Morels Deivids

Slepkavība kā smalkā māksla

Deivids Morels

Slepkavība kā smalkā māksla

.

IEVADS

No pirmā acumirkļa šķiet dīvaini, ka Anglijā Viktorijas laikmeta vidū, kas pazīstams kā cieši iegrožotu emociju laiks, tauta kļuva vai apsēsta ar jaunu literatūras paveidu, ko dēvēja par sensāciju romāniem. Kad 1860. gadā iznāca Vilkija Kolinsa romāns "Sieviete baltā", tas aizsāka "sensāciju māniju", kā to vēlāk nodēvēja tālaika kritiķi, tas apmierināja "slimīgās apetītes alkas" un kā "vīruss… izplatījās pa visu valsti". Lai gan jauno šokējošo literatūras darbu sākotne meklējama iepriekšējā gadsimtā populārajos gotiskajos romānos, sensāciju romānos sižets risinājās nevis senlaicīgās nomācošās pilīs, bet gan pavisam īstās Viktorijas laikmeta Anglijas mājās un to apkaimēs. Turklāt drūmajā noskaņā nebija nekā pārdabiska tā auga un pūžņoja it kā-cienījamu sabiedrības locekļu sirdīs, un to privātā dzīve slēpa šausminošus noslēpumus. Ārprāts, incests, izvarošana, šantāža, zīdaiņu slepkavības, dedzināšana, narkotiku lietošana, indēšana, sadomazohisms un nekrofilija to un ne tikai to atbilstoši sensāciju romānu autoru ieskatiem slēpa viktoriāņu pieklājības un atturības plīvurs.

Papētot uzmanīgāk, Viktorijas laiku vidusposma sensāciju mānija šķiet loģiska reakcija uz tā laikmeta stīvajām, iegrožotajām emocijām. Nav iespējams pārvērtēt vidusšķiras un augstākās šķiras angļu centienus stingri nodalīt sabiedrisko un privāto dzīvi, slēpt savas patiesās jūtas no nepiederīgajiem. Paraža vienmēr turēt aizkarus aizvilktus pilnībā atspoguļo Viktorijas laikmeta cilvēku pārliecību par viņu mājas un privātās dzīves neaizskaramību tai ir redzamā daļa, bet neredzamajā ielūkoties nav pieļaujams. Ikkatrā ģimenē noslēpumu bija pārpārēm, piedevām šis fakts tika uzskatīts par pašsaprotamu un svešiem gar tiem nebija nekādas darīšanas.

Tomass de Kvinsijs, pretrunīgi vērtētais Viktorijas laikmeta romānists, kura pārspriedumi par zemapziņu parādījās septiņdesmit gadu pirms Freida teorijas, par apvaldītajām jūtu izpausmēm un noslēpumiem izteicies šādi: "Nav tādas lietas kā aizmiršana. Viss reiz notikušais iespiežas prātā uz mūžiem un nakts laikā pēkšņi uzrodas atkal." Rakstnieks ieguva vispārēju popularitāti, pastrādādams neiedomājamo atkailinādams savu privāto dzīvi bēdīgi slavenajā darbā "Angļu opija lietotāja grēksūdze", kuru Viljams Berouzs vēlāk nosauca par "pirmo un joprojām vislabāko grāmatu par narkotiku pieradumu".

De Kvinsija baismais rakstības stils, kas īpaši novērojams darbā "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām", ierindo viņu sensāciju romānu aizsācēju vidū. Šī baismā eseja dramatizē bēdīgi slavenās Retklifas lielceļa slepkavības, kas 1811. gadā kā baiļu terors pārņēma gan Londonu, gan visu Angliju. Ir vilinoši salīdzināt šo slepkavību iespaidu ar bailēm, kas sagrāba Londonas Istendas rajonu Džeka Uzšķērdēja asiņaino dzīru laikā šā paša gadsimta beigu daļā, 1888. gadā. Taču Retklifas lielceļa slepkavību izraisītā panika patiesībā bija krietni vērienīgāka, jo tā bija pirmā reize, kad ziņas par šādu slepkavību sēriju izplatījās visā Anglijā to panāca augošā laikrakstu ietekme (1811. gadā Londonā vien izdeva piecdesmit divas avīzes) un nesen uzlabotā pasta sistēma, kuras ietvaros visu valsti ar nemainīgu ātrumu desmit jūdzes stundā krustām šķērsām izbraukāja pasta karietes. Piedevām visi Džeka Uzšķērdēja upuri bija prostitūtas, turpretim Retklifas lielceļa apkaimē bojā gāja sīkuzņēmēji un to ģimenes. No Džeka Uzšķērdēja baidījās tikai ielasmeitas, toties Retklifas lielceļa slepkavnieks apdraudēja burtiski ikvienu. Upuru liktenis ir atspoguļots šī darba pirmajā nodaļā, kura dažiem varētu šķist šokējoša, taču tās sižets ir balstīts uz arhīva materiāliem.

"Pagājis ilgs laiks, kopš lasījām Tomasa de Kvinsija esejas, taču viņa aprakstītās asiņainās šausmas palikušas mūsu atmiņā vēl tagad un līdz pat šai dienai tās ir baisas savā varenībā. Jo vēl ilgi pēc tam ik nakti no jauna mūs sagrāba visreālistiskākās baiļu trīsas, mocīja visstindzinošākās šausmas un murgi, kas līdzīgi lāstiem pārņēma savā varā jau no pirmās reizes, kad lasījām viņa darbus."

Britisi i Quarterly Review, 1863. gads

1. nodaļa Naves mākslinieks

"Lai panāktu priekšstatu par izsmalcinātu slepkavību, nepietiek tikai ar diviem cietpauriem vienu, kurš nogalina, un otru, kurš tiek nogalināts, dunci, naudasmaku un tumšu šķērsielu. Neatņemamas ideālās slepkavības sastāvdaļas ir plānošana, nogalināto cilvēku izvietojums, apgaismojums un ēnojums, dzejiskums un sentiments. Tāpat kā Eshils un Miltons dzejā, kā Mikelandželo tēlniecībā, arī izcils slepkava paceļ savu mākslu līdz kolosālai grandiozitātei."

Tomass de Kvinsijs

"Spriedumi par slepkavību ka vienu no smalkajam mAkslAm" Londona, 1854. gads

Ticiāns, Rubenss un van Deiks tā ticis runāts pirms mākslas darba radīšanas vienmēr pilnībā pārģērbās. Vispirms viņi nomazgājās vannā, simboliski attīrīdami prātu no visa, kas varētu traucēt darbam, un tikai tad ķērās pie sava redzējuma iemūžināšanas uz audekla. Viņi uzvilka vissmalkākās drānas, uzlika vislabākās parūkas, un viens no tiem pat apjozās ar zobenu, kura spals bija nobārstīts briljantiem.

Nāves mākslinieks bija sagatavojies līdzīgi. Tērpies vakara kārtā, viņš divas stundas sēdēja un cieši lūkojās sienā, lai koncentrētu izjūtas. Kad mijkrēslis cauri loga aizkaram sāka mest ēnas, viņš iededza eļļas lampu un melnā ādas somā sakārtoja sava māksla darba radīšanai nepieciešamos piederumus. Paturot prātā Rubensu, viņš ievietoja somā ari dzeltenīgu parūku, kuras krāsa nepavisam nelīdzinājās paša gaiši brūnajiem matiem. Somā nonāca arī atbilstošas krāsas pieliekamā bārda. Vēl pirms desmit gadiem tā būtu piesaistījusi apkārtējo uzmanību, taču jaunākā mode diktēja nepieciešamību audzēt bārdu, un viņš ar saviem gludi skūtajiem vaigiem aizvien biežāk izcēlās pūlī. Starp pārējiem priekšmetiem somā tika ievietots arī smags kuģa namdara āmurs. Uz pavecā, nobružātā darbarīka sitamās virsmas bija iegravēti iniciāļi Dž. P. Briljantiem rotāta zobena vietā, ar kuru gleznodams bija bruņojies kāds senāko laiku mākslinieks, viņš iebāza kabatā salocītu bārdas nazi ar ziloņkaula spalu.

Viņš izgāja no sava patvēruma un, nosoļojis vairākus kvartālus, nonāca pie rosīga krustojuma, kur pieturā gaidīja kebu. Pēc divām minūtēm beidzot piebrauca tukša ekipāža kučieris bija iekārtojies augstu uz bukas divriču aizmugurē. Nāves māksliniekam nebija nekas pretī stāvēt tur, visu acu priekšā pat tajā saltajā decembra naktī. Patiesībā tobrīd viņš pat vēlējās tapt ievērots, lai gan drīz vien viņu saskatīt traucēs migla, kas aizvien necaurredzamāka atplūda no Temzas un veidoja gaišus oreolus ap gāzes laternām.

Mākslinieks samaksāja kebmenam astoņus pensus un lika doties uz Adelphi teātri Strendā. Tur, izlīkumojis starp daudzajām karietēm, viņš zirgu pakavu klaboņas pavadībā raiti tuvojās smalki ģērbtiem ļaudīm, kas drūzmējās pie ieejas. Gāzes laternu apgaismotā markīze virs teātra durvīm vēstīja, ka tiek izrādīta sensacionālā melodrāma "Korsikāņu brāļi". Nāves mākslinieks lugu labi pārzināja un spētu atbildēt uz visiem jautājumiem par to, īpaši par pirmajos divos cēlienos izmantoto neparasto paņēmienu. Pēc autora ieceres, darbība šajos cēlienos notika vienlaikus, lai gan teātrī tos izrādīja vienu pēc otra. Pirmajā daļā brālis ierauga sava dvīņa rēgu. Otrajā daļā dvīni nogalina tieši tajā brīdī, kad brālis redz viņa spoku. Pēdējā cēlienā norisinājās tik vardarbīga atriebības aina un uz skatuves lija tik daudz mākslīgo asiņu, ka neskaitāmi teātra apmeklētāji neslēpa satricinājumu un tāds sašutums kāpināja pārdoto biļešu skaitu.

Nāves mākslinieks iejuka priecīgi saviļņotajā pūlī, kas ieplūda teātri. Kabatas pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri septiņiem. Pēc desmit minūtēm paredzēts pacelt priekškaru. Foajē valdošajā kņadā viņš pagāja garām tirgotājam, kas pārdeva lugā iekļautās dziesmas "Spoka meldijas" notis, izgāja pa sānu durvīm miglā tītajā šķērsielā, paslēpās aiz tumšajām kastēm un vēlējās pārliecināties, vai

viņam neviens neseko.

/

Pēc desmit minūtēm, juzdamies drošībā, viņš iznira no nelielās šķērsielas otrā galā, nosoļoja pāris kvartālu un apstādināja citu kebu tagad nenācās gaidīt, jo no teātra prom brauca daudzas ekipāžas. Šoreiz kebmenam tika pavēlēts braukt uz ne tik greznu pilsētas daļu. Mākslinieks aizvēra acis un ieklausījās, kā keba riteņi rībina pār lielajām, gludajām granīta plāksnēm, kas klāja galvenās ielas, un pēc tam pār nelielajiem, nelīdzenajiem Londonas īstendas daļas senāko ieliņu bruģakmeņiem. Kad vīrietis izkāpa apvidū, kur elegantu drēbju kārta nebija parasta parādība, kebmens nešaubījās, ka pasažierim padomā atrast ielasmeitu.

Noslēpies aiz slēgtajām publisko labierīcību durvīm, viņš izņēma no ādas somas ikdienas drānas, uzvilka tās mugurā un salocīja somā teātra apmeklējumam paredzētās. Vīrietis turpināja soļot pa aizvien nolaistākajām ielām un izložņāja dažādu māju lieveņus, ielu nostūrus un šķērsielas, notraipīdams nupat uzvilktās vienkāršās drēbes un izvārtīdams ādas somu dubļos. Viņš nonāca starp netīrajiem zirgu staļļiem, un jau pēc brīža gludi skūto seju sedza dzeltena bārda un gaišbrūnos matus tādas pašas krāsas parūka. Saliekamais cilindrs jau sen glabājās somā, un galvā tagad bija noplukuši jūrnieka cepure. Kuģa namdara āmurs atradās novazāta jūrnieka mēteļa kabatā.

Šādās nodarbēs aizritēja divas stundas. Tās nebūt nešķita garlaicīgas pievērst uzmanību katram sīkumam viņam sagādāja prieku, un tāpat ielīksmoja iespēja kavēties pārdomās par gaidāmo lieliskā plāna izpildi. Soļodams biezajā, necaurskatāmajā miglā, viņš nonāca pie sava galamērķa, neievērojama veikaliņa netālu no Londonas dokiem. Tur pārdeva apģērbu tirdzniecības kuģu jūrniekiem, kuri apgrozījās tajā apkaimē.

Bridi pakavējies uz ielas stūra, mākslinieks uzmeta skatienu kabatas pulkstenim, taču pieraudzīja, lai laikrādi neviens nepamana. Trūcīgajā pilsētas daļā tā šķistu pārlieka greznība, un ikviens noprastu, ka mākslinieks vis nav jūrnieks, par kādu uzdodas. Pulksteņa rādītāji vēstīja, ka tūlīt būs desmit. Viss noritēja saskaņā ar plānu. Agrāk apmeklēdams šo kvartālu, vīrietis bija ievērojis, ka vietējais policists šajā ielā nonāk piecpadsmit minūtes pāri desmitiem. Precizitāte bija likumsargu darba sastāvdaļa, tālab katrs patruļnieks stundas laikā apstaigāja savu divu jūdžu garo maršrutu. Parasti konstebls šajā vietā nonāca vienā un tai pašā laikā.

Uz ielas bija redzams tikai viens cilvēks prostitūta, kuru pat saltā nakts nebija spējusi iedzīt atpakaļ spraugā, ko tā sauca par mājām. Manīdams, ka viņa tuvojas, mākslinieks uzmeta sievietei skaudru skatienu. Viņa apstājās kā dzelta, apcirtās un pazuda miglā.

Mākslinieks no jauna pievērsa uzmanību veikalam un atzīmēja prātā, ka logu klāj putekļu kārta, kas padara blāvāku telpā degošās lampas gaismu. Uz ielas iznira tumšs vīrieša stāvs kāds, kā ierasts desmitos vakarā, aizvēra logu slēģus.

Līdzko vīrieša ēna nozuda mājā, mākslinieks šķērsoja tukšo ielu, nostājās pie durvīm un nospieda rokturi. Ja durvju bulta jau būtu aizšauta, viņš pieklauvētu, cerēdams, ka veikalnieks nenoskaudīs piecas minūtes laika, lai apkalpotu vēl beidzamo klientu šai dienā.

Taču durvis nebija aizslēgtas. Mākslinieks atstūma čīkstošās durvis vaļā un iegāja veikalā, kur bija tikai mazliet siltāks nekā uz ielas. Cilvēks, kurš tobrīd nolaida griestu laternu, pagriezās pret nācēju. Apmēram trīsdesmit gadu vecajam, tievajam vīrietim bija bāla seja un nogurušas acis, viņš valkāja melnu kreklu ar stāvu apkaklīti apaļiem galiem. Viena krekla podziņa atšķīrās no pārējām. Apdilušie bikšu gali bija apspūruši.

Vai dižam mākslas darbam visādā ziņā jāiemūžina dižens objekts? Vai karalienes slepkavība rada paliekošāku iespaidu nekā parasta cilvēka nogalināšana? Nē. Slepkavības mākslas mērķis ir sēt bailes un žēlastību, taču neviens sevišķi nepārdzīvo par karalienes, premjerministra vai bagātnieka slepkavību. Izdzirdot par šādu noziegumu, cilvēkus vispirmām kārtām pārņem pārsteigums, ka pat šīs pasaules varenie nav pasargāti no nāves triecieniem. Satricinājums ir īslaicīgs turpretim žēlums un bēdas nomoka ilgi.

Tālab mākslas darba objektam jābūt gados jaunam, strādīgam, ar niecīgiem ienākumiem, apveltītam ar godkāri, cerību tālā nākotnē sasniegt mērķi, spītējot nogurdinošajiem apstākļiem, kas laupa drosmi. Svarīgi, lai objektam butu mīloša sieva un bērni, kas ir atkarīgi no viņa nebeidzamajiem pūliņiem. Žēlums. Asaras. Tie ir smalkas mākslas priekšnosacījumi.

-    Grasījāties slēgt ciet? Laime, ka paguvu, ierunājās mākslinieks, aizvērdams durvis.

-     Kundze jau poš vakariņas, bet vēl vienam pircējam laiks vienādiņ atradīsies. Ko vēlējāties? Kalsenā veikalnieka sejā nemanīja apjausmu, ka mākslinieka liekā bārda nebūtu īsta un ka viņš pazinis vīru, kurš iepriekšējā nedēļā bija iegriezies šai veikalā, tikai citādi nomaskējies.

-     Man vajag četrus pārus zeķu. Mākslinieks pameta skatienu aiz letes un norādīja uz vēlamo pirkumu. Biezas. Tādas kā tās, augšējā plauktā.

-     Četrus pārus? Veikalnieka balss tonis liecināja, ka šādā dienā tas būtu itin vērā ņemams pirkums. Šiliņš gabalā.

-     Pārāk dārgi. Biju cerējis, ka vairumā sanāks lētāk. Būs jāpameklē citur.

Dibenistabā aiz aizvērtajām durvīm ieraudājās bērns.

-    Kāds laikam ir izsalcis, mākslinieks sacīja.

-     Lora? Kad viņa nav izsalkusi? Veikalnieks nopūtās. Piemetīšu vēl vienu pāri. Pieci pāri par četriem šiliņiem.

-     Lai iet!

Kamēr veikalnieks devās pie letes, mākslinieks pasniedzās sev aiz muguras un aizšāva durvju bultu. Lai noslāpētu metālisko troksni, viņš skaļi iekāsējās, un talkā nāca ari veikalnieka dobjo soļu troksnis. Tad mākslinieks sekoja vīrietim, izvilcis no mēteļa kabatas āmuru.

Veikalnieks nostājās aiz letes un pastiepās pēc zeķēm augstākajā plauktā, ko mākslinieks bija noskatījis jau iepriekšējā nedēļā. Vai šīs?

-    Jā, nebalinātās.

Mākslinieks atvēzējās un zvēla ar āmuru. Viņam bija muskuļainas rokas. Āmura galvai bija plata sitējvirsma. Ierocis ar lielu spēku iebelza veikalniekam pa galvu. Atskanēja dobjš krakšķis, līdzīgs tam, kāds rodas, ar zābaku ielaužot ledus kārtu uz peļķes.

Iestenējies veikalnieks slīga zemē. Mākslinieks sita vēlreiz, mērķēdams zemāk, un āmurs trāpīja pa ļimstošā vīrieša galvvidu. Šoreiz atskanēja paukšķis.

No somas mākslinieks izņēma uzsvārci, ko tūdaļ uzstīvēja mugurā virs drēbēm. Nostājies aiz letes, viņš izņēma no kabatas bārdas nazi, atvāza to, atgāza veikalnieka izkropļoto galvu un pāršķēla tam rīkli. Rūpīgi uzasinātais asmens slīdēja kā pa mīkstu sviestu. Plauktos izkārtotos apģērba gabalus nošļāca asinis.

Griestu lukturis šķita iemirdzamies spožāk.

Smalkā māksla.

Aiz durvīm atkal iečinkstējās mazulis.

Mākslinieks palaida vaļā mirušo, kura ķermenis gandrīz bez trokšņa noslīga uz grīdas. Aizvāzis nazi, viņš ielika to kabatā, satvēra āmuru un piegāja pie otrām durvīm, aiz kurām dzirdēja sievieti uzsaucam:

-    Džonatan, vakariņas galdā.

Pastūmis durvis vaļā, mākslinieks sastapās ar neliela auguma tievu sievieti, kas pati bija grasijusies atvērt durvis. Tāpat kā veikalniekam, viņai bija gurdas acis, kas izbrīnā iepletās. Kas jūs tāds būtu, jods rāvis?

Šauro gaiteni ar zemajiem griestiem mākslinieks bija paguvis īsu mirkli apskatīt pirms nedēļas, kad ieradās veikalā, izlikdamies par klientu. Tur trūka vietas, lai pienācīgi atvēzētos, tāpēc nācās turēt āmuru nolaistā rokā un izdarīt sitienu no apakšas uz augšu, trāpot sievietei zem zoda. No trieciena upura galva pacirtās atpakaļ, un viņa īsi ievaidējās. Viņš nogrūda sievieti uz grīdas, nometās uz viena ceļa un tagad, ieguvis pietiekami daudz vietas atvēzienam, trieca āmuru viņai sejā vēl trīs reizes.

Labajā gaiteņa pusē durvis veda uz virtuvi. No tās atplūda vārītas jēra gaļas smarža un varēja dzirdēt saplīstam šķīvi. Mākslinieks pietrūkās kājās, iemetās virtuvē un ieraudzīja tur jaunu kalponi, kuru iepriekšējā nedēļā bija redzējis izejam no veikala. Viņa jau pavēra muti kliedzienam. Virtuve bija mazliet plašāka, slepkava varēja atvēzēties sāniski un spēja apklusināt kliedzienu, sadragādams sievietes žokli.

-    Mammīt? turpat netālu ievaicājās bērns.

Apsviedies pret durvīm, mākslinieks gaitenī ieraudzīja

aptuveni septiņus gadus vecu meitenīti ar astītēs sasietiem matiem un lupatu lelli rokā. Viņa, šausmu pārņemta, lūkojās uz mātes līķi, kas gulēja uz grīdas.

-    Tu laikam esi Lora, ieteicās mākslinieks.

Un ielauza meitenei galvaskausu.

Virtuvē iekunkstējās kalpone. Viņš pārgrieza tai rīkli.

Viņš pārgrieza rīkli mātei.

Viņš pārgrieza rīkli bērnam.

Metāliskais asins smārds jaucās ar vārītas jēra gaļas aromātu, un mākslinieks pārlūkoja dzīvo gleznu. Sirds sitās tik strauji, ka aizcirtās elpa.

Mākslinieks aizvēra acis.

Bet strauji atvēra plakstus, jo atkal izdzirdēja mazuļa raudas.

Tās atplūda no istabas gaiteņa galā. Pagājies uz priekšu, viņš ieraudzīja vēl vienas atvērtas durvis uz šauru, pēc pelējuma smirdošu guļamistabu, kur sveces gaisma apspīdēja zīdaiņa šūpuli ar pītu klūgu pārsegu. Raudas skanēja zem pārsega.

Mākslinieks atgriezās virtuvē pēc āmura, tad devās atpakaļ uz guļamistabu un sašķaidīja šūpuli. Viņš blieza pa salauzītajiem šūpuļa gabaliem un pa tīstokli, pēc tam ar nazi pārgrieza bērnam rīkli.

Satinis tīstokli ciešāk, viņš to atlika vietā zem šūpuļa pārsega paliekām.

Sveces liesma pēkšņi likās iemirdzamies žilbinoši spoži. Tās absolūtajā skaidrībā mākslinieks konstatēja, ka viņa rokas ir vienās asinīs. Uzsvārcis arī bija iekrāsojies sarkans, un apavus klāja asinis. Atradis guļamistabas dzeltenbrūnajā kumodē ieplaisājušu spoguli, viņš tajā pārliecinājās, ka liekā bārda, parūka un galvassega tomēr palikuši neskarti.

Viņš iegāja virtuvē, no krūkas ielēja bļodā ūdeni un nomazgāja rokas, tad novilka apavus un noskaloja arī tos. Noģērbis uzsvārci, viņš to salocīja un novietoja uz krēsla.

Āmuru mākslinieks atstāja uz virtuves galda un, izgājis gaitenī, pagriezās, brīdi apbrīnoja jaunās kalpones līķi uz virtuves grīdas un aizvēra durvis. Aiztaisījis arī guļamistabas durvis, viņš izgāja veikala telpā un aplūkoia mātes un septiņgadīgās meitenes mākslinieciski izvietotos augumus asinīm nošļakstītajā gaitenī.

Tad vīrietis aizdarīja arī šīs durvis. Veikalnieka līķis bija ieraugāms vienīgi tad, ja ieskatījās aiz letes. Nākamo veikala apmeklētāju gaida virkne pārsteigumu.

Šausmas un žēlums.

Smalkā māksla.

Piepeši pie durvīm pieklauvēja, un mākslinieks strauji apsviedās pret tām.

Klauvējiens atkārtojās. Viesis ārpusē nospieda rokturi, paceldams aizkritni, taču mākslinieks bija pieraudzījis, ka bulta ir kārtīgi aizšauta.

Ielas puses durvīs nebija loga, veikala loga aizvirtņi bija ciet, tāpēc ārpusē stāvošais nevarēja ieskatīties iekšā, lai gan pa durvju spraugām acīmredzot plūda lampas mestā gaisma.

-      Džonatan, atnācis Ričards! ārpusē sauca vīrietis. Es atnesu Lorai segu!

Atkal atskanēja klauvējiens.

-     Džonatan!

-     Kas te par nekārtībām? kāds noprasīja valdonīgā balsī.

-    Konstebl, cik labi, ka esat te!

-    Stāstiet, ko šeit darāt.

-    Tas ir mana brāļa veikals. Brālis lūdza atnest segu viņa mazajai meitiņai, kas ir saaukstējusies.

-    Bet kālab tā dauzāties pa durvīm?

-     Viņš never vaļā durvis. Gaidīja mani, bet nenāk pie durvīm.

-    Klauvējiet skaļāk.

No sitieniem durvis nodrebēja.

-    Cik cilvēku mīt šai mājā? tincināja policists.

-    Mans brālis, viņa sieva, kalpone un divas meitas.

-     Kādam taču nudien būtu jādzird klauvējieni. Vai mājai ir ari sētas puses durvis?

-    Pa šo ieliņu uz priekšu. Jākāpj pāri mūrim.

-    Pagaidiet te, es aiziešu un paskatīšos.

Mākslinieks paķēra somu, atvēra durvis un, izgājis gaitenī, neaizmirsa tās aizvērt aiz sevis. Bīstamajos apstākļos sirds spēcīgi pukstēja. Viņš pasteidzās garām mātes un bērna līķiem, gandrīz paslīdēja uz slidenās grīdas un atslēdza sētas puses durvis. Izgājis šaurajā pagalmā, viņš atkal atļāvās zaudēt mazliet dārgā laika, lai rūpīgi aizdarītu durvis.

Migla oda pēc skursteņu pelniem. Tumsā viņš saskatīja āra atejas aprises un paguva iespraukties aiz nelielās ēkas brīdi pirms tam, kad pāri mūrim elsodams pārrāpās kāds vīrietis un, pacēlis laternu, pārlūkoja apkārtni.

-     Vai te kāds ir? vīrietis ieprasījās piesmakušā balsī. Viņš piegāja pie nama durvīm un pieklauvēja. Es esmu policists! Konstebls Bekers! Vai jums kaut kas lēcies?

Konstebls atvēra durvis un iegāja mājā. Izdzirdējis viņu noelšamies, mākslinieks pagriezās pret tumšo mūri aiz atejas.

-     Dievs tēvs debesīs… konstebls nomurmināja, acīmredzot ieraudzījis mātes un meitenes mirstīgās atliekas gaitenī. Grīdas dēļi iečīkstējās konstebls devās mirušajām klāt.

Šo brīdi mākslinieks izmantoja novietoja somu uz mūra, uztrausās pats, paķēra somu un nolēca otrā pusē. Viņš piezemējās uz dubļiem klāta slīpuma un noslīdēja zemāk, gandrīz iekrizdams samazgās. Blīkšķis, ko viņš krītot radīja, šķita tik skaļš, ka vīrietis baidījās, vai to neizdzirdēs konstebls. Bikšu staras bija slapjas. Mākslinieks pagriezās pa labi un, taustīdamies gar sienu, virzījās uz priekšu miglas pielietajā tumsā. Uz visām pusēm spruka žurkas.

Aiz muguras drīz atskanēja pazīstamais trauksmes signāls. Ikviens patrulētājs nēsāja līdzi koka klabekli kad to grieza, pāri apkārtnei rībēja skaļi tarkšķi. Konstebls to lika lietā, un sacelto troksni noteikti izdzirdēs citi patrulētāji, kas apstaigā tuvējos maršrutus.

Mākslinieks nonāca miglas pielietā šķērsielā, kuras galā mirdzēja blāva laterna.

-    Palīgā! Slepkavība! kliedza policists.

-    Slepkavība? Kur? sauca pretī kāds cits.

-    Mana brāļa veikalā! sauca vīrietis. Šeit! Dieva vārdā, palīdziet!

Varēja dzirdēt atveramies logus. Blīkšķēdamas atdarījās durvis. Tumsā dimdēja steidzīgi soļi.

Tuvodamies gaismas lokam šķērsielas galā, mākslinieks saskatīja atkritumu kaudzi un noslēpa aiz tās bārdas nazi. Miglā garām pa ielu paskrēja vairāki cilvēki, kurus bija piesaistījis patrulētāja klabekļa saceltais troksnis.

Kad pūlis pazuda skatienam, mākslinieks izgāja no šķērsielas un devās pretējā virzienā, turēdamies tuvu tumsā grimstošajām ēkām un būdams gatavs ienirt nišā ikreiz, kad izdzirdēs kādu skrienam pretī. Pūļa murdoņas atbalsis pamazām dzisa un palika tālu aiz muguras.

Uzmeklējis publiskās labierīcības, viņš noņēma dzelteno parūku un iemeta bedrē, tāpat izrīkojās arī ar bārdu. Pēc piecām minūtēm kādā šķērsielā pie smalkāka kvartāla robežas viņš atbrīvojās no jūrnieka apģērba un apvilka teātra apmeklētāja kārtu, kuru bija nēsājis līdzi somā. Jūrnieka drānas līdz ar cepuri viņš iemeta klusā stūri tām no rīta uzradīsies laimīgs atradējs. Dubļiem nošķiestā ādas soma nonāca drazu kaudzē mazliet tālāk. Arī tai drīzumā gadīsies jauns īpašnieks.

Turīgāko ļaužu kvartālā viņš sekoja pakavu klaboņai un cauri miglai nonāca pie platas ielas. Pieturā netālu no restorāna gaidīja tukšs kebs. No augstās bukas aplūkodams gājēja smalko apģērbu, kebmens nosprieda, ka šo pasažieri ir droši uzņemt tik vēlā stundā.

Pa ceļam uz mūzikholu Vestendā mākslinieks ar mutautu noslaucīja dubļus no kurpēm. Mūzikholā izlikdamies par kārtējo teātra cienītāju, kas pēc asiņainās kulminācijas izrādē "Korsikāņu brāļi" alkst maigākas izklaides, vīrietis panāca, lai pārējiem apmeklētājiem viņš paliek atmiņā. Visbeidzot viņš noīrēja vēl vienu kebu un devās mājās, gremdēdamies apcerē, vai Ticiāns, Rubenss un van Deiks jebkad izjutuši tādu apmierinājumu par savu smalko mākslu kā viņš.

2. nodaļa Vīrietis, kurš slēpa rudos matus

Londonas policija, pirmā likuma uzraudzības organizācija Anglijā, tika nodibināta 1829. gadā. Iepriekš pilsētas drošība bija atkarīga no gados vecākiem naktssargiem, kuriem līdz ar klabekli piešķīra ari patumšu laternu un pavēlēja apgaitas laika ik pēc pusstundas sasaukties. Tomēr nereti večuki visu nakti nosnauda savās šaurajās sardzes būdās. Kad Londonas iedzīvotāju skaits sasniedza pusotru miljonu, pilsētas pārstāvji uzdeva seram Robertam Pilam izveidot Metropoles policiju, kuras pirmie trīsarpus tūkstoši policistu par godu organizācijas dibinātāja vārdam un uzvārdam ieguva palamas "bobiji" un "pīleri".

Neilgā laikā, līdz 1854. gadam, Londonas iedzīvotāju skaits pieauga teju līdz četriem miljoniem, un tobrīd tā bija lielākā pilsēta pasaulē. Tikām policistu skaits bija tikai dubultojies, sasniedzot.septiņus tūkstošus, un ar šādu daudzumu nepavisam nepietika, lai nodrošinātu sabiedrisko kārtību septiņsimt kvadrātjūdžu platībā. Tika izveidota detektīvu nodaļa, kurai uzdeva palīdzēt policistiem, tajā ietilpa astoņi darbinieki, kas, ģērbušies civildrēbēs, palaikam apstaigāja pilsētu. Šādu neatpazīstamu varas pārstāvju eksistence stipri satrauca daudzus Viktorijas laika pilsoņus, kuriem apsēstība ar privātumu radīja patoloģiskas aizdomas par izspiegošanu.

Detektīvus izraudzījās no parasto policistu vidus. Ielas viņi jau pazina un izcēlās ar savām neparastajām spējām ievērot visus sīkumus, prasmi pārlūkot rosīgu viesnīcas vestibilu vai pārpildītu dzelzceļa staciju un pamanīt ikvienu, kura izturēšanās neiederējās: iespējamo laupītāju līdzzinātāju, kurš nekustīgi stāv sardzē steidzīgu ļaužu pūlī, iespējamo kabatzagli, kurš burzmā izvēlas upuri, iespējamo suteneru, kura vaibsti nodod saltu aprēķinu laikā, kamēr apkārtējo sejas pauž jautrību.

Metropoles policija un tās detektīvu nodaļa Londonā rada mājvietu Vaithola rajonā, līdzās daudzām citām valdības ēkām. Tā kā ēkas galvenās durvis veda uz Greitskotlendjardstrītu, avīžu reportieri policijas iecirkni, saīsinādami ielas nosaukumu, nodēvēja par Skotlendjardu. Neprecētiem detektīviem un konstebliem piedāvāja dzīvot kopmītnēs netālu no policijas ēkas, un tieši tur svētdien, 1854. gada 10. decembrī, divdesmit piecas minūtes pāri pusnaktij četrdesmit gadu veco detektīvinspektoru Šonu Raienu uzmodināja patrulētājs, ziņodams, ka īstendā, Vopingas rajonā, noslepkavoti vairāki cilvēki. Lai arī varmācība īstendā bija parasta parādība, slepkavības tomēr gadījās reti. Togad Londonā bija pakārti vien četri slepkavas, un katrā noziegumā bija pa vienam upurim. Pat vislielākajā pasaules pilsētā vairāki vienkop nogalināti cilvēki bija šokējoša parādība.

Raiens, vakariņās saēdies vārītu liellopa gaļu un klimpas un tālab gulējis caurā miegā, saģērbās nieka piecās minūtēs un pārliecinājās, ka cimdi atrodas bezveidīgā mēteļa kabatās. Pasaucis līdzi desmit konsteblu, kuri arī mitinājās kopmītnēs, viņš izgāja uz ielas. Ārā bija tik auksts, ka saltajā gaisā varēja saskatīt paša elpu; Raiens iekāpa policijas ratos, kurus bija licis piebraukt. Dzestrajās, miglas pielietajās ielās citus transporta līdzekļus tikpat kā neredzēja, un policisti slepkavības vietā ieradās četrdesmit minūšu laikā.

Gluži kā pie karātavām pirms soda izpildes ap māju drūzmējās ziņkārīgie, un kučieris bija spiests apturēt zirgus gabaliņu nostāk. Raiens ar konstebliem izkāpa uz akmeņiem bruģētās dubļainās ielas un devās turp, kur skanēja skaļas balsis, līdz atdūrās pret garāmgājēju mūri, kas neļāva piekļūt tuvāk.

-     Šito pastrādāja Atsperpapēžu Džeks, es jums saku! kāds sauca, atgādinādams par ugunsspļāvēju vīru, kuram pie zābakiem piestiprināti lieli nagi un atsperes. Pirms septiņpadsmit gadiem šāds noziedznieks it kā bija uzbrucis saujiņai londoniešu un kopš tā laika kļuvis par vietējās folkloras tēlu.

-    Nekā, tie būs bijuši īri! Lai kur pagriezies, visur redzi kādu nolāpītu ireli ubagojam! Tas bads bija galīgas blēņas! Nebija nekāda bada!

-    Skaidra lieta! Tie īreļi samelsa pilnas ausis par to, lai varētu mums še atņemt darbu! Šķūrējam šos mājās!

-     Ne vella! Visi viņi ir zagļi, visi kā viens. Karam tik augšā!

Zēna gados kopā ar vecākiem atbraucis šurp no Īrijas, Raiens bija pamatīgi nopūlējies, lai runā atbrīvotos no īru akcenta. Viņa apģērbs bija tikpat bezpersonisks. Pieradis darboties nepamanīts, viņš valkāja zemu virs acīm uzvilktu avīžzēna cepuri, lai apkārtējie neievērotu viņa rudos matus.

-     Konstebl, viņš uzrunāja policistu, kas gāja blakus. Atbrīvojiet mums ceļu!

-    Tūlīt, inspektora kungs.

Tā saucamajai "buļļa acs" laternai, kuru nēsāja katrs policists, bija atstarotājs korpusa iekšpusē un palielināmais stikls priekšā vienīgajai atverei sānos. Desmit policistu zibināja spilgtos gaismas kūļus, stumdīja pūli un rupjās balsis bauroja: Atkāpties! Policija! Atbrīvot ielas!

Raiens tiem sekoja, cerēdams, ka tāds daudzums policistu novērsīs ziņkārīgo uzmanību no viņa un ļaus aizslīdēt neievērotam. Viņi nonāca pie viena no daudzajiem veikaliņiem šai apkaimē, kur apkalpoja tirdzniecības kuģu jūrniekus no tuvējiem Londonas dokiem. Atrodoties tik tuvu Temzai, nāsīs iesitās stipra ekskrementu smaka. Pilsētā nepastāvēja kanalizācijas sistēma, un visi ķermeņa izdalījumi nonāca vai tika iegāzti upē.

Pie veikala sardzē stāvēja konstebls, un slēgtie logu aizvirtņi neļāva ielūkoties iekšā.

Konstebls, kā jau visi uniformētie policisti, bija gara auguma, fiziski spēcīgs un prāvas miesasbūves, lai noziedzniekiem neuzmāktos kārdinājums pamudināt viņu laist darbā steku. Policista ķiverē un platās jostas sprādzē bija iestrādāts policijas ģerbonis un zeltaini burti VR Victoria Regina ("Karaliene Viktorija").

Raiens pazina konsteblu, atcerējās viņu arī pēc rētas uz platā zoda, ko tas bija ieguvis pirms mēneša, pievārēdams noziedznieku noliktu sargu aplaupīšanas lietā, kuru abi ar Raienu izmeklēja.

-    Vai jūs, Beker?

-    Jā, inspektora kungs. Priecājos jūs redzēt. Lai gan žēl, ka netiekamies jaukākos apstākļos.

-    Ko atradāt?

-    Piecus līķus.

-Piecus? Konstebls, kurš mani uzmodināja, teica, ka esot četri.

-    Iesākumā es atradu četrus mirušos. Trīs pieaugušos un vienu meiteni. Kaimiņi teica, ka bērns bijis septiņus gadus vecs.

"Septiņi gadi"? Raicns ar pūlēm saglabāja bezkaislīgu sejas izteiksmi.

-     Bet tad es apskatīju visu kārtīgāk, Bekers turpināja. Guļamistabā bija sarīkots grautiņš, visur mētājās kaut kādas atlūzas un šķembas. Sākumā neapjautu, ka tās ir šūpuļa atliekas. Zem pīta pārsega gabala atradās zīdainis.

-    Zīdainis, satriekts nočukstēja Raiens. Slēpdams emocijas, viņš pagriezās pret konstebliem, kuri bija ieradušies kopā ar viņu. Iztaujājiet kaimiņus, noskaidrojiet, vai tie nav redzējuši kaut ko neparastu. Kādu svešinieku. Cilvēku, kas apkaimē neiederas.

Lai gan mūsdienās šādas darbības šķiet pašsaprotamas, Raiena aizsāktā kārtība tolaik bija pastāvējusi tikai dažus desmitus gadu. Zinātne, kuru vēlāk nosauca par kriminoloģiju, radās Francijā, kad profesionāls noziedznieks Ežēns Fransuā Vidoks iestājās darbā Parīzes policijā un 1811. gadā noorganizēja detektīvu vienību, kas valkāja civildrēbes, nevis uniformu. Viņa vīri, izlikdamies par ubagiem un dzērājiem, apgrozījās noziedznieku iecienītajās tavernās. Laika gaitā Vidoks pameta darbu policijā un izveidoja pirmo privātdetektīvu aģentūru. 1843. gadā, vienu gadu pēc tam, kad tika dibināta Londonas policijas detektīvu nodaļa, daži detektīvi, tostarp Raiens, aizbrauca uz Parīzi, kur Vidoks ierādīja viņiem savus paņēmienus. Pirmo reizi vēsturē par standarta kārtību kļuva nozieguma vietas metodiska izmeklēšana.

-    Lieciet kaimiņiem saprast, ka pat visniecīgākais sīkums var izrādīties būtisks. Vienam būs jāsargā durvis, kamēr mēs ar konsteblu Bekeru izpētām veikala telpas. Neviens cits ēkā nedrīkst ienākt. Vai esat gatavs? viņš uzjautāja Bekeram.

-    Tas būs iespaidīgs skats, Bekers, pavēris durvis, brīdināja.

-    Par to es nešaubos.

Raiens devās iekšā pirmais.

No pūļa aiz muguras atskanēja sauciens:

-    Ielaidiet mūs! Ļaujiet ari mums apskatīt!

-    Jā! kāds cits piebalsoja. Mēs te ārā salstam nost!

Kad veikalā iegāja arī Bekers, Raiens aizvēra durvis.

Iekšā valdīja stiprā, metāliskā asins smarža.

Sakopodams domas, Raiens parlaida skatienu veikala telpai. Nokvēpusi laterna pie griestiem. Nobružāta lete. Plaukti ar raupja materiāla apģērba gabaliem un zeķēm. Aizvērtas durvis pa kreisi no letes.

-    Vai šīs durvis bija aizvērtas, kad jūs ieradāties mājā? viņš vaicāja Bekeram.

-     Es ienācu no sētas puses. Jā, šīs durvis bija aizvērtas. Pārmeklējis māju, es pieraudzīju, lai viss paliek neskarts. Tieši tā, kā jūs mums mācījāt pirms trim mēnešiem.

-    Labi. Jūs ienācāt pa sētas puses durvīm? Vai tās nebija aizslēgtas?

-    Tās viegli atvērās.

-    Tātad slepkava aizbēga pa sētas pusi pirms jūsu ierašanās.

-    Tādas bija ari manas aizdomas.

Savu viedokli Raiens nepauda skaļi. Iespējams, Bekeram palaimējies, ka bridi, kad viņš iegāja mājā, slepkavas tur vairs nebija. Pārsteidzis noziedznieku notikuma vietā, konstebls varēja kļūt par kārtējo upuri.

Pamanījis uz letes asins traipu, Raiens saņēmās un iegāja aiz tās. Tur viņš ieraudzīja pirmo līķi, kuram pārgrieztā rīkle gluži vai atgādināja muti. Sadragātais galvaskauss izrādījās vienā pusē saplacināts. No pāršķeltās galvas bija izšļācies milzīgs daudzums asiņu, un arī drēbes tuvējos plauktos bija notraipītas koši sarkanas.

Tik izkropļotu līķi Raienam bieži nebija gadījies redzēt vienīgi reizēs, kad upurus, žurku pamatīgi apgrauztus, pēc ilga laika atrada peldam Temzā. Par laimi, viņam bija mācīts savaldīt emocijas.

Asiņu peļķē mētājās pieci zeķu pāri.

-    Jādomā, ka veikalnieks sniedzies pēc tām. Kur ir kase?

-    Zem letes.

Raiens atvēra kases aparātu un pārlaida skatienu zelta, sudraba un vara monētām. Mārciņa, astoņi šiliņi un divi peniji.

-    Acīmredzot veikals nav plaucis. Bekera balsi ieskanējās līdzcietīga nots.

-    Tomēr citiem tā būtu vesela bagātība. Kāpēc slepkava nepievāca monētas?

Raiens atvēra durvis pa kreisi no letes un aplūkoja uz grīdas gulošo sievieti un meiteni. Abām bija sadragātas sejas un pārgrieztas rīkles.

Pirmajā mirklī Raiens pat nespēja parunāt, taču arī šoreiz mācītā savaldība guva virsroku. Kāds, virzīdamies uz sētas puses durvīm, ir iekāpis asinīs un paslīdējis. Vai tas bijāt jūs, Beker?

-    Nekādā ziņā, inspektora kungs.

-   Pēdas nospiedums ir izsmērēts un nav labi sazīmējams, taču neizskatās, ka šim cilvēkam kājās bijuši nagloti zābaki.

-    Tātad slepkavnieks nav no strādniekiem?

-    Jūs esat vērīgs puisis, Beker.

Raiens atvēra durvis labajā pusē, un nāsīs līdz ar vārītas jēra gaļas aromātu iesitās arī asiņu smaka. Vilkdams seklus šķebinošā gaisa malkus, viņš pētīja kalpu meitenes līķi, kas gulēja uz virtuves grīdas. Pat sāpju izķēmotajā, sadauzītajā sejā viņš saskatīja vasarraibumus, un tas varēja liecināt, ka meiča, tāpat kā viņš, ir no Īrijas.

Neizturējis Raiens riebumā novērsās un pamanīja uz virtuves galda blakus šķīvim novietotu lielu āmuru. Ieraugot, ka āmura sitējvirsma ir notriepta asinīm, viņam sirds sāka pukstēt straujāk.

Pirmo reizi detektīvs skatīja tik daudz nāves vienkop. Spriedumus viņš izteica aizžņaugtā balsī:

-     Vai veikalnieka sieva iztraucēja slepkavu, pirms viņš paguva atvērt kasi zem letes? Vai tādēļ viņš iebruka dziļāk mājā un nogalināja visus pārējos? Lai nepaliktu liecinieku? Tad kāds pieklauvēja pie ielas puses durvīm, un viņš bēga, nepaspējis pievākt naudu? Raiens iegrima pārdomās par paša izteiktajiem pieļāvumiem. Nē, tādi secinājumi neder. Ja nebija laika nozagt naudu, tad slepkava nezaudētu tik vērtīgos mirkļus, lai, bēgot pa gaiteni, aizvērtu durvis.

-    Varbūt viņš par kasi nemaz nezināja? Bekers minēja.

-    Tad kālab viņš noslepkavoja veikala īpašnieku?

Atkal izgājis gaitenī, Raiens ievēroja, ka arī durvis uz

guļamistabu ir aizvērtas. Nelielajā istabelē valdošā nekārtība liecināja, ka tajā naktis pavada vairāki cilvēki. Vietumis mētājās šūpuļa gabali un atlūzas. Bekers bija brīdinājis, ka mājā ir nogalināts mazulis, tomēr Raiens izrādījās negatavs ieraudzīt līķīti, kas, satīts segā, gulēja zem šūpuļa pītā klūgu pārsega salauzītajām atliekām.

-     Mīļais Dievs… Raiens par detektīvu strādāja divpadsmito gadu un pirms tam astoņus gadus bija pavadījis patruļnieka amatā. Apstaigādams pasaules lielākās pilsētas ielas, viņš bija domājis, ka ir pieredzējis visu ļaunumu, kādu viena cilvēciska būtne spēj nodarīt otrai. Taču nu detektīvs atskārta, cik nevainīgs savā domāšanā ir bijis, lai gan nebija nojautis, ka šo apzīmējumu vēl kādreiz spēs attiecināt pats uz sevi.

-    Mazulis. Sitieni ar āmuru būtu… Raiens apklusa, nespēdams uz brīdi iegrožot emocijas. Tā ir meitenīte, jūs sacījāt?

-    Jā, Bekers klusā balsī apstiprināja.

-    Sitieni vien būtu atnesuši nāvi, taču viņš tik un tā pāršķēla tai kaklu. Detektīvs nenovaldīja dusmu uzbangojumu. Nolādēts, kāpēc? Tik mazs bērns taču nevarētu viņu sazīmēt. Zīdaini nogalināt nebija nekādas jēgas. Naudu viņš nav paņēmis. Visas durvis ir aizvērtas. Āmurs atstāts. Kāpēc? Man trūkst saprašanas.

Izgājis no guļamistabas, niknuma pārņemtais Raiens aizsoļoja līdz gaiteņa galam un atvēra sētas puses durvis.

Konstebls, kurš stāvēja sardzē, izslējās taisnāk. Šeit nedrīkst nakt.

-    Viss kārtībā, Harij, Bekers iznācis mierināja konsteblu. Tas ir detektīvinspektors Raiens.

-    Piedošanu, inspektor. Piesardzība nenāk par ļaunu.

-    Piesardzība ir laba lieta. Raiens izgāja no mājas. Viņš cerēja, ka nakts vēsais gaiss remdēs viņā niknumu, taču miglas tvans piejaucās šķebinošajām dvakām, kas vēl kavējās nāsīs. Kas atrodas tur, tālāk?

Konstebls pavērsa laternas gaišo staru pret ateju, tad nolaida lejup, apgaismojot pieblietēto pagalma zemi. Es jau izmeklējos, bet uz cietās zemes pēdu nospiedumi nav saskatāmi.

-    Vai jūs gājāt cauri mājai, lai nokļūtu pagalmā?

-     Nē. Konstebls Bekers pieteica, ka būs labāk, ja mājā pabūs pēc iespējas mazāk cilvēku. Viņš lika man pārrāpties pāri mūrim, kā to pats darīja pirmīt. Tur, labajā pusē.

-    Izgaismojiet to vietu ar laternu!

Londonas bēdīgi slaveno miglu dēvēja par pilsētas "parasto pavadoni", jo tā bija raksturīga vienīgi šai metropolei. Miglu radīja no pusmiljona skursteņu izmestie ogļu dūmi, kam piejaucās iztvaikojumi no Temzas. Sienas pilsētā pastāvīgi klāja kvēpu slānis. Laternas stars uz mūra izgaismoja gaišas švīkas tur abi konstebli, traušoties pāri, bija noberzuši netīrumu kārtu.

-    Apspīdini mūri viscaur!

Nelielā pagalma tālākajā malā aiz atejas uz mura augšdaļas arī vīdēja nospiedumi un švīkas.

-    Šeit pāri sienai rāpies slepkava, Raiens nosprieda.

Varēja dzirdēt, ka pūlis uz ielas kļūst nevaldāms.

-    Ielaidiet mājā, lai varam redzēt, ko tas neģēlis pastrādājis! kāds auroja.

-    To izdarījis svešs. Džonatanam neviens paziņa nebūtu ne pirksta piedūris!

-    Rādās, ka jums, Raiens uzrunāja konsteblu, kurš stāvēja sardzē pie sētas puses durvīm, jāiet talkā kolēģiem uz ielas. Nostājieties šķērsielā. Neļaujiet nevienam tuvoties mājai no pagalma puses. Nebīstieties sagādāt kādu punu, ja rodas nepieciešamība.

-    Labi, inspektora kungs. Ikviens, kurš raudzīs tikt man garām, iedzīvosies galvassāpēs.

Konstebls, pagriezies pret sienu, ienira miglā. Viņa laternas mestais gaismas loks drīz nozuda tumsā.

Raiens klausījās, kā patrulētāja zābaki skrapst pret ķieģeļiem, kamēr konstebls rāpās pāri mūrim, un tad pievērsās Bekeram:

-    Nāciet man līdzi.

-    Jā, inspektora kungs.

Uztrausies uz mūra, Raiens ieurbās ar acīm miglas piesātinātajā tumsā uz ielas. Kad kāpsiet augšā, pasniedziet man laternu. Tikai uzmanieties un nekāpiet turpat, kur slepkava. Mums nepieciešams nonākt otrā pusē, neaizskarot to vietu, kur nolēcis viņš.

Lejā Raiens satraukts juta, ka pēdas iestieg dubļos. Viņš spēji noelsās un gandrīz paslīdēja ieliņas slīpumā, tomēr paguva pieturēties pie Bekera.

-     Pēdējā laikā nav lijis. Kāpēc te sakrājušies dubļi? Raiens neizpratnē pētīja zemi.

-    Jā, veikala pagalmā zeme ir sausa kā akmens. Bekers tikpat apjucis piebalsoja un, sperdams piesardzīgus soļus pa slīpumu, pavērsa laternas staru lejup. Tas spēja pāršķelt miglas sienu un atklāja skatienam pārāk spēcīgās dvakas cēloni, proti, ar tumšu, eļļainu šķidrumu pilnu notekas grāvīti.

-    Lai Dievs stāv klāt! Tā ir vietējā ateju izgāztuve!

Pa noteku aizpeldēja līķītis visticamāk, beigts suns. Dvingas nomocīts, Raiens norīstījās. Vai jūs uzskatāt, ka holeru izraisa smirdīgi izgarojumi?

-     Māte vienādiņ mani par to brīdināja. Bekera vārdi skanēja slāpēti, it kā viņš būtu aizturējis elpu\

-    Vai esat dzirdējis par doktoru Džonu Snovu?

-    Nē, Bekers novilka caur zobiem.

-     Es strādāju kopā ar viņu holeras epidēmijas gadījumā pirms trim mēnešiem. Snovs ir pārliecināts, ka slimību saķer, dzerot nelabu ūdeni, nevis ieelpojot nejauku gaisu.

-    Ceru, ka viņš domā pareizi.

-     Ticiet man, es ari tā ceru. Rīkojamies aši. Uzspīdiniet laternu dubļiem. Tur būs pēdu nospiedumi.

-    Rau! Bekers norādīja. Tie ir dziļi!

-     Lieliski! Nolaidiet laternu vēl zemāk. Redziet, arī šo apavu nospiedumiem nav naglotas zoles. Nospiedumi ir gana skaidri. Es varu izveidot ģipša atlējumus.

-    Par tādiem ir dzirdēts. Redzēts gan nav.

-    Samaisa ūdeni ar ģipsi, līdz…

Netālu atskanēja dzīvniecisks krekšķis.

Raiens saspringa.

Pēc brīža lopiņš ieurkšķējās skaļāk un tuvāk.

Kreisajā pusē.

-    Tā ir cūka, ieteicās Bekers.

-    Jā, Raiens piekrita, juzdams nemieru.

-    Varētu būt prāva, Bekers sprieda.

Londonā visās malās mitinājās daudz un dažādi mājlopi. Fermeri, kas pārcēlušies uz pilsētu, vai arī strādnieki, kas centās izvilkt dzīvību, nereti ierīkoja pagalmā stūrīti, kur turēja lopus pārtikai. Govju, cūku, kazu, aitu un vistu radītie trokšņi pilsētā allaž jaucās ar kariešu riteņu rīboņu un pakavu klaboņu.

Taču no cūkām labums bija divējāds. No tām ieguva gaļu, un tās klaiņodamas apēda atkritumus. Kopā ar neskaitāmajiem kraukļu bariem tās neļāva Londonai noslīkt samazgās.

Cūka ierukšķējās vēlreiz pēc skaņas varēja secināt, ka tās šņukurs varētu būt aptuveni Raiena cirkšņa augstumā.

-    Stipri izbadējušās, tās var uzbrukt cilvēkiem. Vienā rokā Bekers turēja laternu un ar otru izvilka steku. Es vienreiz tādu skatu redzēju.

Laternas gaismā varēja saskatīt mūrī iestiprinātu metāla kronšteinu. Bekers pa to uzsita ar steka dzelzs galu, un kaut kas noklabēja.

-    Te staigādama, cūka izbradās apavu nospiedumus. Jūs nevarēsiet uztaisīt ģipša atlējumus. Bet… kamēr mēs te dirnam, slepkava bēg aizvien tālāk.

-    Vai jums ir kaut kas padoma? taujāja Raiens.

-     Viens no mums sekos slepkavam, Bekers atbildēja, turpretī otrs sargās pēdu nospiedumus. Ejiet. Jūs zināt, kas meklējams. Es palikšu un neļaušu cūkai izbradāt pēdu nospiedumus.

-    Vai jūs tiešām esat ar mieru? Raiens šaubīdamies vērās smacējošajā tumsā.

-    Esmu gatavs uz visu, lai šo ļaundari notvertu, inspektora kungs. Ejiet! Ņemiet laternu.

-    Un atstāt jūs tumsā?

-   Citādi jums pašam nāksies staigāt tumsā. Kā tad jūs bez laternas varēsiet sekot pēdām? Noķeriet viņu!

-    Ja man neizdosies viņu notvert, kazi, jūsu sargātie pēdu nospiedumi palīdzēs sazīmēt vainīgo. Ļoti labi. Raiens negribīgi paņēma laternu. Pateicos.

-    Vai drīkstu uzdot jautājumu, inspektora kungs?

-    Protams.

-    Kas man vēl nepieciešams, lai kļutu par detektīvu?

-    Jūs esat uz pareizā ceļa. Raiens noteica. Viņš izpētīja, ka pēdas ved pa labi, pretēji virzienam, kur urkšķēja cūka. Atgādāšu laternu atpakaļ, cik vien drīz varēšu.

Detektīvinspektors pagrieza laternas metāla vāku, lai deglim piekļūtu vairāk gaisa. Laternas gaismas stars kļuva spilgtāks. Pavērsis to sev priekšā, viņš devās pa dubļiem klāto slīpumu. Dzīvnieks aiz muguras atkal ierukšķējās, un Bekera steka dzelzs uzgalis atkal nodžinkstēja pret kronšteinu. Tumsā noklinkstēja atbalss.

Turēdamies cieši pie mūra, Raiens sekoja pēdām. Viņš virzījās piesardzīgi un ne mirkli neaizmirsa, ka slepkava var atrasties tepat tuvumā. Miglas taustekļi vijās apkārt, un bija dzirdama žurku nagu skrapstoņa uz akmens. Pēc piecām minūtēm viņš nonāca atkritumu piebārstītajā šķērsielā pa labi, un te noziedznieka apavi uz ielas nelīdzenā seguma bija atstājuši dubļu sliedi. Gar kājām, skaļi ņaudēdams, pazibēja kaķis.

Dubļu sliede vērtās aizvien nemanāmāka, taču vēl bija saskatāma, kad Raiens nonāca šķērsielas galā pie gāzes laternas, kas meta dūmakainu gaismu. Apmulsis viņš raudzījās uz dubļainajiem pēdu nospiedumiem, kas pievirzījās pie sienas kreisajā pusē un pēc tam aizstiepās tālāk pa ielu. Pūļa aurošana skanēja no labās, no veikala puses.

"Skaļajā jūklī neviens neievērotu slepkavu, kurš tobrīd iznāktu no šķērsielas," sprieda Raiens. "Bet ko viņš darīja pie sienas?"

Uzspīdinājis laternu, Raiens ar kāju pārmeklēja atkritumu kaudzi. Pašķīda netīras lupatas, stikla lauskas un koka kastu atlūzas, kas smirdēja pēc urīna.

Skatienu piesaistīja kāds gaišs priekšmets. Atspēris nost drazas ap atradumu, viņš noliecās to apskatīt. Krūtis sažņaudza satraukums viņš sazīmēja savāzta bārdas naža ziloņkaula spalu.

Kamēr inspektors Raiens pētīja bārdas nazi, konstebls Bekers stāvēja piķa melnajā tumsā, gluži vai sajuzdams, kā miglas dūmaka aizslīd gar seju. Mūra siena klusināja jezgu, ko radīja pūlis uz ielas veikala priekšā, tādēļ vienīgie dzirdamie trokšņi bija steka klaudzieni pret sienu un cūkas rukšķēšana, kas atgādināja diloņslimnieka krekšķus.

Pie joda, vācies prom! Bekers iesaucās, cerēdams aizbiedēt lopiņu.

Taču cūka neatkāpās.

Tieši otrādi spriežot pēc trokšņiem, tā nāca tuvāk. Bekeram šķita, ka saredz miglā kustamies neskaidras aprises. Uzaudzis zemnieka mājā, viņš zināja, ka cūkas var svērt tikpat, cik smagsvara bokseris protams, ja tām pietiek ēdamā. Vai šī būtu pietiekami nobarojusies ar atkritumiem un maitām? Pat ja cūka svērtu divas trešdaļas no minētā svara, ar to būtu gana, lai viņu nogāztu gar zemi, ja tā sadomātu tumsā uzbrukt īpaši tādēļ, ka slidenajā nogāzē jau tā bija grūti noturēt līdzsvaru. Reiz, barodams cūkas, Bekera tēvs bija pakritis aplokā, un masīvie, riebīgie un negantie lopi metās viņam virsū, ar asajiem zobiem izraudami miesas gabalus no viņa rokām un kājām. Tēva kliedzienu atsaukts, mazais Bekers toreiz apmētāja cūkas ar akmeņiem, līdz tās atkāpās, un tēvs, asinīm noplūdis, varēja pārtrausties pāri aploka sētai.

Bekers pūlējās atgaiņāt seno notikumu no atmiņas un vienlaikus centās sevi pārliecināt, ka cūkas aprises, kas miglā arvien pieauga, ir tikai viņa iztēles auglis. Piedevām viņam reiba galva no centieniem neieelpot ekskrementu radīto smirdoņu, kas pacēlās no notekas. Vai Raiens runāja patiesību, teikdams, ka holera ceļas no nelaba ūdens, nevis no tā, ka ieelpo smirdīgus izgarojumus? No šausmīgās dvingas Bekeram kļuva šķeblgi.

Cūka ošņājās tuvāk.

Neizturami gribējās pietrūkties kājās, pārrāpties pāri mūrim un nolēkt otrā pusē, drošā vietā. Taču domas neizbēgami atgriezās pie pieciem līķiem veikalā un solījuma sargāt slepkavas pēdu nospiedumus. Bekers bija apņēmies, ka nebūs visu mūžu konstebls. Viņam bija divdesmit pieci gadi. Iepriekš viņš bija izmēģinājis dažādus dvēseli nomācošus darbus piemēram, rāvies sešdesmit stundu nedēļā ķieģeļu fabrikā -, līdz atskārtis, ka garais augums un spēcīgie muskuļi sniedz priekšrocību pieteikties darbā par policistu. Nu jau piecus gadus viņš patrulēja Londonas ielās, lielākoties nepatīkamākajos rajonos, un strādāja garākas stundas nekā ķieģeļu fabrikā, ik vakaru nostaigāja divdesmit jūdzes un saņēma tikai vienu brīvdienu divās nedēļās.

Tomēr, lai kādas drausmas, pienākumu pildot, gadījās redzēt, Bekers lepojās ar to, ka darbā spēj likt lietā ne tikai fizisko spēku, bet arī prātu. Viņa varā bija neļaut, lai ar cilvēkiem apietas varmācīgi. Taču tādā amatā kā inspektors Raiens viņa iespējas to nepieļaut pieaugtu turklāt detektīvs saņem astoņdesmit mārciņas gadā, bet konstebli pelna tikai piecdesmit piecas. Ja radušās izredzes uz labāku dzīvi, liedzot vienai nešpetnai cūkai izbradāt šos pēdu nospiedumus, tad, debesu vārdā, viņš stāvēs un neatkāpsies.

Šo apņēmību iedragāja vēl vienas cūkas ierukšķēšanās miglas mutuļos.

Tā atradās pretējā pusē. Nu Bekers stāvēja starp diviem lopiem, nerimtīgi sita ar steku pa mūri un sauca:

Nost no manis, bandubērni!

Piepeši viņš saklausīja pirmo cūku metamies uzbrukumā. Pēc dzirdes noteikdams dzīvnieka atrašanās vietu, viņš no visa spēka zvēla ar steku un trāpīja pa kaut ko cietu. Tumsā atskanēja neganti skaļa kviekšana, kas Bekeram atgādināja ikgadējo mājlopu kaušanu tirgus sezonā, kad tēvs pārgrieza cūkām rīkles.

Nostājies ieplestām kājām virs nospiedumiem, kurus bija zvērējis aizsargāt, viņš vēlreiz cirta ar steku, pēc tam trešo reizi un ikreiz trāpīja mērķī. Cūka spalgi iekviecās un ietriecās konsteblam ciskā. Spēcīgais grūdiens vīrieti teju notrieca no kājām notekas grāvītī.

"Sargā pēdu nospiedumus!"

Lai saglabātu līdzsvaru, Bekers pieliecās un atvēzējās brīdī, kad cūka traucās garām. Triekdams steku tai pa pēcpusi, viņš juta, kā ierocis iegrimst miesā. Cūka iekviecās. Bekers pagriezās, bet pieraudzīja, lai pēdu nospiedumi, kuri atradās starp kājām, netiek bojāti.

Tagad abas cūkas atradās vienā pusē. Vairs nenācās sadalīt uzmanību. Taču, ja abas uzbruks vienlaikus, Bekeram nebūs cerību tās apturēt dzīvnieki notrieks viņu dubļos un gāzīsies virsū.

Gribat izkauties? Lūdzu! viņš kliedza.

Bekers paspēra vēl vienu soli, nostādamies priekšā pēdu nospiedumiem, lai varētu tos labāk aizsargāt. Sakopojis visus spēkus, viņš gāza ar steku un pēc negaidītās sadursmes sagrīļojās. Ievainotā dzīvnieka kauciens pauda vienlaikus sāpes un niknumu. Taču niknums guva virsroku. Pirmā cūka uzbruka vēlreiz. Iespējams, tā tomēr bija otrā. Bekers vairs nespēja tās atšķirt viņš sita, netrāpīja un pārsteigts juta, kā piedurkne tiek sagrābta zobos un rauta. Viņš vilka pretējā virzienā.

Piedurkne notrūka, un vīrietis pakrita. "Pēdu nospiedumi! Nedrīkst sabojāt pēdu nospiedumus!" viņš paguva nodomāt, pagriežoties aizvēlās sāņus un iestenēdamies atsitās pret mūri. Kājas paslīdēja dubļos, un konstebls nokrita uz sāniem. Tērauda ķivere no galvas nokrita un grabēdama aizripoja. Cūkas metās uzbrukumā. Bekers atvairījās ar abām kājām, spēra, trāpīja pa šņukuriem un zobiem, un bailes radīja halucinācijas, it kā viņš sēdētu uz tās jaunās, nesen redzētās ierīces, ko dēvēja par divriteni, viņš gan gulēja uz sāniem un zābaku biezās zoles nespiedās pret pedāļiem, tomēr, lielā ātruma kustinādams pēdas, viņš spēra pa acīm, ausīm un purniem. Viņš iekliedzās un spēra vēl spēcīgāk, virzīdamies ar muguru pret sienu. "Nē! Pārāk tuvu pēdu nospiedumiem!"

Kamēr detektivinspektors Raiens pētīja atrasto savāzto bārdas nazi, liesma lukturī sāka dzist. Viņš paskrūvēja vaļā vāciņu, lai deglim piekļūtu vairāk gaisa, taču tas nesagādāja cerētos uzlabojumus. Tik tiešām, gaisma kļuva vēl blāvākā. Pakratījis lukturi un nedzirdējis tajā petrolejas šļakstus, inspektors apjauta, ka drīz paliks stāvam tumsā.

Taču vārajā apgaismojumā aplūkojis atvāzto nazi, Raiens vēl paguva saskatīt asinis uz bārdas naža asmens un eņģes. Viņš salocīja nazi un ievietoja to mēteļa kabatā. Lukturis apdzisa. Ja nebūtu gāzes laternas šķērsielas galā, viņš vairs vispār neko neredzētu. No labās puses atlidoja pūļa klaigas pie veikala. Izgājis no šķērsielas, viņš soļoja pa slideno bruģēto ielu no vienas pustumšas laternas pie nākamās un devās balsu virzienā. Kad Raiens tuvojās pūlim, ceļu saskatīt palīdzēja ne vien laternas, bet arī gaisma, kas krita no apkārtējo namu logiem. Trača uzmodinātie veikalu īpašnieki, kas dzīvoja ēku sētas puses istabās, bija ar sērkociņiem iededzinājuši savus gaismekļus, un tādējādi arī uz ielas kļuva gaišāks.

Nonācis pie ļaužu drūzmas, detektīvinspektors centās piekļūt tuvāk veikaliem labajā pusē un pūlējās izbrīvēt sev ceļu.

-    Ei, tu negrūsties, ja? kāds vīrietis aizrādīja.

-    Palaidiet mani. Es esmu policists!

-    Tu gan pēc pīlera neizskaties.

-    Es esmu slepenais. Detektīvs.

-    Kā ta', un es esmu lords Pālmerstons. Va' ne, Pīt? Es esmu sasodīts lords Pālmerstons.

-    Aha. Lords Kupidons, tas nu gan.

-    Un šis zellis sevi iedomājas par karalieni Viktoriju. Paskat, kā grūstās!

-    Man patiesi jātiek jums garām. Lūdzu, atbrīvojiet ceļu, lai es…

-    Vācies prom, puis.

Runātāja elpa oda pēc džina. Raiens nosprieda, ka prātīgāk būs tikt cauri pūlim tā vidū, un atkal pūlējās izbrīvēt ceļu. Viņš pacēla augstāk policista lukturi un cerēja, ka tā iedvesīs pienācīgu cieņu. Dodiet ceļu! Man jānokļūst veikalā.

-    Kur tu nospēri bobija lukturi?

-    Es strādāju policijā. Man jātiek cauri.

-    Kā nu ne? Kur tavs žetons? Tinies!

Pēkšņi Raiens juta kabatā rosāmies svešu roku. Viņu mēģināja apzagt. Raiens ar lukturi iegāza vainīgajam pa roku.

-    Viņam kabatā ir bārdas nazis! iekliedzās kāds vīrs, iespējams, aplaupītājs.

-    Kam? Kur?

-    Šim! Viņam ir bārdas nazis!

Kad Raiens centās atbrīvoties, viņu sagrāba vairākas rokas, trieca pret laternas stabu un sapurināja.

Detektīvinspektora naģene nokrita zemē. Bez cepures galvā viņš jutās kails.

-    Rudmatis!

-    Irs! Mēs atradām slepkavu!

-    Uzklausiet mani! Es esmu no policijas!

-    Ko ta' tu staigā ar bārdas nazi kabatā? Vai kāds viņu ir te redzējis?

-    Es ne! Tik sarkanus matus es neaizmirstu!

Raiens pūlējās izrauties.

-    Nekur tu nespruksi!

Detektīvs saņēma dūres triecienu vēderā un sāpēs saliecās. Kampdams pēc gaisa, viņš zvēla augšup ar lukturi. Kāds vīrietis ievaidējās, un Raiens cietušo uzgrūda vairākiem citiem vīriem. Viens nogāzās uz ielas, un ielokā pavērās sprauga. Izmantojot izdevību bēgt, Raiens vairākas reizes pavēzēja ar lukturi.

-    Neļaujiet slepkavam aizbēgt! kāds ieaurojās.

Pūlis metās viņam pakaļ. Raiens iebēga atpakaļ šķērsielā, no kuras nupat bija iznācis, taču attālināties no laternas gaismas nebija pieļaujams, jo tālāk valdīja tik necaurredzama tumsa, ka viņš varēja uzdrāzties kaut kam virsū un pārāk stipri savainoties. Vārajā ielas laternas gaismā viņš saskatīja kastes dēli atkritumu kaudzē, kurā bija uzgājis bārdas nazi. Satvēris to, Raiens atkāpās pilnīgā tumsā. Kad vajātāji nonāca pie šķērsielas, tajā ieskrēja viens vīrietis, un Raiens ar dēli iebelza viņam pa deniņiem.

Sāpēs kliegdams, vīrietis izšāvās atpakaļ uz platās ielas.

-    Ko gaidāt? kāds brēca. Laidieties pakaļ!

-     Pats laidies! atkliedza savainotais, taustīdams pārsisto galvu, no kuras tecēja asinis.

-    Kas šeit par nekārtībām? kāds bargi noprasīja.

-    Konstebl, mēs atradām slepkavu! Viņš ir tajā šķērsielā. Viņam ir bārdas nazis!

-    Atkāpties!

Miglu pāršķēla skaudrs, žilbinošs gaismas stars.

Tas tuvojās.

-    Policija! vīrietis sacīja. Nosauciet savu vārdu!

Raiens pazina balss īpašnieku. Ar šo konsteblu viņš dzīvoja vienā telpā kopmītnēs līdzās Skotlendjardam.

-    Sveicināts, konstebl Rolij.

-    Kā jūs zināt manu vārdu?

-    Vai tulzna uz kreisās pēdas ir apdzijusi?

-    Tulzna uz… Augstā debess, rudie mati! Jūs esat detektīvinspektors Raiens!

-    Sadodiet šim! uz ielas ieaurojās kāds vīrs.

-    Iedodiet man savu steku, Raiens pavēlēja. Policists paklausīja. Izņemiet klabekli, Raiens norīkoja.

Konstebls satvēra pie jostas piestiprināto klabekli un atvāza tā rokturi. Luktura gaismā klabekļa svina rokturis izskatījās gana biedējoši.

Raiena bezveidīgā mēteļa kabatās glabājās dažnedažādi noderīgi priekšmeti. Viņš izņēma četrus vates kumšķus.

-    Kam tie domāti? taujāja konstebls.

-    Lai mēs nezaudētu dzirdi.

Satinis divus kumšķus pikučos, Raiens iebāza tos policistam ausīs un atlikušos izmantoja sev par ausu aizbāžņiem. Vate slāpēja troksni, taču nepadarīja to nedzirdamu.

-    Atkal esmu iemācījies ko jaunu, konstebls secināja.

-             Pavērsiet lukturi sev priekšā un darbiniet klabekli, cik vien skaļi spējat. Mēs atbrīvosim sev ceļu uz veikalu. Vai esat gatavs?

-    Ar prieku!

-    Nodibināsim kārtību.

-    Vediet ārā to īru! no pūļa atskanēja sauciens.

Policists pavērsa lukturi pret pūli. Dodiet ceļu! Stingri satvēris klabekli aiz roktura, viņš to spēcīgi iegrieza.

-    Nost! ierēcās Raiens un iznāca priekšā. Vienā rokā viņš turēja steku un otrā dēli. Atbrīvot ielu!

Vīri apmulsuši soli atkāpās.

-     Ejiet prom! konstebls skaļi noducināja, griezdams klabekli, cik ātri vien spēja. Garā auguma vīrietis saminstinājās. Raiens iesita viņam pa roku, cietušais skaļi iekliedzās un aši atkāpās miglā.

Nu uzbrukumā devās otrs. Raiens iespēra tam pa ceļgalu, un vīrietis nokrita.

Piepeši elles troksnim pievienojās citu klabekļu tarkšķi, atsteidzās konstebli un nostājās ierindā plecu pie pleca līdzās Raienam. Policisti atstūma pūli, apžilbināja nemierniekus, spīdinot tiem sejās luktura starus, un palaikam dāļāja cirtienus ar klabekļu svina rokturiem.

Pūlis bēga.

-    Turpiniet meklēt! Turpiniet uzdot jautājumus! Raiens mudināja. Aizdodiet man lukturi!

Noraizējies par Bekeru, detektīvinspektors ieskrēja veikalā un pa gaiteni nonāca pagalmā.

-     Beker! viņš sauca, paskrēja garām atejai un uztrausās uz mūra. Beker, vai jūs mani dzirdat?

Palūkojies otrpus mūrim un pavērsis lejup luktura staru, viņš nespēja novērst acu no ainas, kas pavērās skatienam.

Konstebls gulēja blakus ekskrementu notekai. Viņa formastērpu klāja asinis un smirdoši netīrumi. Blakus bija divas milzīgas cūkas, arī asinīm noplūdušas; acīmredzot beigtas.

-    Beker! Runājiet! Vai esat dzīvs?

Acis samiedzis, konstebls pavērās augšup, uz gaismu.

-   Cūkas neizbradāja pēdu nospiedumus. Es solījumu turēju. Tagad jūs varēsiet izveidot ģipša atlējumus.

3. nodaļa Opija lietotājs

Opija tinktūra ir rubīnsarkanā krāsā, ar rūgtu garšu un sastāv no deviņdesmit procentiem spirta un desmit procentiem opija. To sešpadsmitajā gadsimtā ieviesa vācu izcelsmes Šveices alķīmiķis, kad atklāja, ka spirtā opijs izšķīst labāk nekā ūdenī. Viņa maisījumā ietilpa saberztas pērles un zelta folija. Septiņpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados kāds angļu ārsts pilnveidoja formulu, izņēma no tās saberztās pērles un zelta foliju un parakstīja šķidrumu kā zāles pret galvassāpēm, kuņģa un zarnu darbības traucējumiem un nervu slimībām. Viktorijas laikmetā opija tinktūru tik plaši izmantoja par sāpju remdētāju, ka burtiski katrā saimniecībā bija atrodams tinktūras trauks. Ņemot vērā to, ka no opija tiek atvasināts morfijs un heroīns, tinktūras spējas nomākt sāpes nebija pārspīlētas. Zobu sāpes, podagra, caureja, tuberkuloze un vēzis tās bija tikai dažas kaites, ko solīja novērst opija tinktūras izgatavotāji. Savus darinājumus tie nodēvēja dažādi: "Beitlija nomierinošais šķīdums", "Makmanna eliksīrs" un "Beiliju mātes remdējošais sīrups". Sievietes lietoja opija tinktūru pret menstruālajām spazmām. To deva mazuļiem, kas cieta no kolikām.

Fiziskās atkarības jēdziens deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados bija svešs. Lai gan daži ārsti atzīmēja, ka ilgstoša opija tinktūras lietošana, iespējams, var radīt pieradumu, daudzi pārāk lielu pieķeršanos opijam uzskatīja par ieradumu, gribasspēka trūkumu, ko var viegli pārvarēt ar parastajiem Viktorijas laika tikumiem pašdisciplīnu un rakstura stingrību. Tāpēc likums neregulēja opija tinktūras izplatību. To par lētu naudu varēja mierīgi iegādāties pie visiem apkaimes aptiekāriem. Turklāt tinktūras izsniedza bez receptēm un pārdeva arī pārtikas tirgotāji, miesnieki, skroderi, ielu tirgotāji, traktiernieki un pat īres naudas iekasētāji. Ieteicamā deva, ko drīkstēja lietot neilgu laiku un tikai noteiktu simptomu gadījumos, bija divdesmit pieci pilieni, trešdaļa tējkarotes. Taču neskaitāmi cilvēki tolaik šo devu pārsniedza, un tiem patiešām izveidojās fiziska atkarība, kaut gan Viktorijas laika sabiedrības žņaugi nepieļāva atzīšanos šādā gara spēka trukumā.

Ir grūti noteikt, cik daudz tālaika Anglijas iedzīvotāju bijuši atkarīgi no šīm zālēm, taču tās dienu no dienas lietoja miljoniem ļaužu, tātad šis skaits noteikti bija ievērojams. Daudzu vidusšķiras un augstākās šķiras sieviešu bālums, biežais apetītes trūkums, tieksme ģībt un krietnu daļu dzīves pavadīt vienatnē tumšās telpās, pārāk polsterēto un pārāk mēbelēto istabu greznie rotājumi, allaž aizvilktās biezās drapērijas tie visi ir valsts mēroga atkarības pierādījumi, kurus Viktorijas laika sabiedrības ierobežojumi liedza apspriest.

Taču Tomass de Kvinsijs savu atkarību neslēpa. Deviņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados viņš kļuva bēdīgi slavens visā Anglijā, jo viņam pietika nekaunības dokumentēt savu ieradumu skandalozajā darbā "Angļu opija lietotāja grēksūdze", kas strauji kļuva populārs. Tajā de Kvinsijs aprakstīja, kā 1804. gadā devies uz aptieku nopirkt mazliet opija tinktūras, lai nomāktu nemitīgās "galvas un sejas sāpes", un tā bijusi viņa pirmā saskarsme ar šīm zālēm. Tolaik deviņpadsmit gadu vecais jauneklis studēja Oksfordas universitātē, un viņa sejas sāpes, iespējams, radīja nervozitāte un spriedze, ko finanšu trūkuma māktais puisis izjuta starp turīgajiem studentiem.

Deviņu gadu laikā de Kvinsijs mazpamazām palielināja opija tinktūras lietošanas biežumu un daudzumu, līdz 1813. gadā spēja apspiest savu tieksmi tikai ar lielām pūlēm un uz īsu laika posmu. Atkarības kulminācijas laikos viņš diendienā lietoja nevis trešdaļu tējkarotes, bet gan karafi ar sešpadsmit unču ietilpību. Viena unce būtu nāvējoša deva ikvienam, kurš nav pieradis pie opija.

Par spīti opija tinktūrai vai arī tās rosināts -, de Kvinsijs ir sarakstījis vairākas spožākās un izcilākās deviņpadsmitā gadsimta esejas, īpaši "Angļu pasta kariete" un "Par klauvēšanu pie vārtiem "Makbetā"", ko dēvē par Šekspīra kritikas pamatakmeni. Memuāri par Vērdsvertu, Kolridžu un citiem literātiem, ar kuriem autors bija draudzīgās attiecībās, ir neaizstājami. Taču de Kvinsijam vajadzēja rakstīt daudz vairāk, lai uzturētu savu sievu un astoņus bērnus. Mūžīgo parādu nomocīts un daudzu parādu piedzinēju vajāts, viņš bieži aizbēga no mājām.

Reiz kāds nokaitināts namīpašnieks uz veselu gadu ieslodzīja de Kvinsiju savā īres namā, piespiezdams viņu rakstīt, lai nomaksātu ievērojamo parādu. Kā vēlāk izteicās de Kvinsijs, istaba "piesniga" pilna ar papīriem. "Ne kvadrātcollas uz galda, kur novietot tasīti, ne taciņas no durvīm uz kamīnu." Visbeidzot rakstniekam izdevās bēgt, palūdzot izdevēju sagādāt viņam caurejas līdzekli, sāļus, ko paslēpa starp izdevēja sūtītajiem rakstu darbu materiāliem. Dažkārt opija lietošana izraisīja tik smagus aizcietējumus, ka de Kvinsijs pat piecas dienas nebija iztukšojis zarnas. Šoreiz gan tā nebija. Pārdozējis caurejas sāļus, viņš pavadīja vairākas dienas atejā, vienīgajās labierīcībās visā īres namā, kurā bija ieslodzīts. Noguris no nebeidzamajām īrnieku žēlabām, namīpašnieks negribīgi ļāva de Kvinsijam atstāt māju.

1854. gadā de Kvinsijam bija sešdesmit deviņi gadi. Viņa sieva bija mirusi, arī trīs dēlu vairs nebija šai saulē. Dzīvi palikušie bērni bija izklīduši pa pasauli, apmetušies Īrijā, Indijā un Brazīlijā, un pie viņa palikusi tikai pastarīte Emilija. Divdesmit vienu gadu vecā meita, kas vēl nebija saistījusies laulības saitēm, uzņēmās atbildību mesties vienreizējā dēkā pieskatīt savu ģeniālo, ekscentrisko un neparedzamo tēvu.

No Emiliias de Kvinsiias dienasgrāmatas

Svētdiena, 1854. gada 10. decembris

Šorīt es atkal atradu tēvu klīstam pa iekšpagalmu. Viņš bija pamodies daudz agrāk nekā es, varbūt pat pirms rītausmas. Vakarnakt es skaidri dzirdēju nočīkstam grīdas dēlus, kad viņš pagāja garām manas istabas durvīm un devās lejup pa kāpnēm ar nodomu klaiņot pa tumšajām ielām. Viņš apgalvo, ka vienīgi šādi spēj atturēties no opija tinktūras novirzot domas un nopūloties, lai nostaigātu ik dienas pat piecpadsmit jūdžu.

Tēvs ir maza auguma, un tagad viņa stāvs šķiet vēl izģindušāks. Es raizējos, ka viņa apmātība ar pastaigām nesīs vairāk ļaunuma nekā labuma. Arī viņa runasveids man aizdod bažas. Pirms pametām mūsu mājas Edinburgā un devāmies šurp uz Londonu, lai popularizētu viņa jauno sacerējumu krājumu, tēvam bija pierasts atmosties no tramīga miega ne agrāk kā pusdienlaikā. Ilgu laiku viņš atteicās doties kādā ceļojumā. Te piepeši viņš nodēvēja to par pilnīgu nepieciešamību un pārsteidza mani, pavadīdams vairākas stundas pastaigās, lai sagatavotos braucienam. Drīz viņš modās deviņos. Dažu nedēlu laikā tēvs trūkās no miega arvien agrāk vispirms astoņos, tad septiņos, pēc tam jau sešos. Vilcienā, kas devās uz Londonu, viņš staigāja pa vagonu, līdz vaigi ziedēja sārti no piepūles.

-   Lai izvairītos no opija, tēvs spītīgi apgalvoja, lai gan es zināju, ka viņš nav no tā pilnībā atteicies. Viņa mantās starp apģērbu un grāmatām atrodas divas karafes šī nicināmā šķidruma.

Pavisam lielu uztraukumu manī radīja viņa vārdi:

-    Tā kā arvien mostos par stundu agrāk, piecos, četros, pat trijos naktī, es bīstos, ka atgriežos vakardienā.

Taču es esmu pārliecināta, ka viņš grib atgriezties vakardienā. Brauciens uz Londonu liekas vairāk saistīts ar pagātni nekā rakstu darbu krājumu iespējams gan, ka šie abi mērķi baismā kārtā ir savā starpā savijušies.

Mūsu ienākumi no tēva darba nav pietiekami, lai atļautos krāšņo namu pilsētā, kurā esam apmetušies. Mums ir atsūtīta pusmūža sieviete, kas kalpo reizē par istabmeitu un virēju. Tēvs apgalvo, ka nezina, kas apmaksā rēķinus, un es viņam ticu. Iespējams, kāds no vecajiem paziņām paslepus sagādājis līdzekļus, lai varam doties ceļā, kaut gan nevaru iedomāties, kurš tas būtu, jo daudzi no šiem paziņām, piemēram, Vērdsverts un Kolridžs, ir pametuši šo pasauli jeb, kā izsakās tēvs, "pievienojušies vairākumam", jo gadsimtu gaitā miris daudz vairāk cilvēku, nekā pašlaik ir dzīvo.

Mūsu miteklis atrodas netālu no Raselskvēra, un pēc tam, kad ieradāmies še pirms četrām dienām, tēvs mani samulsināja, uzaicinādams doties pastaigā vēl pirms mantu izkravāšanas. Mērojuši dažus kvartālus, mēs nonācām skvērā, un es ar iepriecinājumu trokšņainās, juceklīgās pilsētas vidū ieraudzīju brīnišķu parku. Vējiņš bija izklīdinājis miglu. Spīdēja decembra saule reta parādība, kā tēvs atzina, un viņš pētīja zāli un kailos kokus, un zilo acu skatiena spraigums apliecināja, ka viņš gremdējas atmiņās.

-   Septiņpadsmit gadu vecumā manas mājas bija Londonas ielas, viņš iesāka.

To es, bez šaubām, zināju, jo dažus tālaika šausminošos notikumus tēvs bija aprakstījis savā grāmatā par opija lietošanu.

-Es augu ziemu dzīvoju ielās, viņš turpināja.

Arī tas man bija zināms, taču es biju sapratusi, ka labāk (aut, lai tēvs izrunā visu, kas ir uz sirds.

-    Tais laikos šajā laukumā ganījās govis. Neskaitāmas naktis kopā ar līdzbiedru mēs pārlaidām tepat, ievīstījušies lupatā, ko tik 'tikko varētu nodēvēt par segu. Man palaimējās uziet vecu spaini. Kad govju tesmeņi pierietēja, es mēģināju vienu lopiņu izslaukt. Siltais piens kaut nedaudz novērsa saltuma izraisītos drebuļus.

Tēvs runāja, neraudzīdamies manī; viņa dvēsele bija pievērsusies atmiņām.

-          Kādas pārmaiņas šeit norisinājušās! Pirmīt, braukdams no dzelzceļa stacijas, kuras toreiz nebija, es pilsētu pat nepazinu. Cik daudz uietu man vajadzētu apskatīt!

Balss tonis liecināja, ka dažas no tām vietām viņš negrib redzēt, lai gan tas būtu vajadzīgs.

-   Anna, viņš nočukstēja.

Jāpiebilst, ka manas mātes vārds bija Mārgarita. Mani sauc Emilija.

-   Anna, viņš atkārtoja.

Paturēdama atmiņā šo sarunu, es vēroju, cik saspringti tēvs soļoja šurpu turpu pa pagalmu aiz mājas.

Virtuvē ienāca mūsu saimniecības vadītāja misis Vordena ar svinīga izskata cepurīti galvā, pasitusi padusē baznīcas dziesmu grāmatu.

Uz galda atradās maize, sviests, zemeņu džems un tējkanna.

-   Es tad nu iešu uz baznīcu, mis de Kvinsija. Pieņemu, ka jūs ar tēvu arī drīz turp dosities.

Kopš mūsu ierašanās misis Vordena pret tēvu izturējās piesardzīgi, taču mani viņa drīzāk uzrunāja ar līdzcietību, it kā uzskatītu, ka man uzkrauta pārlieku smaga nasta.

-   Jā, uz baznīcu, es atteicu un cerēju, ka manā balsī nejaušas meli.

-     Viņš šķiet varen ticīgs, sacīja misis Vordena, it kā negribīgi izteikdama atzinību, Cln to, ja ļausiet man izsacīties vaļsirdīgi, es nebiju gaidījusi, ja atminas viņa sarakstīto "grāmatu".

Gadu gaitā tēvs bija sarakstījis daudz grāmatu, taču misis Vordena šo vārdu uzsvēra tā, lai nerastos šaubas, par kuru darbu viņa runā.

-   Jā, tā grāmata, es noteicu.

-   Es pati, skaidra lieta, neesmu to lasījusi.

-    Skaidra lieta.

Tēvs atkal pasoļoja garām logam, apstaigājis pagalma visus četrus stūrus. Kalsnā seja bija piepūlē sasprindzināta. Skatiens liecināja, ka domās viņš atrodas ārpus pagalma. Pirkstos viņš virpināja kreļļu virteni.

-    Es redzu, kā viņš nodevies rožukronim, misis Vordena piezīmēja. Lūgšanu skaitīšana pastaigas laikā stiprina gan garu, gan miesu.

Rožukroņi krelles bija sadalītas pa desmit. Katra desmitā krellīte bija zilā krāsā, pārējās bija baltas.

-    Man nav gadījies sastapt daudzus romiešus. Šādi misis Vordena nodēvēja Romas katoļus. Bet gan jau dažs pāvesta piekritējs var būt tikpat ticīgs kā Anglijas baznīcai piederīgie.

Patiesībā tēvs ir Anglijas baznīcas piederīgais un bieži raksta par reliģijas samezglotajiem noslēpumiem. Bet es nezināju, kā izskaidrot rožukroņi viņa rokā, neuzkurinot sievietē vēl lielākas aizdomas par manu tēvu, tālab es vienīgi palocīju galvu.

-    Labi, es tad nu došos, misis Vordena bilda.

-   Pateicos. Tēvs liek piesacīt, lai gaidāt mūs vēlu.

Pagriezdamās uz promiešanu, misis Vordena uzmeta

man skatienu, kas vēstīja ja es patiesi pošos uz baznīcu, mans tērps nešķiet piedienīgs tādam nolūkam. Pati viņa bija tērpā, kura stīpotā, volāniem apšūtā apakšdaļa bija tik kupla, ka viņa tik tikko jaudāja izspraukties pa durvīm. Es nepārspīlēju viņai zem svārkiem šķita izvietots vesels putnubūris. Es savukārt dodu priekšroku drānām, kādas nule sludināja Amēlija Blūmere, [1]garas, ērtas bikses, kas saņemtas cieši ap potītēm un ko sedz dabiski krītoša kleita. Es neizprotu, kādēļ laikrakstos šādu ģērbšanas stilu apsmej un platās bikses zem kleitas saukā par "blūmerēm". Taču labāk lai mani zobo par apģērbu, nekā tradīciju labad iežmiedz tērpā, kas apgrūtina kustēšanos.

Kad misis Vordena aizvēra ielas puses durvis, no pagalma ienāca tēvs itin kā būtu dzirdējis viņu aizejam. Rožukroņi viņš nolika uz galda. Cepures galvā viņam nebija. īsajos, tumšajos matos, kurus laiks pārsteidzošā kārtā nespēja iekrāsot sirmus, mirdzēja sviedru lāsītes, taču tikai daļēji no fiziskās piepūles. Bez šaubām, viņu mocīja tieksme pēc opija tinktūras.

-    Cik daudz tu nostaigāji? es taujāju.

-    Tikai piecas jūdzes.

Krelles nemaz nekalpoja par rožukroņi šādu sistēmu tēvs izmanto, lai noteiktu, cik lielu ceļa gabalu ir mērojis ierobežotā vietā. Kad mēs šai mājā ieradāmies, viņš izmērīja attālumu gar iekšpagalma četrām sienām un to pielīdzināja vienai baltajai krellītei. Nostaigājis deviņas baltās un vienu zilo krellīti, viņš ķērās pie nākamā desmitnieka. Šādi viņam atlika paturēt prātā vien zilo krellīšu skaitu un sareizināt to ar desmit un vēlāk ar izmērīto attālumu. Tēvs pats uzskata to par vienkāršu metodi, bet vairums, kam to skaidroju, saviebj seju kā piepešās galvassāpēs.

-    Tēvs, laiks dzert tēju, es sacīju.

-    Mans kuņģis nekādi nejaudās ar to tikt galā, Emīlij. Mums jādodas.

-    Tēju! es atkārtoju.

-   Man nepieciešams apmeklēt dažas vietas.

-   Maizi, sviestu un džemu, es piedāvāju.

Kopš ierašanās Londonā tēva laiku aizņem intervijas, kurās es viņu pavadu, lai atgādinātu viņam ieēst un padzerties. Tagad arī Amerikā ir nopērkams viņa darbu apkopojums, un Lielbritānijā ir pieejami četri rakstu sējumi, kuru skaits vēl papildināsies; šis ir viens no iemesliem, kālab tēvs devās šajā braucienā lai tiktos ar grāmatu tirgotājiem, kā arī Flītstrītas žurnāliem un laikrakstiem.

To atzīt ir pazemojoši, taču patiesība ir tāda, ka mēs dzīvojam naudas grūtībās. Kaut arī spēcīgi pieradis pie opija tinktūras, tēvs vēl vairāk ir apmāts ar grāmatu pirkšanu. Gadiem viņš mēdza piebāzt māju ar grāmatām un nekavējoties noīrēt otru, pēc tam trešo, un tā tālāk. Parādi ir sakrājušies milzu apjomos, un es baidos, ka mēs nonāksim nabagu tiesā. Brauciens uz Londonu patiešām bija svarīgs, lai gan, iespējams, ne tādā nozīmē, kā to paklusām domāja tēvs.

Viņa drosmīgie centieni pelnīt iztiku nav bez sava upura. Jaunības gados, brāļa iebaidīts, tēvs joprojām grūti saprotas ar cilvēkiem. Kuņģa un citu gremošanas orgānu traucējumi viņu nomoka pārāk bieži un aprimst pēc opija tinktūras lietošanas vai tad, kad es par viņu parūpējos. Tagad tēvs ir spiests tikties ar pasauli un izlikties par to priecājamies, lai cilvēki pirktu viņa darbus un sagādātu līdzekļus iespējai atkal ierausties savā čaulā. Viņa brašie, pazemojošie centieni nav bijuši bez panākumiem. Grāmatu pircēji alkst tikties ar bēdīgi slaveno Opija lietotāju, kura atklātais un sīksīkais apraksts par savu zāļu lietošanas pieradumu pat trīsdesmit trīs gadus pēc pirmpublicējuma ir skandalozas slavas apdvests.

Nesen tēvs pievienoja trešo daļu savai šaušalīgajai esejai "Spriedumi par slepkavību, vienu no smalkajām mākslām". Lai gan es esmu pateicīga par to, ka jaunpievienotais materiāls ienes naudu un ļauj pārdot vairāk grāmatu, atzīstos, ka dramatiskie nogalēšanas apraksti ir pārāk baismīgi un es šo darbu neizlasīju līdz galam. Ļaudis tincina, vai es nebīstoties dzīvot kopā ar tēvu, kurš katrā ziņā esot vardarbīgs cilvēks. Es stāstu, ka mans tēvs ir maigākais vīrs uz Dieva radītās zemes, bet laba vēlētāji man velta neticības pilnus skatienus, it kā bilzdami: "Mēs zinām, ka jūs noteikti melojat, jo tas ir jūsu tēvs; patiesi, ikviens, kurš apraksta slepkavības tik spilgti un ar tādām asiņu bagātām ainām, noteikti slepenībā ir varmāka."

Šodien bija mūsu pirmā brīvā diena, tālab mēs ar tēvu aizsoļojām uz tuvējo Britu muzeju. Apkaime bija tukša kā izslaucīta, jo visi sēdēja baznīcu dievkalpojumos un tieši tādēļ tēvs izvēlējās šo laiku, lai staigātu pa ielām. Muzejs bija slēgts, taču tēvs, visticamāk, tikpat bija pārāk aizņemts ar savām domām, lai ietu tajā.

Saltais vējš nerimās dzenāt miglu. Tēvs cieši lūkojās uz muzeja majestātisko priekšpagalmu, un viņa žokfa muskuli te saspringa, te atlaidās; to izraisīja kāre pēc opija tinktūras.

-    Tāda te nebija tolaik, kad Londonā uzturējos iepriekšējo reizi, viņš man stāstīja. Divdesmit piecus gadus tas bija lielākais būvlaukums Eiropā, bet man tā arī negadījās to redzēt.

Milzīgā ēka lika man justies mazai un trauslai.

-   Šeit glabājas Asīrijas ķīļrakstu plāksnītes, tēvs turpināja, un viņa balsī jautās skumjas, arī Rozetas akmens. Atslēgas pagātnes iztulkošanai. Bet kurš var iztulkot mūsu atmiņu drupas?

Ļaudis melš, ka tēvam piemīt ērmīgs izteiksmes veids, bet pēc maniem uzskatiem gluži pretēji. Lielākā da\a cilvēku runā tik vienmuļi, ka teju ieaijā miegā. Lai arī ne allaž saprazdama, ko tēvs stāsta, es tomēr viņa vārdus uzskatu par rosinošiem pat brīžos, kad viņš pārbauda manu pacietību. Kazi, tādēļ es pat divdesmit viena gada vecumā vēl neesmu sastapusi džentlmeni, ar kuru kopā spētu pavadīt tikpat daudz gadu, cik ar tēvu.

Mēs nolīgām kebu un devāmies apskatīt visas ievērojamās vietas, kuras bija uzceltas tais desmitgadēs, kopš tēvs nav bijis Londonā, Bekingemas pili, Belgreivas laukumu, Trafalgarskvēru, Nacionālo galeriju un jauno Parlamenta ēku.

Taču mēs no keba tā arī neizkāpām un nekur neuzkavējāmies. Tiesa, sēdēdams kebā, tēvs nervozi šļūkāja kājas, it kā soļotu. Man radās iespaids, ka viņš mūsu galamērķus nosauc uz labu laimi. Drīz vien es apjautu, ka šie apskates objekti izvēlēti vienīgi tādēļ, lai novilcinātu laiku, un mēs galu galā tuvojamies tai vietai, kuru tēvam vajadzēja apmeklēt un kur viņš tik ļoti negribēja nonākt.

Mēs izkāpām no keba pie Marmora arkas, kura kā tēvs pastāstīja ir Romā uzbūvētās Konstantīna arkas kopija. Sākotnēji tā bijusi balta, taču tagad pilsētas sodrēji to padarījuši pelēku. Kamēr rati izbrauca cauri lielajai atverei arkas vidū, mēs devāmies cauri gājēju arkai kreisajā pusē. Policists, kurš stāvēja savā telpā, pamāja mums ar galvu.

-Arīšīs būves toreiz nebija, tēvs ieminējās.

Mums aiz muguras pletās plašais Haidparks. Dievkalpojumi beidzās, un šurpu turpu braukāja karietes. Siltos mēteļos ģērbušās ģimenes pastaigājās starp kokiem. Bet tēva skatiens vērsās tālumā, priekšā, uz Oksfordstrītu.

Šī iela tolaik bija dzestrāka, skarbāka, viņš atcerējās.

Abās pusēs rindojās veikali un darbnīcas. Pilsētas tirdzniecības sirds, kas svētdienā slēgta, šķita nedabiski klusa.

-    Kad man bija septiņpadsmit gadu un es dzīvoju uz ielas… tēvs iesāka. Viņš ilgu brīdi vērās uz pakāpieniem pie kāda veikala ieejas. Piecus mēnešus, parasti ziemā. Viņš pētīja maiznīcu, itin kā uzlūkodams to no tālas pagātnes. Lielākoties es uzturējos šeit. Oksfordstrītā. Redzi to maiznīcu? Dzīvodams badā, es maiznīcas redzēju sapņos. Vai es tev jau stāstīju par skeletu?

No tēva mutes šāds baiss jautājums neizklausījās savāds. Par skeletu? es pajautāju.

-     Tolaik es mācījos Mančestras klasiskajā ģimnāzijā. Ķirurgam, kurš piedalījās skolas darbā, kabinetā atradās skelets. Baumoja, ka tie ir kāda bēdīgi slavena lielceļa laupītāja kauli. Dzelzceļu tolaik vēl nebija, tālab šādi laupītāji bija nebeidzams ceļinieku bieds. Šis vīrs pakārts, un ķirurgs bija samaksājis bendem, lai tas atgādā viņam līķi, jo tajos laikos nebija cita likumīga ceļa, kā tikt pie līķa, ko medicīnas studentiem secēt. Taču vēlāk izrādījās, ka steigā, izņemdams pakārto no cilpas, bende nebija pamanījis, ka laupītājs vēl dvašo. Tādēļ ķirurgam un medicīnas studentiem nācās durstīt to ar skalpeli, pārliecināties, ka lielceļa laupītājs izlaiž garu, un tikai tad varēja ķerties pie secēšanas. Pēc tās viss, kas palika pāri no līķa, tika izvārīts sārmā, un atlika vienīgi skelets.

Briesmīgais stāstījums manī neraisīja izbrīnu, lai gan es biju pateicīga liktenim, ka tuvumā negadījās neviens garāmgājējs.

-   Manas izjūtas saistībā ar šo nelaimīgo skeletu precīzi atspoguļoja manas izjūtas pret skolu, tēvs turpināja. Vīrs, kurš man mācīja latīņu un grieķu valodu, necieta to, cik viegli man šie priekšmeti padodas, jo pats tos apguvis lielās mokās. Ar laiku aizvainojums pārauga dusmās un pēc tam fiziskā cietsirdībā. Beigu beigās es lūdzos aizbildņiem, lai mani atpestī no skolas šausmām.

Mana tēva tēvs, kuru viņš redzējis pavisam reti, bija ce[ojošais tirgotājs un nomira ar diloni, kad dēlam bija septiņi gadi. Testaments paredzēja, ka puisēna dzīvi noteiks četri aizbildņi, taču tie savus pienākumus pildīja pavirši, tādēf skolas gaitas palaikam aprāvās un nereti gadījās nezinoši skolotāji.

-    Tomēr viens no aizbildņiem rīkojās īpaši sparīgi. Viņš, tāpat kā skolotājs, no manis pieprasīja pilnīgu pakļaušanos, un tas nebija manā dabā. Tāpēc es aizbēgu. Pie mātes ierasties nevarēju, jo viņa mani uz karstām pēdām nosūtītu atpakaļ pie aizbildņiem. Tālab es aizņēmos mazliet naudas no ģimenes drauga, kurš juta līdzcietību manā izmisuma pilnajā situācijā. Kādu laiku es mitinājos te vienā, te citā fermā Velsas pusē, bet laika gaitā, pamazām izsīkstot arī tam mazumiņam naudas, es izmēģināju laimi šeit, Londonā. Un te mana dzīvība karājās mata galā.

Vējiņš vairs nespēja izkliedēt miglu, un sāka biezēt dūmaka, kas nelāva redzēt tālāk par kvartālu. Kļuva vēl aukstāks, un es priecājos, ka biju iedomājusies uzvilkt siltu mēteli.

Tēvs soļoja uz priekšu, aplūkodams veikalu sliekšņus un aizslēģotos log'us šķita, ka viņš katru no tiem pazīst pavisam labi.

-    Trūcīgā iztika ļāva man ieturēt tikai vienu maltīti dienā, un tā bija tēja ar maizi un sviestu. Necik ilgi, un arī tam vairs nepietika naudas. Es sāku ubagot, taču pilsētu apdzīvoja neskaitāmi ubagi. Ja nebūtu sastapis vīru, kuram piederēja māja netālajā Grīkstrītā, es nezinu, kas mani nogalētu vispirms, dabas stihijas vai bads. Šis cilvēks bija saistīts ar augļošanu un šaubīgiem jurisprudences pārstāvjiem. Vīru sauca Brunnels, taču viņš sevi dažkārt dēvēja par Braunu. Lai ienaidnieki viņu nenotvertu, Brunels ik nakti pavadīja kādā citā Londonas pusē. No rīta šis vīrs ieradās mājā, kuru tiku pieminējis, bet pēcpusdienā devās kaut kur paslēpties. Māja bija gandrīz neapdzīvota, tāpēc pastāvēja briesmas, ka to kāds var izdemolēt; tālab, kad es ierados pie viņa aizņemties naudu, viņš mani nopētīja un piedāvāja darījumu. Es drīkstēju tur rast patvērumu naktī un apsolījos sacelt pamatīgu traci, ja kāds mēģinās tajā ielauzties. Māja bija noplukuši, tēvs stāstīja. Vienīgās mēbeles bija atrodamas istabā, kurā šis cilvēks glabāja papīrus, bet citur neredzēja ne skaidiņas. Naktīs, kad nedega sveces, iestājās baismīga tumsa. Es mēģināju iemigt uz kailās grīdas un drebēdams klausījos žurku skrubināšanā. Daudzo grauzēju nagi skrapstēja pa grīdu dēļiem. Slimība un bads, nemaz nerunājot par mokošajiem sapņiem, ļāva man iekrist vienīgi suņa miegā, un pusmiegā es dzirdēju pats sevi vaidam. Saspīlētie nervi izraisīja muskuļu spazmas, kājas raustījās, bez mitas uzmodinot mani. Par laimi, šim Brunelam vai Braunam… lai kāds būtu viņa īstais vārds… patika apspriest grieķu un latīņu valodā sarakstītos daiļdarbus. Ik rītu, ieradies mājā ar smalkmaizītēm savām brokastīm, viņš pacienāja mani ar drupačām, kamēr abi pārrunājām "Odiseju" vai "Eneīdu". Citādi es pārtiku vien no atliekām, ko ubagodams salasīju no vienaldzīgiem garāmgājējiem rosīgajās ielās. Ja kāda meitene nebūtu iežēlojusies par mani… kaut arī viņa pati bija pelnījusi visas pasaules žēlastību… manis šai saulē vairs nebūtu. Un viņu sauca Anna.

Šis uārds noskanēja tikpat piepeši kā negaidīta zvanu dimdoņa. Aukstums pieņēmās spēkā. Es ietinos mētelī ciešāk un klusībā biju pateicīga tēvam par to, ka tas atsāka soļot pa Oksfordstrītu. Migla zagās aizvien tuvāk. Tagad redzamība bija labi ja trīs ceturtdaļas kvartāla.

-    Annai bija sešpadsmit gadu, tēvs stāstīja. Viņa bija no tām sievietēm, kuras sauc par paklīdušām.

-     Tu nekad neesi mani pārāk saudzējis, es iebildu. Tāpēc arī tagad runā bez aplinkiem.

Tomēr tēvs brīdi vilcinājās. Anna bija ielasmeita. Nonākusi trūkumā juridisku nesaskaņu dēl saistībā ar naudu, kas bija palikusi mantojumā no vecākiem. Taču citiem cilvēkiem izdevās piesavināties naudu un Anna palika bez nekā. Visus tos ziemas mēnešus viņa cieta no kāsa, taču aprūpēja mani tik centīgi, it kā patiesībā es būtu slimāks. Es bieži pastaigājos kopā ar viņu pa Oksfordstrītu, un mēs kopā patvērāmies zem portikiem. Viņa aizstāvēja mani pret pilsētas sargiem, kas dzina mani prom no lieveņu pakāpieniem, kur es vēlējos atpūsties un atgūt spēkus.

Tēvs atkal itin kā vērās tālumā. Viņš apstājās un norādīja uz kādu netālu vietu.

-    Mēs kavējām laiku, gaidot leijerkastnieku, kas trinkšķināja savu instrumentu uz ielas stūra. Viņš allaž izlikās, ka leijerkaste sver trīsreiz vairāk nekā patiesībā, un, griezdams rokturi, piepūlē savieba seju un smagi elsa. Mēs ar Annu, rokās sadevušies, klausījāmies viņa mūziku. Garāmgājēji šad tad iemeta kādu monētu tasītē, kas bija piestiprināta pie leijerkastes, un vīrs tad izplūda pateicībā, it kā būtu saņēmis veselu bagātību. Mums šīs nieka monētas patiesi šķistu liela bagātība. Tomēr, pat izsalkušiem, mums vēl bija mūzika; un kopš tiem laikiem, dzirdot leijerkasti, man atmiņā arvien ataust vakari, kad stāvēju šeit, pie vecās eļļas laternas, aplicis roku Annai ap pleciem.

Tēvs dziļi ieelpoja un piespieda sevi stāstīt tālāk: Vienvakar, juzdamies īpaši slābs, es palūdzu Annu aizvest mani uz netālo sānielu. Tur es apsēdos uz kāpnēm, bet man pēkšņi kļuva aizvien sliktāk. Es sēdēju, piespiedis galvu viņai pie krūtīm. Pēkšņi es izslīdēju no jaunās sievietes apskāvieniem un nokritu uz pakāpieniem. Anna iekliedzās un satraukta aizsteidzās uz Oksfordstrītas pusi. Daudz drīzāk, nekā varēju iedomāties, viņa atgriezās ar glāzi, kurā bija nostāvējies vīns. Tas man bija pašā laikā. Tukšais kuņģis nebūtu ņēmis pretī ēdamo. Taču tāds stimulējošs dzēriens sniedza man sparu, un es spēju uztrausties sēdus. Anna nekādi nevarēja cerēt, ka es viņai naudu atmaksāšu, un tomēr viņa bija iegādājusies vīnu tolaik, kad pašas vajadzībām tik tikko pietika līdzekļu. Jo bieži es esmu gremdējies pārdomās par to, cik strauji griežas laimes rats. Dažas dienas pēc tam, kad Anna mani uzcienāja ar vīnu, es lūdzu ubaga dāvanas Elbemarlstrītā, un man garām gāja džentlmenis, kurš pazina manu ģimeni un nejaušā kārtā arī mani. Tiesa, pirmajā mirklī viņš nosprieda, ka ir pārskatījies… tik /oti viņu bija satriecis mans stāvoklis. Es atbildēju uz viņa daudzajiem jautājumiem un atzinu, ka nevajag seizināties ar manu māti, jo viņa brīdinās aizbildņus, kuri mani piespiedīs atgriezties tai nožēlojamā skolā, bet es no tās vēlāk atkal izbēgšu. Džentlmenis saklausīja izmisumu manā balsī un solījās nepievilt manu uzticēšanos. Nākamajā dienā viņš man pasniedza desmit mārciņu zīmi; tāds naudas daudzums man šķita gluži neiedomājams. Kad vīrs, kura mājā es radu patvērumu naktis, uzzināja par manām desmit mārciņām, viņš pieprasīja trīs no tām sev. Es lūdzu atļaut arī Annai namā apmesties, taču viņš draudēja izlingot mani uz ielas, ja vedīšot turp padauzas. Daļu no atlikušās naudas… piecus šiliņus es izdevu par ēdienu man un Annai. Piecpadsmit šiliņus (atminu, cik grūti man nācās tos noskaitīt) es iztērēju par drēbēm, lai āriene palīdzētu īstenot mana labvēļa ieteikto plānu. Mančestras skolā biju iedraudzējies ar zēnu, kura bagātais tēvs augstu vērtēja studentus ar latīņu un grieķu valodas zināšanām, tāpēc es apņēmos doties pie sava drauga, kurš tobrīd studēja ītonā, un pārliecināt viņu aizvest mani pie sava tēva. Cerēju, ka spēšu izlūgties palīdzību. Iespēju spārnots, es atdevu Annai divas mārciņas; nevis pārtikai, bet zālēm, lai izdziedētu klepu. Tumšā ziemas vakarā pulksten sešos mēs, rokās sadevušies, soļojām uz Pikadili laukumu. Es biju iecerējis iekāpt pasta karietē, kas devās uz Itonu. Mēs izgājām cauri Londonas rajonam, kas šobrīd vairs nepastāv. Es apsolīju viņai dalīties visā labajā, kas mani sagaida, un zvērēju meiteni nemūžam nepamest. Es atzinos viņai mīlestībā un apliecināju, ka negribu viņu atstāt, tomēr mani spārno lielas cerības par mūsu nākotni. Taču Anna bija bēdu sagrauzta. Kad teicu ardievas un noskūpstīju meiteni, viņa apvija man rokas ap kaklu un lēja asaras. Man bija padomā pēc nedēļas atgriezties. Mēs sarunājām, ka pēc astoņām dienām tieši pulksten sešos Anna gaidīs mani netālu no Greittičfildstrītas sākuma, mūsu parastajā tikšanās vietā. Taču ītonā mani gaidīja vilšanās, sarūgtinājums un ilgi pūliņi, tālab Londonā es atgriezos tikai pēc daudziem mēnešiem. Sešos vakarā es steidzos uz Greittičftldstrītas sākumu. Es gaidīju, ilgi gaidīju. Anna neatnāca. Nākamajā vakarā es atkal tur gaidīju. Arī šoreiz Anna neieradās. Nākamajā un aiznākamajā vakarā iznākums bija tāds pats. Dienas laikā es devos uz Annas pieticīgo mājvietu, taču neviena ielasmeita, kura tobrīd tur mitinājās, nebija viņu redzējusi. Viena stāstīja, ka namīpašnieks pret Annu izturējies tik nelāgi, ka viņa bijusi spiesta meklēt dzīvesvietu citur. Kad es meklēju citos dzīvokļos, tajos jau bija apmetušās citas ielasmeitas, tās mani nepazina. Uzlūkojot nesen iegādāto drēbju kārtu, tās nosprieda, ka esmu džentlmenis, kuram ir vēlme pēc pērkamas sievietes sabiedrības. Viņas piedāvājās Annas vietā. Citām radās aizdomas, ka esmu likuma pārstāvis vai arī meklēju kādu, kurš mani aplaupījis, un atteicās mani uzklausīt. Dienu un nakti es pārstaigāju Oksfordstrītu, pēc tam paplašināju meklējumus uz tuvējām ielām. Es gaidīju mūsu iecienītajā vietā netālu no leijerkastnieka. Taču velti. Bija pagājuši tik daudzi mēneši, un Anna, iespējams, zaudējusi ticību maniem solījumiem, vairs negrasījās atgriezties mūsu tikšanās vietā. Kazi, es, pats to nepamanīdams, pagāju viņai garām dažu soļu attālumā ļaužu pārpildīto ielu labirintā, kur dažas pēdas var būt tikpat daudz kā vairākas jūdzes. Iespējams, ka manas prombūtnes laikā Annu pieveicis nejaukais kāss. Dziļi sērodams par šādu varbūtību, es tomēr radu mierinājumu apziņā, ka Anna, ja mirusi, vismaz ir beigusi ciest. Pēc kāda laika centieni uzlabot manas izredzes piespieda mani atkal sēsties pasta karietē. Gadu gaitā, iegriezdamies Londonā, es noteikti ik reizes sešos vakarā nostājos Greittičfīldstrītā. Anna tā arī neparādījās. Es vienmēr meklēju viņu ar skatienu arī visās citās ielās, bet nekur neesmu viņu redzējis.

Tēva stāsts izskanēja miglā, kuras dzeltenīgā dūmaka bija sabiezējusi tik ļoti, ka es spēju saskatīt tikai piecus tuvākos veikalus.

-   Es uēlos uzdot tev jautājumu, tēvs sacīja.

-    Mēs taču allaž esam spējuši izrunāties par jebkuru tematu. Ko tu gribi zināt? es taujāju.

Ar grūtībām viņš izmocīja vārdus: Vai tevi nesāpina tas, ka savulaik vistuvākais cilvēks pasaulē man bija ielas staigule?

Es labi apdomāju atbildi. Ja jāizvēlas starp iespēju palikt dzīvam un iespēju zaudēt tikumu, es varu saprast ce[u, kādu Anna bija spiesta iet.

-     Vai tevi nesāpina tas, ka es stāstu par Annu tik sirsnīgi, it kā viņa būtu tava māte?

-     Tas norisinājās pirms piecdesmit diviem gadiem. Mātes jau piecpadsmit gadu vairs nav šai saulē. Tu neizrādi necieņu pret māti, stāstīdams, ka ilgi pirms jūsu precībām kāda cita sieviete bijusi tavai sirdij tuva. Kāds ir tavs mērķis?

-    Mērķis?

-    Tu jau mēnesi kaut ko slēp. Vai tu piekriti atgriezties Londonā Annas dēļ?

Tēvs novērsās.

Es neatlaidos. Sākotnēji tu kategoriski atteicies braukt uz Londonu, lai popularizētu savus rakstu darbus. Par pietiekamu ieganstu kalpoja gan opija tinktūra, gan nevēlēšanās saistīties ar svešiem cilvēkiem. Bet kādā dienā tu piepeši mainīji savas domas, samazināji opija ikdienas devu un paziņoji,'ka tev visādā ziņā jābrauc šurp.

-   Jā. Viss mainījās pēc ziņas, ko saņēmu pa pastu.

-   Kādas ziņas?

Miglas dēļ bija redzami vairs tikai četri tuvākie veikali.

-   Tu brīnījies, kā mēs Londonā varam atļauties apmesties tik smalkā namā, tēvs sacīja.

-   Jā, un tu atbildēji, ka neko nezini.

-      Tā ir tiesa. Es nezināju… un vēl arvien nezinu. Šis piedāvājums bija izteikts vēstulē. Sūtītājs nebija parakstījies. Taču dokumenti par mājas īri un misis Vordenas nolīgšanu izrādījās īsti. Pārējo es tev noklusēju, jo nejaudāju piespiest sevi vēlreiz izdzīvot to dienu tumsību. Allaž esmu atkārtojis, ka cilvēks nespēj pilnībā atbrīvoties no atmiņām, taču patiesībā tieši tā es raudzīju sevi tīši maldināt, proti, piespiezdams sevi aizmirst.

-    Tu minēji, ka visu neesi man izstāstījis. Ko tu ar to domāji, tēvs?

Viņš dziļi ieelpoja un izpauda to, ko bija glabājis slepenībā: Man tika solīts, ka es, ieradies Londonā, uzzināšu, kas ar Annu noticis.

Šāds pārsteidzošs paziņojums man uz brīdi laupīja valodu. Es paspēru soli tuvāk tēvam. Uzzināsi, kas ar Annu noticis? Un tu jau zini? Mēs Londonā uzturamies četras dienas. Vai šī persona jau ir uzmeklējusi tevi?

-    Nē. Tas palicis tāds pats noslēpums kā todien, kad šo vēstuli saņēmu. Biju domājis, ka braukāšu pa pilsētu, likdamies ar grāmatu tirgotājiem un avīžu žurnālistiem, un varbūt no pūļa kāds pienāks klāt un piedāvās aprunāties divatā.

-   Kādēļ lai kāds tā tērētos? Izīrētu mums namu, bet pats nepapūlētos sazināties ar tevi un izklāstīt, kādēļ ir mūs šurp atsaucis?

-   Man nav ne jausmas. Tas laiks bija ļaunākais manā dzīvē. Vienlaikus arī labākais. Annas dēļ. Ja apstākļi būtu bijuši citādi, viņa varēja kļūt par manu dzīvesbiedri.

-   Un to bija tik grūti man izstāstīt?

-   Kā redzams, mēs lomēr neesam spējuši apspriest visu, atteica tēvs.

-    Tas mainīsies.

-   Jā, viņš atzina.

Migla kļuva arvien blīvāka, dzestrums pieauga. Es savilku mēteli ciešāk.

-   Iesim atpakaļ uz māju, tēvs izlēma.

-   Kā mēs šādā miglā spēsim to atrast?

-    Oksfordstrīta ir vienīgā iela pasaulē, kur es pārzinu ikvienu kaktiņu. Neraizējies, Emilija. Mēs nokļūsim mājās.

Garām klabēdama aizbrauca kariete. Tēvs veda mani cauri miglai.

Mēs gājām pa ielas kreiso pusi. Nonākot pie platas ielas, kas krustojās ar Oksfordstrītu, tēvs sacīja:

-Ja es nekļūdos, šai jābūt Totenemkortroudai. Vai vari saskatīt plāksnīti pie sienas? Jā, Totenemkortrouda. Dosimies pa to. Jaunības gados es mēdzu te stāvēt un sapņot, kā dodos līdz pat ielas galam, kur beidzās namu rinda un sākās meži.

Nenieka neredzēdami sev apkārt, mēs turpinājām ceļu pa Totenemkortroudu, vēlāk nogriezāmies vispirms vienā sānieliņā, tad otrā. Pirmīt tēvs pielīdzināja Londonas ielas labirintam un bija tās novērtējis atbilstoši. Viņš lūdza, lai es neuztraucos. Patiesību sakot, es nekad neuztraucos ja nu vienīgi par savu tēvu.

Mēs mērojām, pēc manām aplēsēm, kādas divas jūdzes. Lielākā daļa sieviešu kuplajos tērpos nebūtu spējušas noiet pat pāris kvartālu. Taču manas blūmeres, kā tās nievājoši saukāja avīzēs, sniedza man nepieciešamo brīvību.

Vispirms mēs nonācām ielā, kuras nosaukums, kā

r

tēvs teica, ir Lietā Raselstrita, drīz pēc tam iegriezāmies cita ielā un viņš drošināja: Mēs gandrīz esam klāt.

Tad miglā pavīdēja divi stāvi.

Tēvs strauji ieelsās.

Abi vīrieši tagad tos redzēju skaidrāk bija gara auguma.

Tie panācās pretī cauri miglai un aizšķērsoja mums ceļu.

-    Vai jūs esat tie, kurus es gaidīju? tēvs noprasīja.

-   Par ko jūs runājat?

-   Par Annu.

-   Kas ir Anna?

-   Ja jūs nezināt, kas ir Anna, nestājieties man ceļā! tēvs atcirta.

Vīri nepaklausīja, un tēvs mēģināja paiet tiem garām.

Bet vīri arī paspēra dažus soļus sānis un atkal nostājās mums pretī. Vaigi viņiem bija bāli, neskūti.

-   Nolādēts! Laidiet mūs garām!

Viena vīra bezveidīgais apģērbs līdzinājās tam, kādu valkātu ielas pašpuika. Otram galvā bija dīvaina apveida cepure. Es aši aplēsu, uz kuru pusi man un tēvam būtu labāk bēgt.

-    Man nav naudas! tēvs paziņoja. Ar mani varat darīt, ko gribat, bet manai meitai ļaujiet ieiet mājā!

-   Bez tevis es nekur neiešu, tēvs!

-     Vai jūs esat Opija lietotājs? noprasīja tas, kurš izskatījās kā pašpuika.

-Ko?

-    Tomass de Kvinsijs?

-   Kāda darīšana jums varētu būt gar…

-    Es esmu detektīvinspektors Raiens. Tas ir konstebls Bekers.

Miglai nedaudz pašķiroties, es ieraudzīju, ka otra vīra dīvainā apveida galvassega patiesībā ir policista ķivere, un viņam mugurā ir konstebla formastērps.

Taču noteicējs izrādījās pašpuika: Esmu spiests lūgt jūs doties man līdzi uz Skotlendjardu.

4. nodaļa mūsu vidu ir briesmoni

>

Holera izraisa neapturamu caureju ar rīsu krāsas izdalījumiem, kas strauji noved pie ūdens zuduma un iespējamas nāves. Vēl pirms trim mēnešiem, 1854. gada septembrī, Londona bija pārcietusi ļaunāko epidēmiju, biedējoši īsā laika sprīdī divās nedēļās zaudējot septiņsimt cilvēku. Ārsts Džons Snovs darīja galu epidēmijai, pierādīdams, ka holeru izraisa nevis smirdošs gaiss, bet gan ar fekālijām piesārņota ūdens dzeršana. Uzliesmojuma epicentrs bija Brodstrītā, Soho rajonā. Snovs iztaujāja daudz cilvēku un noskaidroja, ka inficējušies tie, kas izmantojuši brīvkrānu tajā apkaimē. Ierokoties dziļāk zemē, tika atklāts, ka aka atrodas blakus atejas bedrei, no kuras ūdenī nonāk ekskrementi. Par pārsteigumu tiem, kas sludināja smirdošā gaisa teoriju, Snovs pielika punktu epidēmijai ar vienkāršiem līdzekļiem lika noņemt brīvkrānam rokturi.

Detektīvinspektors Raiens toreiz bija nācis talkā Snovam, izmeklējot holeras cēloņus. Tagad, pavērsis lukturi viņpus mūrim un ieraudzījis asinīm noplūdušo Bekeru guļam blakus divām beigtām cūkām ekskrementu grāvī, Raiens nešaubīgi noprata, ka Bekers nekavējoties jāgādā prom medicīniskās aprūpes saņemšanai.

Raiens pavēlēja Bekeru policijas ratos steigšus vest uz ārsta Snova dzīvesvietu Fritstritā 54, Soho rajonā, netālu no vietas, kur nesenā epidēmija bija uzliesmojusi visbargāk.

Ārsts, četrdesmit vienu gadu vecs vīrietis ar kalsnu seju, samērā ilgi meklēja un aizdedzināja sveci, kamēr pie viņa namdurvīm sparīgi klauvēja.

-     Kāda velna pēc? Ieraudzījis uz lieveņa divus konsteblus balstām Bekeru, doktors viņus uzmanīgi uzlūkoja.

-    Detektīvinspektors Raiens lika nodot jums šo zīmīti, bilda policists.

Satraukumam augot, Snovs izlasīja ziņu.

-    Tepat uz sliekšņa novelciet viņam notraipītās drēbes un izsviediet tās uz ielas. Tad ievediet viņu priekšnamā. Tālāk ne. Es atnesīšu karstu ūdeni un tīru drānu. Viņš ir kārtīgi jānomazgā, pirms ievedām viņu kabinetā.

Tīri noberztais Bekers tika nosēdināts Snova kabinetā ar palagu apsegtā krēslā. Viktorijas laikmeta vidusposmā ārstu kabinetos atradās rakstāmgaldi, nevis apskates galdi. Galu galā, pēc apskates galdiem nebija nekādas nepieciešamības. Ārsti bija džentlmeņi un gandrīz nekad nepiedūra pacientiem ne pirksta ja nu vienīgi tāpēc, lai noteiktu pulsa biežumu un stiprumu. Nepatīkamais pienākums pieskarties pacientam bija atstāts zemākai mediķu kārtai ķirurgiem.

Taču Snovs, reiz strādājis par ķirurgu, bija saglabājis dažus paradumus arī pēc tam, kad bija paaugstināts dziednieku hierarhijā. Eievirzījis klāt eļļas lampu, viņš uzmanīgi nopētīja kodienu radītās brūces Bekera rokās un kājās un iesaucās:

-     Ja cūkas bija slimas, ja kodumos iesūkušies ekskrementi…

Snovs aši dezinficēja ievainojumus ar stipru amonjaka šķidrumu tolaik šķita gluži neiedomājami, ka ārsts varētu veikt tādu intīmu procedūru.

Ievilkdams nāsīs sīvo amonjaka dvaku, Bekers saviebās. Pēkšņi atskanēja dzīvnieku radīti trokšņi, un viņš apjukumā vērās visapkārt. Uz letēm atradās būri, kuru iemītniekus peles, putnus un vardes negaidītā jezga šķita satraukuši.

-    Vai man rādās?

-     Es tos izmantoju eksperimentiem, lai noteiktu devas, Snovs paskaidroja.

-    Kādas devas?

-    Lielākās kodienu brūces man nāksies aizšūt. Sāpes būs ārkārtīgas. Bet šis jums palīdzēs justies ērtāk.

Snovs tuvināja masku Bekera sejai.

-    Kas tas ir?

-     Hloroforms.

-     Nē! Šausmu pārņemts, Bekers atrāvās. Par šo nesen radīto anestezējošo gāzi konstebls bija dzirdējis. Pērn Londonas avīzes rakstīja par to, kā karaliene Viktorija izdarījusi pretrunīgu izvēli un savu astoto dzemdību laikā pieprasījusi hloroformu. Snovs bija ārsts, kuram karaliene uzticējusies.

-     Tas ir pilnīgi droši, Snovs mierināja Bekeru. Ja Viņas Majestāte uz mani paļāvās, arī jūs to varat. Esiet bez baiļu.

-     Es ne no kā nebaidos, Bekers uzsvēra. Taču es neuzdrīkstos aizmigt.

-     Ņemot vērā nupat izcīnīto kauju, mazliet miega jums nekaitētu. Snovs atkal mēģināja uzlikt masku Bekeram uz sejas.

-     Nē! Bekers ar roku atstūmu Snovu. Es nedrīkstu aizmigt! Es gribu kļūt detektīvs! Ja jūs mani aizmidzināsiet, izmeklēšana noritēs bez manis. Citas tādas izdevības man vairs nebūs!

Tikām slepkavības vietā saradās aizvien vairāk konsteblu.

-    Klauvējiet pie durvīm. Izprašņājiet kaimiņus. Paplašiniet meklēšanas loku, Raiens deva pavēli. Taujājiet pēc visa, kas liekas dīvains, lai cik neievērojams tas šķistu.

Divu konsteblu pavadībā, viņu lukturu gaismas apspīdēts, Raiens atkal kāpa pāri mūrim aiz veikala. Uzmanīdamies, lai neuzlēktu virsū beigtajām cūkām, detektīvinspektors piezemējās gabaliņu nostāk un notupās, lai izpētītu pēdu nospiedumus. Tie izrādījās nevainojami saglabājušies labāki, nekā viņš bija uzdrošinājies cerēt.

"Teicams darbs, Beker!" Raiens domās konsteblu uzslavēja.

Abi konstebli padeva viņam tukšu spaini, krūku ar ūdeni, maisu ar ģipsi un paši trausās pāri. Atcerējies, ka solījis parādīt Bekeram, kā to dara, Raiens ielēja ūdeni un iebēra pulveri tukšajā spainī un maisīja, pievienodams te vienu, te otru, līdz maisījums sāka atgādināt zirņu zupu. Tad viņš iegūto šķidrumu uzlēja pēdu nospiedumiem.

-    Palieciet tepat, viņš piekodināja konstebliem, kuri joprojām turēja rokās lukturus. Nepieļaujiet, lai kāds aiztiek ģipsi, kamēr tas sacietē. Es apzinos, cik te ir briesmīgi apstākļi. Pēc divām stundām atsūtīšu konsteblus, kuri jūs nomainīs.

Raiens devās uz trokšņaino ielu iepretim veikalam un sastapa tur ateju bedru iztukšotājus, kurus pats bija ataicinājis. Holeras epidēmijas laikā viens no ārsta Snova argumentiem par sliktu teorijai, ka šo slimību izraisa smirdoņa, bija tāds, ka ateju bedru iztukšotāji, kuri vienā laidā ieelpo nejauku gaisu, neslimo ar holeru biežāk kā citi.

Ateju bedres parasti izsmēla naktīs tālab to saturu dēvēja par "nakts zeltu". Četru vīru brigāde (viens iesmēla toveri, otrs vilka to augšup, un pārējie divi iztukšoja to mucā) īpaši neizbrīnījās par pasūtījumu tik vēlā stundā, lai gan ziņkāri izraisīja paskaidrojums par tik steidzama aicinājuma iemeslu.

Interese pieauga, kad Raiens paskaidroja:

-    Iespējams, slepkava kaut ko iemetis bedrē un ar nūju pagrūdis dziļāk zem virskārtas. Izsmeliet bedri un izlejiet tās saturu pagalmā. Neejiet cauri veikalam. Paņemiet kāpnes un pārkāpiet pāri mūrim no šķērsielas blakus mājai.

Kamēr "nakts zelta" vīri ķērās pie rīkojuma izpildes, piebrauca policijas rati, kuros sēdēja bārdains vīrs. Detektīvinspektors Raiens pazina Illustrated London News zīmētāju.

-    Tāda pati vienošanās kā pagājušajā reizē, Raiens sacīja, policijas lukturu starmešu drudžaino zigzagu apgaismots. Oriģināli paliek man. Jūs drīkstat izgatavot kopijas, taču publicēt var tikai ar manu atļauju. Un to, iespējams, saņemsiet tikai pēc vairākām nedēļām.

-    Kas šoreiz par ļembastu?

-    Vai jums ir stiprs kuņģis?

-    Vai es nožēlošu, ka atsaucos jūsu aicinājumam ierasties?

-     Nenožēlosiet, kad redaktors būs ieraudzījis ilustrācijas. Es gribu, lai jūs zīmējat visu, ko redzat, un tik centīgi, ka pirkstus sarauj krampji.

-    Tas aizņems tik ilgu laiku?

-      Es ceru, ka sieva negaida jūs mājās, lai dotos uz baznīcu.

-    Viņa pirms mēneša aizgāja no manis.

-    Žēl to dzirdēt. Taču pēc padarītā darba jums tik un tā var rasties vēlēšanās apmeklēt baznīcu.

Kad Raiens izrādīja, kas noticis veikalā, ilustrators nobālēja.

-    Dievs tēvs debesīs…

Raiens atstāja vīru zīmējam un izgāja uz ielas. Bija ieradies policijas komisārs sers Ričards Meins, piecdesmit astoņus gadus vecs vīrs ar aristokrātiskām manierēm un biezu sirmu vaigubārdu, kas stiepās gandrīz līdz zodam. Viņš noklausījās Raiena ziņojumu un apskatīja nozieguma vietu. Vecais kungs gan spēja saglabāt profesionāli bezkaislīgu stāju, tomēr, iziedams no veikala, šķita tikpat bāls kā zīmētājs.

-    Nekad neesmu redzējis neko tik briesmīgu, Meins noteica.

Par atbildi Raiens palocīja galvu. Piedevām tā nav laupīšana.

-    Iekšlietu ministrs izdarīs ievērojamu spiedienu, lai mēs atrastu ārprātīgo, kas to pastrādājis, komisārs paredzēja. Iekšlietu ministra pārziņā bija visi iekšzemes drošības aspekti, arī Londonas policijas departaments. Viņš bija komisāra Meina varenais priekšnieks. Lords Pālmerstons gaužām vēlēsies, lai šo lietu nokārtojam bez kavēšanās. Iekams izceļas panika.

-     Es domāju, ka esam atraduši abus slepkavības ieročus. Āmuru un šo. Raiens parādīja komisāram bārdas nazi ar ziloņkaula spalu.

-     Izskatās dārgs.

-    Tā ir. Un pēdu nospiedumi liecina, ka slepkavam kājās nav bijuši nagloti apavi. Šis fakts arīdzan liek domāt, ka tas bijis nodrošināts cilvēks.

-    Neiedomājami, Meins iebilda. Nodrošināts cilvēks nebūtu spējīgs uz tādu zvērību. Bārdas nazis noteikti ir zagts.

-    Iespējams. Mēs pārskatīsim zādzību ziņojumus; varbūt šāds instruments pazudis. Tāpat mēs izklaušināsim veikalniekus, kas tirgo dārgus bārdas nažus. Varbūt kāds no viņiem varēs šo sazīmēt. Kas attiecas uz āmuru, tā īpašnieku droši vien nebūs grūti sameklēt. Uz tā ir iniciāļi.

-    Iniciāļi?

-    Dž. P.

-    Nevar būt! Meina sejas muskuļi šķita nodrebam aiz satraukuma. Vai jūs esat par to pārliecināts?

-    Kālab taujājat? Vai tas izraisa kādus sarežģījumus?

-    Dž. P.? Ļoti bīstos, ka tas patiesi izraisa sarežģījumus.

-    Mēs viņu atradām! atskanēja sauciens. Slepkavu! Mēs viņu notvērām!

Raiens apsviedās un pūlējās saskatīt, kas notiek miglā. Tracis kļuva skaļāks, un laternu gaismā parādījās vairāki vīri, kas izstūma priekšā kādu cilvēku. Viņa saburzīto mēteli klāja asinis. Vīrietis pretojās.

-    Viņš slēpās sānielā!

-    Neslēpos vis! Es gulēju!

-    Pretojās, kad mēs viņu sagūstījām!

-    Ko lai citu iesāku? Jūs man sakritāt virsū!

-    Noslaktēji Džonatanu un visu viņa ģimeni, tā, lūk! Vēl to nabaga kalponi piedevām!

-    Džonatans? Es pat neesmu dzirdējis par…

-    Tev uz mēteļa ir viņa asinis!

-    Es par daudz iedzēru un pakritu!

-    Tu nogalināji manu brāli! Kliedzējs iezvēla gūsteknim ar dūri pa seju.

Raiens viņu brīdinoši apsauca.

Vīrietis sita vēlreiz. Gūsteknis sāpēs iekaucās un palēca sānis.

-    Diezgan! Raiens pavēlēja. Lai viņš paskaidro!

-   Viņš tik samelsīs pilnas ausis! Tas neģēlis pārgrieza manam brālim rīkli! Pēc trešā belziena pašķīda asinis.

Raiens piesteidzās klāt, lai iejauktos. Piepeši sagūstītais nogāzās zemē, un pārējie nokrita līdzi.

-    Es viņu vairs neredzu! Kur viņš palika? Nogalinātā brālis uztraucās.

-    Šeit! Es vinu turu!

-    Nē, tu turi manil

Miglā kūņojās vairāki cilvēki.

-    Tur! Tālāk!

Kņada aizvirzījās uz šķērsielas pusi; pūlis vajāja izmisīgi bēgošu ēnu. Zvēliens ar rungu tik tikko neskāra bēgļa galvu.

Raiens šāvās viņiem pakaļ. Manīdams kādu skrienam līdzās, viņš pagrieza galvu un pārsteigumā iepleta acis.

-    Beker, jūs?

Bekers bija pārģērbies tīrā uniformā un tagad turējās līdzās Raienam, lai gan ciešās šuves un pārsēji zem apģērba kavēja kustības.

-    Es atgriezos, cik vien drīz varēju.

-    Jums vajadzētu atpūsties.

-    Lai palaistu secen iespēju mācīties no jums?

Vīri viņiem priekšā iebrāzās sānielā.

-    Viņš atradis saplēstu pudeli! kads nokliedza. Manas acis! Viņš trāpīja man acis! Lai Dievs žēlīgs, es esmu akls!

Šaurajā ieliņā iespiedās aizvien vairāk cilvēku.

-    Man trūkst elpas! kāds stenēja.

Raiens pūlējās izvilkt cilvēkus ārā no ielas.

Bekers sekoja viņa paraugam. Būdams piecpadsmit gadu jaunāks par Raienu, garāka auguma un platākiem pleciem, viņš sparīgi rāva vīrus ārā no sānielas un nogrūda tos uz bruģa.

Tie neizturami dvakoja pēc alkohola.

-    Atkāpieties! Raiens pavēlēja.

Bet pūlis palika stāvam kā mūris.

Kreisajā pusē Raiens pamanīja gaismas strēli tur, pavērusi durvis, ārā pārsteigta lūkojās korpulenta sieviete.

-    Skrienam! viņš aicināja līdzi Bekeru.

Abi steigšus paspraucās garām sievietei un attapās vienā no daudzajām vietējām tavernām. Gar soliem un leti viņi pa gaiteni nonāca pieliekamajā telpā ēkas labajā pusē.

-    Pie loga! Raiens sauca.

Konstebls pasteidzās garām alus mucām un pastūma augšup bīdāmo logu. No ielas atskanēja nomācoša kliedzienu un lāstu kņada. Raiens pavērsa lukturi ārā pa logu, un tā stars pāršķēla nakts tumsu. Varēja redzēt, ka bēglis atgaiņājas no uzbrucējiem ar saplēstas pudeles lausku. Dažiem no brūcēm sejā tecēja asinis. Vajātāji izbīlī izmisīgi centās pakāpties tālāk no bīstamā ieroča un uztriecās tiem, kas spiedās no aizmugures.

Bekers pasniedzās ārā pa logu, ar garajām rokām satvēra bēgli aiz pleciem un centās ievilkt mājā, bet divi vīri uz ielas pieķērās bēglim pie kājām.

Šādi rauts uz pusēm, tas neganti iebļāvās.

Raiens nolika lukturi uz galda, paķēra kaktā ieslietu slotu un ar kāta galu dūra tiem, kuri turēja bēgli. Viņš mērķēja tiem pa zodu, trieca un cirta tik spēcīgi, ka viens no vīriešiem iekliedzās un aizklāja ar plaukstām seju. Raiens nekavējās ar slotaskātu uzbrukt otram, un ari tas iegaudojies palaida vīrieša kājas vaļā.

Negaidot zaudējis pretestību, Bekers krita atmuguriski, ieraudams vajāto vīreli istabā. Abi nogāzās uz grīdas.

-   Novāciet rokas! gūsteknis sauca, atvairīdamies ar saplēsto pudeli.

Raiens izgrieza viņam roku, līdz vīrietis sāpēs iekliedzās un izmeta pudeli, kas uz grīdas sašķīda lauskās. No aprīkojuma jostas Bekers izņēma modernos rokudzelžus, kuros iestrādātās atsperes ļāva cieši apkļaut rokas, kamēr tos aizslēdza ar atslēgu.

-    Es nekā slikta neesmu darījis! vīrietis iesaucās.

-    Mēs pavisam drīz noskaidrosim patiesību, Raiens attrauca, mēģinādams atgūt elpu. Kā jums uz mēteļa gadījās asinis?

-    Tie mani gandrīz vai nobeidza! Tā tur tika asinis, vīrietis runāja, veldams vārdus pār pietūkušajām lūpām.

-    Ja jūs tiešām neslēpāties, bet aizmigāt, jo bijāt pārāk daudz izdzēris, ierunājās Bekers, šie cilvēki patiesībā izdarīja labu darbu.

-    Kāda vella pēc jūs tā domājat?

-    Tik saltā naktī jūs būtu miegā nosalis.

-    Tad nu gan laba izvēle… nosalt vai tikt piekautam līdz nāvei.

-    Varat pateikties mums, ka nenotika ne viens, ne otrs.

-    Kur tieši jūs dzērāt? vaicāja Raiens, kas atzinīgi vēroja Bekera pūliņus iekarot aizturētā uzticību.

-     Daudzviet.

-    Kura bija pēdējā vieta? Cikos jūs aizgājāt no tās?

-    Es neatceros. Vīrietis oda pēc džina.

-    Lai viņš paliek tepat un atžirgst tiktāl, ka varam viņu iztaujāt, Raiens deva rīkojumu patruļas policistiem, kuri tikko ienāca istabā.

Joprojām smagi elsdams, detektīvinspektors kopā ar Bekeru izgāja tavernas priekštelpā; komisārs Meins viņu jau tur gaidīja un tagad šķita daudz vecāks par saviem piecdesmit astoņiem gadiem. Cieši sakostie žokļi, ko ieskāva vaigubārda, nodeva sasprindzinājumu.

Skaļais plūktiņš uz ielas turpinājās konstebli klaigāja un belza ar stekiem, cenzdamies izdzenāt pūli.

-    Tas ir tikai sākums, Meins nopietnā balsī paziņoja.

-    Varam cerēt, ka džins drīzumā aizdzīs viņus gulēt, Raiens ieteicās.

-    Nē, kļūs tikai ļaunāk. Zinu to no pieredzes. Āmurs un iniciāļi uz tā… Es…

Komisārs piepeši aprāvās, pamanījis līdzās apaļīgo tavernas saimnieci. Telpā ienāca vīrs sarkanu seju, acīmredzot viņas vīrs, un nostājās sievietei līdzās.

-     Man ar jums jārunā, Meins pievērsās Raienam, tīši nelikdamies zinis par Bekera klātbūtni. Zem četrām acīm.

Tavernas saimniekus acīmredzami pārsteidza komisāra pievēršanās sarkanmatainam īram, nevis patruļniekam uniformā.

-     Konstebls Bekers ir mans palīgs, Raiens aizrādīja. Viņam jāzina viss.

Bekeru šis apgalvojums pārsteidza, taču jaunais vīrietis prata noslēpt izbrīnu.

-    Jūsu palīgs ir konstebls? Komisārs vēl arvien ignorēja Bekeru. Vai tas nav mazliet neparasti?

-    Kā jūs jau norādījāt, lords Pālmerstons pavēlēs mums atklāt noziegumu pēc iespējas drīzāk un izvairīties no panikas. Mēs vēlamies apliecināt tautai, ka manā rīcībā ir visi nepieciešamie līdzekļi. Ja atradīsiet spēkus atgriezties veikalā, tur mūsu sarunu neviens nenoklausīsies.

-    Ja nu vienīgi mirušie, komisārs klusu piebilda.

Kad viņi iegāja mājā, Illustrated London News mākslinieks malkoja no blašķes. Pieķerts šai nodarbē, viņš par to neizrādīja nekādu kaunu.

-    Es laikam šim darbam neesmu radīts. Kad es te vairs nespēju atrasties, devos ārā un mēģināju uzskicēt traci, bet…

-     Dieva dēļ, avīzē par traci neko nelieciet! komisārs lūdzās.

-    Par mani varat neuztraukties. Es tai miglā neko nevarēju saskatīt, kur nu vēl uzzīmēt. Taču saskaitīju vismaz divus dučus reportieru, tāpēc varat nešaubīties, ka rīt lasīsiet ne tikai par nakts notikumiem veikalā, bet arī par nekārtībām uz ielas.

Komisārs novaidējās. Tad lords Pālmerstons visādā ziņā mani izsauks pie sevis.

-    Tur sākās tādas lietas, ka es atgriezos šai nolādētajā mājā.

Veikalā joprojām spēcīgi oda pēc asinīm.

-    Šis darbs pavisam noteikti nav manā gaumē.

-    Varbūt jums jāiedzer vēl, Raiens ierosināja.

-    Jāiedzer daudz. Ja vien man tā nevajadzētu naudu…

-    Mēs gribētu šeit parunāties, svešu netraucēti, Raiens aizrādīja. Ielās tagad iestājies miers. Iespējams, svaigā gaisā jutīsieties labāk. Varat arī iegriezties tavernā.

-    Šeit? Citu netraucēti? Varat te uzturēties, cik sirds kāro. Ilustrators ātrā soli izgāja uz ielas un aizvēra durvis.

Komisārs cieši vērās uz leti, aiz kuras gara acīm joprojām redzēja guļam veikalnieka līķi; to nevarēja aizmirst un ignorēt. Nelaiķa klātbūtnē telpa šķita sakļaujamies ap viņiem. /

-     Vai esat pārliecināts, ka iniciāļi uz āmura patiesi ir Dž. P.?

-    Pilnīgi, Raiens atteica.

-     Man tolaik bija tikai piecpadsmit gadu, bet vēl tagad atminu, kādās izbailēs dzīvoju. Un cik ļoti baidījās mana māte.

-    Baidījās? Bekers pārjautāja.

-     Mans tēvs nekad neatzina, ka būtu no kaut kā baidījies, taču es zināju, ka arī viņu māc bailes.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat, Raiens atzina.

-    Jūs abi esat jauni, tolaik jūsu vēl nebija pasaulē. Taču es dienu no dienas lasīju par tām katrā laikrakstā, ko vien atradu.

-    Par ko?

-    Par Retklifas lielceļa slepkavībām.

Raiens un Bekers neizpratnē sarauca pieri, bet komisārs turpināja stāstīt.

Sestdiena, 1811. gada 7. decembris

Tās nakts notikumi izraisīja līdz šim nepārspētu šausmu un baiļu vilni, kas vēlās pāri Anglijai. Tūkstoš astoņsimt vienpadsmitajā gadā Retklifas apkaimē skraidelēja papilnam žurku, un tajā valdošais izmisums gāja roku rokā ar netīrību.

Katra astotā ēka tajā apvidū bija taverna. Ik uz soļa vīri nodarbojās ar azartspēlēm. Visu ielu stūros sevi piedāvāja prostitūtas. Zādzību sērga bija tik neapvaldīta, ka starp Retklifas lielceļu un Londonas dokiem nācās uzcelt cietokšņa mūrim līdzīgu sienu.

īsi pirms pusnakts audeklu tirgotājs Timotijs Mārs palūdza mācekli Džeimsu Gouenu palīdzēt viņam aizslēgt veikalu, kas ilgāk nekā parasti bija vaļā, lai apkalpotu jūrniekus. Tie nesen bija piestājuši ostā ar pilnām kabatām naudas, kura tiem gluži vai svila pirkstos. Kalponi Mārgaritu Džūelu tirgotājs sūtīja apmaksāt maiznīcas rēķinu un atnest svaigas austeres, izplatītu lētu ēdienu, ko notiesāt jēlu. Taču maiznīca un arī citas tirgotavas, kurās varēja iegādāties austeres, izrādījās slēgtas. Mārgarita vīlusies atgriezās audumu tirgotavā un atklāja, ka durvis ir aizbultētas no iekšpuses. Meitenes sparīgo klaudzināšanu pie durvīm izdzirdēja gan nakts patrulētājs, gan kaimiņš, kam šī rīboņa bija iztraucējusi vēlās vakariņas.

Kaimiņš pārrāpās pāri žogam, kas atdalīja abu īpašumu pagalmus, iegāja mājā pa neaizslēgtajām sētas puses durvīm un gaitenī ieraudzīja mācekļa līķi. Jauneklim bija ielauzts galvaskauss, sienas nošķiestas asinīm. Iztrūcinātais kaimiņš iegāja dziļāk namā un pamanīja netālu no ielas puses durvīm zemē guļam misis Māru. Viņa bija saņēmusi vairākus sitienus pa galvu, pa plaisām galvaskausā bija izplūdušas smadzenes." Šausmu pārņemtais vīrietis atbultēja ārdurvis. Ļaudis, kas tikām bija sapulcējušies nama priekšā, atgrūda viņu sānis un iebrāzās mājā. Līdz ar citiem ieskrēja Mārgarita Džūela. Viņa ielūkojās aiz veikala letes un, ieraudzījusi Timotija Māra izkropļoto līķi, iekliedzās.

Taču šausminošie atklājumi tikai sākās. Rūpīgāk aplūkojot līķus, kļuva skaidrs, ka Mārām, viņa sievai un māceklim ir pārgrieztas rīkles. Turklāt Mārām griezums bija tik dziļš, ka varēja redzēt kakla skriemeļus. Dibenistabā meklētāji ieraudzīja sadragātu šūpuli un zīdaini ar ielauztu galvaskausu mazulim, tāpat kā visiem pārējiem, bija pārgriezta rīkle.

-     Nauda no Māra veikala kases nebija paņemta, komisārs Meins turpināja. Guļamistabā tika uziets kuģa namdara āmurs ar iniciāļiem Dž. P. Tā sitējvirsmu klāja asinis un mati.

-     Bet… Bekers saminstinājās; viņam prātā valdīja juceklis. Līdzīgi notikumi norisinājušies arī te. Šoreiz gan nogalināti divi bērni.

Komisārs pat nepamanīja protokola pārkāpumu Bekers bija uzrunājis viņu pirmais, nenogaidot, kamēr to izdarīs detektīvinspektors Raiens.

-     Retklifas lielceļš atrodas tikai ceturtdaļjūdzes attālumā, teica Raiens. Tas notika sestdienā, tūkstoš astoņsimt vienpadsmitā gada septītajā decembrī, jūs sakāt?

-     Pirms četrdesmit trim gadiem, komisārs nočukstēja.

-     Šodien ir desmitais decembris, nevis septītais. Taču slepkavības notika sestdienā, tāpat kā šodien. Tas sakrīt.

Meins pamāja. Es uzaugu Īrijā, mans tēvs Dublinā ieņēma tiesneša amatu.

Raiens nebija zinājis, ka Meins ir īrs un spējis gandrīz pilnībā atbrīvoties no īru akcenta.

-Tajos laikos, vēl pirms dzelzceļa, Londonas laikrakstus un žurnālus pārvadāja pasta karietēs. Uzlabotie ceļi ļāva tām traukties ar pārsteidzošu ātrumu, desmit jūdzes stundā, Meins stāstīja. Ziņas par mežonīgajām slepkavībam nepielūdzami izplātījās, un visur tās uzņēma ar lielām izbailēm. Kad karietes nonāca Holihedā, pastu pārvietoja divmastu buriniekos, kas aizpeldēja uz Dublinu. Pirms tvaikoņu izgudrošanas šādi kuģīši bija vēja un negaisu varā. Brīžiem nelielie pasta kuģi burāja pāri Īrijas jūrai veselas divas dienas. Mans tēvs bija iecerējis nodarboties ar politiku, tāpēc ziņas no Londonas viņam bija svarīgas. Vēstis par Retklifas lielceļa slepkavībām sasniedza viņu piecas dienas pēc zvērību pastrādāšanas.

Nams, kurā atradās pieci līķi, šķita gluži vai spiežamies sarunbiedriem virsū.

Ciktāl tēvs spēja atminēties… ciktāl ikviens spēja atminēties, nebija tāda gadījuma, kad tik daudz cilvēku būtu nogalināts vienlaikus, komisārs turpināja. Jā, gadījās, ka laupītājs naktī nošāva ceļotāju. Garāmgājēju varēja ievilkt šķērsiela un nodurt, lai iegūtu viņa zuteni. Dzērāju kautiņš varēja beigties ar kāda nāvi. Taču noslepkavoti trīs pieauguši cilvēki un vēl bērns… nekas tāds nebija iedomājams. Nogalēts zīdainis! Un visi gājuši bojā tik varmācīgā nāvē! Vēstis izplatījās no pilsētas uz pilsētu, valodas pieņēmās spēkā, jo vietējie laikraksti pārpublicēja sīkākas ziņas par šo noziegumu. Bija grūti aptvert, cik jukušam jābūt cilvēkam, lai pastrādātu kaut ko tādu. Saņēmis laikrakstus piecas dienas pēc slepkavības, mans tēvs ieminējās veikala partnerim, kurš mūs tobrīd apciemoja, ka slepkava jau varbūt paguvis aizceļot. Patiesi, tikpat labi varmāka varēja atrasties uz pasta kuģa, ar kuru šīs vēstis atveda uz Īriju. Slepkava pat varētu būt Dublinā. Tajā brīdi tēvs attapa, ka es klausos pie durvīm, un tās aizvēra.

Nāves māja likās kļūstam vēl dzestrāka. Milzīga satraukuma pārņemts, komisārs uzlūkoja Raienu un Bekeru.

-     Ļaudis baidījās iziet no mājām, turēja aizdomās ikvienu svešinieku. Es dzirdēju stāstu par kādu bagātnieci, kas likusi pienkot slēdzenes visām durvīm viņas namā. Katrs troksnītis naktī šķita vēstām par slepkavnieku, kas katrā ziņā grasās visus nogalināt. Panika norima pamazām, taču drīz atgriezās ar vēl lielāku spēku. Divpadsmit dienas pēc pirmā vairāku cilvēku slaktiņa tika sarīkots otrs.

-     Tiešām? Raienu ziņa acīmredzami pārsteidza. Vēl viens? Pēc divpadsmit dienām?

-     Tikai pusjūdzi no Māra veikala. Turpat Retklifas lielceļa apkaimē.

-     Šoreiz tas norisinājās ceturtdienā, komisārs stāstīja. Nedēļu pēc Ziemassvētkiem. Pie tavernas, kas piederēja kādam Džonam Viljamsonam, īsi pirms slēgšanas, cerēdams uz krūku alus, piesteidzās apmeklētājs un izdzirdēja kādu saucam: "Slepkavo!" Kliedzējs bija kāds puskails vīrietis, kurš tavernā īrēja istabu un nu karājās saplēstu palagu virvē no augšstāva loga. Krītošo cilvēku uztvēra piesteidzies naktssargs. īrnieks nerima klaigāt, un naktssargs sita pie aizslēgtajām ārdurvīm, kamēr uz ielas strauji sapulcējās ziņkārīgie. Kādam izdevās atraut vaļā lūku, pa kuru piegādāja alus mucas. Nonākuši pagrabā, viņi atrada Viljamsona līķi. Traktierniekam bija iedauzīta galva ar lauzni, kas, asinīm notriepts, mētājās līdzās. Arī rīkle bija pārgriezta. Labās rokas īkšķis izrādījās gandrīz nošņāpts acīmredzot vīrietis bija mēģinājis aizstāvēties. Uzskrējuši pa kāpnēm virtuvē, ļaudis atrada Viljamsona sievu guļam asins peļķē, un arīdzan viņai bija pārgriezta rīkle. Blakus gulēja līdzīgi izkropļota kalpone. Izbēgušais īrnieks stāstīja, ka izdzirdējis skaļu troksni un zadzies lejup no augšstāva, lai saprastu, kas notiek. Nonācis netālu no kāpņu pakājes, viņš ieskatījies virtuvē un ieraudzījis kādu svešinieku pie misis Viljamsones līķa. Bīdamies sacelt kaut mazāko troksni, īrnieks klusiņām atgriezies istabā un sasējis kopā palagus, lai nolaistos pa logu. Vēsts par slepkavību izplatījās tuvu un tālu. Dimdēja ugunsdzēsēju zvani. Vīri tvēra rokās pistoles un zobenus un spietoja ielās, medīdami visus, kuri šķita cik necik aizdomīgi. Kāds brīvprātīgais vajāja varbūtējo slepkavu, kurš gan patiesībā bija nevainīgs. Vajātais izvilka pistoli, un lode sašķaidīja brīvprātīgajam seju. Ikviens svešzemnieks, sevišķi īrs, tika uzskatīts par vainīgu.

Pieminējis īrus, komisārs brīdi klusēja, it kā Raienam vajadzētu aptvert, kādas šausmas viņu tautieši pārdzīvojuši.

-     Svešinieki slēpās un tika vainoti par slēpšanos. Namiem aizslēģoja logus un nolīga sargus, kurus pēc tam turēja aizdomās kā slepkavas. Pasta karietes izvadāja laikrakstus uz visām valsts malām, un panika auga augumā. Nomaļos ciematos iedzīvotāji apbruņojās, jo dzīvoja pārliecībā, ka slepkava, bēgot no Londonas, dosies uz laukiem un atstās aiz sevis kārtējo līķu kaudzi. Atminos savu izbīli, dzirdot tēvu draugam apgalvojam: "Mēs vairs nejūtamies droši pat savās gultās." Es lasīju, ka Londonā cilvēki steigušies uz baznīcu izlūgties Dievam aizstāvību un tur uz durvīm ieraudzījuši pienaglotu brīdinājuma uzrakstu: "Mūsu vidū ir briesmoņi."

-    Briesmoņi, Raiens atkārtoja.

-     Iztēlojieties, cik atviegloti visi jutās, kad anonīms ziņotājs aizveda izmeklētājus pie jauna tirdzniecības flotes jūrnieka Džona Viljamsa, kurš nesen bija pārradies no gara jūrasbrauciena un piesaistīja uzmanību ar tieksmi iekulties kautiņos.

-    Džons Viljamss? Bekers pārjautāja.

-     Tieši tā. Viņš īrēja istabu tuvējā pansijā, īsa gājiena attālumā no abām slepkavību vietām. Tajās mēbelētajās istabās agrāk bija uzturējies kāds kuģa namdaris un atstājis savu darbarīku kasti. Darbarīku vidū atradās ari āmurs, kura galvas virspusē ar naglu bija iegriezti namdara iniciāļi Dž. P.

-   Tie paši iniciāļi bija uz āmura, kuru atradām šonakt, Raiens sacīja.

-    Nu jūs varat saprast manas raizes. Pansijas īpašnieks āmuru pazina un sazīmēja tajā tādu pašu ieroci, kādu atrada pirmo slepkavību vietā. Liecinieki apgalvoja, ka otrās slepkavības naktī Viljamss esot atgriezies pansijā pēc tam, kad izplatījušās ziņas par drausmīgo notikumu, un izturējies dīvaini. Kāds atcerējās redzējis asinis uz viņa apģērba, bet pats jūrnieks apgalvojis, ka tās tur gadījušās kautiņa laikā tavernā. Viljamu apcietināja, un no Ziemassvētku vakara līdz Otrajiem Ziemassvētkiem viņš uzturējās Koldbātfīldsas cietumā, gaidot nopratināšanu, kas bija nolikta pēc svētkiem. Taču, kad sapulcējās miertiesneši un publika saspiedās tiesas zālē, cerot noskatīties iespējamā slepkavas iztaujāšanu, tika paziņots, ka cietumsargi atraduši Viljamsu kamerā mirušu.

-     Mirušu? Bekers izbrīnīts atkārtoja.

-   Tā bija pašnāvība. Pie kameras griestiem bija kāds stienis, uz kura cietumsargi mēdza vēdināšanai uzkarināt gultasveļu. Viljamsam bija ļāvuši paņemt līdzi drēbes, un viņš pakārās ap stieni apsietā kaklautā. Taču ar to šausmas vēl nebeidzās.

-    To gan ir grūti iztēloties, novilka Raiens.

-            Varas iestādes secināja, ka Viljamsa pašnāvība principā ir atzīšanās nodarījumā. Parastos apstākļos briesmoņu gals tika izrādīts, viņu publiski pakarot. Šajā gadījumā tas vairs nebija iespējams, tādējādi Vecgada vakarā līķi novietoja uz ieslīpas platformas zirga vilktos ratos, lai iedzīvotāji varētu slepkavu ērti apskatīt. Āmuru iestiprināja spraugā pa kreisi no viņa galvas, lauzni nolika virs galvas. Iepretim āmuram ķermenim otrā pusē tika novietots vēl trešais priekšmets, kuram būs būtiska loma šajā ceremonijā. Publika pulcējās ap ratiem, kurus veda pa Retklifas lielceļu, komisārs stāstīja. Ratiem pa priekšu un aiz muguras soļoja vairāki politiķi, kuri alka pūļa uzmanības. Gājiens apstājās iepretim Māra veikalam, kur bija pastrādātas pirmās četras slepkavības, itin kā Viljamsa līķim vajadzētu uzlūkot nozieguma vietu. Pēc desmit minūtēm ratus aizvilka pie tavernas, kur bija notikušas pārējās slepkavības. Ielu malās, gājienu vērojot, pulcējās aptuveni divdesmit tūkstoši cilvēku. Drūzmā valdīja savāds klusums, it kā skatītājus būtu apstulbinājuši prātam neaptveramie Viljamsa noziegumi. Vienīgo izlēcienu atļāvās kāds kučieris, kas nolēca no bukas un vairākas reizes iecirta ar pātagu līķim pa seju.

Raienam noraustījās vaigs.

-    Vēl rati apstājās Kenonstrītas un Keiblstrītas krustcelēs. Tur izcēla bruģakmeņus, izraka bedri un tajā iemeta Viljamsa līķi. No ratiem izņēma priekšmetu, kas bija iepriekš novietots iepretim āmuram. Tas bija miets.

-    Kas? Raienam paspruka.

-    Vīrs, kurš bija uzņēmies bendes lomu, ielēca bedrē un iedūra mietu tieši Viljamsam sirdī. Mirstīgajām atliekām uzmeta nedzēstus kaļķus, pēc tam virsū uzbēra zemi. Bruģakmeņus ar āmuriem iesita atpakaļ vietā. Kad par to uzzināju, es prašņāju tēvam, kāpēc laists darbā miets. Viņš pastāstīja man par senu māņticību, ja nelaiķim šādi caurdur sirdi, ļaunais gars nespēj atgriezties, lai pastrādātu jaunus, prātam neaptveramus noziegumus.

-    Un kāpēc tieši krustcelēs? Bekers pajautāja.

-    Ari tā ir māņticība. Ja nelīdzētu pat miets un briesmoņa gars tomēr spētu atgriezties, tas paliktu iesprostots turpat krustcelēs, jo nemūžam nespētu izšķirties, kurš no četriem ceļiem ejams. Iesākumā bruģakmeņi virs apbedījuma pacēlās augstāk par pārējiem, un ceļiniekiem nebija grūti noteikt, kur briesmonis ir apglabāts, un apbraukt viņa atdusas vietu, lai neapgānītu sevi. Taču mazpamazām akmeņi nosēdās un segums izlīdzinājās. Gadu gaitā ļaudis aizmirsa, kur Viljams ir aprakts, un ari to, ka viņš vispār ir tur apglabāts.

-     Es bieži šķērsoju tās krustceles, Raiens piezīmēja. Man nebija nekādas nojausmas.

-    Apzinoties, ka šim šausmām pienācis gals, es beidzot varēju mierīgi gulēt un nebīties, ka Viljamss varētu slapstīties apkārt tumsā, komisārs atzina padotajiem.

-    Un tām patiesi bija pienācis gals? Vai slepkavības turpinājās?

-    Nē, neturpinājās.

Mājā atskanēja čīkstoņa, it kā viens no mirušajiem būtu sakustējies, lai gan patiesībā salā logiem krakstēja koka rāmju stiprinājumi. Tomēr Raiens, Bekers un komisārs Meins cieši uzlūkoja aizvērtās durvis, aiz kurām gaiteni, virtuvē un guļamistabā gulēja mirušie.

-    Runājot par slepkavībām šeit… vai domājat, ka uzbrucējs ir atradis vecu āmuru un ar naglu iegravējis iniciāļus Dž. R, lai pievērstu uzmanību šai līdzibai? iejautājās Bekers. Kādas satraucošas domas nomākts, viņš piepeši papurināja galvu. Lai gan… nē, tas pavisam nav iespējams.

-    Stāstiet, kas jums padomā, Raiens pavēlēja. Ja vēlaties strādāt kopā ar mani, tad negribu, lai slēpjat savas domas.

-     Vai tas nevarētu būt tas pats āmurs, kuru izmantoja agrākajās slepkavības?

Negaidot durvis atvērās, un visi trīs iztrūkās.

Mājā ienāca bārdainais lllustrated London Neivs mākslinieks.

-    Vai šī ir jūsu? viņš uzrunāja Raienu, turēdams rokā avīžzēna naģeni. To atrada viens no patruļniekiem un iedomājās, ka cepure līdzinās tai, kuru pazaudējāt.

-Jā. Pateicos. Raiens uzstīvēja naģeni galvā un nopriecājās, ka var beidzot apslēpt rudos matus. Cik ilgi jūs glabājat vecos izdevumus?

-     Redakcija ir saglabājusi visus numurus kopš laikraksta iznākšanas tūkstoš astoņi simti četrdesmit otrajā gadā.

-    Mūs interesē tūkstoš astoņi simti vienpadsmitais gads. Un visas ilustrācijas, kurās attēlots togad kādā noziegumā izmantots ierocis.

-    Tolaik laikrakstos zīmējumu nebija. Mēs pirmie tos ieviesām. Jūs interesē noziegums? Kurš noziegums?

-    Retklifas lielceļa slepkavības.

-    Ak, tās, lietišķā tonī attrauca mākslinieks.

-     Jūs par tām zināt? komisārs izbrīnīts vaicāja. Kā gan? Jūs esat jauns un tolaik, vienpadsmitajā gadā, vēl nebijāt dzimis.

-    Protama lieta. Bet es pagājušajā nedēļā par tām lasīju.

Bekers šķita tikpat izbrīnīts kā komisārs. Jūs par tām

lasījāt?

-    "Spriedumi par slepkavību, vienu no smalkajām mākslām".

-    Deviņi pērkoni, par ko jūs runājat? Raiens iesaucās.

-     Par eseju "Opija lietotājs". Tās autors ir Tomass de Kvinsijs.

-     Visi zina, kas ir Opija lietotājs. Kāds sakars Tomasam de Kvinsijam ar…

-     Es piektdien skicēju viņa portretu avīzes vajadzībām. Drīz publicēs viņa kopotus rakstus. Šis vīrs sniedz intervijas reportieriem, lai panāktu, ka ļaudis pērk viņa grāmatas. Necienīgi, ja gribat zināt manas domas. Bet… kad tad Opija lietotājs ir bijis cienījams?

-    Es šā vai tā ne…

-     "Spriedumi par slepkavību, vienu no smalkajām mākslām". Tas ir cits Tomasa de Kvinsija darbs. Viņš nav sarakstījis tikai grāmatu par opija lietošanu. Tā kā biju rakstnieku uzzīmējis, es nolēmu noskaidrot, par ko tāda jezga.

It kā uzsvērdams teikto, bārdainis izvilka blašķi un pacēla pie lūpām, lai iztukšotu to.

-     De Kvinsijs nerakstīja tikai par opija pieradumu. Šī "smalkās mākslas" grāmata apraksta Retklifas lielceļa slepkavības.

-    Ko jūs teicāt?

-    Opija lietotājs par to sacerējis lappusēm vien. Tik asiņainu gabalu es vēl nebiju lasījis. Iedzīvojos murgos. Viņš tur aprakstījis tik daudz šausminošu sīkumu, it kā pats būtu bijis klāt.

5. nodaļa slepkavības diženums

Četrpadsmitajā gadsimtā Paternosterrova ieguva savu nosaukumu no tā, ka tuvējā Sv. Pāvila katedrālē bija dzirdamas mūku lūgšanas Pater Noster jeb "Mūsu Tēvs debesīs" skandēšana. Šajā gadsimtā ielā izvietojās veikali, kur tirgoja reliģiskos tekstus un rožukroņus, bet ap 1854. gadu šī iela bija izveidojusies par Londonas izdevēju pasaules centru. Sešos no rīta (kā vēstīja katedrāles zvani, mudinot ticīgos mosties un doties uz baznīcu) Raiens un Bekers izkāpa no policijas ratiem.

Agrā gaismiņā vējš bija daļēji izdzenājis miglu un ļāva abiem nolūkoties uz grāmatu veikalu rindām abpus ielai. Daudzi piederēja izdevējiem, kas dienas laikā izvietoja ielās kioskus, lai reklamētu savus dažnedažādos ražojumus. Taču seši no rīta svētdienā nav gluži darba laiks, tāpēc Raiens un Bekers klauvēja pie durvīm cerībā, ka namos kāds dzīvo pastāvīgi.

Pa augšstāva logu izliecās samiegojies pavecāks vīrietis.

-    Kas te par traci?

-    Vai jūs te strādājat? Raiens viņam uzsauca.

-Jā. Ejiet prom. Nama iemītnieks atcirta un dzīrās aizvērt logu.

-    Mēs esam no policijas un gribam ar jums parunāt.

-    Policija? Lai ari paziņojums šķita atstājis iespaidu uz veco vīru, pagāja zināms laiks, līdz viņš nokāpa lejā un atvēra durvis. Viņam mugurā bija naktstērps, galvā naktsmice. Sirmā bārda bija ieslīgusi iekritušajos vaigos.

-    Baznīcas zvani jau tā skaļi dimdina, un tad vēl jūs rībināt, viņš žēlojās. Sameklējis acenes un uzlicis tās, viņš izskatījās ļoti izbrīnīts, kāpēc policists formastērpā biedrojas ar ielas dauzoņu, kam rudie mati spraucas ārā no avīžzēna naģenes apakšas.

-    Vai zināt, kas ir Opija lietotājs? ierunājās Raiens.

-     Tomass de Kvinsijs? Nelikdamies zinis par Raienu apvalkātajās drēbēs, pārdevējs uzrunāja konsteblu Bekeru. Jā. Ko jūs no viņa gribējāt? Te viņu neatradīsiet. Jums vajadzēja atnākt sestdien, tad būtu sastapušies.

-    Mēs vēlamies iegādāties viņa sarakstītās grāmatas, Raiens paskaidroja.

Pārdevējs nenolaida skatienu no Bekera uniformā. Tās izķer diezgan ātri. Man tikai dažas ir palikušas.

-    Mums tās ir jāizlasa, Raiens nerimās.

Vecais pārdevējs joprojām izlikās neredzam runātāju un teica Bekeram: Svētdienās veikals nav atvērts. Bet atnāciet pēc dievkalpojuma. Konstebla labā es izdarīšu izņēmumu.

-    Mums tās jāizlasa jau tagad, Raiens strupi noteica, paspraucās vecajam vīram garām un iegāja veikalā.

Ādas vākos iesietajai grāmatai vēl nebija pārgrieztas lapas. Bekers prata neizrādīt pārsteigumu, kad Raiens, nedaudz pavilcis augšup bikšu staru, no maksts, kas bija piestiprināta pie kājas, izvilka nazi un ķērās pie grāmatas.

-    Tikai uzmanīgi! pārdevējs iebilda. Pircēji ir prasīgi pret to, kā tiek apgrieztas lapas. Konstebl, kopš kura laika jūs ļaujat cietumniekiem nēsāt dunčus?

-     Šis vīrs nav cietumnieks. Tas ir detektīvinspektors Raiens.

-    Ak, tā. īrs. Večuks pamāja, it kā viņa aizdomas būtu apstiprinājušās.

-    Pastāstiet par grāmatu "Spriedumi par slepkavību, vienu no smalkajām mākslām", lūdza Raiens.

-    Izskatās, ka jūs par šo tematu zināt vairāk nekā es.

Raiens cieši lūkojās vecajā vīrā tik ilgi, kamēr tas, it kā

padodoties, pacēla rokas.

-     Ja jūs domājat de Kvinsija esejas… pārdevējs novilka.

-    Tātad ir vairākas? De Kvinsijs sarakstīja vairāk nekā vienu eseju par slepkavību? Raiens tincināja.

-    Kopā trīs. Visas iekļautas tai sējumā, kuru jūs pašlaik pūlaties izpostīt. De Kvinsijam slepkavību temats nudien ir tuvs sirdij.

-    Kādu slepkavību?

-    Sarakstījis darbu "Angļu opija lietotāja grēksūdze", nākamo grāmatu viņš solīja nosaukt par "Slepkavas grēksūdzi". Abi policisti izskatījās pārsteigti, bet pārdevējs turpināja: Taču viņš uzrakstīja nevis grāmatu par slepkavošanu, bet gan trīs esejas par to. Viņš atvēra sējumu.

Raienu un Bekeru satrieca de Kvinsija rakstītais par vīriešu klubu, kurā tiek lasītas lekcijas par ievērojamākajām slepkavībām cilvēces vēsturē. Cikls bija nosaukts par "Viljamsa lekcijām", šādi iemūžinot par vairāku cilvēku nogalināšanu apsūdzēto Džonu Viljamsu.

-      Mans Dievs, skat, kā de Kvinsijs slavina tās slepkavības! Raiens iesaucās. "Dižākās jebkad pastrādātās slepkavības. Viņa žilbinošā ģenialitātes spozme ir nepārspējama".

-      Un palasiet šo arī. Bekers pārsteigts citēja: "Vislieliskākās gadsimtā. Tās nav un nekad arī netiks pārspētas. Ģeniāli! Visas pārējās slepkavības nobāl šī tumšsārtā nodarījuma priekšā."

-    Izklausās, ka de Kvinsijs ir jucis.

Policisti noskaidroja, ka de Kvinsija jaunākā eseja par slepkavību publicēta tikai pirms mēneša. Tajā Opija lietotājs piecdesmit satriecoši asiņainu aprakstu pārbagātās lappusēs attēlojis abas Viljamsa pastrādātās slepkavību virknes. Tobrīd, 1854. gadā, kopš tiem notikumiem bija aizritējuši četrdesmit trīs gadi, taču slepkavību spilgtais apraksts radīja iespaidu, ka tās notikušas iepriekšējā vakarā.

"Viljamss lauza ceļu cilvēku pilnajās ielās, sava mērķa vadīts. Kas sacīts, tas jādara. Un šovakar viņš bija sev apzvērējies, ka piepildīs nesen iecerēto plānu, sējot milzu izbīli Londonas varenajā sirdī. Viņš bija izgājis no īrētās istabas un devās šajā drūmajā uzdevumā ap vienpadsmitiem vakarā, gan nedomādams sākt tik agri, taču bija nepieciešams izlūkot apkārtni. Darbarīkus viņš nesa, cieši iesaiņotus zem platā, brīvi krītošā mēteļa."

Raiens norādīja uz nākamo lappusi. Mārs aizslēdza veikalu tikai pusnaktī. Viljamss slapstījās ēnās ielas pretējā pusē. Kalpone izgāja no nama un devās uzdevumā. Pienāca naktssargs un palīdzēja Mārām aizvērt logu slēģus. Tad…

"Viljamss gaidīja, līdz noklust aizejošā naktssarga soļi, uzkavējās vēl kādu pusminūti, bet, kad šīs briesmas bija prom, draudēja citas Mārs varēja aizslēgt durvis. Ja tirgotājs durvju atslēgu pagriezīs kaut reizi, Viljamss vairs netiks iekšā. Tāpēc viņš steigšus iemetās namā un ar veiklu kreisās rokas kustību pagrieza atslēgu, tā ka Mārs nemaz nepamanīja šo liktenīgo kara viltību."

-      Ar veiklu kreisās rokas kustību, Bekers izbrīnīts čukstēja. Kā de Kvinsijs varēja zināt, ka Viljams aizslēdzis durvis ar kreiso roku?

"Nonācis pie letes, viņš izsacīja Mārām vēlēšanos iegādāties nebalinātu vilnas zeķu pāri."

-       Nebalinātu zeķu pāri? Kā de Kvinsijs par tām uzzināja? Telpā tobrīd atradās tikai upuris un slepkava.

"Preču izkārtojumu slepkava jau bija iegaumējis. Lai tiktu pie konkrētā saiņa, Mārs bija spiests uzgriezt pircējam muguru un papūlēties aizsniegt plauktu, kas atradās astoņpadsmit collu virs paša galvas."

-       Astoņpadsmit collu? Kā de Kvinsijs var apgalvot tik precīzi? Raiens izsaucās.

"Šāda veikalnieka poza slepkavniekam bija pilnīgi parocīga brīdī, kad Mārs pavērsa pret viņu pakausi, noziedznieks veikli izrāva no sava platā mēteļa apakšas smagu kuģa namdara āmuru un ar vienu vienīgu sitienu pilnīgi apdullinaja upuri, laupot tam spēju pretoties."

-             Tieši tāpat notika vakar. Uz grīdas mētājās nebalinātu zeķu pāris. Veikalnieks noteikti sniedzās pēc tām, Bekers sacīja. Paskatieties šajā vietā, kur rakstīts par mazuli!

"Šeit acīmredzot slepkavu apgrūtināja divas lietas: vispirms pusapaļais pārsegs šūpuļa galvgalī, kuru viņš ar āmuru sadauzīja gabalos, un pēc tam sedziņas un spilventiņi, kas bija sakrauti mazulim ap galvu un daļēji pasargāja to no āmura belzieniem. Tālab viņš pabeidza iesākto, ar bārdas nazi pāršķeldams mazajai, nevainīgajai radībiņai rīkli. Pēc tam, itin kā apmulsis, viņš uzlūkoja paša pastrādātās zvērības un tad rūpīgi sakārtoja gultasveļu virsū mirušajam bērniņam."

-    Tieši tādu ainu ieraudzījām mēs.

-    Otrā reize, pēkšņi ieteicās Raiens.

-    Par ko jūs runājat?

-              Viljamss noziegumu pastrādāja divreiz, Raiens atgādināja, un, pāršķīris lappusi, sāka lasīt par šaušalīgajām tavernas īpašnieka, viņa sievas un kalpones slepkavībām, kas norisinājās pēc divpadsmit dienām.

-    Ievērojāt tavernas īpašnieka vārdu? Bekers vaicāja.

-    Kas tajā īpašs?

Bekers iebakstīja ar pirkstu kādā vietā grāmatā: Viņa vārds bija Džons Viljamsons.

-    Un tad? vaicāja Raiens.

-             Slepkavu sauca Džons Viljamss. Otro slepkavību upuri sauca Džons Viljamsons.

Raiens neizpratnē pavērās uz konsteblu.

-       Džons Viljamss. Džons Viljamsons. It kā viņi nāktu no vienas un tās pašas ģimenes, Bekers skaidroja. It kā tēvs nogalinātu dēlu.

-        Tā noteikti ir sagadīšanās. Raiens iebilda. Ja slepkava un upuri būtu radnieciski saistīti, komisārs to pieminētu. Turklāt šāda versija nav iedomājama dzīvē. Viljamss bija jauns, drīzāk viņš varētu būt tavernas īpašnieka dēls, nevis tēvs. Tamlīdzīga spriedelēšana pie jēgpilna gala nenoved. Būtiskāk ir tas, cik detalizēti Opija lietotājs apraksta slepkavības.

"Kalpone tobrīd tupēja uz ceļiem pie kamīna, pabeidza tīrīt restes un brīdi, kad istabā ienāca slepkava, krāva kamīnā malku un ogles. Misis Viljamsone sagadīšanās pēc bija uzgriezusi durvīm muguru. Iekams kāds viņu ieraudzīja, Viljamss ar spēcīgu zvēlienu pa pakausi apdullināja un noguldīja tavernas saimnieci uz grīdas. Sitiens ar lauzni sadragāja uz mutes guļošās sievietes pakauša apakšējo daļu. Kritiena izraisītais blīkšķis pievērsa kalpones uzmanību viņa paguva vienreiz iekliegties, kad slepkavnieks jau uzbruka, pacēlis savu darbarīku, un zvēla tik spēcīgi, ka viņas galvaskausa kaula šķembas iedūrās smadzenēs. Abas dzīvības bija neglabājami izpostītas, tāpēc turpmākās zvērības būtu nevajadzīgas tomēr slepkavnieks nerimās un ar vienu kustību katrai sievietei pārgrieza rīkli. Spriežot pēc pozas, kalpone bija bez pretošanās pavērsusies pretī sitienam, un vēlāk ļaundarim atlika vien atgāzt mirušās sievietes galvu un viegli piekļūt kaklam."

-    Jūtos tik nelāgi, it kā es pats atrastos tai istabā, Bekers klusi novilka. Pagājuši četrdesmit trīs gadi pēc slepkavībām, bet Opija lietotājs par tām raksta kā par vakardienas notikumu.

-   Ar kādu tīksmi viņš raksta par asinīm! Raiens paķēra grāmatu un pietrūkās kājās. Mums ar viņu jāparunā.

-    Ar ko jūs gribat runāt? ievaicājās grāmatu pārdevējs. Ar de Kvinsiju? Lejup pa pakāpieniem nodipēja soļi, vecais vīrs, pārģērbies un ar baznīcas grāmatu rokā, bija gatavs doties uz dievkalpojumu.

-    Jūs minējāt, ka viņš bija sestdien ienācis, Bekers atgādināja.

-    Sēdēja tur, tajā krēslā. Nejutās ērti. Piere viņam bija sviedriem noplūdusi. Un viņš cilāja kājas, itin kā soļodams. Droši vien alka opija tinktūras. Taču de Kvinsija meita ik pa laikam pienesa tasi tējas, viņš atbildēja uz pircēju jautājumiem, un jāatzīst, ka es pārdevu daudz grāmatu. Starp citu, vai jūs domājat iegādāties pašu sabojāto sējumu?

-    Policijas vajadzībām. Ar atlaidi.

-    Par atlaidi mums nebija runas.

Raiens nolika uz galda naudu, pusi grāmatas cenas. Vai jūs zināt, kurp viņš devās?

-    Es zinu tikai to, ka viņš dzīvo Edinburgā.

-     Viņš taču nedevās visu šo gabalu atpakaļ uz Skotiju? Tikai ne to!

-    Man radās iespaids, ka visu nākamo nedēļu viņš kopā ar meitu paliks tepat, Londonā.

-    Kur? Raiens noprasīja.

-    Nav ne jausmas. Atšķirībā no policijas… Večuks nievājoši palūkojās uz Raiena apvalkātajām drānām. …es neuzdodu cilvēkiem personiskus jautājumus. To varētu zināt viņa izdevējs.

-    Kur lai meklējam viņa izdevēju?

-    Adrese ir grāmatā, par kuru samaksājāt tikai puscenu. Taču, ja gribat visdrīzākajā laikā aprunāties ar Opija lietotāju, šī adrese jums diez vai līdzēs.

-    Kāpēc ne?

-    Arī izdevējs atrodas Edinburgā.

Raiens un Bekers izsteidzās no grāmatu veikala un iekāpa policijas ratos.

-    Uz dzelzceļa staciju pie Vaterlo tilta! Raiens uzsauca kučierim.

Rati aiztraucās pa ielu, un baznīcēni, kas devās Sv. Pāvila katedrāles virzienā, ar nepatiku nopētīja Raienu raupjajā, vienkāršajā apģērbā, acīmredzot noturēdami viņu par arestantu.

-    De Kvinsijs rakstīja par divām slepkavību virknēm, vai ne? Bekers ierunājās.

Raiena skatiens liecināja par neizpratni, kāpēc Bekers atgādina tik pašsaprotamu faktu.

Jā, Retklifas lielceļa lietā tika pastrādātas divas slepkavību virknes. Mēs taču to zinām.

-    Vai, jūsuprāt, tagad varētu notikt vēl viena virkne slepkavību?

Kad rati piebrauca pie Vaterlo tilta, namu rindas beidzās, un skatienam pavērās platā upe ar tvaikoņiem, baržām un vieglām laiviņām, kuru saceltie viļņi saplūda ar augstajiem upes viļņiem.

Bekers pamanīja, ka Raiens lūkojas sev pie kājām, nevis veras uz plašo, vareno ūdeņu klaju. Detektīvs sēdēja, cieši pieķēries ratu malai. Tikai tad, kad rati nobrauca no tilta otrā pusē un upe palika aiz muguras, Raiens atslābināja tvērienu un pacēla galvu.

-    Vai jums kaut kas kaiš? Bekers apvaicājās.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Šķita, ka brauciens pāri upei jums rada raizes.

-    Man raizes rada slepkavības.

Rati nonāca pie arkām, uz kurām balstījās Vaterlo tilta dzelzceļa stacija, un iebrauca milzīgajā celtnē.

Raienam atmiņā vēl bija tie laiki, kad dzelzceļš nepastāvēja. Pirmais sliežu ceļš tika izbūvēts 1830. gadā starp Liverpūli un Mančestru; togad viņam bija sešpadsmit gadu. Pirms tam cilvēki lielākoties ceļoja zirgu vilktās karietēs, kas, kā atzīmēja komisārs Meins, spēja pārvietoties pat ar ātrumu desmit jūdžu stundā, lai gan tādu pārsteidzošu ātrumu spēja uzturēt tikai pasta rati, kuriem stacijās mainīja zirgus. Tagad, kad valstī krustu šķērsu stiepās dzelzceļi, cilvēki attālumu varēja pieveikt ar vēl nesen neaptveramu ātrumu sešdesmit jūdžu stundā.

Tomēr, lai šāda kārtība funkcionētu, vilcienu pienākšanas un atiešanas laikiem bija jāiekļaujas striktā grafikā. Tas izraisīja krasas pārmaiņas sabiedrības laika un attāluma uztverē. Pirms dzelzceļa izbūves kādā ciematā ziemeļrietumu Anglijā pulkstenis rādītu desmit minūtes pāri septiņiem, bet simts jūdžu attālajā ciematā par divdesmit minūtēm vairāk. Šāda nesakritība nebūtu būtiska, ja cilvēks ceļotu karietē un ceļā starp šiem ciematiem paietu vairāk nekā desmit stundas.

Toties mūsdienās, kad vilcieni traukdamies pieveic šīs simts jūdzes vienā stundā un četrdesmit minūtēs, pulksteņu rādījumu atšķirības dažādos ciematos bija svarīgi novērst. Ja neliela laika nobīde rastos visās apdzīvotajās vietās, saskaņots saraksts būtu neiespējams. Visos dzelzceļa un drīz visos pārējos Anglijas pulksteņos tika uzstādīts vienāds laiks, ko noteica Karaliskās Griničas observatorija Londonā ātri vien to nodēvēja par Dzelzceļa laiku.

Pārsteidzošā kārtā ziņas spēja traukties vēl straujāk nekā vilciena pasažieri, mērojot simtiem jūdžu garu attālumu nevis dažu stundu, bet apbrīnojami! dažu sekunžu laikā; tas tādēļ, ka, dzelzceļu tīkliem paplašinoties, gar sliedēm ierīkoja telegrāfa līnijas. Operatori, klabinādami taustiņus, nodeva tālāk ziņas neiedomājamā ātrumā.

Iegājis dzelzceļa stacijas telegrāfa kantori, Raiens lika nosūtīt telegrammu Džeimsa Hoga izdevniecībai, kas atrodas Skotijas pilsētā Edinburgā, Nikolsonstrītā 4 tā vēstīja grāmatā ievietotā adrese.

Cilvēki briesmās. Nekavējoties atsūtiet Tomasa de Kvinsija Londonas adresi.

-    Telegrammas teksts liek domāt, ka briesmas draud pašam de Kvinsijam, ieteicās Bekers.

-    Tā mēs varētu drīzāk saņemt atbildi.

Kamēr viņi sarunājās, vēsts nonāca Edinburgas telegrāfā. Pēc dažām minūtēm kurjers ar aizlīmētu aploksni tika nosūtīts uz Hoga biroju; ja izdevējs nebūs tur sastopams (un svētdienas rītā tas ir ļoti ticams), kurjers iztaujās visus kaimiņus, līdz noskaidros Hoga mājas adresi.

Otru telegrammu Raiens nosūtīja uz Edinburgas policijas iecirkni.

Slepkavības izmeklēšana. Steidzami sameklēt Džeimsu Hogu. Nepieciešama Tomasa de Kvinsija Londonas adrese.

-    Tagad varētu nodomāt, ka de Kvinsijs ir aizdomās turamais, Bekers atzīmēja.

-    Vai tad nav? Salīdzinot ar Londonu, Edinburga ir maza pilsēta. Viena telegramma vēl šodien noteikti sasniegs mērķi. Pirms divdesmit gadiem, kad biju tāds pats konstebls kā jūs, uz Edinburgu nestiepās pat dzelzceļš, kur nu vēl telegrāfa līnija. Tad mums šai darbā paietu vairākas nedēļas.

-    Ja nu Hogs ir izbraucis no pilsētas? Bekers prātoja. Iespējams, viņš pat ieradies Londonā.

-    Tad es likšu patrulētājiem ievākt ziņas visās Londonas viesnīcās. Tā vai citādi, es esmu iecerējis noskaidrot, kur šis de Kvinsijs, jupis rāvis, atrodas.

Slepkavības vietā ņudzēja kā bišu stropā.

Kad Raiens un Bekers izlēca no policijas ratiem, kāds konstebls ziņoja:

-    Inspektora kungs, kaimiņi, ar kuriem es aprunājos, neko nav pamanījuši.

-    Man arī neko nav izdevies noskaidrot, otrs piemetināja. Miglas un aukstuma dēļ neviens nav rādījies ārā no mājas.

-    Runāju ar naktstauriņu, kura esot redzējusi kādu svešinieku, trešais piebilda.

-    Jābūt lielas bezcerības māktai, lai vakar tādā aukstumā stāvētu uz ielas, Raiens sacīja policistam.

-    Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņa to ievērojusi. Neviens cits neesot redzēts.

-    Viens no iemesliem? Raiens pārvaicāja.

-     Sieviete apgalvoja, ka esot devusies klāt šim vīrietim, bet viņa skatiens it kā brīdinājis par briesmām, ja viņa ies tuvāk. Bargāku skatienu viņa savā mūžā neesot redzējusi.

-    Vai viņa varēja vīrieti aprakstīt?

-    Gara auguma. Platiem pleciem. Jūrnieka mētelī un cepurē. Dzeltena bārda.

-     Dzeltena? Nav daudz vīru ar tādas krāsas bārdu. Izskatīsim katalogu, varbūt kāds līdzinieks trāpīsies.

Raiens zināja ja pēdējo desmit gadu laikā šis vīrs kaut reizi arestēts, viņa pieņemtie vārdi, vecums, garums, svars, tetovējumi, dzimumzīmes, rētas un citas pazīmes ir rūpīgi ieviestas katalogā.

-    Vai viņa pamanījusi, kurp vīrs devies?

-    Viņa apgalvo, ka rīkojusies prātīgi un uzgriezusi muguru un viņš aizsoļojis uz pretējo pusi.

-    Turpiniet izklaušināt kaimiņus. Paplašiniet meklējamo loku!

Atgriezušies tavernā, Raiens ar Bekeru nonāca dibenistabā, kur divi patruļnieki pieskatīja rokudzelžos saslēgto vīrieti.

Joprojām pastāvēdams uz to, ka bijis piedzēries, arestētais nedz atcerējās to, kur iepriekšējā vakarā bijis, nedz arī spēja nosaukt kādu, kurš varētu galvot par viņa atrašanās vietu laikā, kad tika pastrādātas slepkavības.

-    Viņam kājās ir nagloti zābaki, Bekers norādīja Raienam. Pēdu nospiedumi bija citādi.

-     Skaidrs, ka tie ir nagloti. Nav naudas jaunām zolēm, apcietinātais atņurdēja.

-    Allaž var gadīties, ka pārauti citi apavi, Raiens iebilda. Taču izmēru mainīt gan nav iespējams.

-    To noskaidrosim. Bekers novilka gaudulīgajam arestantam zābaku no kājas un izgāja samērīt to ar nospiedumiem, kuru atlējumi jau bija sacietējuši. Pārāk mazi, viņš atgriezies pavēstīja.

Raiens paberzēja skaustu. Gandrīz vai esam nonākuši strupceļā.

-    Detektīvinspektor Raien? Uzrunātais pagriezās pret konsteblu, kurš stāvēja uz sliekšņa. Jūs meklēja kāds puika. Viņam esot telegramma.

Atvēris aploksni, Raiens pasmaidīja. De Kvinsija Londonas adrese.

Emīli/as de Kvinsi/as dienasgrāmata. Turpināiums.

Maniem piedzīvojumiem ar tēvu es nu varu pievienot vēl vienu arestu. Konstebls Bekers un tas huligāns, kurš sevi nodēvēja par detektīvinspektoru Raienu, gan apgalvo pretējo, taču abu drūmās, nopietnās sejas izteiksmes un steiga, ar kādu mūs veda uz policijas ratiem, viņu teikto atspēkoja.

-    Doties kopā ar jums uz Skotlendjardu? Kālab? tēvs noprasīja, kamēr mūs ietina miglas plīvuri.

-    Mums ir jautājumi, atteica tas, kurš izskatījās pēc huligāna.

-     Par ko?

-    Par Retklifas lielceļa slepkavībām.

-     Visu, ko esmu gribējis par tām pateikt, esmu ierakstījis savā jaunākajā grāmatā. Kādēļ jums "" svarīgi četrdesmit trīs gadus veci notikumi?

-    Es nerunāju par četrdesmit trīs gadus veciem notikumiem, iebilda huligāns. Man grūti viņā saredzēt policijas detektīvinspektoru.

-    Protams, ka slepkavības notika pirms četrdesmit trim gadiem, tēvs iebilda. Vai detektīvi skolā nemācās? Atņemiet tūkstoš astoņi simti vienpadsmit no…

-     Tās notika vakar vakarā, Raiens noskaldīja.

-     Kā, lūdzu?

-    Slepkavības pastrādātas vakar vakarā.

No šiem vārdiem gaiss šķita kļuvis vēl saltāks. Pat caur miglas mutuļiem redzēju, kā tēvs iztaisno muguru.

-    Slepkavības? Vakar vakarā?viņš pārsteigts nočukstēja.

-     Vai kāds var apstiprināt, kur jūs vakar vakarā atrādāties un ko darījāt starp desmitiem un pusnakti? vaicāja Bekers.

No Raiena mutes šis jautājums skanētu izaicinoši, turpretim konstebls vērsās pie mana tēva ar cieņu.

-Nē.

-    Lūdzu, pastāstiet, kur jūs tajā laikā bijāt! Arī šoreiz konstebla balss tonis iedrošināja.

-    Es nezinu.

-   Jūs nezināt? Raiens rupji iejaucās. Vai opija tinktūras lietošana ir vājinājusi jūsu atmiņu?

-    Man ir lieliska atmiņa.

-     Tad varbūt zāles jums tā apstulbinājušas prātu, ka neapjēdzāt, ko vakar vakarā darījāt?

-    Es zinu, ko darīju. Tikai nezinu, kur tas bija.

Raiens pašūpoja galvu un dzēlīgi piezīmēja: Kādu

postu opijs nodara cilvēkiem!

Konstebls Bekers paspēra soli uz priekšu un pieklājīgi uzrunāja mani: Vāi drīkstu lūgt pēc jūsu vārda, mis?

-    Emilija de Kvinsija. Esmu viņa meita.

-      Vai jūs varat palīdzēt mums aptvert, ko jūsu tēvs stāsta?

-    Es skaidri paudu savas domas. Viss ir saprotams, tēvs sacīja. Ja jūs būtu taujājuši, ko es tobrīd darīju, nevis to, kur atrados, es būtu atzinis, ka pastaigājos.

-    Pastaigājāties? Tik vēlu? Raiens atkal iejaucās. Migla mūs ietina aizvien ciešāk.

Es sāku noģist abu policistu iepriekš pārdomātu stratēģiju pašpuika pūlējās mūs iebiedēt, turpretim konstebls izturējās draudzīgi. Tie cerēja, ka šāda pretišķība mums sajauks prātus un mēs izpaudīsim ko noderīgu.

-      Mans tēvs nostaigā lielus attālumus, es paskaidroju. īpaši daudz laika viņš pavada pastaigās, kad cenšas samazināt opija tinktūras devu.

-     Kādā vasarā, ko pavadījām Ezeru novadā, tēvs ar lepnumu piebilda, es nostaigāju divus tūkstošus jūdžu.

-     Divus tūkstošus jūdžu?Raienu šāds skaitlis samulsināja.

-      Te ir auksts, tēvs sacīja. Vai mēs varētu turpināt sarunu mājā, nevis uz ielas, visiem kaimiņiem dzirdot?

-     Nē, mums ir jādodas uz Skotlendjardu, Raiens uzstāja.

-      Vai jūsu ratos ir ierīkota vajadzību telpa? Varbūt jūs pa ceļam apstāsieties, lai mēs to varētu apmeklēt? To pateicis, tēvs pagriezās pret mani. Atvaino par šo izteicienu, mana mīļā.

Nu pie stratēģiskās viltības ķērās tēvs, jo nekad agrāk viņš nebija lietojis šo muižniecības apzīmējumu atejai.

-    Es piedodu, tēvs.

-     Mūsu mājā ir ierīkota apbrīnojama vajadzību telpa, tēvs klāstīja Raienam un konsteblam Bekeram. Saimniecības vadītāja pastāstīja, ka tā izveidota pēc ūdens iekārtas parauga, kādu pirms trim gadiem varēja aplūkot Lielajā Izstādē Haidparkā. Ja nemaldos, to esot izrādījuši ar saukli: "Nospied un noskalo!" Izgudrotājs esot prasījis peniju par katru reizi, kad noskalots ūdens. Lielo Izstādi apmeklēja gandrīz seši miljoni cilvēku. Padomājiet tik, katrs samaksāja peniju!

Raiens padevās un nopūties piekrita. Labi, labi. Ieiesim mājā.

Kad visi četri iegāja viesistabā, misis Vordena grozījās turpat tuvumā. Viņas sejas izteiksme liecināja, ka nekas cits arī nebija gaidāms Opija lietotāju tūlīt nopratinās policija.

-    Es iekuršu kamīnu, sieviete piedāvāja, nepārprotami vēlēdamās noklausīties sarunu.

-   Nepūlieties, Raiens viņu atturēja. Mēs nepaliksim tik ilgi, lai istaba iesiltu.

-     Tēvs kopš brokastīm nav neko baudījis. Lūdzu, atnesiet tēju un biskvītus, es izrīkoju misis Vordenu. Bet viņa pat nepakustējās. Lūdzu! es neatlaidos.

Misis Vordena negribīgi devās izpildīt lūgumu, un viņas kuplais tērps nošalca gar durvju stenderēm. Es pieņēmu, ka viņa par varītēm centīsies noklausīties sarunu no virtuves.

Pēc tam sākās liela staigāšana, un visi ilgu laiku pavadījuši aukstumā uz ielas apmeklēja to, ko tēvs vēl arvien dēvēja par vajadzību telpu, kas atradās pirmajā stāvā. Šo turīgo ļaužu Londonas daļu gan apkalpo uzņēmums, kas pa caurulēm piegādā ūdeni namos, tomēr ūdens spiediens nav iepriekš paredzams. Tāpēc varētu gadīties, ka vajadzību telpā, ja to ierīkotu augšstāvā, ūdens tomēr nebūtu nepieciešamā daudzumā.

Visas šurpu turpu staigāšanas apjukumā es tomēr ievēroju, ka tēvs uzkāpj augšstāvā. Necik ilgi, un viņš atgriezās viesistabā. Lai arī telpā bija vēss, viņa pieri klāja sviedri. Pēc rīta pastaigas izraisītā pārguruma sviedru kārta mirdzēja, taču tagad izskatījās blāva; es no pieredzes zināju, ko tieši tas nozīmē.

-    Ak, tēvs… es vīlusies novilku.

Viņš paraustīja plecus. Virsmēteļa kreisajā pusē bija redzams uztūkums, kur, bez šaubām, izspiedās kabatā ielikts opija tinktūras flakons. Tas jau bija paredzams pēc tām mocībām, ko tēvam izraisa sarunas ar svešiem cilvēkiem.

-     Kāpēc jūs tā teicāt? Vai kas atgadījies? konstebls Bekers iejautājās, raudzīdamies te uz mani, te uz tēvu. Viesistabas lampas apgaismojumā es pamanīju, ka policistam uz zoda ir rēta. Tam par spīti, viņu bija patīkami uzlūkot.

-     Mana meita vienīgi vēlas norādīt, ka ir nogurusi.

-     Gluži pretēji, tēvs.

-        Vai vakar vakarā jūs devāties pastaigā? Raiens jautāja.

-     Beidzamā laikā es izjūtu nemieru, tēvs sacīja. Es nekautrēšos atzīt, ka esmu iekrājis ievērojamus parādus. Bija brīdis, kad es maksāju īri par sešām dažādām vietām vienlaikus.

-      Tēvs, ja tu nebūtu tādos daudzumos iegādājies grāmatas, lielākā daļa šo mājvietu tev būtu liekas. Es pagriezos pret konsteblu Bekeru un paskaidroju: Viņš piepilda vienu māju ar grāmatām, tad noīrē otru un pēc tam nākamo.

-      Tās ir ģimenes darīšanas, Emilij. Svešiniekam nav par tām jāzina tik sīki. Daži namīpašnieki izrādījās cietsirdīgi, iesūdzēja mani tiesā un pat panāca, ka mani iemet cietumā.

-      Cietumā? Raiens pārvaicāja visnotaļ Ieinteresētā tonī.

-    Jā, cietumā. Kā gan es varēju strādāt, nomaksāt parādus un uzturēt savu nu jau nelaiķi sievu un tolaik vēl astoņus bērnus? Draugi sedza manas saistības, un mani atsvabināja, bet tad, protams, es biju parādā ne tikai namīpašniekam, miesniekam, maizniekiem, bet arī draugiem, un nu jūs apjaušat, kā tas viss krājās un auga. Dažbrīd, vairīdamies no tiesu izpildītājiem, es biju spiests pārlaist nakti siena kaudzēs, taču tas bija nieks, salīdzinot ar izmisumu, ko savulaik piedzīvoju septiņpadsmit gadu vecumā, mitinādamies Londonas aukstajās ielās.

Bekers sarauca pieri un jautāja:

-    Mis de Kvinsij, vai jūsu tēvs allaž tā runā?

-    Kā es runāju?Tēvu šāds jautājums samulsināja.

-     Tik daudz vārdu tādā ātrumā.

-    Es nemaz nerunāju ātri, tēvs iebilda. Gluži otrādi, visi pārējie runā lēnām. Es uzklausu katru vārdu un vēlos, kaut cilvēki pasteigtos izsacīt savas domas. Konstebl Beker, es negribētu runāt tik tieši, taču cauri jūsu formastērpa biksēm no kreisā ceļgala sūcas asinis.

-    Asinis? Bekers paraudzījās uz kāju. Ak tā. Laikam būs pārplīsusi kāda šuve.

-    Šuve?

-    Mani naktī sakoda divas cūkas.

Tagad bija tēva kārta izrādīt apjukumu.

Misis Vordena atgriezās ar tēju un biskvītiem, tērpa platā apakšdaļa gandrīz iesprūda durvju ailā. Sieviete novietoja paplāti uz galda un, salējusi visiem tēju, nostājās maliņā.

-      Tencinu, sacīja Raiens, skaidri likdams manīt, ka saimniecības vadītājas pakalpojumi vairs nav nepieciešami.

Sarūgtinātā misis Vordena nozuda virtuvē, kur pilnīgi noteikti centās noklausīties.

-    Jūs runājāt par slepkavībām, tēus atgādināja.

-    Jā, Raiens apstiprināja. Slepkavības notikušas vakar vakarā pie Retklifas lielceļa.

Tēvs samiedza zilās acis. Cik upuru?

-     Pieci. Trīs pieaugušie un divi bērni.

-      Vai dieniņ! tēvs nopūtās. Izskatīdamies pilnīgi sagrauts, viņš iebāza labo roku mēteļa kabatā, izņēma flakonu un iešļāca tējas tasē rubīnsarkanu šķidrumu.

-    Ko jūs darāt? Raiens noprasīja.

-    Uzņemu zāles.

-     Zāles? Kas tās par zālēm, ko izsniedz flakonos? Vai tas ir alkohols?

-     Nē. Nu, zināmā mērā tomēr ir. Bet patiesībā nav.

-     Nesakiet, ka tā iropija tinktūra.

-       Es jau teicu, es dzeru zāles. Mani moka spēcīgas sejas sāpes. Opija tinktūra ir vienīgais līdzeklis, kas spēj tās remdēt.

-    Sejas sāpes?

-      Un kuņģa traucējumi. Tēvs iedzēra prāvu malku no tasītes. Tas sākās vēl tad, kad biju jauneklis.

Konstebls Bekers norādīja uz tējas tasi. Bet jūs ielējāt vismaz unci.

Tēvs iemalkoja vēl.

-      Paga! Konstebls pastiepa roku pēc tasītes. Augstais Dievs, cilvēk, vai jūs grasāties sevi nogalēt?

Tēvs pievirzīja tasīti sev tuvāk, neļaudams konsteblam Bekeram to satvert. Nogalēt? Sviedru kārtiņa tēvam uz pieres kļuva manāmāka, tomēr vēl nespodrāka. Cik dīvainas iedomas! Viņš norādīja uz priekšmetu, ko turēja rokā Raiens. Redzu, ka jums ir mana jaunākā grāmata.

-      "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām", Raiens skaļi izlasīja nosaukumu.

Tēvs iemalkoja vēl mazliet šķidruma no tasītes. Jā, tā sauc vienu no esejām šajā grāmatā.

Bekers paraudzījās uz mani un sacīja:

-    Mis de Kvinsij, vai jūs nevēlētos pievienoties saimniecības vadītājai vai arī doties uz savu istabu?

-    Kāda iemesla dēļ es varētu to vēlēties?

-    Es bīstos, ka mūsu saruna varētu jūs satraukt.

-     Es esmu lasījusi tēva darbus. Es zinu, kas tajos aprakstīts.

-     Tik un tā, satricinājums var izrādīties pārāk liels.

-     Ja jutīšos satriekta, tad aiziešu, es stingri noskaldīju.

Kādu brīdi neviens nebilda ne vārda. Raiens un konstebls Bekers lūkojās viens otrā, itin kā nevarēdami vienoties par turpmāko rīcību.

-      Ļoti labi, palieciet, ja tā uzstājat, Raiens attrauca. Tūkstoš astoņi simti vienpadsmitajā gadā Džons Viljamss iegāja Retklifas lielceļa veikalā, kuru saimnieks jau grasījās slēgt. Ar āmuru, uz kura bija iezīmēti iniciāļi Dž. P., viņš sadragāja galvaskausu veikala īpašniekam, viņa sievai, zīdainim un kalponei. Pēc tam viņš mazulim pārgrieza rīkli.

Man radās iespaids, ka Raiens nevajadzīgi sabiezina krāsas, lai pamudinātu mani atstāt istabu, taču es nocietinājos un neizrādīju savas izjūtas.

-     Tā tas notika, tēvs apstiprināja.

-     Tieši tādi paši notikumi norisinājās Retklifas lielceļa apkaimē vakar vakarā, Raiens stāstīja. Tikai šoreiz nogalināti divi bērni.

-     Divi bērni? Tēvs lēni novietoja tasi uz galda. Ak vai!

-     Mums radusies laba tiesa jautājumu, Raiens turpi

ni

nāja. Kā jūs varat tik precīzi, tādos sīkumos zināt, kā izdarītas slepkavības pirms četrdesmit trim gadiem? Kādēļ pat pēc tik ilga laika jūs slavināt šīs slepkavības? Kādēļ vēl pirms mēneša jums šķita svarīgi tās tik ārkārtīgi sīki un izteiksmīgi aprakstīt? Visbeidzot es jautāšu vēlreiz… kur jūs atradāties vakar vakarā desmitos?

-     Un arī šoreiz mana atbilde būs tāda pati. Es staigāju pa ielām.

-     Pa kurām ielām?

-    Man nav ne jausmas. Es biju nogrimis domās.

-    Jūs gribat, lai noticam, ka jūs nepievērsāt ne mazāko uzmanību apkārtnei?

-     Miglā? Pat tad, ja es nebūtu tā aizdomājies, tur nebūtu nekādas apkārtnes, ko ievērot.

-     Par ko jūs bijāt aizdomājies?

-     Par kādu personisku jautājumu.

-      Kad notikusi slepkavība, nav tādu personisku jautājumu, par kuriem mēs nedrīkstam izprašņāt.

Es vairs nejaudāju ciest klusu. Tas ir neprāts! Jūs taču neapgalvosit, ka manam tēvam ir kāds sakars ar šīm slepkavībām?

-     Viņš šai jautājumā ir zinošs. Viņš ir apsēsts ar tām.

-    Ar slepkavībām, kas notikušas pirms četrdesmit trim gadiem! Nokaunējusies, ka esmu tā pacēlusi balsi, es turpināju runāt klusāk, taču diezgan bargā tonī. Mans tēvs pelna iztiku ar rakstiem žurnālos. Lāgiem viņš skar sensacionālus tematus, lai izdevēji spētu pārdot vairāk eksemplāru. Un slepkavības interesē daudzus.

-       Vakar vakarā mēs to pieredzējām, Raiens piezīmēja. Viņš paraudzījās uz konsteblu Bekeru, it kā dodot mājienu pārņemt sarunas pavedienu.

-            Mis de Kvinsij, policists mani uzrunāja. Bija jaušams, ka viņš rauga izpelnīties manu labvēlību. Vai jums ir kāda nojausma, cikos jūsu tēvs atgriezās no pastaigas pa ielām?

-    Nav gan.

-     Vai jūs zināt, cikos viņš izgāja no mājas?

-    Ap deviņiem vakarā dzirdēju tēva soļus uz kāpnēm.

-     Stunda laika, lai desmitos nonāktu līdz veikalam, Raiens pusbalsī aplēsa. Cilvēkam, kurš radis nosoļot lielus gabalus, tas ir izdarāms.

-      Vai dzirdējāt viņu atgriežamies? Konstebls Bekers man jautāja.

-Nē.

-      Trijos naktī! no virtuves atskanēja misis Vordenas sauciens.

-     Patiesi teikts, tēvs piebalsoja. Es pārrados trijos naktī.

-    Pietiekami daudz laika, lai kājām atnāktu no veikala, Raiens norūca zem deguna.

Vairs pār sevi nevaldīdama, es skaļi iesaucos: Jūs paskatieties uz viņu! Manam tēvam ir sešdesmit deviņi gadi! Viņš ir maza auguma! Vārgs!

-    Es esmu tievs, tēvs mani izlaboja. Toties vārgs ne, Emilija. Šomēnes vien… un šodien ir vienpadsmitais datums… es esmu nosoļojis simtu un piecdesmit jūdzes.

-      Vai jūs no tiesas pieļaujat, ka manam tēvam ir tik daudz spēka, lai sadragātu galvas trim pieaugušiem cilvēkiem ar… Kā jūs teicāt? Kas izmantots?

-    Kuģa namdara āmurs, Bekers atgādināja.

-    Droši vien smaga manta.

-     Varens darbarīks.

-             Aplūkojiet tēva rokas. Abi pagriezās pret tēvu; varbūt pie vainas bija opija tinktūra, taču krēslā viņš izskatījās sarāvies mazāks, un viņa kājas tik tikko skāra zemi. Jūsu aprakstītās darbības viņam nebūtu pa spēkam, es uzsvēru.

-     Vienam pašam ne, Raiens atteica, bet to varētu paveikt divi cilvēki; viens ar zināšanām, otrs ar spēku.

-    Jūs man laupāt pacietību, es aizrādīju. Vēl tikai pietrūka jūsu pieļāvuma, ka patiesībā es nācu tēvam talkā nogalināt visus šos ļaudis. Vai jūs vēlaties zināt, kur es atrados desmitos vakarā?

-    Goda vārds, mis de Kvinsij, es nedomāju…

-    Es atrados gultā. Tomēr bīstos, ka man nebūs neviena liecinieka.

Abu vīru bārdainajos vaigos sakāpa sārtums.

-    Izmantots kuģa namdara āmurs? tēvs pārvaicāja.

-    Jā, atbildēja Raiens. Vai izprotat tā nozīmi?

-    Paralēle ar manu eseju bija tik precīza?

-    Precīzāka, nekā varat iedomāties. Amūra galvā bija iegravēti iniciāļi. Vai gribat minēt, kādi tie ir?

-    Dž. P. Tas taču nav iespējams.

-      Tomēr ir. Uz āmura patiešām bija iegravēti burti Dž. P. Tādi paši rotāja āmuru, ar kuru nogalināti cilvēki pirms četrdesmit trim gadiem un kuru jūs aprakstījāt savās esejās par slepkavību kā brīnišķīgu mākslu. Tagad es uzstāju, Raiens sacīja un piecēlās kājās, lai jūs dodaties mums līdzi uz Skotlendjardu un atbildat uz mūsu jautājumiem pienācīgākos apstākļos.

-    Nē, tēvs iebilda. Es nebraukšu kopā ar jums uz Skotlendjardu.

Raiens spēra soli viņam pretī. Jūs maldāties. Ticiet man, ser,jūs brauksiet mums līdzi uz Skotlendjardu. Vai nu pats pēc savas brīvas gribas, vai ar piespiešanu, tā nu ir jūsu izvēle.

-     Nē, tēvs atkārtoja. Viņš izdzēra pēdējās opija tinktūras lāses no tasītes. Uz Skotlendjardu es nedošos. Baidos, ka šo notikumu mēs varam pārrunāt tikai vienā vietā.

-Ak tā? Un kur tāda būtu?

-     Tur, kur slepkavības pastrādātas.

6. nodaļa kapraču patrons

Nakts tumsa jaucās ar aizvien biezāko miglu. Uz ielas veikala priekšā vairs krustu šķērsu nezibeņoja policijas lukturu stari. Izmeklēšana bija atdūrusies strupceļā visi kaimiņi iztaujāti, visas iespējamās vietas pārmeklētas.

Tomēr uz ielas valdīja juceklis. Izkāpjot no policijas ratiem, Raiens ar Bekeru tūdaļ novērtēja situāciju. Lielākā daļa dienas laikā sastopamo cilvēku, saprotams, atradās savās mājvietās un slēpās no šausmām, kādas varētu nest nesen iestājusies nakts, taču ielās palikušie dzērāji sacēla troksni, kāds būtu pa spēkam desmitkārt lielākam pūlim. Viņi bija bruņojušies ar rungām, zobeniem un šautenēm, un Raiens jutās bezspēcīgs. Valstī, kurā nav likumu par ieročiem, šaujamie drīkst piederēt pat bērniem.

-    Cik ilgi jūs te paliksiet un gādāsiet par mūsu drošību? noprasīja kāds nogalinātās ģimenes kaimiņš konsteblam, kas stāvēja pie veikala.

-    Kamēr ilgst izmeklēšana.

-    Un cik ilgi tas būs? Līdz nākamās dienas naktij?

-    Iespējams, atbildēja policists.

-    Iespējams? Un kā būs nākamajā nedēļā? Vai jūs šeit parādīsieties?

-    Nemācēšu atbildēt. Kamēr mēs uzturamies šeit, daudzās ielās policisti nepatrulē. Drīz mums būs jāatgriežas savos rajonos.

-     Mans Dievs! Ja mēs paši neatradīsim slepkavu, mūs visus apkaus!

Raiens pamanīja, ka Opija lietotājs ar meitu paši, bez palīdzības, ir izkāpuši no policijas ratiem. Par spīti detektīvinspektora ievērojamajiem pūliņiem viņu atrunāt, de Kvinsija meita bija atteikusies palikt mājās, un pats de Kvinsijs savukārt nebija pierunājams doties prom bez meitas.

-     Man jāpārliecinās, ka ar tēvu nenotiek nekas ļauns, viņa apgalvoja un par pierādījumu savas klātbūtnes nepieciešamībai brauciena laikā pierunāja de Kvinsiju notiesāt vairākus cepumus. Tēva kuņģis ir tādā stāvokli, ka viņš ēd, cik maz vien iespējams. Un šodien šī ir pirmā reize kopš brokastīm, kad viņš apēd kaut mazumiņu.

Raienam nekad nebija nācies sastapties ar šādiem cilvēkiem. Piecas pēdas un desmit collas garais Raiens bija garāks nekā lielākā daļa viņa līdzcilvēku 1854. gadā un pilnībā atbilda prasībām par policista augumu. Turpretim de Kvinsijs nesniedzās pat līdz tālaika vidējam cilvēka garumam piecām pēdām un četrām collām un bija kalsns, tādēļ šķita vēl īsāks, varbūt tikai piecas pēdas garš. Tomēr Opija lietotāja runasveids pilnībā disonēja ar augumu, jo gluži vai piepildīja tuvāko apkārtni.

Arī tik apņēmīgu sievieti kā viņa meita Raiens vēl nebija sastapis. Viņas izvēlētais apģērbs blūmeres apliecināja valkātājas neatkarīgo raksturu. Lai gan negribīgi atzīdams, ka jaunā sieviete ir pievilcīga, ar patīkamiem vaibstiem, zilām acīm, kas mantotas no tēva, un gludiem, tumšiem, pakausī sakārtotiem matiem, Raiens tik tikko valdīja niknumu, kad viņu uzrunaja:

-    Tagad redzat, cik neērtā situācijā jūs esat sevi nostādījusi, par visu varu gribēdama braukt līdzi. Nu jums nāksies stāvēt šeit, aukstumā, un paļauties uz konsteblu, kurš sargās jūs no šī salašņu pūļa, kamēr mēs uzkavējamies mājā.

-    Un kālab, lūdzams paskaidrojiet, es vēlētos palikt ārā, aukstumā?

-    Nudien, jūs taču nevarat iet šai namā.

-     Kāpēc ne? Es esmu pieredzējusi nāvi, īpaši mātes ilgās, mokošās slimības laikā.

Raiens uzmeta Bekeram skatienu, it kā lūgdams viņu tikt ar sievieti galā.

Taču Bekers nepaguva kaut ko sacīt, jo Opija lietotājs atvēra durvis un iegāja veikalā. Raudzīdams nezaudēt noteicēja stāvokli, Raiens veikli paspraucās vecajam vīram garām. Nākamajā mirklī veikalā iesteidzās arī Emilija ar Bekeru pa pēdām.

Līķi bija aizvākti, taču telpā arvien valdīja nejauka smaka. Raiens atskatījās uz Emiliju, baidīdamies, ka jaunā sieviete noģībs. Taču pārsteidzošā kārtā izrādījās, ka viņa, nobālējusi un piespiedusi pie deguna kabatlakatiņu, vairāk padevusies ziņkārei, nevis šausmām.

Bekers aizvēra durvis, lai neļautu dzestrajai miglai ieplūst mājā.

-     Vai viss šeit ir palicis tā, kā slepkava atstāja? Ja neskaita aizvestos līķus? vaicāja de Kvinsijs.

"Vai varbūt tā, kā to atstājāt jūs ar savu līdzzinātāju?" Raiens nodomāja, taču skaļi sacīja: Nē, nav.

-    Kas ir citādi? de Kvinsijs taujāja.

-     Mans nolūks, piekrītot atvest jūs šurp, ir uzdot jautājumus jums. Nevis atbildēt uz tiem, Raiens atgādināja.

-    Kas tieši ir mainījies? de Kvinsijs jautāja un norādīja uz atvērtajām durvīm pa kreisi no letes. Es redzu uz gaiteņa grīdas krietni daudz sakaltušu asiņu. Tās izplūdušas, veidojot siluetus, it kā iezīmējot nokritušus cilvēkus. Uz kurieni mirušos nogādāja?

-     Kad mākslinieks bija rūpīgi visu uzskicējis, mirstīgās atliekas nonesa pagrabā.

De Kvinsijs saprotoši pamāja. 1854. gadā Londonā nebija apbedīšanas biroju. Miroņus līdz apbedīšanai glabāja mājās. Ģimenes locekļi novietoja tuvinieku miesas gultā, nomazgāja un apģērba, lai mirušais izskatītos kā aizmidzis. Dažkārt taisīja pēcnāves maskas un, attīstoties dagerotipijas tehnoloģijām, šad tad tos arī nofotografēja. Kad nelaiķis bija sagatavots, telpā drīkstēja ienākt sērojošie draugi un aplūkot mirstīgās atliekas. Šādi apciemojumi varēja ilgt pat piecas dienas, bet pēc tam noteikti vajadzēja sagādāt zārku.

Mirušā mājā tad tika noturēta reliģiska ceremonija, pēc kuras zirga vilktos līķratos zārku veda uz kapsētu. Taču Londonas straujā izaugsme veicināja sarežģījumus. Kapsētās, kas paredzētas trīs tūkstošiem kapavietu, vajadzēja ietilpināt pat astoņdesmit tūkstošus. Problēmu atrisināja, laika gaitā sakraujot zārkus citu citam virsū desmit, divpadsmit vai piecpadsmit kārtās. Apakšējie zārki sadalījās, un kapsētas darbinieki šo procesu paātrināja, atrokot zemes virskārtu un lēkājot pa virsējiem zārkiem, lai iegremdētu tos dziļāk un virsū varētu sakraut jaunus.

Vēlāk kapsētas tika ierīkotas jūdzēm tālu no Londonas centra, un tādēļ bēru procesijai, nogādājot nelaiķi līdz pēdējai atdusas vietai, aiz zirga vilktiem līķratiem ceļā bija jāpavada dienas lielākā daļa. Taču tikai pirms mēneša novembrī -, uzbūvējot Londonas Nekropoles dzelzceļa staciju, bija ieviests kāds jauninājums. Tagad bērinieki varēja sakāpt īpašā vilcienā, kas viņus nogādāja uz nesen izveidoto Brukvudas kapsētu divdesmit piecu jūdžu attālumā. Pēc apglabāšanas ceremonijas vilciens aizveda bēru viesus atpakaļ uz Londonu, ļaujot vienas dienas laikā paveikt vēl nesen neiespējamo.

Kvinsija jautājumu plūsmu pārtrauca negaidīts troksnis. To radīja soļi uz kāpnēm, nevis krakšķi, sijām aukstumā saraujoties.

Uzlicis plaukstu uz steka pie jostas, Bekers aizstājās Emilijai priekšā.

Gaitenī izstiepās ēna, kas aizsniedzās līdz pagraba kāpņu augšgalam.

Emilija baiļpilni ieelsās.

Piepeši viņiem tuvojās kāds cilvēks, uzmanīgi apiedams sakaltušo asiņu lāmas uz gaiteņa grīdas.

Bekers pazina vīrieti, kurš iepriekšējā nakti bija klauvējis pie durvīm, lai atdotu slimajai brāļameitai segu. Šis pats vīrs bija vadījis pūļa uzbrukumu svešiniekam, kuru uzskatīja par slepkavu.

Plecīgais vīrietis drūmi uzlūkoja policistus. Viņa mati bija izspūruši. Pāri nosmulētajiem, ar nekoptu bārdu apaugušajiem vaigiem stiepās izžuvušu asaru pēdas.

Ieraugot veikalā nepazīstamus cilvēkus, viņš sākumā saspringa, taču tad ievēroja Bekera formastērpu un sacīja:

-    Es esmu Džonatana brālis.

-    Tas ir detektīvinspektors Raiens, Bekers noteica.

Mirušā brālis pamāja. Es jūs pirmīt redzēju.

-    Trača laikā. Jā.

-    Konstebls, kas apsargāja veikalu, teica, ka drīkstu ienākt mājā.

-    Jā, Raiens novilka.

-     Izdarīju viņu labā visu, ko varēju. Nabaga Džonatans. Nevajadzēja viņam braukt šurp no Mančestras. Mums vispār nevajadzēja. Es izvietoju pagrabā dēļus un steķus. Noguldīju viņus uz dēļiem. Lūkoju iztaisīt pēc iespējas dabiskāk, bet, lai Dievs viņiem stāv klāt… Vīrieša balss aizlūza. Pēc tam, kad tas nelietis ar viņiem tā izrīkojies… kā lai viņus iztaisa dabiskus? Apbedītājs prasa sešpadsmit mārciņu par bērēm. Bērniem vajagot baltus zārciņus. Mazulīte… Acīs no jauna sariesās asaras. Pat par zīdaiņa bērēm jāmaksā. Un kur es raušu sešpadsmit mārciņu? Izpostīts es esmu. Tas neģēlis iznīdēja Džonatanu ar visu ģimeni, un nu arī es esmu izpostīts.

Asaras jaucās ar šķidrumu no nāsīm. Izmisuma mākts, viņš pašūpoja galvu.

Emilija viņam apliecināja savu līdzjūtību.

Gan Bekera, gan Raiena un īpaši sērojošā vīrieša pārsteigums tikai pieauga, kad Emilija šķērsoja istabu un pieskārās viņa rokai. Vienīgi de Kvinsija sejā nemanīja izbrīnu.

-    Man jūsu no sirds žēl, viņa bilda.

Nepieradis pie laipniem vārdiem, vīrietis samirkšķināja acis. Tencinu, mis.'

-     Mister?…

-     Hejvērts.

-     Mister Hejvērt, kad jūs pēdējoreiz gulējāt?

-     Dažas stundiņas še, dažas te. Nav bijis laika. Patiesību sakot, domas aizdzen miegu.

-    Un… kad jūs pēdējoreiz ēdāt? Es manu, ka esat lietojis alkoholu.

-    Atvainošanu mis. Bet es biju tā satriekts, ka…

-    Jums nav jāatvainojas. Bet… kad jūs pēdējoreiz ēdāt?

-    Varbūt šorīt.

-    Vai dzīvojat tepat tuvumā?

-    Piecas minūtes jāiet ar kājām.

-    Vai jums ir ģimene?

Vīrietis notrausa piedurkni gar seju. Sieviņa un puisēns.

-    Detektīvinspektors Raiens liks kādam pavadīt jūs uz mājām. Dzirdot šādu solījumu, Raiens iepleta acis, bet Emilija turpināja: Mister Hejvērt, es jums stingri pavēlu doties pie ģimenes un apliecināt, ka esat pie pilnas veselības.

-    Jūs man stingri pavēlat?

-    Jā. Jūsu sieva un dēls noteikti ir ārkārtīgi noraizējušies. Piedevām, zinot par notikušo, viņus neapšaubāmi māc bailes. Viņi paļaujas uz to, ka jūs viņus aizstāvēsiet.

-    Jūs pareizi sakāt, mis, vīrs kaunīgi piekrita.

-    Es gribu, lai jūs bez kavēšanās ejat uz mājām un ieēdat. Pēc tam atpūtiniet galvu. Ja ari nespējat aizmigt, atgulieties. Tas nāks par labu. Vīrs, kurš pavadīs jūs, vēlāk pateiks man, kur atrodas jūsu nams. Kad radīsies iespēja, es jūs apciemošu. Ja atklāšu, ka neesat klausījis maniem rīkojumiem, es būšu ļoti neapmierināta, un to jūs negribēsiet piedzīvot.

-    Saprotu, mis. Es apsolu, mis.

Viegli, gandrīz nemanāmi Raiens pamāja Bekeram ar galvu.

-     Es to nokārtošu, Bekers pieteicās. Viens no konstebliem pavadīs misteru Hejvērtu uz mājām.

-    Paldies jums, Emilija bilda Bckeram un Raienam.

-    Paldies jums, mis. Hejvērts nošņaukājās un noslaucīja seju piedurknē.

-     Un mēs padomāsim, kā atvieglot jums bēru izdevumu nastu, Emilija teica. Taču patlaban jums visbūtiskākais ir jūsu ģimene, ēdiens un atpūta.

Hejvērts palocīja galvu. Cerībai jaucoties ar pārgurumu, viņš atkal nošņaukājās un ļāvās, lai Bekers izved viņu no veikala.

-     Mēs padomāsim, kā atvieglot jums bēru izdevumu nastu? Raiens pārjautāja Emilijai, kad Bekers atgriezās un aizvēra durvis, neļaudams ieplūst vēsajam gaisam.

-    Jā. Es esmu pārliecināta, ka mēs atradīsim kādu risinājumu, Emilija atteica.

-    Mēs? taujāja Raiens. Metropoles policija nevar uzņemties tādas saistības.

-    Mančestra, viņus pārtrauca de Kvinsijs. Upuris nācis no Mančestras. Ģimenes uzvārds ir Hejvērti.

-    Tā viņš mums apgalvoja. Kāpēc jūs tam pievēršat uzmanību? vaicāja Raiens. Gandrīz jāsecina, ka, jūsuprāt, šīs nianses ir svarīgas.

-    Tā var būt. Vai drīkstu apskatīt līķu zīmējumus?

-    Jūs vēl arvien uzdodat jautājumus, nevis uz tiem atbildat. Kā jūs tik sīki zināt par agrākajām Retklifas lielceļa slepkavībām? Cik gadu jums bija tūkstoš astoņi simti vienpadsmitajā gadā?

-     Divdesmit seši. Ja neņem vērā manu nelielo augumu, tolaik biju pietiekami vecs un spēcīgs, lai pastrādātu šādas slepkavības. Jūsu nākamais jautājums būs par to, kur es atrados tajā decembra vakarā pirms četrdesmit trim gadiem.

-    Tieši tā.

-     Es atrados Ezeru novadā, Grāsmīras ciematā, dzīvoju agrākajā Viljama Vērdsverta namā jeb kotedžā "Dūja". Tolaik ceļojums uz Londonu ar karieti ilgtu vairākas dienas, lai gan es pieņemu, ka man tas būtu spēkam, ja vien es izmisīgi alktu noslaktēt veselu ģimeni Retklifas lielceļa malā. Tomēr manu pazušanu noteikti pamanītu, jo tobrīd es biju ielaidies ilgstošās domstarpībās ar Viljamu Vērdsvertu un viņa ģimeni par krūmu, ko izrāvu no zemes viņu agrākajā dārzā. Viljama sieva Mērija un viņa māsa Dorotija bija varen neapmierinātas. Ticiet man, viņas būtu ievērojušas, ja es būtu pazudis. Viljams un Dorotija, lai pār tiem debesu svētība, jau ir "pievienojušies vairākumam". Bet Mērija vēl ir dzīva un pašlaik gatavo jaunus vīra dzejas krājumu izdevumus. Es īsti nezinu, kur Mērija apmetusies, taču, iespējams, viņai vēl palicis atmiņā tā decembra mēneša aizvainojums.

-    Tā kā jūs vienlaikus uzdodat jautājumus un pats uz tiem atbildat, stāstiet, kāds būs mans nākamais jautājums.

Bekers klusībā secināja, ka Raiena balss tonis mainījies un viņš vairs nešķita neapmierināts un īgns. Detektīvs bija izpratis, kā panākt de Kvinsija atsaucību.

-    Pirmais, ar kuru sākāt iztaujāšanu. Kā es varēju zināt tik daudz sīkumu par toreizējām slepkavībām? Redziet, es tās izpētīju, inspektor Raien. Mani tā fascinēja slepkavību paralizējošais iespaids uz tautu, ka es sakrāju visas avīzes, kurās bija ievietots kaut raksta galiņš par šiem notikumiem. Tais dienās sacēlās nepieredzēta panika, ko avīžnieki plaši aprakstīja. Jūs atradīsiet šīs avīzes kādā no daudzajām mājvietām, par kurām es no sirds pūlos samaksāt īri, lai tur glabātu savas mantas. Diemžēl es nespēju atcerēties, kurā dzīvoklī tās novietotas.

-     Edinburgā, tēvs, Lotjanstrītā, Emilija iejaucās.

-    Vai patiesi, Emilij?

-    Tu lūdzi mani atvest tās laikā, kad rakstīji savu trešo esejas daļu par slepkavībām.

-     Pateicos, Emilij. De Kvinsijs pagriezās pret Raienu. Vai tagad man ļauts apskatīt zīmējumus ar mirušajiem?

-    Tie nolikti letes galā.

De Kvinsijs iemalkoja no opija tinktūras flakona, un Raiens riebumā izvalbīja acis.

Pēc tam de Kvinsijs piegāja pie letes un citu pēc cita aplūkoja skices.

Bekers gaidīja atspoguļojamies viņa sejā šausmas, taču vīriņa skatiens pauda vienīgi spraigu koncentrēšanos.

Pabeidzis viņš skumju piesātinātā balsī noskandēja:

-     "No zibens un negaisa, no sērgas, mēra un bada, no kara un slepkavībām un no pēkšņas nāves atpestī mūs, ak, Kungs!"

-    Kā, lūdzu? Raiens vaicāja.

-    Tā ir daļa no Anglijas Baznīcas vispārējās lūgšanas, paskaidroja de Kvinsijs. Vai nav dīvaini šādi baznīcas ieskati, ka pēkšņa nāve ir ļaunāka nekā sērga un bads? Jūlijs Cēzars to redzēja citā gaismā. Naktī pirms noslepkavošanas viņam uzdeva jautājumu par to, kāda esot vislabākā nāve. "Tā, kas ir visātrākā," Cēzars atbildējis, ar to domādams nāvi, kas nerada sāpes un neiedveš šausmas. Interesanti, ka Anglijas Baznīca dod priekšroku ilgstošai miršanai, kurā sāpes spīdzina upuri un dod tam pietiekami daudz laika norēķināties ne tikai ar Dievu, bet arī pārtikas tirgotāju.

Bekers nekad agrāk nebija dzirdējis kādu tā runājam. No Opija lietotāja ērmotajām domām viņam reiba galva.

-    Jā, veikalnieks nepaguva nobīties. Pēc visa spriežot, viņš pat neapjauta, kas viņam draud.

-    Tieši tā. De Kvinsijs norādīja uz vienu no zīmējumiem. Izskatās, ka viņam divreiz iesists no mugurpuses pa galvu un pēc tam pārgriezta rīkle.

Konsteblam šķita zīmīgi, ka de Kvinsijs šādas sarunas jaunās sievietes klātbūtnē acīmredzot uzskata par pašsaprotamām un pat neatvainojas meitai.

-    Šis vīrs nebija noģidis, kas viņu sagaida. Līdzīgi ir ar zīdaini. Taču sieva, kalpone un mazā meitene saņēma sitienu no priekšpuses. Viņas aptvēra, kas tām draud. Visas trīs noteikti izjuta šausmas.

-    Ko jus ar to gribat sacīt? Raiens jautāja.

-    Vai ir nolaupīta nauda?

-    Nav.

-    Ja slepkavu nevadīja naudas kāre, kas tad tas varētu būt? de Kvinsijs skaļi prātoja. Atriebe? Kam? Veikalniekam? Nekāda lāga atmaksa nesanāk, ja upuris neapzinās, ka tiek sodīts. Atriebība sievai par to, ka agrākos laikos noraidījusi slepkavas tuvošanos? Iespējams. Bet kālab tad jānogalina kalpone, meitene un zīdainis? Sieva tā ari nepieredzēja, kā nogalina viņas bērnus. Tādējādi viņas mocības netika iespējami palielinātas. Vai īstais upuris varētu būt kalpone? Tad kādēļ slepkava tik varmācīgi apgājās ar zīdaini?

-    Šie jautājumi arī mums ir ienākuši prātā, Raiens nepacietīgi iejaucās.

-    Dažkārt prāts mūsu apmāna un liek saskatīt to, kā nemaz nav.

-    Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

-    Tēvs, izstāsti viņiem leģendu par indiešu radžu un karieti! de Kvinsija meita mudināja.

-    Paldies, Emilij. Teicams piemērs.

-    Par indiešu radžu un karieti? Raiens neapmierināts pacēla rokas. Vai mēs, lūdzams, varētu runāt vienīgi par šim slepkavībām?

-     To es ari daru. Kāds britu diplomāts reiz uzdāvināja indiešu radžam karieti ar augstu jumtu, četrām sēdvietām un buku kučierim priekšpusē. Kariete bija krāšņa un brīnišķīgi izgreznota, taču Indijā tolaik tāds pārvietošanās līdzeklis bija kaut kas neredzēts un pēc ierēdņa aizbraukšanas radža netika gudrs, ko ar šādu dāvanu iesākt. Valdnieks gan zināja, ka viņa augstais stāvoklis paģēr būt pārākam par visiem, tālab kopā ar padomniekiem viņš uzkāpa uz karietes jumta un pats apsēdās augstu novietotajā un bīstamajā kučiera vietā. Turpretim kučieris, kura stāvoklis sabiedrībā ir tik zems, ka viņu neviens nedrīkst uzlūkot, iekāpa karietē un izvilka grožus cauri spraugai, ko izlauza priekšējā sienā zem bukas. Atrazdamies šādā vietā un neredzēdams, kurp karieti vada, kučieris paskubināja zirgus. Iesākumā trakulīgais brauciens radžu iepriecināja, taču, pietiekami ilgi mētāts uz bukas, viņš pavēlēja kučierim apturēt zirgus. Nevēlēdamies zaudēt cieņu pavalstnieku acīs, valdnieks smaidīja un pavēlēja sevi nolaist zemē. Karieti aizveda nezināmā virzienā, un vairs neviens to neredzēja.

-    Un kāda būtu šī stāsta jēga? Raiens noprasīja.

-    Mēs uzlūkojam notikumus no sava viedokļa, ko uztveram kā pašsaprotamu. Līdzīgi arī radža augsto kučiera sēdekli uzskatīja par sev piemērotāku. Taču… ja nu mūsu viedoklis nav pareizs? Izpētot vietu, kur norisinājušās šīs slepkavības, mēs varbūt uztveram vienu, bet patiesībā svarīgs ir pavisam kaut kas cits. Līķi ir aizvākti. Kas vēl ir mainījies?

-     Visas durvis bija ciet, sacīja Bekers, kurš ilgi nebija runājis.

-    Kurš pirmais ieraudzīja mirušos?

-    Es, konstebls pieteicās. Es uzgāju upura brāli klauvējam pie ielas puses durvīm. Tās bija aizslēgtas, tāpēc es pārkāpu pāri mūrim un ienācu mājā no pagalma puses.

-    Un jūs ieraudzījāt…

-    Māti un meitenīti uz grīdas gaitenī.

-    Pēc tam…

-     Atvēru tās durvis. Bekers norādīja uz durvīm blakus letei. Iegāju veikalā un atradu līķi aiz letes.

-    Un tālāk…

-    Es atvēru durvis uz virtuvi, tad uz guļamistabu un atradu pārējos mirušos.

-    Slepkava nav pilnībā sasniedzis mērķi.

-      Es nesaprotu, iejaucās Raiens, no noguruma viņa balss bija saspringta.

-    Savā esejā par slepkavību kā smalku mākslu es rakstīju, ka visaugstākie slepkavības mērķi ir žēlums un šausmas. Mēs izjūtam žēlumu pret upuriem. Bet kurš izjūt šausmas? Veikalnieks nepaguva. Zīdainis ari ne. Jā, sievu, kalponi un meitenīti gan pārņēma šausmas, taču tikai acumirkli, redzot, kā āmurs tuvojas. Konstebl Beker, cikos jūs nonācāt pie veikala?

-    Piecpadsmit pāri desmitiem, kā jau katru vakaru.

-    Ikviena konstebla patrulēšanā ir svarīgs noteiktais grafiks. Es pieņemu, ka slepkava zināja jūsu apgaitas laikus, tādēļ bija iecerējis nogaidīt piecas minūtes pēc jūsu aiziešanas un tikai pēc tam atslēgt ielas puses durvis un iziet tumsā. Viņš nevarēja paredzēt, ka ieradīsies veikalnieka brālis un šo ieceri izjauks. Ja viss ritētu pēc plāna, tikai nākamajā dienā kāds sāktu prātot, kur palicis veikalnieks un viņa ģimene. Šī persona pieklauvētu pie durvīm, atklātu, ka tās nav aizslēgtas un ieietu namā. Telpās valdošais aromāts un asiņu šļakatas pamudinātu viņu ielūkoties aiz letes un atrast tur gulošo. Šausmu pārņemtais apmeklētājs izskrietu uz ielas un sauktu palīgus. Veikalā sarastos daudz ļaužu, kuri sastaptos ar aizvien jaunām šausmām, līdz aina sasniegtu vislielāko efektu, proti, aiz pēdējām durvīm tie ieraudzītu nobendēto zīdaini.

De Kvinsijs piegāja pie durvīm, kas veda dziļāk ēkā.

Negaidītās kustības pārsteigti, Bekers un Raiens sekoja viņam gaitenī tur Opija lietotājs uzmanīgi apgāja sakaltušo asiņu peļķi un ielūkojās virtuvē.

-    Zobi uz grīdas, de Kvinsijs komentēja. Diženi.

-    Jūs esat prātu zaudējis, izgrūda Raiens.

-      Kariete un indiešu radža, de Kvinsijs atgādināja. Lai izprastu, kas šeit norisinājies, jums jāizliekas, ka pats esat slepkava. Ja iedzīvosieties riebumā, jūs nespēsiet visu pienācīgi apskatīt. Ir nepieciešams šo slaktiņu aplūkot kā meistardarbu.

-    Opija tinktūra saēdusi jūsu smadzenes.

-    Gluži otrādi, tā ļauj visu redzēt īstajā gaismā.

Bekers paskatījās atpakaļ, pārliecinādamies, ka Emilija

nav sekojusi. Jaunā sieviete palika veikalā, un viņas sejā jautās žēlums pret policistiem.

De Kvinsijs atgrie'zās virtuvē un uzmanīgi apskatīja uz galda nolikto āmuru. Vai drīkstu to paņemt rokās?

-     Visādā ziņā. Es pat gribu redzēt, kā jūs to darāt, Raiens piekrita.

Opija lietotājs nopētīja pielipušos matus un asiņu kreveli uz āmura sitējvirsmas.

-    Ievērojiet, cik neveikli es ar to rīkojos. Šāds āmurs būtu parocīgs vienīgi prāva auguma cilvēkam.

Sīkais vīriņš aplūkoja āmura augšpusi, kur koka spals bija iestiprināts metāla galvas caurumā. Un te ar naglu ir iegravēti iniciāļi Dž. P. Tieši tāpat kā āmurā, ar kuru pastrādātas iepriekšējās slepkavības. Toreiz ierocim bija kāda nepilnība, proti, metāla sitējvirsmā iegrebta līkloču līnija. Vai drīkstu noskrāpēt nost mazliet matu un sakaltušo asiņu?

Raiens labu brīdi raudzījās viņā.

-    Es pats to izdarīšu, detektīvs izlēma. De Kvinsijs tikai bezkaislīgi noraudzījās, kā Raiens izņem nazi no maksts, kas piesprādzēta pie kajas zem labās bikšu staras.

Pūlēdamies neaizskart metāla virsmu, Raiens uzmanīgi pavilka nost matus un asinis, apskatīja virsmu un sarauca pieri. Vai līnija bija šāda?

De Kvinsijs samiedza zilās acis un saspringti pētīja. Jā. Nepilnība, kas atgādina zibens šautru. Tieši tāda. Viss liecina par to, ka šis ir tas pats āmurs, kas izmantots agrākajās slepkavībās.

Virtuvē nolaidās klusums.

Opija lietotājs pievērsās baltai drānai, kas bija nomesta uz krēsla. Kas tas ir?

-    Uzsvārcis, ko slepkava bija apvilcis virs drēbēm, lai tās nenotraipītu ar asinīm, atbildēja Raiens. Es jau ievācu ziņas. Tas ir parasts. Neviens pārdevējs nepaturētu atmiņā cilvēku, kas tādu iegādājies.

-    Parasts? De Kvinsijs pacēla to izstieptā rokā un pētīja asiņu atstātās pēdas. Nē, es tā vis neteiktu. Varbūt jūs arī neatrastu veikala zēnu, kas to pārdevis, taču pats apģērba gabals kalpo īpašam mērķim. Tas ir mākslinieka uzsvārcis.

Virtuvē šķita iestājamies vēl lielāks dzestrums.

-    Slepkavība kā smalkā māksla, nočukstēja Bekers.

-    Šis noziegums pastrādāts ne tik daudz nolūkā gūt baudu no upuru nogalināšanas, bet vairāk tādēļ, lai upuru atklāšana notiktu pēc iespējas dramatiskāk. Pirms četrdesmit trim gadiem Retklifas lielceļa slepkavības sēja šausmas visā valstī, taču tās paveica amatieris. Un šoreiz četru upuru vietā ir pieci. Divi bērni, nevis viens. Māksliniecisks līķu izkārtojums. Tas pats slepkavības ierocis. Lielisks uzlabojums!

-    Uzlabojums? Raiens netīksmē atkārtoja.

-    Rīt, kad laikraksti ziņos par notikušo un telegrāfs acumirklī izplatīs vēsti visā valstī, slepkava gūs tik gaužām kāroto mākslinieka apmierinājumu. Žēlums un šausmas. Visu Angliju pārņems vēl lielākas šausmas nekā pirms četrdesmit trim gadiem. Un žēlums? To mēs no slepkavas nesagaidīsim, kad notiks nākamais noziegums. Mums jāžēlo citam citu un jācer, ka Dievs iežēlosies par mums visiem.

-    Nākamais noziegums?

No blakus istabas atskanēja Emilijas kliedzieni.

Tie nerima, un Bekers iztraucās no virtuves un steidzās pa gaiteni pie Emilijas, taču, ieraudzījis notiekošo veikalā, apstājās kā zemē iemiets.

Skaļiem, straujiem soļiem telpā ieskrēja Raiens un De Kvinsijs un arī pārsteigti sastinga.

Ārdurvis bija pavērtas. Pa tām ieplūda miglas vērpetes un vijās ap vīru, kura sejas vaibsti un krāsa līdzinājās sarkankokam. Vīrietis bija ārkārtīgi garš, pat garāks par Bekeru, un viņa galvu rotāja dīvaina apveida galvassega pelēkā krāsā. Sasprindzinājis prātu, konstebls atcerējās tās zīmējumu. Ja atmiņa nevīla, kāds laikraksts to sauca par turbānu. Saltajā naktī svešinieka vienīgie apģērba gabali bija plandošs krekls, kas slīga pāri tikpat platām, plandošām biksēm. Arī austrumnieciskā piegriezuma drānas bija pelēkā krāsā. Bekers kaut ko tamlīdzīgu bija redzējis tikai Illustrated London News lappusēs. Ar šādiem cilvēkiem sastapās vien angļu diplomāti un militārais personāls, kas nometināts Indijā vai citā šī kontinenta daļā.

Emilija stāvēja, piespiedusies pie sienas un aizklājusi seju rokām. Nu viņa tās nolaida un sacīja: Lūdzu piedodiet! Durvis piepeši atvērās. Kad viņš parādījās, es neattapu, kas notiek. Es nekad nebiju redzējusi…

-    …malajieti, pabeidza de Kvinsijs.

-    Vai jūs šo vīru pazīstat? izbrīnīts ievaicājās Raiens.

No ielas cauri miglai piesteidzās konstebli un izveidoja

policistu mūri aiz eksotiskā vīrieša stāva.

-     Nevar būt, de Kvinsijs čukstēja. Un pēc tik daudziem gadiem!

-    Tad jūs tomēr viņu pazīstat?

-    Nē.

Raiens apmulsis pievērsās svešiniekam. Ko jūs vēlaties? Kā jūs tikāt garām apsardzei?

-    Tālumā uz ielas mēs izdzirdējām kliedzienu. Šķita, ka tur kādam uzbrūk, inspektora kungs, paskaidroja policists.

-     Kamēr citi aizsteidzās pārbaudīt, kas noticis, es paliku uz vietas, cits policists turpināja. Es atrados ne vairāk kā divdesmit pēdu attālumā. Viņš nevarēja tikt man garām.

-    Protams, ka varēja, de Kvinsijs uzstāja. Tas ir malajietis.

-    Ko jūs vēlaties? Raiens vēlreiz vaicāja. Par atbildi nelūgtais viesis tikai mulsi samiedza tumšās acis. Ko jūs šeit meklējat? Raiens tincināja.

Vīrietis izskatījās apmulsis un papurināja galvu.

-    Manuprāt, viņš neprot angļu valodu, ieteicās Bekers.

-     Tas malajietis, kuru es sastapu pirms daudziem gadiem, ari neprata angļu valodu, atcerējās de Kvinsijs.

-      Jūs sastapāt malajieti pirms daudziem gadiem? Raiens pārjautāja.

-    Vīrs, kurš līdzinājās šim, reiz ieradās pie manis mājās Ezeru novadā, de Kvinsijs paskaidroja. Viņa pēkšņā parādīšanās mani satrieca. It kā viņš būtu nokritis no Mēness. Es izmēģinājos uzrunāt nepazīstamo gan latīņu, gan grieķu valodā, bet bez panākumiem. Saziņa neizdevās. Tad viņš nogūlās uz virtuves grīdas un aizmiga, pēc stundas pēkšņi piecēlās un aizsoļoja pa ceļu, gluži vai izgaisdams laukos. Šis piedzīvojums šķita tik nereāls, ka vēlāk man bieži rādījās sapņos. Taču tas notika sen un šis nevar būt tas pats vīrs.

-     …omas, izgrūda svešais.

-    Ko viņš grib pateikt? Bekers pūlējās saprast.

-     …omas… insijs. Malajietis likās iegaumējis vārdus, neizprazdams to nozīmi.

-    Tomass? vaicāja Opija lietotājs. De Kvinsijs? Viii to jūs mēģināt pateikt?

Viņš norādīja uz sevi. Tomass de Kvinsijs?

Malajietis palocīja galvu. …insijs. Viņš ieslidināja roku zem krekla.

Bekers strauji spēra soli uz priekšu un satvēra malajieša roku, lai aizkavētu to, ja nepazīstamais grasītos ķerties pie ieroča, bet viņš izvilka vienīgi aploksni. De Kvinsijs to steigšus satvēra un atplēsa. Lasīdams vēstuli, viņš nobālēja.

-    Kas tur rakstīts, tēvs? Emilija jautāja.

De Kvinsijs ar drebošu roku pastiepa meitai papīra lapu.

Emilija nolasīja vēsti skaļi, un viņas balss pamazām ietrīsējās tikpat stipri kā tēva roka.

Ja vēlaties uzzināt, kāds liktenis piemeklējis Annu, un atrast viņu, rīt no rīta vienpadsmitos atnāciet uz Voksholas dārziem.

-   Annu? Raiens taujāja. Jūs minējāt šo vārdu, kad sastapām jūs atgriežamies namā. Kas viņa ir?

-    Mana zudusi jaunība.

-Kas?

-    Nav tādas lietas kā aizmiršana, de Kvinsijs nočukstēja. Viņa zilo acu skatiens bija pievērsts zīmītei Emilijas rokā, taču patiesībā viņš lūkojās kaut kur tālumā. Septiņpadsmit gadu vecumā, kad pusbadā klīdu pa Londonas ielām, es iemīlējos staigulē.

Raienu un Bekeru tāda vaļsirdība acīmredzami izbrīnīja. Viņus satrieca ne tikai prostitūtas pieminēšana, turklāt vēl meitas klātbūtnē. Gandrīz tikpat pārsteidzoša bija atzīšanās tik intīmās jūtās kā mīlestība. Tolaik šāda publiska atklātība bija neiedomājama.

-    Es solījos satikt Annu noteiktā stundā, noteiktā vietā, taču nepārvarami apstākļi neļāva man ierasties.

Atmiņu vajāts, de Kvinsijs izņēma opija tinktūras flakonu un iedzēra lielu malku.

-    Kad es beidzot spēju citudien atnākt, Anna mani negaidīja, un vairs es viņu neesmu redzējis, lai cik gadus uzcītīgi meklēju. Es nemūžam nebūtu devies šurp uz Londonu, ja nebūtu saņēmis solījumu, ka noskaidrošu Annas turpmāko dzīves gājumu.

-    Kas jums to solīja? tincināja Raiens.

-     Man nav ne jausmas. Taču šī pati persona piedāvāja noīrēt pilsētas namu, kurā mēs ar Emiliju esam apmetušies. Šķiet, mani atvilināja šurp, lai saistītu ar slepkavībām. Vai slepkava mani uztver kā skatītāju? Viņš neapšaubāmi man seko.

-    Seko?

-     Kā vēl viņš varētu zināt, kurp es šovakar esmu devies, kad atsūtīja malajieti ar šo ziņu? Turklāt vēl jāpatur atmiņā, ka par upuri viņš izvēlējās Mančestrā dzimuša Hejvērta ģimeni.

-    Jūs pirmīt minējāt, ka šis apstāklis ir svarīgs, taču iemeslu nepateicāt, Bekers atgādināja.

-   Es uzaugu Mančestras apkaimē. Manu dzimto māju nosaukums ir Grīnheja.

-    Grīnheja. Hejvērta. Tā ir tikai sagadīšanās, Raiens uzsvēra.

-    Nav vis.

-   Jūs tiešām no sirds uzskatāt, ka slepkava izvēlējās veikala īpašnieku par upuri tamdēļ, ka jūs abi esat mančesterieši un viņa uzvārdam ir zināma līdzība ar jūsu dzimtas īpašuma nosaukumu?

-    Tā nav sagadīšanās, ka noziegums pastrādāts mēnesi pēc manas jaunākās esejas publicēšanas. Tās ik sīkumā atbilst notikumiem, kurus es aprakstu darba "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām" pēcvārdā. Lai saistību stiprinātu vēl vairāk, slepkava uzmeklē upuri, kura dzīvesstāstā meklējamas dažas līdzības ar mani. Lai Dievs man stāv klāt! Kā vēl viņš iecerējis mani iesaistīt šai asinspirtī?

7. nodaļa izpriecu dārzs

1854. gadā Britu impērija bija vislielākā cilvēces vēsturē, daudz plašāka par Aleksandra Lielā vai romiešu iekarojumiem. Tās teritorija apjoza visu planētu, un impērijas sastāvā ietilpa Kanāda, Bahamu salas, Bermudas, Gibraltārs, Malta, Kipra, trešdaļa Āfrikas un prāva daļa Tuvo Austrumu, kā arī Indija, Birma, Malaja, Singapūra, Honkonga, Borneo, Jaungvineja, Zālamana salas, Fidži, Samoa salas, Austrālija, Jaunzēlande un daļa Antarktikas.

Visas šīs impērijas centrā stāvēja tobrīd, iespējams, visvarenākais cilvēks zemes virsū Henrijs Džons Tempis, pazīstams ar titulu Lords Pālmerstons. Gandrīz pusgadsimtu, sākot no 1807. gada, Pālmerstons ieguva aizvien plašāku un dziļāku ietekmi britu valdībā, vispirms kā parlamenta loceklis un vēlāk deviņpadsmit gadu ieņemdams kara ministra, tad piecpadsmit gadu ārlietu ministra un tagad iekšlietu ministra amatu. Šis stāvoklis izvirzīja viņu par pavēlnieku teju visam, kas norisinājās uz britu zemes, īpaši saistībā ar valsts drošību un policijas darbu. Lielākā daļa novērotāju nešaubījās, ka Pālmerstons drīz kļūs par premjerministru, taču premjerministri nāca un gāja, turpretim vīrs, kuram gadu desmitiem bijusi vara pār trim svarīgām ministrijām, būtībā kontrolēja visu valdību. Gan premjerministri, gan pati karaliene Viktorija bieži aicināja Pālmerstonu ierasties audiencē un lika atskaitīties, kādēļ viņš ieviesis pārmaiņas, ko nav pilnvarojis ne parlaments, ne premjerministrs.

Pulksten deviņos pirmdienas rītā Raiens sēdēja iepretim šim svarīgajam vīram Vestminsteras kabinetā. Septiņdesmit gadu vecā Pālmerstona garā, biezā, brūnā vaigubārda stiepās līdz pat spēcīgajam zodam un kalpoja kā ietvars valdonīgajiem vaibstiem un skatienam. Vecums nebija ietekmējis ne viņa dzīves sparu, ne ambīcijas. Kabinetu greznoja milzīga Anglijas karte, kā arī pasaules karte ar sarkani iekrāsotām visām britu teritorijām, un katrā bija iesprausta kniepadata ar britu karodziņu.

Pālmerstona turība atspoguļojās arī viņa apģērbā, un tā piegriezums un šuvums acīmredzami liecināja par tādu kvalitāti, ka Raiens sajutās trūcīgs, lai gan bija uzcirties savā vienīgajā smalkajā kārtā pelēkās biksēs, tādas pašas krāsas vestē un melnā pusmētelī, kas sniedzas līdz ceļgaliem. Jaunākā mode diktēja, ka lencēm bikšu staru galos jābūt apmestām zem zābakiem, šādi nostiepjot bikšu staras un neļaujot tām sagumzīties. Cieši apspīlētās bikses spieda, sevišķi apsēžoties, un Raiens ilgojās pēc savām ērtajām ielas drānām.

Blakus Raienam sēdēja policijas komisārs Meins. Telpas stūrī bija novietojies Pālmerstona sekretārs ar piezīmju bloknotu rokā. Līdzās kabineta aizvērtajām durvīm stāvēja Pālmerstona pavadonis un apsargs, atvaļinātais pulkvedis Roberts Bruklains. Kad pirms vairākiem gadiem Pālmerstonu sašāva atentātā, viņš bija apņēmies nepieļaut, ka tas atkārtojas. Bruklains, armijas veterāns ar divdesmit gadu stāžu un kauju pieredzi Indijā un Ķīnā, bija vairāk nekā piemērots miesassargs.

-    Tolaik, kad notika pirmās Retklifas slepkavības, es biju valdības loceklis, Pālmerstons stāstīja. Es atminu, kādas bailes pārņēma britu nāciju un kā Iekšlietu ministrija nemākulīgi centās apturēt to izplatību. Es darīšu visu, lai mana dienesta laikā bailes nevēršas tādā plašumā kā tolaik.

Ietekmīgais vīrs norādīja uz laikrakstu kaudzīti rakstāmgalda stūri visus piecus dučus avīžu izdeva Londonā.

-    Šādas histēriskas reportāžas novedīs pie jauniem incidentiem, piemēram, tādiem kā nemieri pēc slepkavību atklāšanas sestdienas naktī. Inspektor Raien, es noprotu, ka bijāt klāt abos šajos notikumos.

-    Jā, jūsu gaišība. Vienubrīd pūlis noturēja mani par iespējamo vainīgo un vērsās pret mani.

-    Nudien. Pālmerstons uzmeta zīmīgu skatienu Raiena rudajiem matiem.

-   Pēc tam pūlis vērsās pret citu cilvēku. Mēs nepieļāvām, ka viņam nodara nopietnus savainojumus un varbūt pat atņem dzīvību.

-    Es neesmu dzirdējis viņu pieminam un no tā secinu, ka pūlis ir maldījies.

-    Tieši tā, jūsu gaišība. Viņš nav slepkava.

-    Vai esat pārliecināts par to?

-    Pilnīgi.

-    Cik reti gadās dzirdēt kādu runājam ar tik apskaužamu pārliecību! Un kā paliek ar malajieti?

-    Kā varam noprast, viņš neprot angļu valodu, jūsu gaišība, un, lai kā pūlas Ārlietu ministrijas pārstāvji, mums pagaidām nav izdevies atrast nevienu, kurš prastu malajiešu valodu.

Tiklīdz tika pieminēta Ārlietu ministrija, kuru Pālmerstons reiz vadīja un, kā baumoja, patiesībā turpina vadīt, viņš uzlūkoja viesus vēl modrāk.

-     Malajietis ir aizturēts, Raiens piebilda, taču viņa pēdas izmērs neatbilst slepkavības vietā atstātajiem nospiedumiem. Es sliecos domāt, ka viņš notikumā iesaistīts vien kā apmaksāts ziņnesis.

Pālmerstons nepacietīgi papurināja galvu un pievērsa dziestošo uzmanību komisāram Meinam. Kas tiek darīts, lai nodrošinātu iedzīvotāju aizsardzību ielās?

-    Jūsu gaišība, visi detektīvi un konstebli strādā virsstundas. Visiem atceltas brīvdienas. Patruļas ir dubultotas. Kāda lieciniece apgalvo, ka redzējusi aizdomīgu slaida auguma vīru ar dzeltenu bārdu, tirdzniecības kuģa jūrnieka mēteli un cepuri.

-    Kas ir šī lieciniece?

-     Prostitūta.

-     Prostitūta? Pālmerstons atkārtoja, neslēpdams nepatiku.

-     Mēs izskatījām mūsu Skotlendjarda kartotēku, meklēdami visus noziedzniekus, kuriem bijusi tāda bārdas krāsa.

-Un?

-    Vienīgais noziedznieks ar šādu pazīmi ir miris pirms trim gadiem, komisārs atbildēja.

-    Jūrnieks, kurš vairākkārt burājis uz austrumiem, varētu prast malajiešu valodu, Pālmerstons pieļāva. Tāpat viņš zinātu, uz kura Londonā ienākuša kuģa strādā malajietis. Taču, ja slepkava patiesi ir jūrnieks, viņš patlaban jau atkal var būt jūrā.

-            Tā ir, jūsu gaišība, Meins atbildēja. Mūsu konstebli ievāc ziņas dokos. Ja kāds atcerēsies aprakstam atbilstošu jūrnieku, mēs ar nākamo kuģi sūtīsim ziņu varas iestādēm uz ostu, kurā pirmais kuģis paredzējis piestāt.

-    Taču tas var aizņemt nedēļas vai pat mēnešus un līdz tam laikam iespējamais vainīgais var jau atrasties uz cita kuģa, jau neiecietīgāk iebilda Pālmerstons.

-    Jā, jūsu gaišība. Tā kā pārjūras telegrāfs nav ieviests, mūsu rokas ir zināmā mērā saistītas.

-    Pašreizējos apstākļos es gribētu, lai telegrāfs vispār nebūtu izgudrots. Pulkvedi Bruklain, kāds ir jūsu viedoklis šajā jautājumā?

Vīrietis ar stingrajiem sejas vaibstiem stāvēja taisnu muguru, rokas salicis aiz muguras, un atbildēja: Tas mums vareni palīdzēja Krimas karā, jūsu gaišība. Komandieri spēja nodot pavēles ievērojamā ātrumā.

-    Tomēr tas neatturēja aunapieres Reglanu un Kārdiganu sarīkot to katastrofu ar Vieglās kavalērijas brigādi. Ja es tolaik vēl vadītu Kara ministriju, es būtu viņus atstādinājis no pavēlniecības. Reglans nosūta neprecīzu pavēli. Kārdigans aizauļo ar savu kavalēriju, īsti nezinādams, kāds ir viņa mērķis, bet grib būt varonis. Gandrīz iznīcinājis brigādi, viņš sarīko vakariņas ar šampanieti uz savas jahtas, kas noenkurota tuvējā ostā. Pateicoties telegrāfam, par notikumu acumirklī uzzina visi pat tūkstošiem jūdžu attālumā, un šāda nemākulība karā sašūpo valdību. Pirms četrdesmit trim gadiem pagāja trīs dienas, līdz pasta karietes iznēsāja ziņas pa visu valsti. Bet vakar telegrāfisti par sestdienas slepkavībām visām valsts pilsētām pavēstīja vēl pirms tam, kad laikrakstus iekrāva vilcienos. Ļaudis pulcējas ielās. Daudzi bruņojušies ar pistolēm. Mani ziņotāji apgalvo, ka šodien visi runā tikai par to, kā pamest darba vietas agrāk un pagūt pārrasties mājās pirms miglas iestāšanās. Tas neattiecas uz Londonu vien. Grāfiste dzīvo lielās izbailēs, un tieši uz mani gulstas atbildība visus nomierināt.

-    Jūsu gaišība, ierunājās Raiens. Mūsu rokās ir vēl viens izmeklēšanas vērts pavediens.

-    Klausos jūsos vērīgi, inspektora kungs.

-     Pēdu nospiedumus, ko mēs atradām nozieguma vietā, nav atstājuši nagloti zābaki, un tas var liecināt, ka slepkava nav fiziska darba strādnieks. Bārdas nazis gandrīz noteikti ir otrs slepkavības ierocis. Tam ir smalki apstrādāts ziloņkaula spals un augstas kvalitātes tērauds. Ļoti dārgs. Šīs pazīmes norāda uz to, ka slepkava nav no strādnieku šķiras.

r

-    Mitējieties norādīt to, kā nav, inspektora kungs.

Raiens juta vaigos sakāpjam tvīkumu. Jūsu gaišība,

mums ir jāapsver iespēja, ka slepkava nāk no turīgām, izglītotām aprindām.

-     Jāapsver? Debesu vārdā, cilvēk, tas ir neiedomājami! Bārdas nazis noteikti ir zagts. Nav pat iztēlojams, ka turīga, izglītota persona varētu būt atbildīga par šādiem šaušalīgiem noziegumiem. To skaidri pierāda kaut vai baismīgā varmācība, ar kādu tie pastrādāti. Uz to spējīgs vien zemas kārtas pārstāvis. Vai arī cilvēks zāļu iespaidā.

-    Zāļu iespaidā, jūsu gaišība?

-    Visos šajos laikrakstos minēts Opija lietotājs. Pirms mēneša viņš gari un plaši aprakstījis pirmās asiņainās slepkavības. It kā slepkava būtu izmantojis Opija lietotāja eseju par pamācību. Varbūt pats Opija lietotājs ir atbildīgs par šīm slepkavībām?

-             Jūsu gaišība, viņš ir labi ja piecas pēdas garš un sešdesmit deviņus gadus vecs. Viņam pat fiziski nebūtu iespējams nogalēt šos cilvēkus.

-    Nav svarīgi, vai viņš ir vainojams. Tas, kura spējas visu mūžu maitājis paradums lietot opiju, pilnīgi noteikti ir aizdomās turamais. Arestējiet viņu! Pieraugiet, lai reportieriem tas top zināms.

-     Bet…

-    Ja mēs viņu ieliksim aiz restēm, tauta atviegloti uzelpos, jo redzēs, ka esam rīkojušies. Es nevēlos, lai ar mani strīdas, inspektora kungs. Arestējiet viņu!

-    Jūsu gaišība, es tikai vēlējos norādīt kādu pieņēmumu. Ja vēsture atkārtosies, notiks vēl viena masu slepkavība. Ja nozieguma izdarīšanas laikā de Kvinsijs atradīsies cietumā, kļūs skaidrs, ka mēs esam arestējuši nevainīgu cilvēku.

-    Pēc divpadsmit dienām, inspektora kungs. Pirms četrdesmit trim gadiem nākamās slepkavības tika pastrādātas pēc divpadsmit dienām. Ar tām vajadzētu pietikt, lai jūs atrastu vājprātīgo noziedznieku. Ceru, ka spēsiet, citādi detektīva amats jums tiks atņemts, un tad tā būs jūsu mazākā bēda. Tikmēr de Kvinsija arests pierādīs, ka mēs strādājam. Viņa apcietinājums radīs iedzīvotājiem drošības izjūtu.

-    Varbūt tas notiks agrāk nekā pēc divpadsmit dienām, jūsu gaišība.

-    Kā, lūdzu?

-     De Kvinsijs uzskata, ka slepkava cenšas pārspēt Retklifas lielceļa slepkavības. Ja viņam ir taisnība, nākamajām slepkavībām jānotiek drīzāk nekā iepriekšējā reizē un jābūt vēl zvēriskākām.

Lai nepiesaistītu uzmanību, Bekers kāpa nevis policijas ratos, bet pasauca kebu un lika vest de Kvinsiju un Emiliju prom no viņu pilsētas nama Raselskvērā. Konstebls pavēlēja braukt pa apkārtceļu un lāgiem raudzījās atpakaļ, lai pārliecinātos, vai neseko citi rati šo uzdevumu gan atviegloja tas, ka ielās transporta bija mazāk, nekā parasts.

Pirmā apstāšanās vieta bija apbedītāju birojs, kam vajadzēja parūpēties par Hejvērtu ģimeni. Turēdama doto vārdu, Emilija bija iepriekšējā dienā apciemojusi upura brāli un izpildījusi solījumu pārliecinājusies, ka viņš patiešām uzturas kopā ar sievu un dēlu.

Tagad ar apbedītāju Emilija runāja bez aplinkiem: Mirušajam veikala kasē glabājās viena mārciņa, astoņi šiliņi un divi peniji. Tā būs pirmā iemaksa par bērēm.

Bekeram, kurš stāvēja aiz muguras, bija jābrīnās par Emilijas tiešo valodu, turpretim de Kvinsijam tā acīmredzot likās pierasta.

-     Viena mārciņa, astoņi šiliņi un… apbedītājs sašuta. Visas piecas apbedīšanas kopā maksā sešpadsmit mārciņu. Vakar vakarā man nozaga līķratus! Ja man nesamaksās iepriekš, es neredzu, kā varu laikus apbedīt mirušos!

-    Mani skumdina vēsts par šo zādzību, taču mirušā brālis spēj maksāt tikai vienu mārciņu mēnesī, līdz parāds tiek segts, Emilija nesatricināmi atbildēja.

-    Tad jau naudu es nesaņemšu ātrāk kā…

-    Jā, pēc sešpadsmit mēnešiem. Novēloti, toties droši. Pretējā gadījumā jūs zaudējat iespēju gūt vēlamo reputāciju.

-    Kādu iespēju es zaudēju? Es nesaprotu, ko jūs runājat.

-    šīs slepkavības ir piesaistījušas avīžnieku uzmanību.

-    Tas nu tiesa. Visi par tām slepkavībām vien runā. Kur vien kāju sper…

-     Ja piekritīsiet saņemt vienu mārciņu mēnesī, mani draugi policijas iecirknī pastāstīs reportieriem, ka tieši jūs uzņēmāties palīdzēt mirušā brālim šajā tik sāpīgajā brīdī. Jūsu uzņēmuma vārds tiks augstu vērtēts. Jūsu veikali plauks un zels.

-    Jā, tas būtu lieliski, taču es vienalga nesaprotu…

-    Ja jūs atteiksieties, mani draugi policijas iecirknī katram reportierim klāstīs, kādu neiejūtību jūs esat izrādījis laikā, kad upuru tuviniekiem būtu jāsaņem mierinājums. Visi londonieši lasīs par jūsu salto izturēšanos.

-     Bet…

-    Kaut uz brīdi visu pārdomādams, jūs secināsiet, ka viena no šīm iespējām ir labāka par otru. Emilija piecēlās. Tikām še būs viena mārciņa, astoņi šiliņi un divi peniji. Jūsu uzņēmumam ir spīdoša slava. Es esmu pārliecināta, ka jūs sarīkosiet mirušajam un viņa ģimenei bēres, par kurām jūs vēl ilgi tiksiet cildināts.

Bekers nekad dzīvē nebija dzirdējis kādu sievieti tā izsakāmies. Slēpdams izbrīnu, viņš pavadīja Emiliju un de Kvinsiju līdz kebam, tad pārlaida skatienu ielai un pārliecinājās, ka neviens pārvietošanās līdzeklis nav apstājies, lai pagaidītu keba pasažierus iznākam no apbedīšanas biroja.

-    Nedomāju, ka mums kāds seko, viņš piezīmēja, kad kebs uzņēma ceļu uz galamērķi.

-    Sekošana slepkavam neko nedos, de Kvinsijs domīgi atteica. Galu galā, viņš zina, kur es pulksten vienpadsmitos atradīšos.

-    Tomēr ir jāpieļauj ari citi varianti. Viņš varbūt iecerējis sagādāt jums kādu pārsteigumu pa ceļam.

-    Jā, de Kvinsijs atzina, viņš ir pārsteigumu meistars.

Piecas minūtes pēc tam, kad ceļa nodoklis bija samaksāts un kebs pārbrauca Voksholas akmens tiltu, Bekers pavēlēja kebmenam šķērsot dzelzceļa sliedes un apstāties Keningtonleinas augšgalā. Viņš palīdzēja Emilijai izkāpt no keba un grasījās pasniegt roku de Kvinsijam, taču ieraudzīja, ka vīrietis, savam vecumam negaidīti izveicīgs, jau stāv blakus uz ietves.

No tuvējās spirta rūpnīcas plūda spēcīgs aromāts; Bekers pārlūkoja strādnieku apdzīvoto rajonu, kur lielākoties rindojās veikaliņi ar dzīvojamām istabām otrajā stāvā.

Vēstis par slepkavībām bija manāmi ietekmējušas vispārējo noskaņojumu pat šeit, Temzas dienvidu pusē, tālu no Retklifas lielceļa. Gājēji steidzās mājup, apdomīgi un piesardzīgi lūkojoties apkārt. Vīrs, kas ratiņos pārdeva ceptus kartupeļus, tik ļoti baidījās no uzbrukuma, ka ar aizdomām uzlūkoja ikvienu, kurš pienāca klāt.

Lai paliktu neievērots, Bekers bija saņēmis atļauju formastērpa vietā uzvilkt parastās drēbes. Tas bija kārtējais solis pretī mērķim kļūt par policijas detektīvu, tomēr viņš vēlējās, kaut tas būtu noticis citos apstākļos.

Daži uzmeta nievājošus skatienus Emilijas šaurajai kleitai, zem kuras varēja saskatīt kāju kustības. Taču lielākoties neviens nepievērsa uzmanību trijotnei, kas virzījās gar koka dēļu sienu labajā pusē un nonāca pie platas, augstas ēkas. Izbalējis uzraksts virs lieliem vārtiem vēstīja: "Voksholas dārzi."

Dc Kvinsijs izņēma no mēteļa kabatas flakonu ar opija tinktūru.

-    Kopš izbraucām no mājas, šī jau ir trešā reize, kad iedzerat. Bekers neslēpa, ka ir to ievērojis.

-    Paldies, ka esat saskaitījis.

-    Šodien esat izdzēris tik daudz opija tinktūras, ka vairums cilvēku nomirtu.

-    Tās ir zāles, ko man izrakstījis ārsts. Ja mēģināšu pārtraukt lietošanu, tas mani nobeigs drīzāk nekā zāles. De Kvinsija pieri klāja sviedru kārtiņa. Viņš paraudzījās uz meitu un mainīja sarunas tematu. Izpriecu dārzi reiz bija lielā cieņā, Emilij. Kad man bija trīsdesmit, es šurp nācu skatīties Vaterlo kaujas rekonstrukciju.

-    Vaterlo kaujas rekonstrukciju? Tas šķiet neiespējami.

Rīta debesis atkal skaidrojās, vējš bija izdzenājis miglu.

-    Tajā piedalījās tūkstotis kareivju, De Kvinsijs klāstīja, lai runājot novērstu domas no gaidāmajām darīšanām.

-     Aptuveni desmit tūkstoši skatītāju aizrautīgi vēroja, kā blīkšķ musketes un kūp šaujampulvera dūmi.

-    Vai tādam daudzumam cilvēku te pietika vietas?

-    Pietika un pāri palika.

-    Pulkstenis drīz būs vienpadsmit, Bekers norādīja. De Kvinsijs nervozi ievilka plaušās gaisu un pamāja ar galvu.

-     Ielāgojiet! Bekers aizrādīja. Ducis konsteblu ielas apģērbā cits pēc cita pa vienam ieradās šeit, izliekoties par apmeklētājiem. Ja kas atgadīsies, viņi steigsies palīgā. Paklausieties, es joprojām uzskatu, ka man jāiet līdzi, lai uzbrukuma gadījumā varu jūs pasargāt.

Izcilnis uz vienkāršā mēteļa norādīja vietu, kur Bekers glabāja steku un rokudzelžus.

-            Ja slepkava kaut ko ieplānojis, viņš nerīkosies, kamēr turēsieties man blakus, de Kvinsijs norādīja. Ja tomēr maldos un sāksies varmācība, es vismaz zināšu, ka Emilija pasargāta. Toties man jāuzņemas risks un jācer, ka uzzināšu kaut ko vairāk par Annu.

-    Vai tiešām pēc visiem šiem gadiem viņa jums vēl tik daudz nozīmē? Bekers vaicāja.

-    Tolaik, kad ubagoju Londonas ielās, Anna man izglāba dzīvību.

De Kvinsijs iegāja pa vārtiem dārzā.

Noskaitījuši līdz divdesmit, Bekers un Emilija sekoja.

Vārti prasīt prasījās pēc jaunas krāsas kārtas. Koks bija saplaisājis un vietumis salauzts.

Biļešu pārdevējs tik tikko pacēla acis no laikraksta, ko tobrīd lasīja. Pirmā lappuse bija veltīta rakstam par slepkavībām.

-    Divi šiliņi, viņš izklaidīgi sacīja.

Bekers samaksāja no Skotlendjarda izsniegtās naudas.

Nonākuši dārzā, abi pārlūkoja gandrīz tukšo parku un vēroja, kā de Kvinsijs soļo pa baltu grants celiņu starp kailajiem kokiem. Ejot garām estrādei, viņš teju gaidīja kādu pienākam klāt. Tas nenotika, un de Kvinsijs paraudzījās uz priekšu, uz garu rindu ar atklātiem nodalījumiem, kuros no pusdienu galdiem pavērās skats uz estrādi. Apkārtne joprojām grima klusumā, un neviens netuvojās.

Izlikdamies, ka apbrīno parku, Bekers ar Emiliju pagāja garām celtnei ar Austrumindijas pilij raksturīgām torņu smailēm, arkām un kupoliem. Viņi pagriezās pret vīru cirka kostīmā, kas staigāja pa virvi, stingri nostieptu starp kokiem virs mauriņa. Rokās mākslinieks turēja garu kārti, kas palīdzēja noturēt līdzsvaru. Reiz sarkanais tērps bija izbalējis un nodriskāts.

Bekers prātoja, kur izvietojušies pārējie konstebli. Iespējams, daži pievienojušies ļaudīm, kas vienaldzīgām sejām vēroja virves dejotāju un šķita vēlamies pieprasīt naudu atpakaļ. Daudz vairāk tos saistīja sarunas, un Bekers nešaubīgi zināja, ka tiek apspriestas slepkavības.

Kailo koku rinda stiepās tālumā. Statuju vīrieti zirgā apjoza kaili krūmi bez lapām. Zirgam bija nokritusi aste.

-    Pavasarī, kad sakuplo lapotnes, te noteikti valda pievilcīgāka aina, Emilija pieļāva un vienlaikus pūlējās saskatīt tēvu.

Dūmu aromāta un uguns sprakšķēšanas vilināti, abi nonāca pie liela gaisa balona, kurā pasažieri par samaksu varēja pacelties gaisā. Balona krāsas, tāpat kā virves dejotāja kostīms, bija pabalējušas. Pārsegs virs ugunskura neļāva dzirkstelēm iemesties skurstenī, no kura augšup aizstiepās audekla caurule tā novirzīja karsto gaisu uz balonu.'Zem balona bija iekārts grozs pasažieriem. No balona izplūda dūmi.

Līdzās atradās uzraksts, kas aicināja: "Apskatiet Voksholas dārzus no augšas! Vestminsteras tiltu! Sentdžeimsa parku!"

-    Varbūt pat Temzu varēs aplūkot pavisam tuvu, ja balons iegāzīsies upē, Emilija ieminējās.

De Kvinsijs viņiem pa priekšu soļoja tālāk, arvien dziļāk dārzos.

-   Agrāk te savu mākslu rādīja akrobāti, žonglieri un muzikanti, Bekers stāstīja. Te laida raķetes. Man stāstīja, ka naktīs teritoriju apspīdēja tūkstoš piecsimt laternu un gaisma bija redzama pat no Temzas pretējā krasta. Bet tagad… Viņš norādīja uz sadragātajiem kupoliem stabu galos ceļa malās. īpašniekiem radās naudas grūtības. Savulaik te vakara izpriecas žilbināja kā karaliskā balle. Bet mūsdienās te norisinās pavisam kaut kas cits.

-   Vai jūs runājat par prostitūciju? Emilija jautāja, un Bekers piesarka. Es negribēju jūs samulsināt.

-    Patiesībā es baidījos samulsināt jūs, Bekers atteica.

-    Tēvs ar mani allaž runā atklātu valodu. Pat tad, kad vēl biju meitene, viņš neizturējās pret mani kā pret bērnu. Namā starp sešiem brāļiem un māsām, kuriem bija paveicies izdzīvot, es ātri kļuvu pieaugusi.

-    Jā… augot tiesu izpildītāju apmeklējumu ēnā, jūs par dzīves patiesībām noteikti uzzinājāt ātri vien.

-    Tēvs mani dēvēja par savu spiedzi.

-    Re kā? Šis vārds piesaistīja Bekera uzmanību.

-     Edinburgas laikos tēvs bieži nevarēja dzīvot kopā ar mums, citādi viņu arestētu, tālab viņš slepeni apmetās citā mājvietā, un es turp nogādāju ēdienu un citas lietas, piemēram, spalvu un tinti. Kamēr tiesu izpildītājs novēroja mūsu namu, es izspraucos pa sētas puses logiem, pārrāpos pāri sienām vai izlīdu cauri žogiem. Kad beidzot nonācu pie tēva noīrētajā istabā, kurā viņš bija atradis patvērumu, man iedeva manuskriptu, kas bija jāaiznes izdevējiem. Taču arī tos novēroja. Man atkal nācās rāpties pāri sienām un spraukties cauri pagalma puses logiem, lai nogādātu uzrakstīto, saņemtu maksājumu un atgrieztos pie tēva. No atnestās naudas viņš paņēma tikai nepieciešamākajam un lauvas tiesu lika atdot mātei.

-    Izskatās, ka jūsu bērnība nebija pārāk viegla.

-    Gluži pretēji! Tā bija aizraujoša.

Aiz muguras Bekers sadzirdēja straujus soļus.

-    Turieties man tuvumā, Bekers steigšus lika sievietei.

Gatavs uzbrukumam, viņš pagriezās un pārsteigts ieraudzīja pa celiņu tuvojamies Raienu.

Detektlvinspektors manāmi nebija savā ādā. Ģērbies viņš bija garā pavērtā apmetni, zem kura bija redzamas elegantas pelēkas bikses, tādas pašas krāsas veste un svārki. Ja rudos matus neapslēptu avīžzēna cepurīte, viņu varētu noturēt par komisāru, nevis detektīvu.

-    Viss ir klusu, Bekers ziņoja.

Taču Raiena sejā bija lasāms satraukums. Debesis, kur sāka krāties tumši mākoņi, atspoguļoja viņa drūmo noskaņojumu.

-    Kas atgadījies, inspektora kungs? Emilija taujāja.

-    Vēl vakar, pirmoreiz sastapies ar jūsu tēvu, es būtu pildījis šo pienākumu ar prieku. Bet tagad…

-    Kādu pienākumu? Es nesaprotu.

-    Man pavēlēts de Kvinsiju arestēt.

-    Arestēt? Emīlija iesaucās. Jūs taču nerunājat nopietni.

-    Kaut nu tā būtu. Kur viņš ir? Raiens noprasīja.

-    Tālāk, mums priekšā, Bekers pavēstīja.

-    Kur tieši?

-     Iet pa celiņu. Viņš… Bekers pagriezās, lai norādītu de Kvinsija atrašanās vietu. Mans Dievs, viņa tur nav! Kur viņš pazudis?

Opija lietotājs turpināja iet pa celiņu. Desmitiem gadu viņš lielos apjomos bija dzēris tinktūru, un viņam prātā bija izveidojušās daudzas realitātes. Neierastā apkārtne Austrumindijas paviljona tornīši un kupoli, brīvdabas estrāde, virves dejotājs, gaisa balons, no kura stīdzēja dūmu strūkliņa, un pat Miltona statuja tik ļoti līdzinājās vīzijām opija iespaidā, ka viņš netika gudrs, vai tie ir nomoda murgi vai sapņi, un varbūt viņš patiesībā atrodas gultā.

Apstulbušais prāts neļāva īsti nojaust, vai viņš vispār ir aizbraucis no Edinburgas. Varbūt solījums dot ziņas par Annas likteni, ja viņš ierastos Londonā, nemaz nav saņemts. Opija lietotājs tiešām alka pamosties no sapņa, jo tas nozīmētu, ka slepkavības sestdienas nakti nav notikušas un nav gaidāms vēl ļaunāks slaktiņš.

Dārzu priekšējā daļa bija atvēlēta sabiedriskiem pasākumiem dejām, izrādēm, koncertiem un banketiem -, turpretim tālākajā pusē pletās pārsteidzoši jauks mežs pilsētas vidū. Savulaik rūpīgi koptā audze aicināt aicināja apmeklētājus pastaigāties, taču gadu gaitā nolaidība un līdzekļu trūkums bija to novedis mežonīgā stāvoklī, kuru Opija lietotāja draugs Vērdsverts būtu vērtējis atzinīgi, taču tagad biežņa dāvāja neskaitāmas slēptuves un de Kvinsijs jutās apdraudēts.

Apjautu par jūkli vairoja starp kokiem šur tur izvietotās neīstās drupas; tās atveidoja ievērojamas seno grieķu un romiešu būves, kas sabrukušas ērmotā gadsimtu secībā: nokaltušas zāles un vīnstīgu apvītas, Partenona kolonnas gulēja līdzās Kolizeja fragmentam.

Jau atkal Opija lietotāju pārņēma mulsinoša atskārta, ka acis rāda opija tinktūras rosinātas ainas. Taču, lai kā nopūlējies sev iegalvot, ka īstenībā piedzīvo opija radītus murgus Edinburgā, viņš nespēja aizmirst slepkavības vietā sajusto asiņu dvaku un upura brāļa seju, kas izmocīta bēdās.

Nonākot krustcelēs, bija jāizvēlas, kurp doties pa kreisi, pa labi vai taisni. Impulsa vadīts, viņš nogriezās pa kreisi uz baltas grants takas. Te abās pusēs auga skeletam līdzīgo kailo krūmāju un koku zaru mudžeklis. Krūtis spieda smagums. Viņš strauji elsoja.

i

Anna.

153

De Kvinsijs nebija aizmirsis to vakaru agrajā jaunībā, kad atzinās meitenei mīlestībā. Viņš bija zvērējis atgriezties Londonā pēc astoņām dienām, lai kopā ar Annu vadītu turpmāko dzīvi tāpat kā meitene bija kopā ar jaunekli dalījusies savos trūcīgajos naudas līdzekļos.

Taču Anna bija daudz labāk saredzējusi nākotni. Asaras ritēja viņai pār vaigiem. Apskāvusi jaunekli, viņa tomēr nebija bildusi ne vārda, un pēc tam de Kvinsijs viņu vairs nesatika.

Kā viņš ilgojās atkal staigāt roku rokā ar Annu, kopā ar viņu klausīties leijerkastes mūziku un skūpstīt viņu! Neskaitāmas reizes viņš bija par Annu sapņojis. Daudzās esejās un grāmatās bija par viņu rakstījis vēl un vēlreiz un slepkava šos aprakstus katrā ziņā bija lasījis ļoti rūpīgi. Allaž pastāvēja varbūtība, ka aicinājums ierasties nav vienīgi ķircinājums var gadīties, ka slepkava tieši tāpat ir kļuvis apsēsts ar Annu un noskaidrojis kādu gaužām būtisku ziņu par jauno sievieti.

De Kvinsijs apspieda vēlmi izvilkt flakonu un iedzert vēl mazliet tinktūras. Taču viņu vairāk motivēja nevis bailes, bet gan cerība un nepieciešamība sodīt sevi par to, ka pametis Annu. Ja vien bija kaut niecīga iespēja uzzināt kaut ko par visu mūžu meklēto sievieti, viņš nespēja to neizmantot.

Koki un krūmi abās celiņa pusēs likās sniedzamies viņam pretī. Dzestrais vējš iezagās aiz mēteļa. Zem apavu zolēm mazliet biedinoši čirkstēja grants. Cits gar citu gaudojošās brāzmās trinās zari.

Pēkšņi viņš attapa, ka gaudoņu rada nevis vējš, bet gan cilvēka balss. Sievietes balss.

Tomas…

Tas nāca no labās puses spalgs, sērīgs, lūdzošs sauciens.

-    Tomas…

-    Vai tā esi tu, Anna?

-     Tomas…

Nesaprazdams, vai balss neskan viņa iedomās vien, de Kvinsijs nokāpa no celiņa, spraucās cauri krūmiem gar koku stumbriem un pūlējās aizvien biezākajās ēnās saskatīt saucēju.

-    Anna?

-    Es esmu te, Tomas.

-Kur?

Klajā iznāca sieviete, kas bija slēpusies aiz koka.

Viņš cieši lūkojās uz šo būtni, ieelsās un grīļīgi atkāpās, tagad nešaubīgi pārliecināts, ka murgo.

Sieviete bija izdēdējusi, teju plikgalvaina. Seja sažuvusi, acis iekritušas. Uz vaigiem pūžņoja pušumi.

-    Šeit, Tomas. Ņem mani. Savu Annu.

-     Nē.

-    Tu neatgriezies, kā biji solījis. Tu mani pameti.

-     Nē.

-    Bet nu mēs esam kopā. Kankaros ģērbtā, slimā sieviete izstiepa rokas. Mīli mani, Tomas! Tagad mēs uz mūžu būsim kopa.

-    Tu nevari būt Anna.

-     Tu to gribi. Sieviete pacēla nodriskāto mēteli un svārkus, atklādama skatienam savu krunkaino kailumu. Mīli mani, Tomas.

De Kvinsijam kaklā kāpa kliedziens, un tajā mirklī viņu iztrūcināja cita žēlabaina balss.

Blakus citam kokam nostājās vēl viena sieviete un arī pacēla mēteli un tērpa malu, atklādama sevi.

-    Te es esmu, Tomas. Tava māsa Džeina. Vai tu mani atminies? Vai atceries, kā mēs rotaļājāmies bērnistabā? Vai tu mani gribi? Tu vari mani dabūt.

Tajā brīdī viņš patiešām iekliedzās, jo pie cita koka nostājās trešā sieviete, arī paceldama mēteli un kleitu.

-     Te, Tomas. Es esmu tava māsa Elizabete. Vai atmini, kā tu iezagies istabā, kur mani mirušu noguldīja? Tu visu pēcpusdienu blenzi uz manām miesām. Un tad noskūpstīji mani. Tagad tu vari mani vēlreiz noskūpstīt, Tomas. Tu vari mani paņemt.

-    Es esmu Katarīna, Tomas. Parādījās vēl viena sieviete, arī sevi atkailinādama. Vai atceries mani? To meitenīti, kas dzīvoja turpat kotedžā "Dūja"? Vērdsverta meitu? Atmini, kā tu augām dienām gulēji uz mana kapa un šņukstēji, domādams par Džeinu, Elizabeti un Annu? Kāds šausmīgs zaudējums! Taču nu vairs ne. Mēs esam šeit, Tomas. Tu vari iegūt mūs visas.

Nevaldāmi liedams asaras, de Kvinsijs vēroja, kā aizvien jaunas sievietes ar pūžņojošām sejām iznāk no koku paēnām.

-    Es esmu Anna!

-    Nē, es esmu Anna!

-    Es esmu Džeina!

-     Elizabete!

-    Katarīna!

-    Mīli mūs, Tomas!

De Kvinsijs spalgi iekaucās. Žēlabainais brēciens izlauzās no dvēseles dziļumiem, no izmisuma bezdibeņa. Asaras dedzināja acis. Vīrietis noslīga ceļos un kliedza: Nē! Nē! Nē!

-    Sadalīsimies! Raiens ieteica. Jus ejiet pa šo celiņu. Es…

-    Pagaidiet! Es kaut ko dzirdu, Bekers viņu pārtrauca.

-    Balsis. Sieviešu balsis, Emīlija saklausīja. Viņas nosauc vārdus.

-    Turp! Raiens parādīja pa kreisi un metās skriešus. Bekers iepalika, vēlēdamies turēties blakus Emilijai un

viņu pasargāt. Taču jaunā sieviete viņu pārsteidza blūmeres un drudžainā vēlme satikt tēvu ļāva viņai uzņemt tādu ātrumu, ka Bekers ar pūlēm tika līdzi. Viņi nogriezās gar stūri.

-     Nē! no koku puses atlidoja de Kvinsija spalgais sauciens.

-    Anna! Džeina! skaļi sauca sievietes.

-    Šurp! Raiens iespraucās brikšņos.

-    Elizabete! Katarina! sievietes skandēja.

-    Emilij, labāk nenāciet te! Bekers brīdināja.

Taču de Kvinsija meita bija pārāk stūrgalvīga. Lūstošie zari krakšķēja zem kājām, kad viņi lauzās cauri krūmājiem. De Kvinsijs skaļi vaimanāja.

-    Anna! Džeina! Elizabete! Katarīna! sievietes sauca. Bekers izvilka steku, ko nēsāja zem mēteļa, un steidzās

gar krūmiem.

Emilija centās neatpalikt.

Raiens, kurš pieskrēja pirmais, piepeši apstājās, ieraudzījis de Kvinsiju tupam uz ceļiem un elsojam. Bekers piesteidzās klāt un ar izbrīnu uzlūkoja kankaros tērptas sievietes vecas, slimas staigules.

-    Jums, Emilij, nevajadzētu to redzēt!

-    Bet… kas tur notiek?

Bekeram nebija ne mazākās nojausmas. Viņš saņēmās un pārlūkoja biežņu, meklēdams kādu briesmu izpausmi, taču neko citu kā vien sievietes nesaskatīja.

De Kvinsija pleci nodrebēja, un konvulsijas šķita augam no vistumšākajām dvēseles dzīlēm.

-    Tēvs! Emilija pieskrēja klāt. Vai tu neesi savainots?

Diemžēl de Kvinsijs elsoja tik stipri, ka nespēja atbildēt.

Sievietes pamanīja steku Bekera rokās un atkāpās starp

kokiem, izdvešot baiļpilnus saucienus.

-    Stāt! Bekers uzsauca.

Taču viņas bēga.

Tomass de Kvinsijs sabruka uz zemes.

-    Viņš laikam nav ievainots! Emilija teica, mēģinādama tēvu noturēt. Es nesaprotu.

Bekers no mēteļa apakšas izvilka vēl vienu policista rīku klabekli, lai izziņotu trauksmi. Tarkšķošais, griezīgais signāls bija viegli sadzirdams visā dārzā. Varēja redzēt starp kokiem nozūdam pēdējās kārnās sievietes stāvu.

-     Inspektor! sauca kāds vīrs, kas tuvojās cauri brikšņiem. Tas izrādījās viens no civilā ģērbtajiem konstebliem, kuri bija ieradušies agrāk un izvietojošies dārza teritorijā.

-    Skrien uz izeju! Raiens uzsauca. Aizslēdz vārtus! Nelaid nevienu ārā!

Konstebls nekavējās izpildīt pavēli. Parādījās arī citi policisti.

-    Mežā ir vairākas sievietes! Bekers tiem stāstīja. Prostitūtas. Sadzenājiet tās rokā. Esiet uzmanīgi, jo iespējams, ka viņas nav vienas.

No Emīlijas de Kvinsijas dienasgrāmatas

Visus šos gadus, dzīvojot pie tēva, es esmu redzējusi viņu raudam tikai divas reizes sērojot par mana brāļa

Horasa miršanu un par manas mīļās mātes un viņa paklausīgas sievas Mārgaritas nāvi. Taču pat tuvinieku smagais zaudējums viņā neizraisīja tik dziļus, izjustus pārdzīvojumus, kādus pieredzēju šodien. Apjautuši, cik tēva dzīvē nozīmīgu cilvēku vārdi tika izkliegti, es sapratu viņa mokas.

Konstebls Bekers pacēla tēvu uz rokām un nesa cauri mežam. Būdams maza auguma, tēvs konstebla rokās šķita kā bērns. Inspektors Raiens soļoja līdzās un uzmanīgi pārlūkoja mežu, it kā baidīdamies no uzbrukuma. Tas, ka Bekeram mugurā bija ielas drēbes, nevis uniforma, un Raiens bija tērpies baznīcā ejamā, nevis bandīta kārtā, padarīja pasauli vēl ačgārnāku.

Mēs nonācām tajā dārzu daļā, kur tika rīkoti priekšnesumi, un pagājām garām gaisa balonam un virves dejotājam, kurš tobrīd stāvēja zālājā un ar izbailēm vērās notiekošajā.

Austrumindijas paviljona smailes, arkas un torņi aicināja mūs. Uz velvētajiem griestiem bija uzgleznots plaukstošs zieds. Sienas greznoja austrumu dzīves ainas: tīģeris džungļos, vīrs ar turbānu galvā jāšus uz ziloņa, faķīrs spēlē flautu čūskai, kas pacēlusies stāvus, pūlis apbrīno krāšņa tirgus brīnumus.

Konstebls Bekers nosēdināja tēvu uz sola pie sienas. Lai cik izmisīgi es pūlējos nomierināt tēvu, viņš nelikās mani dzirdam. Viņa raudas nāca no tāda dvēseles nostūra, kuru man nebija lemts aizsniegt.

Gan Bekeru, gan inspektoru šāds dramatisks emociju izvirdums nepārprotami darīja nemierīgus. Es pieņemu, ka viņi nekad, ne reizi nav redzējuši vīrieti šņukstam tik bargi vairums ļaužu iedīdīti iegrožot savas jūtas.

Policistus, kuri paviljonā ieveda mežā redzētās nožēlojamās sievietes, ari satrauca tēva raudāšana, un gūsteknes jutās tāpat, jo noteikti nav redzējušas vīrieti elsojam un pašas droši vien ļāvušas asarām vaļu tikai vienatnē vai dažu uzticamu draudzeņu klātbūtnē. Ikviens, kurš tobrīd atradās šai dīvainajā paviljonā, savulaik mācīts uzskatīt, ka emociju izpausme ir vājuma pazīme, un tēva bezpalīdzīgā skumju izrādīšana bija viņu prātiem neaptverama tikpat sveša kā austrumnieciskās ainas uz sienām.

Aizvien vairāk konsteblu ienāca paviljonā, vezdami līdzi sievietes. Daudzas gūsteknes bija slābanas, acīmredzot kādas slimības ķertas, taču visas pretojās, kā vien spēja, un lādējās tik neķītri, ka manas ausis sviltin svila.

-     Jums droši vien vajadzētu iet prom, Raiens piedāvāja.

-    Savu tēvu es neatstāšu, es atteicu.

Nelaimīgās tika pēc kārtas saslēgtas rokudzelžos, katras labo roku savienojot ar kaimiņienes kreiso, tad nostādot visas aplī ap stabu un kopā savažojot rindas galos stāvošās divas sievietes.

Edinburgā es naktstauriņus biju redzējusi, tomēr tik savārgušas staigules ne reizi nebija gadījies sastapt. Slimība bija viņas izpostījusi. Sejas jēlām vātīm klātas. Dažām izkrituši gandrīz visi mati. Kad sievietes pavēra sažuvušās mutes, atklājās tukšas smaganas, bez zobiem. Staiguļu vaimanas atbalsojās pret kupolveidīgo jumtu.

-    Klusu! Bekers uzbrēca.

-    Jūs manu naudu nedabūs! kāda sieviete spiedza.

-      Mums nevajag jūsu naudu, Raiens atcirta. Nedomāju, ka jums vispār ir nauda, ko zagt.

-     Mums naudas vesels lērums!

-    Kā tad!

-    Pati sapelnīju, nūja!

-    Par to es it nemaz nešaubos.

Kāds konstebls ieveda vēl vienu sievieti un pieķēdēja aplī pie pārējām.

-     Cik pagaidām atrastas? Raiens jautāja.

-    Divdesmit trīs, Bekers atbildēja. Un ved vēl vienu.

-    Re, ko es pie viņas atradu, paziņoja nupat ienākušas konstebls un parādīja divas zelta monētas.

-     Tās ir manas! Dod šu'!

-    Divi sovrini. Pat daudzi klerki nepelna tādu naudu nedēļā. Kur tu to nozagi?

-     Pati nopelnīju.

-    Nestāsti pasakas, attrauca konstebls, kurš bija atradis naudu. Neviens nemaksātu divus sovrinus, lai izvārtītu tevi pa matračiem.

-     Konstebl! Raiens brīdinoši uzsauca un pameta ar galvu uz manu pusi, lai atgādinātu padotajam par manu klātbūtni. Mūsu vidū ir lēdija.

-      Oi! Atvainojiet, inspektora kungs. Izlūdzos piedošanu, mis. Bekers nosarka. Brīžiem šīs neliekas dzirdam, ja nerunāju viņām saprotamā valodā.

-     Neviens nekur mani nevārtīja, sieviete protestēja. Pati nopelnīju, es jums saku. Godīgā darbā.

Bekers nopētīja sievietes un ierunājās:

-    Ja vienai ir zelta monētas, citām arī varētu būt.

Viņš piegāja pie vienas no sievietēm.

-    Kā tev vārdā?

-     Dorisa.

-    Parādi, kas tev kabatās, Dorisa.

-     Nekā nebija, nerādīšu.

-    Ja nerādīsi, es tevi pārmeklēšu.

-     Vai, kā nobijos! Meičas, šis grib mani pārmeklēt.

Sievietes smējās.

-    Es prasu naudu no vīriešiem, kas mani pārmeklē, Dorisa izmeta. Cik tu gribi man maksāt, lai pārmeklēju tavu kurkullti?

Viņas iesmējās vēl ska[āk.

Es centos izlikties, ka šādas sarunas dzirdu ikdienā.

-     Gibson, nāc talkā, Bekers aicināja konsteblu, kurš pēdējais bija ienācis pa durvīm. Netīksmē saviebušies, vīrieši pārmeklēja Dorisas tērpa kabatas.

-     Tas ņerga taisās mani apspert! Dorisa centās izvairīties. Jūs būsiet manas liecinieces!

-    Es jūs neapzogu, Bekers uzstāja. Nepretoties! Kas tad te? Viņš pacēla divas zelta monētas. Kurai vēl tādas ir?

Trokšņains, vētrains cīniņš noveda pie atklājuma, ka ikvienai gūsteknei visām divdesmit četrām sievietēm ir pa divām zelta monētām.

Bekers sarauca pieri. Kur tu rāvi tās monētas, Dorisa?

-    Pati sastrādāju, un ne jau tā, kā tu domā.

-    Kā tad?

-    Džentlmenis samaksāja.

-    Kas tev bija jādara?

-    Jāiezogas dārzos no rīta pirms atvēršanas.

-    Un pēc tam?iejaucās Raiens.

-    Jānoslēpjas mežā.

-     Un tad? Raiens tincināja.

-     Kad šis atnāks… Sieviete norādīja uz manu tēvu. …man bija viņš jāpasauc.

Dorisa atdarināja balsi, kuru biju pirmīt dzirdējusi mežā. Tomas! Tomas!

Izklausījās, ka viņa sauc palīgā.

Izdzirdējis savu vārdu, tēvs manāmi saspringa.

-      Tomas! Tomas! pārējās pievienojās. Saucieni radīja baismīgu, dārdošu atbalsi austrumnieciskajiem gleznojumiem rotātajās sienās.

Man iesāpējās ausis.

Tēvs mitējās raudāt.

-   Labi, labi! Raiens iesaucās, pacēlis rokas. Beidziet. Ja gribat atdabūt savus sovrinus, turiet mutes!

Sievietes cita pēc citas apklusa.

-    Džentlmenis lika man teikt, ka mani sauc Anna, kāda sieviete paziņoja.

-    Un man bija jāsaka, ka esmu Džeina, cita piebilda.

-    Elizabete, pievienojās trešā.

-    Katarīna, piemetināja ceturtā.

-    Nē, Anna esmu es.

-    Es esmu Džeina.

-    Es esmu Elizabete.

-    Es esmu Katarīna.

Tēvs, kurš sēdēja sagumis man līdzās, pacēla galvu. Balstīdama viņu, es ieskatījos viņam sejā un satriekta ieraudzīju, cik sarkanas kļuvušas no raudāšanas iekaisušās acis un cik stings vēršas zilo acu skatiens.

Vārdu litānijas atbalsojās no sienām.

Raiens atkal iesaucās: Nolādēts, izbeidziet!

Detektīvinspektora bargais izskats lika sievietēm aprimt, arī viņa skarbo vārdu atbalsis vēl dažus mirkļus dunēja telpā.

-    Vai džentlmenis lika jums saukt šo vārdus?Raiens noprasīja. Kas tas bija par džentlmeni?

Staigules spītīgi klusēja.

-    Es jautāju, kas tas bija par džentlmeni? Aprakstiet viņu!

Dorisa paraudzījās uz Bekeru. Man netīk, kā viņš ar mani runā. Tu esi pulka jaukāks.

-    Pateicos, Dorisa, Bekers atteica. Pastāsti par džentlmeni, un es sagādāšu jums karstu tēju.

-    Karstu tēju?

-    Es apsolu. Bekers pagriezās pret konsteblu, kas stāvēja pie duruīm. Vebster, vai jūs būtu tik laipns un to nokārtotu?

Konstebls paraudzījās uz Raienu, un inspektors piekrizdams pamāja.

-    Tepat ir veikals, Vebsters sacīja, tādējādi apstiprinādams, ka rīkojumu sapratis.

-      Un jūs atdosiet mums tos sovrinus? Dorisa bažīgi jautāja Bekeram.

-    Es apsolu jums atdot sovrinus.

Dorisa pasmaidīja, atklādama robainu zobu rindu.

Tāpat kā toreiz, kad mēs iepazināmies ar Raienu un Bekeru, man radās aizdomas, ka abi lieto kādu stratēģiju Raiens iebiedēja sievietes, un Bekers tikām runāja laipni un izturējās gādīgi, iekarodams labvēlību.

-     Kā šis džentlmenis izskatījās, Dorisa? Bekers taujāja.

-    Garš bija. Tāds stiprs.

-     Cik vecs?

-    Ne jauns, ne vecs. Dorisa pameta ar roku Raiena virzienā. Kā viņš.

-     Vai viņam bija bārda?

Dorisa ļoti pārliecinoši palocīja galvu. Tāda dzeltenīga.

Es jutu, ka tēvs man blakus izslējās taisnāks.

-    Kā viņš bija ģērbies? Bekers tincināja.

-           Jūrnieka drēbēs, Dorisa atbildēja. Bet mani tu nenpvedīsi ap stūri. Neviens jūrnieks man nav devis divus sovrinus. Ja palaimējas, tad šiliņu. Divus sovrinus savu mūžu neredzēsi.

-    Kopā četrdesmit astoņas mārciņas, Raiens atzīmēja. Turīgs vīrs.

-     Un kā viņš runāja? Bekers nerimās.

-    Nevienu jūrnieku neesmu dzirdējusi tā runājam. Izglītots vīrs, jā gan. Džentlmenis.

-     Vai bail tev nebija? Galu galā, viņš tev atklāti meloja.

-     Skaidrs, ka bija! Kopš sestdienas baidās visi, kurus pazīstu. Bet viņš man iedeva divus sovrinus. Dorisa to pateica sapņaini, gluži kā par lielāko bagātību pasaulē. Es ij acīs neesmu redzējusi divus sovrinus. Lāgiem viņš lietoja smalkus vārdus, kurus es nesapratu.

-     Piemēram?

Dorisa kādu mirkli apdomājās. Piemēram, repetīcija. Galīgi nav saprašanas, kas tas ir. Izrādās, šis grib, lai mēs savācamies sānielā, un tad viņš pastāstīšot, kas mums jāsaka, un pārliecināšoties, ka mēs visu atceramies.

-   Šovakar mums turjāatgriežas pēc trešā sovrina, sieviete, kas stāvēja līdzās Dorisai, lepni piebilda.

-     Trešā sovrina? Raiens pārsteigts pārjautāja.

-     Kuš, Melinda!Dorisa brīdināja.

-    Nē, stāstiet vien. Raiens paspēra soli uz priekšu.

-      Lai droši zinātu, ka esam visu izdarījušas. Viņš solīja mums iedot vēl vienu sovrinu,ja būsim labi pastrādājušas.

-    Kur?

-      Tai pašā šķērsielā, kur rīkoja… Melinda jautājoši paraudzījās uz Dorisu.

-    Repetīciju, noskaldīja Dorisa, iepriecināta, ka atceras šo vārdu.

-    Sakiet, kur tas ir, Raiens uzstāja.

-    Oksfordstrītā.

Jutu, ka tēvs, izdzirdējis ielas nosaukumu, sastingst manos apskāvienos.

-      Vai mēs varam dabūt to tēju? Dorisa noprasīja. Es mežā traki nosalu.

-     To jau nes, Bekers nomierināja.

-      Melinda, vai tu mani aizvestu uz to sānieliņu? Raiens lūdza.

-     Nē! Dorisa iesaucās. Tad tas džentlmenis jūs ieraudzīs un neatdos mums to trešo sovrinu. Viņa uzmeta Melindai nīgru skatienu. Es taču tev piesacīju turēt mēli aiz zobiem.

-      Viņš mūs nepamanīs, to es apsolu. Raiens viņu mierināja. Ja darīsiet, kā lūdzu, mēs jums pie tējas pasniegsim arī biskvītus.

-     Biskvītus? Kungs tētīt, jūs taču pret mums izturas kā pret lēdijām!

-    Kā pret lēdijām, Raiens piekrita.

-     Dzeltenīga, iztrūcinādams mani, ierunājās tēvs. Viņš ilgu laiku nebija bildis ne vārda.

Visi paraudzījās uz viņu.

-    Kā, lūdzu? Raiens sacīja.

-     Viņa teica, ka bārda bijusi "dzeltenīga".

Tēvs pārsteidza mani vēl vairāk, pieceldamies kājās. Raudāšanas dē[ viņa seja šķita vēl kalsnāka. Zilās acis raudzījās vēl stingāk.

-     Dzeltenīga. Tā es teicu, jā, Dorisa atzina, sajuzdamās neveikli tēva neatslābstošā skatiena dē(.

-      Tas nozīmē, ka tā nebija tikai dzeltena, tēvs secināja. Vai krāsa nebija nedaudz oranžīga? Teiksim, kaut kas pa vidu starp dzeltenu un oranžu?

Iegrimdama domās, Dorisa piešķieba galvu uz vienu, tad uz otru pusi. Drusku oranža, drusku dzeltena. Tādas bārdas bieži vis negadās manīt.

-        Tieši tādas krāsas bārdu es aprakstu savā darbā "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām", tēvs sacīja Raienam. Savā esejā es lieku nojaust, ka bārda izmantota maskēšanās nolūkā.

-    Maskēšanās?

-     Džons Viljamss strādāja uz kuģiem, kas dodas arī līdz Indijai. Dažas turienes noziedznieku bandas mēdz pārkrāsot zagto zirgu spalvu, un viena no krāsām ir tāda, kādu apraksta Dorisa un kādu es pieminu esejā. Savā darbā es uzdodu jautājumu, vai Viljamss nav nokrāsojis matus, lai maskētu savu ārieni noziegumu pastrādāšanas brīdī.

-     Jūs liekat domāt, ka mūsu meklētais ir pārkrāsojis bārdu tāda paša iemesla dēj, lai atdarinātu jūsu esejā rakstīto? Raiens vēlējās precizēt.

-     Es lieku domāt daudz vairāk. Man ir grūti iztēloties, ka slepkava vairākus mēnešus audzējis bārdu, palaikam to krāsodams. Piedevām viņam nāktos krāsot arī matus, lai tie būtu saskaņoti ar bārdu un atšķirība nepiesaistītu vairāk uzmanības nekā pati neparastā maskēšanās krāsa. Tas būtu pārāk sarežģīti.

-     Bārda pati būtu maskēšanās?

-     Bez šaubām. Tāpat kā pārģērbšanās jūrnieka drēbēs. Iespējams, viņš nāk no teātra aprindām.

-    Aktieris?

-     Kāds, kurš meistarīgi prot mainīt ārieni. Ievāciet ziņas veikalos, kas pārdod parūkas un grimu māksliniekiem!

Raiens pagriezās pret vienu no konstebliem. Jūs sapratāt, kas darāms, Gibson.

-    Jau eju, inspektora kungs. Konstebls izsteidzās no paviljona.

Bekers vaicāja tēvam: Kas tie bija par vārdiem, kurus sievietes nosauca? Par Annu mēs zinām. Bet… kas ir Džeina, Elizabete un Katarīna?

-    Es negribu par to runāt.

-     Tomēr…

-   Es par to rakstīju savā darbā. Slepkava to izlasīja un izmantoja, lai mani sāpinātu. Tas ir viss, kas jums jāzina.

-     Viņš nobučoja savu beigto māsu, tā, lūk, iejaucās Dorisa.

-    Stāvi klusu!tēvs iesaucās.

-      Nogūlās uz kaimiņa mirušās meitas kapa, tā ja. Augām naktīm kārpīja nagiem zemi. Tas džentlmenis izstāstīja, kas jūs par putnu. Teica, lai neiežēlojamies par jums, ja jūs sakreņķēsieties un vēl trakāk dusmosieties, kamēr mēs saucam tos vārdus. Jūs esot to pelnījis.

-     Turi muti! Tēvs pacēla rokas un itin kā pastūma prom kādu neredzamu cilvēku vai rēgu. Pirmo reizi es redzēju viņu tik uzbudinātā stāvoklī. Esi nolādēta! Vairs ne vārda!

Piepeši durvis atvērās, un atgriezās konstebls, kurš bija aizgājis pēc tējas, un ienāca arī četri viesmīli ar paplātēm.

-    Biskvīti! Es neredzu biskvītus! Dorisa žēlojās.

Es pievērsos tēvam, bet viņš jau izrādījās izgājis no paviljona un aiztaisījis durvis.

-     Tēvs! Es izsteidzos ārā, viņu meklēdama.

Viņš stāvēja, nodūris galvu, un pētīja grants celiņu. Cepuri viņš turēja rokās. Aukstais vējš bužināja īsos tumšos matus. Debesis sedza melni mākoņi.

-    Nav tādas lietas kā aizmiršana, viņš klusā balsi noteica.

Atvērās durvis, un no paviljona iznāca Raiens ar Bekeru.

-    De Kvinsij! uzsauca Raiens.

Tēvs arī viņiem neatbildēja.

Abi vīri nostājās viņam priekšā.

-     Piedodiet, bet… Raiens atkal iesāka, man nepieciešams, lai jūs paskaidrojat, kādēļ šo sieviešu vārdi jūs tik ļoti satrauc.

-     Tā nav jūsu darīšana.

-    Slepkavības padarīja to par manu darīšanu, Raiens neatlaidās. Man jāizprot, kādu patoloģisku saikni šis cilvēks jūt arjums.

-    Lieciet viņu mierā, es pieprasīju. Dzirdot un pazīstot sieviešu izsauktos vārdus mežā, man kļuva skaidra to baismīgā nozīme tēvam un arī tas, kādēļ tēvs jutās tik neizmērojami satriekts. Jūs taču redzat, kā tas viņu ietekmē.

-     Mis de Kvinsij, jūs taču apzināties, Raiens palika pie sava. Es nevaru paļauties uz jūsu tēva palīdzību, ja slepkava spēj ar viņu manipulēt. Tas apdraud izmeklēšanu.

-    Šoreiz, sacīja tēvs.

Balss noskanēja tik klusi, ka es uzreiz neattapu, ko viņš teicis.

-    Kā, lūdzu? vaicāja Raiens.

-     Tikai šoreiz, tēvs atkārtoja jau skaļāk. Viņš pacēla acis pret Raienu un Bekeru. Skatienā vīdēja sāpes un apņēmība. Slepkava spēja ar mani manipulēt tikai šajā reizē. Es nepieļaušu, lai tas atkārtojas.

-    Un vārdi?

-      Ja tu glabā noslēpumus, iegrūd dvēseles dziļumos un nobēdzini, tad patiesībā tie valda pār tevi. Es par tiem esmu rakstījis, taču skaļi runāt nemūžam neesmu spējis. Kā jums šķiet, kādēļ tā? Neaprakstītai, baltai lapai varu uzticēt vairāk nekā otram cilvēkam. Sveši cilvēki drīkst lasīt par manām visdziļākajām ciešanām, taču es neļaujos izpaust savas ciešanas, stāvēdams aci pret aci.

Tēvs izņēma flakonu no kabatas un iedzēra opija tinktūru.

-     Tā jūs sevi pazudināsiet, Bekers izgrūda, atkārtodams brīdinājumu, kuru jau bija tēvam izteicis pirmīt.

-    Pastāv vairāk nekā viena realitāte, tēvs paziņoja.

-    Es jūs nesaprotu, konstebls atzina.

-    Un dažas realitātes ir spraigākas par citām. Vai gribat zināt par Džeinu, Elizabeti un Katarīnu?

-    Nevis gribu, bet man jāzina, Raiens uzstājīgi izlaboja.

-      Džeina bija mana jaunākā māsiņa. Viņa nomira, kad man bija četrarpus gadu. Tēvs dziļi ieelpoja. Viņa bija kā saulīte un īsts nevainības iemiesojums. Kā es dievināju ar viņu rotaļāties! Par nelaimi, Džeina saslima ar neizskaidrojamu drudzi un tika ieslodzīta slimo istabā. Dzīvu es viņu vairs nekad neredzēju. Manas bēdas vien vairojās, kad mājā izplatījās runas par kalponi, kas, Džeinas nemitīgās vemšanas nokaitināta, iecirta pļauku slimajai meitenītei, lai tā pārstāj vemt. lepļaukāja mirstošu bērnu. Goda vārds, tobrīd mani pārmāca atklāsme, ka bērnistabā valdošā pasaule nav tāda, kā man agrāk šķitis, ka pastāv ļaunums un pasaule ir šausmu pārpilna. Emilija, lūdzu, nosauc savu otro vārdu.

-     Džeina, es teicu ar lepnuma pieskaņu balsī. Par godu tēva mirušajai māsai.

-     Nav tādas lietas kā aizmiršana, tēvs uzsvēra. Samaksājis tām nožēlojamām būtnēm, lai tās sauktu Džeinas vārdu, slepkava uzjundi manas atmiņas par kalponi, kas iepļaukāja manu mirstošo māsiņu. Viņš liek manīt, ka es saņemu pliķi sejā. Smago atmiņu mocīts, tēvs sāka bērt vārdus ātrāk. Tagad es pastāstīšu par savu māsu Elizabeti. Tolaik viņai bija deviņi gadi, man seši. Meitenei bija liela galva, un ārsti uzskatīja, ka cēlonis ir hidrocefālija.

Bija redzams, ka abi policisti nesaprot medicīniskā termina nozīmi.

-       Manai māsai bija ūdensgalva, tēvs steidzīgi paskaidroja. Iespējams, viņas gudrība un jūtīgums tieši skaidrojums ar lielo galvas izmēru. Pēc Džeinas nāves man bija palikušas vēl divas māsas, ar kurām rotaļājos, bet Elizabete bija mans "otrais es". Kur atradās viņa, tur veidojās paradīze. Mēs pastāvīgi rotaļājāmies kopā. Viņa lasīja man priekšā brīnišķīgās arābu nakts pasakas. Dažkārt to skaistums pat saraudināja Elizabeti. Tādos gadījumos viņa izlasīja man pasaku vēlreiz. Mēs gulējām vienā istabā. Es biju it kā nošķirts klusā dārzā, no kura bija izraidīta visa apziņa par nomāktību un varmācību. Tēvs pavērās augšup aizvien tumstošajās debesīs. Kādā svētdienas pēcpusdienā Elizabete viesojās pie draudzenes tuvējā kalpu namā. Ciemos viņa dzēra tēju. Vakaram tuvojoties, kalpone pāri pļavai atveda viņu mājās. Nākamajā rītā Elizabetei sākās drudzis. Slimība strauji attīstījās. Pēc nedēļas viņas vairs nebija. Vai ūdens tējā, kuru viņa dzēra, bija piesārņots? Vai saslimšanas ierosinātāji meklējami pļavā, pa kuru viņa gāja? To es vairs neuzzināšu. Ārsti sprieda, ka pie vainas varētu būt viņas lielā galva.

Stāstījuma pārņemts, tēvs notrīsēja.

-    Tev nav tas jādara, es aizrādīju.

-      Inspektors Raiens apgalvo, ka paskaidrojums ir nepieciešams, tēvs rūgti atteica. Kad aukle pastāstīja par Elizabetes nāvi, es to nejaudāju aptvert. Tolaik biju sešus gadus vecs, un man burtiskā nozīmē bija sajūta, ka esmu no sitiena zaudējis samaņu. Strauji progresējošās slimošanas laikā man nebija ļauts viņu apciemot, taču es nenovaldījos, kad uzzināju, ka mirušās miesas novietotas augšstāva guļamistabā. Vienos pēcpusdienā, kamēr kalpi ēda un pārējie mājinieki bija nolikušies pasnaust, es pa sētas puses kāpnēm uzzagos augšstāvā un uzlūkoju istabas durvis. Tās bija aizslēgtas, taču kļūdas pēc atslēga bija palikusi durvis, tādēļ es tās atslēdzu. Izdzirdējis kalpotāju balsis apakšstāva virtuvē, es steigšus iegāju istabā un aizvēru durvis tik nedzirdami, ka gaitenī neatskanēja pat atbalss. Gultas augstais kājgalis iesākumā neļāva man viņu saskatīt. Es pagājos uz priekšu, un manam skatienam pamazām pavērās mirusī Elizabete. Mīļā, jaukā Elizabete. Atdzisušie plaksti, marmora bālās lūpas, uz krūtīm sakrustotās stingās rokas, ko nekādi nevarēja sajaukt ar dzīva cilvēka locekļiem. Tikai platā piere izskatījās tieši tāpat. Logs bija atvērts, pa to iemirdzēja krāšņa saules gaisma, tomēr šķita, ka līdz ar to ieplūst sērīga pūsma, vējš, kas simtiem gadsimtu pāršalc mirstīguma laukiem. Tēvs brīdi sakopoja spēkus un turpināja stāstu: Aiz loga šķita atveramies zilo debesu jums. Es itin kā pacēlos gaisā un lidoju. Mani apņēma saltums, un es nodrebēju. Piepeši es atkal atrados istabā un apjautu, ka aizritējis ilgs laika sprīdis un es stāvu blakus Elizabetes mirstīgajām atliekām. Negaidot izdzirdēju soļus aiz durvīm. Steigdamies es noskūpstīju Elizabeti uz lūpām, tad pagaidīju, kamēr soļu troksnis noklust, un izzagos no istabas, neviena mājinieka neatklāts. Nākamajā dienā ieradās ārsti ar ķirurgu, kas uzskatīja, ka nāves cēlonis ir meklējams smadzenēs, un atvēra Elizabetes brīnišķīgo galvaskausu. Es to zinu, jo otrreiz ielavījos istabā un ieraudzīju pārsējus, kas slēpa griezuma vietas. Es bieži sapņos skatīju atveri zem šiem pārsējiem, šo eju uz viņas agrāko prātu. Vēlāk es dzirdēju ķirurgu sakām, ka Elizabetei bijušas visskaistākās smadzenes, kādas viņš jebkad redzējis.

-     Mīļo stundiņ… Raiens nočukstēja.

-       Tagad par Katarīnu, tēvs turpināja jau apņēmīgāk, Viljama Vērdsverta meitu. Viljams bija mans elks. Jaunībā es rakstīju viņam apbrīnas pilnas vēstules. Grūti aprakstīt, ko izjutu, bet viņa dzejoļi mani burtiski spārnoja. Viņa ticība jūtu brīvībai, atvērtība jaunām perspektīvām man likās vienīgais patiesais dzīves ceļš. Dzejnieks atbildēja uz manām vēstulēm un pat uzaicināja paciemoties pie viņa Ezeru novadā. Divreiz devos turp, taču vienmēr mana nedrošība neļāva pieklauvēt pie durvīm. Tikai daudz vēlāk, sava tālaika drauga Kolridža pavadīts, es spēju sakopot drosmi un iepazīties ar Vērdsvertu. Drīz es tai apvidū apmetos uz dzīvi un bieži apmeklēju Vērdsvertu kotedžā "Dūja", mājā, kuru viņš īrēja. Cik strauji mainās apstākļi! Kad Vērdsverts nolēma, ka viņam nepieciešams lielāks nams, es pats noīrēju to kotedžu. Es gribēju gulēt tai istabā, kurā bija gulējis viņš, ieturēt maltītes tai istabā, kurā ēdis viņš. Diemžēl elki nereti izrādās nepilnīgi. Viljams nereti bija mazisks un tracinoši neizlēmīgs jautājumos par darbu, kur es piekritu viņam palīdzēt. Mēs dažkārt strīdējāmies, un šīs nesaskaņas ietekmēja manas attiecības ar viņa sievu Mēriju un māsu Dorotiju. Draudzību gan uzturēja pieķeršanās, kuru es jutu pret viņa trīsgadīgo meitu Katarīnu. Mēs pavadījām laiku kopā, cik vien bieži man bija iespējams. Brīžiem veselām pēcpusdienām divi vien rotaļājamies kotedžā. Slepkava tiecas arī te uzlikt ļaunu zīmogu, taču manas siltās jūtas pret Katarīnu vienkārši līdzinājās mīlestībai, kuru jutu pret savām mirušajām māsām Džeinu un Elizabeti. Kopā ar Katarīnu es atkal jutos kā bērns. Es atrados savas zēnības bērnistabas dārzā, no kura bija izraidīta visa nomāktība. Kādudien es saņēmu Viljama māsas Dorotijas rakstītu zīmīti, kuru atceros vēl līdz šai dienai: "Mans mīļais draugs! Rakstīdama šīs rindas, esmu satriekta līdz sirds dziļumiem, taču nesu jums skumju vēsti. Mūsu mīlulīti Katarīnu trešdienas vakarā sagrāba krampji. Lēkmes turpinājās līdz piecpadsmit pāri pieciem no rīta, kad viņa pēdējoreiz ievilka dvašu." Tēvs brīdi klusēja. Pēdējoreiz ievilka dvašu. Tieši tāpat kā Džeina un Elizabete. Pēc Katarinas apbedīšanas pie baznīcas netālu no kotedžas es katru vakaru devos uz kapsētu un patiešām kārpīju zemi nagiem, kā to stāstīja slimā sieviete paviljonā. Es biju gatavs mirt, lai Katarina atkal būtu dzīva. Tāpat arīdzan Džeina un Elizabete. Nudien, es biju ar mieru atdot dzīvību, lai viņas augšāmceltos. Un Anna… arī par viņu es sēroju. Es sēroju par visiem cilvēkiem, kuru aiziešanu savā dzīvē biju pieredzējis. Es atkal un atkal rakstīju par viņām. Es atklāju savas dvēseles mokas uz papīra tā, kā to nekad līdz šim nebiju darījis. Pirms Katarinas nāves es dzēru opija tinktūru vien paretam, lai nomāktu vēdera un sejas sāpes. Pēc tam tas kļuva par ārkārtīgi biežu ieradumu, kā es rakstīju savā "Opija lietotāja grēksūdzē".

Raiens un Bekers dažus mirkļus stāvēja nekustīgi, taču viņu sejas izteiksmes skaidri apliecināja, kādu iespaidu stāstījums uz abiem atstājis.

Tēvs pacēla acis pret tumšajām debesīm un pēc tam pret kailajiem koku zariem, kuri vairs nekustējās.

-    Vējš pierimis, viņš sacīja. Biju domājis, ka tas vēsta par negaisu, taču tagad redzu… Tēvs norādīja uz ziemeļiem. …ka virs Temzas tik agri krājas migla. Viņš pagriezās pret Raienu un Bekeru. Slepkava tiecas panākt, lai identificēju viņu ar kalponi, kas iepļaukāja manu mirstošo māsiņu par neapturamo vemšanu. Es nedrīkstu vemt. Tas ir mans mēģinājums izprast sāpes, kuras mani padarījušas par tādu, kāds esmu. Tāpat es ceru, ka mani lasītāji izpratīs paši sevi. Savu neķītro nolūku vadīts, slepkava izkropļo manu darbu, un, zvēru pie Dieva, es likšu viņam par to samaksāt, tāpat kā es likšu viņam samaksāt par to, ka sestdienas vakarā viņš brutāli atņēmis dzīvību tām piecām nabaga dvēselēm.

-    Un, iespējams, plāno atņemt vēl citām. Raiens beidzot bija atguvis balsi.

8. nodaļa revolūcijas gads

Septiņpadsmitajā gadsimtā pelmels, spēle ar koka āmuru un bumbiņu, Vestminsteras rajonā ieguva tādu popularitāti, ka tieši tā nodēvēja ielu, kurā ar šo spēli bija pierasts aizrauties. Ap 1854. gadu Pelmela, kas stiepās gar Sentdžeimsa parka ziemeļu malu, bija ieguvusi pavisam citāda rajona slavu tur rindojās grezni džentlmeņu klubi, kur pulcējās vīrieši ar līdzīgiem uzskatiem. Tie varēja kopā ieturēt maltīti, iedzert, izsmēķēt cigāru, baudīt klusumu bibliotēkas telpā vai pat pārnakšņot. Lai ari daži no tiem uzturējās klubos, vairīdamies pavadīt vakarus ģimenes lokā, vislielākais pievilkšanas spēks bija azartspēles.

Pastāvēja klubi, kas apvienoja dažādu politisko partiju, reliģisko novirzienu, aktiermākslas, rakstniecības, gleznošanas un praktiski jebkuru interešu pārstāvjus, kurus apstiprināja esošie biedri un kuri bija ar mieru maksāt divdesmit gineju iestāšanās maksu un ik gadu iemaksāt vēl desmit gineju. Augstā likme apliecināja piederības ekskluzivitāti, jo gineja vairs nepastāvēja kā oficiāls maksāšanas līdzeklis, drīzāk kā jēdziens profesionāla honorāra vai luksusa priekšmeta apmaksai. Ja kāds pieprasīja gineju, tad saņēma divas monētas mārciņu un šiliņu. Tādējādi tika norādīts, ka gineja, kas tolaik vairs nepastāvēja, ir labu tiesu vērtīgāka par mārciņu.

Pelmelā veidojās ne mazāk kā četri simti interešu klubu džentlmeņiem, un dažiem klubiem nebija grūti palikt neredzamiem, neizpelnīties uzmanību kaimiņu vidū. Turklāt kluba biedri ieiešanai klubā vai iziešanai no tā varēja izmantot īpašus aizkaru tuneļus, kādus daži klubi uzstādīja starp ielu un ieejas durvīm. Kariete pasažieri pieveda tieši pie tuneļa ieejas, kur tas izkāpa. Kad kariete aizbrauca, tā ari palika noslēpums, kas klubā ieradies.

Tajā pirmdienas pēcpusdienā pulksten divos kariete, kas ārēji neatšķīrās no daudzām citām (tiesa, labiekārtotajā salonā pasažieri varēja baudīt pat cigārus un brendiju) devās prom no tuneļa ieejas Karaliskajā Lauksaimnieku klubā un iejuka Pelmelas satiksmē. Izkārtne pie kluba durvīm vēstīja, ka tas ir slēgts remonta dēļ.

Ar drapērijām norobežotajā ejā stāvēja trīs vīrieši lords Pālmerstons, viņa apsardzes priekšnieks pulkvedis Bruklains un kāds Bruklaina vienības loceklis. Pēdējais palika pie ieejas tunelī un novēroja ielu, kamēr Bruklains piegāja pie vīrieša, kurš bija ģērbies kā kluba šveicars, taču patiesībā arī piederēja pie apsardzes vienības.

-     Nekas neparasts nav pieredzēts, pulkvedi, šveicars ziņoja.

Bruklains iegāja klubā, pārlaida skatienu ar gludu marmoru izgreznotajam foajē un klusībā atzīmēja divu citu vienības locekļu pozīcijas abi pamāja ar galvu, apliecinādami, ka viss ir kārtībā. Citus cilvēkus foajē nemanīja.

-    Viss gatavs, jūsu gaišība, Bruklains pavēstīja.

Iegājis foajē, Pālmerstons devās garām reģistrācijas galdam klerkam bija dota norāde palikt mājās.

Kreisajā pusē mirdzēja stikla vitrāžā veidotās bāra durvis un iepretī restorāna durvis, kas šķietami vilināja un aicināja apmeklētājus. Taču Pālmerstons un Bruklains nogriezās pa labi un devās augšup pa marmora kāpnēm. Katrs it kā smagnējā septiņdesmit gadu vecā Pālmerstona solis pauda milzu politiskās varas iedvestu pašpaļāvību.

Viņš mērķtiecīgi soļoja pa gaiteni un apstājās pie otrajām durvīm labajā pusē. Tur viņš pagaidīja, līdz Bruklains pieklauvē vispirms trīs reizes, pēc tam vēl vienu.

Kad durvis atvērās, aiz tām stāvēja pievilcīga jauna sieviete apburošā tērpā.

-    Pateicos, pulkvedi, sacīja Pālmerstons. Atgriezieties pēc pusotras stundas.

-    Labi, jūsu gaišība.

Uzsmaidījis jaunajai sievietei, Pālmerstons iegāja telpā un aizvēra durvis.

Lorda kaislība uz sieviešu sabiedrību bija tik plaši zināma, ka valodas no augstākajiem sabiedrības slāņiem izplatījās tālāk un kļuva par iemeslu piedauzīgiem jociņiem Londonas trūcīgajos rajonos. The Times bija viņu iesaukusi par Lordu Kupidonu.

Šādu slavu veicināja Pālmerstons pats un izmantoja par aizsegu citām darbībām. Sieviete, kas viņu sagaidīja pulkveža Bruklaina nolīgta aktrise -, bija darījusi visu, lai viņas ieiešanu kluba segtajā tunelī redzētu daudzi. Bruklains bija uzskatījis par pašsaprotamu iespēju, ka klubs tiek novērots. Aktrises ierašanās vīriešiem paredzētā klubā, kas ir slēgts remontam, būtu pietiekami labs izskaidrojums tam, ka piecas minūtes vēlāk piebrauc Pālmerstons. Pat apsardzes vīri tiktu maldināti par patiesajiem Pālmerstona ierašanās iemesliem. Ja nedraudzīgs novērotājs spētu sazīmēt aktrisi, tas butu vēl labāk, jo nostiprinātu Pālmerstona kā eksotisku sakaru kārotāja slavu.

Aizslēdzis durvis, Pālmerstons pamāja aktrisei ar galvu. Vai esat pie pilnas veselības?

-    Tencinu, jūsu gaišība, esmu.

-    Vai jums ir kāds laika kavēklis?

-    Jaunas lugas manuskripts, kas uzmanīgi jāizlasa.

-    Vai lugā ir papilnam asiņu?

-    Jā, jūsu gaišība. Dīķī nodur cilvēku. Un paredzēti arī divi sprādzieni.

-    Ar nepacietību gaidīšu izrādi.

Pālmerstons atstāja sievieti viesistabā un devās uz guļamistabu. Aizslēdzis durvis, viņš atbīdīja skapi no sienas. Skatienam atklājās kāpnes, kas veda uz nākamo stāvu.

Tur viņš iegāja istabā. Pie gara galda sēdēja seši vīri, pa trim katrā pusē. Visi bija papūlējušies nepieļaut, lai kāds izseko viņu ierašanos. Ģērbušies putekļainās remontstrādnieku drēbēs un paņēmuši darbarīku kastes, viņi aptuveni septiņos no rīta pa vienam bija ienākuši pa kalpotāju durvīm. Strādnieku ierašanās klubā, kas slēgts uz remonta laiku, nevienā neraisītu aizdomas.

-    Andrē, jūs esat kļuvis kalsnāks kopš mūsu beidzamās tikšanās reizes, Pālmerstons atzīmēja. Uzrunātais gan bija anglis, taču Pālmerstons labprātāk dēvēja viņu franču segvārdā.

-    Ne slimības dēļ, jūsu gaišība.

-    Nudien ne. Jums ir jauna draudzene.

Andrē neslēpa pārsteigumu par Pālmerstona informētību.

-            Viņu sauc Anželika, Pālmerstons ziņoja. Divdesmit gadu veca sieviete no Reimsas. Aizraujas ar dejošanu. Viņas tēvs ir galdnieks.

-    Jūsu gaišība, es piesargājos viņai kaut ko izpaust. Sieviete iederas manā viltus dzīvē un manus noslēpumus nezina.

-    Nav pamata bažām, Andrē. Esmu jau noskaidrojis, ka viņa mūs neapdraud. Pieminu šos sīkumus vien tālab, lai atgādinātu, ka es par jums visiem domāju diendienā, kaut arī mēs satiekamies tikai divreiz gadā.

-   Jūsu gaišība, aši ierunājās anglis, kurš sevi dēvēja par Džovanni, ja esat dzirdējis par manu aizraušanos ar alkoholu, tas nav tik pārmērīgi, kā es izliekos. Tā ir tikai izrādīšanās, lai Itālijas varas iestādēm nerastos aizdomas par manu nopietno darbu.

-    Zinu, Pālmerstons atbildēja. Es neesmu vīlies nevienā no jums.

Visi izskatījās atviegloti.

-     Es paļaujos, ka jūs nepievilsiet mani. Jūs patiešām allaž esat man prātā. Pālmerstons cieši uzlūkoja klātesošos citu pēc cita, izrādīdams varenu, ietekmīgu klātesamību, kas viņam bija ļāvusi ieņemt gan kara, gan ārlietu, gan iekšlietu ministra amatus. Tiekoties ik pēc pusgada, mēs nostiprinām savstarpējo saikni. Apmainīdamies ar stingriem skatieniem, mēs no jauna pārliecināmies, ka es varu paļauties uz jums un jūs varat paļauties uz mani. Vai es varu? Vai varu uz jums paļauties?

-    Jūs zināt, ka varat, jūsu gaišība, Nilss apliecināja.

-    Anselmo, Volfgang, Mihail? Arī šoreiz Pālmerstons nosauca pieņemtos vārdus, kas simbolizē valstis, kurās šie britu slepenie darbinieki strādā.

-    Esmu pilnībā uzticams jums, jūsu gaišība, Mihails apgalvoja. Vissvarīgākais ir misijas izpilde.

Pārējie apņēmīgi māja ar galvu.

-    Sāciet ziņojumus!

Klātesošie cits pēc cita izklāstīja gūtos panākumus.

-    Jūsu darbi mani spārno.

-    Paldies, jūsu gaišība.

-    Vai jums ir nepieciešami papildu resursi?

-    Vajadzīgi vēl ieroči, munīcija, sprāgstvielas un iespiedmašīnas, Volfgangs atbildēja. Nemaz nerunājot par alkoholu, lai pamudinātu ļautiņus to visu laist darbā.

-    Un cik mums tas maksātu?

-    Divdesmit tūkstošus mārciņu.

Pārējie nosauca mītnes zemēs Francijā, Spānijā, Itālijā, Dānijā un Krievijā vajadzīgo naudas daudzumu.

-     Finanses tiks piegādātas pa parastajiem kanāliem, Pālmerstons solīja, ne reizi neapšaubīdams iespaidīgos naudas pieprasījumus.

-     Esmu dzirdējis baumas, ka mūsu karaliene atkal ir uz grūtām kājām, sacīja Andrē.

-    Nav, atteica Pālmerstons, lai gan esmu saņēmis apliecinājumu, ka tāds ir viņas mērķis. Ar astoņiem bērniem viņai ir par maz. Viņas Majestāte, alkdama laist pasaulē vēl kādu atvasi, ir iecerējusi visus savus bērnus ieprecināt Eiropas valdnieku ģimenēs, lai nodrošinātos, ka Eiropa neapdraudēs Britu impēriju. Viņa ilgojas pēc "Kontinenta vecmāmuļas" titula. Taču plāna īstenošana prasīs daudzus gadus, un Viņas Majestāte muļķīgā kārtā maldās, ja iedomājas, ka asinsradinieki nekašķējas. Mūsu paņēmiens ir drošāks. Tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotais gads apliecinaja ta pareizību. Vienīgais ceļš, ka aizsargat impēriju, ir destabilizēt Eiropu.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotais gads. Plaisa starp bagātajiem un nabagiem kļuva tik neizmērojama, ka gandrīz ikvienā Eiropas valstī izcēlās un izplatījās revolūcijas.

Nemieri sākās Francijā, kur gaisā joprojām virmoja atskaņas no asinīm bagātās 1789. gada revolūcijas un 1848. gadā gandrīz vai izcēlies pilsoņu karš darīja galu monarhijai, kuras pārstāvis nesen bija atgriezies troni. Apvērsumi izplatījās uz Itālijas un Vācijas valstīm, uz Hābsburgu impēriju, Beļģiju, Šveici, Dāniju un Poliju. Daudzviet nemieru sekas bija īslaicīgas, un aristokrātija drīz atgriezās pie varas. Taču kopš Revolūcijas gada bija pagājuši vien seši gadi, un Eiropā aristokrātija joprojām dzīvoja bailēs.

Lielbritānija bija viena no retajām valstīm, kas nepiedzīvoja revolūciju, un sekas bija tādas, ka šī valsts pacēlās pasaules varas virsotnē un kļuva par planētas valdnieci. Tikai saujiņa izredzēto zināja, ka lorda Pālmerstona mērķtiecīgā virzība no kara ministra uz ārlietu ministra un pēc tam uz iekšlietu ministra posteni bija ļāvusi viņam izveidot provokatoru tīklu, kas musināja strādnieku šķiru visā kontinentā sacelties pret bagātajiem kungiem. Turot' Eiropu pastāvīgā juceklī, viņš nodrošināja Lielbritānijas dominanci pasaulē.

Kā viņš stāstīja saviem spiegiem: "Vienīgais ceļš, kā aizsargāt impēriju, ir destabilizēt Eiropu."

Taču, ārēji izskatīdamies pašpārliecināts, Pālmerstons apzinājās, ka gandrīz aizgājis par talu. Revolūcijas gars, kuru viņš bija ieviesis Eiropā, bija netieši aplipinājis arī Angliju.

1848. gada Londonā, Keningtonas kriketa laukumā pie Voksholas dārziem uz dienvidiem no Temzas, sapulcējās simt piecdesmit tūkstoši čartistu kustības biedru. Viņi bija iecerējuši doties gājienā uz parlamenta ēku un pieprasīt ikgadējas vēlēšanas, vispārējas vēlēšanu tiesības ikvienam vīrietim Anglijā un tiesības tikt ievēlētiem arī tiem, kuriem nepieder īpašums.

Bailes par sekām pamudināja Pālmerstonu nolīgt simt piecdesmit tūkstošus īpašo konsteblu pa vienam uz katru čartistu. Armijas vienības ieņēma visus tiltus pāri Temzai. Vēlāk čartisti piekāpās, un tikai daži kustības pārstāvji šķērsoja upi un iesniedza petīciju valdībai, kas izlikās to izskatām, taču beigu beigās nedarīja neko. Čartisti visā valstī atgriezās mājās. Krīze bija novērsta.

Taču Pālmerstons apzinājās, ka paša radītā dēmona dēļ sekas varēja būt pavisam citādas.

Viņa gaišība devās atpakaļ pa slepenajām kāpnēm, aizstūma skapi vietā, atslēdza guļamistabas durvis un sveicināja jauno, valdzinošo aktrisi, kas sēdēja viesistabā.

Jaunā sieviete pacēla acis no melodrāmas manuskripta un smaidīdama jautāja: Vai mēs esam beiguši, jūsu gaišība?

Pālmerstons ieskatījās kabatas pulkstenī un nopūtās.

-    Diemžēl esam.

-    Allaž esmu jūsu rīcībā, jūsu gaišība.

-    Jūs esat visnotaļ šarmanta.

Pie durvīm klauvēja vispirms trīs reizēs, tad vēl vienu. Pālmerstons paraudzījās pa actiņu un atvēra durvis. Aiz tām gaidīja Bruklains.

-    Pusotra stunda. Jūs esat punktuāls kā vienmēr, pulkvedi.

Abi devās atpakaļ pa kluba gaiteni, garām apsardzes virsniekam marmora kāpņu galā un uz kluba grezno foajē. Tikmēr augšstāvā par strādniekiem pārģērbušies aģenti izgāja no sapulces telpas un turpināja izlikties, ka remonte kluba telpas. Saulrietā viņi izies no mājas pa kalpotāju durvīm. Nākamajā rītā ēkā ieradīsies citi strādnieki īstie.

-    Pulkvedi, jūs četrdesmit astotajā gadā dienējāt Indijā, Pālmerstons ierunājās, kad viņi bija nonākuši kāpņu pakājē. Vai jūsu ausīs tolaik nonāca ziņas par iespējamo sacelšanos Londonā?

-     Par čartistu nemieriem, jūsu gaišība? Jā. Ārkārtīgi satraucoši. Mēs allaž uzmanījāmies, lai vietējie Indijā nesarīko līdzīgu dumpi.

Pie kluba viņi atkal sastapa apsargu šveicara tērpā. Drapēriju tuneļa galā gaidīja citas krāsas kariete.

-    Vai likāt pēc mums atbraukt citam transportlīdzeklim? Pālmerstons vaicāja.

-     To darīju drošības dēļ, jūsu gaišība. Ikviens, kas jūs izsekojis līdz klubam, varētu uzmanīt karieti, kurā ieradāties, un spriest, ka tā vēl atgriezīsies. Tas būtu vieglāk, nekā gaidīt uz ielas šeit un baiļoties, ka viņus var pamanīt.

-    Vai jums ir aizdomas, ka man seko?

-    Es allaž to paturu prātā, jūsu gaišība.

Bruklains un viņa padotais, kas apsargāja eju, nostājās Pālmerstonam abās pusēs, lai viņu nevarētu ieraudzīt iekāpjam karietē. Pats Bruklains, liekot kāju uz karietes pakāpiena, vēl beidzamo reizi drošības pēc pārlaida skatienu apkārtnei.

Ar acīm viņš meklēja pazīmi, kas nodotu novērotāju cilvēku, kurš nemitīgajā burzmā uz ielas stāv nekustīgi. Tajā dienā novērotāju saskatīt būtu vieglāk, jo ielās apgrozījās mazāk tautas nekā parasti satrauktie ļaudis steidzās nonākt mājās, pirms iestājas tumsa un var notikt jaunas slepkavības.

Jau mirkli vēlāk Bruklains sēdēja iepretim Pālmerstonam greznajā karietē, kas traucās pa Pelmelu. Uz bukas kučiera pienākumus pildīja aģents, savukārt otrs aģents bija iekārtojies blakus.

-   Jūsu gaišība, vai ierunājāties par čartistu sacelšanos kāda noteikta iemesla dēļ?

-    Čartistu sacelšanās norisinājās tikai pirms sešiem gadiem, cilvēki to labi atminas. Jāteic, vienīgā reize, kad ielās valdīja līdzīgas izbailes kā pašlaik, bija pēc Retklifas lielceļa slepkavībām vairākus desmitus gadu agrāk. Pēc slaktiņa sestdienas vakarā bailes ir atgriezušās pilsētas ielās. Mums jādara viss, lai novērstu paniku.

Bruklains deva rīkojumu kučierim nogriezties pa kreisi, uz Morlbororoudu.

-    Tas nav ceļš uz manām mājām, Pālmerstons iebilda. Man jādodas turp un jāgatavojas pieņemšanai, ko lēdija Pālmerstone rīko par godu premjerministram. Mums jānogriežas pa kreisi un jabrauc pa Sentdžeimsstrītu.

-    Tādu maršrutu no jums sagaida, jūsu gaišība. Šis būs vēl viens drošības pasākums. Mēs dosimies pa neparedzētu ceļu.

-    Vēl viens drošības pasākums? Vai jūs sagaidāt nepatikšanas?

-    Atkārtošu jūsu gaišības vārdus: "Bailes ir atgriezušās pilsētas ielās." Kā iekšlietu ministrs jūs varat kļūt par mērķi neapmierinātajiem, kuri uzskata, ka neesat darījis pietiekami, lai ielās valdītu drošība. Runādams Bruklains nevis lūkojās uz Pālmerstonu, bet gan pievērsa visu uzmanību namu logiem abās pusēs un pētīja ielu. Es nevaru mainīt jūsu dzīves un darba vietu, taču es varu mainīt maršrutu, pa kuru jūs uz šīm vietām dodaties.

Kreisajā pusē palika Bekingemas pils, kariete nogriezās pa labi un ripoja pa Konstitjūšenhillu.

-    Mani nemierina doma, ka Viņas Majestāte šajā ielā pārdzīvojusi sešus noslepkavošanas mēģinājumus, ieteicās Pālmerstons.

-    Tas tālab, ka viņa šeit dzīvo, jūsu gaišība. Neviens nevar paredzēt, ka jūs pa šo ceļu dosities mājup.

-    Pirms četriem gadiem kāds lūkoja nogalināt Viņas Majestāti, iesitot pa galvu ar spieķi. Tas notika pie manas mājas tolaik, kad tas vēl bija viņas brālēna lorda Kembridža īpašums.

-    Kā jau pirmīt sacīju, jūsu gaišība, es varu mainīt maršrutu, turpretim jūsu dzīvesvietu mainīt nevaru.

Pie Velingtona arkas kariete nogriezās pa labi un iebrauca Pikadili, ielā, kur atradās Pālmerstona savrupmāja. Senākos laikos te pletās tīrumi. Tad savu savrupmāju tur uzcēla drēbnieks, kurš sapelnīja naudu, pārdodams tolaik tik modernās iestīvinātās apkakles jeb "pikadilus" ar mežģīņu apmalēm. Namu nosauca par Pikadiliholu, un drīz tā nosaukumu attiecināja uz visu apkaimi. Drīz vien šajā vietā slējās aizvien jaunas savrupmājas. Prestižais rajons atradās taisni iepretim Grīnparkam, slavenam ar uguņošanas izrādēm īpašos valsts svētkos.

Kad kariete tuvojās mūrī iebūvētajiem vārtiem, aiz kuriem varēja redzēt pusloka ceļu Pālmerstona savrupmājas priekšā, Bruklains turpināja novērot ielu un pamanīja no parka iznākam kādu vīrieti.

Citu vidu gājējs izcēlās ar to, ka mērķtiecīgi soļoja pāri ielai, tik nesatricināmi virzīdamies uz karieti, ka pat nelikās zinis par citiem ratiem, kuru vadītājam nācās tik spēji pievilkt grožus, ka zirgi sacēlās pakaļkājās.

Labajā rokā virs turēja revolveri.

-    Metieties uz grīdas, jūsu gaišība!

-Ko?

-    Metieties uz grīdas, jūsu gaišība! Tūlīt!

Bruklains varēja saskatīt, ka svešajam rokā ir 1851. gada Kolta sistēmas revolvera jūrnieku modelis. Prātā viņš automātiski pārlika tā parametrus pašlādētājs, kura cilindrus pielādē pa stobru ar divsimt astoņdesmit gramiem pulvera un trīsdesmit astotā kalibra lodi.

Vīrietis arvien tuvojās.

Viena vārtu puse lēni pavērās.

-    Forster! Bruklains uzsauca kučierim. Abi ar Vitmenu nogādājiet viņa gaišību drošībā aiz vārtiem. Es novērsīšu uzbrucēja uzmanību.

Kariete pievirzījās tuvāk vārtiem, kas gausi vērās vaļā.

Bruklains izlēca no karietes.

-    Stāt! viņš uzsauca bruņotajam vīram. Pulkvedis pacēla rokas, it kā raudzīdams uzbrucēju nomierināt, taču vienlaikus virzijās viņam pretim.

Virietis neatlaidīgi tuvojās.

-    Tu nāc par vēlu! Lords Pālmerstons jau iebraucis pa vārtiem, Bruklains viņu brīdināja.

-    Vēl nav iebraucis!

Svešais runāja ar vācu akcentu. Viņš metās sāņus, lai labāk saskatītu karieti, kas tobrīd tikai brauca iekšā pagalmā. Vārti jau bija atvērti.

Viņš pacēla pistoli.

Kāda sieviete iekliedzās.

Es zinu, ko tas bandubērns pastrādājis Vācijā! vīrietis iesaucās un notēmēja. Bet tas vairs neies cauri!

Bruklains metās uz priekšu.

Vīrietis nospieda mēlīti.

Revolveris uzbrucēja rokā sprāga.

Uzvirmoja pelēku dūmu mutulis, pulkvedis atvēzējās, zvēla ar dūri kā rungu un izsita ieroci uzbrucējam no rokas. Nākamajā mirklī viņš ar visu augumu spēcīgi ietriecās slepkavā.

Taču pretinieks bija spēcīgs un izturīgs. Lai mazinātu trieciena spēku, vīrietis atliecās, taču noturējās kājās.

Bruklains vēlreiz sita ar dūri, tēmēdams vīrietim kaklā.

Pretinieks atvairījās un iebelza Bruklaitiam pa kaklu tādējādi apliecinādams, ka pats ir mācīts cīnītājs.

Pulkvedis veikli palēca atpakaļ, izvairīdamies no nāvējošā sitiena.

Trokšņa iztrūcināts, kāds zirgs pacēlās pakaļkājās.

Aiz vārtiem, kas vērās ciet, atskanēja sauciens: Viņa gaišība ir namā!

Uzbrucējs aizskrēja zirgam gar galvu, iecirta tam ar plaukstu pa gurnu, un izbijies dzīvnieks rāvās virsū Bruklainam.

Viņš paguva izvairīties, nokrītot uz ietves, un sajuta gaisa plūsmu, kad kebs aiztraucās gar degunu. Bet uzbrucējs tikām izmantoja ratus par aizsegu un, pārskrējis pāri ielai, nozuda parkā.

Bruklains pielēca kājās un steidzās kebam gar aizmuguri. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka tūlīt var nokļūt zem cita satracināta zirga pakaviem, tomēr paguva šķērsot ielu un ieskriet parkā pakaļ uzbrucējam.

Te bruģakmeņu klājumu nomainīja zālājs un laternu stabu vietā slējās koki. Uzbrucējs drāzās pa celiņu, viņam ceļā stāvēja aukle ar bērnu ratiņiem. Sieviete iekliedzās un, izvēloties mazāko ļaunumu, kas mazajam tiktu nodarīts, ieripināja ratiņus krūmos.

Paskrējis garām viņai un mazulim, kas žēli raudāja, Bruklains gariem, straujiem soļiem tuvojās mērķim, taču svešais negaidot nogriezās no šaurā ceļa, izbrāzās cauri krūmājam un nozuda nogāzē.

Tanī brīdī Bruklains samazināja ātrumu un nopētīja krūmus.

Piepeši viņš metās zemē virsū lidoja ugunsbumba. Dzirkstelēm šķīstot, tā kaukdama pārlidoja pāri galvai un ietriecās kokā raķete uzsprāga. Ugunsbumbas izdalītais siltums bija jūtams pat saltajā gaisā.

Cauri parkam nelielā augstumā virs zemes aizšāvās otra raķete un uzsprāga, ietriekdamās soliņā.

Trešā trāpīja citam kokam.

Sākās īsts ugunsraķešu izvirdums. Nogāzi pāršalca liesmas sarkanas, zaļas, dzeltenas, zilas. Visapkārt itin kā strūklakas šķīda dzirksteles, nereti tās griezās uz zemes kā no horizontāli novietota rata. Citas raķetes svilpa vai krakšķēja kā šāvieni. Visur lidoja atlūzas, un nogāze ietinās necaurredzamā dūmu plīvurā.

Bruklains piespiedās zālājam, saraudamies pēc iespējas sīkāks, un aizklāja ausis ar plaukstām kā artilērijas apšaudes laikā. Sirds sitās pret sasalušo zemi. Šķita, ka viņš dzird kaujas laukā pierastus kliedzienus.

Ar laiku sprādzieni noklusa. Pacēlis galvu, pulkvedis redzēja dūmus pamazām izklīstam. Viņš uzmanīgi paslējās uz ceļgaliem un pārlaida skatienu izpostītajam krūmājam un nogāzei. Zari gruzdēja. Sausā zāle melnēja.

-    Revolveri bija pārāk daudz pulvera? Pālmerstons jautāja, joprojām satriekts par notikušo.

-    Jā, jūsu gaišība. Šim modelim tāds pulvera daudzums var izraisīt uzsprāgšanu.

Abi stāvēja Pālmerstona savrupmājas balles zālē, kas atradās otrajā stāvā. Uz galdiem mirdzēja šampanieša glāzes, kuras drīz piepildīs gaidāmās pieņemšanas viesiem. Izjukušā ieroča daļas bija novietotas uz spožas paplātes.

-    Un jūs nespējāt viņu notvert?

-     Pēc šādi sagatavotas uguņošanas tas vairs nebija iespējams. Kad sprādzieni aprima, uzbrucējs vairs nekur nebija redzams.

-    Kādēļ šis neprātīgais tā alka mani nogalināt?

-     Kā apgalvoja viņš pats, jūsu gaišība… Man jāatvainojas, tas bija rupji.

-    Runājiet taču!

-    Gatavodamies jūs nošaut, viņš teica šādus vārdus: "Es zinu, ko tas bandubērns pastrādājis Vācijā! Bet tas vairs neies cauri!"

-    Vācijā?

-    Jā, jūsu gaišība. Vai jums ir kāda nojausma, ko tās aplamības nozīmē? Es nesaprotu. Mēs pašreiz esam uz nažiem ar Krieviju Krimas pussalā. Toties ar Vācijas valstīm mums nav nekādu naidīgu saķeršanos. Turklāt jūs tagad esat iekšlietu, nevis ārlietu vai kara ministrs. Norises Eiropā jūs vairs neskar; jums būtiski ir tikai notikumi šeit, mūsu zemē.

-    Gluži pareizi. Kādas sakars man varētu būt ar Vāciju? Tas vīrs acīmredzami murgoja.

Uz durvju sliekšņa parādījās lēdija Pālmerstone, kādreiz lorda Pālmerstona mīļākā, un sievietes skatiens vēstīja, ka viesi kuru katru brīdi būs klāt.

-     Vai, jūsuprāt, šis pasākums nav jāatceļ? ievaicājās Bruklains.

-     Šādi sarūgtinot premjerministru? Pālmerstons īgnā noskaņojumā atjautāja. Atzīstot pašreiz valdošo nestabilitāti? Nē. Uzsveru, nē. Bet, pulkvedi Bruklain…

-    Jā, jūsu gaišība?

-    Palieliniet manu apsardzi.

9. nodaļa Atsevišķa sistēma

Gar Voksholas dārziem pukšķinādams aizbrauca vilciens. Viņpus sliedēm pa Temzu slīdēja daudzi kuģi. Raiens vēroja, kā lokomotīves mestie melnie dūmi sajaucas ar miglu, kas veidojās virs upes. Goda drānas, kas bija apvilktas, dodoties uz sapulci pie lorda Pālmerstona, šķita stīvas un neērtas, īpaši augstā apkakle un lences bikšu staru galos, kas nospriegoja audumu.

Taču ne tikai tas radīja viņā neveiklības sajūtu. Vīrietis pagriezās pret konsteblu vienību, kas veda prom no dārziem visas divdesmit četras prostitūtas, lai sēdinātu policijas ratos. Sievietes atkal žēlojās, taču tikt ar viņām galā bija pavisam vienkārši. Turpretī de Kvinsija lieta bija daudz sarežģītāka.

Kaut es spētu noticēt, ka tinktūra nav saduļķojusi viņa prātu, Raiens sacīja Bekeram, kamēr Opija lietotājs ar meitu iznāca no dārziem. Vai tas, ko viņš stāstīja par abām mirušajām māsām un Vērdsverta bērnu, jums šķita saprātīgi? Kad man bija desmit gadu, gāja bojā mana māsa. Iekrita upē un noslīka. Es skumu pēc viņas, taču laika gaitā samierinājos ar zaudējumu. Tagad par māsu atceros gaužām reti.

-    Vakar, kamēr braucām pāri Vaterlo tiltam uz telegrāfu, es ievēroju, cik ļoti noraizējies jūs izskatāties, Bekers sacīja.

-   Kāds tam sakars ar de Kvinsiju? Pašlaik mani māc daudzas problēmas.

-    Upes šķērsošana varētu būt viena no tām.

-    Jūs taču neapgalvosiet, ka tas ir manas māsas bojāejas dēļ? Vai jūs pats gadījumā neesat piekļuvis pie tinktūras pudeles? Vakar vakarā jūs sliecāties piekrist de Kvinsijam, ka mēs rīkojamies bez saprašanas. Lai Dievs stāv klāt! Kamēr viņš runā, viss neprātīgā kārtā izklausās loģiski, turpretim pusstundu vēlāk sajūk tādā miglā kā tā, kas šobrīd mums tuvojas. Ak mūžs, te nāk viņa meita! Atzīšos, man viņa šķiet pievilcīga, taču ar viņu ir tikpat grūti…

-    īnspektor, kas ar šīm sievietēm notiks? Emilija jautāja.

-    Mēs viņas aizvedīsim atpakaļ uz Oksfordstrītu.

-    Un viss? Vairs neko nedarīsiet?

-    Par vakar iegūtajām zelta monētām viņas varētu pārtikt pat veselu mēnesi, ja vien nenotriektu visu naudu par džinu, bet samaksātu par ēdienu un mitekli.

-    Bet… vai jūs nevarat viņām kaut kā palīdzēt?

-    Viņas pašas tādu dzīvi ir izvēlējušās. Metropoles policija nav atbildīga par šīm sievietēm.

-    Tādu dzīvi viņas izvēlas, nabadzības spiestas. Jūs taču nedomājat, ka sieviete labprātīgi piekrīt tādai dzīvei? Vai būtu iespējams viņas nogādāt pie ķirurga, kurš apskatītu viņu iekaisumus un izpuvušos zobus? Vai jūs nevarat nabadzītes aizsūtīt uz fermām, kur viņas strādātu cienījamos apstākļos un atgūtu veselību?

-     Mis de Kvinsija, policijas iecirknis nav labdarības iestāde. Nav mūsu spēkos rīkoties tā, kā jūs ierosināt.

-     Taču, ja šīm sievietēm nebūtu nepieciešamības atrasties ielās, noziedzība mazinātos un vīriem būtu mazāk kārdinājuma grimt netiklībā. Konstebl Beker, vai jūs nevarat viņām palīdzēt? Nešaubos, ka mēs visi kopā spētu rast kādu risinājumu.

"Mēs?" Raiens domās atkārtoja, uzjautrinādamies par to, kā šī sieviete allaž prot iesaistīt pārējos.

Ierunājās Bekers: Šovakar sievietēm jāsaņem trešā zelta monēta no vīra, kurš viņām samaksāja pirmās divas. Mēs liksim konstebliem civildrēbēs novērot sānieliņu un gaidīt slepkavu atgriežamies.

Šo paziņojumu izdzirdēja de Kvinsijs. Viņš piegaja klat un sacīja: Pilnīgi skaidrs ir tas, ka slepkava neatgriezīsies tajā šķērsielā. Viņš tieši vēlas, lai jūs nosūtāt turp savus vīrus un citas pilsētas daļas paliek neapsargātas. Vai nopratinājāt visus cilvēkus, kuri šovakar atradās Voksholas dārzos? Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš no tālienes vēlējās patīksmināties par savu spēlīti.

-     Visi klātesošie spēja ticami paskaidrot savu atrašanos dārzos.

-    Prasmīgs aktieris to spētu bez pūlēm, de Kvinsijs norādīja.

-      Mēs turpinām izmeklēt varbūtību, ka slepkavam ir saistība ar teātri, Raiens apliecināja. Iespējams, mums ir zināms vainīgā vārds.

-    Vārds? De Kvinsijs ieinteresēti uzlūkoja runātāju.

-     Pirms ierašanās es saņēmu jaunas ziņas. Māja, kurā esat apmeties, pieder veikalniekam, kas bieži dodas braucienos uz Kontinentu. Viņš algo īres aģentu, kurš cenšas atrast īrniekus tam laikam, kad veikalnieks ir prom.

-            To es noskaidroju pats savā izmeklēšanā, de Kvinsijs atteica. īpašnieku sauc Vestfols. Viņš pārdod audumu apģērbu ražotājiem otrpus Lamanša. Taču īres aģents atteicās nosaukt cilvēku, kurš samaksājis par manu uzturēšanos šai namā.

-    Tas tādēļ, ka īres aģents saņēma papildu honorāru par to, ka neizpaudīs šā cilvēka vārdu, Raiens skaidroja. Taču, apjautis situācijas nopietnību, viņš atklāja policijai, ka cilvēku, kas parakstījis īres dokumentus, sauc Edvards Saimonss.

De Kvinsija skatiens satumsa. Nevar būt… viņš nočukstēja.

-    Vai jums šis vārds ir pazīstams?

-    Vai to raksta ar diviem "s" beigās?

-    Jā, nevis ar vienu, kā parasti, Raiens atbildēja. Kā jūs zināt?

-    Tas nav tā cilvēka vārds, kurš mums noīrēja šo namu.

-     Bet…

-    Edvards Saimonss ir miris.

Raiens ar Bekeru pārsteigti saskatījās.

-    Pirms trīsdesmit gadiem Saimonss pastrādāja vairākas slepkavības Hodsdonā, Midlseksas grāfistē, de Kvinsijs paziņoja. Viņu pakāra.

-    Pirms trīsdesmit gadiem? Bet… kā jūs…

-    Saimonss strādāja kādā fermā par kalpu un meta acis uz sava saimnieka sievu. Kad viņš atklāja tai savas jūtas, sieviete atbildēja, ka atšķirības sabiedriskajā stāvoklī, viņa izglītības, naudas un fiziskās pievilcības trūkums šādu ierosinājumu padara neatbilstošu un apsmejamu. Abas sievietes māsas, kas dzīvoja tai pašā fermā, piebiedrojās nabadziņa pazemošanā. Saimonsam tika uzteikts darbs, un viņš aizbrauca no Midlseksas, taču apvainojumus paglabāja sirdl. Nakti un dienu Saimonss perināja atriebes plānus, un drīz vien vairs nespēja apspiest dziņu tos īstenot. Sievietes jau sen bija par puisi aizmirsušas, bet viņš pēkšņi ieradās fermā un galēju dusmu lēkmē vēcināja ar nazi pa labi un pa kreisi, līdz visas trīs sievietes gulēja nokautas un virtuvi pārpludināja asinis.

Raiens ievēroja, ka Emilija novēršas.

-    Vai viss kārtībā, mis de Kvinsij?

-    Jā. Šķiet, ka ari mani ietekme teva runasveids. Tevs, lūdzu, turpini!

-     īsi pirms pakāršanas Saimonss pastāstīja cietuma kapelānam par dīvainu sajūtu, kas viņu pārņēmusi šīs trakuma lēkmes laikā. Viņš apgalvoja, ka telpā atradies vēl kāds. Tumšs stāvs, kas visu nozieguma laiku turējies cieši viņam pie labās rokas.

-    Vēl kāds cilvēks? Raiens jautāja.

-     Kapelāns uzskatīja, ka tumšais stāvs bijis Sātans, kas skubinājis Saimonsu tā rīkoties. Taču Saimonss bija tāda negantuma pārņemts, ka viņam nebija nepieciešams nekāds velna pamudinājums.

-    Kas bija šis tumšais stāvs?

-    Viņa ēna.

-    Ēna? Raiens sarauca pieri. Es nesaprotu. No saules gaismas pa logu? No virtuvē degošas lampas?

-     No paša Saimonsa. Trakumā Saimonss iztēlojās savas personības tumšo pusi atdarinām visas viņa kustības.

Raiens paskatījās uz Bekeru. Un ko es pirmīt teicu? Runā gluži kā šī biezējošā migla.

-    Es par Saimonsu rakstīju vienā savā esejā. Slepkava atkal mani ķircina, salīdzinādams sevi ar Saimonsu un piedraudēdams ar mani izrīkoties tāpat, kā Saimonss izrīkojās ar tām sievietēm.

-    Mister de Kvinsij, jūs esat mums devis iespēju paraudzīties uz šiem noziegumiem citā gaismā, un par to es jums pateicos. Diemžēl baidos, ka man patlaban jāizpilda nepatīkams uzdevums.

-    Nepatīkams?

-    Tēvs, man neradās iespēja tevi brīdināt, Emilija aši iejaucās.

De Kvinsija apjukums pieauga. Par ko brīdināt?

-    Inspektors Raiens ieradās šeit ar absurdu nodomu tevi arestēt.

Kamēr Raiens izcīnīja iekšēju kauju, sev jautādams, vai lorda Pālmerstona pavēle katrā ziņā uzliek pienākumu ieslēgt de Kvinsiju rokudzelžos (viņš izlēma, ka tomēr ne), otrā upes krastā kādu šķietami neievērojamu večiņu gaidīja ļoti drūms atklājums. Viņu sauca Mārgarita, un naktis viņa pārlaida kaktā maizes ceptuvē, kurā strādāja. Tā atradās dažu kvartālu attālumā no bēdīgi slavenajiem Septiņiem Pulksteņiem tajā vietā satikās septiņas ielas, un stabs krustojuma vidū bija aprīkots ar saules pulksteņiem. Kad tās dienas maizes cepums bija galā, turp devās trūcīgie, kuri nevarēja atļauties savos nožēlojamajos mājokļos izbūvēt krāsnis, un lūdza no atnestajiem produktiem pagatavot viņiem dienas galveno maltīti. Viņi atdeva Mārgaritai katliņus ar jēlas gaļas gabaliņiem un zaļiem kartupeļiem un vēlāk atgriezās pēc gatavā ēdiena.

Arī Mārgarita pati savas pieticīgās maltītes gatavoja krāsnīs. Lai gan vasarās ceptuvē mēdza trūkt gaisa, ziemā tās siltums bija patīkams un pat remdēja kaulu sāpes. Viņas vajadzības ceptuvē bija tik labi apmierinātas, ka viņa reti izgāja no ēkas, ja nu vienīgi uz ateju. Tātad par sestdienas vakarā pastrādātajām slepkavībām viņa varēja neuzzināt, bet ziņas par to bija uz mēles ikvienam, kurš pirmdien ieradās maizes ceptuvē. Cilvēki sanesa savus katliņus ar ēdamo agrāk nekā parasti, tādējādi izrādīdami vēlmi atgriezties būdās, iekams dzeltenīgā migla atkal ietin pilsētu un slepkava, iespējams, atkārto savus šaušalīgos noziegumus.

-    Tai reizē vairāku cilvēku slepkavības sarīkoja divās mājās, zināt, stāstīja kāda noskrandusi sieviņa.

-    Kādas slepkavības? vaicāja Mārgarita. Uz viņas kreisā vaiga vīdēja pirms daudziem gadiem ugunsgrēkā iegūta rēta. Lai to slēptu, viņa bija ieguvusi paradumu novērsties no sarunu biedra.

-      Kā?! Retklifas lielceļa slepkavības, protams. Neesi dzirdējusi, vai? Par to tērgā visās ielās.

Izdzirdējusi Retklifas nosaukumu, Mārgarita gandrīz izmeta no rokām katlu, kuru sieviņa tai sniedza pāri letei.

-     Nē, es neesmu izgājusi no mājas, Mārgarita attrauca. Retklifas lielceļa slepkavības notika pirms daudziem gadiem. Kamdēļ par to vēl melš?

-     Tamdēļ, ka sestdien slepkavības atsākās, ierunājās cita skrandaino, pasniegdama savu katliņu Mārgaritai.

-    Kādas slepkavības?

-    Tu, goda vārds, neesi dzirdējusi? Un atkal pie Retklifas lielceļa! Bodē, kur tirgo preces jūrniekiem. Zeķes, apakšbikses, linu veļu un tādā garā. Taisni tāpat kā izgājušajā reizē, tikai vairāk beigto. Tūdaļ pēc veikala slēgšanas pieciem ielauza galvu un pāršķēla rīkli.

-    Nevar būt… Mārgarita izdvesa.

-    Mans vecpaps tos laikus atminas, iejaucās trešā sieviete. Viņš arī stāstīja, ka toreiz, pirms daudziem gadiem, slepkavības sastrādāja divās mājās. Divpadsmit dienas pēc pirmās reizes tavernā vēl vairākiem iedauzīja galvu un pārgrieza rīkli. Vecpaps stāstīja, ka visi trakoti baidījušies iziet uz ielas.

Pirmā sieviete zūdījās: Konstebls no mūsu ielas stūra sola, ka gādās par drošību, bet… vai tad pileriem rūp tādi kā mēs? Es ij netaisos tēlot drošo. Pēc stundas atskriešu pakaļ ēdienam un steigšos uz mājām. Ir mums konstebls vai nav, bet tumsā var gadīties jebkas.

-     Mārgarita, tev trīc rokas! cita sieviete bažīgi norādīja.

-     Visas tās pļāpas par slepkavībām… Kuram tad netrīcētu?

Todien Mārgaritai rītā un pusdienā saskrēja neparasti daudz klientu, turpretim vēlajā pēcpusdienā maizes ceptuvē valdīja gluži vai klusums, un tikai daži nervozi ļaudis ieskrēja, ietina līdzpaņemtajās segās kūpošos katliņus un atkal aizskrēja. Vienīgi trīsošās rokas nodeva Mārgaritas iztrūcināšanos, uzzinot par slepkavībām.

Viņas ļaunākās bailes bija piepildījušās. Viss atkārtojās. Toreiz audumu veikalā tika nogalināti četri cilvēki, turpretim šoreiz bojā gājuši pieci. Un tagad Mārgarita bija pārliecināta, ka nākamās slepkavības norisināsies tavernā tāpat kā pirms daudziem gadiem.

Viņa zināja pilnīgi noteikti šoreiz tās notiks drīzāk.

Un būs vēl zvēriskākas.

Viņa noslīga gar sienu ceptuves stūrī.

-     Mārgarita, vai tev ir nelabi? līdzjūtīgi iejautājās kāda darbiniece.

-    Es iziešu ārā. Man šis tas darāms.

-     Bet tu taču nekad neej ārā. Drīz uznāks migla. Vai tev nav bail?

-    Ilgāk gaidīt es nevaru.

Uzsviedusi plecos plāno mēteli, Mārgarita no siltās ceptuves izgāja uz drūmās, aukstās ielas. Ierastās kņadas vietā valdīja klusums.

-     Kā lai nonāku Skotlendjardā? vecā sieviete taujāja konsteblam, kas stāvēja uz stūra. Arī šoreiz viņa aizgriezās, lai sejas kreisā puse nebūtu saskatāma.

-    Tas ir labu gabaliņu tālāk, kundze.

-     Man vajag parunāt ar to policistu, kas izmeklē sestdienas vakara slepkavības.

-    Tas būtu inspektors Raiens. Kas jums par šiem noziegumiem ir zināms?

-    Par šiem ne. Par citiem.

-    Par citiem, kundze?

-    Par tiem, kas notika pirms četrdesmit trim gadiem.

-    Mums svarīgi ir tikai jaunākie.

-    Bet es zinu patiesību par tiem, kas notika senā pagātnē. Lai tas Kungs apžēlojas, bet es laikam zinu, kurš nogalināja cilvēkus pagājušā sestdienā.

-    Jūs pieļaujat kļūdu, uzstāja de Kvinsijs, kamēr policijas rati veda četrotni pa Feringdonroudu. Atgriezušies Temzas ziemeļu pusē, viņi atradās tikai jūdzes attālumā uz austrumiem no Raselskvēra, kur slepkava bija noīrējis mājvietu de Kvinsijam un viņa meitai. Taču šo rajonu atšķirība bija ārkārtīgi izteikta. Feringdonroudā valdīja nomācoša gaisotne, nabadzība. Citkārt ielās drūzmētos atkritumu vedēji, sētnieki un ielu tirgotāji, kas izmisīgi censtos nopelnīt iztikai, pārdodot augļus, dārzeņus un zivis, ko pārvadāja ratiņos. Taču, miglai biezējot, visi steidzās uz mājām, jo agri iestājusies tumsa draudēja ar jauniem varmācības uzplūdiem. Viņu sejās labi varēja saskatīt satraukumu.

-    Es lūdzu jūs to nedarīt, de Kvinsijs protestēja.

Ratu riteņi klaudzēja pret bruģi. Krustojumā rati nogriezās uz Mauntplezantstrītu, pavīdēja augsti akmens mūri. Aizvien biezākās miglas pelēkums vērta akmens mūrus vēl drūmākus.

-    Koldbātfīldsas cietums… de Kvinsijs iesaucās, sapratis, kurp viņi dodas. Tikai ne tur!

-    Man nav izvēles, Raiens viņam paskaidroja. Lorda Pālmerstona rīkojumiem man jāpakļaujas pat vairāk nekā premjerministra pavēlēm. Ja es jūs nearestēšu, mani atbrīvos no amata, un pašreizējā brīdī pilsētai nepieciešams ikviens detektīvs un konstebls, lai nepieļautu, ka slepkava turpina savu melno darbu.

Rati nonāca pie neglītas arkveida ieejas ar augstiem vārtiem, kuriem abās pusēs stāvēja barga izskata sargkareivji. Turpat netālu nepacietīgi grozījās vairāki vīrieši civilapģērbā. Kad rati apstājās, vīri steigšus tuvojās, turēdami gatavībā zīmuļus un piezīmju grāmatiņas.

-    Vai šis ir Opija lietotājs? viens sauca.

-     Kāpēc jūs nogalinājāt visus tos cilvēkus? otrs noprasīja.

-    Reportieri? Emilija iesaucās. Kā viņi zināja par mūsu ierašanos?

Bekers izlēca no ratiem un, iepletis rokas, devās tiem pretī. Atkāpties!

-    Vai jūs to izdarījāt opija iespaidā? trešais kliedza.

Sargi, kas stāvēja pie vārtiem, skrēja Bekeram palīgā un

sauca:

-    Nenāciet klāt!

-    Acīmredzot lords Pālmerstons padevis ziņu, riebuma pārņemts, Raiens paskaidroja de Kvinsijam. Viņš ir pārliecināts, ka pēc jūsu aresta ļaudis vairs nedzīvos vienās bailēs. Bet mēs tikmēr paklusām turpināsim dzīt slepkavam pēdas.

-     Bet tas ir labi, ka cilvēki baidās, de Kvinsijs iebilda. Aizdomīgums var glābt kāda dzīvību.

-    Pālmerstonam rūp vienīgi viņa politiskā reputācija. Ja neesat ar mieru ieiet pa vārtiem pats savām kājām…

-    Ķerties pie citām metodēm nevajadzēs.

De Kvinsijs izkāpa no ratiem un devās uz priekšu, izmantojot Bekeru par aizsegu.

-    Vai jūs nogalinājāt Māru ģimeni un Viljamsonus pirms četrdesmit trim gadiem? sauca reportieris.

Raiens palūkojās vispirms uz Emiliju un pēc tam uz reportieriem. Biju cerējis, ka varēsiet pagaidīt mūs uz ielas, kamēr pabeidzam visas darīšanas. Bet tagad…

-    Pat tad, ja te neredzētu reportierus, es nepiekristu palikt ārā.

Negaidīdama palīdzību un pārsteigdama Raienu ar savu veiklību, Emilija jau bija ārā no ratiem. Neviena sieviete krinolīna tērpā nebūtu varējusi braukt ratos, kur nu vēl tik veikli izkāpt no tiem jo kuplie svārki noteikti celtos augšup un visu skatieniem atklātos apakšdrānas.

-    Kāpēc jūs vispirms pārsitāt upuriem galvas un pēc tam vēl pārgriezāt rīkli? bļāva kāds reportieris.

-    Kāpēc jūs nokāvāt zīdaini?

Kamēr Bekers pūlējās izlauzt ceļu cauri reportieru biežņai, no vārtu puses palīgā atsteidzās vēl daži sargi.

-    Nelieciet mums lietot rupju spēku! Bekers brīdināja reportierus. Atbrīvojiet ceļu!

Cenzdamies pasargāt de Kvinsiju un Emiliju, Raiens izvadīja viņus garām sargiem un ieveda teritorijā.

Tur visus uzreiz apņēma drūmāks un vēsāks gaiss.

Savulaik Koldbātfīldsas cietuma vietā pletās lauks, kurā plūda avots, un londonieši to izmantoja, lai mazgātos. Laika gaitā metropole izpletās uz ziemeļiem un nonāca arī šajā laukā. Valganā zeme, uz kuras uzcēla cietuma ēku, padarīja sienas nepatīkami miklas.

Tiklīdz Bekers panāca Raienu, de Kvinsiju un Emiliju, augstie vārti klaudzēdami aizcirtās. Visi stāvēja pagalmā uz netīaimiem apaugušiem, grubuļainiem bruģakmeņiem. No cietuma ēkas vidusdaļas skanēja savāda drebinoša rūkoņa. Pa kreisi vīdēja salta ēka ar izkārtni "Cietuma priekšnieks". Pa labi tikpat salta izskata celtne dižojās ar uzrakstu "Vārtu sardze".

No pirmās iznāca labi nobarots vīrs cieši piegulošā uzvalkā, slaucīdams muti ar ēdienu notraipītā auduma servjetē. Viņa vaigi ziedēja kā rozes.

-    Inspektor Raien! viņš aizgūtnēm sveicināja. Lords Pālmerstons jau brīdināja, ka ieradīsieties. Tikai nezināju, kad tas būs. Es nupat drusku iekodu. Piedošanu, ka liku gaidīt. Šis būtu tas ieslodzītais?

-    Viņa vārds ir Tomass de Kvinsijs.

šis cietuma priekšnieks bija ne tikai garāks par de Kvinsiju, bet arī trīsreiz apjomīgāks, tādēļ rakstnieks izskatījās vēl sīkāks nekā parasti. Priekšnieks runāja tik nevērīgi, it kā de Kvinsija līdzās nemaz nebūtu. Opija lietotājs. Kad viņš sapratīs, ko esmu viņam sagatavojis, tad gan nožēlos, ka nepaturēja savu āmuru un bārdas nazi kabatā.

-     Laikam noticis pārpratums, bilda Raiens. Mistera de Kvinsija atrašanās šeit patiesībā ir viņa drošības nolūkos.

-    Jūs teicāt "misters"? Mēs šeit ieslodzītos tā neuzrunājam. Lorda Pālmerstona sūtītajā vēstulē bija skaidri pateikts, ka šis cilvēks ir galvenais aizdomās turamais.

-    Jā, šī ziņa vairāk domāta avīžu reportieriem. Patiesībā misters de Kvinsijs ir mūsu padomdevējs, un mēs vēlamies garantēt viņa neaizskaramību.

-    Tas ir ārkārtīgi neparasti. Cietuma priekšnieks uzlūkoja Emiliju. Un šīs jaunās lēdijas klātbūtne padara situāciju vēl neikdienišķāku. Mis, es baidos, ka jums vajadzēs gaidīt uz ielas. Te nav vietas…

Šoreiz iejaucās Bekers: Atļausiet stādīt priekšā mis Emiliju de Kvinsiju, mūsu padomdevēja meitu?

-    Es atļauju, taču sieviete tik un tā jāizved ārā.

-     Ne jau tagad, kad reportieri ceļ tādu traci! Bekers iebilda.

-    Un kas jūs tāds būtu?

-     Konstebls Bekers.

-    Kādēļ jūs nevalkājat formastērpu?

Iekams Bekers paguva atbildēt, Emilija izstiepa roku un sacīja:

-    Cietuma priekšnieka kungs, es priecājos ar jums iepazīties!

-    Patiesi? Aizdomu pilns, priekšnieks tomēr šķita Emilijas spožo, tumšo matu un spridzīgo zilo acu savaldzināts un paspieda viņas roku.

-   Jūs man izdarītu lielu pakalpojumu, ja izstāstītu savus pienākumus, Emilija turpināja. To noteikti ir milzīgi daudz. Kādas ir jūsu atziņas par cietumu reformu? Tās droši vien ir ārkārtīgi interesantas.

-    Cietumu reforma? Atziņas?

-    Es esmu lasījusi Džeremija Bentema darbus. "Lielākais labums lielākajam skaitam cilvēku", un tādā garā. Taču jūsu domas neapšaubāmi ir tikpat apgaismojošas.

-    Džeremijs Bentems?

Visi stāvēja uz celiņa, kas veda pie drūmām celtnēm, no kurām joprojām plūda klusa, vibrējoša dūkoņa. Miglai krājoties, no skursteņiem lejup laidās kvēpu putekļi.

-    Džeremijs Bentems? cietuma priekšnieks apjucis atkārtoja un notrausa kvēpu plēksnltes, kas bija sabirušas viņam uz piedurknes. Varbūt iesim iekšā?

Viņi iegāja drēgnā celtnē, kur no centrālās telpas kā ratu spieķi aizstiepās pieci gaiteņi. Pie ieejas katrā bija iebūvētas restotas durvis un aiz tām rindojās kameras. Šāds izkārtojums ļāva novērotājam, stāvot telpas vidū, saskatīt visu, kas norisinās jebkurā gaitenī. Lai gan būve atradās virs zemes, sajūta bija kā pagraba telpā.

Nerimtīgajai vibrējošajai dūkoņai tagad no kamerām visos piecos gaiteņos pievienojās klusa klaudzoņa.

No telpas pa labi, kur uz āķiem karājās steki un roku važas, iznāca cietuma uzraugs. Zem smailā deguna vīdēja ūsas, kas cietumsargiem nebija ierasta parādība. Acīmredzot viņš atļāvās nesekot dažiem vispārējiem darbinieku izskata noteikumiem.

-    Kurš tad būtu mūsu nākamais īrnieks? Raiens man ir pazīstams. Lēdija tā noteikti nav. Tātad viens no šiem džentlmeņiem, un es spriestu, ka tas esat jūs, viņš uzrunāja Bekeru.

-    Patiesībā es esmu konstebls.

-     Bez formastērpa?

-    Es mācos par detektīvu.

-     Ērts darbiņš. Tātad vaininieks ir šis.

-    Tas ir Opija lietotājs, paskaidroja cietuma priekšnieks.

-    Dievinu ieslodzīt slavenības. Tas viņus padara līdzvērtīgus mums. Iesākumā, džentlmenīt, es paņemšu jūsu bikšturus un kaklautu. Negribētos, lai jūs pakaraties. Negribētos ari, lai jūs ienesat kamerā nažus vai citus nedraudzīgus priekšmetus.

-    Nazi es lietoju vienīgi tādēļ, lai atgrieztu grāmatu lapas, sacīja de Kvinsijs, kamēr cietuma uzraugs pārmeklēja viņa drēbes.

-    Un te nu tas būtu, cietuma uzraugs teica, izvilkdams saliekamo nazi no de Kvinsija mēteļa. Ir nu gan jancīgs. Pavei, kas tad tas? uzraugs jautāja.

-     Manas zāles. de Kvinsijs izņēma no mēteļa kabatas flakonu, izdzēra dažus atlikušos malkus un pasniedza tukšo trauku Emilijai.

-    Zāles? uzraugs iespurcās. Labs joks!

-    Lūdzu, piepildi to, Emilija.

-    Bet nesteidzieties nest atpakaļ, uzraugs ieteica. Šeit viņam nebūs brīv to malkot.

No gaiteņiem, kas aizstiepās visos virzienos, joprojām skanēja klaudzoņa.

-    Atcerieties par Džeremiju Bentemu, Emilija atgādināja priekšniekam.

-Jā, jūs minējāt misteru Bentemu. Cietuma priekšnieks sarauca uzacis, jo saspringti domāja. Es īsti neizprotu, ko gribat ar to sacīt.

-     Džeremijs Bentems sacījis: "Lielākais labums lielākajam skaitam cilvēku." Labi paēdināti, veseli cietumnieki, kas apgūst ieslodzījumā amatu, brīvībā iznākot, varētu kļūt par ieguvumu sabiedrībai.

-    Mēs gan nekādus dižos ieguvumus neredzam, iejaucās uzraugs, iekams cietuma priekšnieks paguva atbildēt.

-   Teorija māca, ka labošana ir produktīvāka nekā sods, Emilija pavēstīja.

-    Ja reiz tā sakām, uzraugs atkal runāja priekšnieka vietā, cietumsods labo viņu grēkus, par to es lieku galvu ķīlā.

-    Pa grīdu skraida prusaki.

-    Tā ir. Ja tādu šeit nebūtu, nāktos atgādāt no citurienes, lai padarītu ieslodzīto dzīvi vēl nepatīkamāku.

-    Es redzēju pa gaiteni aizjoņojam žurku.

-    Ja uzturēsieties šeit pietiekami ilgi, tad redzēsiet vēl daudzas citas, iejaucās cietuma priekšnieks, cenzdamies atgūt sarunas pavedienu. Bet tas nenotiks, jo jums laiks doties uz…

-    Aiz restotajām durvīm gaitenī es redzēju vīrieti ar kapuci galva, Emilija turpināja. Īstenībā tur bija vairāki vīri. Cietumsargi viņus vilka, saistītus vienā virvē.

-    Jūsu Džeremijs Bentems apgalvotu, ka viņus vadīja, nevis vilka, attrauca cietuma priekšnieks, pats acīmredzami uzjautrināts par savu mēģinājumu pajokot. Mēs šeit īstenojam citādu sistēmu.

-     Labi. Jūs solījāt izklāstīt savas teorijas. Es nepacietīgi vēlos tās dzirdēt.

-   Cietuma nolūks ir izolēt noziedzniekus un piespiest viņu gremdēties apcerē par saviem pārkāpumiem.

-    Izolēt? Emilija pārjautāja.

-     Katra kamera ir domāta tikai vienam cilvēkam. Viņš ēd vienatnē. Vedot ieslodzītos uz darbu vai pastaigā, tiem galvā uzmauc kapuci, kas ļauj saskatīt tikai zemi sev kāju priekšā.

-    Kas tās ir par pastaigām?

-    Ieslodzītie ik dienas pusstundu pastaigājas pagalmā, ko apjož augstas sienas.

-    Man, nejēgai, tomēr nav skaidrs, Emilija sacīja. Ja cietumnieki ar kapuci galvā redz tikai zemi sev pie kājām, kā viņi nesaskrienas cits ar citu?

-    Viņi pieturas pie virves, kurā ik pēc divdesmit četrām collām ir iesiets mezgls. Sargs uzrauga cietumnieku ierindu, kas soļo aplī.

-    Un pastaigādamies viņi ne uz brīdi neredz citus ieslodzītos, un, es pieņemu, arī nedrīkst ar tiem sarunāties.

-    Gluži pareizi, priekšnieks apliecināja. Tas pats attiecas arī uz bridi, kad viņus izved no kamerām un atved atpakaļ. Ja ieslodzītajiem nebūtu kapuču, mums vajadzētu vairāk cietumsargu.

-    Vai ieslodzītajiem vismaz ir atļauts sarunāties ar cietumsargiem?

-    Apžēliņ, nē taču!

-    Bet, ja cietumnieki nedrīkst sarunāties ar cilvēkiem, vai tas nerada spēcīgu garīgo stresu?

-    Daži ieslodzītie tiešām sajūk prātā vai padara sev galu, cietuma priekšnieks atzina. Mūsu mērķis ir likt viņiem nodarbināt prātu ar domām par noziegumiem, kuru dēļ viņi šeit nonākuši. Dvēseles vajadzībām katram cietumniekam ir sagādāta Bībele.

-   Jūs teicāt, ka viņus izved no kamerām uz darbu. Šis Emilijas apgalvojums drīzāk līdzinājās jautājumam.

-    Jā, uz kājminamā rata namu, atzina cietuma priekšnieks.

-    Izklausās aizraujoši. Jaunās sievietes balss tonis mudināja viņu pastāstīt tālāk.

-    Cietumā ir veļas mazgātava, kokapstrādes darbnīca, dzirnavas, virtuve un citas palīgtelpas, kas ļauj mums pašiem gandrīz pilnībā uzturēt sevi. Visus mehānismus darbina piecdesmit pēdu garš kājminamais rats. Tajā iestrādāti pakāpieni, kurus cietumnieki min, itin kā pārvietodamies pa kāpnēm. Bet, protams, rats aizvien griežas, tādēļ cietumnieki tā arī nepaceļas augstāk.

-    Vai tas rada to vibrāciju, ko es šeit visu laiku dzirdu?

-    Patiesi tā.

-    Šis troksnis krīt uz nerviem.

-    Jā, ar laiku cietumniekiem sāk riebties. Cietumsargi, kuri strādā pie kājminamā rata, saliek ausīs aizbāžņus. Ja ieslodzītie izrāda dumpošanās pazīmes, cietumsargi piegriež ciešāk rata skrūves, un tad to ir grūtāk griezt. Tādēļ cietumsargus nereti saukā par "skrūvēm".

-   Esmu šādu apzīmējumu dzirdējusi. Paldies, ka izskaidrojāt. Cik ieslodzīto vienlaikus darbina ratu?

-    Tik, cik nepieciešams, lai to grieztu un šādi iekustinātu ar to savienotus dažādus mazākus mehānismus maiznīcā, veļas mazgātavā un citur.

-    Cik ilgi cietumniekiem ir nepieciešams mīt šo ratu?

-    Līdz uzkāpj pa astoņiem tūkstošiem pakāpienu, pasteidzās atbildēt cietuma uzraugs.

Līdz šim Emilijas jautājumi bira kā no pārpilnības raga, taču tajā brīdī viņa saminstinājās, it kā nejaudādama kaut ko piebilst.

-    Viņi ik dienas pieveic astoņus tūkstošus pakāpienu? sieviete beidzot izmocīja.

-Jā.

-    Katru dienu?

-            Gluži kā Sīzifa akmens, de Kvinsijs beidzot ierunājās. Tonis liecināja par ļoti apvaldītām emocijām. Viņš cieši vērās gaiteni.

-    Par misteru Sīzifu nezinu vairāk kā par misteru Bentemu, atzina priekšnieks. Tomēr es protu panākt, lai cietumnieki nožēlo noziegumus.

-     Laiks izrādit misteram Opija lietotājam viņa apartamentus. Cietuma uzraugs izņēma pie jostas piestiprinātu lielā gredzenā savērtu prāvu atslēgu saišķi.

-     Vai drīkstu atgādināt, ka misters de Kvinsijs neatrodas šeit notiesāta noziedznieka vai pat aizdomās turamā statusā? ieteicās Raiens. Viņš ir policijas padomdevējs, par kura drošību mums ir iemesls satraukties. Lūdzu to ņemt vērā.

-    Man zināms tikai tas, ka lords Pālmerstons grib viņu iebāzt aiz restēm, un mūsu iekšlietu ministra vēlēšanās allaž tiek izpildītas. Ja šai valstī ir kaut kas, ko šis vīrs nekontrolē, man gan gribētos zināt, kas tas ir. Priekšnieks deva zīmi cietumsargam atvērt vidējā gaiteņa restotās durvis. Palieciet tepat, mis.

-    Es vēlos redzēt, kur mans tēvs pavadīs nakti.

-     Un, iespējams, vēl daudzas nākamās naktis, atteica cietuma priekšnieks. Ja reiz tik uzstājīgi gribat redzēt to, ko lēdijas acīm neklātos skatīt… Lai notiek, nāciet līdzi! Mums trūkst darbinieku, un es nevaru norīkot nevienu jūsu uzraudzīšanai.

Soļu troksnis atbalsojās miklajā gaitenī. Visās aprūsējuša metāla kameru durvīs bija iebūvēta actiņa un atvere, pa kuru pasniegt priekšmetus. No visām joprojām plūda klau-

dzona.

/

-    Kas rada šo baismo troksni? vaicāja Emilija.

Šķita, ka klaudzieni piepilda visu gaiteni.

-    To ir vieglāk parādīt nekā izstāstīt, teica uzraugs.

Kad viņš atvilka vaļā kameras durvis, no tās izplūda

drēgnuma dvaka.

Emilija un de Kvinsijs piesardzīgi iegāja kamerā, kurā tik tikko pietika vietas diviem cilvēkiem.

Kamera bija septiņas pēdas plata, astoņas pēdas augsta un trīspadsmit pēdu gara. Slaidam vīram, tādam kā Bekeram, pietiktu izstiept rokas uz augšu vai uz sāniem, lai aizsniegtu griestus un pieskartos sienām. Viņam pat nebūtu iespējams spert dažus soļus. Maza auguma vīram, tādam kā de Kvinsijs, telpā bija tikai nedaudz vairāk vietas.

Gaismu kamerā sniedza vien augstu sienā izbūvēts nokvēpis restots lodziņš. Pēcpusdienas miglai biezējot, telpā valdīja pustumsa kā vakarā.

Logs atradās vienā šaurās telpas galā pretī durvīm. Zem loga uz sienā iestiprināta āķa bija uzmaukti divi gredzeni, kuriem bija piestiprināts uz pusēm salocīts guļamtīkls. Tajā atradās saritināta sega un plāns matracis.

De Kvinsijs raudzījās augšup. Te nav cauruļu.

-    Skaidrs, ka nav, no gaiteņa atsaucās uzraugs. Kāpēc gan tur vajadzētu būt caurulei?

-    Tūkstoš astoņi simti vienpadsmitajā gadā pāri griestiem stiepās caurule. Iespējams, šai pašā kamerā.

-     Ko nu melšat? cietuma uzraugs iesaucās. Vai jūs vienpadsmitajā gadā šeit paciemojāties?

-    Tikai savos murgos.

-    Gan šeit piedzīvosiet vēl daudz murgu.

Šaurajā telpā bija vēl spainis dabiskajām vajadzībām, vecs krēsls, galds, uz kura novietota Bībele, un…

-   Kādam nolūkam kalpo tā koka kārba, kas piestiprināta pie sienas? jautāja Emilija. Kādēļ tajā ir iestrādāts rokturis?

No pārējām kamerām gaitenī atbalsojās klaudzieni.

-    Arī tas piederas pie ieslodzīto darba, atbildēja cietuma priekšnieks, kurš joprojām stāvēja gaitenī.

-    Darba? Šaurajā kamerā pietika spert tikai vienu soli, lai nonāktu pie kastes. Kas tas ir par darbu?

-      Par to pienākas privilēģija, proti, ēdiens, atteica priekšnieks, un viņa vārdi atbalsojās gaitenī. Kaste ir līdz pusei piepildīta ar smiltīm. Kad ieslodzītais griež rokturi, kastes iekšpusē ierīkotais kauss pildās ar smiltīm un ceļas augšup. Kad tas nonāk kastes augšdaļā, smiltis izbirst. Tad kauss atkal noslīd lejā un pildās ar smiltīm.

-    Un, rokturi griežot, kausu izber un piepilda no jauna? Emilija taujāja.

-    Tieši tā.

-    Vai ir jāpieliek kādas pūles?

-     Rokturi griezt ir grūti. Smiltis ir smagas.

-     Bet…

-    Turpiniet vien, mis. Es ar lielāko prieku atbildēšu uz jūsu jautājumiem.

-      Es atzīstos savā neziņā. Kāds ir labums no šādas kastes?

-    Darbs aizņem cietumnieka laiku.

-    Vai to jūs saucat par darbu? Tas taču nerada neko taustāmu, Emilija iebilda. Kājminamais rats vismaz dod enerģiju mehānismiem veļas mazgātavā un virtuvē.

-    Kaste rada vēlmi vairīties no noziedzības ceļa, kad ieslodzītais tiks uz brīvām kājām.

-    Ja ieslodzītos iemācītu šūt apģērbu, tas neapšaubāmi būtu produktīvāk un tāpat aizņemtu laiku. Piedevām viņi, kļūstot par brīviem cilvēkiem, būtu apguvuši arodu, ar kuru pelnīt iztiku.

-   Vai šādas gudrības liek priekšā tas jūsu Džeremijs Bentems? Mācīt cietumniekiem šūt drēbes? Cik neparasti! Cietuma priekšnieks izskatījās tik tiešām apmulsis. Diez vai tiem nabaga neliešiem vispār var kaut ko iemācīt.

-    Vai šīs kastes rada to troksni, kas dzirdams gaitenī? Emilija vaicāja.

-    Jā gan. Tādas ir katrā kamerā.

-   Jūs minējāt, ka par šo darbu pienākas privilēģija. Ēdiens. Cik reižu dienā katram cietumniekam jāpagriež šis rokturis?

-    Desmit tūkstoš reižu. Priekšnieka nosaukto skaitli izdzirdot, Emilija ieelsās. Vai jums ir vēl kāds jautājums?

Sievietei pār lūpām nenāca neviens vārds.

-    Tādā gadījumā es atnesīšu misteram Opija lietotājam cietuma apģērbu, ieteicās uzraugs, stāvēdams uz kameras sliekšņa.

-    Nevajag, iejaucās Raiens. Misters de Kvinsijs uzturēsies šeit drošības nolūkos. Viņš nav arestēts un drīkst paturēt savu apģērbu.

-     Lordam Pālmerstonam šai sakarā varētu būt cits viedoklis, cietuma priekšnieks pieļāva. Es to noskaidrošu.

-      Tāpat misteram de Kvinsijam nebūs nepieciešams griezt kastes rokturi, lai saņemtu ēdienu.

-     Arī šajā jautājumā lordam Pālmerstonam varētu būt cits viedoklis. Šā vai ta, Opija lietotājā gaumei edienkarte šķitīs ļoti trūcīga. Šovakar viņš saņems vārītu kartupeli ar nedaudz ūdens, kurā tas gatavots.

-    Kuņģa kaites dēļ mans tēvs nespēj ieēst smalkāku ēdienu, ja vien netiek piedāvāti vārīti rīsi vai mīkstā pienā mērcēta maize, skaidroja Emilija.

-    Un, ja pasniedz liellopu gaļu, tā jāsagriež plānās strēmelēs pa diagonāli, nevis gareniski, piebilda de Kvinsijs.

-     Gareniski? Ko šis tagad melšas? cietuma uzraugs noprasīja.

-     Gan jūs pieradīsiet pie viņa runas veida, Bekers mierināja.

-    Nepierādīsiet vis, iestarpināja Raiens.

-     Viss notiek aplam. De Kvinsijs vērsās pie Raiena. Vai jums izdevās noskaidrot, kā slepkava ticis pie āmura, kas tika izmantots iepriekšējās slepkavībās?

-    Visu laiku ierocis atradās mūsu tā saucamajā pierādījumu telpā kā vēsturiskas intereses priekšmets.

-     Un tomēr slepkavam izdevās to iegūt savā īpašumā. Ja tas viņam bija pa spēkam, kur vēl viņš spētu iekļūt? Mēs zinām, ka slepkava man seko. Šeit es neesmu drošībā.

-    Šonakt, tā kā jūs esat aizturēts, šī ir drošākā vieta Londonā, cietuma priekšnieks zvērēja.

-    Nav vis, de Kvinsijs iebilda. Šajā cietumā galu dabūja Džons Viljamss, kuru toreiz apsūdzēja Retklifas lielceļa slepkavībās. Iespējams, tas notika šai pašā kamerā. Viņš esot izdarījis pašnāvību, pakaroties pie stieņa. Taču pastāv teorijas, ka viņam bijis līdzzinātājs, kurš noorganizējis Viljamsa slepkavību, lai tas nemēģinātu izkaulēt dzīvību apmaiņā pret līdzdalībnieka nodošanu.

-    Jūs gribat sacīt, ka slepkava šonakt varētu ar jums izstrādāt līdzīgu numuru? jautāja uzraugs. Viņa tonis liecināja, ka šāda doma ir pilnīgi absurda.

-    Šis cilvēks ir apsēsts ar slepkavībām, kas norisinājušās pirms četrdesmit trim gadiem. Un ar mani. Inspektor Raien, neatstājiet mani te!

-     Tāda ir paša lorda Pālmerstona pavēle, norādīja Raiens. Citas izejas nav.

-            Es jūs lūdzu. Cietumi ir iekārtoti, lai cilvēkus tajos paturētu, nevis otrādi. Šeit ielauzties no ārpasaules ir vieglāk nekā izlauzties.

-    Nu, jūs katrā ziņā neizbēgsiet, uzraugs apstiprināja.

Sarunu pārtrauca Emilija: Tēvs, es darīšu visu, lai tu

šeit varētu iekārtoties ērti.

Ar diviem soļiem nonākusi pie šaurās dibensienas, viņa izņēma no salocītā guļamtīkla segu un plāno matraci. Noāķējusi virsējo guļamtīkla gredzenu no āķa, sieviete nostiepa tīklu gar sienu, uzmaucot gredzenu tādam pašam āķim pie pretējās sienas. Visbeidzot viņa uzklāja matraci un segu uz guļamtīkla.

-    Arlabunakti, tēvs. Jaunā sieviete apskāva de Kvinsiju un ilgi nelaida vaļā, iečukstēdama dažus vārdus viņam ausī. Pēc tam viņa atrāvās un nedrošā balsī skaļi piebilda:

-    Izgulies, cik vien labi spēj. Rīt no rīta es tevi apciemošu.

-      Tas var nenotikt, cietuma priekšnieks brīdināja.

-     Mēs noskaidrosim, kas lordam Pālmerstonam ir padomā. Iespējams, ka Opija lietotājs nedrīkst pieņemt apmeklētājus.

-    Mis de Kvinsija, es jūs pavadīšu atpakaļ uz jūsu mitekli, Bekers piedāvāja.

-    Nedomāju vis, ka jūs to darīsiet, Emilija attrauca.

-    Piedodiet. Ja esmu jūs kā apvainojis…

-     Patlaban par visu mazāk pasaulē es vēlos atgriezties namā, kurā mēs esam apmetušies. Vai jums jau pagaisis no prāta, ka to mums noīrēja slepkava?

Šis aizrādījums uz klātesošajiem atstāja atskurbinošu, nopietnu iespaidu.

-    Ja tēvam draud briesmas, man arī. Slepkava var nospriest, ka, spīdzinādams mani, viņš vienlaikus spīdzinās arī manu tēvu. Inspektor Raien, vai jus esat gatavs nostādīt sargus pie mājas? Cik vīru būtu nepieciešams? Vai kāds var galvot, ka viņi savu uzdevumu veiks nevainojami? Tā kā Raiens klusēja, Emīlija turpināja: Ļoti labi. Mēs zinām, ka slepkava seko man un tēvam, un cietuma priekšnieks apliecināja, ka šī ir drošākā vieta Londonā, tādēļ es palikšu tepat.

Ārpus Koldbātfīldsas cietuma teritorijas dūmi no pusmiljona Londonas skursteņu jaucās ar dzeltenīgo miglu, kas pacēlās no Temzas un pārklāja pilsētu. Gaisā lēni plīvoja kvēpu plēksnes. Taču nāves mākslinieks nepiesaistītu neviena uzmanību arī tad, ja nebūtu šīs necaurredzamās miglas. Tie daži, kas patrāpījās ceļā tie, kurus neatliekamas darīšanas piespieda sakopot visu drosmi un steigties pa teju pamestajām ielām, raidīja viņam pateicības pilnus skatienus. Kā mierinādams, viņš pamāja pretimnācējiem ar galvu.

Mēteļa piedurknē vīrietis nesa nelielu lauzni. Astoņpadsmit collu garajam darbarīkam vienā galā bija noasināta šķautne kā kaltam, otrs gals bija ieliekts kā āķis, ari ar asu malu. Šādu instrumentu bija iecienījuši ēku nojaucēji iecērtot āķi sienā un raujot lejup, bija ērti izplēst koka vai ģipša gabalus.

Tieši tāds lauznis tika izmantots otrajā Retklifas lielceļa slepkavību virknē pirms četrdesmit trim gadiem. Taverna, kurā pēc divpadsmit dienām tika atkal nogalināti cilvēki, toreiz atradās netālu no veikala. Otrajā uzbrukumā bija trīs upuri, bet pirmajā četri, tostarp zīdainis. Nogalinot piecus cilvēkus, no kuriem divi bija bērni, māksliniekam jau bija izdevies pārspēt šos pagātnes rādītājus. Nu viņš bija nolēmis apliecinot savus talantus kādā tavernā, tomēr neizvēlējās to tuvu veikalam, kurā bija izrādījis savas spējas sestdienas vakarā.

Nē, dižam māksliniekam nepieciešams paplašināt apvāršņus, un tāpat viņam nepieciešams samazināt laika nogriezni, kurā savus mākslas darbus izrādīt sabiedrībai. Divpadsmit dienu starp šedevriem pārāk ilgs posms. Turpretim tikai divas dienas tas atstātu lielāku iespaidu. Kāds baiļu pārņemts pretimnācējs, kas teciņiem iznira no miglas, gandrīz uzskrēja māksliniekiem virsū, taču jau tūlīt saspringums vīrieša sejā atslāba. Atviegloti pamādams ar galvu, vīrietis aizsteidzās garām, un mākslinieks pašpārliecinātā, vieglā, drošā gaitā turpināja ceļu. Gāzes laternas ap sevi izplatīja tikai nelielus gaišus nimbus. Naksnīgajā pilsētā valdīja klusums, kuru pārtrauca vienīgi attāla kariešu riteņu klaboņa.

Mākslinieks pagāja garām konsteblam viņam jau bija sajucis, cik policistu viņš tovakar sastapis patrulējam ielās, un ar žestu apliecināja likumsargam, ka viss ir kārtībā. Nonācis pie galamērķa, viņš palocīja galvu vīrietim, kas lielā ātrumā pasteidzās garām. Šķita, ka grozā vīrietis nes kaut ko acīmredzami svarīgu iespējams, vakara maltīti savai ģimenei. Vai tas vientiesis neapjēdz, ka vakara maltīte nav dzīvības vērta?

Zem tuvākās gāzes laternas mākslinieks pamanīja stāvam kārtējo konsteblu un arī ar viņu apmainījās žestiem abi apliecināja, ka viss ir mierīgi.

Kad viņš iegāja tavernā, klātesošie iztrūkās un spēji pacēla galvas, tomēr tūdaļ visi, izņemot vienu, atviegloti nopūtās un atgriezās pie sarunām, alus krūkām vai pīpēm.

Piedūmotajā telpā atradās astoņi cilvēki. Tavernas saimnieks baltā priekšautā ar lenci ap kaklu stāvēja aiz letes pa labi. Uz augstiem krēsliem pie letes sēdēja divi vīrieši. Pie tālākās sienas blakus kamīnam ap galdu sēdēja trīs vīri, un tavernas apkalpotāja, arī apsējusi baltu priekšautu, pienesa viņiem šķīvi ar maizi un sieru. Pie galdiņa vistuvāk durvīm sēdēja acīmredzami noguris konstebls. Redzēdams nācēju, viņš pielēca kājās policists bija vienīgais, kurš neizrādīja atvieglojumu, ieraugot mākslinieku.

-     Piedodiet, seržant, konstebls izgrūda. Es tik ilgi staigāju pa ielām un krietni nosalu, tamdēļ nevarēju…

-    Esiet bez raižu, konstebl. Es saprotu. Patiesību sakot, man arī nosalušas kājas, un es ienācu šeit tāda paša iemesla dēļ kā jūs. Ko jūs dzerat? Tēju? Es varētu jums piebiedroties.

Tavernas saimnieks smīnēdams noteica: Labāk, seržant, es jums ieliešu pinti alus. Par brīvu.

-     Pateicos, nevajag, mākslinieks attrauca. Pietiek ar to, ka es pārkāpju vienu noteikumu. Dzert alkoholu darba laikā nevajadzētu.

-    Jūs tiešām smagi strādājat, lai mēs justos drošībā. Par to mēs pateicamies. Karstu tēju uz mūsu rēķina?

-    Jūs esat gaužām laipns.

Konstebls ķiveri bija nolicis uz galda. Ķiverē iestrādātais metāla režģis to nostiprināja tik ļoti, ka uz galvassegas varēja pakāpties, ja policistam radās nepieciešamība palūkoties pāri žogam. Tā arī bija pietiekami izturīga, lai pārciestu spēcīgu sitienu pa pakausi. Taču, nolikta uz galda, tā savu īpašnieku nepasargāja.

Iedams garām konsteblam, mākslinieks ļāva lauznim izslīdēt no piedurknes un ar āķa trulo pusi trieca nelaimīgajam pa galvaskausu. Ne uz mirkli neapstājies, viņš apcirtās un blieza vēl trīs reizes pa lefbi, pa kreisi, pa labi, sadragādams galvas tiem, kas grasījās notiesāt sendvičus. Apkalpotāja skatījās pavērtu muti. Izliektais āķis trāpīja viņai pa deniņiem, un jaunā sieviete bezsamaņā noslīga uz grīdas.

Tavernas īpašnieks paguva vien īsi izsaukties.

Tobrīd pie letes sēdošajiem vīriem no galvām pašķīda asinis, dzelzs stienim precīzi trāpot mērķī. Viss norisinājās tik zibenīgi, ka tavernas īpašniekam tā arī neizdevās bilst kaut vārdu, kad mākslinieks pagriezās pret viņu un spēcīgi atvēzējās.

Pēc tam viņš steigšus pagrieza lauzni ar asā āķa galu augšup, novēla konsteblu no sola, uzlika savu kāju tam uz krūtīm un novilka ar aso šķautni gar mirušā kaklu.

Līdzīgi viņš izrīkojās ar vīriem, kuriem tā arī neizdevās nogaršot sendvičus, tāpat ar krogusmeitu, tiem vīriem, kas gulēja blakus letei, un ar tavernas īpašnieku.

Taču meistardarbs vēl nebija pabeigts. Atstājis lauzni uz letes, mākslinieks izkārtoja ļenganos ķermeņus pie galdiem vai pie letes, lai tie izskatītos guļam dzēruma miegā ja vien visur neredzētu asinis.

Paša uniforma arī bija nošļakstīta asinīm, taču ar to nebija pietiekami. Divreiz iesmēlis saujā asinis no lāmas uz grīdas, viņš tās izzieda sev uz sejas un kakla, lai nomaskētu vaibstus.

Tad mākslinieks atvēra sētas puses durvis.

Pēc tam viņš piesteidzās pie parādes durvīm, vairākas reizes dziļi ieelpoja, lai izskatītos aizelsies no varena cīniņa, un izstreipuļoja uz ielas, žēlabaini uzsaukdams konsteblam, kas stāvēja pie gāzes laternas staba: Slepkavība!

-    Seržant! Konstebls traucās klāt.

-    Palīgā!

Mākslinieks nokrita uz bruģakmens.

Konstebls atsprādzēja no siksnas klabekli un drudžaini iegrieza tā rokturi. Troksni varēja dzirdēt ievērojamā attālumā tas piesaistīs visus apkārtnes patruļniekus.

-    Tur, iekšā! mākslinieks vaidēja. Visi pagalam.

Šaurajā, miglas pielietajā ieliņā acumirklī izcēlās rosība,

kaimiņi bailēs sasaucās un drāzās uz tavernas un elles trokšņa pusi.

-    Kas noticis?

-    Mans Dievs, paskaties iekšā!

-    Nokauti!

-    Nevar būt! Es satiku Pīteru vēl pirms stundas!

-    Marta arī pagalam! Nē!

Pa ielu turp skrēja konstebli, tumšie formastērpi vērta tos līdzīgus rēgiem miglā.

-    Kas te noticis?

-    Noslepkavoti? Kas?

-    Visiem atkāpties no durvīm! Tur nav ļauts ieiet!

-    Dariet, kā viņš liek! Nenāciet klāt!

-    Seržant! Konstebls, kurš bija skandinājis trauksmi, nometās ceļos blakus māksliniekam, kas asinīm notraipītu seju un uniformu vaidēdams gulēja uz bruģakmens. Es liku atbraukt šurp ratus. Mēs aizvedīsim jūs pie ķirurga.

-    Par vēlu.

-    Mēs darīsim visu, ko spēsim. Vai jūs redzējāt cilvēku, kurš to pastrādāja?

-    Viņš bija ģērbies jūrnieka drēbēs.

-    Vai slepkavam bija dzeltenīga bārda?

-    Nebija. Viņš izskatījās kā visi citi jūrnieki.

-    Vai redzējāt, kurp viņš devās?

-    Izgāja pa sētas puses durvīm. Man acu priekšā miglojas.

-    Rati jau ir klāt. Aizvedīsim jūs pie ķirurga. Ei, jūs abi! I'alīdziet man iecelt seržantu ratos! Pārējie, klausieties! Slepkava aizbēga pa sētas puses durvīm. Meklējiet kādu jūrnieku.

Aizvēris acis, mākslinieks juta, kā viņu paceļ uz rokām un nogulda ratos. Rati uzsāka ceļu pa grambainajām ielām un atstāja aiz muguras klaigas ap notikuma vietu.

-     Lēnāk! konstebls piekodināja.

-     Vai gribat žigli viņu dabūt pie ķirurga? Vai arī vilksiet garumā un aizvedīsiet beigtu! kučieris uzsauca pār plecu.

Troksnis liecināja, ka ratos iekāpis konstebls. Labi, bet viņš nedrīkst izlaist garu brauciena dēļ!

Ratos iekāpa vēl divi konstebli.

-     Paturiet acīs jūrniekus! kāds pūlī iebļāvās. Noziegumu pastrādāja jūrnieks, nolādēts!

"Jūrniekus nebūs grūti uziet," domāja mākslinieks. "Doki atrodas tikai ceturtdaļjūdzes attālumā."

Rati turpināja zvalstīties pa bruģakmeņiem.

-    Viņš mitējies vaidēt, konstebls ieteicās. Vēl ņems un nomirs mums uz rokām! Ašāk!

Nu pakavi klaudzēja straujākā ritmā, un rati grīļojās vēl spēcīgāk. Pūļa niknie rēcieni palika tālumā, miglas slāpēti.

-     Ķirurga mājai tepat tuvumā jābūt, kučieris sprieda. Miglas dēļ īsti nevaru… Tur!

Kāds pieklauvēja pa ķirurga nama durvīm, vairākas rokas izcēla mākslinieku no ratiem un nesa aizvien tuvāk lampas gaismai.

-    Iekšā! pavēlēja kāds vīrietis.

Mākslinieku ienesa pa ārdurvīm, no priekšnama nogādāja citā istabā un noguldīja uz galda.

-    Kāds lērums asiņu! ķirurgs iesaucās. Pat neredzu, kur viņš savainots.

Samiedzis acis, mākslinieks ieraudzīja, ka ķirurgam mugurā ir naktstērps.

-    Vai viņš ir miris?

-     Nē, es jūtu, ka elpo. Atbrīvojiet telpu, lai varu strādāt. Jūs ejiet ārā, bet tu palīdzi manai sievai atnest karstu ūdeni.

Uz dažādām pusēm aizsteidzās soļi.

Kāds sāka pogāt vaļā mākslinieka virsdrēbes.

-    Vai jūs mani dzirdat, seržant?

Mākslinieks iestenējās.

-    Es darīšu visu, lai jūs izglābtu.

Gulošais ļāva plakstiem viegli pavērties. Viņam pāri liecās sirms, aptuveni piecdesmit piecus gadus vecs vīrietis acenēs.

Mākslinieks pārlaida skatienu telpai. Neviena cita neredzēja.

Visa pamatā ir apņēmība un prasme. Mākslinieks ieslidināja dunci ķirurgam starp ribām, pāršķeļot sirdi. Atbrīvojies no mirstošā ķermeņa, kas krita virsū, viņš novietoja to uz galda. Izdzirdējis gaitenī soļus, vīrietis nostājās pie durvīm.

Garām patraucās konstebls, nesdams bļodu ar kūpošu ūdeni. Aiz policista steidzās sirma pusmūža sieviete. Sievietes rokas nebija aizņemtas. Tādējādi viņa radīja draudus lai arī tas bija maz ticams, un atrada nāvi pirmā, no dunča labajā nierē.

Izdzirdējis sievietes vaidu un kritiena troksni, konstebls pagriezās ar visu verdošā ūdens katlu rokās. Mākslinieks pāršķēla tam rīkli un balseni, lai aizkavētu upuri iekliegties, un paguva izķert konsteblam no rokām bļodu, lai tā nenoklaudzētu uz grīdas un nepiesaistītu abu ārpusē atstāto policistu uzmanību.

Diemžēl bļodā bija iešļākušās asinis, un ūdens vairs nebija izmantojams, taču virtuvē noteikti būs atrodams vēl ūdens. Novietojis bļodu uz grīdas, mākslinieks steidzās dziļāk mājā. Virtuvē neviena nebija. Katlā, kas šūpojās vairs pavarda uguns, vēl bija ūdens.

Viņš noskaloja asinis no rokām un sejas, novilka tumšsarkanajā šķidrumā izmirkušo seržanta uniformu. Zem tās bija ubaga skrandas. Biezā drānu kārta nebija apkārtējiem likusies aizdomīga, jo aukstuma dēļ daudzi bija savilkuši mugurā vairāk drēbju nekā parasti. No netīro bikšu kabatas izvilcis tikpat netīru cepuri, viņš uzlika to galvā tā, lai seja paliktu ēnā.

Pavērās ielas puses durvis, un viens no policistiem uzsauca: Kā viņam ir? Vai dzīvos?

Mākslinieks atvēra pagalma puses durvis un pazuda miglā. No tuvējām ielām nakts gaisu satricināja vajātāju saucieni un vajāto kliedzieni. Mākslinieka šedevrs bija izdevies, un, spriežot pēc dzirdētā, pat brīnišķīgāks, nekā sākotnēji cerēts.

Vācu jūrnieks prata angļu valodu tik, cik bija nepieciešams darbam. Torīt viņš bija atgriezies Londonā pēc pusgadu ilga jūrasbrauciena uz austrumiem, ar British East India Company kuģi, kas veda tēju, garšvielas un opiju. Atradis pansiju, viņš samaksāja kalpam, lai uznes viņa istabā vannu un spaiņus ar karstu ūdeni. Iekārtojies šaurajā baļļā un pievilcis ceļgalus sev klāt, viņš bija izbaudījis ūdens attīrošo karstumu. Pēc tam viņš tika pie ciešama ēdiena galvenais, lai tajā nebūtu zivju. Rīt viņš par nopelnīto naudu iegādāsies jaunas drēbes, taču vispirms bija jāremdē spiedošākas vajadzības. Šķērsielas galā viņu apmierināja sieviete, un tur valoda bija lieka, pietika parādīt divus šiliņus.

Pēc tam uz tavernu. Katrā ziņā uz tavernu. Vācu jūrniekam riebās angļu alus, taču džinu viņš necieta vēl vairāk, tālab angļu alus bija labāk nekā nekas. Ilgi krājušos kāri pēc alkohola nekādi neizdevās dzesēt, lai cik krūkas viņš izdzēra un lai cik bieži devās uz ateju tavernas sētā. Sieviete pie letes raidīja jūrniekam skatienus, kas liecināja, ka ari viņa gatava saņemt divus šiliņus, taču kāds vīrietis tai, iespējams, piedāvāja trīs, tāpēc viņa uzkāpa augšstāvā ar to. Visbeidzot jūrnieks, noguris un piedzēries, nosprieda atgriezties pansijā ja vien spēs atcerēties, uz kuru pusi jāiet.

Klupdams viņš gāja pa šaurajām ieliņām, saltās dzeltenās miglas ieskauts. Tavernā viņa ierobežotās angļu valodas zināšanas ļāva uztvert sarunu druskas, un tās lielākoties grozījās ap slepkavībām, kas notikušas pirms divām dienām, taču sikāk viņš nebija sapratis un pārgurumā arī nebija centies lai gan patiešām likās dīvaini, ka tavernā nevalda ierasti dzīvīgā gaisotne.

Lai nepakristu, jūrnieks atspiedās ar roku pret nokvēpušā mūra sienu, piepeši tālumā izdzirdēja biedējošu troksni un tikai pamazām attapa, ka to rada Londonas policijas klabekļi. Turpat uzreiz atsaucās citi klabekļi, ielas galā sākās klaigas un panikas piesātināta jezga. Sākās neaptverams troksnis.

-    Slepkavība! kāds sauca.

Cits auroja par jūrniekiem.

Kliedzieni jaucās ar soļu dipoņu, cilvēkiem skrienot pa ielu, un daži tuvojās viņam. Laternu blāvajā apgaismojumā bija redzamas miglas driskas, kas vērpās ap steidzīgajiem stāviem.

Vācietis ievirzījās šķērsielā, Viņš redzēja parādāmies pūli un paslēpās tumsā. Garam, skaļi kliegdami, aizbrāzās neskaidri stāvi. Teju visi pieminēja jūrniekus.

Viņš nodrebēja un juta urīnpūslī sāpīgu spiedienu, bet cietās un gaidīja, līdz pūlis patrauksies garām. Dažiem rokās bija naži. Citiem zobeni. Viens pat nesa šauteni.

Sāpes pūslī pieauga. Iespraucies dziļāk ieliņā, kur vairs neredzēja nedz laternu, nedz ielu, jūrnieks steigšus atpogāja bikses un palaida strūklu pret sienu. Pat tādā nakts dzestrumā viņam uz pieres izsitās sviedru lāsītes, un pūsli gribējās iztukšot vēl ātrāk.

-    Ieklausieties! uz ielas kāds mudināja pārējos.

Vācu jūrnieks prata angļu valodu pietiekami labi, lai to saprastu. Viņš momentāni mitējās urinēt.

-    Es neko nedzirdu, attrauca cits tumšajā šķērsielas galā.

-    Tur, tālāk. Izklausījās, ka tur kāds nolaiž ūdeni.

-    Tik un tā nedzirdu. Bet tādā tumsā un viens pats es ij netaisos iet tur iekšā. Turklāt tas var būt jebkurš. Kaut vai kāds mūsējais.

-    Man laikam tikai rādījās. Skriesim pakaļ pārējiem. Tiesa kas tiesa, te atrasties vienam nav droši.

Pa ielu pūļa virzienā aizdipēja soļi.

Vācu jūrnieks tumsā trīsēdams ieklausījās un gaidīja, līdz spiediens pūslī vairs nebija izturams. Viņš vēlreiz ļāva strūklai apšļākt sienu.

Visbeidzot viņš aizpogāja bikses. Bailes bija izdzinušas visas alkohola reibuma paliekas. Vīrietis pat atcerējās pansijas atrašanās vietu, taču līdz tai ir jātiek neuzkrītoši. Ja novilktu jūrnieka mēteli, tad viņu, iespējams, neievērotu. Naktī gan sals koda līdz kaulam, taču pansija atradās tikai ceturtdaļjūdzes attālumā, tātad viņš droši vien spēs nonākt tur arī vienā kreklā.

Šķērsielas galā, kad skatienam parādījās gaišā oreola ietvertā gāzes laterna, viņš nosvieda zemē jūrnieka mēteli un iznāca uz ielas.

-    Re, es tak teicu. Tur kāds bija, noteica kāds vīrietis.

No miglas iznira draudoši stāvi. Jūrnieks ieelsās.

-    Ko šis tur nometa?

-    Jūrnieka mēteli!

-    Nevainīgs nebūtu to nosviedis!

Cenzdamies atspēkot šos maldus, vācietis runāja dzimtajā valodā.

-    Svešzemnieks!

-    Tas ir slepkava!

Vācietis bēga.

Kā dūres zvēliens mugurā ietriecās sāpes. Sejā joprojām bija lasāma neizpratne, kad viņš pavērās lejup un ieraudzīja no vēdera izspraucamies zobena smaili. Asinis straumēm gāzās uz biksēm. Viņš pūlējās pastreipuļot uz priekšu, taču spēji saļima.

-    Tā tev arī vajadzēja par Pītera un Martas nokaušanu, neģēli!

10. nodaļa Enu valstība

1854. gadā Londonā kāds žurnālists, apkopojis četros sējumos vairāku gadu garumā veikto pētījumu ar nosaukumu "Londonas darbaspēks un Londonas nabagi", lēsa, ka "vairāk nekā piecdesmit tūkstoši personu vai aptuveni četrdesmitā daļa metropoles iedzīvotāju pelna iztiku uz ielas". Daļa savāca kaulus no beigtiem, pūstošiem lopiem, ko atrada uz ielas, un pārdeva mēslojuma ražotājiem. Citi uzlasīja par "attīrītāju" dēvētos suņu ekskrementus un pārdeva ādmiņiem, kuri tos izmantoja ādas apstrādei, lai noņemtu no tās apmatojumu. Krustceļu slaucītāji atbrīvoja ielu krustojumus no zirgāboliem, lai turīgi gājēji varētu pāriet no vienas ietves uz otru, nenotraipīdami apavus. Ielu muzikanti, lupatlaši, lietussargu lāpītāji, sērkociņu tirgotāji, leijerkastnieki, penterētāji, kuri klāstīja ielās ainas no slavenu vīru pirmsnāves brīžiem šie un simtiem citu klaidoņu un vazaņķu ("atsevišķā rase", kā viņus nodevēja žurnālists) pildīja divus tūkstošus jūdžu garās Londonas ielas.

Cits apzīmējums vazaņķiem būtu "ubagi", un pat ierastajos apstākļos viņiem tikai retais pievērsa uzmanību. Galu galā, ievērojot tos, varētu rasties vēlme iedot tiem naudas gabalu, taču neviena cilvēka spēkos nebija atvieglot piecdesmit tūkstošu ubagu stāvokli, pašam nekļūstot par ubagu, tālab gudrāk bija izlikties tos neredzam. Taču pat tādā ellišķīgā nakti, kad ļaudis klīda pa ielām, lūkodami ieraudzīt nepazīstamus un ārzemnieciska izskata gājējus, lai sodītu tos par bailēm, kas bija pārņēmušas pilsētu, ubagus neviens ij neievēroja. Šos it kā neeksistējošos cilvēkus neuztvēra kā draudu.

Viens tāds neeksistējošs skrandainis netraucēti kliboja pa Londonas nolaisto Istendas rajonu. Necaurskatāmajā miglā noplukušais stāvs, kas virzījās pa nomācošo ieliņu labirintu, nesaistīja uzmanību. Tālumā dzirdamās pūļa klaigas ielīksmoja sirdi, un viņš nonāca pie sašķiebušās ēkas ar izbalējušu izkārtni virs dubultdurvīm: "Publiskais zirgu stallis." Šādi staļļi, kuros par naudu varēja atstāt zirgus un transportlīdzekļus, bija parasta parādība Londonā, kur piecdesmit tūkstoši zirgu (faktiski tikpat, cik ubagu) bija nepieciešami, lai vilktu daudzās ekipāžas, kebus, karietes, ratus un omnibusus. Rīt ielās izbrauks vēl vairāk šādu transportlīdzekļu, jo panikas pārņemtie iedzīvotāji visiem spēkiem pūlēsies rast jebkuru iespēju atstāt Londonu.

Pie ļodzīgajām sāndurvim ubags pieklauvēja vispirms divreiz, pēc tam vēl trīs reizes un nostājās iepretim putekļainai loga rūtij, ļaudams sevi labi apskatīt. Mājā kāds atvilka aizkaru un pacēla laternu, lai apgaismotu ubaga sejas vaibstus. Pēc brīža aizkars nolaidās vietā.

Tika atšauta durvju bulta, pavērās šaura sprauga, lai ubags spētu iespraukties stallī, noslēpjot svešiem skatieniem tā iekārtojumu. Ja ari kādam izdotos ielūkoties stallī, tas pagūtu ieraudzīt tikai vienu staļļa pusi, bet noteikti neredzētu abus ratus, kas stāvēja viens aiz otra iepretim aizslēgtajām dubultdurvfm galvenajai ieejai ēkā. Ratus sedza melns audekls.

Aizbultējis durvis, ubags (kurš vairs nekliboja) sekoja vīrietim ar laternu rokā pie diviem citiem vīriem, kuri sēdēja uz mucām.

-    Man pat nav jāvaicā, vai misija ir izdevusies, vīrietis ar laternu rokā uzrunaja ubagu. Par pierādījumu kalpo neprāta tracis ielās. Pēc notikumiem cietumā šonakt panika tikai pieņemsies spēkā.

-   Jā, cietumā. Entonijam allaž patikuši grūti uzdevumi, ubags piekrita. Taču es vēlētos, kaut varētu to paveikt viņa vietā.

-    Jums šovakar bija cits uzdevums, otrais vīrietis uzsvēra. Vēl svarīgāks.

-     Lai katra paša uzskati izšķir, kurš uzdevums ir svarīgāks. Vīrietis ubaga drānās piegāja pie apsegtajiem ratiem. Vai ar zirgiem viss nokārtots?

-    Jā. Zirgi ir gatavi.

Pacēlis audeklu, ubags apskatīja ratus.

Tie bija līķrati. Tumsa tā melno iekšpusi vērta vēl melnāku. Pa logu kulbas sānos bija redzams atvērts zārks.

-    Ļoti jauki.

-    Otri līķrati ir vēl labākā stāvoklī, ieteicās trešais vīrs. Neviens mūs neapturēja un neiztaujāja, kamēr braucām šurp no vietas, kur tos nozagām.

-    Tā ir, ubags piebalsoja. Līķrati var parādīties gandrīz jebkur, un nevienam nenāks prātā tos aizkavēt.

Metālam noskrapstot, cietuma uzraugs aizslēdza de Kvinsija kameru. Bekers vēroja, cik saspringti Emilija pa durvju actiņu vēl beidzamo reizi aplūko savu tēvu. Pēc tam viņš ar Raienu pavadīja sievieti pa gaiteni, un viņiem sekoja uzraugs, savukārt cietuma priekšnieks, kura kuplais stāvs aizņēma teju visu gaiteņa platumu, gausā solī pārvietojās pēdējais.

Visi nonāca centrālajā telpā, no kuras uz visām pusēm stiepās pieci gaiteņi. Vēlreiz noskrapstēja metāls, un cietuma uzraugs aizslēdza arī gaiteņa restotās durvis. Bekers saskatīja pa gaiteni aizskrienam žurku.

-    Mis de Kvinsij, vajadzētu sameklēt jums naktsmājas, Raiens sacīja. Pāri ielai atrodas pansija. Tur apmetas radinieki, kad ierodas apciemot ieslodzītos. Istabas tajās nav tādas, pie kādām esat pieradusi, taču būs gana piemērotas šajā situācijā.

-    Slepkava seko man un tēvam. Tikpat labi iespējams, ka viņš no šīs pansijas loga novēro cietuma vārtus. Tādā naktsmītnē es nejustos droša. Turpretim šeit es justos pilnīgā drošībā.

-   Šeit vēl nekad nav apmetusies viešņa, cietuma priekšnieks iebilda. Mūsu piedāvātās ērtības nav piemērotas…

Emilija pārlūkoja telpas, kas bija izvietotas starp gaiteņu durvīm. Šai darbtelpā es redzu koka gultu.

-    Jā, tajā nosnaužas sargi atpūtas brīžos, paskaidroja uzraugs. Tomēr…

-    Ja tā ir pietiekami laba sargiem, tā būs pietiekami laba arī man.

-    Bet mums trūkst atbilstoša sanitārā aprīkojuma, cietuma priekšnieks tiepās.

-    Vai jūs domājat ateju?

Bekers uzjautrināts vēroja, kā priekšniekam pietvīkst seja līdzīgi bija sarcis viņš pats, pirmo reizi dzirdēdams Emilijas atklāto valodu.

-     Redziet, mis, es… ē-ē…

-     Pretējā gadījumā var izrādīties, ka pansijā pāri ielai man pārgriež rīkli. Ņemot vērā tādu varbūtību, es spriežu, ka šejienes ateja ir visnotaļ atbilstoša.

-    Taču ir jānorīko jums sargs, cietuma uzraugs neatlaidās. Un mums jau tā trūkst darbinieku.

-     Nebūs nepieciešams īpašs sargs, pieteicās Bekers. Es palikšu kopā ar mis de Kvinsiju.

-     Ārkārtīgi, ārkārtīgi neparasts lūgums, cietuma uzraugs tiepās.

-    Tomēr šāds lūgums ir labāks par pārmetumiem, kādus izteiktu laikrakstos un kādus jūs saņemtu no lorda Pālmerstona, ja varas iestāžu nevērības dēļ mani nogalinātu, aizrādīja Emilija.

-    Man no tā visa sasāpējās galva, atzinās Raiens. Nokārtojiet to, Beker. Bet es turpināšu izmeklēšanu.

Detektīvinspektors atvēra durvis un izgāja uz miglas pielietā ceļa, kas veda līdz cietuma vārtiem.

Iekams cietuma priekšnieks un uzraugs paguva bilst kaut vārdu, Emilija iegāja darbistabā un apsēdās uz koka gultas. Viņa izturējās tik pārliecināti, itin kā gulta tagad piederētu viņai.

-    Ļoti labi. Mani gaida svarīgas darīšanas, teica cietuma priekšnieks. Redzēsim, kā jums patiks pavadīt nakti cietumā.

-    Un man jāpārrauga, kā tiek izdalīta vakara maltīte, sacīja uzraugs. Redzēsim, kā jums patiks mitināties šeit vienai.

-    Viņa nebūs viena, Bekers atgādināja.

Kad cietuma priekšnieks un uzraugs, aizvērdami durvis mazliet skaļāk, nekā būtu nepieciešams, aizgāja pa to pašu ceļu, kuru nupat bija mērojis Raiens, Bekers pievienojās Emilijai.

Istaba bija maza un vēsa, un to apgaismoja viena vienīga gāzes lampa, kas karājās pie griestiem. Bez vienkāršās koka gultas tajā atradās tikai nobružāts rakstāmgalds un krēsls. Pie sienām karājās steki un rokudzelži.

Emilija sēdēja uz gultas malas, izslējusi muguru taisnu, un tinās ciešāk mēteli.

-     Cietuma priekšniekam bija taisnība, Bekers sacīja. Sieviete uz viņu neskatījās. Jums neklātos šeit atrasties, Bekers piezīmēja.

-    Mana vieta ir pie tēva.

-    Uzticība vecākiem ir apbrīnas vērta īpašība.

-Un?

-Un?

Beidzot Emīlija palūkojās uz vīrieti. Man radās iespaids, ka grasāties iebilst: "Bet uzticība var kļūt pārmērīga."

-    Ne. Nebūt ne. Uzticība vecākiem ir apbrīnas vērta īpašība. Bekers apsēdās pie rakstāmgalda.

-    Un viss?

-    Viss.

Kādu brīdi Emilija pētīja konsteblu. Vai jums par šo tematu vairs nekas nav sakāms?

-    Ne vārda.

-    Jūs mani pārsteidzat, konstebl Beker.

Piepeši atvērās ārdurvis. Līdz ar auksta gaisa pūsmu ienāca cietuma uzraugs un trīs citi sargi, kuri stūma ratiņus ar metāla bļodiņām.

-    Tepat vien esat, kā raugos, noteica uzraugs, Te būs jūsu vakariņas. Ceru, ka ēdiens ies jums pie sirds.

Viņš novietoja uz galda divas bļodiņas. Sazin kāpēc smīkņādams pie sevis, cietuma uzraugs izgāja no telpas un atslēdza pirmā gaiteņa restotās durvis, lai sargi varētu ķerties pie ēdiena dalīšanas.

No ilgās lietošanas bļodiņas bija kļuvušas nelīdzenas un grumbuļainas. Ieskatījies tajās, Bekers apjauta, kālab uzraugs bija tā uzjautrinājies.

Katrā traukā collu dziļā, ziepjūdenim līdzīgā virumā, kura vietām peldēja kaut kas līdzīgs gaļas plēksnītēm, atradās viens neliels kartupelis.

-    Man jānosaka, vai tēvam šāds ēdiens ir piemērots, Emilija apņēmīgi paziņoja.

Piegājusi pie galda, viņa nopētīja bļodiņu saturu.

-    Tāds ēdamais cietumos ir pierasts, Bekers atvainojās.

-     Bet tas ir viņam kā radīts!

-    Patiešām?

-    Tēva kuņģis nespētu izturēt daudz barojošāku pārtiku. Tomēr man zupa jānobauda, jāpārliecinās, vai tā ir pietiekami bezgaršīga. Emilija palūkojās uz galdu blakus traukiem. Uzraugs aizmirsis atstāt ēdamrīkus.

-    Patiesībā neaizmirsa vis, Bekers atteica. Drošības apsvērumu dēļ ieslodzītajiem neizsniedz ne karotes, ne dakšiņas, par nažiem nemaz nerunājot.

-    Vai viņi ēd ar rokām?

-    Viņi strebj no trauka.

Emilija pamāja un pacēla vienu bļodiņu.

-    Ko jūs darāt? Bekers pavaicāja.

-    Cita veida nav.

-    Pagaidiet. Man ir kaut kas noderīgs. Lūdzu, aizgriezieties.

-     Bet…

-    Lūdzu! Bekers atkārtoja. Jums tas var šķist aizskarošs. Bet man tas ir jādara.

Jau dzirdamās kaut ko sacīt, Emilija tomēr padevās un pavērsa acis sāņus.

Bekers pavilka augšup bikšu labo staru. Pazibēja atkailināta miesa, un viņš no maksts, kas piestiprināta virs potītes, izņēma nazi šo ieroča nēsāšanas veidu viņš bija iemācījies no Raiena.

-    Tagad drīkstat skatīties. Viss ir pieklājīgi, viņš apliecināja, novietodams nazi uz galda.

Emilija neizrādīja nekādu apjukumu, it kā ikvienam vīrietim būtu pierasts nēsāt nazi zem bikšu staras.

Sagriezusi kartupeli, sieviete domīgi košļāja vienu šķēlīti un paziņoja: Tas ir bezgaršīgākais kartupelis, kādu man nācies nogaršot. Tēva kuņģim ļoti piemērots.

-    Tādā gadījumā es palūgšu, lai uzraugs nodod jūsu uzslavu pavāram.

-     Labi, ka es nevalkāju tās šausmīgās krinolīna kleitas. Emilijas smaids vīrieti iepriecināja. Tad es gan jūs, gan inspektoru Raienu traucētu vēl vairāk un būtu jums smags pārbaudījums.

-    Jūsu valkāto apģērbu sauc par blūmerēm, vai pareizi?

-     Jā, šis apģērbs nodēvēts tās sievietes vārdā, kura sludināja tādu bikšu valkāšanu. Diemžēl viņa joprojām paliek mazākumā. Konstebl Beker, vai, jūsuprāt, sievietei jākautrējas no tā, ka apkārtējie redz viņas kāju kustības?

-    Jākautrējas? Bekers juta sejā iesitamies karstumu, un tas izbrīnīja, jo viņš bija domājies kļuvis nejūtīgs pret šīs sievietes pārāk nepiedienīgajām runām. Es…

-   Ja tā, Emilija nerimās, kāpēc vīriešiem nav jākautrējas no tā, ka viņu kāju kustības redz?

-    Es, ē-ē, par to nekad neesmu domājis.

-    Cik sver jūsu drēbes?

-    Manas drēbes? Bekers pietvīka vēl vairāk. Ā… šai gada laikā kādas astoņas mārciņas.

-    Cik, pēc jūsu aprēķiniem, varētu svērt moderni ģērbtas lēdijas drēbes? Ar visu krinolīnu?

-    Viņai noteikti būtu vairāk apģērba gabalu. Varbūt desmit mārciņas?

-    Nē.

-    Piecpadsmit?

-    Nē.

-       Divdesmit? Nevar būt, ka vairāk par divdesmit piecām.

-    Trīsdesmit septiņas mārciņas, Emilija skaidroja. Apstulbušais Bekers nezināja, ko atbildēt. Smagās stīpas, kas veido svārku formu, ir darinātas no vaļu kaula. Jaunākajiem modeļiem karkasus paredzēts gatavot no metāla, un tad tas būs vēl smagāks. Stīpas klāj vairākas auduma kārtas, un virsējā ir pašūta no divdesmit jardiem satīna. Iztēlojieties, kā tas ir, ja visu dienu jānēsā līdzi divdesmit jardu satīna. Bet, tā kā krinolīna kleita šūpojas un pastāv briesmas atklāt skatieniem sievietes kājas, nepieciešamas vairākas apakšsvārku kārtas. Piedevām augšpus viduklim arī jāģērbj vairākas kārtas, citādi tērps liktos nesamērīgs. Ja jūs patrulējot nēsātu līdzi trīsdesmit septiņas mārciņas, es pieņemu, ka drīz vien jūs pārņemtu nogurums.

-    Jau iedomājoties vien par to, mani pārņem nogurums.

-    Kāds ir jūsu vidukļa apkārtmērs, konstebl Beker?

Vairs Emilijas vārdi nespēja izsist vīrieti no līdzsvara. Trīsdesmit sešas collas.

-     Kāds stulbenis ir nospriedis, ka sievietes ideālais vidukļa apkārtmērs ir astoņpadsmit collu. Lai to panāktu, nepieciešama stingra korsete, kas cieši sažņaudz ribas. Es atsakos sevi pakļaut tādām mocībām. Pie trīsdesmit septiņām mārciņām apģērba smaguma pievienojiet iežņaugtu vidukli un tad nebrīnieties, cik bieži sievietes ģībst. Un tomēr viņas uz mani raugās šķībi, lai gan tieši es spēju brīvi kustēties un elpot. Kādēļ jūs tā smaidāt, konstebl Beker?

-    Ja man ļauts izteikties vaļīgi…

-    Tā kā es pati tā runāju, neredzu iemesla, kālab jūs to nevarētu.

-    Man ir patīkami klausīties jūsu valodā.

-     Ēdiet savu kartupeli, konstebl Beker.

Bekers gan nezināja un arī cietuma priekšniekam, uzraugam un Raienam tas nebija zināms, ka Emilija un viņas tēvs glabā kādu noslēpumu.

Sakārtojusi de Kvinsija guļamtīklu kamerā, Emilija bija tēvam novēlējusi arlabunakti un ilgi turējusi savos apskāvienos, čukstot viņam kaut ko ausī, tad atrāvusies un nedrošā balsī novēlējusi: Izgulies, cik vien labi spēj. Rīt no rīta es tevi apciemošu. Un nākamajā brīdī viņa piebilda tik klusi, ka de Kvinsijs tik tikko saklausīja: Es paņēmu to no izpriecu dārziem, tēvs. Neko labāku atrast nevarēju. Viņa slepus ievietoja tēva mēteļa kabatā kādu priekšmetu.

De Kvinsijam bija izdevies noslēpt pārsteigumu. Tad meitu veda prom.

Dzirdot, kā aizslēdz durvis un soļu skarbie klaudzieni gaitenī attālinās, de Kvinsijs kādu bridi gaidīja, jo neuzdrošinājās priekšmetu apskatīt bija bail, ka uzraugs varētu slapstīties aiz durvīm un glūnēt pa actiņu.

Reiz viņš bija pavadījis veselu dienu nabagu cietumā. Toreiz pārdzīvojumi šķita gandrīz neizturami, lai gan kamera bija lielāka un de Kvinsijam bija Jauts ņemt līdzi grāmatas. Te vecajam vīram pretī raudzījās vienīgi izmisums.

Kameras galds un krēsls līdz ar guļamtīklu un koka kasti pie sienas aizņēma labu tiesu šaurās platības. Ar diviem soļiem jebkurā virzienā ieslodzītais nonāca pie sienas. Gaisma telpā ieplūda tikai pa vienīgo restoto lodziņu. Aiz nokvēpušās rūts biezēja migla, un kamera šķita pamazām sašaurināmies.

De Kvinsijs zināja, ka pirms četrdesmit trim gadiem Džonu Viljamsu atrada mirušu kamerā, kas ļoti līdzinājās šai. Viņš nešaubījās, ka apņēmība atkārtot pirms četrdesmit trim gadiem sarīkoto slaktiņu mudinās slepkavu atdarināt arī citus tā laika notikumus. īpaši pārliecināts de Kvinsijs bija par to, ka slepkava raudzīs panākt, lai nesen pastrādātajās slepkavībās vainotais iet bojā šī cietuma kamerā gluži tāpat, kā bija miris Džons Viljamss. Slepkavas apsēstība ar de Kvinsija darbiem šo pārliecību vienīgi stiprināja.

"Viņš ieradīsies mani nobeigt," prātoja de Kvinsijs. "Cietuma priekšniekam es sacīju taisnību cietumā ielauzties ir krietni vieglāk, nekā tikt no tā ārā. Šonakt kādā brīdī viņš mēģinās nogalināt mani līdzīgi tam, kā nāvi atrada Džons Viljamss. Bet… kā lai es aizsargājos tik šaurā telpā? Vēl šaurākā es reti esmu atradies."

Spēris pāris soļus, viņš nonāca pie durvīm. Gaitenī joprojām valdīja klusums, un viņš ausījās, cenzdamies pārliecināties, vai pa durvju actiņu tiešām neviens neskatās. Pēc laba brīža viņš mēģināja mazliet pagrūst durvis un pārliecinājās, ka tās patiesi ir aizslēgtas.

Un tikai tad de Kvinsijs izņēma noslēpumaino priekšmetu, kuru Emilija bija zagšus ielikusi viņam kabatā.

Tā bija dzelzs karotīte. Viena no tām, ar ko prostitūtas Voksholas dārzos maisīja tēju. Arī Emilijai toreiz atnesa tēju. Tobrīd meita jau zināja, ka Raiens ir ieradies viņu arestēt. Cik izmisuma pilnas bijušas meitenes domas, cik uzmanīgi viņa bija raudzījušies apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens neredz, kā viņa nozog karotīti!

Varēja vien brīnīties, ko, viņasprāt, tēvs varētu ar šo karotīti iesākt. Emilija bija teikusi: "Neko labāku atrast nevarēju." Taču karote bija labāka nekā nekas.

Izdzirdējis, ka durvis gaiteņa galā tiek atslēgtas, de Kvinsijs saspringa. Soļu troksnis jaucās ar skaļu klaudzoņu, kopā sasitoties dažādiem priekšmetiem tās bija bļodiņas, kā viņš drīz noskaidroja, kad vienu tādu iestūma pa spraugu kameras durvīs.

Pa šo spraugu un actiņu de Kvinsijs saskatīja vairāku gaitenī izvietotu gāzu laternu dzeltenās liesmas. Trūcīgajā apgaismojumā, kas ieplūda pa šīm divām atverēm durvis, viņš tikai ar pūlēm ievēroja, ka metāla bļodiņā ir virums, kurā peld ar mizu vārīts kartupelis.

No sāpīgajiem pārdzīvojumiem veco vīru mocīja vēl spēcīgāki kuņģa krampji nekā parasti, taču viņš apzinājās, ka, nemēģinot krāt spēkus, nav cerību izdzīvot līdz rītam, tālab viņš pustumsā pienesa bļodiņu pie galda, apsēdās krēslā un klausījās, kā cietuma uzraugi dala ēdienu pārējiem arestantiem.

Viņš pagaidīja, līdz trokšņi norimst un durvis gaiteņa galā atkal tiek aizslēgtas.

De Kvinsiju nepārsteidza tas, ka nav izsniegti ēdamrīki. Taču, pateicoties Emilijai, viņš bija ticis pie karotes. Neaizmirsdams par savu vārīgo gremošanas sistēmu, viņš noskrāpēja kartupelim mizu un vilcinādamies tuvināja lūpām vienu gabaliņu. Viņš mēģināja ielikt to mutē un sakošļāt. Viņš patiesi mēģināja, taču kuņģis pārāk protestēja un kāre pēc opija tinktūras lika viņam vārgt pastāvīgās sāpēs. Visbeidzot viņš iemeta kartupeļa šķēlīti bļodā.

Kādu bridi de Kvinsijs noskatījās uz guļamtīklu, ko Emilija viņam bija sagatavojusi, uzklādama uz tā arī plāno matraci un segu. Kas gan cits viņam atlika kā ierāpties tajā un apsegties, lai neļautos drebuļiem, kad no akmens sienām aizvien saltāks dvesa aukstums? "Galu galā, kur lai es paslēpjos no slepkavas? Zem galda? īsais, kalsnais augums gan tur ietilptu. Pat varētu pavilkt klāt krēslu zem galda. Tur tupot visu cauru nakti, es noteikti iedzīvošos muskuļu krampjos, taču labāk pārciest šīs sāpes nekā nožņaugšanu. Ja noslēptu bļodu ar kartupeli un virumu samazgu spainī, izskatītos, ka šī kamera nav apdzīvota."

Taču vai slepkavu tas apmānīs? Viena no opija tinktūras radītajām priekšrocībām bija spēja paraudzīties uz sevi no cita rakursa, un Opija lietotājs iztēlojās, kā slepkava stāv uz atvērto durvju sliekšņa. Gaitenī izvietoto gāzes laternu dzeltenā gaisma ar pūlēm iestīdz telpā un izgaismo to pietiekami, lai atklātu skatienam tukšu guļamtīklu. Paraugoties pa labi un pa kreisi, ir redzams, ka stūri ir tukši. Atliktu viena vienīga vieta, kurā paslēpties. Slepkava mestos zem galda un…

Bezpalīdzības un baiļu pārņemts, de Kvinsijs centās likt lietā tinktūras dāvāto neparasto spēju paraudzīties no citas puses.

"Pārāk daudz realitāšu," izmisuma pilns, viņš prātoja. "Aplūko kameru no slepkavas skatupunkta! Noteikti ir rodama kāda labāka paslēptuve."

Otrpus Koldbātflldsas cietuma sienām no miglas iznira ziņnesis un pa Mauntplezantstrītu soļoja tuvāk restotajiem vārtiem. Uz dienvidaustrumiem no doku puses nakts mieru traucēja skaļa jezga. Lai skaņa miglā pārvarētu tādu attālumu, nepieciešams sacelt neaptveramu troksni, un kurjers zināja, ka tā tas patiešām ir. Tur tauta klīda pa ielām jūrnieku medībās. Trīs jau bija nogalināti, divi sirdīgi piekauti. Vēl vairāki bija sagūstīti, un rīkļurāvēji tos pratināja. Tie, kas bija noīrējuši istabas pansijās, ieslēdzās un aizvēra izsisto logu slēģus. Divdesmit jūrnieku bija raduši patvērumu noliktavā dokos un apbruņojušies, lai turētos pretī uzbrukumam. Konstebli, kuru uzdevums bija rūpēties par kārtību ielās, izmisīgi centās savaldīt ļaudis.

Ziņnesis piesita klauvēkli pie cietuma vārtiem.

Pavēris vārtu actiņu, sargs noprasīja: Kādās darīšanās?

-    Man ir vēsts no iekšlietu ministra. Tā nekavējoties jānogādā jusu cietuma priekšniekam. Ziņnesis pacēla aploksni, un gāzes laternas apgaismojumā virs vārtiem bija saskatāms ministrijas oficiālais vaska zīmogs.

-    Priekšnieks guļ.

-    Dokuments ir saistīts ar Opija lietotāju. Man ir piekodināts nogādāt to bez vilcināšanās. Lords Pālmerstons gaida atbildi.

Nezinādams, ko iesākt, sargs turpināja blenzt pa actiņu.

-    Es silti iesaku pamodināt cietuma priekšnieku, ziņnesis aizrādīja. Citādi jūs rīt attapsieties atkritumu vedēja, nevis cietumsarga amatā.

Vēl brīdi vilcinājies, sargs uzsauca:

-    Gaidiet tepat.

Actiņa aizvērās.

"Saprotams, ka es gaidīšu tepat," ziņnesis domās atcirta. "Ja reiz mani neielaida cietumā, kur lai vēl, jods parāvis, es gaidu?"

Tālumā pūļa auri nerimās. Paretam troksni pāršķēla spalgi kliedzieni.

Noskaitījis līdz trīsdesmit, ziņnesis pacēla roku, lai pieklauvētu pie vārtiem vēlreiz. Bet, iekams viņš to paguva, noskrapstēja smagā slēdzene, un vārti atvērās.

-    Cietuma priekšnieks jus gaida.

-     Labi.

-    Es parādīšu ceļu.

-    Es jau zinu. Jāiet turp.

Ziņnesis pamāja sveicienu diviem citiem uzraugiem, kas stāvēja sardzē pie ieejas, devās uz neizteiksmīgo, nemīlīgo ēku kreisajā pusē un atvēra durvis.

Uzmetis uz naktstērpa rītasvārkus, cietuma priekšnieks sēdēja pie sava rakstāmgalda. Kabinetā valdīja aukstums, jo uguns kamīnā bija izdzisusi. Aizvērtie aizkari gandrīz neaizkavēja dzestrumu no ārpuses. Cietuma priekšnieks pieliecās pie vienīgā siltuma avota, lampas uz galda, un tās gaismā bija redzams, ka nakts vidū pēkšņi uzmodinātā vīrieša pietūkuši seja ir uzblīdusi vēl vairāk.

-    No lorda Pālmerstona? cietuma priekšnieks nervozi pārvaicāja.

-    Jā. Par Opija lietotāju.

Ziņnesis aizvēra durvis, šķērsoja kabinetu un pāri galdam pasniedza aizzīmogoto aploksni.

Cietuma priekšnieks ar vēstuļu nazi pārlauza zīmogu. Izņemdams salocīto vēstuli, viņš nevērīgi teica ziņnesim: Jūs drīkstat apsēsties.

-     Paldies, taču man doti norādījumi bez kavēšanās atgriezties un apliecināt lordam Pālmerstonam, ka viņa pavēles tiek izpildītas.

-      Šajā iestādē lorda Pālmerstona pavēles allaž tiek pildītas.

-    Viņš paklausību vērtē augstu.

Tikko cietuma priekšnieks ķērās pie vēstules lasīšanas, ziņnesis iedūra vēstuļu nazi viņam kaklā, ar veiklu kustību uzšķēržot balseni, lai tas nevarētu iekliegties. Kamēr resnais vīrietis kampa pēc gaisa un smaka pats savās asinīs, ziņnesis piegāja pie galdiņa, uz kura atradās liels, kantorgrāmatai līdzīgs sējums.

Tajā atradās cietuma plāns ar piezīmēm, kurā kamerā atrodas katrs ieslodzītais.

Kad kurjers bija izlasījis nepieciešamās ziņas, cietuma priekšnieks noslīga uz galda, un viņa svars spieda vēstuļu nazi dziļāk kaklā naža gals jau rēgojās ārā no skausta.

Ziņnesis atvēra durvis šaurā spraugā un piesardzīgi izspraucās ārā tik uzmanīgi, lai sargi nevarētu redzēt kabinetā notikušo.

Visapkārt plūda dzeltenīga migla.

-    Cietuma priekšnieks devās pie miera, bet uzdeva man aprunāties ar Opija lietotāju, paziņoja kurjers.

-    Es aizvedīšu jūs pie uzrauga.

-     Paldies. Piedodiet, ja pie vārtiem izturējos pārāk uzstājīgi. Lordam Pālmerstonam nav viegli izpatikt… bet to jus neesat dzirdējis no manis. Brīžiem, ja atnesu viņam netīkamas vēstis, vainu uzveļ man, nevis sūtītājam.

-    Cietuma priekšnieks nav daudz labāks.

Soļu duna atbalsojās naktī. Pamazām varēja saskatīt lampu virs ieejas cietuma kameru ēkā.

Sargs atslēdza durvis. Kas tas par troksni upes pusē?

-    Vairākās vietās izcēlušies nemieri.

-    Tiešām?

-     Slepkava šonakt nokāvis vēl vienpadsmit cilvēku, to vidū arī ķirurgu un konsteblu.

-    Ķirurgu? Konsteblu? Tad neviens nav drošībā.

-    Ļaudis uzskata, ka vainīgs ir jūrnieks.

-    Vai tad slepkava nav Opija lietotājs?

-     Liekas, ka ne. Cilvēki grābj ciet visus jūrniekus, kas gadās ceļā.

-    Lai Dievs mums stāv klāt!

"Lai Dievs tev pašam stāv klāt," nodomāja ziņnesis, "ja tu neizpildīsi ieteikumu, kuru tūdaļ došu."

-     Tālāk es ceļu zinu. Cietuma uzraugs atrodas aiz šīm durvīm. Labāk gan atgriezieties pie vārtiem, ja nu pūlis nāk uz šo pusi.

-    Vai tiešām mācēsiet atrast ceļu atpakaļ uz vārtiem?

-     Protams. Tā kā sargs minstinājās, ziņnesis sagatavojās viņu nogalināt. Būs labāk, ja steigsieties pie vārtiem. Ja nu sākas nekārtības? Man tā vien izklausās, ka nemiernieki drīz būs klāt.

Kad sarga steidzīgie soļi noklusa, ziņnesis atvēra cietuma centrālās ēkas durvis.

Gāzes laternu dzelteno liesmu apgaismojumā ziņnesis no centrālās telpas lūkojās uz restotajām durvīm, kas veda uz vairākiem gaiteņiem. Tāpat varēja redzēt četras atvērtas durvis uz telpām, kas bija izvietotas starp šiem koridoriem.

Pirmajā istabā pie galda bija saļimis cietuma uzraugs. Otrajā līdzīgi sagumis gulēja sargs. Trešajā prāva auguma vīrietis ielas drēbēs bija sašļucis bez atmaņas pāri rakstāmgaldam, un gultā gulēja Opija lietotāja meita.

Ceturtā istaba bija tukša izsvērtais, drošais cietuma telpu izkārtojums ļāva nepiesaistīt vairāk personāla nakts maiņā.

Visiem priekšā atradās ēdiena bļodiņa. Sargiem gan pasniedza kvalitatīvāku maltīti nekā ieslodzītajiem, tomēr arī to gatavoja cietuma virtuvē, un visu edienu, kuru piegādāja centrālajā ēkā un gaiteņos gan cietumniekiem, gan sargiem, bija sazāļojis kāds virtuves darbinieks, kuram ziņnesis reiz krietni izpalīdzēja.

Opija lietotāja meitas un viņas pavadoņa atrašanās cietumā bija negaidīta, taču parocīga.

Ziņnesis noņēma no sazāļotā uzrauga jostas atslēgu saišķi, atslēdza vidējā gaiteņa durvis un sāka soļot garām klusumā grimstošajām kamerām. Drīz viņš nonāca pie kameras labajā pusē, kur, kā vēstīja priekšnieka kantorgrāmata, atradās Opija lietotājs.

Viņš atslēdza durvis. Tās bija atveramas tikai no ārpuses. Šaurajā kamerā iezīmējās viņa ēnas siluets, ko radīja gaitenī izvietoto gāzes laternu mestā gaisma.

Bija labi redzams, ka šajā kamerā neviena nav.

"Vai es būtu kļūdījies, pētīdams cietuma priekšnieka kantorgrāmatu?" Ziņnesis sarauca pieri. "Varbūt nepareizi nolasīju skaitli iepretim Opija lietotāja vārdam? Nē. Daudz ticamāk ir tas, ka cietuma priekšnieks pats ir pārrakstījies."

Stāvēdams turpat pie sliekšņa, ziņnesis palūkojās uz stūri pa labi. Tur neviena nebija. Viņš pavērsās uz stūri pa kreisi. Ari tur neviena neredzēja.

Viņš lēni iegāja ēnu pilnajā telpā. Iepretim pie sienas nokarājās guļamtīkls, kur plānais matracis un sega gaidīja savu jauno iemītnieku. Ziņnesis paskatījās uz galdu. Krēsls pie tā stāvēja mazliet ieslīpi, it kā atvēlēdams vietu cilvēkam zem galda. Gatavs pabeigt ieplānoto, uzbrucējs parāva krēslu un ienira zem galda.

Bet rokas satvēra tikai tukšu gaisu.

Uz galda atradās tikai Bībele. Tukšas bļodiņas nebija.

"Cietuma priekšnieks ierakstījis aplamu numuru!" ziņnesis domās pukojās. "Nolādēta būšana, tagad man jāstaigā no kameras uz kameru!"

Viņš izgāja atpakaļ gaitenī un aizvēra durvis, lai netraucēti palūkotos uz visām pusēm. Impulsa vadīts, viņš izvēlējās kameru pa labi, atslēdza durvis un iegāja smirdošajā viennīcā, kurā no spaiņa, kas kalpoja par naktspodu, plūda spēcīga ekskrementu dvaka. Tukša bļodiņa uz galda liecināja, ka ieslodzītais ir notiesājis sazāļoto ēdienu. Guļamtīklā krāca liela auguma vīrs krietni prāvāks par Opija lietotāju.

"Nolāpīts!" ziņnesis domās izlamājās un devās uz blakus kameru, tad uz nākamo. Nevienā nebija ieslodzīts Opija lietotājs.

"Necik ilgi, un sargs, kurš mani pavadīja šurp, nāks mani meklēt! Es nevaru pārmeklēt visas kameras visos piecos gaiteņos! Tas prasītu vairākas stundas!" viņš gremzās.

Kad negaidītais viesis izgāja no kameras un aizvēra durvis, Opija lietotājs lēni izelpoja. Viņš bija noslēpies vienīgajā iespējamā vietā.

Izmisuma dzīts, viņš bija iegremdējis bļodiņu ar kartupeli un virumu spainī, kas kalpoja par ateju, un tad novietojis krēslu pie galda tā, lai radītu iespaidu, ka apakšā kāds slēpjas.

Izdzirdējis troksnīti gaiteņa tālākajā galā, vecais vīrs bija nocēlis segu un matraci no guļamtīkla. Bailes caurstrāvoja sirdi. Viņš nokabināja guļamtīkla galu pretējā pusē un novietoja uz āķa, ļaujot guļamtiklam nokarāties gar sienu. Pēc tam viņš steigšus iebāza salocītajā guļamtīklā matraci un sarullēto segu uzlika tam virsū viss izskatījās tā, kā bija, kad viņi ienāca kamerā. Soļi jau skanēja gaitenī, kad viņš, baiļu pārņemts, bija ietrausies aiz stāvus novietotā matrača, ierāvies stūrī, kur mazo, kalsno augumu ietina ēnas.

Viss kamerā it kā liecināja, ka tajā nav nometināts neviens ieslodzītais.

Vismaz Opija lietotājs lūdza Dievu, lai negaidītais viesis tā secinātu.

Kamēr svešais pētīja telpu, pārmeklēja iespējamo paslēptuvi zem galda, ievēroja, ka ēdiena bļodiņas nav, un nosprieda, ka šī kamera ir tukša, Opija lietotājs centās aizturēt elpu. Pēc tam trokšņi liecināja, ka durvis aizveras un tiek atslēgtas kaimiņa kameras durvis. Tad nākamās. Tad vēl nākamās. Nepazīstamais pat necentās apslāpēt savu nepacietīgo soļu būkšķus.

Opija lietotājs bija neizpratnē. "Kāpēc svešais nebaidās pamodināt cietumniekus? Vai viņi ir tā iebaidīti ne ar vienu nerunāt, ka neuzdrošinās iesaukties pat nakts vidū, kad ierodas nelūgti viesi? Vai ir iespējams, ka ieslodzītie tik ļoti bīstas? Vai tomēr ir kāds cits skaidrojums? Varbūt ieslodzītie ir…"

Drūmās aizdomas pieņēmās spēkā.

"Sazāļoti?"

Viņš atcerējās neapēstās vakariņas, ko bija noslēpis spainī.

Nepazīstamais nikni šaudījās pa kamerām, pat nepūlēdamies pievaldīties un netrokšņot.

Iespiedies stūrī aiz salocītā guļamtīkla, Opija lietotājs dzirdēja, ka klaudzieni un blīkšķi pamazām attālinās, un atļāvās uzelpot.

Gaitenis iegrima ilgā klusumā.

Un tad kameras durvis negaidot atsprāga vaļā.

Iebrāzās pārskaities svešinieks.

-    Kā gan es uzreiz neattapu, ka tukšas kameras durvis nevar būt aizslēgtas? Nav taču jēgas aizslēgt kameru, kurā nav cietumnieka!

Iebrucējs aizvēra durvis un aizstājās tām priekšā.

-    Viņš mani jau brīdināja, ka tu esi slīpēts draņķis.

"Viņš?" Opija lietotājs sarāvās svešais piesteidzās pie salocītā guļamtīkla, pagrūda nost stāvus novietoto matraci un metās virsū upurim. Opija lietotājs ieelsās, kad uzbrucējs viņu sagrāba, uzrāva kājās un spēcīgi grūda pret sienu.

No trieciena vecajam vīram aizcirtās elpa.

Taču ļaudis nesamierinās ar nāvi klusējot. Viņi pūlas izrauties, sper un kož. Panikas pārņemts, Opija lietotājs tieši tā rīkojās. Nepazīstamais bija gara auguma. Pacelts gaisā un piespiests pie sienas, Opija lietotājs aptvēra, ka pretinieka ceļgali nu ir vienā augstumā ar viņa zābakiem.

De Kvinsijs vairākkārt iespēra tam pa labo, pa kreiso, pa labo, atkal pa kreiso ceļgalu. Savā vecumā viņš lepojās ar spēcīgām kājām, kuras bija norūdītas, ik gadu mērojot tūkstošiem jūdžu. Viņš spēra neganti, drudžaini un trāpīja svešajam cirksnī.

Ierēcies nepazīstamais trieca viņu vēl spēcīgāk pret sienu. Opija lietotāja galva atsitās pret akmens sienu, un acu priekšā pašķīda dzirksteles. Piepeši tās apdzisa, un viņš baidījās, ka zaudēs samaņu.

Par laimi, izdevās pagriezt galvu un iecirst zobus iebrucējam labajā rokā, kas turēja viņu paceltu un žņaudza ciet kaklu. Mutē iešļācās pretinieka asinis. Purinādams galvu, de Kvinsijs ar zobiem plosīja miesu aizvien dziļāk.

Svešais nosvieda veco vīru uz grīdas. Trieciens pret zemi Opija lietotāju apdullināja, un šķita, ka telpa sāk griezties, taču izmisīgā dzīvotgriba guva virsroku pār sāpēm. Kad uzbrucējs pasniedzās pēc upura, de Kvinsijs aizvēlās pa grīdu. Šaurajā kamerā liela auguma cilvēkam, tādam kā nepazīstamais, bija gandrīz neiespējami izgrozīties. Opija lietotājs svaidījās šurp un turp pa grīdu, izvairīdamies no uzbrucēja rokām, atsitās pret samazgu spaini, paķēra to aiz roktura un iebelza iebrucējam pa seju.

Kad viņš atvēzējās otrreiz, uzbrucējam izdevās satvert spaini un aizsviest. Atrazdamies guļus uz muguras, Opija lietotājs locījās un izvairījās no svešinieka rokām. Viņš sataustīja krēslu un mēģināja izmantot par aizsegu, bet uzbrucējs arī to aizlidināja prom.

Opija lietotājs drudžaini spēra pretiniekam pa ikriem un ceļgaliem, bet uzbrucējs vien sirdīgi noelsās un vilka upuri atpakaļ pie salocītā guļamtīkla.

Es nevaru tevi šeit pakārt. Tā galu dabūja Džons Viljamss, bet te nav stieņa griestos. Taču es varu darīt šādi.

Ar vienu plato plaukstu piespiedis Opija lietotāju pie grīdas, uzbrucējs pārvilka viņam pāri segu.

De Kvinsijs locījās, spārdījās, bet uzbrucējs uzspieda ar i i'ļgalu viņam uz krūtīm. Gandrīz vai nebija iespējams paelpot. Viņš pavēra muti, lai ievilktu plaušās gaisu.

Un norīstījās, kad uzbrucējs iestūma viņam starp zobiem segas stūri.

Izbīlī vecais vīrs vēzēja rokas, izmisīgi pūlēdamies atbrīvoties, atstumt uzbrucēju un izspļaut segas stūri, taču uzbrucējs uzspieda celi stingrāk. Kampdams pēc gaisa, Opij.i lietotājs instinktīvi pavēra muti plašāk un atkal norīstījās, jo uzbrucējs ietūcīja segu dziļāk mutē.

Visā mēles garumā. Līdz pat rīklei.

Sausā, putekļainā sega uzsūca visu mitrumu mutes dobumā. Plaušās sākās spazmas. Kuņģis atgrūda žulti, taču rīklē iesprūdītā sega novirzīja rūgto šķidrumu plaušās.

Sirds sitās nevaldāmi, un viņš baidījās, ka tā var pārplīst. Pirmo reizi mūžā piedzīvodams tādu neprātu, de Kvinsijs manīja ēnas kamerā satumstam.

Rokas gura. Redzeslauks sašaurinājās. Uzbrucējs nerimdams bāza segu aizvien dziļāk rīklē.

Piepeši Opija lietotāju pārņēma vieglums, peldes sajūta, un viņš iegrima sapņainā stāvoklī līdzīgā tam, kādu rada opijs. Bērnībā viņu bieži mocīja murgi par lauvas uzbrukumu. Šajos murgos no bailēm gluži pārakmeņojies, viņš bija izjutis kārdinājumu nogulties lauvas priekšā un cerēt, ka dzīvnieks neaiztiks tik padevīgu radību. Prāts aptumšojās, un krūtis pamazām rima cilāties. De Kvinsijs iedomājās, cik ērti tagad būtu nogulties lauvas priekšā.

Cik mierpilna būtu padošanās!

Nē!

Vecais vīrs pagrābstījās mēteļa kabatā un, niknumam augot, sataustīja meitas iedoto karoti.

Trakās dusmās viņš satvēra karoti aiz apaļā gala un ar visu atlikušo spēku trieca kātu augšup.

Atskanēja paukšķis. Pār dūri nolija silts, biezs šķidrums, un Opija lietotājs pēkšņi aptvēra, ka tējkarotes kāts ieurbies pretiniekam kreisajā acī.

Uzbrucējs sastinga.

Tad iekliedzās.

Saņēmis vēl pēdējās spēka paliekas, Opija lietotājs stūma karotes kātu dziļāk redzoklī.

Kad uzbrucējs iegaudojās un aizklāja plaukstām seju, Opija lietotājs atgrūda pretinieku. Uzbrucēja galvai atsitoties pret sienā iestiprināto kasti, atskanēja bukšķis.

Izraut segu no mutes izrādījās grūti. Opija lietotājs vilka un vilka. "Augstā debess, kā mutes dobumā var ietilpt tik daudz segas!" Un piepeši mute bija brīva. Vecais vīrs drudžaini ieelpoja, taču kuņģis vēl aizvien konvulsīvi sarāvās, žults kāpa augšup, dedzinot rīkli.

Viņš pagrieza galvu un izvēmās.

Tikmēr uzbrucējs atkal tuvojās. Opija lietotājs spēra un manīja, ka ar zābakā ieauto kāju iestumj karoti vēl dziļāk nelieša acs dobumā.

Neprātīgu izjūtu pārņemts, viņš apvēlās uz vēdera, atsitās pret sienu, pieķērās tai un trausās kājās. Kad uzbrucējs satvēra viņu aiz potītes, Opija lietotājs paspēra nost viņa roku un streipuļoja uz durvju pusi. Vīrietis viņam aiz muguras ar pūlēm slējās stāvus.

De Kvinsijs atgrūda kameras durvis un gandrīz vai apžilba tik spilgta izlikās parasti blāvā gāzes laternu gaisma. Galva reiba, taču viņš jau dzirdēja uzbrucēja soļus, tāpēc izgāzelējās gaitenī un aizcirta durvis, iebelzdams ar tām svešajam pa seju.

Pieķēries ar roku sienai, viņš klupdams devās uz priekšu.

Aiz muguras atsprāga vaļā kameras durvis.

Opija lietotājs pūlējās virzīties vēl ātrāk centrālās telpas virzienā, kas vīdēja gaiteņa galā.

Aiz viņa skanēja grīļīgas gaitas atbalss.

Viņš lūkoja pasteigties.

Uz pleca nogūla spēcīga plauksta.

Kabinetā līdzās centrālajai telpai Bekers gulēja, noslīdzis uz rakstāmgalda. Pēdējais, ko viņš atcerējās, Emilija žēlojās par miegainību un nolika uz galda nazi, kuru viņš bija aizdevis sievietei, lai viņa varētu sagriezt kartupeli.

Diena bijusi gara, uztraukumu pilna, viņš teica. Es ieiešu blakus istabā, lai varat doties pie miera.

Taču, kad Emilija bija piecēlusies no krēsla un nogūlusies gultā, ari vīrieti turpat bija pievārējis miegs. Nolicis kartupeli, kuru ēda, viņš bija mēģinājis pietrausties, taču kājas nevarīgi ļima un plaksti lipa ciet.

Pamazām modās apziņa, ka viņš guļ, nolicis galvu uz galda. Radās vāra apjausma, ka aizritējis daudz laika. Ar pūlēm pavēris acis, viņš ieraudzīja paša labo roku. Miglainais skatiens parādīja saujā kartupeli, kuru viņš pirmīt bija negribīgi ēdis.

Kaut kas nošķindēja itin kā būtu aizlingots spainis. Pret sienu ar būkšķi atsitās koka priekšmets, iespējams, krēsls. Taču trokšņi skanēja tālu, it kā sapnī.

Pavisam acis Bekers atvēra tikai tad, kad nogranda kliedziens tālu, taču tas nekādā ziņā nebija sapnis.

Viņš pacēla apdullušo galvu un ieraudzīja gultā Emiliju.

Ārpus telpas bija dzirdams drudžains cīniņš. Spalgi noklaudzēja durvis. Gaiteni švīkstēja nedroši soļi. Durvis norībēja vēlreiz, un gaitenī varēja saklausīt vēl viena cilvēka tuvošanos grīļīgā gaitā.

Bekers jaudāja pieslieties ļodzīgajās kājās. "Nesaprotami, kādēļ cietuma uzraugs vēl nav devies turp, no kurienes nāk trokšņi. Kur palicis sargs, kas naktīs dežurē gaiteņos?" /

Sadzirdējis sāpju kliedzienu, konstebls paķēra nazi no galda. Galva joprojām skurba, taču viņš izgāja priekšistabā, pagriezās pret vidējo gaiteni un pārsteigts gandrīz paklupa. Emilijas tēvs neatradās kamerā. Milzīga auguma vīrietis ar asinīm noplūdušu seju, piespiedis de Kvinsiju pie sienas, žņaudza tam ciet rīkli.

Lai ari Bekers uzsauca svešajam, tas turpināja žņaugt veco vīru. Abu šo cilvēku pretstats bija grotesks neliela auguma upuris un milzīgs varmāka… it kā milzis smacētu bērnu.

Pietiek! Bekers nokliedza.

Durvis uz gaiteni bija pavērtas, un Bekers iesoļoja tajā. Kājas kļuva arvien spēcīgākas, un prāts vienā acumirklī noskaidrojās. Konstebls pieskrēja pie uzbrucēja un ar naža spalu trieca tam pa galvu.

No tāda sitiena cilvēkam būtu jānokrīt nemaņā, taču saniknotais vīrietis tikai pagriezās, un Bekers pārsteigts ieraudzīja, ka no kreisās acs dobuma viņam vīd kāds priekšmets. Izskatījās pēc karotes. No brūces tecēja asinis.

Milzis atlaida de Kvinsija kaklu un ļāva upurim sabrukt uz grīdas. Spraigi un nikni pazibinājis veselo aci, viņš pabāza roku zem mēteļa, kaut ko izvilka un nākamajā acumirkli uzbruka Bekeram. Priekšmets rokā spoži nozibsnīja, bet konstebls paguva atlēkt malā un apjaust, ka tas ir nazis. Asmens skāra Bekera krūtis, šķērsām pārgrieza mēteli un aizķēra ādu. Konstebls kāpās vēl vairāk atpakaļ uzbrucējs ar nazi rīkojās tik veikli, ka tas zibēja kā milzīgā ātrumā griezts rats. Bekers ar acīm pat nepaguva izsekot tik straujām kustībām. Nekas cits neatlika vienīgi kāpties atpakaļ, pūloties izvairīties no šausminošā, spožā loka, un piesargāties, lai nazis varbūt skar apģērbu, bet nepāršķeļ adu.

Negaidot pretinieks dīvaini sasvērās, un tā vietā, lai uzbruktu konsteblam, spēji paliecās uz priekšu un krita. Bekers ieraudzīja, ka de Kvinsijs ir pieķēries svešajam pie potītēm un to paklupinājis.

Uzbrucējs gāzās uz priekšu. Atsities pret grīdu, viņš iekliedzās, noraustījās un piepeši gulēja pavisam nekustīgi.

Bekers drebēja un centās apjēgt, kas nupat norisinājies. De Kvinsijs elsa, lieliem malkiem kampdams pēc gaisa, un uz viņa kakla sārtoja uzbrucēja pirkstu nospiedumi.

Konstebls piesardzīgi apgrieza milzi uz muguras. Karote bija ietriekusies acī gandrīz līdz galam, un tās apaļo galu varēja tik tikko redzēt. Vīrieša sejā manāms bija vien nedzīvs stingums.

-    Nevaru… klusi izkrāca de Kvinsijs, …paelpot.

Lai gan viņa seju un apģērbu klāja asins šļakatas, varēja noprast, ka tās nav viņa asinis.

-     Elpojiet sekli, Bekers lika, piesteidzies viņam klāt. -Jums sapampis kakls, taču nekas nav lauzts, citācii jūs nevarētu parunāt. De Kvinsijs pamāja. Elpojiet sekli, Bekers atkārtoja. Atslābiniet kaklu. Drīz elpošana normalizēsies.

-     Vai…

-    Nevajag runāt.

-     īsts? Tā kā Bekers nesaprata, Opija lietotājs pārjautāja: Vai tas bija īsts? Izklausījās, ka de Kvinsijs vairāk bīstas par saprāta skaidrību, nevis paša dzīvību. Vai tas patiešām notika? Tas nebija opija iespaidā?

-    Tas patiešām notika, Bekers apliecināja.

-    Tēvs!

Bekers pagriezās un ieraudzīja gaiteņa galā Emiliju, cieši pieķērušos restotajām durvīm.

Viņš piesteidzās pie jaunās sievietes, un tobrīd no sava kabineta, skaustu berzēdams, grīļodamies iznāca cietuma uzraugs.

-    Rādās, ka esam sazāļoti, Bekers viņam paziņoja.

Ārpusē nodimdēja soļi, kas tuvojās ārdurvīm. Divu sargu pavadībā no tumsas strauji parādījās Raiens.

Viņam mugurā atkal bija bezveidīgās ielas drēbes, un naģene gandrīz pilnībā sedza rudos matus. Viņš neizpratnē uzlūkoja Bekera sagraizīto mēteli un tad pamanīja gaitenī nokritušo līķi.

-    Lūk, slepkava, Bekers norādīja.

-    Tiešām, esam sazāļoti, cietuma uzraugs apstiprināja. Visi ieslodzītie un arī visi sargi, kas strādā šajā ēkā, ir sazāļoti.

-    Ar pārtiku? jautāja Raiens.

-    Jā. Sargi, kas dežurēja ārpus ēkas, ir saņēmuši parasto ēdienu. Saindēts tikai mūsu ēdiens, uzraugs skaidroja. Mums maltītes gatavo civilisti no ārpuses. Viens no tiem katrā ziņā bijis uzpirkts.

-    Vārtu sargs apgalvo, ka šis vīrs esot atnesis vēstuli no lorda Pālmerstona, Raiens norādīja. Izmantots drošs paņēmiens iekļūšanai cietumā. Mēs atradām zīmīti priekšnieka birojā. Tajā rakstīts viens vienīgs teikums: "Izturēties pret Opija lietotāju, cik bargi vien iespējams." Priekšnieks, iespējams, pat nepaguva to izlasīt, jo tika nodurts.

-    Pēc tam slepkava devās uz šo ēku, atrada mūs visus guļam, pievāca atslēgu un sameklēja mistera de Kvinsija kameru, Bekers secināja. Viņš dzēra kafiju, lai noskaidrotu prātu pēc sazāļošanas. Es pārmeklēju mirušo, taču nav nekā tāda, kas ļautu noskaidrot viņa personību.

-    Vēsts no lorda Pālmerstona? Raiens šaubīdamies novilka. Es pazīstu vairākus lorda Pālmerstona padotos, bet šo vīru es nekad neesmu redzējis. Varbūt avīžu mākslinieks spētu izveidot labu viņa ģīmetni, un mums izdotos atrast kādu, kurš viņu pazīs.

Visi atradās istabā, kur pirmīt bija miegā ieslīguši Bekers un Emilija. Jaunā sieviete kopā ar tēvu sēdēja uz gultas malas. De Kvinsija seja joprojām bija netīra ar uzbrucēja asinīm.

-    Ak tā, karote! cietuma uzraugs atcerējās. Pārmaiņas pēc viņš vērsās tieši pie de Kvinsija. Kā jūs tikāt pie karotes?

De Kvinsijs šķita jautājumu pat nedzirdam. Viņu kratīja drebuļi no pārdzīvotās neprātīgās cīņas par savu dzīvību un no opija tinktūras trūkuma izraisītajiem krampjiem.

-    Emilij, vai tu piepildīji manu flakonu?

-    Man nesanāca, tēvs. Es neesmu izgājusi no cietuma.

Vecais vīrs joprojām trīcēja.

-    Pasakiet, kā jūs dabūjāt karoti, uzraugs neatlaidās.

-    To viņam iedevu es, Emilija atzinās.

Uzraugam no pārsteiguma pavērās mute.

-    Inspektor Raien, de Kvinsijs runāja aizsmakušā balsī, kas zināja, ka mani atved uz šo cietumu?

-     Iesākumam teiksim tā… visi avīžu reportieri, kuri redzēja jūsu ierašanos. Lords Pālmerstons izplatīja šo ziņu tuvu un tālu. Vēlu pēcpusdienā tas kļuva vispārzināms fakts. Viņš gribēja darīt visu, lai tauta jūs uzskata par galveno aizdomās turamo un nopriecājas, ka jūs vairs neklīstat ielās.

-     Lai cilvēki jūtas droši. Tagad de Kvinsijs izskatījās vēl sīkāks.

-    Tieši tā.

-    Bet ir pastrādātas jaunas slepkavības.

-     To es ierados jums pavēstīt. Turklāt divās vietās, stāstīja Raiens. Astoņi cilvēki tavernā un trīs ķirurga mājā.

-    Arī cietuma priekšnieks. Slepkavības, kuras es nevarēju pastrādāt, jo atrados ieslodzījumā. Tādējādi vairs nav nekāda iemesla mani turēt aiz atslēgas.

-     Lords Pālmerstons nav devis tādu atļauju, cietuma uzraugs pretojās.

-    Jā, es pieņemu, ka patlaban viņa prātu nodarbina neskaitāmi citi jautājumi, atzīmēja de Kvinsijs. Kaut vai nemieri, par kuriem stāstīja inspektors Raiens. Tomēr nav nekāda iemesla mani šeit ilgāk paturēt un ir daudz iemeslu mani palaist brīvībā.

-    Piemēram?

-    Man jāizpēta slepkavības vietas.

Emilija pārsteigta pacēla galvu. Ko tu runā, tēvs?

-    Aizvediet mani uz tavernu, inspektor Raien. Man jānoskaidro, ko šis slepkava vēl ir neviļus izpaudis par sevi. Kamēr nav noticis kaut kas vēl ļaunāks.

-     Bet nu mums vairs nav jāraizējas! Bekers iebilda. Slepkava jau guļ tur, gaitenī. Viss ir beidzies.

-    Gaitenī guļ kāds slepkava. Jā. Bet… vai īstais? Nē.

-    Kāda velna pēc jūs tā uzskatāt? Raiens noprasīja.

-     Ielauzies manā kamerā, viņš izteicās nedelikāti, un es negribu to atkārtot.

-    Ja reiz tu tā apgalvo, tas katrā ziņā ir nedelikāti, iejaucās Emilija. Bet es negrasos iet ārā.

-     Ļoti labi. Tad klausieties visi. Viņš mani nosauca par "slīpētu draņķi".

-    Citi tam droši vien nepiekristu, iestarpināja uzraugs.

-     Ja atkārtojam precīzi, slepkava sacīja: "Viņš jau mani brīdināja, ka tu esi slīpēts draņķis."

-    "Viņš jau mani brīdināja"? Raiens pārvaicāja.

-     Kāds šo cilvēku bija instruējis. Lai kurš tas būtu, viņš ir atdarinājis agrākās slepkavības un tagad ķersies pie sava šedevra radīšanas.

11. nodaļa tumšais tulks

Miglas vāli tinās vēl biezāki nekā iepriekšējā vakarā, un kvēpu drusciņas aizvien lielākā skaitā lipa pie ādas un apģērba. Raienam bija izdevies atrast pārsegtus ratus, kuros de Kvinsijs, Emilija, Bekers un pats varēja patverties zem nojumes, kamēr kāds konstebls vadīja iejūgtos zirgus uz tavernas pusi. Taču, lai arī audekla sienas un jumts dāvāja patvērumu, Raienam labāk būtu paticis cieši lūkoties smacējošajā miglā un minēt, kādas briesmas tajā slēpjas.

Zem audekla jumta šūpojās laterna, un blāvajā apgaismojumā varēja redzēt de Kvinsiju, kuru joprojām kratīja drebuļi. Kad viņš bija noskalojis no sejas uzbrucēja asinis, bija redzams, ka tā ir satraucoši bāla.

-    Vai jūtaties slikti? Raiens apvaicājās.

-    Pateicos, gan būs labi. Esmu jau agrāk to piedzīvojis.

-    Jums ir uzbrukts arī agrāk? Vai jums ir nācies cīnīties par savu dzīvību?

-    Tātad uzbrukums notika īstenībā? de Kvinsijs jau atkal jautāja Bekeram.

-    Pavisam droši.

-    Es spēju pārciest visu, ja vien man ir zāles. De Kvinsijs apskāva sevi.

-    Kālab jūs vienā laidā saucat tās par zālēm? Bekers nesaprata.

-    Bez tām manas sejas sāpes un kuņģa traucējumi būtu neizturami.

-    Jūs justos sliktāk nekā patlaban?

-    Lāgiem man ir izdevies ierobežot opija daudzumu, pat pārtraukt lietošanu. To sakot, de Kvinsija balss nodrebēja. Taču tad sāpes vārdzina aizvien trakāk, it kā žurkas pluinltu vēdera dobumu, un beigu beigās es vairs nespēju pretoties šai nepieciešamībai.

-    Vai nevar but tā, ka sāpes izraisa vēlme pēc šīm zālītēm? Raiens ierunājās. Iespējams, ja jūs pierastu nedzert opiju, sāpes ar laiku pārietu.

-    Kā es vēlētos, lai tā patiešām būtu!

Bekers manīja kādu piespiežamies pie sāna un attapa, ka joprojām miegainā Emilija ir iekritusi snaudā un galvu atbalstījusi viņam uz pleca. Ne viņas tēvs, ne Raiens nelikās ieskatām situāciju par nepiedienīgu, tālab viņš necentās modināt aizmigušo.

-     Mans prāts kāro medikamentu vairāk nekā miesa, De Kvinsijs teica, it kā runāšana palīdzētu novirzīt domas no vēlmes pēc jaunas opija devas. Jo mūsu prātam ir durvis.

-    Durvis? Raiens apjucis pārjautāja.

-    Tās atvēris, es atklāju domas un jūtas, kas mani vada un par kuru esamību man nebija jausmas. Diemžēl pašizziņa var pārvērsties murgos. Pārāk bieži es esmu sapņos redzējis kučieri, kas pārvēršas par krokodilu.

-    Domas, kas jūs vada un par kuru esamību jūs nezinājāt? Krokodils? Raiens pašūpoja galvu. Vienbrīd man jau šķita, ka spēju izsekot jūsu spriedumiem.

-     Mans draugs Kolridžs bija labi zināms kā opija lietotājs.

-    Es esmu par tādu dzirdējis, taču atzīstos, ka viņa dzeju neesmu lasījis, Raiens atzina.

De Kvinsijs sāka melodiski deklamēt, un Bekers uz mirkli nobijās, ka Opija lietotājs ir zaudējis prātu. Šķita, ka viņš apraksta halucinācijas.

Šī baudas tempļa ēna augstu Pāri viļņu putām slīd;

Kur dzirdam skaņu jūkli paustu no alām, avota ikbrīd.

Rets brīnums saules pieliets, slejas baudas templis un tajā ledus ejas.

-    Šo rindu autors ir Kolridžs, sacīja de Kvinsijs. Poēmas nosaukums ir "Kubla Hans".

-    Katrai rindai ir atskaņa.

-    Patiesi. De Kvinsijs arvien trīsēja.

-    Izklausās pēc bērnu pantiņiem.

-    Arī tas ir tiesa. Bērnišķīgais pantmērs un atskaņas Kolridžam ļāva radīt iespaidu, ka dzejolis sacerēts opija ietekmē. Un, rakstīdams dzeju, viņš patiešām bija opija varā. Lai kā tas palīdzēja dzejniekam radīt šo skaistumu, tas vienlaikus izpostīja viņa veselību. Viņš izmisīgi pūlējās atgūt brīvību, taču no baudas atteikties nav viegli.

Kliedzieni visapkārt piespieda kučieri apturēt ratus. Sēdošie uzgrūdās cits citam, un Emilija uztrūkās no miega.

-    Kas tas par troksni? viņa murmināja.

-     Inspektor, jums vajadzētu izkāpt! kučieris skaļi sauca.

Bekers un Raiens steigšus izlēca no ratiem, un no miglas sienas viņiem pretī brāzās ēnas.

Dūmakā tītās laternas gaismā parādījās vīri, bruņojušies ar zobeniem, nažiem, šautenēm un rungām.

-     Kas jums te meklējams? prasīja viens no nemierniekiem.

-    Es varētu jautāt jums to pašu, Raiens atcirta.

-    Mēs zinām, kas mēs esam. Bet tu esi svešinieks.

-    Mēs esam policisti.

-    Manām acīm drīzāk pēc ubagiem rādās. Vīrietim no mutes plūda džina dvinga. Tam puisietim tev blakus mētelis ir vienās d riskās.

Vīrietis runāja par sagraizītajām Bekera drēbēm.

-    Un, rau, asinis! cits sauca, rādīdams ar pirkstu.

Vienu reizi naža gals bija skāris Bekera krūtis, un tur tagad stiepās sarecējušu asiņu švīka.

-    Vēl notriepies ar upuru asinīm!

-     Tās ir manas asinis, Bekers paskaidroja. Es esmu konstebls, un pašlaik nepildu amata pienākumus. Tas ir detektīvinspektors Raiens. Ja jūs pārliecinās cilvēks uniformā, paskatieties uz kučieri!

-     Jā, kučierim ir konstebla uniforma, bet tādu valkāja ari slepkava, kad aizraidīja pie Dieva piecpadsmit nabaga dvēseles tavernā. Sākumā visi domāja, ka viņš ir jūrnieks, bet izrādījās konstebls. Ģērbies kā seržants.

-     Tavernā nebija piecpadsmit upuru, Raiens uzstāja. Bija astoņi.

-    Un vēl seši ķirurga mājā.

-    Trīs, Bekers izlaboja.

-     Kā jūs to varat zināt? Bijāt klāt? Pie velna uniformu! Slepkava bija pārģērbies par policistu. Kā mēs varam ticēt svešiniekam, kas uzvilcis tādu formastērpu!

-    Pavei, tam otram no cepures malas spraucas sarkani mati!

-    īrs!

-     Pagaidiet! Es uzrādīšu žetonu! Raiens iebāza roku aiz mēteļa.

-    Viņš tūlīt izvilks nazi!

-    Grābjam ciet!

Vīri metās klāt un piespieda Raienu un Bekeru pie ratu malas. No trieciena Bekeram noklabēja zobi. Kāds ar rungu iebelza viņam pa plecu.

Raiens iestenējās.

Piepeši atskanēja sievietes kliedziens.

Vīrietis, kas uzbruka Raienam, apcirtās uz miglas pusi.

-    Kas tad tur?

-    Palīgā! sieviete sauca.

-Kur?

-Tur!

-    Palīgā! Viņš man uzbruka!

Bekers satriekts ieraudzīja no miglas izstreipuļojam sievieti. Viņas cepurīte karājās lentē ap kaklu. Mētelis bija atrauts vaļā, tērpa augšdaļa saplēsta.

Tā bija Emilija.

-    Viņš mani saķēra. Mēģināja…

-Kur?

-    Tur, tai šķērsielā! Policists! Saplēsa man tērpu. Mēģināja…

-    Aiziet! Tas neģēlis vēl aizmuks!

Pūlis padrāzās garām Raienam un Bekeram un pazuda miglā tai virzienā, kurp rādīja Emilija.

-    Veicīgi! Bekers skubināja jauno sievieti, palīdzēdams iekāpt ratos.

Nonācis zem audekla jumta, Bekers dzirdēja, kā Raiens uzlec uz bukas blakus kučierim un uzsauc: Aši vediet mūs prom!

Kamēr rati lielā ātrumā kratījās pa bruģēto ielu, Emilija stingiem pirkstiem aizpogāja tērpa augšdaļu un sakļāva ciet mēteli.

-    Labi darīts, Bekers viņu uzslavēja.

-     Nekas cits man prātā neienāca. Pūlēdamās atgūt elpu, Emilija sakārtoja mazo cepurīti.

-    Un, ja tas nebūtu līdzējis, de Kvinsijs iejaucās, būtu jāliek lietā otrs plāns.

Viņš bija nocēlis no āķa laternu, kas apgaismoja ratus, un rādīja, ka grasās to aizmest prom.

-     Blīkšķis, gaismeklim sašķīstot, un tam sekojošais uzliesmojums radītu pietiekami lielu sajukumu un ļautu jums nozust miglā.

-    Bet kā tad jūs abi? Pūlis tad pavērstos pret jums.

-     Mazs, pavecs vīrietis un jauna sieviete? de Kvinsijs atgādināja un paraustīja plecus. Mēs bijām gatavi apgalvot, ka jūs pirmīt mūs sagūstījāt. Pat dzērājiem mēs neliktos bīstami.

-     Bet jūs tādi esat. Bekers vērās abos ar apbrīnas pilnu skatienu. Jūs esat vieni no bīstamākajiem cilvēkiem, kādus esmu pazinis.

Saklausījis neapmierināto iedzīvotāju sacelto traci tavernas priekšā, Raiens pavēlēja kučierim apstādināt ratus. Pēc tam, kad Bekers, de Kvinsijs un Emilija izkāpa, viņš norīkoja divus konsteblus pavadīt viņus cauri pūlim.

Taču ļaudis šķita zaudējuši cieņu pret konstebliem un atbrīvoja ceļu ar tik tikko apvaldītu naidīgumu.

-    Ģeniāli, nočukstēja de Kvinsijs.

-    Uz ko jūs to zīmējat? vaicāja Raiens.

-     Vispirms slepkava apmānīja pūli, pamudinot to uzbrukt visiem jūrniekiem, ko sastop savā ceļā. Pēc tam lika noticēt, ka slepkava ir policists, jebkurš policists. Viņi neuzticas nevienam un tur aizdomās visus. Ģeniāli.

-    Atvainojiet, ja nepievienošos jūsu sajūsmai.

Visi nonāca pie tavernas, kur sardzē stāvēja divi acīmredzami nervozi konstebli.

-     Priecājamies, ka ieradāties, inspektor.

-    Jā, rādās, ka jums noderētu liels atbalsts.

-     Visādā ziņā. Mūsu te ir par maz, otrs policists atzina.

Raiens pagriezās pret Emiliju. Namā ir astoņi līķi. Es nevaru atstāt jūs ārā pie trakojošā pūļa. Sakiet, ko man ar jums iesākt?

-    Es aizklāšu acis. Konstebls Bekers var mani aizvest uz istabas stūri, un es apsolos nelūkoties.

-    Istabā spēcīgi ož.

-    Ja jūs to varat paciest, arī man tas ir pa spēkam.

-    Mūsu sarunas būs nepatīkamas.

-    Nepatīkamākas par tām, kādās man jau nācies noklausīties? Grūti iztēloties.

-     Beker…

-    Es par viņu parūpēšos.

Visi iegāja tavernā.

Tur patiešām spēcīgi dvakoja pēc ķermeņa izdalījumiem un miesas, kas jau sākusi bojāties.

Kamēr Bekers pavadīja Emiliju pie galda labajā pusē, Raiens pamāja ar roku de Kvinsijam, apliecinot, ka ir gatavs uzklausīt viedokli.

Taču de Kvinsijs slaktiņa pēdas likās neredzam. Viņš pagājās dziļāk telpā, apmeta loku ap asins lāmu un nonāca pie ieejas aiz letes. Vecais vīrs šķita nemanām uz letes saļimušo tavernas īpašnieku, kurš izskatījās kā iegrimis miegā. Visa de Kvinsija uzmanība bija veltīta plauktiem aiz letes.

-    Tas ir šeit. Es to zinu.

Viņš pārlaida skatienu džina un vīna pudelēm, ielūkojās aiz glāžu rindām, pieliecās un ieskatījās aiz alus mucām.

-    Tam šeit ir jābūt.

Izmisuma dzīts, de Kvinsijs drudžaini šaudījās aiz letes. Virs tās bija redzami tikai viņa pleci un galva. Viņš vairījās lūkoties lejup, lai izvairītos no asinīm, kas bija izplūdušas uz grīdas.

-     Dieva vārds, kur… Lūk!

Kā zvērs, kurš uzklūp medījumam, viņš metās pie plaukta letes tālākajā galā un nozuda Raiena skatienam. Pēc brīža de Kvinsijs atkal parādījās, turēdams rokā karafi ar rubīnsarkanu šķidrumu. Viņš piepildīja vīna glāzi, drebošu roku pacēla pie lūpām un, baidīdamies izliet kaut lāsīti, iedzēra prāvu malku.

Tad vēl vienu.

Pēc tam trešo.

Līdz sirds dziļumiem satricināts, Raiens vēroja šīs darbības. Pirmajā acumirklī varētu iedomāties, ka de Kvinsijs dzer vīnu, taču Raiens bija pārliecināts, ka tā ir opija tinktūra. Lielākā daļa cilvēku no viena malka zaudētu samaņu. Divi būtu nāvējoši. Taču de Kvinsijs jau bija iedzēris trīs un tagad norija ceturto malku glāze bija tukša!

De Kvinsijs stāvēja aiz letes kā paralizēts. Skatiens paslīdēja garām līķiem, kas bija sakrituši uz galdiem, un pievērsās pavardam dziļākajā stūrī, kur gailēja ogles.

Taču viņš nelikās pētām pavardu. Zilās acis it kā lūkojās tālumā. Tajās iezagās tukšums.

Klusums ieilga.

-     Tēvs? no istabas stūra iejautājās Emilija. Jaunā sieviete atradās ar muguru pret pārējiem un nevarēja viņu redzēt. Tu jau labu bridi klusē. Vai tev kaut kas kaiš?

-    Tagad es jūtos labi, Emilij.

-     Tēvs…

-    Nudien, es jūtos labi.

Taču, par spīti šim apliecinājumam, de Kvinsijs turpināja spraigi lūkoties pavarda virzienā un vienlaikus vērās kaut kur tālumā.

Tad piepeši acīs atgriezās dzīvība. Tumsa tajās atmaiga. Bālajā sejā ielija mazliet sārtuma. Uz pieres izsitās mirdzoša sviedru kārtiņa.

Viņš mitējās drebēt.

Skaļi ievilka elpu.

-    lnspektor Raien, jādomā, ka jūs neesat lasījis Imanuelu Kantu.

Pārsteidzošais paziņojums nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Raiens apjuka un neatbildēja uzreiz.

-    Gluži pareizi.

Lepnums neļāva piebilst: "Es par tādu neesmu pat dzirdējis."

De Kvinsijs atkal ieelpoja un lēni novērsās no pavarda.

Viņš novietoja tukšo glāzi uz letes un pārlaida skatienu istabai, it kā redzēdams līķus pirmo reizi.

-    Jā, tas ir saprotams. Tā kā Kants rakstīja vāciski, viņa darbus Londonā atrast nav viegli. Esmu pārtulkojis vairākas viņa esejas. Dažas jums atsūtīšu. Vai man ļauts aizskart līķus?

No de Kvinsija mutes šis lūgums piepeši likās visikdienišķākais pasaulē. Ja domājat, ka tas nepieciešams.

-    Domāju gan.

De Kvinsijs piegāja pie tavernas īpašnieka, kas bija sabrucis uz letes.

-   Ja neievēro asiņu traipus, liktos, ka vīrietis ir vienkārši pārstrādājies vai ari pārāk dziļi ieskatījies džina pudelē un aizmidzis.

-    Tā nudien liekas, Raiens piekrita.

-    Līdz brīdim, kad mēģina viņu uzmodināt.

Satvēris tavernas īpašnieka galvu pie deniņiem, Opija lietotājs pacēla to. Tagad visu skatieniem atklājas pāršķeltais kakls lauznis, ar kura aso galu tas bija pastrādāts, gulēja uz letes. Griezums bija tik dziļš, ka atsedza balseni. Nošņirkstēja kauls.

-    ĀL. novilka de Kvinsijs.

-    Jā, Raiens noteica. A…

De Kvinsijs pavilka ķermeni mazliet atpakaļ un nopētīja tavernas īpašnieka priekšautu, kas sedza krūtis līdz pat kaklam. Priekšauts bija tā nošķiests asinīm, ka vairs nebija balts.

-    Iespaidīgs zīmējums. Ja iespējams radīt mākslu, uz audekla nevīžīgi šļakstot krāsu… šajā gadījumā asinis… tad šis ir lielisks piemērs.

-Jūs neesat pie pilna prāta, Raiens secināja.

De Kvinsijs nelikās dzirdējis. Laužņa gals ir notriepts ar asinīm. Līdzīgs ierocis tika lietots otrajā Retklifas lielceļa slaktiņā, un slepkava to atstāja nozieguma vietā. Gluži tāpat kā rīkojies šoreiz.

-    Jā, jūs to pieminējāt savā esejā "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām". Slepkava arī tagad ievērojis jūsu tekstu.

-    Emilij, vai šī saruna tevi nomāc? de Kvinsijs uzrunāja meitu.

-    Man patiktos būt savās mājās Edinburgā, viņa atbildēja, joprojām uzgriezusi tēvam muguru, un viņas vārdi atbalsojās istabā.

-     Man arī, mīļā. Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu atgriezties mājās un no jauna bēguļot no parādu piedzinējiem. Tagad viņi vairs nešķiet tāds fūriju bars. Vai nomākt smaku tev palīdzētu vīnā samitrināts mutautiņš, ja tu elpotu caur to?

-    Jebkas palīdzētu, tēvs.

De Kvinsijs izņēma savu kabatlakatiņu, sameklēja atvērtu pudeli, salaistīja drānas gabalu ar vīnu un pasniedza Raienam.

-    Es aiznesīšu, Bekers piedāvājās.

Neatraudama skatienu no istabas stūra, jaunā sieviete pielika piesūcināto drānu pie sejas. Viņas balss skanēja apslāpēti.

-    Tencinu.

-    Atgriežoties pie Kanta… de Kvinsijs ieteicās.

-    Visādā ziņā. Raiens nopūtās. Mums tāpat nekā svarīgāka nav.

-    Šis filosofs izvirzīja jautājumu, vai realitāte pastāv objektīvi, vai arī tā ir mūsu domu subjektīvi projicēta.

-    Man nav ne mazākās nojausmas, ko jūs ar to domājat.

-    Tūliņ radīsies.

De Kvinsijs gar letes galu iznāca istabas vidū un apskatīja abus mirušos tavernas klientus, kas bija sagumuši pār leti.

Pēc tam viņš devās pie galda, kas atradās blakus pavardam un pār kuru bija saļimuši vēl trīs apmeklētāji un krogusmeita. Uz galda atradās asinīm apšļakstīts šķīvis ar maizi un sieru. Pacēlis sievietes galvu, viņš apskatīja reiz balto, bet tagad asinīs mērcēto priekšautu. Tad viņš piegāja pie astotā mirušā pie konstebla, kas bija nokritis uz cita galda ar tējas tasīti rokā.

-     Brīnišķīgi. Saguruši tavernas apmeklētāji dienas beigās. Dzēriens kā eliksīrs viņiem sniedzis tādu mieru, ka tie ir iekrituši miegā. Asinis gan rada disharmonisku iespaidu, taču mākslā kontrasts ir nepieciešams. Un, protams, vēl otrs disharmoniskais elements, ko es atklāju, pacēlis viņu galvas. Tie nav nekādi glītie bārdas naža radītie griezumi. Tagad nodarītais posts robežojas ar izkropļošanu. Ārkārtēja varmācība zem ārēji šķietama miera. Smalka māksla.

Raiens noburkšķēja kaut ko nepieklājīgu un skaļi piebilda:

-    Jūs vēl neesat izteicis neko tādu, kas ļautu man notvert šo ārprātīgo.

-    Vai jūs, inspektor Raien, uzskatāt, ka to pastrādājis ārprātīgais?

-    Tas ir acīmredzams. Nauda nav nozagta. Varmācība ir neiedomājama.

-    Mani vecāki nekādi netika galā ar manu brāli Viljamu un bija spiesti nosūtīt viņu uz privātskolu.

-    Neredzu saistību. Opija tinktūra jums laupījusi spēju sakarīgi domāt.

-     Pēc mana tēva pāragrās nāves māte atveda Viljamu mājās uz Mančestru, cerēdama, ka viņš būs labojies. Cerības izrādījās veltas. Viņš bija negants dauzoņa, kas augām dienām uzspieda mums dažādas absurdas lietas un lasīja bezjēdzīgas lekcijas, kurās mums vajadzēja noklausīties. Viņš piespieda mūs piedalīties teātra izrādēs, kuru laikā pret mums izturējās varmācīgi. Viņš izdomāja valstis, kuras mēs katrs pārvaldījām, taču savu valsti brālis allaž paplašināja, iekarojot un iznīcinot manu. Viņš spīdzināja kaķus, iesiedams palagos un nomezdams no jumta, lai redzētu, vai izgatavojis izpletni. Diendienā es dzīvoju vienās bailēs.

-    Bet kāds tam sakars ar…

-    Ar laiku Viljama uzvedība kļuva tik neciešami agresīva, ka māte viņu atkal aizsūtīja prom. Reti es esmu juties tik atvieglots kā tai dienā, kad viņu iesēdināja ratos un aizveda. Es bieži prātoju, kādus šaušalīgus noziegumus viņš būtu pastrādājis, ja sešpadsmit gadu vecumā nebūtu nomiris no tīfa. De Kvinsijs uzgrieza muguru līķiem un nostājās Raienam pretī. Gandrīz tai pašā laikā, kad brāli aizveda uz Londonu, atgadījās kaut kas dīvains. Uz mūsu slēgto galveno vārtu pusi izskrēja suns. Pēc tam tas metās skriet gar īpašuma robežu. Mani pārņēma ziņkāre par dzīvnieka neparasto parādīšanos, un es sekoju viņam. Tajā pusē mūsu īpašuma robežu veidoja strauts, un tas mani glāba, jo ūdens kavēja suni uzbrukt man. Es uzmanīgi ieskatījos dzīvniekam acīs un pamanīju, ka tās ir glāžainas, it kā sapņainas, taču vienlaikus miklas, un tā muti klāja baltas putas.

-    Suns bija traks, Raiens secināja.

-    Tieši tā. Ar trakumsērgu slimais suns baidījās no ūdens un tāpēc neuzbruka man. Pa ceļu tuvojās daži viri, dzīdami sunim pēdas. Dzīvnieks aizskrēja, bet pēc laika vīri atgriezās un pastāstīja, ka ir to notvēruši un nokāvuši. Vēlāk es uzzināju, ka suns ciematā sakodis divus zirgus un viens no tiem arī saslimis ar trakumsērgu. Inspektor, vai jūs no tiesas ticat, ka visus šos nelaimīgos cilvēkus, nepārvaramu, nevaldāmu impulsu dzīts, nobendējis traks neprātis?

Ka vēl var izskaidrot tādu milzīgu varmācību? Raiens vaicāja.

-    Ja slepkavas impulsi biju nevaldāmi, kā jūs izskaidrotu rūpīgi veikto līķu izvietojumu? Sestdienas vakarā viņš noslēpa līķus aiz letes vai durvīm, lai cilvēki, ienākdami māja, sastaptos ar satricinošiem atklājumiem citu pēc cita. Šaja gadījumā viņš slepkavības nomaskēja citādi, proti, liekot nogalinātajiem izskatīties kā ieslīgušiem miegā. Saļimušo augumu pozas liedz uzreiz saskatīt šaušalīgos izkropļojumus kaklā un sagādā pārsteigumu visiem, kas ielūkotos ciešāk. Uz ielas zem laternas patrulēja konstebls, bet slepkava riskēja uzkavēties ilgāk, lai izkārtotu savu mākslas darbu. Tā nav nevaldāma cilvēka rīcība.

-    Jāatzīst, ka šoreiz jūsu loģika man ir saprotama.

-    Imanuels Kants uzdeva jautājumu: "Vai pastāv objektīva realitāte? Vai arī realitāte ir mūsu domu subjektīvi projicēta?"

-    Jūs atkal runājat mīklās.

-     Inspektor Raien, kad jūs raugāties zvaigznēs, vai apcerat, kur tās izkārtojušās attiecībā pret jums?

-    Kā, lūdzu?

-    Vai tās atrodas, piemēram, virs jums?

-    Bez šaubām.

-     Bet zeme taču ir apaļa, vai ne? Londona nav ziemeļpolā. Tā izvietojusies aptuveni trešdaļu ceļa līdz dienvidpolam. Mēs uz zemeslodes atrodamies vairāk vai mazāk ieslīpi. Gravitācijas spēks aizkavē mūs aizvirpuļot visumā.

Raiens saviebās, it kā viņam atkal draudētu galvassāpes.

-   Jā, zemeslode ir apaļa, tātad loģiski, ka mēs atrodamies ieslīpi. Taču vienmēr izskatās, ka mēs stāvam pašā augšā.

-            Es nedomāju, inspektora kungs, ka pats Kants prastu izteikties tik daiļrunīgi. Patiesi, izskatās, ka mēs stāvam zemeslodei pašā augšā, lai gan patiesībā atrodamies tās sānos. Mēs rīkojamies saskaņā ar pieņēmumiem, kas vada mūsu uzskatus par realitāti. Kaut arī realitāte var būt visnotaļ citāda. Pastāstiet, kāda būtu sajūta, ja jūs atrastos zemes apakšdaļā un lūkotos uz zvaigznēm!

-     Tādā gadījumā… Raiens saminstinājās. Saskaņā ar jūsu loģiku, es karātos kājām gaisā un skatītos… inspektors norija siekalas, …lejup.

-    Un plašais visums zem jums aizstieptos bezgalībā.

-    No domas vien sareiba galva.

-    Tāpat kā no īstās realitātes, kas paveras mums priekšā. Sastapdamies ar šādu varmācību, mēs jūtamies kārdināti uz karstām pēdām norādīt, ka tas būtu pa spēkam vienīgi trakajam. Iracionālam, nevaldāmam cilvēkam, kas pakļaujas tikai mežonīgiem impulsiem. Taču šeit redzamais neatbilst tādam novērtējumam. Padomājiet! Astoņi cilvēki vienā istabā. Slepkava pagūst tikt galā ar visiem, iekams jebkurš upuris, pat konstebls, spēj izrādīt pretestību. De Kvinsijs ar plašu žestu norādīja uz telpu, it kā iezīmējot slaktiņa ainu. Kad ienāca slepkava, policists atradās vistuvāk durvīm, tādējādi ar šo cilvēku nācās izrēķināties vispirms. Pēc tam viņš pievērsās trim vīriem, kas sēdēja pie galdiņa blakus pavardam, tad krogusmeitai, diviem vīriem pie letes un visbeidzot tavernas īpašniekam, kas atradās otrpus letes. De Kvinsijs apstaigāja telpu un pie katra upura izlikās atvēzējam slepkavības ieroci. Cik sekunžu man būtu nepieciešams šādai apgaitai, inspektora kungs?

-     Varbūt desmit.

-    Bet tas ir jāpaveic daudz īsākā laika sprīdī. Citādi vismaz viens upuris pagūtu pasaukt palīgā. Strādāts strauji un bez vilcināšanās. Ar māksliniecisku precizitāti. Lai kļūtu par tādu lietpratēju, nepieciešams tikai viens. Prakse. Slepkavam ir pieredze cilvēku nogalēšanā.

-    Jūs gribat sacīt, ka viņš to darījis ari agrāk un sestdienas vakarā nemaz nebija pirmā reize?

-     Lai paveiktu šo uzdevumu, viņš noteikti ir daudzkārt nogalinājis cilvēkus.

-     Neiedomājami. Es par to pilnīgi noteikti būtu dzirdējis. Pat ja noziegumi būtu pastrādāti tālu no Londonas, vēstis par šādām zvērībām būtu izplatījušās tālu.

-    Vēstis tiešām izplatījās. Jūs ik dienas lasāt par šiem nāves gadījumiem laikrakstos, lai gan tie netiek dēvēti par noziegumiem.

-    Vai jūs kaut ko saprotat, Beker? Raiens vaicāja. Vairākkārtējas slepkavības, ko nesauc par noziegumiem?

-    Pilnīgi pareizi, šos asinsdarbus pat nesauc par slepkavībām, de Kvinsijs noteica.

-       Beker? Raiens nu jau gandrīz lūdza konstebla palīdzību.

-    Man rodas nojausma, kurp viņš tēmē.

-Un?

-    Es negribu sekot viņa loģikai. Tā ir neiedomājama.

-     Tur jau tas āķis! de Kvinsijs iesaucās. Mūsu realitātē neiederas lietas, kas šķiet neiedomājamas. Inspektora kungs, jūsu pieņēmumi par iespējamo kavē jūs adekvāti uztvert realitāti jūsu acu priekšā.

Opija lietotāju pārtrauca Bekers, tuvodamies Raienam.

-    Vai atceraties apavu zoļu nospiedumus aiz veikala? Tie nebija naglotu zābaku nospiedumi, tāpēc mēs pieņēmām, ka slepkava ir izglītots un turīgs vīrs, nevis strādnieks. Par to pašu liecināja dārgais bārdas nazis.

-Šo secinājumu es jau paudu lordam Pālmerstonam, Raiens uzstāja. Viņš to kategoriski noraidīja un apgalvoja, ka izglītots un turīgs vīrs nekādā ziņā nebūtu spējīgs uz tādu zvērisku mu.

-    Lords Pālmerstons, protams, maldās, de Kvinsijs atteica. Tā ir ikdienišķa parādība.

-     Man gan tā nešķiet, Raiens iebilda. Baņķieri, lieluzņēmumu īpašnieki un parlamenta locekļi neklīst apkārt, iedauzīdami galvas un griezdami rīkles.

-    Pārnestā nozīmē, iespējams, gan tā dara, de Kvinsijs piezīmēja.

-Ko?

-    Neko. Es piekrītu. Šīs slepkavības nav pastrādājis baņķieris, lieluzņēmuma īpašnieks vai parlamenta loceklis. Bet iztēlojieties vidi, kurā nogalināšana netiek saukta par slepkavību.

-    Ja es iedzertu drusciņu tās tinktūras, kazi, es saprastu.

-    Slepkava ir iepraktizējies šajā mākslā. Viņš ir daudzreiz nogalinājis. Viņam padodas maskēšanās. Viņš spētu sazināties ar malajieti, kas vakarnakt nogādāja mums vēstuli. Šādi fakti ievērojami sašaurina meklējamo loku.

-    Malajietis. Vai jūs liekat manīt, ka slepkava pabijis austrumos un prot kādu turieniešu valodu?

-Jā.

-     Pieredze maskēties liecina, ka tas ir noziedznieks, Raiens turpināja.

-     Vai ari cilvēks, kurš vēlas iejukt noziedznieku vidū un tos pievārēt. Piemēram, jūs pats ari maskējaties… De Kvinsijs norādīja uz Raiena prasto, bezveidīgo apģērbu. …lai paliktu nepamanāms starp zemākas kārtas elementiem.

-    Man jāmeklē policijas detektīvs, kas strādājis austrumos? Raiens apmulsis vaicāja.

-     Nedomāju, ka jāmeklē detektīvs. Kas vēl austrumos nodrošina likuma kārtību? Piemēram, Indijā, kur kulti ir bēdīgi slaveni ar savu maskēšanās māku?

Raiens izskatījās apstulbis, taču viņa domas pamazām sagula vietās un skatiens piepeši noskaidrojās.

-    Kareivis.

-    Jā. Kareivis. Vīrs, kas apmācīts nogalināt bez minstināšanās. Vīrs, kuram bijušas neskaitāmas iespējas pilnveidot savu māku austrumos, vienlaikus apgūstot kādu vietējo valodu. Taču viņa pastrādātās nonāvēšanas nesauca pa noziegumiem. To devēja par varonību. Un tas arī nav kurš katrs zaldāts. Mūsu meklējamais ir pildījis pienākumus, kuriem nepieciešama maskēšanās.

-     Karavīrs. Raiens izklausījās aizelsies. Es patiešām jūtos tik jocīgi, it kā karātos kājām gaisā zemeslodes apakšējā daļā.

12. nodaļa mākslinieka izglītība

Nāves mākslinieks aizslēdza savas istabas durvis un izklāja uz grīdas saburzītās avīzes. Jebkurš, kas kādā neiedomājamā kārtā spētu iekļūt istabā, uzkāptu papīram. Mākslinieks izdzirdētu troksni un izlēktu no vienkāršās gultas, vienlaikus izvilkdams nazi no maksts, kas piestiprināta pie rokas.

Pārcietis savu iknakts grēku nožēlošanu, viņš atlaidās gultā tieši tādā viņš savulaik gulēja Indijā un cerēja, ka parastie murgi viņu nemocīs. Istabā bija izbūvēts kamīns, ko viņš ne reizi nebija iekurinājis, jo gribēja, lai ziemas dzestrums kalpo par kārtējo grēku nožēlas sodu. Tāpat viņš nekad neatvēra logus vasaras tveicīgajās naktīs, jo nevēlējās pieļaut, ka vēja pūsma apžāvē sviedrus.

Indijas kalnos skarbais aukstums koda līdz kaulam, taču zemienēs valdīja nospiedoša, smacējoša versme.

Divdesmit gadu aukstuma un karstuma.

Un nāves.

Un Britu Ostindijas kompānija.

Tā šeit atradusies divsimt gadu, stāstīja seržants mākslinieka vienībai, kad tā 1830. gadā bija ieradusies Kalkutā. Ostindijas kompānijas pārstāvji apgalvo, ka gūst peļņu, nogādājot tēju, zīdu un garšvielas Anglijā. Un salpetri. Hez salpetra nekādu impēriju neizcelsi. Tu tur! Seržants norādīja uz vienu no jaunpienācējiem. Kādam nolūkam to izmanto?

-    Mana māte to lieto marinādei, seržant.

-    Stulbeni, vai tad marināde padara impēriju dižu? Kas rodas, ja salpetri pieliek sēram un pulveri saberztām kokoglēm?

-    Šaujampulveris, seržant, atsaucās nāves mākslinieks, izstiepies taisns, par spīti zvērojošajai svelmei.

Viņam bija astoņpadsmit gadu. Armijā viņš dienēja no divpadsmit gadu vecuma, kad iegāja Londonas rekrūšu centrā un uzdevās par četrpadsmitgadīgu. Viltība ļāva pieteikties tā saucamajā zēnu dienestā, vispirms par kurjeru un pēc tam par palīgu slimnīcā. Tur viņam patika vislabāk, jo, pienesot pārsējus sanitāriem un iztukšojot dabisko vajadzību spaini, bija iespēja pētīt ievainoto kareivju sāpju izpausmes. Septiņpadsmit gadu vecumā jauneklis varēja oficiāli iestāties pulkā, taču, gadiem ilgi novēroto ciešanu apburts, ierindā un uzkopšanas darbos garlaikojās. Tā kā dienests ilga ne mazāk kā divdesmit vienu gadu, mākslinieks no armijas varēja izstāties, vienīgi dezertējot. Diemžēl viņu jau meklēja policija, tātad nebija prātīgi palaist sev pa pēdām arī militāristus. Kad izplatījās ziņas, ka pulks dodas uz Indiju, mākslinieks līdz ar pārējiem skaļi bažījās par dzelteno drudzi un slepkavnieciski noskaņotajiem vietējiem, taču patiesībā tādas izredzes viņu darīja pārlaimīgu.

-    Šaujampulveris. Jā. Labi, puis. Seržants paskatījās uz nāves mākslinieku tik laipni, it kā kompliments būtu nācis no sirds. Saules nobrūninātā, grumbainā seja vēstīja, ka seržants Indijā uzturas jau veselu mūžību. Ciniskais tonis, kādā viņš veica instruktāžu, lika manīt, ka viņš to ir stāstījis vairāk reižu, nekā gribētos atcerēties. Šaujampulveris. seržants uzsvēra. Impērija nevar kārtīgi izkaroties, ja trūkst salpetra, no kā taisīt šaujampulveri, vai ne? Un Indijā ir lielākie salpetra sastāvdaļu krājumi pasaulē.

Saule kvēloja tik nešpetni, ka nāves mākslinieks, stāvēdams miera stājā ierindā kopā ar citiem jaunpienācējiem, vairs nesvīda. Visas krāsas acu priekšā izbālēja un noplaiksnīja zvaigznītes.

Bet ne jau salpetra, tējas, zīda un garšvielu dēļ mēs ieradāmies šeit, lai palīdzētu Ostindijas kompānijai taisīt veikalu, puiši. Mēs te esam šā smukulīša dēļ. Seržants pacēla bālu bumbuli. Tā ir magones galviņa. Viņš ar nazi tajā iegrieza. Un šis baltais šķidrums, kas sūcas ārā, tiek saukts par opiju. Kad sakalst, tas kļūst brūns. Saberztu pulverī, šo vielu var smēķēt, ēst, dzert vai ieelpot, lai justos tik brīnišķīgi, it kā lidinātos mākoņos. Kādudien to pilnīgi noteikti varēs ielaist taisni vēnās. Taču, ja jums dārga jūsu dzīvība, nekad… es atkārtoju, nekad to neizmēģiniet. Ne tamdēļ, ka opijs jūs var nobeigt, ja lietosiet par daudz… To ir viegli izdarīt. Nē, ja pieķeršu jūs niekojamies ar šo velnišķību, tad jūs nobeigšu es. Uz tādiem, kam prāts klīst pa mākoņiem, es nevaru paļauties. Iedzimtie mūs necieš ne acu galā un vēršas pret mums ikreiz, kad rodas tāda izdevība. Ja iet vaļā apšaude, es gribu būt drošs, ka vīri, ar kuriem cīnos plecu pie pleca, visiem spēkiem dara savu darbu, nevis blenž uz virpuļojošiem dervišiem. Vai es skaidri izsakos? Tu tur! Ko es nupat teicu?

Seržants izaicinošā tonī uzrunāja mākslinieku, kas pūlējās aizgaiņāt gaišos punktiņus, kuri virmoja acu priekšā.

-    Seržant, jūs piekodinājāt mums nelietot opiju! Nekad! atbildēja mākslinieks.

-    Tu tālu tiksi, puis. Ne reizi, vai dzirdat? Protams, jums būs kārdinājums nomēģināt! Jūs gribēsiet lidot mākoņos! Pretojieties šim kārdinājumam, citādi es zvēru, ka salauzīšu jums visus kauliņus un pēc tam jūs nobeigšu. Vai visiem ir skaidrs, ko es saku? Neļaujiet tam velnam jūs kārdināt.

-    Jā, seržant!

-    Skaļāk!

-    Jā, seržant!

-    Es nedzirdu!

-    Jā, seržant!

-    Labi. Lai jums rastos skaidrība par to, kādos atbaidošos bezdibeņos noved opijs, es gribu, lai jūs ikviens izlasāt šo draņķa smērējumu, ko turu rokā. Šo smirdošo drukājumu sauc "Angļu opija lietotāja grēksūdze". Tā autors ir deģenerāts, vārdā Tomass de Kvinsijs. Tiem, kuri neprot lasīt, citi lasīs priekšā. Tu tur! Seržants atkal pievērsās māksliniekam. Vai lasīt māki?

-    Jā, seržant!

-    Tad pielūko, lai pārējie uzzina, kas rakstīts šajos slima suņa murgos!

-    Jā, seržant!

Seržants nometa magones pogaļu un samīdīja ar zābaku, teatrāli ieberzēdams balto šķidrumu smiltīs.

-    Tagad es jums pastāstīšu, kā darbojas Ostindijas kompānija un kāpēc jūs liekat uz kārts dzīvību tās dēļ. Uzņēmums saražo papilnam opija Indijā, bet lielāku peļņu gūst no Ķīnā iepirktās tējas. Ka rīkoties ir sakarīgāk? Vai uzņēmumam būtu jāved opijs uz mājām, uz Angliju, kur lēti jāpārdod un par iegūto naudu jāiegādājas dārga tēja no ķīniešiem? Varbūt aiztaupīt sev problēmas, paturēt lielāko daļu opija te un atdot ķiniešiem apmaiņā pret tēju? Runā! seržants uzsauca māksliniekam, kuram dzirksteles nerima zibsnit gar acīm.

-   Samainīt opiju pret ķiniešu tēju, seržanti atbildēja nāves mākslinieks.

-    Tu tiešām rādies daudzsološs, puis. Gluži pareizi. Britu Ostindijas kompānija apmaina opiju pret ķīniešu tēju. Šai plānā gan ir tikai viena sīka aizķeršanās. Sanācis tā, ka opijs Ķīnā nav legāls. Ķīnas imperators diez ko negrib, lai miljoniem viņa pavalstnieku kļūst par opija deģenerātiem. Iedomājiet tik, kāda nekaunība no šī imperatora puses! Viņš stājas pretī Ostindijas kompānijai un tādējādi visai Britu impērijai. Starp citu, vai es jau paskaidroju, cik neaptverami grūti ir nodalīt mūsu valdību no šīs kompānijas?

-     Nē, seržant! atsaucās mākslinieks. Bet mēs to gribam zināt!

-   Ja tā turpināsi, puis, pēc pāris nedēļām tu tiksi pie kaprāļa pakāpes. Visi klausās abām ausīm! Impērijas kariem nepieciešama nauda, un tie nebūtu iespējami bez Bfitu Ostindijas kompānijas finansējuma. Šis uzņēmums aizdevis britu valdībai miljoniem mārciņu Septiņgadu karam vien. Dāsni, vai jūs tā nedomājat? Bet apmaiņā par to valdība piešķīra kompānijai ekskluzīvas tiesības tirgoties ar Indiju un Ķīnu. Tā nav sakritība, ka uzņēmuma direktoru padomes priekšsēdētājs ir britu valdības ārlietu ministrs. Šāda ērta kārtība novedusi pie tā, ka jūs, aizsargādami Britu Ostindijas kompāniju, vienlaikus aizsargājat britu valdību. Paturiet prātā šo ārkārtīgi svarīgo domu, un jums vairs nebūs jābrīnās, kāpēc esat ieradušies.

Smiltīs saļima kāds saules nokausēts rekrūtis.

Divi citi pieliecās, lai viņam palīdzētu.

-    Vai es ļāvu kustēties? seržants norēca. Lai tik valstās! Pēc tam, kad visi būs brīvi, jūs abi paliksiet tepat un stundu stāvēsiet miera stājā.

Seržants staigāja šurp turpu gar ierindu, visus apveltīdams zvērojošiem skatieniem. Tālumā divi ziloņi ar snuķiem pārvietoja baļķus jaunbūvē. Mākslinieks baidījās, ka jūk prātā.

Pēkšņi seržants nostājās tieši iepretī māksliniekam.

-    Ja opijs Ķīnā ir nelegāls, bet Ostindijas kompānija vēlas apmainīt opiju pret ķīniešu tēju, kā šo darījumu var nokārtot?

Mākslinieks saspringti domāja, kauciamies ar karstuma uzdvesto nelabumu. Ievedot Ķīnā opiju paslepus, seržant!

-    Ar šo es oficiāli paaugstinu tevi kaprāļa pakāpē. Pieraugi, lai tie divi, kas nupat izkustējās no ierindas, saņem sodu. Jā, opiju ieved kontrabandas ceļā. To nogādā ar kuģiem Honkongā vai ar karavānām pāri Indijas ziemeļu puses kalniem. Laikā, kad iedzimto dumpošanās kāre ir iegrožota, jūs apsargāsiet opiju, kamēr to iekrauj kuģos un karavānu ratos. Šeit jums garlaikoties nesanāks, puiši. Ja vien nekļūsiet tik vārgi, kā tas tur. Seržants norādīja uz vīru, kurš bija sabrucis zemē. Vai šis ir pagalam?

-    Tā rādās, seržant, atbildēja kāds no rekrūšiem.

-    Tas, kas mūs nenogalina, padara mūs stiprākus.

Neskaitāmas kafijas krāsas opija briketes gaidīja savu kārtu sūtīšanai uz Ķīnu vai arī mājās uz Angliju, kur tās izšķīdinās spirtā, lai pēc tam saražotu tinktūru. Visās noliktavās valdīja tikko jūtama kodīga dvinga, ko radīja dzēsti kaļķi; tos piejauca ūdens šķīdumam, kurā opija pastu vārīja pirmām kārtām.

Mākslinieks šo aromātu iepazina ļoti labi, jo viņa pirmais norīkojums Indijā bija šo noliktavu apsardze. Katru nakti viņš kopā ar citiem sargiem patrulēja starp ēkām. Nelikdamies manām kukaiņu kodienus, viņš urbās ar skatienu tumsā bija pilnīgi skaidrs, ka šie kukaiņi vai to pārnēsātās slimības būtu tīrais sīkums salīdzinājumā ar seržanta dusmām, ja kāds ielauztos noliktavās un nozagtu kaut nieku opija.

Izdzirdējis klusu skrapšķi, viņš apstājās.

No noliktavas zagšus izsteidzās klusa ēna, un mākslinieks pacēla šauteni.

-    Stāt!

Ēna aizspruka aiz sakrautām kastēm.

Mākslinieks piegāja tuvāk, nenolaidis ieroci. Nosaukt vārdu!

-     Es pazīstu šo balsi. Tas esat jūs, kaprāli? kāds nočukstēja.

-    Nāciet ārā!

-     Paldies Dievam! Mēs jau domājām, ka tas ir seržants. Jūs tik klusāk, nebļaujiet. No paslēptuves iznira trīs ierindnieki, ar kuriem kopā mākslinieks bija ieradies Indijā. Mēs tik paķērām vienu klucīti. Viens no viņiem pasmīkņāja. Sadomājām pasmēķēt pirms gulētiešanas. Nolādētais karstums! Sasodītie kukaiņi! Negribat?

-    Nolieciet atpakaļ noliktavā.

-    Gribat paturēt visu sev, ja? Labs ir. Še būs. Mēs iesim prom. Izliecieties, ka neesat mūs redzējis.

-    Es jums pavēlēju aiznest to atpakaļ uz noliktavu.

-            Un pēc tam? Tā kā mākslinieks neatbildēja, ierindnieks pavaicāja: Tu taču mūs nenodosi, ko? Mākslinieks nenovērsa no vīriem šauteni. Nolāpīts, tas izdzimums mūs nodos!

Kad trijotne metās virsū, mākslinieks ielaida pirmajam lodi krūtīs. Pagriezies ar šauteni rokā, viņš otrajam iedūra ar bajoneti.

Trešais ar joni uztrieca viņu virsū kastēm un dūra ar nazi. Izlocījies un izvairījies, mākslinieks satvēra šī vīra roku un atlauza to, lai piespiestu izmest nazi. Tad viņš ietrieca pretiniekam kaklā elkoni un sadzirdēja krakšķi.

Satvēris kaklu, uzbrucējs saļima zemē un kampa pēc gaisa.

Balsis un soļi liecināja, ka tuvojas papildspēki. Viņu aplenca karavīri.

-    Mans Dievs! iesaucās kāds, pārlaidis laternas staru nokritušajiem.

-     Kurš te šāva? pulciņa priekšā izspraucās seržants. Kas notika?

-     Redzat šo opija briketi? mākslinieks skaidroja. Es pieķēru, ka viņi to nočiepj no noliktavas.

-    Un tu viņus nogalināji? seržants pārsteigts jautāja.

-    Tāda bija jūsu pavēle.

-    Jā, tāda patiesi bija mana pavēle.

-    Turklāt viņi mēģināja nogalināt mani.

-    Trīs, sacīja kāds karavīrs pēdējā rindā, viņš nobeidza visus trīs.

-     Piedevām tie trīs bija savējie. Seržants mākslinieku nopētīja. Iedzimtos nokaut ir bērnu spēle. Bet trīs savējos? Vai tu agrāk esi kādam atņēmis dzīvību?

-    Nē, mākslinieks meloja.

-    Cits šādā situācijā būtu vilcinājies.

-    Seržant, man nebija laika domāt.

-     Dažreiz nedomāt ir labāk. Es gribētu tevi pie kāda aizvest.

-    Neņem vērā manu dienesta pakāpi. Nevajag mani uzrunāt par seru, sarunu uzsāka majors. Pastāsti par savu tēvu!

-    Tādu es nepazīstu. Mana māte nebija precējusies. Kad man bija četri gadi, viņa sagāja kopā ar kādu atvaļinātu zaldātu.

-    Kur viņš dienēja?

-    Pie Velingtona, Vaterlo laikā.

-     Tu esi dalījis pajumti ar viru, kurš palīdzēja radīt vēsturi.

-     Viņš par to nekad nerunāja. Viņam pāri kājai stiepās milzīga rēta, bet arī par to viņš klusēja. Lāgiem viņš uztrūkās no murgiem.

-     Arī mans tēvs kāvās pie Vaterlo, majors atzinās. Arī viņu modināja murgi. Es to pajautāju tādēļ, ka dažos gadījumos tas ir iedzimts.

-     Iedzimts?

-    Spēja lūkoties briesmām sejā un nenolaist acu. Diemžēl tu nezini, kas ir tavs tēvs, tādēļ mēs nekādi nevaram noskaidrot, ko tu no viņa esi mantojis. Bailes nogalināt vai tikt nogalinātam cilvēku spēj paralizēt. Tikai divdesmit procentu mūsu kareivju māk pārvarēt šīs bailes. Pārējie vienīgi dāvā aizsegu šiem īstajiem kareivjiem. Izskatās, ka tu esi viens no šādiem kareivjiem.

-     Bet es tikai aizstāvējos.

-    Tu aizstāvējies pret trim apmācītiem vīriem un pat neiztrūkies.

Aiz majora telts instruktors ierādīja desmit karavīriem, kā iesiet auklā mezglu un izveidot pienācīgu garoti. Instruktors paskaidroja, ka šis ierocis iecienīts tagu kulta piekritēju vidū ne tikai nožņaudz upuri, bet arī sadragā tam balseni.

Mākslinieks klausījās ar interesi.

-    Es šeit veidoju īpašu vienību. Tava runa ir smalkāka nekā taviem biedriem. Kur tu to iemācījies? majors jautāja.

-    Katru svētdienu Londonā es gāju baznīcā, kur skolotājs man deva cepumu, ja iemācīšos lasīt Bībeles pantus.

-     Bībelē stāv rakstīts: "Tev nebūs nokaut."

-    Vecajā Derībā tā nav sacīts.

Majors klusi pasmējās. Kas tevi pamudināja kļūt par karavīru?

-    Kad biju zīdainis, māte mani staipīja uz muguras, uzlasīdama ogles gar Temzas krastu. Līdz deviņu gadu vecumam es strādāju pie atkritumu vedēja, vākdams pelnus. Pēc tam es ielās uzlasīju zirgābolus un krāju kastēs, kuras pēc tam savāca mēslojuma ražotāji. No vienpadsmit gadu vecuma es palīdzēju iztukšot ateju bedres.

-    Šai stāstā manāms kāds kopīgais elements.

-    Gadu smēlis atejas bedres, es nospriedu, ka armija nevar būt daudz ļaunāka, tālab divpadsmit gadu vecumā uzdevos par četrpadsmitgadīgu un iestājos dienestā.

Uzjautrinādamies majors samiedza acis. Uzņēmīgs zellis. Ko par to teica māte un viņas piedzīvotājs? Vai tevi atbalstīja?

-    Viņi gāja bojā ugunsgrēkā jau sen pirms tam, kad biju ķēries pie zirgābolu vākšanas.

-    Tavs grūtību pilnais dzīvesstāsts izraisa žēlumu. Vai tu jebkad esi iedomājies, ka esi kā radīts armijai?

Smagā izdzīvošanas skola Londonas ielās bija šķitusi visgrūtākais, ko cilvēks var pārciest, taču Indijā uzsāktā apmācība mudināja mākslinieku rast aizvien jaunus spēkus pievārēt nogurumu, tveici, izsalkumu, slāpes un miega badu. Dīvainā kārtā viņš pat to izbaudīja. Viņš ar lepnumu attīstīja sevī izturības un mērķtiecības rezerves, kuras agrāk nešķita iespējamas. Viņš iemācījās uzveikt sāpes un nāves draudus. Bailes kļuva par svešām izjūtām, taču pats viņš nozvērējās panākt, lai ienaidnieks izjūt neaptveramas bailes.

Viņš tika pārvērsts karavīrā, kādu bija aprakstījis majors.

Viņam izsniedza labaku pārtiku.

Viņam tika plašāks miteklis.

Viņš izpelnījās cieņu.

Viņam tas ļoti patika.

Jūsu uzdevums ir apsargāt opija karavānas, majors paziņoja mākslinieka īpašajai vienībai. No Indijas līdz Ķīnai pa sauszemi ceļš ir īsāks nekā pāri jūrai. Teorētiski īsākajam ceļam jābūt paveicamam ātrāk, taču jums jāšķērso kalni. Majors uzsita ar rādāmkoku pa karti, kas karājās pie sienas. Tur marodieri uzbrūk mūsu karavānām un nolaupa opiju. Apsargāt karavānas mēs sūtām smagi bruņotu kavalēriju. Viss velti. Karavānas izkūp gaisā. Jau nolaupītas daudzas tonnas opija. Majors pievērsās māksliniekam. Mēs uzskatām, ka marodieri ir tagi. Atkārto to, ko jums mācījām par tagiem!

Mākslinieks atbildēja bez stomīšanās. Majora kungs, tas ir noziedzīgs kults, kas pielūdz Kālī, hindu nāves dievieti. Dažreiz viņu dēvē par Rijēju. Tādēļ viņu gleznās attēlo ar tik daudzām rokām. Tagu specialitāte ir ceļinieku aplaupīšana, parasti tos nožņaudzot.

-    Kā allaž, pareizi, majors noteica.

Mākslinieks to nekādi neizrādīja, taču atzinība viņu iepriecināja.

-    Britu Ostindijas kompānija vēlas, lai jūs darāt galu laupīšanām, majors pavēlēja vienībai. Nē, ne tikai darāt galu. Tagiem jāliek saprast, kādas neaptveramas sekas gaida jebkuru, kurš uzdrošināsies apdraudēt mūsu impēriju.

Karavānu pavadīja četrdesmit vietējo. Viņu uzdevums bija rūpēties par vēršiem, kas vilka divdesmit ratu. Viņi ganīja kazas, kuras slauca un nokāva gaļai. Visi bija uzticami Britu Ostindijas kompānijas darbinieki.

Mākslinieks ar diviem vienības locekļiem ik dienu nostaigāja gar ratiem un izvērtēja vietējo iedzīvotāju uzvedību. Katru nakti tumsā viņi patrulēja ap nometni un raudzīja saklausīt slepenas sarunas.

Karavānu pavadīja četrdesmit kavalēristu, un to kapteinis sūtīja jātniekus uz priekšu meklēt slēpņus. Aizvien retāk ceļa malās redzēja ciematus. Kad ceļš sāka vīties kalnup, kokus nomainīja zālaines un laukakmeņi. Augstumā gan cilvēkiem, gan lopiem kļuva grūtāk elpot. No attālajiem kalniem lejup plūda strauti ar tik saltu ūdeni, ka, to dzerot, māksliniekam iesmeldzās zobi.

-    Trīs dienas līdz kalnu pārejai, skaidroja vietējais pavadonis.

-    Vai sniegs var uzkrist?

-    Šai gadalaikā diez vai. Bet iespējams ir viss.

Patiesi, viss bija iespējams. Divi kavalēristu izlūki aulekšoja atpakaļ, celdami trauksmi. Kad karavāna nonāca platā līdzenā laukā, gaisā pacēlās kraukļi un maitasputni, un skatienam atklājās viss, kas palicis pāri no karavānas, kura bija devusies ceļā divas nedēļas iepriekš. Šo karavānu bija apsargājuši vairāki mākslinieka vienības locekļi.

Visur mētājās plēsoņu izvazāti kauli. Bet tikai cilvēku kauli. Pazuduši bija gan vērši, gan zirgi, gan kazas, kā arī rati un vezumi. Līķi pilnībā izģērbti ap skeletiem nemanīja ne auduma diedziņu.

Šur tur vīdēja puvušas miesas paliekas, taču ar tām bija par maz, lai noteiktu bojāgājušo ievainojumus. Arī uz kauliem neredzēja ne šaujamieroču, ne asmeņu radītas uzbrukuma pazīmes. Ja ieroči būtu izmantoti, tad vismaz uz dažiem kauliem varētu konstatēt pēdas. Tas māksliniekam lika secināt, ka visi astoņdesmit trīs cilvēki, kas devās karavānā, kavalēristi, vietējie iedzīvotāji un trīs labi apmācīti mākslinieka vienības locekļi ir nožņaugti.

Es neaptveru, kā tas varēja notikt, viņš uzrunāja kavalērijas komandieri. Saprotams, iedzimtie nemācēja aizstāvēties, bet jātnieki taču prata, un viņu rīcībā bija ne tikai šautenes, bet arī zobeni. Manas īpašās vienības locekļi bija ļoti labi apmācīti. Tomēr visi ir pieveikti.

Uz lauka valdīja tik spēcīga puvuma dvinga, ka māksliniekam un karavīriem vajadzēja aizsiet kabatlakatus priekšā mutei un degunam. Viņi centās pēc iespējas ātrāk savākt kaulus vienā lielā kaudzē un nokraut to ar akmeņiem. Parastos apstākļos nebūtu pieļaujams vienā kapā apglabāt dažādu rasu cilvēku mirstīgās atliekas, taču te nebija iespējams atšķirt vietējo iedzīvotāju un angļu kavalēristu kaulus, tādēļ šķita labāk savākt visus vienuviet un apbedīt kristīgā garā, ar lūgšanu. Vērši, zirgi un kazas, saozdami nāves tuvumu, izturējās tramīgi, tālab, lai tos nomierinātu, karavāna pavirzījās jūdzi tālāk, strauta malā izveidoja apli un ierīkoja nometni.

Naksnīgajās debesīs nemanīja ne mākonīša. Ratus apmirdzēja spožs mēness. Tie bija labi redzami, tālab nebija jēgas nekurināt ugunskurus ēdienu pagatavošanai.

Kavalēristi nostādīja sargus. Kamēr vietējie un karavīri gatavoja ēdienu, mākslinieks kopā ar diviem savas vienības locekļiem cerēja, ka tādā rosmē viņus nepamanīs iespējamie novērotāji. Līšus viņi atstāja nometni un paši nostājās sardzē vienādā attālumā cits no cita uz ziemeļaustrumiem, ziemeļrietumiem un dienvidiem no nometnes. Katram bija blašķe ar avota ūdeni un pilna kabata ar biskvītiem.

Šeit, kur nekurējās ugunskuri, zvērīgi sala. Mākslinieks gulēja starp akmeņiem un ar gribasspēku apvaldīja drebuļus. "Es spēju paciest visu," viņš sev iegalvoja. Prātā viņš paturēja seržanta teikto: "Tas, kas mūs nenogalina, padara mūs stiprākus."

Ugunskuri nedega ilgi, jo kurināmais bija vien zāle, sakaltuši dzīvnieku mēsli, retu krūmu vicas un viena vienīga sen nokaltuša koka zari.

Mākslinieks turpināja aplūkot apkārtni.

Starp ratiem virzījās kāda ēna varbūt sargs, kas pēc nomaiņas atgriežas no posteņa. Pēc mirkļa pazibēja vēl kāda droši vien iedzimtais, kurš aiz ratiem atvieglojies.

Nometnē visi iekārtojās miegam.

Viņš saskatīja vēl vienu ēnu, kas pavīdēja ārpus ratu izveidotā apļa. Pieplacis zemei, stāvs tuvojās māksliniekam.

Brīdī, kad mākslinieks izvilka nazi, pār viņu no mugurpuses mēness gaismā kritcj cita ēna.

■

Mākslinieks paguva pavelties sāņus, un tai pašā acumirklī viņam uzbruka. Mēness gaismā varēja saskatīt, kā uzbrucējs slaidā lokā izmet auklu ar tajā iesietu mezglu vie

tā, kur vēl pirms brīža atradās viņa kakls. Mākslinieks iedūra pretiniekam, neļaujot tam pat ievaidēties. Pārsteigdams otru uzbrucēju, viņš pielēca un ielaida tam nazi zem ribām, vienlaikus ar plaukstu aizspiezdams tam muti.

Uzvaras saldmi mākslinieks neatļāvās izbaudīt. Uzvilkti nervi un saspringti muskuļi viņš jutās kā dzīvnieks ienaidnieka priekšā. Nometnē norisinājās kaut kas šausmīgs, un māksliniekā modās vēl baismīgāka nojauta par to, ka viņam neizdosies to novērst.

Nedzirdami viņš līda nometnes virzienā un kādā brīdī sastinga, jo aptvēra ja jau viņš bija ieraudzījis tuvojamies ēnu, tad arī ienaidnieks saskatīs viņu. Stāvs, kas bija tuvojies no nometnes puses, patiesībā bija māneklis, lai piesaistītu uzmanību, kamēr īstais slepkava bija nācis no mugurpuses.

"Vai man aiz muguras ir vēl citi?" viņš prātoja.

Vīrietis pieplaka zemei un mēģināja izprast, kurā pusē briesmas būtu lielākas. Izdzirdējis kādu trīs reizes noskandinām vērša zvaniņu, viņš apjuka. Drīz mākslinieks ieraudzīja starp ratiem cilvēku siluetus. Tie pieliecās un kaut ko plēsa un rāva. Sapratis, ko tie dara, viņš juta kuņģi saraujamies čokurā uzbrucēji izģērba līķus. Drēbju gabalus līdz ar citiem priekšmetiem, kuri bija izcelti no ratiem pirms vakara maltītes, viņi sakrāva vezumos un tad iejūdza ratos vēršus, kazas sadzina kopā un zirgus piesēja ratu aizmugurē.

Mākslinieks nešaubījās, ka nometnē visi ir miruši.

Skaidrs bija vēl kaut kas. Šie cilvēki drīz gribēs noskaidrot, kādēļ nav atgriezušies tie divi, kurus sūtīja aizraidīt viņu aizsaulē.

Viņš rāpās prom no nometnes, nemitīgi pūlēdamies saskatīt iespējamo apdraudējumu. "Vai abi pārējie vienības locekļi, kuri stāvēja sardzē ap nometni, arī izdzīvojuši?" Nospriedis, ka atrodas pietiekami tālu no nometnes, viņš sāka mest loku ap to un meklēja abu vīru sargposteņus.

Drīz viņš pamanīja kustamies ēnas. Divi izģērba līķi tas noteikti bija viens no mākslinieka biedriem.

Uzticība cīnījās ar veselo saprātu. Līdz šim viņš bija saskaitījis vismaz divdesmit tumšo stāvu. "Nav šaubu, ka viens no īpašās vienības locekļiem ir miris. Cik ticams ir tas, ka otrs ir izdzīvojis? Ja būtu, tad kurp viņš devies? Karavānu izglābt vairs nav cerību. Tagad man jānoskaidro, kā pieveikta karavāna, un jāziņo nākamajai karavānai, kura dosies uz pāreju pēc divām nedēļām.

Mākslinieks zināja, ka viņa biedrs nerīkosies pārdroši. Ja viņš ir palicis dzīvs, tad atkāpjas un slēpjas, un tieši tā bija nospriedis rīkoties ari mākslinieks. Viņi bija apmācīti paļauties tikai uz sevi. Viņi izdzīvos un sakaus šo ienaidnieku citudien.

Paslēpties? Kur? Visa apkārtne bija kā uz delnas, ja neskaita laukakmeņus un strautu. Sakāpuši kavalēristu zirgos, marodieri pavisam viegli un ātri spēs pārmeklēt apkārtni jūdzēm tālu visos virzienos.

Ap nometni mākslinieks virzījās platā puslokā. Pieplacis zemei, viņš devās atpakaļ pa ceļu, pa kuru karavāna bija ieradusies. Viņš nezināja, vai uzbrucēji prot sekot viņam pa pēdām. Drošības pēc vietās, kur lopi un rati bija piemīdījuši zāli un uzplēsuši augsni, viņš soļoja atpakaļgaitā.

Sārtās debesis virs austrumu puses kalniem liecināja par drīzo saullēktu. Tad viņu varēs saskatīt ari tad, ja viņš skries pieliecies. Jātnieki viņu bez pplēm panāks. Bija jāpaslēpjas.

Pēkšņi vīrietis attapa, ka nonācis netālu no uzkalna, kurā bija apglabāti iepriekšējās karavānas dalībnieku kauli. Gaisma jau svīda, kad mākslinieks pieskrēja pie kaudzes, novēla dažus akmeņus, izveidoja eju starp kauliem, ielīda tajā, atlika akmeņus vietā un sakārtoja kaulus tā, lai no ārpuses nebūtu saskatāms.

Saelpojies trūdošās miesas smaku, viņš izvēma biskvītus, ko pirmīt bija apēdis. Ar gribasspēku vien nelabums nebija apturams smirdoņa bija tik riebīga un stipra, ka organisms neklausīja prātam. Nāves apbedīts, viņš pūlējās nedrebēt no aukstuma, ko izstaroja krūškurvju kauli un galvaskausi, kas viņu ieskāva no visām pusēm. Vīrietis saspringti ausījās, vai netuvojas zirgu soļi un cilvēku balsis.

Tie ieradās drīz. Lai arī šo valodu mākslinieks neprata, balsu tonis pauda steigu un dusmas. Acīmredzot marodieri bija atraduši mirušus vīrus, kas mēģināja viņu nogalināt. Tagad viņi zināja, ka vismaz viens karavānas pavadonis ir palicis dzīvs, un bija apņēmušies to atrast.

Vairums zirgu aizaulekšoja garām, tomēr daži uzkavējās. Mākslinieks apjauta, ka dzīvnieki vairās no smirdoņas un jātnieki pūlas tos apvaldīt. Kāds vīrs laikam ierosināja novelt akmeņus no uzkalna un pārmeklēt kaulus. Pārējie, šķiet, pretīguma pārņemti, atteicās. Zirgi kļuva aizvien tramīgāki.

Visbeidzot vajātāji devās tālāk, pa karavānas atstātajām pēdām uz nogāzes. Mākslinieks pieņēma, ka pārējie meklētāji devušies citos virzienos.

Kaulu smaguma spiests, viņš elpoja sekli un pūlējās atvairīt nelabumu. Sasprindzinātie, krampju mocītie muskuļi smeldza, jo viņš nespēja pakustēties. Mākslinieks atcerējās auklu, ar kuru uzbrucējs bija mēģinājis viņu nožņaugt, šādu ieroci bija iecienījuši tagi. Taču tas neizskaidroja to, kā viņi spējuši pievārēt četrdesmit kavalēristu, četrdesmit vietējo iedzīvotāju un vismaz vienu, ja ne divus labi apmācītās vienības locekļus. Kaut vienam karavīram taču vajadzēja, mazākais, reizi izšaut pirms nožņaugšanas, vismaz vienam iedzimtajam vajadzēja iekliegties un brīdināt citus. Taču visi kā viens bija atraduši nāvi klusuciezdami.

Kā tas bija iespējams?

Drebēdams mākslinieks gulēja starp kauliem un sprieda, kā šāds uzbrukums varēja notikt. Jāpieņem, ka tagi novērojuši karavānu no attāluma un tuvojušies ratiem pēc tumsas iestāšanās.

"Taču kā viņi spēja tik nedzirdami un tik īsā laika sprīdī pievārēt tik daudzus cilvēkus? Vai vietējie bija pārgājuši pretinieku pusē? Šie iedzimtie Britu Ostindijas kompānijā bija strādājuši jau daudzus gadus. Kāpēc lai viņi piepeši kļūtu par nodevējiem?"

Mākslinieks prātā pārskatīja karavānas maršrutu. Vienudien pa ceļam viņi bija atļāvuši kādam vienkājainam večukam piebiedroties karavānai vīrs devās pie sava dēla ģimenes kādā kalnu ciematā. Vēlāk karavānai pievienojās izdēdējusi vecmāmuļa ar mazu meitenīti. Bērns bija vests pie ārsta, un tagad abas atgriezās mājās.

Lai arī mākslinieks cēla iebildumus, vietējie paskaidroja, ka Indijā pierasts bezpalīdzīgiem ceļiniekiem ļaut pievienoties karavānai jo, galu galā, kā vienkājains vecis, izģindusi vecmāmuļa un meitenīte varētu apdraudēt karavānu?

Tobrīd, apdomādams lēmumu atļaut šiem cilvēkiem doties līdzi, mākslinieks negribot piekrita tādai loģikai. Šie vārguļi nespētu pievārēt tik daudz vietējo iedzīvotāju un karavīru.

Tas ļāva atgriezties pie sākotnējā pieņēmuma, ka nodevēji ir vietējie, kas gājuši karavānā.

Taču, izdzirdot pakavus sadrebinām zemi, vīrietis strauji atgriezās tagadnē. Dimdināšana skanēja aizvien tuvāk. Atgriezdamies uzbrucēji sarunājās vēl niknākās un neapmierinātākās balsīs. Kā viņš vēlējās saprast, ko viņi pārrunā! Vai tie nolēmuši pārtraukt meklējumus? Ko viņi grasās darīt tagad? Mākslinieks nozvērējās ja viņš paliks dzīvs, tad iemācīsies tik daudz vietējo valodu, cik vien spēs.

Jātnieki aizrikšoja ratu virzienā. Drīz mākslinieks izdzirdēja attālu šķindoņu un klaboņu karavāna devās prom. Būdams piesardzīgs, viņš tomēr nekustējās. Viņš gulēja stingi pat tad, kad vairs nevarēja dzirdēt ne dzīvnieku, ne ratu sacelto troksni. Iespējams, marodieri ir atstājuši kādu novērotāju, kurš pēta apkārtni un gaida, vai dzīvs palikušais neizlīdīs no paslēptuves.

Rīts iegrima klusumā. Rokas un kājas par varītēm tiecās pakustēties, tomēr mākslinieks palika guļam kā sasalis zem aukstajiem kauliem un smagajiem akmeņiem. Viņu sasniedza daži saulesstari, kas bija izspraukušies cauri grēdai. Dienas gaitā tie pārvietojās, pienāca pēcpusdiena. Pat tad mākslinieks nekustējās. Viņš nodarbināja prātu un sprieda par to, kā svešajiem izdevās uzveikt karavānu.

Gaišie punkti sāka blāvēt, saule virzījās pa debesīm, un pēcpusdiena pārvērtās krēslā.

Tad apkārtne iegrima tumsā.

Mākslinieks jau sen bija ļāvis urīnpūslim vaļu. Mute bija tā izkaltusi, ka mēle lipa pie aukslējām.

Tomēr viņš palika tajā kaulu kapā.

Atģidis, ka krīt miegā pat par spīti disciplinētībai un apņēmībai, vīrietis sakoda apakšlūpu līdz asinīm, lai atžirgtu, un nolēma ja tagad viņš neriskēs izlīst no paša izveidotās alas, tad var iekrist bezsamaņā.

Lēni un nedzirdami viņš pabīdīja akmeņus nost no kaula uzkalna. Rokas atteicās darboties. īsām, piesardzīgām kustībām izspraucies no masu kapa, viņš centās ievilkt plaušās svaigu gaisu, taču nekādi nejaudāja atbrīvoties no puvuma dvingas.

Naktī atkal spīdēja spožs mēness. Ļoti lēnām cerībā nepiesaistīt uzmanību mākslinieks līda uz strauta pusi. Nonācis krastā, viņš strauji iegremdēja galvu strautā, ļaujot, lai ledainais ūdens vienā rāvienā palīdz atgūt možumu. Gluži kā dzīvnieks vīrietis modri raudzījās apkārt, lai laikus pamanītu ienaidnieka piezagšanos. Viņš iedzēra vienu prāvu malku. Tad otru. Pēc tam trešo. Saltais ūdens mēlei un rīklei nāca kā pēkšņs trieciens, un tas mundrumu tikai vairoja.

Laizdams skatienu visapkārt un meklēdams kustīgas ēnas, viņš izņēma no kabatas atlikušos biskvītus. Kuņģis gan nebija ar maltīti mierā, taču viņš piespieda sevi ēst, jo nepieciešams uzkrāt spēkus.

Rati bija aizvesti rietumu virzienā. Viņam pašam nāktos doties uz dienvidaustrumiem pretī karavānai, kura nonāks šai apvidū pēc divām nedēļām. Zemu pieliecies, vīrietis devās gar strauta krastu lejup pa nogāzi.

Un apstājās.

Viņu aicināja mirušie karavīri un iedzimtie, ar kuriem viņš vēl nesen bija ceļojis kopā. Lai kā gribējās doties prom, upuri neatlaidīgi sauca klāt. Mākslinieks nebija spējis aizsargāt karavānu. Tādējādi viņam atlika pienākums noskaidrot, kāpēc tik daudzi uzvarēti.

Sakopojis sevī nelokāmu apņēmību, vīrietis pagriezās un devās atpakaļ uz līdzenumu, kur iepriekšējā naktī bija ierīkota nometne. Viņš turēja rokā nazi, būdams gatavs, ka jebkurā brīdī viņam var uzklupt ēna. Mēness gaismā uz zemes baloja daudzi iegareni priekšmeti. Daži izskatījās pavisam bāli.

Tie bija izģērbti līķi. Dažus jau bija daļēji aprijuši maitasputni. Iztraucēts vilks mitējās ēst, pacēla galvu un, sajutis, ka tuvojas bīstams cilvēks, aizlavījās prom.

Varēja pieļaut, ka viens uzbrucējs ir uzkavējies te, izlikdamies par līķi. Bet mākslinieks par to šaubījās. Grūti iedomāties, ka tik aukstā nakti cilvēks stundām ilgi spētu nogulēt uz zemes kails.

Bet to viņš drīz noskaidros. Gatavs sevi aizsargāt, mākslinieks nopētīja katru līķi to bija astoņdesmit un vēl divi viņa biedri, kuru mirstīgās atliekas viņš atrada sargposteņos.

Astoņdesmit divi.

Viņš pieņēma, ka sirotāji būs paņēmuši līdzi divus savējos, kurus viņš nogalināja uzbrukuma laikā. Bet pat tādā gadījumā laukumā jāatrodas astoņdesmit pieciem līķiem, to vidū arī vecajam vienkājim, izģindušajai vecmāmuļai un meitenītei. Šie trīs nekur nebija atrodami.

Tie bijuši tagi.

Neizprotami. Kā sakropļots večuks, salīkusi vecmāmuļa un maza meitene spējuši klusumā pievārēt tik daudz cilvēku, tostarp zaldātus ar pieredzi karošanā?

Virs mēness apspīdētā lauka sāka krāties nāves dvaka, un mākslinieks apskatīja miroņus, lai noteiktu bojāejas cēloni. Taču vienīgi divos gadījumos tas bija nepārprotams svītras uz kakla liecināja, ka viņi nožņaugti. Pārējiem nekādu acīmredzamu vainu neredzēja, izņemot to, ko bija paguvuši nodarīt vilki un maitasputni.

"Ka tas iespējams? Itin kā astoņdesmit cilvēku būtu aizmiguši un vairs nepamodušies."

Aizmiguši? Māksliniekam piepeši prātā atausa gaisma. Sakropļotais vecis, izģindusī vecmāmuļa un meitenīte bija saindējuši ēdienu iespējams, iebēruši kaut ko katlos ar ūdeni tējai. Viņi noteikti bijuši apmācīti, kā to paveikt nemanāmi. Kad inde iedarbojās, viņi trīs reizes paskandināja vērša zvaniņu, aicinot pārējo bandu ierasties nometnē un savākt trofejas. Mākslinieks ar saviem diviem biedriem aizgāja, kamēr maltīti vēl gatavoja, tādēļ no sazāļošanas izvairījās.

Inde.

Tieši tā.

Mākslinieks aizzagās prom no nāves lauka. Vairākas jūdzes viņš saliecies skrēja uz dienvidaustrumiem un tikai tad atļāvās iztaisnoties. Bija uzlēkusi saule, un tās stari sildīja viņu tāpat kā saspringums, kas lika steigties. Ar laiku viņš bija spiests gausināt soli, un pa ceļam apēda dažus biskvītus, kas vēl bija palikuši kabatā. Drīz viņš atkal metās skriešus. Miegam viņš atvēlēja tikai īsus brīžus. Viņam par katru cenu ir jānonāk pie nākamās karavānas. Nedrīkst uztvert par pašsaprotamu to, ka tagi gaidīs, līdz karavāna nonāks šajā apvidū, viņi var grozīt stratēģiju un uzbrukt agrāk.

Viņš izspieda no sevis visus spēkus un otrajā dienā nonāca fermā, kur par naudu iegādājās ēdienu un apmetni. Darījuma laikā viņš piesardzīgi uzlūkoja zemnieku un viņa ģimeni, jo baidījās, ka tie arī varētu būt tagi.

Pēc tam mākslinieks steigšus devās tālāk un visu laiku uzmanīja, vai viņam neviens neseko no fermas. Ciematam viņš tomēr naktī apmeta loku, jo pieļāva, ka arī tajā mīt tagi, un nenogurdināms devās lejup no kalna.

Septītajā dienā viņš, pārstreipuļodams pāri tīrumam, nonāca pie nākamās karavānas. Tobrīd viņš vairāk līdzinājās izvārgušām mežonim, tādēļ patruļa viņu apstādināja, noturēdama par vietējo.

-     Anglis… viņš spēja izgrūst ar pietūkušo mēli, raudzīdamies kavalēristos, kas vērsa pret viņu šautenes.

-    Pareizi, mēs esam angļi. Rokas augšā!

-     Nē, es esmu anglis. Iekaisušais kakls neļāva skaidri izrunāt vārdus.

-    Tas ubags galīgi nevar parunāt. Pārmeklēt, vai nenēsā ieročus!

-     Pagaidiet! Es laikam viņu pazīstu. Robert? Tas esi tu, Robert?

Mākslinieks ar pūlēm veidoja vārdus. Tu esi Džeks Gordons.

-    Tas patiešām ir Roberts. Mēs kopā bija apmācībā! Viņš ir manā vienībā.

-    Jums… uzbruks.

-     Es nesaprotu, ko tu saki, Robert. Še, iedzer ūdeni.

-    Jums drīz uzbruks.

Aizgūtnēm malkodams no blašķes, mākslinieks tenterēja gar karavānu un piepeši pastiepa pirkstu pret to pašu vienkājaino veci un izģindušo vecmāmuļu ar meitenīti, kuri iepriekš bija pievienojušies viņa karavānai. Karavīri tos sagūstīja, un pārmeklēšanā atklājās, ka vīrs nav nedz vecs, nedz vienkājains prasmīgs grims padarīja viņu vecāku, savukārt saliektā kāja bija piesprādzēta zem apmetņa.

Salīkusi, izģindusī vecmāmuļa izrādījās spēkpilna pusmūža sieviete, un arī viņu vecāku vērta sejai uzklātais grims. Meitene patiešām bija jauniņa, taču apmācīta tikpat labi kā pieaugušie. Zem viņas apmetņa atrada maisiņu ar indi.

Neilgu laiku atpūties, mākslinieks ķērās pie gūstekņu spīdzināšanas. Viņš nožēloja, ka nākas izmantot iedzimto tulka pakalpojumus, un atkal nozvērējās iemācīties vietējās valodas. Izrādījās, ka tiešām, trīsreiz paskandinot vērša zvaniņu, tagi signalizē pārējiem bandas locekļiem par drošu ceļu uz pretinieka nometni.

Kad notiks nākamais uzbrukums?

Sagūstītie ietiepīgi klusēja, tādēļ spīdzināšana turpinājās. Beidzot meitenīte neizturēja un visu izstāstīja.

Viņš gūstekņus nošāva.

Karavāna nonāca vietā, kur bija paredzēts tai uzbrukt. Ratus izvietoja aplī, karavīri aprūpēja dzīvniekus un pagatavoja vakara maltīti. Visi izlikās aizmiguši, it kā noindēti, un mākslinieks deva vērša zvaniņa signālu.

Kad no tumsas aizsega izzagās divdesmit tagu, mākslinieks nobeidza piecus, un vienības biedri novāca pārējos. Viņš pieraudzīja, lai viens paliek dzīvs, un apsolīja to nenogalināt, ja tags viņam iemācīs kulta piekoptos maskēšanās paņēmienus. Sagūstītais pārcieta neiedomājamas sāpes, tomēr beidzot izpauda visus noslēpumus par grimu, lieko bārdu, uzacu sabiezināšanu un par to, kā nokrāsot zobus melnus, lai tos tumsā nevarētu saskatīt, un ielikt oli apavos, lai klibošana izskatītos ticama. Tags arī izstāstīja, kur viņa marodieru banda ierīkojusi nometnes.

Kad tags bija izstāstījis visu, ko zināja, mākslinieks viņu nošāva.

Mākslinieka vadībā kavalērija devās uz tagu nometnēm un iznīcināja tur visus vīriešus, sievietes un bērnus.

Viņu paaugstināja jaunākā leitnanta pakāpē. Lielākā daļa virsnieku bija turīgi džentlmeņi, kas samaksājuši par augstu pakāpi armijā tādas kārtības sekas nereti bija katastrofālas. Taču mākslinieks saņēma paaugstinājumu par saviem nopelniem un labo slavu.

Drīz viņu iecēla leitnanta pakāpē.

Opija karš ar Ķīnu sniedza jaunas iespējas kāpt pa karjeras kāpnēm. Anglijas valdība bija apņēmusies saraust miljoniem mārciņu, pārpludinot Ķīnu ar opiju. Turpretī Ķīnas imperators bija apņēmies nepieļaut, lai miljoniem viņa pavalstnieku apreibinās un zaudē prātu. Tādējādi nekas cits neatlika kā uzsākt karu, kas ilga četrus baismīgus gadus no 1839. līdz 1842. gadam, un māksliniekam nācās nogalināt aizvien vairāk cilvēku.

Opijs. Kaļķu smārds, kas vēdīja no neskaitāmajām noliktavās sakrautajām opija briketēm, viņam uzdzina nelabumu. Arī opija brūnā krāsa viņu ietekmēja tās dēļ viņam vairs negribējās dzert kafiju. Arī tēju ne jo tieši pret tēju apmaina opija briketes. Toties viņš aizvien biežāk slīka alkoholā.

Viņu modināja murgi skeletu un līķu tēli virpuļoja acu priekšā, it kā viņš atrastos opija iespaidā. Upuru sejas izskatījās kā magoņu pogaļas, tās pārplīsa un no tām asiņu vietā iztecēja balts šķidrums.

No nakts šausmām viņu spēji uzrāva skaļš troksnis. Mākslinieks izvilka nazi no maksts, kas bija piestiprināta pie plaukstas locītavas, izrāpās no gultas un sagatavojās uzbrukumam.

Troksnis atkārtojās.

Kāds stāvēja uz ielas un sita ar dūri pa ārdurvīm.

Joprojām nejaudādams aizgaiņāt murgus par Indijā piedzīvotajām elles šausmām, mākslinieks nedzirdamiem soļiem apgāja ap gultu, pārkāpa pāri saņurcītajiem laikrakstiem un tuvojās istabas logam. Tas bija tik mazs, ka pat bērns nevarēja pa to ielīst. Drošības pēc logu sargāja arī dzelzs restes.

Mākslinieks atvilka aizkarus un ieraudzīja aiz stikla dziļu tumsu. Klauvējieni pie durvīm nerimās. Viņš atbultēja logu un paraudzījās lejup uz miglā tītu vīru, kas stāvēja zem gāzes laternas.

-    Ko tev vajag? mākslinieks uzsauca.

-   Jūs tiekat aicināts!

13. nodaļa inkvizīcija

Greitskotlendjardstrītā vērpās miglas plīvuri. Alkdams izbēgt aukstuma, kāds konstebls atvēra durvis zem izkārtnes "Metropoles policija" un iegāja gaiteni, ko apgaismoja pie sienām piestiprinātas gāzes lampas. Novilcis cimdus, viņš saberzēja plaukstas, pūlēdamies tās sasildīt.

Pie sienas kreisajā pusē, atgāzusi galvu un atbalstījusies pret sienu, sēdēja pavecāka sieviete. Viņas acis bija aizvērtas, bet mute vaļā. Konstebls ieskatījās ciešāk, jo nodomāja, ka sieviņa ir mirusi, taču tad pamanīja, ka viņas krūtis lēni cilājas miegā.

Uz sievietes kreisā vaiga bija redzama pabalējusi apdeguma rēta.

Ienākušais uzrunāja konsteblu, kas stāvēja aiz augsta galda labajā pusē: Kas tā par večiņu uz sola?

-    Uzradās pirms četrām stundām. Gribot runāt ar inspektoru Raienu. Viņai esot ziņas par slepkavībām.

-    Kurām? Sestdienas vai šodienas?

-    Ne vienām, ne otrām. Par slepkavībām, kas notikušas pirms četrdesmit trim gadiem.

-    Pirms četrdesmit trim gadiem? Ha! Maķenīt par vēlu sniegt ziņas par tām.

-    Apgalvo, ka tās ļaušot atrisināt šīs slepkavības.

-    Nabaga dvēselīte! Parau tik! No vecuma prāts sagriezies, neatšķir mūsdienas no seniem laikiem.

-    Es viņu izprašņāju, centos noskaidrot, ko viņa grib. Bet viņa tik maļ savu. Esot kauns, sacīšot to ne vairāk kā vienu reizi un vēl nemaz īsti nezinot, vai vīrietim varot to stāstīt.

-   Tā kā konsteblu rindās sieviešu nav, viņai nāksies gaidīt ilgi. Diez, par ko večiņai tāds kauns?

No Emiliias de Kvinsijas dienasgramatas

Tā kā pūlis joprojām uzturējās tavernas priekšā un citas vietas, kur pārlaist nakti, neatradās, inspektors Raiens un konstebls Bekers ieveda mūs ar tēvu augšstāva istabā. Sagumzītā sega gultā liecināja, ka istabu vēl nesen kāds apdzīvojis, iespējams, tavernas īpašnieks, taču zāļu iespaidā es joprojām jutos miegaina, un nogurums guva virsroku pār pretīgumu gulēt miruša cilvēka gultā. No spilveniem izveidojām tēvam guļvietu uz grīdas. Raiens un Bekers iekārtoja guļvietas ārpus istabas. Man izdevās aizmigt, pat zinot, ka apakšstāvā joprojām atrodas miroņi.

Es uztrūkos no skaļa trokšņa.

Izklausījās pēc sitieniem ar dūri.

Kāds klauvēja pie tavernas durvīm.

Viena no tēva esejām saucas "Klauvējot pie vārtiem "Makbetā"". Tajā aprakstīts brīdis, kurā Makbets un viņa sieva aptver, cik ievērojama un nozīmīga būs slepkavība, kuru tie sazvērējušies pastrādāt. Lēdija Makbeta vēlas, lai viņai izrauj sievietības garu, bet Makbets apgalvo, ka nav no sievas dzimis. Laiks šķiet apstājies un abu sirdspuksti tāpat. Piepeši klauvējieni pie vārtiem tos iztrūcina. Visuma pulss atsākas un dzīšus steidzina tos pretī liktenim.

Pamodusies no klauvējieniem pie tavernas ārdurvīm, es jutos līdzīgi. Uz īsu brīdi miegā es biju spējusi aizmirst pēdējo trīs dienu šausmas, cietumu un nāves miegā gulošos apakšstāvā. Taču tagad pasaule vienā mirklī atgriezās manā prātā, un radās šausminoša priekšnojauta, ka šī nomodu murga iznākums baismīgi drīz pārņems mūs visus.

-   Kas tur ir? es dzirdēju noprasām inspektoru Raienu, kurš steidzās lejup pa kāpnēm.

Klauvēšana turpinājās. Dzirdēju, kā tiek atslēgtas durvis.

Augšstāvu sasniedza neskaidra balsu murdoņa.

Pēc sarunas Raiens aizvēra ārdurvis. Es saklausīju viņa nesteidzīgos soļus uz kāpnēm un man radās iespaids, ka viņš neviļus kavējas nodot ziņu, kuru nule uzklausījis.

Es atvēru durvis, pirms viņš paguva pieklauvēt. Man pretī stāvēja inspektors un Bekers, abi neskuvušies un gurdām acīm.

-    Kas lēcies?jautāja tēvs, kas bija palicis istabā.

-   Lords Pālmerstons vēlas, lai mēs visi nekavējoties ierodamies pie viņa.

Braucot cauri aizvien biezākajai miglai, kas radīja vēl lielāku nereāluma iespaidu, ik uz stūra es redzēju neskaidrus sargu apveidus. Karieti, kuru mums bija atsūtījis lords Pālmerstons, ceļā divreiz apturēja, taču abas reizes sargi, ielūkojušies karietē un pazinuši inspektoru Raienu, ļāva kučierim turpināt ceļu.

Tumsu pamazītēm kliedēja aizvien spožāka gaisma mums priekšā, un mani tā nervozēja. Ik otrā ēka ielā grima tumsā, taču mūri ap lorda Pālmerstona savrupmāju apspīdēja daudzas laternas, un arī platās trīsstāvu celtnes logos dega gaisma.

Tēvs pirmīt bija paņēmis no manis flakonu, piepildījis ar tavernā atrasto opija tinktūru un tagad iestiprinājās. Atvērās vārti, un kariete iebrauca pusloka ceļā savrupmājas priekšā, kur uzturējās vairāki sargi.

Mēs izkāpām no karietes un garām sargiem iegājām milzīgi plašā vestibilā, kur uz marmora grīdas dejoja griestu lustras sveču liesmu atspulgi. Uzkāpuši pa platām kāpnēm, mēs nonācām balles zālē, kurā daudzās glāzes uz galda un spēcīgais šampanieša aromāts liecināja par tai vakarā rīkotu pasākumu.

Sarīkojums acīmredzot bija nesis maz prieka vismaz spriežot pēc bargā skatiena, kādu mums veltīja aptuveni septiņdesmit gadu vecs vīrietis ar masīvu miesasbūvi, garu, kuplu, tumši krāsotu vaigubārdu un šaurām acīm, kā cilvēkam, kas radis pavēlēt. Viņam mugurā bija vakara kārta acīmredzot pēc pasākuma viņš vēl nebija devies pie miera.

Šim vīram līdzās, izstiepies kā stīga, stāvēja vairāk nekā četrdesmit gadu vecs slaida auguma vīrietis. Viņa spēcīgie, skarbie vaibsti tikai pastiprināja iespaidu, kādu radīja militārā stāja.

Kad inspektors Raiens godbijīgi noņēma cepuri, atklādams visu acīm rudos matus, abi uzmeta viņam nicīgu skatienu.

Es aši nokārtošu šīs darīšanas, lords Pālmerstons paziņoja un norādīja uz augstu avīžu kaudzīti. Tās drīz nonāks ielās. Es nezinu, kā reportieri tikuši pie ziņas par to, ka šopēcpusdien notika atentāts pret mani, bet…

-    Jūs mēģināja nogalināt, jūsu gaišība? Raiens pārsteigts ievaicājās.

Lorda Pālmerstona asais skatiens neatstāja šaubas par tā nozīmi: "Nepārtrauc mani!"

-    Pilsētā jau valda panika. Ziņas par atentātu to tikai padziļinās. Tavernā nokauti astoņi cilvēki. Savā mājā nogalināts kāds ķirurgs, viņa sieva un konstebls. Pūļi uzbrūk jūrniekiem un konstebliem. Koldbātfīldsas cietuma priekšnieks nogalināts mēģinājumā atbrīvot Opija lietotāju.

-   Atbrīvot? Nē! Bekers iebilda. Tas bija slepkavības mēģinājums.

-    Kā jūs sauc? noprasīja lords Pālmerstons.

-    Konstebls Bekers, jūsu gaišība.

-     Vairs ne. Jūs tiekat atbrīvots no savām pilnvarām. Jūsu mētelis ir vienās lupatās. Kādēļ uz tā ir asinis?

-    Koldbātfīldsas cietumā es mēģināju aizkavēt iebrucēju, kurš grasījās nogalināt misteru de Kvinsiju,jūsu gaišība.

-    Pareizāk sakot, aizkavējāt atbrīvot. Lords Pālmerstons pievērsās inspektoram. Raien, arī jums pilnvaras tiek atņemtas. Nav pagājušas ij divdesmit četras stundas, kopš es jūs brīdināju, kas notiks, ja nespēsiet iegrožot šo krīzi. Bet, neklausīdams mani, jūs ļāvāties Opija lietotāja ietekmei.

Ar katru reizi, kad atskanēja šī nievājošā palama, es jutu, ka tēvs man blakus aizvien vairāk saspringst.

-   Pavēlot jums arestēt Opija lietotāju, mani vadīja nodoms nomierināt tautu un likt tai noprast, ka mēs esam noteicēji pār situāciju. Lords Pālmerstons runāja tik nevērīgi, it kā tēva tuvumā nebūtu. Ievietojot aiz restēm loģisko aizdomās turamo, mēs ieguvām laiku noskaidrot īsto slepkavu un vienlaikus nomierināt pilsoņus. Taču nu es uzskatu, ka Opija lietotājs patiesībā ir atbildīgs.

-    Aplam! es izsaucos.

-   Pulkvedi Bruklain, pastāstiet par saviem atklājumiem!

Garais vīrietis ar militāro stāju piegāja pie galda, kur

atradās vairāki dokumenti.

-    Opija lietotājs nevar pierādīt, kur atradies un ko darījis sestdienas vakarā, kad notika slepkavības. Kā argumentu viņš izvirza to, ka vecums un vājums padara viņu nespējīgu pievārēt tik daudz cilvēku. Tas, ka meita viņam palīdzējusi, nav ticams. Manā virzienā raidītie pulkveža nicīgie izteikumi mani aizskāra. Taču tas nenozīmē, ka viņam nevarēja būt palīgi. Līdzzinātājs, kurš centās viņu izglābt no cietuma, pierāda, ka Opija lietotājs nestrādā viens.

-    Nē, Bekers neatlaidīgi skaidroja, tas vīrs centās nogalināt misteru de Kvinsiju, nevis viņu izglābt.

-   Ja jūs turpināsiet strīdēties, es pavēlēšu jūs izraidīt un varbūt pat apcietināt, brīdināja lords Pālmerstons. Pulkvedi Bruklain, turpiniet.

-    Pēc Opija lietotāja aresta es veicu rūpīgu izmeklēšanu. Šeit savāktie pierādījumi apliecina viņa nodomu izraisīt dumpi, kas salīdzināms ar Revolūcijas gada notikumiem pirms sešiem gadiem. Jau kopš zēna gadiem viņš izrādījis nicinājumu pret pastāvošo varu. Viņš aizbēga no skolas Mančestrā un apmetās Londonā viszemāko slāņu vidū, mitinājās uz ielas kopā ar prostitūtām. Iestājies Oksfordas universitātē, viņš gandrīz nemaz neiesaistījās izglītības aktivitātēs. Patiesībā pirms gala eksāmeniem šis vīrs pameta universitāti, acīmredzot apjautis, ka pārāk lielās prasības grieķu valodas kursā neļaus viņam pabeigt augstskolu.

-     Nav tiesa! Eksāmens bija pārāk vienkāršs, un to vadīja angliski, nevis grieķiski! tēvs izlaboja. Es aizgāju, jo tas mani aizvainoja.

Pulkvedis Bruklains turpināja tēlot, ka neredz tēvu. Izlikdamies par studentu Oksfordā, Opija lietotājs īstenībā lielāko daļu studiju laika pavadīja Londonā radikāļu sabiedrībā. Viņu aizrāva ateisms.

-   Ateisms? tēvs sašutis pārjautāja.

Bruklains pagriezās pret tēvu, it kā pirmo reizi viņu pamanīdams. Vai jūs noliedzat pazīšanos ar bēdīgi slaveno ateisti Reičelu Lī?

-    Viņa viesojās manas mātes namā.

-    Cln tas daudz pasaka par jūsu mājas vides šaubīgo dabu, atzīmēja Bruklains.

-    Manu māti, lūdzu, lieciet mierā.

-     Laikā, kad tēlojāt studentu Oksfordā, jūs stājāties sakaros ar Reičelu Lī tās skandalozās tiesas laikā, kad viņa apsūdzēja divus Oksfordas studentus viņas nolaupīšanā un nodomā izvarot. Abu jauno vīriešu liecībā teikts, ka sieviete labprātīgi gājusi pie viņiem ar nodomu pamest savu vīru un dzīvot ar tiem trijatā. Tiesa noslēdzās ar pārsteidzošu paziņojumu. Sievietei tika lūgts sniegt liecību, apzvērot pie Bībeles, bet viņa atteicās, jo neticot Dievam. Tiesas prāva Lika nekavējoties pārtraukta un studenti attaisnoti. Un ar šādiem bīstamiem ļautiņiem jums labpatikas biedroties. Jūsu saistība ar dzejniekiem Vērdsvertu un Kolridžu rada vēl lielākas aizdomas. Jūs sekojāt viņiem uz Ezeru novadu, labi pazīstamu kā radikāļu pulcēšanās vietu. Tur Kolridžs izdeva sabiedrību graujošu avīželi, kurā jūs gan ieguldījāt līdzekļus, gan ievietojāt musinošus rakstus. Jūs palīdzējāt Vērdsvertam publicēt pamfletu, kurš saturēja apmelojošu uzbrukumu parlamentam. Vērdsver-

Li rakstītais graujošais zemnieku, slaucēju un citu prasto laužu slavinājums atstāja uz jums tādu iespaidu, ka jūs izrādījāt sauu nicinājumu pret sabiedrības struktūru, nolaizdamies zemāk par sauu stāvokli un apprecēdams slaucēju.

-      Mana mīļā nelaiķa sieva nebija slaucēja. Tēva sejas vaibsti nocietinājās.

-      Sauciet viņu, kā vēlaties, bet viņas tēvs bija visekstremālākais radikālis Ezeru novadā un pastāvīgi aicināja gāzt muižniecību. Bruklaina apsūdzību straume nerima. Jūs bieži esat bijis meklēto personu sarakstā. Jūs nereti esat pieņēmis svešus vārdus un slēpies daudzās adresēs, un lāgiem jums bijušas vienlaikus pat sešas mājvietas.

-    Parādu dēļ es mainīju vārdu un bieži pārcēlos, lai izvairītos no parādu piedzinējiem.

-      Vai arī vairījāties no Iekšlietu ministrijas aģentiem, kuri tika norīkoti uzraudzīt jūsu dumpīgās aktivitātes? Bruklains bargi jautāja. Jūs iesniedzāt tracinošeis esejas gan konservatīvajiem, gan liberālajiem žurnāliem, vedinādams abas puses ieņemt visradikālākās pozīcijas.

-     Lai nomaksātu rēķinus, es piekritu strādāt visiem, kam mani pakalpojumi bija nepieciešami. Redaktori mudināja mani būt reakcionāram.

-       Kādā gadījumā jūsu gānīšanās veicināja divu žurnālu redaktoru strīdu ar letālu iznākumu. Duelī vienam redaktoram trāpīja nāvējoša lode. Jūs, bez šaubām, cerējāt, ka bojā ies abi un tam sekojošais vispārējais sašutums izraisīs jaunu vardarbības vilni.

-    Jūs sagrozāt faktus.

-    Faktus sagroza jūsu prāts. Jūs aizstāvējāt pārmērīgu opija tinktūras lietošanu.

-    Es aprakstīju savu pieredzi ka brīdinājumu citiem.

-    Jūs arīdzan nodevāties narkotikai ar nosaukumu "Bums"!

-     "Bums"? lords Pālmerstons pārvaicāja.

-      To dēvē arī par hašišu, jūsu gaišība. Krusta karu laikā fanātiskie musulmaņi to smēķēja pirms slepkavīgajiem uzbrukumiem angļu karaspēkam, jūsu gaišība.

-    Jums nav taisnība! Hašišs rosina apetīti, nevis vardarbību!tēvs uzstāja.

-     Vardarbību. Jā, vairākās esejās jūs slavinājāt ekstremālu vardarbību, paužot savu apsēstību ar Džonu Viļjamsu un agrākajām Relklifas lielceļa slepkavībām. Jūs nosaucāt Viljamsu par ģēniju.

-    Es mēģināju pajokot.

-      Noslepkavotajiem gan smiekli nenāca. Caur narkotikām, vardarbību un radikāliem uzskatiem jūs neatlaidīgi propagandējāt aristokrātijas gāšanu. Tagad jūsu apsēstība ar vardarbību iedrošinājusi jūsu līdzdalībniekus rekonstruēt senās Retklifas lielceļa slepkavības, lai destabilizētu Londonu. Man ir pierādījumi, jūsu gaišība. Bruklains pacēla vienu priekšmetu, kas atradās dokumentu vidū uz galda. Bijušā inspektora Raiena viens no retajiem noderīgajiem darbiem bija lūgums avīzes māksliniekam uzskicēt Koldbātfildsas cietumā mirušā vīra seju. Šis vīrs iekļuva cietumā, uzdevies par ziņnesi no jums, jūsu gaišība.

-    No manis? Bet es nevienu neesmu sūtījis uz cietumu, lords Pālmerstons apjucis attrauca.

-     Viņam līdzi aploksnē ar jūsu zīmogu bija vēstule.

-    Neiespējami.

-      Tas neapšaubāmi bija viltojums. Ziņa vēstulē izrādījās nesvarīga, tikai viltīgs gājiens, ļaujot iekļūt teritorijā.

/c būs zīmējums, jūsu gaišība. Daži nāves radītie izķēmoJumi ir notušēti. Vai jūs šo cilvēku pazīstat?

Pālmerstons pienesa zīmējumu tuvāk svečturim uz galda. Viņš nav strādājis pie manis. Es šo vīru nekad mūzā neesmu redzējis.

-    Lai arī viņš nav strādājis pie jums, jūs patiesībā esat viņu redzējis, jūsu gaišība.

-    Es ne…

-    Tiesa gan, vienīgi uz acumirkli, iekams es jūs nogrūdu uz karietes grīdas. Šis cilvēks mēģināja jūs šodien noslepkavot.

-    Tiešām?

-    Cilvēks, kurš mēģināja jūs nogalināt, ir tas pats, kurš raudzīja izglābt Opija lietotāju no cietuma. Man ir lielas aizdomas, ka tas nav vienīgais Opija lietotāja līdzbiedrs. Arjūsu gaišības atļauju, es uzskatu, ka būtu tālredzīgi vismaz nogādāt Opija lietotāju atpakaļ cietumā un tad stingri nopratināt.

Mani pārņēma tādas dusmas, kas es nesavaldījos un pacēlu balsi, tēvu aizstāvēdama: Stingri nopratināt? Jūs taču nerunājat nopietni. Spīdzināt vecu vīru?

-     Neviens nerunāja par spīdzināšanu. Britu varas iestādes nespīdzina cietumniekus.

-     Tad, iespējams, ar spīdzināšanu nodarbojas britu armija, pulkvedi.

Bruklains man uzmeta spīvāko skatienu, kādu vien esmu saņēmusi. Es nesaprotu, kādēļ šī sieviete te ir ielaista. Viņa nekalpo mūsu mērķiem un ar savu skandalozo apģērbu izrāda necieņu, kādu viņa un viņas tēvs jūt pret sabiedrības standartiem. Šis tērps ne tikai nekautrīgi atsedz valkātājas kājas, bet arī nosaukts par godu bēdīgi slavenai aktīvistei, kura sludina sabiedrības graušanu, pieprasot sievietēm balsstiesības.

-   Nekautrīgi? tēvs nikni atkārtoja. Vispirms jūs apvainojat manu māti.

-    Es tikai nosaucu faktus.

-    Pēc tam jūs apvainojat manu mirušo sievu.

-    Musinātāja meitu.

-     Tagad jūs apvainojat manu meitu.

-    Nemēģiniet mūs novirzīt no mērķa.

-    Ar to jūs domājat veca vīra spīdzināšanu? es iebildu.

-      Veca? Bruklains nosprauslāja. Jūsu gaišība, Opija lietotājs attaisnojas ar saviem gadiem, lai novērstu no sevis iespējamās aizdomas un ievestu apkārtējos maldināšanā. Pēdējo dažu dienu laikā viņš ir pierādījis, ka ir izveicīgāks nekā daudzi divdesmit gadu jaunāki vīri.

-    Man gribas dzert, paziņoja tēvs.

-    Ko?

Tēvs piegāja pie stūra galda un paņēma vienu no pustukšajām šampanieša glāzēm.

Tā saturu viņš izdzēra vienā paņēmienā.

Mani pavadoņi Raiens un Bekers bija pieraduši pie šādas izturēšanās, turpretim lords Pālmerstons un pulkvedis Bruklains pārsteigumā iepleta mutes.

Arī otru pustukšo šampanieša glāzi tēvs momentāni izdzēra. Un tad sāka ar acīm meklēt trešo.

-    Redzēsim, cik bezkaunīgs būsiet Koldbātfīldsas cietumā, izpauzdams savu līdzzinātāju vārdus, brīdināja Bruklains.

-     Jūsu gaišība… Tēvs pagriezās pret Pālmerstonu. Cilvēks, kuru jūs meklējat, ir britu karavīrs, kas pavadījis krietni ilgu laiku Austrumos. Viņš ir apguvis tā reģiona valodas pietiekami labi, lai spētu izrikot malajieti. Viņš tur ir kļuvis par maskēšanās speciālistu. Viņam ir liela pieredze nogalināšanā.

-    Opija tinktūras izraisītas fantāzijas, jūsu gaišība. Britu kareivji nenogalina angļu civiliedzīvotājus, Bruklains iebilda.

-     Vai liekat manīt, ka viņi nogalina tikai Austrumu civiliedzīvotājus? tēvs vaicāja.

-    Neesiet tik nekaunīgs.

-     Nesenais slaktiņš būtu pa spēkam vienīgi cilvēkam ar plašu pieredzi kaujas apstākļos, skaidroja tēvs. Tādam, kurš ir apmācīts un darījis to neskaitāmas reizes.

-     Kaut kas nedzirdēts! Britu kareivji nav ārprātīgie! lords Pālmerstons pretojās. Ja mēs turam aizdomās britu armijniekus, kur tam pienāks gals? Šāds apraksts varētu atbilst pat pulkvedim Bruklainam.

-    Nudien, varētu. Tēvs cieši uzlūkoja Bruklainu. Vai jūs dienējāt Indijā, pulkveža kungs?

-     Tas ir kārtējais Opija lietotāja mēģinājums graut sabiedrību, jūsu gaišība. Ar savu līdzzinātāju palīdzību viņš vispirms iegalvo cilvēkiem, ka slepkava ir jūrnieks, un tādēļ daudziem jūrniekiem uzbrūk un darbs dokos apstājas. Pēc tam viņš pārliecina pūli, ka slepkava ir konstebls, un tādēļ tiek uzbrukts vairākiem policistiem un uzticība likuma nodrošināšanai tiek grauta. Tagad viņš mēģina mest aizdomu ēnu pār armiju. Kad apsūdzību virkne apsīks, vairs neviens nebūs brīvs no aizdomām. Vēl viņš apgalvos, jūsu gaišība, ka slepkava esat jūs. Bruklains pagriezās pret mums. Bijušais konstebl Beker!

Viņš uzsvēra vārdu "bijušais".

-    Jā? Bekers drūmi uzlūkoja runātāju.

-             Lai arī jūs atļaujaties staigāt bez uniformas, es ceru, ka esat pietiekami profesionāls un nēsājat līdzi rokudzelžus.

-     Tie man ir mēteļa kabatā.

-    Uzlieciet tos Opija lietotājam.

-    Kā, lūdzu?

-     Uzrunājiet mani par pulkveža kungu. Nolādēts, uzlieciet Opija lietotājam rokudzelžus! Tā kā Bekers vilcinājās, Bruklains pajautāja: Varbūt arī jūs gribat izbaudīt naktsmītni Koldbātfīldsas cietumā? Tur jums būtu iespēja pavadīt laiku kopā ar paša arestētajiem vīriem.

-     Dariet, kā viņš liek, iejaucās tēvs. Patlaban citas izejas nav.

-     Pārmaiņas pēc Opija lietotājs bilst kādu prātīgu vārdu, piezīmēja Bruklains.

Kad tēvs pacēla rokas sev priekšā un ļāva Bekeram uzlikt važas, man aizrāvās elpa.

-     Atdodiet man atslēgu! Bruklains pavēlēja un pastiepa roku.

-      Visas konsteblu atslēgas der visiem rokudzelžiem, Bekers sacīja. Taču, ja esat tā ieņēmies dabūt manas, te tā ir. Un Bekers pasniedza atslēgu.

Bruklains tik nepacietīgi steidzās klāt tēvam, ka atstūma no ceļa Raienu, un inspektors uzgrūdās man virsū.

-    Ārkārtīgi atvainojos, mis de Kvinsija, viņš bilda, slepus iespiežot man saujā kādu priekšmetu.

Es attapu, ka tā ir rokudzelžu atslēga. Tā der visiem rokudzelžiem, arī tiem, kurus uzlika Bekers.

Pulkvedis vilka tēvu uz durvju pusi.

Piespiedusi sevi izplūst asarās, es paspraucos garām Bruklainam, apķēros tēvam un pūlējos histēriski elsot.

-     Viss nokārtosies uz labu, Emilija.

-    Mēs velti šķiežam laiku. Bruklains stūma tēvu uz durvju pusi.

-    Es lūgšu Dievu par tevi, tēvs. Tanī brīdī es ieslidināju viņa mēteļa kabatā rokudzelžu atslēgu.

-     Jūsu gaišība, Bruklains uzrunāja Pālmerstonu, vilkdams tēvu ārā no svinību zāles, jums būtu bīstami rīt doties uz darbu. Es ieteiktu pagaidām visas darīšanas kārtot šeit, mājās.

Nākamie brīži man aizritēja kā miglā, kamēr lorda Pālmerstona sargi skubināja Bekeru, Raienu un mani doties lejā pa marmora kāpnēm. Sekodami tēvam un Bruklainam, mēs izgājām cauri vestibilam, pa ārdurvīm nonācām lampu izgaismotajā miglā un tur vērojām, kā viņi iekāpj karietē, kura bija atvedusi mūs uz savrupmāju.

Tēvs izliecās pa logu un uzsauca: Tu zini, kur es būšu, Emilija.

-    Jā, cietumā, Bruklains atņirdza.

-     Tur, kur es klausījos mūziku.

-     Caur un caur jucis.

-    Paturi prātā, Emilija! Tur, kur es klausījos mūziku!

Bruklains ievilka tēvu karietē. Viņiem līdzi iekāpa

sargs un aizcirta durvis. Blakus kučierim uz bukas apsēdās otrs sargs.

Vārti atvērās, un kariete drīz vien izgaisa miglā.

-    Lūdzu, piebrauciet citu karieti, Raiens pavēlēja sulainim livrejā.

-    Nav atļauts.

-    Es nesaprotu.

-    Pulkvedis Bruklains īpaši uzsvēra, ka jūs varat doties prom kājām.

Lorda Pālmerstona savrupmājas apgaismojums pamazām izdzisa, un kariete kratījās pa bruģakmeņiem pāri tumsā neredzamajam I'ikadili laukumam. Lampa, kas dega blakus kučiera vietai, meta blāvu gaismu cauri atverei karietes priekšā un ļāva pasažieriem saskatīt seju neskaidrās aprises.

Pulkvedis Bruklains sēdēja iepretim de Kvinsijam. Drošības aģents sēdēja viņam blakus.

Rokudzelži sāpīgi spieda de Kvinsija plaukstu locītavas.

-    Indijā es sastapu jūsu dēlu Polu, negaidot ierunājās Bruklains.

-    Patiesi?

-    Tas notika četrdesmit sestā gada februārī. Pēc Sobraonas kaujas pirmajā Angļu-sikhu karā.

-    Indija ir milzīga valsts. Cik pārsteidzoša ir tāda satikšanās!

-    Jā, apbrīnojama sagadīšanās. Jūsu dēls stāstīja, ka iestājies armijā astoņpadsmit gadu vecumā.

-    Tas ir tiesa.

-    Man radās iespaids, ka viņš ilgojies tikt prom no mājām. Lai nokļūtu pēc iespējas tālāk no sava tēva.

De Kvinsijs neizrādīja, cik sāpīgs viņa jūtām bijis šis dzēliens. Tie mani bērni, kas izauga lieli, ir aizklīduši pasaulē.

-     Tagad padomādams es atceros, ka otrs jūsu dēls arī iestājās armijā un nonāca līdz pat Ķīnai.

-    Arī tas ir tiesa.

-    Viņš tur nomira no drudža.

-    Nevēlos, lai man to atgādina.

-Ja jūsu dēls tā nealktu tik ļoti attālināties no jums, varbūt viņš vēl būtu dzīvs.

-    Jūs nemitīgi iesaistāt sarunā manu ģimeni.

Ritenis trāpīja grambā, un kariete sazvalstījās, sašūpojot pasažierus.

Rokudzelži iegrauzās dziļāk de Kvinsija roku ādā.

-     Ievilkdams jūs karietē, es kaut ko sataustīju jūsu mēteļa kabatā, sacīja Bruklains.

-    Tur nekā nav. De Kvinsijs gluži vai fiziski sajuta atslēgu, kuru viņam kabatā bija ielikusi Emilija. Sirds satraukumā sažņaudzās.

-     Tomēr ir gan. Es kaut ko sataustīju. Bruklains pastiepās pēc sava gūstekņa mēteļa. Jūs taču nedomājat, ka spēsiet ienest cietumā kaut ko neatļautu.

De Kvinsijs aizturēja elpu, pūlēdamies neizrādīt satraukumu.

-    Un paskat tik! Bruklains uzvaroši paziņoja.

Viņš izrāva de Kvinsijam no kabatas flakonu, sakratīja un ieklausījās, kā saskalojas šķidrums. Vai tās būtu klepus zāles? Vai arī mazliet brendija, kas līdzētu atvairīt nakts dzestrumu? Pārbaudīsim.

Bruklains atskrūvēja korķīti, paostīja un saviebās. Vai jābrīnās, ka tā ir opija tinktūra?

Pulkvedis atbultēja loga aizvirtni un izmeta flakonu uz ielas. Pat sajaukts ar spirtu, tas derdzīgi smird.

Šķindēdams pa bruģakmeņiem, flakons aizvēlās tumsā.

-    Tur tam draņķim vieta. Notekā.

-    Vai jums, pulkvedi, opija aromāts ir pazīstams?

-    Kaļķi, ko lieto tā apstrādei, pēc smaržas atgadina man nedzēstos kaļķus, ko uzber līķiem masu apbedījumos. Ar šo nāves dvaku, ar kaļķa dvingu es sastapos teju ik dienas tais daudzos gados, kurus pavadīju Indijā. Tur es nonācu astoņpadsmit gadu vecumā. Tāpat kā jūsu dēls, kurš aizbēga no jums uz Indiju.

-    Iespējams, jūs bēgāt pats no sava tēva.

-    Ja cerat, ka es uzķeršos, tad velti! Bruklains atcirta.

Manam tēvam nav nekādas nozīmes. Par viņu es neko

nezinu. Mana māte dzīvoja kopā ar izdienējušu zaldātu. Viņu par armiju nedzirdēju gaužamies, tālab pēc viņa bojāejas nelaimes gadījumā es nolēmu izmēģināt patēva profesiju. Mani apmācīja seržants, kurš izskaidroja situāciju ar Britu Ostindijas kompāniju un opija tirdzniecību. Seržants solīja, ka salauzīs visus kauliņus un tad nogalinās ikvienu, kuru pieķers lietojam opiju. Viņš sauca opiju par velnu.

-    Viņam bija taisnība.

-      Lasot jūsu "Angļu opija lietotāja grēksūdzi", tads priekšstats vis nerodas. Jūs slavināt šo narkotiku par apziņas paplašināšanu. Jūs apgalvojat, ka, piemēram, mūzika opija iespaidā kļūstot spraigāka un cilvēks varot saskatīt to, ko dzird.

-    Jā. Bet es grāmatā skaidri un gaiši pasaku, ka ar katru lietošanas reizi iespaids pavājinās. Lai sasniegtu to pašu iespaidu, nepieciešams uzņemt aizvien vairāk. Drīz nākas lietot milzīgas devas. Mēģinājumi samazināt daudzumu izraisa neciešamas sāpes; tad šķiet, ka tavā kuņģī no iekšpuses ārdās žurkas.

-    To jums vajadzēja uzsvērt savā "Grēksūdzē", Bruklains norādīja.

-    Domāju, ka esmu to uzsvēris.

-     Manam seržantam armijā bija jūsu grāmata. Viņš lika visiem jauniesauktajiem to izlasīt, lai mēs labāk izprastu šo velna izgudrojumu. Patiesībā viņš pat pavēlēja man lasīt jūsu nekrietno grēksūdzi tiem karavīriem, kuri neprata lasīt. To man nācās darīt tik bieži, ka šo pretīgo tekstu zināju no galvas. Taču seržants rīkojās aplam, pavēlēdams mums to lasīt. Jūsu grāmata nevis brīdina par opija postu, bet gan pamudina to lietot.

-    Tāds nebija mans nodoms.

-    Cik cilvēku, jūsuprāt, opijs ir paverdzinājis tās grāmat.is dēļ? Cik cilvēku jūs esat ieslodzījis ellē?

-    Tikpat labi es varu uzdot pretēju jautājumu. Cik cilvēku uzklausīja manu padomu un netuvojās šīm zālītēm, tiklīdz izprata šo viltus pievilcību? Ne uz vienu, ne uz otru jautājumu nav skaidras atbildes.

-    Indijā un Ķīnā visas kaujas, kurās es piedalījos, bija izraisījis opijs, un arī visus cilvēkus es nogalināju šīs vielas dēļ. Gadsimtu gaitā simtiem tūkstošu cilvēku ir gājuši bojā konfliktos, kura cēlonis bija opijs. Tas samaitājis miljoniem ļaužu Ķīnā. Un cik opija vergu ir pašā Anglijā?

-    Arī šo skaitli noteikt nav iespējams.

-     Taču, tā kā opija tinktūra ir pieejama uz katra stūra un katrā mājā, tā kā gandrīz katram bērnam tas ir dots pret klepu vai pat pret raudām, simtiem tūkstošu, pat miljoniem cilvēku, pašiem to neapzinoties, varētu būt nepieciešamība pēc opija. Vai piekrītat?

-    Loģika tā liek spriest, jā.

-    Ģībstošas sievietes, kas reti iziet no mājas un vada dienas, sēdēdamas aiz aizvērtiem aizkariem, un ēnainās viesistabas iekārto ar spirālveida rakstiem… vai viņas nešķiet iegrimušas šo zālīšu zaņķī? Strādnieki, tirgotāji, baņķieri, parlamenta locekļi, ikviena sabiedrības slāņa locekļi… arī tie noteikti ir opija varā?

-    Šāds arguments varētu būt ticams.

-Jūsu veicinātā varā.

-    Nē.

-    Riebums pret jūsu opija lietošanas grēksūdzi mani pamudināja izlasīt jūsu pārējos atbaidošos darbus.

-    Esat paveicis iespaidīgu darbu. Daži redaktori sūdzas, ka man pašam vajadzētu izlasīt esejas, kuras es iesniedzu.

-    Jums viss ir joks. Neapmierinoties ar opija lietošanas popularizēšanu, jūs slavināt Retklifas lielceļa slepkavu Džonu Viljamsu. "Visas pārējās slepkavības nobāl šī tumšsārtā nodarījuma priekšā," jūs rakstāt. Jūs nosaucat Viljamsu par mākslinieku.

-Jā.

-    Retklifas lielceļa slepkavības bija "dižākās, kādas vien pastrādātas", jūs apgalvojat.

-    Tie patiesi ir mani vārdi.

-     "Visizcilākās šai gadsimtā".

-    Jūs esat tūpīgi pētījis.

-     Ļoti.

-     Prātā gribot negribot rodas vārds "apsēstība".

-    Opija lietošana, nogalināšana un nāve… par to nav pieļaujams ņirgāties. Koldbātfīldsas cietumā es jums šo patiesību ieskaidrošu.

Brīdī, kad karietes ritenis trāpīja kārtējā ceļa grambā, Bruklains sasvērās uz priekšu.

De Kvinsijs jau bija lūdzis Dievu, kaut tas atkārtotos. Viņš bija asinājis refleksus ar apziņu, ka šī varētu būt viņa vienīgā izdevība. Rūpīgi apdomājis, viņš paredzēja visu, kas būs jādara.

Mirklī, kad trieciens sakratīja Bruklainu un viņa padoto, de Kvinsijs metās uz durvju pusi.

Kad ritenis izcēlās no grambas, Bruklains atsitās ar muguru pret sēdekļa atzveltni. Pārāk vēlu viņš tvēra pēc de Kvinsija Opija lietotājs jau bija izsprucis pa durvīm un nozudis tumsā.

Izlēkdams no braucošajiem ratiem, viņš zaudēja līdzsvaru, gandrīz izstiepās uz ielas visā garumā un viegli nobrāza seju pret bruģakmeņiem, taču viņam izdevās uztrausties slāvus. Viņš iztaisnojās un, panikas pārņemts, pagaisa miglas vērpetēs labajā pusē.

Bruklains izgrūda kliedzienu.

Uz ielas seguma nodimdēja trīs pāri zābaku Bruklains un abi sargi sekoja de Kvinsijam, kurš pie sevis sprieda: "Kamēr vien viņi saceļ tādu troksni, mana pārvietošanās nebūs saklausāma."

Pulkvedis šķita lasām de Kvinsija domas un skaļi pavēlēja visiem sastingt.

Opija lietotājam aiz muguras nakts iegrima klusumā, un viņa apavu dipoņa atbalsojās ielās.

-    Turp! vajātājs iesaucās.

De Kvinsijs skrēja vēl ātrāk. Slaidie vīrieši spēra garus soļus, tātad drīzumā pievārēs atstatumu. Par spīti vecumam, bailes dzina viņu uz priekšu, un arī paradums nostaigāt tūkstošiem jūdžu gadā palīdzēja. Vienīgā cerība bija aizskriet pa Pikadili ielu uz lorda Pālmerstona savrupmājas pusi.

Tai iepretim pletās Grīnparks. Ja viņš tur nonāktu, zāle apslāpētu apavu sacelto troksni.

Negaidot priekšā no miglas iznira laternas stabs. Sirdij pērkonīgi sitot, de Kvinsijs metās sāņus, tomēr ar plecu uztriecās stabam. Vecais vīrs nodrebēja pie visām miesām un ievaidējās. Viņu atkal apņēma tumsa.

-     Es viņu dzirdu! Vairs nav tālu! Tur, priekšā! Bruklains sauca.

De Kvinsijs pielika soli. Plaušas dega. Plecs sāpīgi pulsēja. Aizvien lielāka piepūle sasprindzināja kājas.

Parādījās vēl viens laternas stabs, kuru viņam izdevās apiet, taču piepeši viņu paklupināja izvirzījies bruģakmens. Viņš nostenēdams pakrita, taču bailes ņēma virsroku pār sāpēm vīrietis uztrausās stāvus un metās uz priekšu dziļāk miglā.

-    Viņš ir tuvu! Bruklains nokliedza.

Pēkšņi skaņas uz ielas kļuva citādas. Iepriekš atbalsis nāca no abām pusēm, jo ēkas rindojās gan pa labi, gan pa kreisi. Taču nu atbalss atlidoja tikai no labās puses.

"Tātad parks plešas man kreisajā pusē," de Kvinsijs secināja. "Bet… ja nu panika izkropļo dzirdi? Ja es maldos, tad uzskriešu virsū nama sienai."

-    Es redzu kustīgu ēnu! sauca Bruklains.

Uz aklu ticību de Kvinsijam dzīvē bija reti jāpaļaujas. Viņš metās pa kreisi, izstiepa roku un sataustīja parka žogu mietus ar smailajiem galiem. Traukdamies gar žogu, viņš dzirdēja, kā viens no vajātājiem spēcīgi ietriecas žogā un izlamājas.

Skriedams de Kvinsijs vilka roku gar žogu, sāpīgi atdauzīdams plaukstu gar mietiem. "Kur palikuši vārti? Vai esmu paskrējis tiem garām?"

Smagie vajātāju soļi aizvien tuvojās.

De Kvinsijam beidzot izdevās sataustīt vārtus. Drudžainām kustībām pacēlis metāla aizkritni, viņš pagrūda vārtiņus un ieskrēja tumsā grimstošajā parkā. Tajā pašā mirklī viņš juta, ka viņam kāds pieskaras pie pleca, taču nepagūst satvert.

Tagad viņš kustējās gandrīz nedzirdami nogriezās pa labi un nokāpa no celiņa akmens plātnēm mīkstajā zālē.

Arī soļu troksnis aiz muguras apklusa Bruklains kopā ar biedriem bija nonākuši parkā. Pilnīgs klusums tomēr neiestājās. Zāle nenoslāpēja skaņas pavisam. Lāgiem zem de Kvinsija apavu zolēm iečabējās kritušās lapas.

-    Tur! skaļi uzsauca Bruklains.

De Kvinsijam nācās palēnināt gaitu, lai pārvietotos pēc iespējas klusāk. Vēsajā naktī plaušas dega kā uguni, bet nebija pieļaujams elpot pilnu krūti, lai remdētu karstumu, jo spalgā sēkšana varētu nodot viņa atrašanās vietu.

Viņš dzirdēja, ka viens no vīriem uztriecas kaut kam virsū.

-    Uzmanieties no kokiem! Bruklains brīdināja.

De Kvinsijs gausināja soli vēl vairāk. Kad viņi izbrauca no lorda Pālmerstona savrupmājas gaišās apkaimes, iela bija šķitusi pavisam tumša, lai gan patiesībā vietumis izvietotas laternas dāvāja miglainu blāvumu. Taču parks grima absolūtā tumsā. Migla bija kā plīvurs, caur kuru viņš taustījās, un rokudzelži, mokoši spiezdami plaukstu locītavas, ierobežoja kustības.

Pulsējošās sāpes plecā pieņēmās spēkā. Pietūka arī zods, ko viņš bija savainojis, izlecot no karietes.

Negaidot plaukstas atdūrās pret koka mizu. Taustīdamies viņš apgāja ap stumbru un ar sānu aizķēra netālo soliņu.

-    Tur! atskanēja skaļš Bruklaina sauciens.

Neprātīgais skrējiens bija pārgājis saspringtos soļos. Aiz

muguras kāds skāra kailo krūmu zarus.

Skaņa nāca no kreisās puses, tālab de Kvinsijs nogriezās pa labi un devās arvien dziļāk parkā.

-    Pārbaudiet zem soliņiem! Viņš ir tik mazs, ka var noslēpties! Bruklains skaļi izrīkoja. Arī zem krūmiem!

De Kvinsija savažotās rokas atkal noslīdēja gar koka stumbru. Viņš zagās tam garām, atsitās ar galvu pret zaru un piesardzīgi virzījās uz priekšu, bet tad pēkšņi mainīja domas. Nebija pieļaujams aizvirzīties tālu prom no ielas, zaudēt apjautu par atrašanās vietu un staigāt uz riņķi. Visādā ziņā vajadzēja atgriezties uz ielas. No tā bija atkarīgs viņa plāns.

Opija lietotājs atgriezās pie koka, sataustīja zaru, pret kuru bija sasities, un pastiepa rokas augstāk, raudzīdams aizsniegt kādu zaru augstāk.

Tas viņam izdevās.

-    Izklīst! pavēlēja Bruklains.

Steidzīgais pulss lika piebriest asinsvadiem. Atkal paļaudamies uz aklu ticību, de Kvinsijs uzrāpās uz zemākā zara. Savažotās rokas varēja izplest pietiekami tālu vienu no otras, lai ar tām satvertu nākamo zaru un uzraustos augstāk.

Apģērbs nošvīkstēja gar koka mizu.

-    Tur! kāds iebļāvās.

Strauji tuvojās soļi, piemīdāmi nokritušās lapas. Šo troksni de Kvinsijs izmantoja, lai nomaskētu čaukstoņu un uztraustos augstāk.

-    Es viņu dzirdēju! Bruklains iesaucās. Tepat tuvumā!

Iespiedies starp zaru un stumbru, de Kvinsijs aizturēja

elpu.

Bikšu staras nošvīkstēja viena pret otru.

-    Apstājieties un ieklausieties, Bruklains pavēlēja.

Parkā aprima visi trokšņi.

-    Kamēr mēs pārrņeklējam zem soliem un krūmiem, viņš var virzīties tālāk, pēc brīža atzīmēja viens no vīriem.

-Jā, viņš patlaban varētu atrasties pilnīgi jebkur, Bruklains piekrita.

De Kvinsijs joprojām turējās neelpojis. Krūtis smeldza.

-     Viņš taču nevar slapstīties mūžam, viens no vīriem aizrādīja. Ar laiku mēs viņu nogrābsim.

-    Es gribu viņu notvert jau tagad.

Viņi gaidīja vēl. Aizturēdams elpu, de Kvinsijs manīja, ka sāk reibt galva.

-    Pulkvedi! no tumsā tītās ielas puses sauca karietes kučieris. Vai man aicināt kādu palīgā?

Bruklains bridi pārlika prātā, izgrūda lāstu un skaļi atbildēja: Nevajag!

Viņš veda abus padotos atpakaļ uz ielu.

De Kvinsijs pavēra lūpas un pūlējās pēc iespējas klusāk izpūst gaisu un lēni ieelpot no jauna.

Taču viņš neuzdrīkstējās pat pakustēties. Tikpat labi Bruklains varēja notēlot aiziešanu, cerot, ka de Kvinsijs sajutīsies drošībā un nodos savu paslēptuvi.

Tikko dzirdamie trokšņi, ko aizejot sacēla Bruklains un viņa vīri, pamazām noplaka.

Visbeidzot naktī iestājās klusums, ko paretam pārtrauca suņa rejas tālumā.

De Kvinsijs bija iespraucies starp zaru un stumbru, kājas savilka krampji, taču viņš neuzdrīkstējās mainīt pozu. Lai kā plaušas pieprasīja gaisu, vecais vīrs piespieda sevi elpot lēni un klusu.

Nakts pēdējās stundas vilkās ilgi.

Plecs smeldza. Zods sāpīgi pulsēja.

Gaismai svīstot, migla nedaudz izklīda. Lai arī nejuzdamies droši, de Kvinsijs saprata, ka ir jādodas tālāk. Viņam par katru cenu jānonāk uz ielas, kamēr vien pastāv iespēja, ka viņu neviens nepamana.

Mocīja sāpes, tomēr vecais vīrs pūlējās kustēties pēc iespējas klusāk un trausās lejā. Kad viņš nostājās uz zemes pie koka, kājas saļodzījās. Nācās tās saberzēt, lai atbrīvotos no krampjiem.

Plaukstu locītavas no smagajiem rokudzelžiem bija iekaisušas un uztūkušas. Viņš izmisīgi vēlējās tos noņemt. Pateicoties Emilijai, mēteļa kabatā atradās atslēga. Taču slēdzene bija iestrādāta rokudzelžu ārpusē, un arestētais nekādi nespētu aizsniegties līdz tai ar atslēgu.

Rīts vērtās pelēks, un aizvien retākajā miglā viņš zagās viz priekšu, ik pa laikam apstādamies un ausīdamies, pūlēdamies iztulkot dzirdētās skaņas. Netālu no ielas viņš notupās aiz krūmiem un pētīja, cik bīstami būtu doties tālāk.

Tuvumā neviena neredzēja. Lavīdamies garām soliem, kas rindojās parka malā, viņš nonāca pie vārtiem. Vai ienaidnieks šeit gaidītu? De Kvinsijs cerēja, ka te viņu vismazāk domātu ieraudzīt drīzāk spriestu, ka viņš devies meklēt kādu attālu patvērumu. Citas izvēles nebija viņš pa vārtiem izgāja no parka.

Neviens viņu nesatvēra. Spītēdams krampju nomocīto kāju sāpēm, viņš steidzās pa labi, prom no lorda Pālmerstona mājas. De Kvinsija galamērķis atradās tālāk aiz parka, vietā, kur abās ielas pusēs izvietoti nami.

Zemu pieliecies, viņš rīta pustumsā pārlūkoja ietves malas, un sirds gandrīz salēcās, kad viņš ieraudzīja meklēto.

Flakons gulēja notekā tur, kur Bruklains bija to nosviedis. Pulkvedis bija izteicies, ka tam tur īstā vieta, un de Kvinsijs nevarēja tam nepiekrist. Tam patiešām īstā vieta ir notekā.

Taču šis flakons viņam bija nepieciešams. Paķēris stikla pudeli, vīrietis traucās atpakaļ uz parku.

Tikai šajā reizē tinktūra nebija paredzēta viņam pašam.

Organisms izmisīgi alka pēc opija devas, bet tai paredzēts ilaudz svarīgāks izmantojums.

Ar tās palīdzību viņš varētu novērst citu varbūt pat daudzu citu cilvēku bojāeju.

14. nodaļa sieviete bēdas

Ja Voksholas dārzos de Kvinsijs būtu sadomājis par samaksu pacelties gaisa balonā, plašā Londonas pilsēta viņa skatienam pavērtos tāda, kādu nespētu atainot neviena karte. Celdamies aizvien augstāk, viņš aplūkotu majestātisko Temzu un daudzos tiltus, apbrīnotu Vestminsteras abatiju un Parlamenta ēku.

Taču visvairāk viņa uzmanību saistītu karaliskie parki, kas virknē stiepās cauri pilsētai. Kā vēstīja izkārtne līdzās gaisa balonam, viens no parkiem, kurš redzams no augšas, būtu Sentdžeimsa parks, kas atrodas tieši uz rietumiem no Vaitholas valdības ēkām. Šis parks saplūda ar blakus esošo Gnnparku, kurš savukārt pārgāja daudz plašākajā Haidparkā. Tādējādi cilvēks varēja nosoļot vairākas jūdzes cauri Londonas sirdij un iztēloties, ka atrodas laukos.

Tomēr Opija lietotājs nesoļoja. Bālajā rītausmā, kamēr migla pamazām izklīda un svīda gaismiņa, viņš skrēja, ko kājas nes, un cerēja, ka daudzie koki un krūmi dāvās pietiekamu aizsegu. Fiziski nogurdināts, viņš iedzēra mazu malciņu opija tinktūras. Zālītes nomērdēja sāpes un it kā atjaunoja spēkus, taču pārāk iztukšot flakonu viņš nedrīksteja. Šo dārgo šķidrumu bija paredzēts izlietot krietni nozīmīgākiem mērķiem.

Visspēcīgākās bailes sagrāba brīdī, kad Opija lietotājs nostājās pie ielas, kas atdalīja Grīnparku no Haidparka, taču viņš tomēr šķērsoja ielu, steidzās tālāk un centās izmantot gaistošo miglu par aizsegu, līdz nonāca Haidparka ziemeļaustrumu stūrī pie Marmora arkas.

Vien pirms divām dienām viņš bija te ieradies ar Emiliju. Tai svētdienas rītā, kad viņa vienīgais sarežģījums dzīvē ja neskaita opija pieradumu un nabadzību bija nepieciešamība paskaidrot Emilijai, ka septiņpadsmit gadu vecumā, mirdams badā Oksfordstrītā, viņš bija iemīlējies prostitūtā.

Oksfordstrītā. Tepat aiz Marmora arkas.

Pamazām gaistošā migla ietina ielu tādā pašā drūmā puskrēslā kā pirms piecdesmit diviem gadiem, kad viņš bija atradies uz nāves sliekšņa bada un dabas stihiju dēļ.

Sācis klibot, de Kvinsijs gāja garām tumsā grimstošajiem veikaliņiem kreisajā pusē un nervozi meta skatienus pāri plecam, jo baidījās no izsekošanas. Piepeši viņš izdzirdēja pakavu klaboņu uz akmens plātnēm un sarāvās. "Rati. Varbūt policija? Vai Bruklains, tā pārņemts ar manas dzīves pētīšanu, uzminēs, ka es ieradīšos tai Londonas stūrī, kuru pazīstu labāk par visiem pārējiem? Taču pat Bruklains nevar skaidri zināt, kur Oksfordstrītā es paslēpšos."

Pakavi klaudzēja tuvāk un skaļāk.

Joprojām de Kvinsiju mocīja sāpes. Viņš iegriezās šķērsielā, pieveica dažus netīrus pakāpienus, izlīda cauri žogam un nokāpa vēl zemāk kādā tunelī, kurš veda citā tuneli. Tur tumsā uz granīta gulēja cilvēki pēc visām pazīmēm varēja spriest, ka viņi miruši, taču patiesībā tie bija iekrituši pārguruma izmocītā miegā, ko vēl dziļāku padarīja izdzertais alkohols.

Pēdējie spēki izsīka. De Kvinsijs noslēpa flakonu zem salauztas kastes, tad ietrausās starp cilvēkiem un apgūlās.

Akmens grīda gan saldēja muguru, tomēr gaisu noslēgtajā tunelī kaut mazliet sildīja gulētāju ķermeņu izdalītais siltums.

Slēpdamies starp Oksfordstntas ubagiem, Opija lietotājs centās aizmigt par spīti pārdomām, kas bangoja dusmu pilnajā prātā.

Agrajā rīta stundā, nespēdami iedomāties citu gājiena mērķi, Raiens, Bekers un Emilija uzņēma ceļu uz Skotlendjardu. Ja palaimēsies, līdz policijai vēl nebūs nonākusi ziņa, ka Raiens un Bekers ir atstādināti. Bija nepieciešams rast atpūtas vietu un vienoties par turpmāku rīcību.

Parastos apstākļos šis attālums būtu mērojams divdesmit minūtēs, taču miglā viņi soļoja veselu stundu. Emilija gan nenieka nebēdāja ne par ilgo gājienu, ne par stindzinošo aukstumu. Viņai rūpēja vienīgi tēvs.

Kad trijotne pienāca pie Metropoles policijas ēkas, jau lēca saule.

Siltums aicināt aicināja ieiet. Gaiteņa abās pusēs rindojās daudzas durvis. Kāpnes veda uz otro stāvu. Telpās valdīja pilnīgs klusums.

Pamanījis vecāku sieviņu, kas gulēja uz sola, Raiens iegāja telpā pa labi. Dežurējošais konstebls, kas sēdēja pie galda, pacēla galvu.

"Vai viņam jau ir paziņots, ka mēs esam atbrīvoti no darba?" Raiens prātoja.

-   Sveicināti, inspektor Raien. Pāris dienu neesmu jūs redzējis.

Raiens nedaudz atslāba. Biju nevaļīgs.

-    Un drīz būsiet vēl aizņemtāks.

-    Baidos, ka jums taisnība. Tas ir konstebls Bekers.

-    Jā, esam tikušies. Kas tev, Beker, ar mēteli?

-    Iznāca saķeršanās.

-    Tas beidzamā laikā bieži novērojams.

-    Un šī ir lieciniece, kuru nepieciešams iztaujāt, sacīja Raiens, norādīdams uz Emiliju. Vai mēs varētu ieiet kādā no telpām šai pašā stāvā?

-    Un… vai varam dabūt karstu tēju? Bekers ievēroja Emilijas nosalušos vaigus.

-    To atradīsiet blakus krāsnij.

Viņi pagāja garām uz sola gulošajai sieviņai un iegāja telpā, kur blakus krāsnij atradās trīs tukši galdi. Emilija novilka cimdus un saberzēja plaukstas virs karstās krāsns.

Raiens no kannas salēja kūpošo tēju trīs krūzītēs. Baudiet, kamēr varat. Nav zināms, kad mūs izlingos uz ielas.

Pēkšņi kāds uzsauca: t

-    Raien?

Visi trīs pagriezās.

Uz durvju sliekšņa stāvēja dežurējošais konstebls.

"Vai viņš ir uzzinājis, ka mēs vairs neesam policisti?"

-    Jūs gaida kāda sieviete, sacīja vīrs.

-    Tā, kura bija aizmigusi uz sola?

-    Viņa vairs neguļ. Dzirdot jūs ierodamies, pamodās. Es pastāstīju, ka jūs esat tas cilvēks, kuru viņa grib satikt. Vai varat ar viņu aprunāties? Viņa kvern pie mums kopš vakarvakara.

Sieviete kavējās turpat policistam aiz muguras. Tikko pamodusies, viņa izskatījās vēl vecāka un aizgrieza galvu, it kā kaut ko slēpdama. Redzamā sejas daļa bija grumbaina kā zem cieši savilkta neredzama tīkla. Veča tīstījās noskrandušā mētelī tik cieši, itin kā nespētu sasildīties.

-    Runa esot par pirmajām Retklifas lielceļa slepkavībām, piebilda konstebls. Es jau viņai mēģināju iegalvot, ka tik seni notikumi nevienu neinteresē. Mēs gribam atrisināt sestdien un vakar notikušās slepkavības. Bet viņa maļ savu, proti, tām agrākajām esot saistība ar nesenajām. Viņai esot liels kauns. Nebūtu slikti viņu uzklausīt. Ja arī nekā jēdzīga nepateiks, vismaz ies uz mājām.

-    Labs ir, Raiens piekrita. Lai ienāk.

Konstebls pameta večiņai ar roku, aicinādams ieiet kabinetā.

Kundzīte izskatījās tik nogurusi un nožēlojama, ka Emilija palīdzēja viņai apsēsties uz krēsla. Vai vēlaties tēju?

-    Man nav ne drusku naudas.

-    To jūs dabūsiet par brīvu, Emilija mierināja.

-    Tencinu. Man gribas dzert.

-    Vai jums ir kādas ziņas par slepkavībām? ierunājās Bekers.

Sieviete palocīja galvu. Par tām, kas notika pirms četrdesmit trim gadiem.

-    Un par tām, kas notika nesen?

Večiņa sērīgi lūkojās uz garaiņiem, kas pacēlās no Emilijas pasniegtās krūzes. Lai ari nupat atzinusies slāpēs, viņa nedzēra. Emilija pamanīja apdeguma rētu uz viešņas kreisā vaiga.

-    Kā jūs sauc? Raiens jautāja.

-     Mārgarita.

-    Un kāds ir jūsu uzvārds?

-    Džūela.

-   Margarita Džūela? Emilija iesaucās tik skaudri, ka pievērsa sev pārsteiguma pilnus Bekera un Raiena skatienus.

-    Kas tad nu? noprasīja Raiens.

-     Jūs pieredzējāt Māru ģimenes slepkavības? Emilija jautāja sievietei.

-    Jā. Margaretas balsi caurauda skumjas.

-    Varbūt jūs paskaidrosiet? Bekers jautāja.

-     Tēvs par šo sievieti rakstīja. Tā ir kalpone, kuru Timotijs Mārs bija aizsūtījis iegādāties austeres tajā laikā, kad veikalā norisinājās slepkavības.

Raiens piegāja tuvāk vecajai sieviņai un uzrunāja viņu:

-    Margarita? Kundze pacēla galvu un paskatījās uz viņu. Pastāstiet, kādēļ jūs še ieradāties!

-    Sestdienas pusnakts. Pirms četrdesmit trim gadiem.

-     Jā, pirms četrdesmit trim gadiem. Raiens nometās uz ceļgaliem sievietes priekšā, lai abu sejas būtu viena otrai pretī.

-    Misters Mārs sestdienās allažiņ turēja veikalu vaļā līdz vienpadsmitiem. Mārgarita paraudzījās uz tējas krūzīti, ko turēja rokās, taču nepielika to pie lūpām. Tonakt… Kad misters Mārs gatavojās slēgt veikalu, viņš lika Džeimsam…

-    Džeimsam? Bekers pārjautāja.

-     Veikala izsūtāmajam. Viņš lika Džeimsam aiztaisīt logu aizvirtņus. Man viņš lika noiet pie maiznieka un samaksāt rēķinu, un pēc tam nopirkt austeres vēlām vakariņām. Mārgarita saminstinājās, atmiņas bija pārāk sāpīgas. Es vienādiņ baidījos staigāt apkārt tik vēlu, bet misters Mārs mūždien sirdījās par katru nieku, un es neuzdrošinājos runāt pretī, jo negribēju, ka mani padzen. Tāpēc es pa tumsiņu aizsteidzu uz austeru bodi, bet tā bija ciet. Tad es skrēju uz maiznīcu, un tā arī bija ciet. Es nebeidzu vien raizēties par to, cik dusmīgs būs misters Mārs. Kad pārrados, durvis atradu ciet un uzreiz noģidu, ka misters Mārs tā izrīkojies, jo ir pārskaities par kavēšanos. Taču, lai kādās bailēs no viņa es dzīvoju, vēl vairāk man bija bail no laupītājiem un citiem ļaundariem, tamdēļ es klauvēju pie durvīm. Viņš nenāca, un es sāku sist ar dūrēm. Drīz pat spārdīju durvis, saukdama misteru Māru, lai ielaiž mani. Es pieliku ausi pie durvīm un dzirdēju soļus. Tie apstājās otrpus durvīm. Tad es saklausīju kādu elpojam. "Mister Mār, man ir bail!" es saucu. Taču durvis nevērās vaļā. Soļi attālinājās, un man radās tāda sajūta, ka pa priekšu būtu noskrējis melns kaķis. Tobrīd es jau vairāk bijos no tā, kas noticis mājās, nekā no laupīšanas. Nevaru pat izteikt, cik atvieglota sajutos, kad samanīju naktssarga laternas gaismu. Noprasījis, kamdēļ es ceļu tādu traci, arī viņš ņēmās sist pa durvīm un saukt misteru Māru vārdā. Troksnis iztraucēja kaimiņu, kurš pārrāpās pāri sētai aiz mājas, ieraudzīja durvis pusvirus un, ieiedams…

Klusums ieilga.

-    Padzerieties tēju, Emilija mudināja.

-    Kaimiņš atslēdza ielas puses durvis. Tik bālu cilvēku es nekad nebiju redzējusi. Ap to laiku man aiz muguras bija sapulcējušies ļaudis, un visi acumirklī gāzās iekšā, raudami mani līdzi. Es ieraudzīju uz grīdas guļam misis Māru. Tālāk pamanīju veikala izsūtāmo Džeimsu. Man kaut kas uzpilēja. Es pacēlu acis un ieraudzīju uz griestiem asinis. Mārgarita notrīcēja. Tad pūlis pastūma mani aiz letes, un tur es ieraudzīju uz grīdas nokritušo misteru Māru. Plaukti bija notašķīti asinīm. Bet es nemitējos domāt par

idaini. Māriem bija trīs mēnešus vecs dēls. Es lūdzu Dievu, lai viņam nekas nekaiš. Taču tad kāds atrada bērnu dibenistabā. Šūpulis bija sadragāts gabalos. Rīkle mazajam bija… Mārgaritai drebēja rokas, izlaistot tēju.

Emilija izņēma viņai no rokām krūzīti.

-     Vienu tomēr nav izdevies saprast, ierunājās Bekers. Kālab slepkava nogalināja bērnu? Trīs pieaugušie, protams, apgrūtinātu veikala aplaupīšanu. Bet zīdainis… Cik man stāstīts, slepkava no mājas neko nenozaga.

-    Ne jau tādēļ viņš to izdarīja.

-    Ko jūs teicāt?

-    Viņš to nedarīja, lai kaut ko nozagtu.

-    Jūs runājat visnotaļ pārliecināti.

Mārgarita pamāja.

-    Ko viņš gribēja? Kādēļ viņš nogalināja visus cilvēkus? Konsteblam, kas dežurēja pie ieejas, jūs minējāt, ka tam ir kāds sakars ar nesenajām slepkavošanām, Raiens tincināja.

Sieviete atkal palocīja galvu, un sejā atspoguļojās lielas sāpes.

-    Stāstiet, Mārgarita!

-     Vīrietim nestāstīšu. Mārgarita pagriezās pret Emiliju, un kreisais vaigs atklāja skatienam rētu. Kazi, sievietei varētu.

-    Domāju, ka es jūs saprastu, Emilija drošināja.

-    Kāds kauns!

-    Ja beidzot izkratīsiet sirdi, varbūt jutīsieties…

-     Labāk? Mārgarita dziļi, sāpīgi nopūtās. Es vairs nemūžam nejutīšos labāk.

-    Mēs atstāsim jūs divatā, Bekers ieteicās, kopā ar Raienu izgāja no kabineta un aizvēra durvis.

Emilija pievilka krēslu tuvāk Mārgaritai, saņēma plaukstās grumbaino seju un noskūpstīja rūpju rievās savilkto pieri.

-    Mans tēvs apgalvo, ka nav tādas lietas kā aizmiršana, Emilija sacīja.

Mārgarita notrausa ar plaukstu acis. Jūsu tēvam ir taisnība.

-     Tomēr tēvs kā pārņemts raksta par savām atmiņām, it kā, ietērpjot tās vārdos, spētu tās notrulināt. Mārgarita, atvieglojiet dvēseli!

Pat asaras nejaudāja apturēt Mārgaritas vārdu straumi.

Bija pagājusi pusstunda. Emilija atkal noskūpstīja Mārgaritu uz pieres. Satriekta par nule dzirdēto, jaunā sieviete atvēra durvis.

Raiens un Bekers sēdēja uz sola gaitenī un gaidīja. Ēkā dunēja nebeidzami trokšņi saradās konstebli, un viņu sejas pauda pagājušajās naktīs pārdzīvotās šausmas.

Emilija atsauca atmiņā kādu tēva rakstītu frāzi. "Šausmas satricina skumjas, kas grauž sirdi."

Raiens un Bekers piecēlās.

-    Jūsu tēvs ir aizbēdzis, Emilij, Raiens teica.

-    Aizbēdzis?

-    Kamēr jūs sarunājāties ar Mārgaritu, tādas ziņas nonāca Skotlendjardā. Tēvs izlēcis no Bruklaina karietes. Visi norīkoti viņu meklēt.

Pēc Mārgaritas stāstījuma šis jaunatklājums gāja pāri Emilijas spēkiem viņa bija spiesta atbalstīties ar roku pret sienu.

-    Mums viņš ir jāatrod, Bekers uzstāja. Vai jums ir kāda nojausma, kurp viņš devies?

Emilijai joprojām reiba galva.

-    Kad jūsu tēvu vakar vakarā veda prom, viņš uzsauca: "Tu zini, kur es būšu. Tur, kur es klausījos mūziku." Vai saprotat, ko viņš ar to domāja? Raiens nerimās.

-    Nē.

-    Varbūt mūzikholu?

-   Tēvs ne reizi nav pieminējis mūzikholu. Emilija dziļi ieelpoja, pūlēdamās noskaidrot domas. Lai slavētas debesis! Viņš ir izbēdzis.

"Kur viņš klausījās mūziku?" Atmiņu dzīlēs kaut kas sakustējās, taču viņa nespēja atsaukt šo domu prātā.

-    Vai Mārgarita jums kaut ko pastāstīja?

-    Gaužām daudz. Vai tuvumā ir baznīca?

-    Vai viņai nepieciešams apmeklēt baznīcu?

-    Ar lielāko steigu.

-    Desmit minūšu gājiena attālumā ir dievnams, Raiens sacīja. Taču tas ir daudz lielāks nekā parastās baznīcas.

Ritēja agrais rīta dievkalpojums. Citos apstākļos Emilija apbrīnotu Vestminsteras abatijas milzīgos, augstos plašumus, kolonnas un vitrāžas logus, taču tobrīd viņas prātu aizņēma vienīgi tēva izbēgšana un Mārgaritas stāsts.

Viņa nosēdināja Mārgaritu solā.

Pāri kundzes vaigiem nerima irdzēt asaras un samērcēja rētu uz sejas viņa nometās ceļos un iegrima lūgšanā.

Abatijā bija sapulcējušies pārsteidzoši daudz dievlūdzēju bailes mudināja tos meklēt Dieva aizstāvību varmācības miglā, kas bija pārņēmusi pilsētu. Visniecīgākā baznīcēnu kustība atbalsojās vērienīgajā katedrāles plašumā.

Mācītājs sāka lasīt sprediķi, un Emilija iedomājās, ka šis pats temats skarts daudzos sprediķos pirms četrdesmit trim gadiem.

-    Tas Kungs ir mūsu gans. Mācītāja vārdi atbalsojās katedrālē. Sātans, kas brūk mums virsū kā vilks, ir tā Kunga naidnieks. Ja mēs stiprināmies ticībā, tas Kungs mūs pasargās.

Emilija pačukstēja Mārgaritai: Jūs rīkojāties pareizi, visu man izstāstīdama. Klausiet, ko mācītājs saka. Tas Kungs jūs nepametīs.

Sprediķa vārdi dārdēja milzīgajā ēkā. Emilija vedināja Raienu un Bekeru ārā. Izgājusi pa platajām durvīm, viņa teju nemaz nepievērsa uzmanību krāšņajam laukumam abatijas priekšā.

-     Līdz šim es neesmu runājusi tā ar vīriešiem, kas nav manas ģimenes locekļi, Emilija uzsāka.

-     Un ļoti iespējams, ka mēs nekad agrāk neesam dzirdējuši sievieti sakām to, ko acīmredzot jūs grasāties mums pavēstīt, Raiens iestarpināja.

-     Tas ir saprotams. Tomēr Emilijai par to bija tikpat grūti runāt kā pirms brīža Mārgaritai. Runāšu bez aplinkiem, citādi man būs grūti iesākt. Mārgarita bija gaidībās un bez vīra.

Abi vīrieši uz mirkli palika bez valodas.

-    Nu es apjaušu, kāpēc viņa liedzās par to runāt, Bekers sacīja.

-    Jūs neapjaušot. Vēl ne. Gaidāmā bērna tēvs bija Džons Viljamss.

-    Džons Viljamss?

-     Mārgaritas vecāki nomira no tīfa, kad meitenei bija divpadsmit gadu. Vispirms pastrādājusi te vienā, te otrā rūpnīcā, viņa nolēma meklēt kalpones vietu. Māra namā jau strādāja izsūtāmais, taču sievai, kas bija mātes cerībās, bija vajadzīga kalpone, kuras palīdzība noderētu arī vēlāk, kad bērns jau būs nācis pasaulē. Alga bija desmit mārciņu gadā, ēdiens un guļvieta par brīvu. Bija ļauts atstāt veikalu vienu vakaru nedēļā, svētdienā uz pusi dienas un vienreiz mēnesī uz veselu dienu. Viņai tolaik bija septiņpadsmit gadu. Mārs bija nīgrs, nešpetns virs, allaž kārs uz aizrādījumiem un klaigāšanu. Piedevām viņš mūždien sūkstījās, kad Mārgarita reizi nedēļā lūdza atvēlēt brīvu vakaru vai brīvu pusi svētdienas. Bet, padzirdot lūgumu par veselu brīvu dienu, Mārs piedraudēja izdzīt viņu uz ielas. Ar Džonu Viljamsu Mārgarita bija iepazinusies kādos ielas svētkos vienā no retajām reizēm, kad viņai iegadījās svabadāks brīdis. Viljamss strādāja uz tirdzniecības kuģiem un bija desmit gadu vecāks par Mārgaritu, izskatīgs, ar dzeltenīgiem sprogainiem matiem un jautru izturēšanos. Viņam meiča bija iepatikusies.

Emilija apklusa Vestminsteras abatijas ēna smagi krita pār viņiem.

-    Un tad Viljamss paveda viņu, ierunājās Bekers, raudzīdams atvieglot neveiklību Emilijai un pateikdams to skaļi viņas vietā.

-     Kaut rādās, ka Viljamss nebija vien rotaļājies ar viņas pieķeršanos, sekas bija tādas pašas, Emilija stāstīja. Pāris bija kopā ikreiz, kad Mārgarita atbrīvojās no darba. Palaikam Viljamss mēnešiem ilgi atradās jūrā uz tirdzniecības kuģa. Vienpadsmitā gada oktobra sākumā viņš bija atgriezies no brauciena uz Indiju, un abi izmisīgi alka viens otra. Seja viscaur pietvīka kaunā, bet Emilija stāstīja tālāk: Tad tas notika. Divarpus mēnešus vēlāk Mārgaritai beidzot nācās atzīt, ka viņa gaida bērnu. Katru rītu viņu mocīja nelabums, un Mārs to ievēroja, jo arī viņa grūtajai sievai bija klājies līdzīgi. Mārs noprasīja skaidri un gaiši, lai meitene apstiprina viņa aizdomas. Kad Mārgarita atzinās, saimnieks trakoja dusmās. Viņa esot parakstījusi līgumu, un viņš esot paļāvies, ka viņa palīdzēs sievai tikt galā ar zīdaini. Mārgarita lūkoja atgādināt, ka varot strādāt vēl dažus mēnešus, bet Mārs kliedza, ka necietīšot grēcinieci savā namā. Uz karstām pēdām viņš meklēšot jaunu kalponi un, kolīdz atradīšot, tā izmetīšot Mārgaretu uz ielas, lai iet pie tādām pašām bēdumāsām. Emilija saminstinājās, it kā meklēdama pareizos vārdus. Džona Viljamsa ātrā daba bija visiem zināma. Kad Mārgarita pastāstīja par Māra izrīcību, jūrnieks iedegās vēl trakākās dusmās nekā Mārs. Mārgarita un Viljamss bija paredzējuši dzīvot kopā, tikai Viljamsam vajadzējis vēlreiz doties jūrā, lai nopelnītu naudu miteklim. Jo ilgāk Mārs paturētu viņu dienestā, jo ilgāks laiks Viljamsam un Mārgaritai paliktu, lai sagatavotos kopdzīvei. Bet nu viņu cerībām bija pienācis gals.

-    Vai Viljamss apmeklēja Māru? Raiens jautāja.

-     Jā. Viņš gribēja pierunāt Māru, lai pagaidām atstāj Mārgaritu dienestā. Taču jūs varat iztēloties, kā sokas divu saniknotu vīru saruna. Kad lieta nogāja teju līdz dūrēm, Mārs apzvērēja, ka puse nākamās dienas… svētdienas… Mārgaritai noteikti būs brīva. Patiesībā pat visa diena. Un visas turpmākās dienas pēc tam, jo Mārs negribot viņu vairs redzēt zem sava jumta. Saruna notika sestdienas pēcpusdienā. Mārgarita no dibenistabas noklausījās strīdu, taču baidījās iejaukties. Viņa dzirdēja, kā Viljamss izbrāžas no veikala. Pēc tam saimnieks visu atlikušo dienu nejauki nokalpināja Mārgaritu. Visticamāk, sūtīšana pie maiznieka un pēc austerēm bija sods, jo Mārs zināja, cik ļoti viņai bail no tumsas. Izmeklēšanā viņa meloja.

-    Par ko viņa meloja?

-   Mārgarita nesamaksāja maizniekam un nenopirka austeres tālab, ka, nelāgu priekšnojautu vadīta, meklēja Džonu Viljamsu.

Uz baznīcu straumēm plūda ļaudis, un sejas liecināja, ka viņi ieradušies aizlūgt par savu drošību. Pa ielu abatijas priekšā gāja un brauca tikai retais. Astoņos no rīta ielai jābūt stāvgrūdām pilnai, jo valsts iestāžu klerki melnos mēteļos dodas uz darbu, taču jaunāko notikumu iespaidā daudzi acīmredzot bija nolēmuši palikt mājās.

-    Tā sasodītā valdība dara pārāk maz, barga izskata vīrietis pačukstēja saviem biedriem, ieiedams abatijā.

Viņiem garām pagāja pāris, un vīrietis skaidroja sievietei: Pēri pametuši pilsētu un aizbēguši uz savām lauku mājām. Bagātnieki var nolīgt sargus, bet uz konstebliem vis neuzdrošinās paļauties. Vakar vakarā tos nabadziņus noslaktēja konstebls.

-     Un jūrnieki, sieviete viņam atgādināja. Nevienam nedrīkst uzticēties. Vakarnakt Koldbātfīldsas cietumā ielauzās nelietis, nožmiedza cietuma priekšnieku un izlaida brīvībā tūkstoš ieslodzīto. Lai Dievs mums stāv klāt! Tā mūs visus apkaus, kamēr gulēsim.

-    Valsts jau ne pirksta nepakustinās mūsu labā.

-    Lordam Pālmerstonam ir iemesls raizēm, Bekers piezīmēja, kad vīrietis un sieviete iegāja baznīcā.

-     Lielāks iemesls, nekā viņš pats domā, Emilija piebalsoja.

-    Kāpēc tā sakāt?

-     Pēc brītiņa atskārtīsiet. Mārgarita nevarēja sameklēt

Viljamsu, jo viņš tai laikā novēroja veikalu. Redzēdams Mārgaritu aizejam, viņš vēlreiz iegāja namā, lai atkal izaicinātu uz sarunu Māru. Viņš bija dzēris. Rokā viņš nesa kuģa namdara āmuru, kuru tā īpašnieks bija pametis Viljamsa pansijā. Mārgarita domā, ka viņš Māru tikai gribējis pabiedēt.

-    Bet strīds kļuva nevadāms, Raiens secināja. Nogalinājis Māru, Viljamss bija spiests likvidēt visus, kuri dzirdējuši strīdu un varētu viņu sazīmēt. Bet… kāpēc viņš aiztika bērnu? Tas viņu nekādi neapdraudēja. Kādēļ viņš nogalināja zīdaini?

-     Dzēruma dusmās, paskaidroja Emilija. Mārs bija apņēmies sodīt Mārgaritu par to, ka viņai būs bērns, tādēļ Viljamss nolēma sodīt Māra dēlu.

ledunējās abatijas zvani, un gaiss notrīsēja.

-    Vēl pirms trim dienām tāda varbūtība man nebūtu nākusi ne prātā, Raiens novilka.

-     Mārgaritai bija aizdomas, ka vainīgais ir Viljamss, Emilija turpināja stāstīt. Nākamajā rītā, likuma pārstāvju nopratināta, viņa devās pie Viljamsa uz pansiju, bet viņš visu noliedza. Viņa taujāja vēlreiz stingrākā balsī, un viņš atkal liedzās. Diemžēl viņa acis visu skaidri pauda. Ko gan viņa būtu iesākusi? Nevarēja taču nevienam teikt, ka gaida bērnu meitās un ka viņa tēvs ir slepkava. Izpaužot patiesību, viņas nākotne būtu izpostīta, un vienīgais ceļš vestu uz ielas.

-    Tālab viņa nevienam savas aizdomas neizteica, nočukstēja Raiens.

-    Ja vien viņa nebūtu sastapusi Viljamsu, ja vien tas nebūtu noticis, ja vien viņa nebūtu padevusies vājumam…

-    Jā, tad tie visi cilvēki nebutu gājuši bojā.

-    Visus šos gadus viņu grauzusi vainas apziņa, Emilija sacīja.

-    Bet slepkavības Viljamsonu mājā divpadsmit dienu vēlāk? Bekers jautāja. Ir taču savādi, ka Džons Viljamss aizsūtījis nāvē vīru, vārdā Džons Viljamsons.

-     Mārgarita stāstīja, ka pēc šiem notikumiem Viljamss kļuvis izklaidīgs un brīžiem ātri iekarsis. Sācis tā žūpot, ka viņa nav cietusi to savā tuvumā. Viņš gan Mārgaritu uzmeklējis, dievojies, ka mīlot viņu, taču Mārgarita sūtījusi viņu prom. Viena no tavernām, kuru viņš apmeklēja, piederēja Viljamsonam. Daži jokoja, ka abi ir radagabali un Džons Viljamss ir gana jauns, lai būtu Džona Viljamsona dēls, un Viljamsons savukārt ir pietiekami vecs, lai būtu viņa tēvs.

-     Man sāk griezties galva, Raiens sūkstījās. Tagad es jau sāku domāt tāpat kā jūsu tēvs.

-    Vai aptverat? Emilija taujāja.

-     Viljamsons. Viljama dēls. Šis vārds viņu beidza vai nost. Viņš bija nogalinājis Māra dēlu. Mārgarita bija viņu pametusi. Viņš nekad neredzēs savu bērnu. Iespējams, tas būs dēls. Vainas apziņa plosīja tik neizturami, ka viņš zaudēja prātu. Jūsu tēvs, jādomā, izsacītos, ka Viljamss, nogalinot Viljamsonu, gluži vai padara galu pats sev.

-    Un dažas dienas vēlāk viņš tā arī izrīkojās, pakārdamies Koldbātfīldsas cietumā, nobeidza Raiens.

Ar lielu troksni atvērās baznīcas lielās durvis, un visi trīs satrūkās. Skaļi skanot svinīgai ērģeļmūzikai, dievnamu atstāja satraukti baznīcēni izskatījās, ka dievkalpojums drošības sajūtu viņos nav vairojis.

Izdzirdot mūziku, Emilija pēkšņi aptvēra, kur tēvs meklējams, taču tobrīd nebija laika skaidrot.

-    Mārgaritas bērns… viņa izgrūda.

-    Stāstiet, jel!

-    Viņa dzemdēja dēlu. Vilka dzīvību, vākdama ogles upes krastā, taču bērnu paturēja. Kad puisēnam bija četri gadi, sieviete iepazinās ar kādu bijušo zaldātu. Viņi sagāja kopā.

-Un?

-    Dēlam iedeva karavīra uzvārdu. Bruklains.

-    Nevar būt!

-     Mārgaritas Džūelas dēls… Džona Viljamsa dēls… ir pulkvedis Bruklains.

De Kvinsijs sajuta roku pieskārienus.

Satrūkdamies un iekliegdamies, viņš pamodās un spēra ar nogurumā smeldzošajām kājām.

Kāds strauji atsprāga nost.

Kad viņš atdarīja plakstus, izrādījās, ka puslokā viņam apkārt stāv kāds ducis rēgiem līdzīgu, noplukušu radību, kam ir iekritušas sejas un vātīm izvagota āda.

-    Tik pataustīju, vai nav bārdas nazis, paziņoja vīrs, kurš bija palēcis malā.

-    Jūs mani turat par slepkavu? Nelikdamies zinis par sāpēm savainotajā plecā, de Kvinsijs ar abām joprojām savažotajām rokām pieķērās nokvēpušajai sienai un uztrausās stāvus. Tāds kalsns večuks kā es! Vai tad man būtu izredzes cīņā pret tik slaidiem vīriem? Kādēļ lai es jums gribētu ko nodarīt?

-    Mūsu dārgumu dēļ, sarkastiskā tonī attrauca cits.

-    Kazi, jūs kārojāt nolaupīt manus dārgumus, de Kvinsijs atteica.

-    Zods nobrāzts, uz mēteļa asinis. Nerādās, ka tev ķešā būtu vairāk dārgumu nekā mums. Kāpēc esi saslēgts rokudzelžos?

-    Man gadījās nesaprašanās ar lordu Pālmerstonu.

-    Ar lordu Kupidonu? Ha!

-    Nudien, es lordam Pālmerstonam neiepatikos, un viņš pavēlēja mani arestēt.

-    Ja negribi stāstīt patiesību, tava darīšana. Uz priekšu panācās vēl kāds vīrs. Bet saki, ko tu te meklē.

-    To pašu, ko jūs. Man vajadzēja izgulēties.

-    Es prasu, kā tu te nokļuvi? Kā tu zināji, kurp nākt?

-    Ja lords Kupidons patiešām dzen viņam pēdas, tad vēl uzlaidīs mums uz kakla policiju! cits gaudās. Meklēs, meklēs, kamēr atnāks šurp. Labāk metam to mērgli uz ielas!

-    Vai dziļāk tunelī vēl arvien var saost smaržojam cepumus no tuvējās maiznīcas? de Kvinsijs ievaicājās.

-    Maiznīcas?

-     No tās smaržas vien vēders burkšķ. Bet gāja laiks, un mans kuņģis tā sarāvās, ka es nespētu dabūt lejā maizi pat tad, ja man to ieliktu rokās. Tad es mēdzu tur uzkavēties, izbaudīt maizes aromātu un iztēloties, ka tas mani baro.

-    Kā tu zini par maiznīcu?

-    Tālāk tunelī kādreiz bija pagrieziens, un pakāpieni veda mājas pagalmā. Tur bija ierīkots brīvkrāns. Ūdens gan bija šaubīgs, taču citu atrast nespēju, tālab dzēru vien.

-    Kā tu visu to zini?

-    Pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem šeit vairākas nedēļas bija mana pajumte, līdz es radu patvērumu tukšā namā netālu no šejienes, Grīkstrītā. De Kvinsijs paskatījās apkārt, juzdams pusgadsimta slogu uzguļamies uz pleciem. Dažkārt es iedomājos, ka šeit pārdzīvotās mokas bija nieks salīdzinājumā ar vēlāk pārciesto. Man būs nepieciešami jūsu pakalpojumi, krietnie džentlmeņi.

-    Džentlmeņi? Ha!

-    Mēs nepakalpojam svešiem par baltu velti, vēl kāds norūca. Mums, zinies, arī vajag ko mutē bāžamu.

-    Ticiet man, es to labi zinu. Diemžēl nelaimīgā kārtā man aptrūcies naudas. Tomēr esmu izdomājis, kā jums samaksāt.

-Kā?

-    Ar šiem rokudzelžiem. Manā labajā kabatā jūs atradīsiet tiem paredzētu atslēgu.

Kāds skrandainis iebāza roku de Kvinsija mēteļa kabatā, izvilka atslēgu un veikli atkāpās. Tagad tu mums esi rokā! Bez mums tos dzelžus nost nedabūsi.

-     Es šā vai tā nevarētu tos noņemt. Atslēgas caurums atrodas ārpusē, un es to nevaru sasniegt. Lūdzami, atsvabiniet mani.

-    Ērmota runa tam sīkajam večukam, viens ieteicās.

-      Lai paliek pie mums par gūstekni, cits ierosināja. Varēsim labi izsmieties par viņa runāšanu.

-Jā.

-    Noņemiet rokudzelžus un paturiet, de Kvinsijs piedāvāja. Un vēlāk pārdodiet. Par rokudzelžiem un tiem paredzētu atslēgu personas, kuras konfliktē ar policiju, noskaitīs jums pāris mārciņu.

-    Nemaz nebiju iedomājies!

-    Bet rīkojieties veikli! Man jādodas tālāk.

Ubagi vilcinājās. •

-    Pāris mārciņu? kāds noņurdēja. Ķeramies tik klāt!

Drīz de Kvinsija rokas bija brīvas no smagajām važām.

Viņš saberzēja iekaisušo, uztūkušo ādu, lai asinis drīzāk sāktu ritēt.

-     Es varu ar jums norēķināties arī šādi, viņš sacīja vīriem.

-    Ko šis tagad tur runa?

-    Ar savām drēbēm.

-Ko?

-    Es gribētu apmainīties apģērbiem ar kādu cilvēku manā augumā.

-    Tu gribi dabūt kankarus, kas mums ir mugurā?

-    Ar kādu, kas ir manā augumā, de Kvinsijs uzsvēra.

Tām drēbēm jāizskatās kā manējām.

-    Vienīgais, kurš būtu tavā augumā, ir Džojs. Cik tev gadu, Džoj? Piecpadsmit?

No pulciņa iznāca kalsns zēns. Viņa apģērbs bija tikpat noplucis kā pārējiem, seja vienās baku rētās. Laikam gan.

-    Vai gribi vilkt drānas, kas man mugurā? de Kvinsijs piedāvāja.

-    Pārāk smukas. Kā es tādās ubagošu? Neviens man tādam ij peniju neatvēlēs.

-     Bet tev nesals. Un es nešaubos, ka mans apģērbs pavisam drīz nodriskāsies.

Patiesībā de Kvinsija bikšu staru gali bija nedaudz apspūruši, mēteļa elkoņi padiluši. Taču savā mūžīgajā parādnieka stāvoklī viņš neko smalkāku nevarēja atļauties.

-    Atdod man arī cepuri, Džoj. Tev ir kārtīgs matu ērkulis, kas silda galvu.

Pēc piecām minūtēm Džojs, apvilcis jaunās bikses, uzmeta plecos jauno mēteli un lepni nolūkojās apkārtējos. Tāds es varētu iet pat uz karalienes balli.

-    Drīzāk jau uz nabagu balli, kāds iespurcās.

Tikām de Kvinsijs uzvilka zēna dotās skrandas un pagrūda bezveidīgo galvassegu zemu uz pieres.

-     Kur tad tu tāds sataisījies staigāt? viens no bezpajumtniekiem izbrīnījās. Mēs raugām tikt ārā no šīm panckām, bet tev, redz, savajadzējies tādās uzcirsties.

-     Ja reiz runājam par staigāšanu… man jāizlūdzas no jums, krietnie džentlmeņi, vēl kāds pakalpojums.

-    Ko? Vēl viens?

-    Kurš no jums izliekas par bezkāji?

Klātesošie apmulsuši pārmija skatienus.

-    Kā tu zini par…

-    Es zinu visas jūsu viltības. Viens no jums žonglē. Otrs taisa akrobātiskus trikus, laikam gan Džojs, jo ir visjaunākais un visveiklākais.

Džojs nevarēja noturēties, parādīja vairākus kūleņus, apmeta salto un visbeidzot pastaigājās uz rokām.

Pārējie ubagi sita plaukstas.

-    Bravo! de Kvinsijs uzsauca. Bet citi… Kāds no jums dzied. Cits izliekas par aklu. Vēl kāds slauka ielu, kad pāri ielai iet džentlmenis ar lēdiju. Vēl cits lūdzas naudu vilciena biļetei, lai tiktu mājās apraudzīt mirstošo māti. Un ir kāds, kurš izliekas par cilvēku bez kājām. Man ir teicams piedāvājums šim vīram.

-    Ko tu piedāvā?

Priekšā klibodams iznāca kāds vīrs. Gadiem ilgi lielāko dienas daļu pavadījis pie ķermeņa piesprādzētām kājām, viņš bija sabeidzis ceļgalus.

-    Vai varu redzēt jūsu platformu? de Kvinsijs vaicāja.

Vīrs brīdi apjucis raudzījās viņā. Ak tā to dēli sauc?

-     Lūdzu, atnesiet to!

Aizklibojis aiz biedru mugurām, vīrs drīz atnesa kvadrātveida dēļa gabalu ar veca paklāja apšuvumu un ritentiņiem. Paklājs bija biezs, ar iedobi vidū, lai vīrietis varētu sēdēt virsū saliektajām kājām, radot iespaidu, ka viņam pie ceļgaliem noņemtas kājas.

-     Labāku ij redzējis neesmu. de Kvinsijs novērtēja.

Mīļo cilvēk, lūdzu, panācieties līdzi mazu gabaliņu. Es gribētu ar jums parunāt konfidenciāli.

Pārējie vēroja abus aizdomu pilnām acīm, kamēr de Kvinsijs aizveda vīrieti savrup. Ubags viebās ik uz soļa.

-              Labo zēn, man nepieciešams aizņemties jūsu platformu.

-    Bet kā es lūgšu naudu?

-             Vai es maldos, ja pieņemu, ka jūs laiku pa laikam izbaudāt kādu lāsīti alkohola? jautāja de Kvinsijs.

-    Man atlicis tikai rets prieciņš.

-              Un… vai es maldītos, ja pieņemtu, ka jums ir tīkams alkoholam pievienots opijs?

-    Tu domā opija tinktūru, ja?

-             Tieši tā, labais vīrs. Lai remdētu dzestrumā savilkušās sāpes kaulos. Jums taču tās nav svešas?

-             Ja to neiedzeru, mani ceļgali mūždien smeldz. Sāpes neļauj aizmigt.

-             Vai jūs būtu ar mieru samainīt savu teicamo platformu pret zināmu devu tinktūras?

-    Kā tad tas notiks?

-              Es gribu būt drošs, ka jūs zināt, cik iedarbīga var būt opija tinktūra. Es gribu, lai jūs saltumā sasildāties un guļat miegā, taču pēc tam pamostaties.

-    Tu negribi, lai es atstiepju kājas?

-              Ir dzirdēts, ka dažu nepieredzējušu lietotāju tāds liktenis ir piemeklējis.

-             Es tempju opija tinktūru kopš dienas, kad nonācu uz ielas. Un viņi tāpat. Vīrietis pameta ar galvu pārējiem, kas pulcējās tunelī.

-             Varbūt vēlaties dalīties ar pārējiem? Tādējādi neviens neiedzers pārlieku daudz.

-    Dalīties?

-    Vai mēs esam vienojušies?

-    Jā, jā, jā. Nu, kur tad ir tā opija tinktūra?

De Kvinsijs aizveda klibojošo vīrieti pie salauztās kastes un izvilka zem tās paslēpto flakonu.

-    Kas tas ir? iesaucās kāds ubags.

-    Vēl viens maksājums par jūsu pakalpojumiem. Lai arī alkdams iedzert kaut malciņu, de Kvinsijs pasniedza flakonu klibajam. Atdot opija tinktūru… Tik grūts uzdevums viņam dzīvē reti bija gadījies. Kad flakons būs iztukšots, jūs varat to pārdot.

Klibiķis iedzēra pirmo malku. Tad flakonam pēc kārtas pieklupa pārējie.

-     Interesanti, vai būtu pārdroši izteikt jums vēl vienu lūgumu? de Kvinsijs vaicāja.

-    Tāds sīks večuks, bet dūša tik liela!

-    Kad pirms piecdesmit gadiem es mitinājos uz ielas, bija pierasts, ka mūsu grupējums darbojas tikai ierobežotā teritorijā. Man bija Jauts lūgt dāvanas Oksfordstrītā, sākot no Haidparka līdz Bondstrītas stūrim. Dienvidos teritorija stiepās līdz Grosvenora laukumam un ziemeļos līdz Vigmorstrītai. Pārkāpis šīs robežas, es nonācu cita grupējuma teritorijā, un tādam grēkam varēja būt nopietnas sekas.

-     Tagad ir tāpat, kāds ubags atzina. Mums ir savas vietas. Mēs nesacenšamies savā starpā. Dzīvo pats un ļauj dzīvot citam.

-    Jūs izdarītu man nozīmīgu pakalpojumu. Patiesībā jūs pakalpotu gan Londonai, gan Anglijai, ja sazinātos ar kaimiņu grupējumiem un palūgtu, lai tie savukārt sazinātos ar saviem kaimiņiem.

-    Kamdēļ?

-     Es meklēju kādu vīru. Atvaļinātu virsnieku, kas nodienējis divdesmit gadu Indijā un saņēmis kaujas apbalvojumus. Viņam ir aptuveni četrdesmit divi gadi, neparasti garš augums, pievilcīgi sejas vaibsti, kuros satraucošā kārta neatspoguļojas ne viņa domas, ne emocijas. Gludi skūti vaigi. Gaišbrūni, sprogaini mati. Viņam piemīt nevainojama militāra stāja, un apģērba elegance piedienas vīram, kurš vada iekšlietu ministra apsardzi.

-       Lorda Pālmerstona? Tad tu tomēr pazīsti lordu Kupidonu?

-     Es esmu ticies ar lordu Pālmerstonu tikai vienu reizi. Vakar vakarā, un tā nebija patīkama tikšanās. Cilvēks, par kuru es vēlos zināt vairāk, ir pulkvedis Bruklains.

-    Kas tev jāzina?

-     Bruklaina dzīvokļa atrašanās vieta, viņa paša atrašanās vieta, paradumi. Viss, ko vien par viņu var uzzināt.

-    Lai palīdzētu Anglijai, tu saki? Mums Anglija neko dižu palīdzējusi nav. Kas mums par to tiks?

-    Atvieglojums un apziņa, ka viņš nenoslaktēs jūs, kamēr guļat.

-     Tas viss ir jauki un labi, bet es baidos arī no bada nāves.

-     Es svinīgi apzvēru, ka ikviens, kurš palīdzēs man atrast pulkvedi Bruklainu, saņems bagātīgus pārtikas krājumus.

-     Interesanti, kā tu ar tukšām kabatām vari solīt kaut mazāko nieku! kāds iesaucās.

-    Pārtiku jums sagādās lords Pālmerstons.

-     Tas pats vīrs, kurš kāro tevi iebāzt aiz restēm. Tu tiešām domā, ka mēs noticēsim?

-             Es jums apsolu, ka lordu Pālmerstonu pārņems milzīga dāsnuma lēkme, tiklīdz viņš apjautīs, kādu ļaunumu sildījis azotē. Džoj, tā kā tev pašlaik mugurā ir vispieklājīgākās drānas, tu esi vispiemērotākā persona, kas varētu sēdēt uz soliņa Grīnparkā un novērot lorda Pālmerstona savrupmāju Pikadili ielā. Pulkvedis Bruklains tur šodien ieradīsies. Iespējams, vairākas reizes. Paturot prātā manis sniegto aprakstu un ieraugot Bruklaina bargo acu skatienu, nav iespējams maldīties. Iegaumējiet, viņš ir gara auguma un ar nelokāmu militāru stāju. Atšķirībā no vaigubārdām noaugušajiem politiķiem un birokrātiem, kas apmeklē lordu Pālmerstonu, viņam nav sejas apmatojuma. Viņam ir sprogaini mati.

-    Un… ko lai es iesāku, kad viņu ieraugu?

-    Seko viņam. Tad nodod tuvākajam ielas bruņiniekam rīkojumu nākt šurp un ziņot šim džentlmenim, kurš laipni atvēlēja izmantot viņa platformu.

-    Apžēliņ, tā mēs kļūsim par detektīviem, ierunājās kāds ubags, kuram mutē nebija neviena zoba.

-    Tā jūs kļūsiet par varoņiem, de Kvinsijs piebilda.

Citkārt otrdienas rītā Oksfordstrītā būtu ratu un gājēju kā biezs, un turpat grozītos arī dažādi tirgotāji ar ratiņos sakrautu kafiju, smalkmaizītēm un austerēm. Taču šajā otrdienā ļaužu bija vismaz uz pusi mazāk, nekā ierasts agrāko gadu šausmas atkārtojās.

Pieci duči pilsētas laikrakstu drukāja speciālizlaidumu papildu metienus, taču nejaudāja apmierināt pieprasījumu. Kā uguns izplatījās valodas, ka pastrādāts vairāk slepkavību, nekā rakstīts avīzēs, un dažas notikušas pilsētas dižciltīgajos rajonos. Tika plaši uzskatīts, ka pēc Koldbātfīldsas cietuma priekšnieka slepkavības izbēguši visi ieslodzītie, kuri nu pastrādās Londonā briesmu darbus. Pa ceļiem pilsētas apkaimē straumēm plūda karietes, jo bagātie devās uz saviem lauku īpašumiem. Pārpildītajās dzelzceļa stacijās drūzmējās tie, kas varēja atļauties biļeti.

Tādējādi jebkuram cilvēkam, kurš novērotu Oksfordstrītu cerībā sazīmēt sešdesmit deviņus gadus vecu, īsu un kalsnu vīrieti, būtu iemesls uzskatīt, ka šī persona būtu vieglāk saskatāma, jo ielā nevalda ierastā rosme.

Par to, ka iela tiek novērota, de Kvinsijs nešaubījās. Iepriekšējā vakarā viņš bija Emilijai Bruklaina klātbūtnē pavēstījis, ka viņu varēs atrast tur, kur viņš klausījies mūziku. Bruklains nevarēja zināt, ko tas nozīmē. Iespējams, to neapjautīs arī Emilija. De Kvinsijam atlika vienīgi lūgt Dievu, lai meita atminas svētdienas izbraucienu un ielas stūri, kur viņš ar Annu bija klausījies leijerkastnieku. Tikām pulkvedis Bruklains noteikti būs izsūtījis vīrus uz visām vietām Londonā, kur Emilijas tikšanās ar tēvu būtu visticamākā. Oksfordstrītai, kurai de Kvinsija pagātnē bijusi tik ievērojama loma, viņi noteikti pievērsīs vislielāko uzmanību.

Bet Bruklains nevarēja zināt to nevarēja zināt neviens, ja vien tam Londonā nav nācies gandrīz nomirt bada nāvē, par pilsētas pagrīdi, slepeno pasauli, kurā mīt vienīgi ubagi.

Visi, kas novēroja ielu, redzēja ubagus izlienam no savām slēptuvēm. Tie apcerēja gaidāmās nomācošās izredzes un, saduguši mazliet vairāk nekā citkārt, devās uz saviem ielu stūriem. Viens bija bez kājām. Nabaga plukata pārvietojās uz plata koka taisnstūra, kuram apakšā piestiprināti ritentiņi. Noliecis galvu, viņš vadīja platformu uz priekšu, atstumdamies no ietves seguma ar nūjām lai nebūtu uz akmeņiem jānobrāž plaukstas.

Ikviena sīkākā plaisa starp akmeņiem sāpīgi satricināja de Kvinsija ceļgalus. Poza sagādāja lielas mokas, un viņš nožēloja, ka nav varējis iemalkot tinktūru. Drīz alkas pēc opija pastiprinās sāpes. Jau tagad galvā smeldzīgi pulsēja, un pieri rasināja sviedru kārtiņa to radīja abstinence, nevis piepūle.

Loģiski būtu, ka ikviens, kurš novēro ielu, stāv nekustīgi izliekas gaidām kādu, lasām avīzi vai veramies veikala vitrīnā. Dažus tādus cilvēkus de Kvinsijs gan ievēroja, taču tie viņam nepievērsa uzmanību. Sabiedrības viszemākie slāņi nevienam nelikās intereses vērti.

Citā šķērsielā de Kvinsijs uz platformas ietraucās pustumšā nostūrī. Pilnīgi pārliecinājies, ka neviens viņu nenovēro, viņš nokāpa no platformas, paņēma to padusē un devās lejup pa kāpnēm. Viņš gāja pilnīgā tumsā un nonāca citā tuneļu virknē. Izspraucies pa spraugu aprūsējušā žogā, viņš atkal virzījās cauri pazemes eju labirintam, līdz kādā vietā pa pakāpieniem nonāca drūmā pagalmā, kur slējās būdiņu puduris.

Pa durvīm uz viņu paglūnēja izvārguši sieviete. Skat, jau klients tādā rīta agrumā. Kaut rādās, ka šim nav ij penija pie dvēseles.

Galvu pabāza cita izvārguši sieviete. Tu pasaki, ka mēs ubagiem žēlastības dāvanas nedāļājam.

-    Labrīt, mīļās lēdijas, paziņoja de Kvinsijs un mazliet pacēla bezveidīgo galvassegu. Smaidot iesāpējās nobrāztais zods. Kā šorīt jūtas brunču cilātāju cilts?

-   Aiztaupi savas ākstības. Šiliņu, citādi nāksies iztikt bez matraču polkas.

-     Jūs, mīļās lēdijas, pārprotat manus nodomus. De Kvinsijs atlika galvā cepuri. Es ierados jūs apciemot. Vai Dorisa un Melinda dzīvo šeit?

-    Dorisa un Melinda? Kā tu pazīsti…

-     Daži laipni ielas bruņinieki lika manīt, ka jūs var satikt šeit.

-    Es šo balsi jau esmu dzirdējusi.

-     Esat gan, manu dārgo lēdij. Vakarrīt Voksholas dārzos. De Kvinsijs neizrādīja nemieru, kādu viņā radīja atmiņas par šo notikumu. Jūs abas stādījāties priekšā kā Annas. Mans apģērbs tobrīd bija piedienīgāks.

-    Mīļo stundiņ, tas tak mazais vecītis! Kas tev lēcies?

-     Kopš sastapos ar to vīru, kurš jums samaksāja par izrādi Voksholas dārzos, manas likstas vien krājušās. Dorisa… tā, šķiet, esat jūs.

-     Tas neģēlis mums visām apņēmās noskaitīt pa sovrinam. Zvērēja, ka vakarā izdalīs. Bet pat neparādījās. Mēs, šo gaidīdamas, netikām pie klientiem.

-     Es varu nokārtot tā, lai jūs saņemat neizmaksāto naudu.

-    Un kā tas notiks?

-    Tā būtu jūs, Melinda? Es pazīstu jūsu apburošo balsi.

Melinda paplivināja skropstas. Pārējās sievietes iesmējās.

-     Pats lords Pālmerstons izmaksās jums sovrinus, de Kvinsijs paziņoja.

-    Un tu būtu draugos ar lordu Kupidonu, ko?

-     Pazīstami mēs katrā ziņā esam. Ja jūs, laipnās lēdijas, atvēlētu man dažus brīžus laika, es ceru jūs pārliecināt kļūt par manām spiedzēm.

15. nodaļa veidols vaska

Tiso kundze deva priekšroku nelaiķiem. Dzīvi modeļi, īpaši slavenības, tādi kā Voltērs, Ruso un Bendžamins Franklins, bija gandarīti par iespēju iemūžināt sevi vaskā, taču neganti žēlojās, kad nācās pozēt un tādēļ stundām sēdēt nekustīgi, kamēr Tiso veidoja galvas skulptūras, no kurām radīja pārdabiski līdzīgās vaska figūras.

Turpretim līķi neizrādīja tādu nepacietību. Franču revolūcijas laikā Tiso bieži taisīja pēcnāves maskas no labi pazīstamu terora upuru nocirstajām galvām un prominentu giljotīnas upuru vaska modeļus. Ne tik bīstamas vides meklējumos viņa apbraukāja Eiropu, izrādīdama savu šaušalīgo kolekciju, un beigu beigās apmetās Londonā un iekārtoja tur savu vaska figūru muzeju.

Apmeklētāji gan apgalvoja, ka ierodas Tiso kundzes muzejā, lai apskatītu ievērojamu personu tādu kā sers Valters Skots cieņpilnos atveidojumus, taču, visticamāk, viņu interesi vairāk saistīja muzeja Šausmu kambaris. Samaksājot papildu sešus pensus, viņi tika aplūkot asinīm noplūdušās Robespjēra, karaļa Luija XVI un Marijas Antuanetes galvas. Apmeklētāji varēja pārliecināties, vai karaliene patiešām bijusi tik skaista kā tenkots. Turpat varēja apskatīt bēdīgi slavenu noziedznieku tēlus, kas atainoti baiso noziegumu brīžos.

Vaska muzejs atradās tikai pusjūdzes attālumā uz ziemeļiem no Oksfordstrītas, Beikerstrītas rietumu pusē. Tur apstājās kebs, no kura izkāpa vīrs gludi skutu vaigu, sprogainiem matiem, bargām acīm un nevainojami militāru stāju. Viņš uzrādīja īpašo biļeti, kuru aģents bija iepriekš iegādājies, un iegāja muzejā. Pirmīt viņš bija nosūtījis savu aģentu piedāvāt samaksu, lai muzeju slēdz apmeklētājiem.

Bruklains neuzkavējās aplūkot vaska figūras, kas pārdabiskā kārtā ļoti līdzinājās apbrīnas vērtajiem reālajiem personāžiem piemēram, lordam Nelsonam. Pārliecinājies, ka ēkā nav nevienas dzīvas dvēseles, viņš devās dziļāk muzejā uz Šausmu kambari. Viņu bija sasniegušas baumas par jaunu eksponātu, kas atklāts kopš sestdienas vakara slepkavībām drīzāk gan atjaunots, jo pirms daudziem gadiem, kad Tiso kundze apceļoja Angliju ar šo izstādi, tas bija viens no populārākajiem apskates objektiem.

Jaunībā, vēl pirms armijas laikiem, Bruklains to bija redzējis. Patiesībā viņš nespēja to pieņemt, tomēr daudzas reizes atgriezās to aplūkot kāds spēks arvien vilka viņu atpakaļ.

Plāksnīte vēstīja:

Džons Viljamss, pastrādājot pirmās Retklifas lielceļa slepkavības (1811. gada 7. decembri, sestdienā)

"Visdižākās savā izcilībā, kādas jebkad pastradātas."

Opija lietotājs Tomass de Kvinsijs

"Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām"

Bruklains cieši nopētīja šo ainu, šķietami tik reālu un īstu, ka tajā varētu bez pūlēm iejusties, ja vien viņu no tās neatdalītu nostieptā virve. Acu priekšā atradās nolaists veikaliņš. Laternas meta ēnas, radīdamas biedējošu gaisotni.

Uz grīdas gulēja sieviete ar ielauztu galvaskausu. Gabaliņu tālāk bija nokritis jauns vīrietis, un arī viņam bija iedauzīta galva. Kur vien skaties, redzēja pašķīdušu asiņu pēdas. Kads mežonis likās sastindzis kustībā, atvēzējis kuģa namdara āmuru pār cilvēku, kas bija sagumis uz letes, tam aiz muguras plauktos bija sakrauti asinīm nošļakstīti linaudekla apģērbi un zeķes.

Pulkvedis zināja, ka ekspozīcija nav izkārtota pareizi. Pirms četrdesmit trim gadiem Timotijs Mārs bija nokritis aiz letes. Muzejā aiz veikala apkalpotāja figūras varēja redzēt sadragāto šūpuli, un ārā no sedziņas, tikko redzama, vīdēja zīdaiņa asinīm noplūdusi galva. Taču patiesībā šūpulis no veikala telpām nebija saskatāms, jo bērns noslepkavots dibenistabā.

Tomēr šīm neprecizitātēm nebija nozīmes. Bruklainam bija svarīgi aplūkot profilā pavērsto slepkavas seju. Šķita, ka nelietis ar gandarījumu vēro gulošos upurus, lai vēlāk ar jaunu sparu bruktu virsū Timotijam Mārām.

Tiso kundze nebija apskatījusi Džona Viljamsa līķi pēc tam, kad vīrietis bija pakāries kaklautā Koldbātfīldsas cietumā. Viņai vajadzēja paļauties uz mākslinieka skici, kur Viljamss attēlots profilā no kreisās puses zīmējums bija tapis īsi pēc nelaiķa izņemšanas no cilpas.

Skice Tiso muzejā nebija izstādīta, taču Bruklainam to nevajadzēja, lai pārliecinātos, ka vaska tēla profils ļoti līdzinās mākslinieka zīmētajam.

To viņš zināja tādēļ, ka jaunībā bija atradis šā zīmējuma kopiju un nēsājis sev līdzi kabatā tik ilgi, kamēr papīrs izšķīda un nācās sameklet citu. Viņš nepaguris to pētīja, apņēmības pilns izzināt visus šā vīra noslēpumus. "Kāds bijis šis Džons Viljamss? Kāds bijis mans tēvs?"

Vākdama ogles gar upes krastmalu, viņa māte pastāvīgi bija staipījusi dēlu uz muguras. Būdiņu doku tuvumā abi dalīja ar trim citām izmisušām sievietēm. Paaudzies viņš nevarēja neievērot mātes paradumu nakts vidū izplūst raudās, taču savas sāpes viņa slēpa un atsacījās kaut ko paskaidrot, lai cik bieži viņš māti tincināja.

Zēns nezināja, kā bija krustojušies viņas un atvaļinātā armijas seržanta Semjuela Bruklaina ceļi un kā trijotne pārcēlās uz nedaudz labāku graustu netālu no dokiem. Bijušais zaldāts, Vaterlo kaujas veterāns, strādāja pie atkritumu izvedēja, ēzeļa iejūgtos ratos vāca ogļu pelnus un veda uz noliktavu doku apkaimē. Tur vispirms pelnus izsijāja cerībā atrast kādu tur iemaldījušos vērtīgu, pārdodamu priekšmetu un pēc tam tos pārdeva fabrikām, kas ražoja mēslojumu vai ķieģeļus.

Vēlāk izdienējušais karavīrs un zēns dabūja darbu pie atkritumu savācēja, un drīz visi zēnu uzskatīja par Bruklaina dēlu, un viņa māte sevi dēvēja par misis Bruklainu, lai gan abi nebija baznīcā laulāti. Taču mātes bēdas šķita neremdināmas, un viņa arvien nakts vidū lēja asaras.

Viendien Roberts tomēr uzzināja mātes bedu iemeslu. Reiz viņš kopā ar māti gāja cauri doku rajonam, kad viņus uzrunāja kāda sieviete:

-    Margarita, Dievs apžēlojies, vai tā esi tu?

Māte neapstājās un vedināja dēlu līdzi.

-    Mārgarita? Tā tiešām esi tu. Mārgarita Džūela!

Tāds bija mātes vārds, taču dēlam viņa allaž bija stāstījusi, ka viņas meitas uzvārds pirms iepazīšanās ar patēvu un uzvārda maiņas bijis Broudija.

Svešā sieviete panāca māti un taujāja:

-    Kas lēcies? Margarita, vai tu mani nepazīsti? Es esmu Nensija. Kādreiz strādāju veikalā trīs mājas tālāk no Māra veikala.

-      Laikam būsiet pārskatījusies, strupi atcirta māte.

-     Es tādu Māra kungu nepazīstu. Jūs es visādā ziņā neesmu redzējusi.

-     Retklifas lielceļa slepkavības… Es būtu gatava apzvērēt. Tu patiešām neesi Mārgarita? Piedod. Laikam maldījos. Jā, nudien, es būtu gatava apzvērēt.

Sieviete atstājās. Dēls ar māti turpināja ceļu.

-    Kas ir Retklifas lielceļa slepkavības? zēns taujāja.

-    Tev gar to nav nekādas daļas, māte atteica.

Taču viņas acīs parādījās savāds vajāta dzīvnieka skatiens, un puisis apņēmās noskaidrot, kas bijušas Retklifas lielceļa slepkavības un kas ir Mārgarita Džūela.

Kādā vakarā, atgriezdamies no atkritumu savācēja noliktavas, viņš devās nevis mājās, bet uz Retklifas lielceļu un izvaicāja tur sastaptos par slepkavībām. Zēns jutās satriekts

-    pirms vienpadsmit gadiem piedzīvotās šausmas apkaimes iedzīvotājiem joprojām bija spilgtā atmiņā.

-    Lūdzu, māt, Roberts ievaicājās kādā vakarā, sastapis viņu vienu raudam, pastāsti, vai tu pazini to sievieti, kuru toreiz satikām? Vai tu esi Mārgarita Džūela?

Māte izskatījās tik pārbijusies, it kā dēls viņu apsūdzētu noziegumā, nevis tikai uzdotu jautājumu.

-    Vai tu strādāji pie Māra ģimenes, kuru noslepkavoja?

-     Izbīli mātes sejā nomainīja šausmu pilna izteiksme, bet zēns neatlaidās: Vai tu pazini Džonu Viljamsu? Ļaudis mēļo, ka viņš tai pusē bija zināms un palaikam iegriezies Māra veikalā.

Izdzirdējusi šos vārdus, māte iekliedzās. Būdā iesteidzās atvaļinātais zaldāts, taču māte nebija nomierināma.

-    Kas šeit notika?

-    Es tikai pajautāju viņai par Retklifas lielceļa slepkavībām, zēns atzinās.

-    Kāpēc tev par tām bija jāprasa?

-    Dzirdēju kādu par tām runājam. Gribējās zināt vairāk.

-     Es tolaik strādāju dokos, stāstīja vecais Bruklains.

-    Tev ij prātā nenāktu, kādās bailēs mēs dzīvojām. Un pēc divpadsmit dienām slepkavošana sākās no jauna.

Māte aizklāja ar plaukstām seju.

-    Kas tevi nomāc, Mārgarita? bijušais karavīrs taujāja.

-    Vai tu pazini kādu, kurš gāja bojā tajās slepkavībās?

Pagāja dažas dienas. Pēc darbadienas atkritumu savācēja noliktavā zēns vēlreiz izmeta līkumu, atgriezās uz Retklifas lielceļa, uzdeva vēl dažus jautājumus, un viņam parādīja ceļu uz King's Amis tavernu, kur slepkavības turpinājušās.

Vienā tavernas logā garāmgājēju apskatei bija izlikts drukāts attēls vīrieša seja profilā. Viņam bija sprogaini mati, augsta piere, smails deguns un spēcīgs zods. Zem zīmējuma bija vārds, taču zēns neprata lasīt.

Blakus portretam atradās paziņojums, bet arī to viņš nemācēja izlasīt.

-     Ser? viņš uzrunāja vīrieti, kurš tobrīd gāja garām,

-    vai jūs, lūdzu, izlasītu, kas te rakstīts?

Citā gadījumā vīrieša parastais apģērbs un necilais sabiedriskais stāvoklis nebūtu izpelnījies tādu uzrunu, bet zēns bija iemācījies izlikties par pieklājīgu, un tas nesa augļus dažkārt balvā tika maizes gabals, kad viņš iegriezās kādās mājās, lūgdams atļauju savākt ogļu pelnus. Piedevām zēns neviļus izteica garāmgājējam komplimentu, jo pieņēma, ka tas apguvis lasīšanas māku.

-    Skaidra lieta, puis. Te teikts, ka tas ir Džons Viljamss. Negants zellis, ja ticam vārdiem tai otrā papīra lapā. Vīrietis lasīdams vilka pirkstu pa stiklu. "Šajā vietā 1811. gada 19. decembrī pazīstamais neģēlīgais slepkava Džons Viljamss noslepkavoja traktiernieku Džonu Viljamsonu, viņa sievu un kalponi." Kāda bezgaumība! Ar senām slepkavībām pievilināt tavernā apmeklētājus! nepazīstamais pukojās.

Zēns vērīgi aplūkoja Džona Viljamsa attēlu. Viņiem aiz muguras slējās laternas stabs. Ļaudis, iedami garām, radīja loga rūtī kustīgas ēnas un piesaistīja zēna uzmanību atspulgiem. Īpaši uzmanīgi viņš pētīja paša atspulgu, kas nu atradās līdzās Džona Viljamsa attēlam augsta piere, smails deguns un spēcīgs zods.

-     Pārāk gan neblenz viņā, nepazīstamais vīrietis ieteica. Ar tiem sprogainajiem matiem tu maķenīt līdzinies viņam. Tā vēl iedzīvosies murgos.

-     Labi, ser.

-    Nemāki lasīt, ja? Vai gribi iemācīties?

Zēns mazliet padomāja un atģida, ka, neprazdams lasīt, nevarēs izdibināt vairāk par Džonu Viljamsu un Retklifas lielceļa slepkavībām.

-    Nē, ser, es neprotu lasīt. Jā, ser, es gribētu iemācīties.

-      Tu esi kārtīgs puisis. Vai zini, kur atrodas Svētā Nikolasa baznīca? Lejā, pie dokiem. Svētais Nikolass ir jūrnieku un tirgotāju aizbildnis.

-   Baznīca ir turpat pie noliktavas, kur es strādāju pie atkritumu savācēja Kendrika.

-    Tu vadā atkritumus, ja? Vai negribi dzīvē pieredzēt kaut ko labāku?

-    Gribu gan, ser.

-    Atnāc svētdienas rītā deviņos uz dievkalpojumu. Es esmu mācītāja palīgs. Pēc dievkalpojuma es mācu ļaudīm lasīt Bībeli. Es zinu, ka tev tad ir brīva diena. Un liec aiz auss, ka es allaž izsniedzu cepumu visiem bērniem, kas nāk lasīt svētos rakstus.

Iedomājoties par cepumu, zēns juta, ka ierūcas vēders.

-    Tencinu, ser.

-    Ar labām manierēm tu tālu tiksi, zēn. Bet nu dari, kā lieku, un vairs nelūkojies tai bildē, citādi patiešām naktīs sāksi murgot.

Mātei un bijušajam karavīram par apjukumu, zēns pasāka ik svētdienu apmeklēt baznīcu, kur viņš noklausījās visu dievkalpojumu, piedalījās lasīšanas apmācībā un tika pie cepuma. Viņš kļuva par labāko audzēkni, kāds šai baznīcā redzēts. Gada laikā viņš spēja nolasīt jebkuru Bībeles pantu, kuru skolotājs lika priekšā.

Roberts apmeklēja visas izdevniecības un noskaidroja, ka arhīvos glabājas izdevumi ar ziņām par Retklifas lielceļa slepkavībām. Drīz viņš visus rakstus zināja no galvas.

Viņam izdevās atrast Viljamsa sejas zīmējuma kopiju, un to viņš nēsāja kabatā, aplūkodams ikreiz, kad palika vienatnē.

-    Māt, kas bija mans tēvs? puisis vaicāja.

-    Viņš jau sen ir miris.

-    Bet… kas viņš bija? Pastāsti!

-    Man ir sāpīgi par to domāt.

-    Kā viņš gāja bojā? Vai tamdēļ tu naktis šņuksti?

-    Es negribu par to runāt.

-    Kā viņu sauca?

Māte aizgriezās, izvairīdamās no sarunas.

Pēc darba zēns daudzreiz iegriezās Retklifas lielceļā un bieži iegāja ēkā, kur tika noslaktēta Māru ģimene. Tajā vietā joprojām atradās apģērbu veikals, un telpu izkārtojums bija tieši tāds, kādu aprakstīja avīzēs. Zēns iztēlojās, kur gulējuši nokritušie, kur uzšļākušās asinis.

Viņš atgriezās arīdzan pie King's Arms tavernas, iegāja tajā un atkal iztēlojās, kur atradušies līķi un asinis.

Zēns iedomājās, ka soļo līdzās ratiem, kuros tēva miesas ved garām divdesmit tūkstošiem skatītāju, kas sapulcējušies Kenonstrītas un Keiblstrītas krustcelēs, kur viņa tēvu apbedīja, iedurot mirušā krūtīs mietu. Zēns nostājās krustojuma vidū. Rati ripoja garām un kučieri nikni lamājās, lai puika pavācas malā, bet Roberts prātoja, vai stāv tieši virs tēva kauliem.

Reiz Semjuels Bruklains viņu pārsteidza zem dokiem.

-    Izbeidz! bijušais karavīrs iekliedzās.

Zēns apcirtās. Viņš bija aizsējis kaķim purniņu, lai tas nevarētu paņaudēt, un sasaitējis arī ķepas.

-    Kam tev tas vajadzīgs? karavīrs noprasīja.

Vīrietis izrāva nazi zēnam no rokas, atbrīvoja kaķa purniņu un pārgrieza saites ap dzīvnieka ķepām. Savainotais kaķis steigšus spruka prom.

Kādā vakarā zēns parādīja mātei Džona Viljamsa portretu.

-    Pasaki, vai tas ir mans tēvs?

Ieraudzījusi attēlu, māte atkāpās.

-    Džons Viljamss ir mans tēvs, vai ne?

Sieviete šausmu pilnām acīm lūkojās dēlā.

-    Kāpēc mans tēvs nogalināja visus tos cilvēkus?

Nu sieviete iegaudojās kā dzīvnieks.

Iesteidzās bijušais karavīrs un sakliedza uz zēnu: Nolādēta būšana, ko tu tagad esi pastrādājis?

-    Es noprasīju, vai Džons Viljamss ir mans tēvs.

Māte raudādama noslīga uz ceļiem.

Karavīrs stūma zēnu uz durvju pusi. Liec viņu mierā! Vācies! Es vairs negribu tevi te redzēt!

-    Tu neesi mans tēvs! Tu nevari man pavēlēt!

Vīrietis ieelsās un sagrīļojās. Kampdams pēc elpas, viņš lūkojās uz nazi, ko zēns bija iedūris viņam vēderā.

-    Saki, māt! Vai es esmu Džona Viljamsa dēls?

-    Tu esi briesmonis, uz mata kā tavs tēvs.

Zēns ietrieca nazi arī sievietē, nogāza uz grīdas degošo lukturi un izgāja no būdas.

Aiz muguras krakstēdamas pacēlās liesmas un skanēja kliedzieni.

Pētīdams sava tēva vaska figūru un āmuru paceltajā rokā, Bruklains izdzirdēja soļus, kas pārtrauca gremdēšanos pagātnes notikumos.

Viņš pagriezās pret trim vīriem, kas kavējās uz sliekšņa. Divi ienāca telpā, bet trešais palika pie durvīm, lai būtu drošs, ka neviens sarunu nenoklausās.

Bruklains pagājās vīriem pretim un nostājās pie citas ekspozīcijas, kurā līķu zagļi Bērks un Hērs bija attēloti, no tikko izraktā zārka ceļot ārā nelaiķi. Plāksnīte vēstīja, ka Bērks un Hērs pārdevuši miroņus ķirurgiem, kuriem tolaik tikpat kā nebija likumīgu iespēju tikt pie cilvēku līķiem medicīniskiem pētījumiem. Lai sagādātu vēl piemērotakus eksemplārus, abi viri ķērās pie cilvēku slepkavošanas.

Pulkvedis tīšām uzsāka sarunu pie šī eksponāta, lai neļautu līdzbiedriem saskatīt līdzību starp viņu un Džonu Viljamsu.

-    Entoniju vakar vakarā cietumā nogalināja, paziņoja Bruklains.

Izdzirdot šo ziņu, trim vīriem bija grūti atgūties.

-      Laikrakstos vēstīja, ka nogalināts ne tikai cietuma priekšnieks, bet vēl kāds cilvēks, beidzot ierunājās vīrs, kurš stāvēja pie durvīm. Un tas neesot Opija lietotājs. Kāds cits. Cerēju, ka tas nebūs Entonijs.

-     Viņš ļoti ticami notēloja politisko mērķu vadītu slepkavu pie lorda Pālmerstona savrupmājas, Bruklains atzina. Uguņošana, kuru viņš sarīkoja, bēgdams cauri Grīnparkam, noteikti palika atmiņā.

-    Lai Dievs ir ar viņu! abi vīrieši vienā balsī noteica.

-     Lai Dievs ir ar viņu! Bruklains svinīgā tonī piebalsoja. Ar šo cilvēku bija gods iet kopā kaujā. Šonakt mēs godināsim viņa piemiņu.

-    Esam klāt! norādīja Mārgarita.

Raiens pavēlēja kučierim apturēt zirgus.

Kariete apstājās tumšā ielā pie maiznīcas netālu no Septiņu pulksteņu krustojuma. Lai arī šai noplukušajā rajonā ielās lielākoties valdīja neierasts tukšums, maiznīca bija stāvgrūdām pilna.

-    Kas šeit notiek? Bekers, pieri saraucis, iejautājās.

Abi ar Emiliju viņi palīdzēja Mārgaritai izkāpt un iegāja

vecajai sievietei līdzi maiznīcā. Viņiem garām spraucās satraukti ļaudis, kas ar maizi rokās steidzās projām.

-     Es jau domāju, ka esi aizgājusi no darba, norūca maiznieks, stāvēdams aiz letes.

-    Man bija savas darīšanas, Mārgarita attrauca.

-   Tad apliec priekšautu un stājies man blakus! Es nespēju visus apkalpot. Ļaudis grib sanest mājās ēdienu, lai vakarā nav jābāž deguns ārā.

-    Mārgarita, Emilija pačukstēja, neviens nezina, kur jūs strādājat. Šeit jūs būsiet drošībā. Mums jūs būsiet vajadzīga. Nekur nepazūdiet!

-    Tur, kur jūsu tēvs klausījās mūziku, atcerējās Raiens, kamēr kariete veda viņus pa Oksfordstrītu.

-     Tā ir vienīgā vieta, kas man nāk prātā, Emilija viņam sacīja. Domādama par mūziku, es arvien iztēlojos vijoles un pūšaminstrumentus orķestri. Tomēr tēvs ne reizi neminēja, ka būtu klausījies orķestra mūziku. Tad es izdzirdēju Vestminsteras abatijas ērģeles un attapu, ka pastāv arī citāda mūzika. Leijerkastes. Tēvs stāstīja, ka jaunībā, ciezdams izsalkumu, bieži kopā ar Annu stāvējis uz kāda ielas stūra un klausījies leijerkastnieku spēlējam.

-    Vai atminaties, par kuru stūri jūsu tēvs runāja? Bekers vaicāja.

-    Tur, tālāk, labajā pusē.

-    Ielās ir maz cilvēku. Ja viņš tur gaida, nebūs grūti viņu saskatīt.

-    Arī Bruklaina vīriem tas nebūs grūti. Raiens pacēla roku. Redzat tur? Un vēl tur? Tie vīri izliekas, ka lasa laikrakstus vai slaistās gar veikalu vitrīnām, taču patiesībā novēro ielas. Spīdoši! Tie ir lorda Pālmerstona cilvēki, taču Bruklains var tos izrīkot pēc sirds patikas.

-    Te ir tā vieta, Emīlija sacīja. Taču tēvu es nekur neredzu.

-    Iespējams, viņš uzturas kaut kur tuvumā. Raiens pavēlēja kučierim apturēt karieti.

Viņš izkāpa no karietes, aizsoļoja pa blakus ielu un, it kā kaut ko atcerējies, iegāja kādā veikalā.

-    Kā varu pakalpot, ser? ilgodamies pēc darījuma, uzjautāja pārdevējs.

-    Piedošanu. Es sajaucu veikalus.

Raiens izgāja ārā un, nekur de Kvinsija nesaredzēdams, devās atpakaļ uz karieti.

Uz stūra bezkājains ubags pasita krūzīti pa akmens plātni un, slēpdams seju zem cepures malām, žēlabaini lūdza:

-    Laipno ser, vai atvēlēsiet pensu?

Raiens pat neapstājās.

-    Inspektor Raien, ubags turpināja tai pašā gaudulīgajā tonī, neizrādiet pārsteigumu.

Izdzirdot savu vārdu, Raienam šķita, ka ādu dursta kā ar adatiņām.

De Kvinsijs?

Bet Raiens bija gana bieži sastapis ziņotājus neikdienišķos apstākļos, tālab pratās iegrožot emocijas un iemeta ubagam krūzītē sešpensu gabalu.

-   Satiekamies blakus ielā, de Kvinsijs sacīja, izvilkdams sudraba monētu no tasītes. Pie Kevendišskvēra.

Raiens iekāpa karietē un pavēlēja kučierim: Divi kvartāli uz priekšu un tad nogriezies tuvākajā ielā, kas ved paralēli šai.

-     Bet… kā tad tēvs? Emilija iebilda.

-    Apsoliet, ka lūkosieties taisni uz priekšu.

-    Kādēļ?

-    Nekādā gadījumā neskatieties atpakaļ!

-     Inspektor, lūdzu, paskaidrojiet savus vārdus.

-    Tur, uz stūra, bija jusu tevs.

-    Tas ubags bez kājām?

De Kvinsijs vēl dažas reizes uzsita krūzīti pa akmens plātni. Retie gājēji vienaldzīgi pasoļoja garām vecajam ubagam. Kad kariete nogriezās gar stūri, viņš stūma savu pārvietojamo platformu pretējā virzienā un pabrauca garām vienam no novērotājiem. Tūlīt pēc tam viņš iegriezās šķērsielā, norausās no platformas un devās lejup pa pakāpieniem.

Pavisam drīz viņš nonāca tumšajā tunelī, kur pirmīt bija noslēdzis vienošanos ar ubagiem.

Tur kāds klibs vīrs soļoja turp un atpakaļ, acīmredzot vēlēdamies izlocīt kājas.

-     Es uz tās… kā jūs to nosaucāt… platformas esmu nosēdējis divdesmit gadu. Staigāt liekas ērmoti. Kājas sāp vairāk nekā tad, ja tēloju invalīdu.

-     Man vairs tā nav nepieciešama, bilda de Kvinsijs. Te būs kāda cilvēka dāvāts sešpensu gabals. Liels paldies, krietnais vīrs. Vai kāds atnāca ar ziņām?

-    Viens domā, ka redzējis Bruklainu ieejam un izejam no Tiso vaska muzeja Beikerstrītā. Cits domā, ka zina, kur tas zellis apmeties.

-    Kāda ir adrese?

Izdzirdot ielas nosaukumu, de Kvinsijam aizrāvās elpa.

-     Es viņu neredzu, Emilija bažījās. Mēs jau divreiz esam apriņķojuši Kevendišskvēram, es rūpīgi pētu visus ubagus, bet viņu neredzu. Ā! viņa iesaucās.

No skvēra krūmāja izšāvās sīks, noskrandis stāvs. Cilvēks izskrēja pa atvērtajiem metāla vārtiņiem uz ielas un piesteidzās pie karietes. Bekers žigli atvēra durvis un ielaida ubagu.

Kučieris tam biedinoši uzkliedza.

-    Viss ir kārtībā, Raiens attrauca.

Kamēr Bekers aizvēra durvis, de Kvinsijs palika guļam izstiepies uz karietes grīdas, neceldams galvu līdz logiem.

-    Vai kāds mani ievēroja?

-    Es neredzēju, ka jūs būtu pamanīts, atteica Bekers.

-    Tēvs, tu drebi, Emilija aizrādīja.

-    Man nepieciešamas zāles.

-    Mēs nevaram iegādāties jums opija tinktūru, Raiens pretojās.

-    Es jums to nemaz nelūdzu. De Kvinsija seja mirdzēja sviedros. Es zinu, kas ir mūsu meklētais vīrs.

-    Jā. Pulkvedis Bruklains, Emilija paziņoja.

-    Kā? Jūs esat nonākuši pie tāda paša secinājuma? de Kvinsijs jautāja, izbrīnā uz mirkli aizmirsdams sāpes.

-    Tēvs, mēs satikām Mārgaritu Džūelu.

Pienāca tas retais bridis de Kvinsija dzīvē, kad viņš zaudēja runas spējas.

Emilija ātri izklāstīja visu, ko viņi bija uzzinājuši. Milzīga kauna mākta, Mārgarita neuzdrošinājās tolaik nevienam izstāstīt patiesību. Viņa sāka dzīvot kopā ar atvaļinātu karavīru un pieņēma tā vīrieša uzvārdu "Bruklains".

-     Bruklains ir Džona Viljamsa dēls? de Kvinsijs vaicāja. Tādi jaunumi viņu pārsteidza vēl vairāk.

-    Zēns kļuva apsēsts ar savu īsto tēvu, nemitīgi apstaigāja Retklifas lielceļa slepkavību vietas. Uzsācis strīdu par Viljamsu, viņš ar nazi nodūra savu patēvu, iedūra arī Mārgaritai un pēc tam pielaida būdai uguni. Karavīrs gāja boja, bet Margaritai izdevās no grausta izrāpties. Viņa vairs zēnu nav redzējusi.

-    Tik un tā, mūsu rīcībā ir vienīgi aizdomas, de Kvinsijs iebilda. Kad ieminējos lordam Pālmerstonam, ka Bruklains arī atbilst slepkavas aprakstam, ministrs iekaisa lielās dusmās. Pālmerstonam ij prātā nevar nākt, ka šis varonis, virsnieks un viņa lojālākais padotais, kuram viņš uztic savu dzīvību, ir spējīgs sarīkot slaktiņu.

-    Es zinu kādu cilvēku, kurš varētu mums noticēt, iejaucās Raiens.

-    Kurš tas būtu?

-     Komisārs Meins. Viņš mums izstāstīja par agrākajām slepkavībām.

-    Pārlieciniet viņu.

-    Dievs, apžēlojies, es vairs nevaru nolūkoties, kā jūs nomoka drebuļi, Raiens iesaucās. Stāt, kučier!

Raiens ātri izkāpa no karietes un drīz atgriezās no aptiekas ar pudeli rubīnkrāsas šķidruma. Tā man maksāja vienu no pēdējiem šiliņiem. Izlietojiet to ar apdomu.

De Kvinsijs aši paķēra pudeli un acīmredzot jau grasījās ieliet mutē visu tās saturu, taču negaidot apturēja trīcošo roku un iedzēra tikai vienu malku.

Viņš aizvēra acis un aizturēja elpu. Un tad izelpoja. Kad vecais vīrs paraudzījās uz Raienu, viņa acīs vairs nemanīja tādas sāpes kā pirms brīža.

-    Paldies jums.

-    Tikai, Dieva dēļ, nevienam ne vārda par šo pirkumu.

-    Jūs varat paļauties uz manu pateicību. Dodieties pie komisāra Meina. Tikmēr konstebls Bekers, Emilija un es raudzīsim atrast Bruklainu.

-     Mēs vairs neesam policisti. Ja komisārs Meins atteiksies mūs uzklausīt, tad mēs paliksim vieni paši. Nevaram taču klaiņot pa Londonu, cerot uzdurties Bruklainam!

-    Mēs nepaliksim vieni paši un nekur neklaiņosim. Mani informatori pienesa man Joti būtiskas ziņas. Es tagad nešaubīgi zinu, kur dzīvo Bruklains.

Emilija un Bekers neslēpa pārsteigumu, kad uzzināja, ka meklētais nams atrodas tuvu. De Kvinsijs pavēlēja kučierim atgriezties Oksfordstritā un doties vispirms austrumu virzienā, pēc tam nogriezties uz dienvidiem, uz Soho skvēra pusi.

-    Kad jaunībā vilku dzīvību Londonas ielās, de Kvinsijs skaidroja, es Soho skvērā uzturējos itin bieži. Es nezinu, kas ir Soho tirgus. Arī Crosse and Blackivell marināžu fabrika tolaik nepastāvēja. Toties tas lievenis mazliet tālāk izskatās gluži tāpat kā todien pirms piecdesmit diviem gadiem, kad es sabruku līdzās Annai. Tā vien šķiet, ka tas noticis tikai vakar. Ja Anna nebūtu aši rīkojusies, lai mani atdzīvinātu… de Kvinsijs atgaiņāja atmiņas. Un tur, tālāk aiz skvēra…

-   Grīkstrīta, Emilija skaļi izlasīja plāksnīti uz nama sienas. Tu par šo apkaimi rakstīji, tēvs.

-     Jā, savā "Grēksūdzē". Esmu mērojis tālu ceļu, taču vienlaikus tepat vien esmu nonācis. Lūdzu, apturiet, labo cilvēk, tēvs lūdza kučierim.

-    Pasažieri nekad nav izturējušies pret mani tik pieklājīgi, attrauca kučieris, savilkdams grožus.

-     Trīsdesmit astotais numurs, de Kvinsijs paziņoja līdzbiedriem. To ziemu es pārdzīvoju arī tādēļ, ka viens noslēpumains vīrs par mani iežēlojās un atļāva pārlaist naktis namā, kurā pats laiku pa laikam uzturējās. Mājā nebija mēbeļu. Es gulēju uz kailas grīdas, izmantodams juridisko papīru blāķi par spilvenu un nejauki smirdošu zirgu apmetni par segu.

Bekers norādīja: Trīsdesmit astotais numurs ir nedaudz tālāk šai ielā.

-    Vai nama tuvumā kāds negaida ciemiņus?

-    Viss izskatās mierīgi.

Viņi atvēra karietes durvis un izkāpa uz ietves. Vēsa brīze pamudināja Emiliju savilkt mēteli ciešāk ap pleciem.

-    No šā nama viens mans ziņotājs ir redzējis izejam vīru, kurš pēc izskata atbilst Bruklaina aprakstam, de Kvinsijs stāstīja. Konstebl Beker, es paļaujos, ka nazis un steks jums joprojām ir līdzi?

-    Vienmēr pa rokai.

-   Emilija, turies man aiz muguras. Ja sastopamies ar grūtībām, bēdz.

-    Es tevi neatstāšu, tēvs.

-    Jūs abi palieciet man aiz muguras, Bekers pavēlēja.

Visām mājām tai ielā bija trīs stāvi, un tās piekļāvās cita

citai. Trīsdesmit astotais numurs piesaistīja vērību ar to, ka grima tumsā.

-    Pirms piecdesmit diviem gadiem nams izskatījās tikpat bēdīgs, sacīja de Kvinsijs. Vienīgā atšķirība ir logi.

-    Visiem priekšā ir restes, Emilija atzīmēja.

-    Tajos laikos restu nebija. Arī logs otrajā stāvā nebija tik šaurs. Tas ir pārbūvēts un samazināts.

-    Kāds laikam nobažījies par nevēlamiem viesiem, Bekers teica.

Tāpat kā visas citās mājās, ielūkoties istabās liedza aizkari.

-    Emilija, es paiešos tālāk pa ielu un izlikšos par ubagu, bet jūs ar konsteblu Bekeru tikmēr pieklauvējiet pie namiem abpus trīsdesmit astotajam numuram. Kad durvis atvērs, stāstiet, ka esat no Bruklainu ģimenes un meklējat savu brāli, atvaļinātu pulkvedi, kurš dzīvo šai ielā, taču atteicies nosaukt mājas numuru. Lieciet manīt, ka jums ar brāli pirms daudziem gadiem bijušas nesaskaņas, bet tagad jūs vēlaties izlīgt. Palūdziet informāciju par viņa labklājību. Konstebl Beker, jums labāk būtu sakrustot rokas uz krūtīm un nerādīt sagraizīto mēteli.

De Kvinsijs pasoļoja tālāk pa ielu un sakņupa lūdzēja pozā, vienlaikus vērodams Emiliju un Bekeru sarunās ar sievietēm, kuras atvēra durvis kaimiņu mājās. Gan vienā, gan otrā gadījumā sievietēm ap vidu bija apteksnēm piedienīgi priekšauti un galvā aubītes.

Alkas pēc opija tinktūras lika de Kvinsijam cilāt kājas, it kā viņš mīdītos uz vietas. Viņš iedzēra nelielu malku no pudeles, lai nomāktu trīcēšanu. Dzestrā dvesma koda vaigos un arī izraisīja šermuļus.

Vējš aizvēla garām drazas. Gribot negribot nācās pamanīt, cik neparasti vientulīgas kļuvušas ielas, jo lielais vairums iedzīvotāju vai nu uzturējās mājās, vai arī bija izbraukuši no pilsētas.

Pēc piecām minūtēm Emilija ar Bekeru pienāca viņam klāt.

-    Abās mājās durvis vēra visnotaļ negribīgi, Bekers uzsāka. Ja uz lieveņa'nestāvētu Emilija, mani, iespējams, noturētu par slepkavu.

-    Bruklains tiešām dzīvo šeit, Emilija apstiprināja.

De Kvinsijam sirds sāka sisties ātrāk.

-     Viņš gan nav nosaucis savu uzvārdu, taču tā cilvēka apraksts atbilst meklētajam un viņš liek sevi uzrunāt par pulkvedi, Bekers piebilda.

-    Protams, de Kvinsijs atteica. Bruklaina māte iztiku pelnīja, līkņādama gar upes krastu un meklēdama vērtīgas mantas. Viņš ieņēma daudz augstāku stāvokli sabiedrībā un nespēja atturēties, nepieprasīdams, lai viņu uzrunā šajā sūri grūti iemantotajā titulā.

-    Viena no kalponēm raksturoja viņu kā noslēgtu cilvēku, Emilija turpināja. Esot pazīmes, ka viņš grasās pārcelties.

-    Ak tā?

-    Vakar un šodien karietēs no mājas aizvesti segās ietīti priekšmeti.

-    Patiesi?

-    Kāpēc viņš apmeties namā, kur jūs pirms vairāk nekā pusgadsimta atradāt patvērumu? jaunais konstebls brīnījās.

-    To es ceru noskaidrot.

De Kvinsijs uzlūkoja savu opija tinktūras pudeli un klusībā vēlējās, kaut varētu iztukšot šo un neskaitāmas citas pudeles, aizmigt un izlikties, ka šie nomoda murgi nepastāv.

-     Tēvs, man šķiet, tas zēns ir ģērbies tavās drēbēs, Emilija apjukusi ieteicās.

Uzrunātais pavērās turp, kur meita rādīja, un viņa sejā atausa neliekuļots, aizrautīgs smaids. Džoj! Kāds prieks tevi redzēt, lāga puis!

Kad zēns traucās viņiem klāt, Emilija un Bekers centās izlikties, ka nav pamanījuši baku rētas uz viņa sejas.

-    Tās patiešām ir tavas drēbes, tēvs.

-    Man teica, ka jūs mani saucot, Džojs sacīja de Kvinsijam. Es atjozu šurp, ko kājas nes.

-    Vai tev izdevās pamanīt pulkvedi Bruklainu ieejam vai izejam no lorda Pālmerstona savrupmājas?

-     Pirms stundas, kad nosita baznīcas zvani. Atkritumu savācēja puika seko Bruklainam ratos, ko velk ēzelis.

-    Vai kāds cits novēro savrupmāju, kamēr tu esi šeit?

-    Jā. Bet sargi diez vai ļaus tādos kankaros vēl ilgi vazāties pa parku. Džojs paraustīja de Kvinsija doto mēteli. Es šais drānās nejūtos piedienīgi.

-    Tad jau tu nebūsi vīlies, ja es piedāvāšu vēlreiz apmainīties apģērbiem?

-    Vīlies? Man šajās pilnīgi trūkst gaisa.

-    Tādā gadījumā mēs ļausim tev kārtīgi ievilkt elpu.

Pēc piecām minūtēm abi iznira no tuvējās šķērsielas. De

Kvinsijs atkal bija pierastajā ģērbā, un Džojs savās skrandās jutās acīmredzami ērti.

-     Konstebl Beker, de Kvinsijs sacīja. Diez, vai jūs kādreiz esat…

-    Šis ir konstebls? Džojs iztrūcies atkārtoja.

-    Patlaban es šo pienākumu nepildu, Bekers viņu mierināja.

-    Tas ir mūsu draugs, de Kvinsijs piebalsoja. Viņš tev neko ļaunu nedarīs.

-     Pīlers, kuram nav nekas ļauns padomā? Tas vēl nav piedzīvots.

-    Beker, vai jums ir nācies apgūt durvju slēdzeņu atdarīšanu?

-    Jūs domājat mūķēšanu? Bekers jautāja.

-    Ari tā var teikt.

-    Mani apmācīja slēdzenes sargāt, nevis dabūt vaļā.

-    Es jau no tā baidījos. Džoj, vai tev savās gaitās nav gadījies atmūķēt slēdzenes?

-     Kā tad! Te stāv pīlers, bet jūs gribat, lai es atzīstos…

-            Mister Beker, aizgriezieties un aizklājiet plaukstām ausis, Emilija izrīkoja, uzsvērti izvairīdamās nosaukt viņu par konsteblu.

-    Kāpēc man tas jādara?

-    Lai Džojs nejustos neērti.

Bekers brīdi vilcinājās un tad izpildīja Emilijas prasību.

-    Džoj, vai tu esi kādreiz atmūķējis slēdzeni? de Kvinsijs vēlreiz pajautāja.

-    Vienu vai divas reizes, puisis atzinās. Ar naglu.

-    Tad pieej pie tām durvīm un pieklauvē. Vai ciparus pazīsti?

-    Drusku esmu iemācījies.

-    Pie tām durvīm ir trīsdesmit astotais numurs. Klauvē pietiekami skaļi. Ja namā kāds uzturas, lai sadzird tavus klauvējienus un atver durvis. Tā kā šai aukstajā dienā no skursteņa neceļas dūmi, es secinu, ka mājā patlaban neviena nav, taču mums ir jābūt par to pārliecinātiem.

-    Ja nu kāds tomēr atver durvis?

-    Palūdz maizi. Vai pensu. Jebko tādu, ko šī persona varētu tev izsniegt. Bet gaidīdams apskati slēdzeni. Mēs pa to laiku patversimies šķērsielā. Ja kāds tiešām pienāks pie durvīm, es negribu, lai mūs ierauga.

Uzkavēdamies šķērsielā, de Kvinsijs, Bekers un Emilija dzirdēja, kā Džojs darbina klauvēkli pie durvīm. Klabēšana nerimās kādu laiku.

Pēc divām minūtēm Džojs parādījās šķērsielā.

-    Neviens nepienāca.

-    Un slēdzene?

-    Tāda veida atslēgas caurumu es vispār neesmu redzējis. Ar naglu es tādu neatvēršu. Pat durvju roktura nebija. Džojs uzmeta aizdomu pilnu skatienu Bekeram.

-    Tad nu rādās, ka būs jālūdz tevi demonstrēt savas īpašās spējas, noteica de Kvinsijs.

-    Es jau mēģināju ubagot, un neviens nenāca pie durvīm.

-    Parasti tu ubago, izrādot savas spējas.

Džojam radās nojausma, uz kuru pusi tēmē de Kvinsijs.

-    Tieši tā, Džoj. Tu esi akrobāts.

De Kvinsijam, Bekeram un Emilijai noraugoties no šķērsielas, Džojs sāka rāpties augšup pa notekcauruli. Ap čuguna cauruli bija daudz vietu, kur pieķerties piecpadsmit gadu vecam zēnam. Šur tur sienā starp ķieģeļiem bija izdrupusi java, un iedobumos varēja iespiest nonēsāto kurpju purngalus. Gribēdams izrādīties jaunās daiļās lēdijas priekšā, Džojs kāpa, cik vien aši spēja, lai gan viņam bija vēl viens iemesls tā darīt decembra saltumā metāla caurule sāpīgi saldēja pirkstus. Viņš pārrāpās pāri dzegai, nonāca uz slīpā dakstiņu jumta un ilgi pūta dvašu uz pirkstiem, lai tos atkal sajustu. Ja arī kāds viņu pamanītu, tad aizdomas nerastos tolaik bieži varēja redzēt skrandainus puišus staigājam pa jumtiem un tīrām dūmeņus.

Kvēpi padarīja dakstiņus slidenus. Arī vējš stipri pūta. Divas reizes Džojam vajadzēja apstāties, lai nomierinātu straujo elpu, taču beigu beigās izdevās uztrausties jumta korē. Nosēdies jāteniski uz čukura un spēcīgajā vējā tam pieķēries, Džojs uz īsu brīdi pārlaida skatienu krāšņajiem Londonas plašumiem, pēc tam sakoncentrējās un patrausās garām desmit skursteņiem, līdz nonāca vietā, par kuru viņam pirmīt stāstīja de Kvinsijs.

-    Es šai namā mitinājos pirms daudziem gadiem, mazais vīriņš bija stāstījis. Meklēdams segu, ar ko sasildīties naktī, es uzkāpu augšējā stāvā un uzgāju tukšas kalpu istabas. Tur skapī nelielas kāpnes uzveda mani šaurā skabūzī zem jumta čukura, un tajā nostūrī atradās vienīgi metāla lūka, kas ļāva piekļūt skurstenim. Pa to skursteņslauķi izkļuva no dūmeņa pēc tam, kad darbs bija paveikts. Tādējādi viņiem nebija jākāpj uz jumta, no kura ir nokritis ne viens vien amata brālis. Šī lūka man palikusi atmiņā tādēļ, ka šķita neparastas tādas rūpes par skursteņslauķu drošību. Tu esi gana kalsns un spēsi iespraukties skurstenī. Lūka, bez šaubām, būs aizslēgta no otras puses. Bet konstebls… es gribēju teikt, misters Bekers… tev aizdos nazi. Ar asmeni tu izurbināsi spraugu starp ķieģeļu sienu un lūkas malu un pacelsi aizkritni.

-    Jūs gribat, lai es kāpju tai sasodītajā dūmenī?

-    Pēc mana aprēķina, tikai astoņu pēdu dziļumā. Ja neizdodas lūku atvērt, tu vari mierīgi izkāpt no skursteņa un atgriezties līdz jumta dzegai.

-     Mierīgi? Vai jūs nestāstījāt, ka skursteņslauķiem no šī jumta ir gadījies nokrist?

-    Viņiem katrā ziņā nepiemita tavas akrobāta dotības.

-    Kas man par to tiks?

-    Kā jau solīju, ēdiens. Daudz ēdiena. Lords Pālmerstons tev būs bezgala pateicīgs.

-   Jums gan lords Kupidons diez ko pateicīgs nebija. Man atmiņā palikuši jūsu rokudzelži.

-    Tēvs, šis zēns ir pelnījis vairāk nekā tikai pārtiku, iebilda skaistā jaunā sieviete.

Džojs ar patiku nolūkojās Emilijā. Ticiet man, mis, no ēdiena es neatteiktos.

-    Vai tu atteiktos no iespējas apmeklēt skolu?

-    Es varētu apmeklēt skolu?

-    Un tur arī tikt pie ēdiena.

-    Vai tad kaut kas tāds ir iespējams?

-    Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, lai to panāktu.

-    Ja šī jaunā lēdija ko apsola, Džoju mierināja vīrietis, kurš teicās neesam konstebls, tad vienmēr tā ari notiek.

Sieviete paskatījās uz slaido vīrieti tik savādi, it ka nebūtu pārliecināta, ka viņa vārdi ir cildinājums.

Tagad Džojs jutās lepns, ka ir spējis saskaitīt desmit skursteņus. Viņš paraudzījās pāri ielai un redzēja garo vīru pamājam ar galvu par apstiprinājumu, ka Džojs atrodas pie pareizā skursteņa. Pēc tam vīrietis atgriezās šķērsielā.

Džojs lūkojās skurstenī un pārliecinājās, ka no tā neplūst dūmi. Vēl viņš noskaidroja, ka tajā nav iebūvēti nekādi šķēršļi un ka parastā platuma atverē viņš varēs ērti iekārtoties. Konstebla naža maksts bija piesprādzēta viņam pie kreisās rokas, lai varētu tai viegli tikt klāt, nolaižoties pa skursteni. Zēns dziļi ieelpoja, zinādams no pieredzes viņš vēl pirms četriem gadiem nodarbojās ar skursteņu tīrīšanu -, ka no sienām paceļas kvēpu mākonis, tiklīdz cilvēks iekāpj skurstenī.

Kad Džojs strādāja par skursteņa tīrītāju, viņa darba devējs lika ierausties skurstenī virs krāsns un tikām iekūra uguni. Karstās liesmas piespieda viņu lielā ātrumā rausties augšup. Drīz vien viņš kāpelēja pa skursteņiem itin veikli un vienā dienā varēja vairāk padarīt.

Salīdzinājumā ar tiem laikiem, šis uzdevums kaulus nelauza, taču Džojs tik un tā bija patielējies, raudzīdams izdibināt, kādu algu vēl viņš saņems par savām pūlēm lai gan pagaidām vēl nenieka nebija dabūjis. Vienīgā atlīdzība bija uzjautrinājums, vērojot mazo vīriņu, un viņa meitas patīkamais smaids un laipnā izturēšanās.

Virzīties lejup pa skursteni vajadzēja mācēt atbalstīties ar ceļgaliem pret skursteņa iekšpusi, piespiesties ar muguru pretējai sienai un pamazām slīdēt uz leju. Diemžēl raupjā ķieģeļu siena noteikti izcaurumos drānas vēl vairāk. Pūlēdamies aizturēt elpu, viņš lēni iekāpa šaurajā, tumšajā atvērumā. Uzreiz sacēlās kvēpu mākonis un nosēdās uz rokām un sejas. Asā dvaka koda nāsis. Viņš sastinga, ļaujot putekļiem nogulties, sekli ieelpoja un turpināja virzīties lejup tumsā.

Neko sev apkārt neredzēdams, pēc metāla lūkas vāka Džojs bija spiests taustīties ar pirkstiem. Visi pūliņi izrādījās neveiksmīgi. Iespējams, ka šo daudzo gadu laikā pēc tam, kad mazais vīriņš aizvācās no šī nama, lūka aizmūrēta.

Džojs norīstījās un šļūca vēl zemāk. No skursteņa sienas atlūza daļa ķieģeļa un ar skaļu troksni sašķīda pret kaut ko zemāk. Džojs saviebās un ar kurpēm ciešāk atbalstījās pret sienu, lai nenokristu. Viebās viņš arī cita iemesla dēļ ja mājā kāds tomēr atradās, troksnis brīdinātu par ielaušanos.

Plaušās smeldza, bet Džojs slīdēja zemāk. Sataustot metāla lūkas vāku, viņam no iepriecinājuma salēcās sirds. Bet vāks pat nepakustējās. Zēns uzmanīgi izvilka no maksts nazi. Slidinādams pirkstus gar vāka malām, viņš noskaidroja, kurā pusē atrodas eņģes, un pūlējās iestumt nazi pretējā pusē, plaisā starp lūkas vāku un ķieģeļu sienu.

Bet šaurajā spraugā biezo asmeni nevarēja iebāzt.

Džojam sareiba galva ar nazi viņš kasīja ķieģeļus, cenzdamies paplašināt spraugu. Spiests ievilkt elpu, viņš juta, kā sodrēji kairina rīkli. Visi zēni, ar kuriem kopā viņš tīrīja skursteņus, bija miruši ar kvēpiem pilnām plaušām. Viņš aizžmiedza acis, pēc iespējas pūlējās nerīstīties un turpināja skrāpēt ķieģeļus kvēpi arvien bira un noklāja visu augumu.

Naža asmens pamazām ieurbās aizvien dziļāk spraugā. Džojs slidināja nazi augšup, sajuta pretestību, paspieda spēcīgāk un juta, kā aizkritnis paceļas. Plaušas tā alka gaisa, ka zēnam jau bija vienalga, vai otrā pusē kāds atrodas. Vienīgā vēlēšanās bija elpot. Atstūmis lūku vaļā, viņš ierausās iekšā pa nelielo caurumu un noslīga uz grīdas šaurajā telpā, kur tādam zēnam tik tikko pietika vietas.

Aklās tumsas pārņemts, Džojs dziļi ieelpoja vienreiz, otrreiz, kamēr sirds atguva normālo ritmu.

Pēdas karājās tukšumā, un Džojs atklāja sev priekšā šauras kāpnes. Zēns neuzdrīkstējās atpūsties un, uz aklo taustīdamies, gausi devās lejā pa pakāpieniem, līdz nonāca pie durvīm, kuras nevērās vaļā. Džojs kā neprātīgs taustījās ap rokturi, taču atslēgas caurumu neatrada. Tad viņš vieglītēm pastūma durvis un dzirdēja otrā pusē klaudzienu, it kā šķērsām priekšā durvīm būtu piesists dēlis.

Mājas augšstāvā valdīja neciešams aukstums, tomēr pār sodrējaino seju Džojam lija sviedri. Viņš novilka pirkstus visgarām durvju malai un sataustīja koka atlūzas vietās, kur otrpus durvīm skavās, kas noturēja vietā dēli, bija. iedzītas naglas. Ar naža galu viņš urbināja nelielo iedobi netālu no durvju roktura, grieza un greba, plucināja nost koku no naglu smailēm. Sirdīgi plosīdams ar naža galu, viņš veidoja aizvien dziļāku caurumu durvīs.

Pastūmis durvis, Džojs juta, ka tās nedaudz padodas. Viņš atkal ķērās pie naža, urbināja koku ap naglām, un, nākamreiz pastūmis, paguva ieraudzīt durvju spraugā blāvu gaismas strēli. Ar negantu apņēmību uzbrukdams kokam, viņš drīz izdzirdēja dēli otrpus durvīm ar skaļu dārdu nokrītam uz grīdas.

Ja kāds mājā atradās, šo troksni tas nevarēja nesadzirdēt. Taču zēna vienīgās rūpes bija izkļūšana no nama, tāpēc viņš pagrūda durvis līdz galam vaļā un iesteidzās nelielajā tukšajā istabā, ko apgaismoja vienīgi restots, sodrējiem klāts lodziņš. Turēdams nazi tā, lai jebkurā brīdī varētu iedurt, Džojs atrāva vaļā nākamās durvis, nonāca tumšā gaitenī un skrēja lejup pa kāpnēm. No otrā stāva kāpnes veda pie galvenajām durvīm.

Kā neprāta pārņemts, Džojs steidzās lejup. Kad viens pakāpiens šķita mazliet iegrimstam, zēns neizpratnē sarauca pieri un saklausīja troksnīti aiz muguras. Tajā pašā mirklī viņš saņēma sitienu pa muguru, kas lika aizcirsties elpai un spēji pagrūda ķermeni uz priekšu. Neizturamu sāpju sagrābts, Džojs tādā kā lēcienā vēlās lejup pa kāpnēm.

De Kvinsijs rēķināja, ka Džojam būs nepieciešamas piecpadsmit minūtes, lai šķērsotu jumtu, noraustos lejā pa skursteni, atlauztu vaļā lūku un pa kāpnēm nosteigtos pie galvenajām durvīm. Nevēlēdamies piesaistīt uzmanību, kvernot uz ielas mājas priekšā, viņš uzkavējās šķērsielā kopā ar Emiliju un Bekeru. Tā kā neviens no trim nevarēja atļauties kabatas pulksteni, vecais vīrs aplēsa laiku, bez apstājas soļodams un skaitīdams soļus tas vienlaikus palīdzēja uzveikt nervozitāti un remdēja nepieciešamību pēc opija tinktūras.

Bekers raudzīja kavēt laiku sievietei. Netālu atrodas Brodstrīta, kuras apkārtnē pirms trim mēnešiem izcēlās holeras epidēmija. Raiens palīdzēja vietējam ārstam doktoram Snovam uzzīmēt epidēmijas upuru dzīvesvietu karti. Tajā bija redzams, ka saindēšanās notikusi kāda brīvkrāna tuvākajā apkārtnē. Vēlāk atklājās, ka tam līdzās ir ierīkota atejas bedre.

Domās nogrimusī Emilija tikai pamāja ar galvu un izlikās, ka Bekera stāsts par atejas bedrēm viņu aizrāvis. Tikmēr de Kvinsijs nemitīgi skaitīja soļus.

Noskaitījis piecpadsmit reiz sešdesmit soļu, viņš iznāca no šķērsielas un tuvojās mājai. Vēl minūte pagāja, līdz visi trīs nostājās mājas priekšā, tādējādi Džojam tagad bija sešpadsmit minūtes laika paveikt uzticēto.

Ārdurvis bija ciet, lai gan Džojam par signālu, ka drīkst ienākt, vajadzēja tās atstāt mazliet pavērtas.

-    Iespējams, viņam skurstenī klājas grūtāk, nekā iepriekš domāts. Un lūku ir grūti atvērt, Bekers sprieda. Vai slēdzeni.

1854. gadā Londonā slēdzenes parasti tika nevis iestrādātas durvīs, bet gan pieskrūvētas pie durvju virsmas. Metāla ligzdu, kurā ieslīdēja bulta, piestiprināja pie durvju aplodas, un no iekšpuses tā bija labi redzama. Otrpus durvīm nebija nekādu sviru, ar ko durvis varētu aizslēgt vai atslēgt, tikai atslēgas caurums. Ja atslēgas nebija, aizslēgtas durvis varēja atdarīt vienīgi no iekšpuses, atskrūvējot pie aplodas piestiprināto ligzdu. Džojam pietiktu ar dažām minūtēm, lai ar nazi to paveiktu.

-    Jā, iespējams, pie vainas slēdzene. De Kvinsijs nespēja izteikt savas bažas skaļi.

To viņa vietā izdarīja Emilija. Vai arī mājā ir Bruklains.

De Kvinsijs piespieda sevi elpot. Džojam gluži vienkārši nepieciešams vēl mazliet laika, viņš centās pārējos mierināt.

Bet aizritēja minūte. Pēc tam vēl divas.

-    Mūs katrā ziņā ievēros, ja šādi stāvēsim un raudzīsimies uz durvīm, ieteicās Bekers.

Piepeši durvis sakustējās vāri, tikko manāmi, un de Kvinsijs drošības labad apvaicājās līdzbiedriem: Vai jūs redzējāt? Vai man rādījās?

-    Nē, nerādījās, tēvs.

Trijotne pavirzījās tuvāk pakāpieniem pie ārdurvīm.

Durvis pavērās vēl kādu nieku.

-    Džoj? Bekers uzsauca.

Durvju spraugā parādījās sodrējaina plauksta.

De Kvinsijs pievārēja pakāpienus pie durvīm un sauca:

-    Džoj?

Sprauga paplašinājās, un uz lieveņa izstreipuļoja stāvs. Skrandas un seja bija melniem sodrējiem klāta, izcēlās tikai Džoja sāpēs ieplesto acu baltumi un tumšsārto asiņu klātais kreisais plecs.

-    Džoj! Emilija traucās augšup pa kāpnēm.

Viņa ieskrēja mājā un atbalstīja zēnu, kamēr de Kvinsijs aizvēra durvis un Bekers, sargādamies no iespējamām briesmām, uzmanīgi vērās apkārt.

-    Kas viņam ir plecā? Emilija vaicāja.

Kopā ar tēvu jaunā sieviete nolaida zēnu uz grīdas. Viņiem nācās noguldīt nelaimīgo uz sāniem, jo vietā starp plecu un kaklu bija iedūrusies pēdu gara bulta. Tās smailē bija iestrādāta atskabarga. Trulajā galā bija iestiprinātas spalvas.

-    Bulta ir izšauta no arbaleta, Bekers secināja. Garāka auguma cilvēkam tā trāpītu mugurā, aptuveni sirds apvidū.

Nerimdams vērot apkārtni, Bekers pievērsās kāpnēm, kam vidusdaļu ietina tumšas ēnas.

Džojs ievaidējās.

-    Mums jāaptur asiņošana! Emilija iesaucās.

Bekers zagās augšup pa kāpnēm, turēdamies pie margām. Viens no pakāpieniem mazliet iegrima no viņa svara, un zem kāpnēm atskanēja klikšķis. Uzmanīgi pieliecies, Bekers starp diviem pakāpieniem saskatīja nelielu caurumu, gana platu, lai pa to izšautu bultu.

-     Te! Bekers rādīja. Tas ir slazds, bet noteikti nav vienīgais, kas namā uzstādīts. Esiet uzmanīgi!

-    Zēns noasiņos! Emilija aizrādīja.

-    Jūs dzirdējāt mani pieminam doktoru Snovu. Vienā lēcienā Bekers piezemējās kāpņu pakājē. Viņa māja atrodas blakus ielā, Fritstrītā. Raiens mani turp nosūtīja sestdienas vakarā.

-     Pasteigsimies! Bekers pacēla zēnu uz rokām viegli kā spalviņu. Iekams Bruklains atgriežas.

Emilija steidzās atvērt durvis.

-    Nē! de Kvinsijs pretojās. Es nevaru iet prom.

-    Tēvs?

-    Kamēr neesmu visu šeit apskatījis.

-    Mums noteikti jāved Džojs pie doktora Snova. Emilija uzstāja.

-     Mēs nedrīkstam kavēties, Bekers piebalsoja. Zēns var nomirt.

-     Ej kopā ar Bekeru, Emilija! Džojam tu vari palīdzēt vairāk nekā man! De Kvinsijs pacēla no grīdas nazi, kuru Bekers bija iedevis Džojam.

-     Pat ar nazi rokā jums nav izredžu cīņā pret Bruklainu! Bekers neatlaidās.

-             Un mums nav izredžu viņu apturēt, ja visi trīs dosimies pie doktora Snova. Šo māju vajag pārmeklēt. Ejiet! Es apsolu, ka drīz jums pievienošos.

Džojs ievaidējās.

-    Ilgāk gaidīt mēs nevaram, Bekers brīdināja.

Nespēdama izšķirties, Emilija vispirms paraudzījās uz

Džoju, tad uz de Kvinsiju.

-    Ja tu ilgi spītēsies, Emilija, es piespiedīšu tevi aiziet, lai paglābtu no briesmām! Citādi Džoja nestais upuris var izrādīties velts!

-    Nav vairs laika! Ar smalko, asiņojošo stāvu uz rokām Bekers nosteidzās lejā pa pakāpieniem.

Emilija bridi cieši noraudzījās uz de Kvinsiju un tad pagriezās pret policistu, kurš jau steidzās prom pa ielu.

-    Es mīlu tevi, tēvs!

Sieviete traucās pakaļ Bekeram un zēnam.

Pār māju nolaidās klusums. Vienīgā skaņa, ko saklausīja de Kvinsijs, bija paša sirds uzbudinātie, baiļpilnie puksti. Aizvēris durvis, viņš ieraudzīja, ka biezie aizkari istabās gan pa labi, gan pa kreisi nelaiž cauri gandrīz ne saules stara. Nazis, ko viņš turēja rokā, neiedvesa paļāvību. Pūlēdamies mazināt drebuļus, viņš izņēma tinktūras pudeli un ielēja mutē prāvu malku.

Opija izraisītajam siltumam izplūstot kuņģī, maņas saasinājās. Ēnas nešķita tik draudīgas. Garām braucošie rati likās dārdam kaut kur līdzās, it kā durvis būtu atstātas vaļā. Vecais vīrs pievērsa uzmanību svecei un sērkociņu kastītei, ko pirmīt bija pamanījis uz grīdas turpat pie sienas. De Kvinsija jaunībā sveci varēja aizdegt, ar kramu un tēraudu izšķiļot dzirksteles kārbiņā ar posu.

Nesenais jaunizgudrojums sērkociņi, saukāti par "luciferiem", kurus novilka pa raupju virsmu, lai izraisītu liesmu, viņam joprojām šķita prātam grūti aptverams. Pirmsākumos sērkociņi degdami radīja sēram raksturīgo puvušu olu smārdu, bet šis trūkums jau bija novērsts. De Kvinsijs piešķīla sērkociņu un strauji novērsās, kad nāsīs iesitās agrākajiem sērkociņiem piemītošā puvušu olu smaka.

Viņš steidzīgi aizdedzināja sveci un nopūta sērkociņa liesmu.

"Vai es esmu saindēts?"

Aizturējis elpu, de Kvinsijs gaidīja, kad viņu pārņems reibonis un nelabums. Taču aizritēja sekundes, un galva reiba vienīgi no bailēm. Viņš pamazām ievilka elpu un mazliet atguva drosmi.

"Vai šim smārdam būtu jābrīdina Bruklains, ka mājās ienācis nelūgts ciemiņš un ar viņa sērkociņu aizdedzinājis sveci?"

Ja tā, tad šai viltībai bija dubulti panākumi, jo arī svece radīja aromātu. Vislabākās sveces, lietas no bišu vaska, izplatīja tīkamu smaržu, turpretim visvienkāršākās taisīja no taukiem, un tās degdamas smirdēja dvinga bija gandrīz tikpat nepatīkama kā sērkociņa radītā smaka. Kāpēc gan? Bruklaina ienākumi ļāva iegādāties sveces un sērkociņus, kas nedvako.

Liesmiņa viegli drebēja de Kvinsija trīcošajā rokā, apgaismodama tuvāko apkārtni. Viņš ielūkojās istabā pa labi. Pēdējo reizi viņš šo māju bija apmeklējis pirms piecdesmit diviem gadiem, taču tajā nekas nebija mainījies. Istabā, kur vecais vīrs iegāja, joprojām nebija mēbeļu. Tais senajos ilgajos ziemas mēnešos viņš bija pārlaidis naktis uz aukstās grīdas, bez mitas uztrūkdamies no miega, kad kājas nervozi noraustījās.

Grīda izskatījās vēl netīrāka nekā toreiz. To klāja kvēpu kārta. Pie pretējās sienas kvēpi šķita nogulsnējušies nevienmērīgi, jo uz grīdas bija redzamas kādu priekšmetu aprises acīmredzot tos, ietītus segās, kaimiņu māju kalpotāji bija redzējuši vedam prom.

Sargādamies no slazdiem, de Kvinsijs atgriezās priekšnamā un iegāja pretējā istabā, kur pirms pusgadsimta bija iekārtots kabinets. Noslēpumainais vīrs, kurš bija ierīkojis šādus kabinetus vairākās pilsētas daļās un pastāvīgi mainīja dzīvesvietu, tur ik rītu dažas stundas paslepus kārtoja juridiskus dokumentus dažreiz ēzdams smalkmaizītes un drupačas ļaudams notiesāt de Kvinsijam.

Līdzās nelielam galdam, uz kura atradās petrolejas lampa, bija novietots koka krēsls ar taisnu atzveltni. Uz grīdas netālu no galda slējās grāmatu kaudze un izskatījās baisi pazīstama.

Nolicis nazi, de Kvinsijs noņēma no lampas stikla kupolu un pašķieba lampu tā, lai būtu ērtāk pietuvināt sveci deglim.

Pēkšņi viņš sastinga. Teju taustāmi uzvēdīja saltuma sajūta.

"Slazds!" bija brīdinājis Bekers. "Tas noteikti nav vienīgais uzstādītais slazds. Uzmanieties!"

Lampas deglis bija nelietots un izskatījās pilnīgi balts.

Pati lampa šķita smagāka, nekā pierasts. Petroleju skalojamies nedzirdēja. Arī pašas petrolejas smārdu nevarēja saost.

De Kvinsijs novietoja lampu uz galda, tad nolika sveci uz grīdas un atskrūvēja vāciņu lampas sānā, lai atvērtu nelielo tvertni lampas pamatnē, kurā ielej petroleju.

Uzacīs sāka krāties sviedru lāses, kad, iegrūdis pirkstu tvertnē, viņš pieskārās pulverveida vielai. Mazliet pulvera pielipa pie ādas. Uz pirksta viņš ieraudzīja melnus punktiņus, līdzīgus tiem, kurus bija pamanījis uz grīdas pretējā spārna istabā.

Viņš iemeta vienu graudiņu sveces liesmā. Tas radīja miniatūru sprādzienu.

Šaujampulveris.

Lampa patiesībā bija bumba.

Pārvietojās viņš tik ātri, lai nenodzēstu sveces liesmu, un iesteidzās pretējā istabā, pacēla līdzīgu graudiņu no grīdas un iemeta liesmā. Arī tas spēji uzliesmoja.

Piepeši de Kvinsijs apjauta, ka apaļās aprises uz netīrās grīdas atstājušas pulvermucas un vienā acīmredzot radusies neliela plaisa.

Šaujampulveris.

Bailēm atkāpjoties rīcības alku priekšā, viņš steidzīgi atgriezās otrā istabā un nopētīja baisi pazīstamās grāmatas.

Pārņēma riebums. De Kvinsijs guva apstiprinājumu, ka tās visas ir viņa rakstītas. Uz plauktiem aiz krēsla atradās vēl vairākas grāmatas arī to autors bija viņš un neskaitāmi žurnāli, kuros ievietoti viņa sacerētie raksti. Šī kolekcija bija pilnīgāka nekā paša de Kvinsija vākums. Bruklains bija apkopojis visas grāmatas, žurnālus un avīzes, kurās publicēti de Kvinsija darbi.

Viņš atvēra grāmatas un ar pārsteigumu konstatēja, ka lapas no biežas lasīšanas ir pamatīgi nobružātas. Katrā lappusē bija pasvītrotas rindiņas. Malas izraibināja uzkricelēti neglaimojoši komentāri. Bieži atkārtojās vārdi "sīkais draņķis".

Visbiežāk pretīguma pilnā gānīšanās bija lasāma iepretim daudzajām rindiņām, kurās de Kvinsijs rakstījis par

Bruklaina tēvu, slavinājis Džona Viljamsa pastrādāto slepkavību ģenialitāti, spīdoši nostrādāto slaktiņu, asinīm pārbagāto panākumu diženumu.

"Izsmej slepkavošanu un nāvi," bija rakstījis Bruklains. "Jāliek viņam iepazīt īstenību."

De Kvinsija "Angļu opija lietotāja grēksūdze" bija dāsni izraibināta pasvītrojumiem, pievienojot lapas malās izsaukuma zīmes.

"Cik cilvēku viņa dēļ raduši nāvi no opija tinktūras pārdozēšanas?" Bruklains šķita gluži vai kliedzam lapas apakšā.

Jau atkal de Kvinsijam uzmācās nelabums.

"Cik tūkstošus nonāvējis opijs Indijā un Ķīnā? Cik daudzus es esmu nonāvējis pats opija un Britu Ostindijas kompānijas dēļ?"

"Bet… kurš no mums, Opija lietotājs vai es, esam lielāki slepkavas?" Bruklains it kā noprasīja sirdīgā rokrakstā. Teikums aizēnoja visu lappusi.

Vai visi šie cilvēki pēdējo dažu dienu laikā gājuši bojā manis dēļ? de Kvinsijs murmināja. Vārdi atbalsojās istabā kā kapenēs.

Nu viņam kļuva skaidrs, kādēļ Bruklains bija izvēlējies īrēt šo namu.

"Bruklains savā prātā sasaista mani ar savu tēvu un pats sevi. Viņa acīs mēs visi esam slepkavas," de Kvinsijs secināja.

Viņš izvēmās.

Šaušalīgo atklājumu vēl saasināja piepešā apziņa, ka Bruklains var jebkurā brīdi atgriezties. Notrausis žulti no mutes, viņš pārvarēja satricinājumu un pacēla nazi. Juzdams savu straujo elpu, viņš izgāja cauri divām pārējām istabām tajā stāvā, taču nekā ievērības cienīga nemanīja.

Turēdamies līdzās margām un sargādamies no cauruma, aiz kura zem tumsā grimstošajām kāpnēm bija uzstādīts arbalets, vecais vīrs uzkāpa otrajā stāvā. Viņa soļu troksnim piebalsoja koka pakāpienu čīkstoņa. Augšstāvā atradās vēl četras istabas, divas uz ielas un divas uz sētas pusi.

Vienas istabas durvis bija aizvērtas.

Vispirms de Kvinsijs pārmeklēja citas istabas, kas izrādījās tukšas. Tad viņš uzkāpa trešajā stāvā uz šaurajiem kalpotāju apartamentiem. Nekā būtiska nemanīja, tikai sodrējiem apbirušus pēdu nospiedumus acīmredzot te gājis Džojs. Nams bija tikpat pamests kā pirms piecdesmit diviem gadiem.

Bet vēl palika aizvērtās durvis otrajā stāvā, vienīgā slēgtā istaba mājā.

Baiļu mākts, de Kvinsijs nokāpa lejā un nospieda rokturi, jo klusībā cerēja, ka istaba ir slēgta.

Taču rokturis padevās.

Viņš atkāpās sāņus un atgrūda durvis vaļā. Ja arī pret durvīm bija notēmēts kāds ierocis, piemēram, arbalets, tas nekāda ļaunuma viņam nenodarītu.

Taču nekas nenotika.

Palūkojies gar durvju aplodu, de Kvinsijs ielūkojās nabadzīgi mēbelētā guļamistabā, kurā pa šauru, restotu lodziņu bez aizkariem ieplūda dienasgaisma. Logs atradās pa labi, ielas pusē. Iepretim bija novietots skapis. Pa kreisi kārtīgas gultas vietā atradās viegla armijas tipa gulta.

Uz grīdas viņš pamanīja saburzītas avīzes. Ar labo kāju uzkāpis vienai lapai, viņš dzirdēja papīru nočaukstam pret grīdu.

De Kvinsijs rūpīgi aplūkoja durvis, tām bija piestiprināts aizbīdnis.

"Tātad Bruklains, iedams gulēt, aizbultē durvis taču, pat tā nodrošinājies, noklāj uz grīdas saburzītas avīžu lapas, kas brīdinātu par nelūgtiem ciemiņiem. Vai viņš uztrūkstas no murgiem? Kālab viņš tagad nav aizslēdzis durvis? Lai iemānītu kādu istabā? Kur ir slazds?" De Kvinsijs piegāja pie armijnieku gultas iespējams, tādā Bruklains bija gulējis Indijā. Uz tās atradās sega un mazs spilvens.

Viņš paskatījās pagultē.

Tur nekā nebija.

Nākamo viņš grasījās apskatīt skapi, tomēr ieprātojās, vai zem segas nav kaut kas paslēpts. Izrādījās, ka tur ir vienīgi palags.

Pavilcis augšup palagu, viņš uz gultas ieraudzīja asins traipus.

Biezus un izteiktus asins traipus.

"Dievs tēvs debesīs, kas te noticis?"

Māca nemiers, taču de Kvinsijs tuvojās skapim. Tāpat kā pie istabas durvīm, arī šoreiz viņš pakāpās malā un tikai tad satvēra skapja durvju rokturi.

Pēkšņi no skapja kaut kas izlidoja un ietriecās sienā blakus durvīm. Vēl viena arbaleta izšauta bulta. De Kvinsijs sarāvās. Padusēs pludoja sviedri. Viņš ieskatījās skapī un ieraudzīja pulkveža formastērpu. Vienu oficiālu vakara kārtu. Pelēkas bikses, melnu vesti un melnu pusmēteli tā bija izplatīta lietišķā kārta, kādu valkā cienījamie londonieši.

Plauktā atradās pulkveža cepure un savāžams cilindrs.

Atvilktnē vecais vīrs atklāja divus apakšveļas gabalus, divas kravates, divus kreklus un auduma cimdu pāri.

De Kvinsijs šaubījās, vai vēl kāds cilvēks, baudīdams tik augstu stāvokli, dzīvotu tik pieticīgi kā Bruklains. Iekārtojums drīzāk atgādināja mūka celli.

"Es neuzdrīkstos te vairs ilgi uzturēties."

Taču, iziedams no istabas, de Kvinsijs gribot negribot paraudzījās atpakaļ un pievērsās skapjaugšai.

Sirds iepukstējās tik strauji, ka atkal uzmācās nelabums.

Skapis bija krietni augstāks par viņu. Istabā nebija krēsla, uz kā pakāpties. Viņš nolika sveci un nazi, palēcās un, pieķēries skapja malai, vilkās augšup. Rokas sāpīgi smeldza, tomēr viņš paguva paraudzīties uz skapjaugšas un, pārsteigts par redzēto, ar pūlēm noturējās.

Uz skapjaugšas atradās pātaga ar trim virvēm, ko klāja sakaltušas asinis.

Atlaidis vienu roku, mazais vīriņš paguva satvert pātagu un tad piezemējās uz grīdas.

Bruklains ik vakaru sevi šaustījis ar to.

Tagad de Kvinsijam radās aizdomas, ka sērkociņu un sveces radītais nepatīkamais aromāts nav vis brīdinājums par kāda nelūgta viesa apciemojumu. Drīzāk šī smirdoņa iedvesa cilvēkā tīšu nepatiku gluži tāpat kā krēsls ar taisno atzvelti radītu sāpes, kamēr Bruklains ilgas stundas kā apsēsts lasa de Kvinsija darbus.

Nudien, mūka celle.

Un šis mūks sevi ziedojis ellei.

De Kvinsijs norāva visu gultasveļu, lai asins traipi būtu labi redzami, un nosvieda virsū pātagu, it kā gribēdams, lai Bruklains nešaubās viņa noslēpums ir atklāts.

Bet pat steigā de Kvinsijs neaizmirsa, dodoties lejup pa kāpnēm, turēties vienā malā gadījumam, ja ierīkots vēl kāds slazds.

Pirmajā stāvā viņš nopētīja uz grīdas palikušos Džoja asiņu traipus un savus vēmekļus. Jā, Bruklains nešaubīgi zinās, ka pie viņa kāds paciemojies.

Pieskrējis pie grāmatu kaudzes, viņš izplēsa paša sarakstītās "Angļu opija lietotāja grēksūdzes" pirmo lapu. Tad viņš no galda paņēma zīmuli un uzrakstīja:

"Viesos ieradās Opija lietotājs. Diemžēl nesastapa jūs mājās."

De Kvinsijs novietoja lapu uz pakāpieniem, kur to nevarētu nepamanīt. Atlika vienīgi nopūst sveci un atbultēt durvis.

Tiklīdz viņš bija atrāvis vaļā durvis, uz sliekšņa parādījās gara auguma vīrietis.

Kā jau daudziem ārstiem 1854. gadā, arī doktoram Snovam kabinets bija ierīkots mājās. Bekers ar zēnu uz rokām apskrēja ap stūri vienu kvartālu tālāk uz rietumiem un metās augšup pa pakāpieniem pie Fritstrītas nama, kur viņu pašu aizveda sestdienas vakarā.

Turot uz rokām Džoju un vienlaikus mēģinot sataustīt rokturi, konstebls juta, gar sānu pašaujamies kāda roku un atveram durvis. Tā bija Emilija piesteigusies līdz ar Bekeru. Piegulošais tērps bija ļāvis traukties ātrāk, nekā citām sievietēm būtu iespējams, vismaz tā šķita Bekeram.

Cauri priekšnamam viņi nonāca pie citām durvīm. Emilija tās ātri atvēra un ielaida Bekeru kabinetā.

Doktors Snovs un pacients izbrīnīti pacēla galvas.

Snovs bija vairāk nekā četrdesmit gadu vecs vīrs ar kalsnu seju, spraigu skatienu un tumšu vaigubārdu, kas ieskāva šauro zodu. Viņa mati bija atkāpušies, padarot pieri neparasti augstu.

Pacients bija smalki ģērbts, pilnīgs pusmūža vīrietis ar bārdu.

Viņi sēdēja viens otram iepretim pie Snova galda.

-     Kāda velna pēc?! pacients iesaucās. Abi vīrieši pietrūkās kājās.

-    Zēnam vajadzīga palīdzība, Bekers sacīja.

-    Tāds netīrelis! pacients iebilda.

-    Viņam trāpīja bulta.

-    Tas ubags droši vien ielauzās kādā mājā. Doktor Snov, skatieties, viņa asinis notraipa jums grīdu.

-    Desmit kvartālus tālāk pieņem ķirurgs, Snovs pavēstīja negaidītajiem apmeklētājiem.

-    Zēnam palīdzība vajadzīga jau tagad, Bekers neatlaidās.

-    Bet es vairs neesmu ķirurgs. Es esmu ārsts.

Bekers saprata. Ārsti stāvēja uz mediķu pasaules stingrās hierarhijas augstākā pakāpiena. Viņi nekad nepieskārās pacientiem, vienīgi uzklausīja simptomu aprakstus un ieteica zāles, turklāt tādas, par kurām panākta finansiāla vienošanās ar aptiekāriem. Tādējādi ārsti nesaņēma naudu tieši no pacientiem un netika uzskatīts, ka viņi "praktizē arodu", kas augstākajās aprindās būtu nevēlami.

Zemāk par ārstiem atradās ķirurgi, kam nācās nodarboties ar cilvēka miesas graizīšanu. Vēl ļaunāk par pieskaršanos pacientiem bija tas, ka viņi saņēma naudu tieši no slimniekiem. Ārstu godāja par "doktoru", bet ķirurgu uzrunāja vienkārši par "misteru". Ārsts varēja ierasties karalienes galmā. Ķirurgam tas bija liegts.

-    Jūs apgalvojat, ka nepalīdzēsiet šim zēnam? Bekers noprasīja.

Labi ģērbto kungu acīmredzami satrieca doma, ka viņa ārsts varētu pieskarties cilvēkam kur nu vēl asiņojošam, sodrējos izvārtītam ubagam.

-     Es jums apgalvoju, ka tas ir ķirurga darbs, atteica Snovs, ar uztraukumu vērodams, kā uz grīdas pil asinis.

-    Doktor Snov, vai man iziet uz ielas un pasaukt konsteblu? pacients sašutis piedāvāja.

-     Pateicos, ser Herbert, bet…

Bekers jau dzirās apliecināt, ka pats ir konstebls, taču novaldījās, jo atcerējās par atstādināšanu no amata.

-    Jūs sestdienas nakti aprūpējāt mani kā ķirurgs, Bekers atgādināja.

-    Ko jūs darījāt? sers Herberts izsaucās.

-    Jūs dezinficējāt un aizšuvāt manas brūces. Kādēļ jūs nevarat tāpat palīdzēt zēnam?

-    Vai jūs patiesi šuvāt brūces? sers Herberts netīksmē pārvaicāja.

-    Es tā rīkojos, atdarīdams ar labu detektivinspektoram Raienam, atbildēja Snovs. Viņš palīdzēja man atrast nesenās holēras epidēmijas izcelsmes avotu. Es uzskatīju, ka esmu viņam parādā laipnību. Jā, pirms daudziem gadiem es biju ķirurgs, taču nu esmu pacēlies augstāk.

-     Blēņas! Emilija iejaucās. Jūs, viņa uzrunāja seru Herbertu, lūdzu, ejiet prom.

-    Sakiet, lūdzama, kas ir jūs pilnvarojis…

-    Ejiet prom! Emilija atkārtoja un pastūma korpulento vīru uz durvju pusi. Jums te nekas nav darāms. Jūs tikai traucējat.

-     Bet…

Emilija jau bija izvadījusi kungu priekšnamā un vēra vaļā ārdurvis. Ja neuzmanīsieties, nejauši notraipīsiet savas drēbes ar zēna asinīm.

-    Asinis man uz apģērba? Kur?

-    Visu gaišu! Emilija izgrūda seru Herbertu ārā un cieši aizvēra durvis.

-    Doktor Snov, vai ķirurga instrumenti jums vēl ir? viņa jautāja, enerģijas pilna atgriezdamās ārsta kabinetā.

-    Tajā skapī. Taču es ij nedomāju…

-     jūs varbūt nedomājat, bet es pavisam noteikti domāju. Konstebl Beker, noguldiet zēnu uz šā galda. Palīdziet novilkt viņam apģērbu!

-     Nav pieļaujams, ka jūs iebrāžaties manā kabinetā un sākat visus izrīkot, Snovs iebilda.

Neklausīdamās ārsta aizrādījumos, Emilija jau vilka nost Džoja notraipīto, asinīm samērcēto mētelīti.

-     Es pieņemu, ka pirmais solis ir notīrīt zēnu, lai gūstam skaidrību, cik ļoti viņš savainots. Doktor Snov, kur šeit atrodas virtuve? Mums vajadzīgs karsts ūdens. Lūdzu, lieciet kādam to atnest. Tikmēr, Beker, palīdziet man izvilkt no pleca bultu!

-     Nē, nē, nē! Snovs neļāva. Spalvas vienā galā vai atskabarga otra vienīgi paplašinās brūci.

-    Ko tad lai es iesāku?

-    Bulta jāpārgriež divās daļās vienā vai otrā pusē ievainojumam. Pēc tam tā jānomazgā ar ožamo spirtu un tikai tad jāizvelk cauri brūcei.

Džoja mētelis bija tādās driskās, ka Emilijai nebija grūti to vienkārši pārplēst. Kā lai bultu pārgriežu?

-    Ar zāģi.

-     Un kur ir zāģis? Doktor Snov, lūdzu, pasteidzieties! Šis zēns riskēja ar dzīvību, lai palīdzētu notvert slepkavu.

-    Slepkavu?

-    Slepkavu, kas dzīvo viena kvartāla attālumā, Grīkstrītā.

-    Tikai kvartāla attālumā? Snovs atkārtoja ar vēl lielāku satraukumu balsī.

-            Slepkava varēja jūs nogalināt, kamēr guļat, bet zēns, iespējams, jums izglābis dzīvību. Lūdzu, mitējieties atkārtot manus vārdus. Mums nepieciešams zāģis, karsts ūdens un… Jā. Labi. Zāģis. Tencinu. Kā tas jātur? Vai bulta jāzāģē šai vietā?

-    Ja to darīsiet šādi, tad atplēsīsiet viņam plecu.

-    Tad šādi?

-    Nē, nē, nē, tas jādara tā.

-     Debesu vārdā, parādiet, kā jāzāģē, iekams es izdaru ko neglābjamu. Jā. Labi. Lūdzu. Es atnesīšu karstu ūdeni. Kur ir virtuve?

-    Aiz tām durvīm.

-    Vai jūsu sieva ir mājās?

-    Es neesmu precējies. Pieturiet zēnu, Snovs lika Bekeram. Viņš tā svaidās, ka es nevaru apstrādāt brūci.

Atgriezusies ar tīru lupatu un kūpošu ūdeni, Emilija ieraudzīja doktoru Snovu spiežam masku Džojam pie sejas un vienlaikus grozām kādas metāla tvertnes vārstu.

Džojs pārstāja pretoties.

-    Vai viņš ir miris?

-    Aizmidzis. Zēnam nedraud lielākas briesmas kā mūsu karalienei neseno dzemdību laikā, kad es viņu aizmidzināju ar hloroformu. Snovs pielika zāģi pie bultas un izrīkoja Bekeru. Noturiet viņu guļus uz sāna. Stingri pieturiet bultu. Nedrīkst pieļaut, ka zāģa kustības satricina bultu un ievaino plecu vēl dziļāk.

Ar platajām plaukstām Bekers cieši satvēra bultas priekšgalu un spalvām rotāto daļu.

Snovs sāka zāģēt, un Emilija slaucīja asinis. Šņirkstu dēļ Emilijai šermuļi skrēja pār kauliem.

Pūlēdamās tajos neklausīties, viņa apvaicājās Snovam: Vai jūs patiešām iemidzinājāt karalieni ar hloroformu?

-    Jā, par apjukumu un izbīli dažiem garīdzniekiem, kuri sludināja Bībelē teikto, ka sievietei dzemdībās jācieš. Snovs sacīja un piespieda zāģi stingrāk.

-     Neko tādu Bībele nesaka.

-     Mozus Pirmā Grāmata, trešās nodaļas sešpadsmitais pants. Pēc tam, kad Ādams un Ieva krita grēkā Ēdenes dārzā, Dievs abus izraidīja, Ievai pareģodams: "Sāpēs tev būs bērnus dzemdēt."

-    Tie garīdznieki bija muļķi.

-     Gluži mans viedoklis. Tūlīt jau būsim beiguši. Tā! Snovs uzvaroši pacēla bultas atskabargaino priekšgalu. Tagad uzliesim bultai ožamo spirtu un vilksim ārā.

Negaidot atvērās istabas durvis.

Emilija pacēla acis un pārsteigta ieraudzīja ienākam trīs vīrus.

-    Tēvs!

Līdz ar de Kvinsiju kabinetā iesteidzās inspektors Raiens un kāds valdonīga izskata vīrietis, kuru jaunā sieviete nepazina.

-    Tas ir policijas komisārs Meins, Raiens aši paskaidroja. Pirms es devos uz Skotlendjardu, jūsu tēvs man pateica iespējamo Bruklaina rezidences adresi. Mēs satikām misteru de Kvinsiju, kad viņš jau devās prom.

-     Es gan neticēšu, ka pulkvedis Bruklains ir vainojams šajās slepkavībās, pulkvedis attrauca. Pavārs, kurš sazāļoja ēdienu cietumā, ir pazudis. Mūsu konstebli noskaidroja, ka viņš savulaik dienējis Indijā.

-    Cietumā atrastajam mirušajam bija tetovējums, kas arīdzan apliecināja viņa saistību ar dienestu Indijā, Raiens turpināja. Viņš un pavārs dienējuši vienā un tajā pašā pulkā. Turklāt izrādījās, ka turpat bijis arī Bruklains.

-     Iespējams, pulkvedis atminēsies šos divus virus un spēs mums kaut ko pastāstīt par viņu noziedzīgajām saitēm, komisārs sacīja. Atvainošanu, jaunā lēdija. Konsteblu Bekeru es pazīstu, taču man nav bijis tas prieks…

-    Emilija de Kvinsija.

-    Ak, jā, protams. Inspektors Raiens par jums ir augstās domās.

-    Patiesi? Emilija izbrīnījusies pārvaicāja.

Raiena vaigi iekvēlojās tikpat sārti kā mati, kas spraucās zem avīžzēna naģenes.

-     Un šis ir tas ielas ubags, kas ielauzās pulkveža Bruklaina namā? Meins vaicāja.

-     Jūs taču negrasāties viņu arestēt? iejaucās Emilija. Viņš riskēja ar dzīvību, lai palīdzētu atrast slepkavu.

-     Vēl nav pierādīts, ka pulkvedis Bruklains ir slepkava. Mans nolūks, pavadot šurp inspektoru Raienu, bija lūgt, lai jūs ievērojat piesardzību. Mums visiem ir jāsadarbojas, nevis jānaidojas.

-     Jūs viņu nosaucāt par inspektoru. Vai tas nozīmē, ka mēs atkal esam policisti? Bekers iejautājās.

-     Pat es nevaru atcelt lorda Pālmerstona pavēles. Taču neoficiāli jūs baudāt manu uzticību. Pēc tam, kad misters de Kvinsijs man izrādīja pulkveža rezidenci… starp citu, šāda ielaušanās mani nebūt neiepriecina… es atzīstu, ka mani pārņēmušas bažas.

-     Iesākumam jātaujā, kādēļ Bruklains glabāja mājā tādu daudzumu šaujampulvera? Raiens ieminējās. Un kādēļ viņš nodara pāri savai miesai tādiem nekautrīgiem paņēmieniem, kādus es nevēlos apspriest mis de Kvinsijas klātbūtnē?

-             Es ticēšu jums uz vārda, komisārs apliecināja. Tā kā atteicos pārkāpt pulkveža privātās telpas robežas un neiegāju guļamistabā, es neredzēju nedz asinis, nedz jūsu aprakstīto pātagu.

-    Pātagu? Emilija pārjautāja.

-    Nudien! Raiens iestarpināja. Šī saruna nav domāta…

-    Bruklains šausta sevi līdz asinīm, de Kvinsijs paskaidroja meitai.

-     Paldies, tēvs. Mana iztēle, iespējams, būtu ļāvusi vēl lielāku vaļu.

-    Nesaprotu, kā šī pātaga ir saistīta ar slepkavību, sacīja Meins. Tas, ar ko pulkvedis Bruklains nodarbojas sava nama sienās, nav mūsu darīšana.

-    Tam, ka viņš ir Džona Viljamsa dēls, tomēr ir sava nozīme, de Kvinsijs uzstāja.

-   Jūsu rīcībā ir tikai pavecākas kundzes teiktais. Nav nekādu pierādījumu, ka večiņa, kas strādā maiznīcā netālu no visnepatīkamākā rajona Londonā, patiesi ir Mārgarita Džūela.

-    Un tomēr! Bruklaina izdarītās piezīmes manās grāmatās apliecina uzmācīgu identificēšanos ar Džonu Viljamsu.

-    Un vienlīdz lielu apsēstību ar jums. Taču ne viens, ne otrs fakts nenorāda, ka viņš būtu slepkava. Es norīkoju kādu konsteblu gaidīt pulkvedi atgriežamies mājās un pavēstīt, ka es vēlos ar viņu parunāt.

Bruklains nekad neļāva kebmenam uzzināt viņa adresi. Lielākoties viņš pavēlēja kučierim nogriezties no Oksfordstrītas uz Soho skvēru, braukt pa Grīkstrītu un apstāties pāris kvartālus tālāk dienvidu pusē. Pa ceļam viņš pastāvīgi pētīja apkārtni. Ja viss šķita ierasti, viņš kājām devās atpakaļ uz māju, nerimdams novērot ielu.

Šoreiz, kad kebs brauca garām trīsdesmit astotajam numuram, Bruklains iegrima kulbas ēnās viņu satrauca konstebla klātbūtne pie ieejas durvīm. Tās bija pavērtas. Uz pakāpieniem bija redzamas asinis. Viņš neuzdrīkstējās pabāzt galvu pa keba logu, lai paraudzītos, uz kuru pusi aizved asiņu pēdas.

Pabraucis vairākus kvartālus, viņš samaksāja kučierim, izkāpa no keba un, mainījis ierasto maršrutu, nogriezās gar stūri un soļoja pa nākamo ielu, kas atradās paralēli Grikstritai. Pa zemu eju iegājis starp ēkām, viņš nonāca pie vārtiņiem, tos atslēdza, nonāca pie citiem vārtiņiem, atslēdza arī tos. Abos gadījumos Bruklains nopētīja slēdzenes un meklēja skrāpējumus vai citas pazīmes, ka tās ir mēģināts atmūķēt. Tāpat viņš apskatīja uz vārtu malām rūpīgi novietotās kvēpu daļiņas, lai noskaidrotu, vai vārti ir kustināti.

Viņš iegāja nomācošā pagalmā, kurā atradās ateja. Kāpnes veda lejup uz pagrabstāvu, kur iekārtota virtuve. Tās vienīgais lodziņš bija aizrestots. Durvis arī nebija atslēgtas, un pazīmes neliecināja, ka tās virinātas.

Pakāpieni veda augšup uz pirmo stāvu. Ari tur logiem priekšā bija izbūvētas restes. Sētas durvīs, tāpat kā galvenajās durvīs, nebija roktura. Bruklains ievietoja slēdzenē savu unikālās formas atslēgu. Rūpīgi izvēlētās vietās novietotās kvēpu plēksnes neliecināja, ka viņa prombūtnē durvis kāds atvēris.

Mājas priekšnama gaiteni no pilnībā neaizvērtajām durvīm iestiepās šaura gaismas strēle. Bet durvis nemaz nevarēja aizvērt no durvju roktura iekšpusē bija noņemta slēdzenes bultas ligzda.

Gaisā virmoja sērkociņa radītais smārds, kas jaucās ar nepatīkamo tauku sveces izdalīto aromātu.

Uz grīdas rēgojās asins traipi.

Pārsteigums pārauga dusmās par to, ka viņa dzīvesvietā kāds ielauzies. Vispirms viņš alka uz karstām pēdām noskaidrot, kas vēl ir aiztikts, taču gadiem ilgi ieaudzinātā militārā disciplīna apvaldīja steigu. Viņš piepeši jutās kā izlūkgājienā, apņēmies sargkareivim mājas priekšā nelikt par sevi manīt. Piesardzīgi izgājis cauri gaitenim, viņš iezagās istabā ar krēslu un grāmatām.

Te uz grīdas kāds bija izvēmies. Grāmatas bija izmētātas kur kurā. Viena bija atstāta vaļā un sabojāta tai bija izrauta lapa.

Galda lampai bija noņemts stikla kupols, petrolejas tvertnītei noskrūvēts vāciņš tas liecināja, ka nelūgtais viesis zina par šaujampulveri lampā.

Sargādamies, lai konstebls nenojauš par viņa ierašanos, Bruklains nedzirdamiem soļiem iegāja pretējā istabā. Tur uz grīdas šaujampulvera kārtiņā, ko bija atstājusi viena muciņa, gaismas strēle no pavērtajām durvīm apgaismoja pēdu nospiedumus. Nelielu pēdu nospiedumus.

Tad viņš uz pakāpiena ieraudzīja no grāmatas izplēsto lapu. Uz tās ar zīmuli rakstītie vārdi vēstīja: "Viesos ieradās Opija lietotājs. Diemžēl nesastapa jūs mājās."

Niknums auga augumā, kamēr viņš pa kāpnēm nonāca otrajā stāvā, neaizmirsdams turēties blakus margām un neuzkāpt uz pakāpiena, kas iedarbināja arbaletu. Tiesa, šāda piesardzība bija lieka, jo viņš atklāja, ka bulta jau ir izšauta. Cerams, trāpījusi tam sīkajam draņķim, kurš atstāja zīmīti.

"Mana guļamistaba!"

Drīz Bruklains nonāca kāpņu augšgalā un ieraudzīja, ka allaž aizvērtās guļamistabas durvis tagad atstātas vaļā. Iegājis istabā, viņš ieraudzīja vaļā arī skapja durvis, un arī tur arbalets izrādījās izšauts bulta bija iedūrusies sienā blakus durvīm.

Taču Bruklaina uzmanību piesaistīja gulta. Sega un palags bija norauti nost, atklājot skatienam uz audekla sakaltušās asinis. Virsū mētājās pātaga, kuru viņš bija slēpis skapjaugšā.

Bruklains tik cieši pētīja gultu, ka šķita viņš spēj saskatīt pat audekla šķiedras un asiņu daļiņas. Indijā viņš bija gulējis tādā pašā gultā un bieži modies no asiņainiem murgiem. Lai kādu sodu sev uzlicis, no šīm atmiņām par saviem un tēva noziegumiem viņš nejaudāja šķīstīties.

"Nav tādas lietas kā aizmiršana," bija rakstījis Opija lietotājs.

Pulkvedi pārņēma niknums un kauns. Viņš izstiepa rokas, pavērsa galvu pret griestiem un atvēra muti, it kā kliegdams. Lai arī pār lūpām neizvēlās ne skaņa, rēciens, nedzirdami atbalsodamies, pletās viņā pašā, un Bruklains juta, kā viņu sagrābis pirmatnējā niknuma spēks, kas pārpilda krūtis un draud uzsprāgt. Asinsvadi uz pieres dunēja, itin kā grasīdamies pārplīst. Kakla cīpslas nostiepās tik sasprindzināti, ka mēmais rēciens draudēja tās pārraut pušu.

Sīkais draņķis!

Policija zināja par šaujampulveri to apliecināja konstebls, kas stāvēja lievenī. "Kā es visu paskaidrošu lordam Pālmerstonam? Nekas nebija saistījis mani ar slepkavībām taču tagad sāksies nopietni jautājumi par iemesliem, kālab es savā namā glabāju šaujampulveri. Un pat lords Pālmerstons būs spiests apsvērt neiedomājamo."

Tiesa, šādam iznākumam Bruklains jau sen bija sagatavojics. Tā kā telegrāfa līnijas pāri okeānam nesniedzās un policija ziņas turp nogādāt nespēja, viņš varētu mierīgi aizbēgt uz Ameriku. Šajā plašajā valstī viņa pēdas ātri izgaisīs. Galu galā, Indijā viņš bija daudz iemācījies par maskēšanos.

Tomēr pierādījumi par viņa apkaunojumu nedrīkstēja palikt.

Bruklains devās lejup pa kāpnēm. Pa spraugu ārdurvīs saklausīdams konsteblu aiz durvīm mīņājamies, viņš paņēma sērkociņu kastīti un lampu ar šaujampulveri. Tad viņš uzlavījās atpakaļ guļamistabā un novietoja lampu blakus gultai.

Atradis pagultē nazi, viņš sagrieza palagu strēmelēs, vienu strēmeli piesēja pie lampas degļa un izvilka pa istabu pāri grīdai. Pirmās strēmeles galam viņš uzlika virsū otru strēmeli, ko arī izritināja pa grīdu. Tā viņš izrīkojās arī ar trešo un ceturto strēmeli, nostiepdams, izlocīdams un noklādams ar tām visu istabu.

Visbeidzot Bruklains dažviet gar strēmelēm nolika sērkociņus ja liesmas sāktu dzist, sērkociņi uzkurinātu tās no jauna.

Tad Bruklains aizšķīla sērkociņu. Dziļi plaušās ievilkdams puvušo olu smirdoņu, lai lieku reizi sevi pamocītu, viņš pielika liesmu pie ceturtās strēmeles gala. Kamēr liesma gausi uzsāka slīdēt pa sloksni, vīrietis izgāja no guļamistabas un aizvēra durvis.

Straujiem soļiem nokāpis pa kāpnēm, Bruklains pa sētas puses durvīm izgāja pagalmā. Pat šajā drūmajā nostūrī bija jūtama vēja pūsma. Šonakt miglas nebūs. Pilsēta labi redzēs savu iznīcību.

Viņš aizvēra pagalma vārtiņus, devās pa eju projām, aizvēra otrus vārtiņus un izgāja uz paralēlās ielas.

-    Puis! Bruklains uzrunāja ubagu, vienu no nelaimīgajiem, kuram neizdosies aizbēgt no pilsētas. Te būs šiliņš, ja izpildīsi manu lūgumu.

-   Šiliņš? Zēnā modās aizdomas. Ko kungs gribēs par veselu šiliņu?

-    Kurš no jums ir Opija lietotājs? de Kvinsiju un pārējos, kuri izsteidzās no doktora Snova mājas, uzrunāja nepazīstams noskrandis puisis.

-    Kālab tu jautā? vaicāja de Kvinsijs.

-    Aha, tas pats vien būs. Džentlmenis jau teica, ka būšot strups večuks. Džentlmenis man izmaksāja šiliņu, lai sekoju asiņu pēdām no Grīkstrītas trīsdesmit astotā numura. Vēlēja joņot, ko kājas nes. Vēlēja nodot ziņu.

-    Kā šī ziņa skan?

-    Džentlmenis izsaka nožēlu, ka nebija mājās, kad nācāt viņu apciemot.

Gaiss šķita saspiežamies. De Kvinsijam radās sajūta, ka neredzama roka iebelzusi viņam pa pakrūti. Blakus ielā nogranda sprādziens, un no triecienviļņa viņam sāka zvanīt ausīs. Pat tādā attālumā varēja labi dzirdēt dārdoņu, no gaisa birstot gruvešiem un atlūzām.

Visi steidzās uz ielas stūra pusi. Nonākuši Grīkstritā, viņi pārsteigti nolūkojās uz trīsdesmit astotā numura namu.

Augšstāvs liesmoja. Otrā stāva labās puses istaba bija gluži vai izsprāgusi uz ielas. Logu stikli bija izbiruši. Celtnes ķieģeļu fasāde liecās uz ielas pusi, grasoties sagrūt.

Policists, kurš bija stāvējis sardzē pie mājas durvīm, tagad nekustīgi gulēja uz ielas.

Kamēr Raiens ar Bekeru steidzās pie policista, ielā sāka pulcēties panikas pārņemti cilvēki. Jaucās kliedzieni un aizvien skaļāki liesmu krakšķi. No uguns apņemtajām ķieģeļu sienām vēlās rūgti dūmi.

Raiens un Bekers drudžainā steigā pārvilka nokritušo konsteblu uz ielas pretējo pusi. Sienas nokrakstēja, ķieģeļi noskrapstēja, un piepeši māja ar milzīgu blīkšķi sagāzās. Uz visām pusēm lidoja atlūzas.

Ļaudis klupdami krizdami pamuka no ielas. Raiens ar Bekeru palika stāvam, pārliekušies pāri konsteblam, sargādami to no ķieģeļu un dēļu gabaliem, kas bira visapkārt. Tālumā trinkšķēja ugunsdzēsēju zvans.

Puskvartāla attālumā, ieniris nišā, Bruklains vēroja, kā pārsteigtais un satriektais Opija lietotājs uzlūko postažu. Kopā ar viņu bija Raiens ar Bekeru, kuri nespēja pretoties impulsam pieskriet pie nokritušā konstebla, lai patēlotu varoņus.

Turpat grozījās arī komisārs Meins. Viņš neapšaubāmi drīz runās ar lordu Pālmerstonu.

Bruklains steigšus aizsoļoja prom.

Visi izkāpa no karietes pie vaska figūru muzeja.

-     Bruklains šorīt te redzēts, atgādināja de Kvinsijs.

Viņi palūkojās uz dienvidaustrumiem, no kurienes stipra

vēja pūsma nesa Grīkstrītas ugunsgrēka dūmus. Kad viņi devās prom, divas brigādes pūlējās apdzēst trakojošās liesmas.

-    Ļaudis raizēsies par dūmiem. Valodas par sprādzienu izplatīsies. Panika vērsīsies plašumā, de Kvinsijs sprieda.

Viņa vārdu patiesīgumu apliecināja retie gājēji un nelielā satiksme ielās.

Komisārs Meins norādīja uz muzeju. Ko jūs šeit cerat atrast?

-    Bruklainam ir darba pilnas rokas, viņš nebūtu šurp nācis, ja tas nebūtu svarīgi.

De Kvinsijs bija spiests vairākas reizes klauvēt pie kases lodziņa, līdz atnāca darbiniece.

-    Beidzot kāds apmeklētājs! viņa iesaucās.

-     Diemžēl ne, atteica Meins, uzrādīdams savu policijas komisāra žetonu.

Neslēpdama vilšanos, sieviete atvēra durvis.

-    Šeit pirmīt ieradās kāds džentlmenis, de Kvinsijs sacīja muzeja darbiniecei un aprakstīja Bruklainu.

-    Jā, viņš uz stundu izīrēja visu izstādi. Viņam piebiedrojās vēl trīs džentlmeņi. Citu apmeklētāju mums šodien nav bijis.

-    Kurp viņi devās?

-    Uz Šausmu kambari, kasiere atbildēja.

Visi iegāja aptumšotā telpā un ieraudzīja tur divus vīrus, kas kapsētā ceļ ārā no zārka mironi. Attēlojums bija tik īsts, ka Emilijai uz mirkli aizrāvās elpa.

-      Bērks un Hērs, "augšāmcēlēji" jeb līķu zagļi, de Kvinsijs noteica.

Citā ainā bija redzama asinīm notraipīta giljotina un uz tās novietotas divu Franču revolūcijas upuru galvas.

-      Robespjērs un Marija Antuanete, paskaidroja de Kvinsijs.

Pie nākamās ekspozīcijas viņš spēji apstājās tajā uz grīdas gulēja līķi ar iedauzītām galvām. Vīrietis bija atvēzējis āmuru pret tavernas darbinieku, kas stāvēja pie letes.

-   Tad, lūk, kādēļ Bruklains šurp nāca, novilka de Kvinsijs. Te skatāms Džons Viljamss. Vai jums, komisāra kungs, šis cilvēks šķiet pazīstams?

Mirkli vilcinājies, Meins atbildēja: Kungs tētīt, viņš patiesi atgādina Bruklainu!

-     Pārdabiska līdzība. Bruklains izjuta apsēstību ar tēva izdarītajām slepkavībām. De Kvinsijs norādīja uz grotesko ainu, kuru no apmeklētājiem norobežoja nostiepta virve. Vai, aplūkodams šo vaska figūru, viņš iztēlojas sevi nogalinām šos cilvēkus, tāpat kā to reiz darījis tēvs?

Komisārs sarauca pieri. Vai tā ir opija radīta doma? Man jau galva griežas.

-    Mums, pārējiem, no šīm runām galvas griežas jau kopš sestdienas vakara, iestarpināja Raiens.

-    Un vienlaikus tas mudina pašiem kustināt smadzenes, piebilda Bekers. Piemēram, man radusies šāda doma. Bruklains nebūtu iznīcinājis savu mājvietu, ja nebaidītos no drīzas atmaskošanas. Viņš apzinās, ka viņam nav daudz laika.

-    Jā. Bruklaina plāns, lai kāds tas būtu, tiks īstenots šonakt, de Kvinsijs piekrita.

Kariete apstājās Oksfordstrīdā netālu no bezkāja ubaga, kurš bija novietojis kāju stumbeņus uz platformas ar ritentiņiem.

Raiens ar žestu pieaicināja ubagu klāt.

Ritentiņiem čīkstot, ubags tuvojās.

-    Edvard, manu krietno cilvēk, viņu uzrunāja de Kvinsijs, sēdēdams karietē tā, lai neviens svešs nevarētu viņu redzēt. Vai esat saņēmuši vēl kādas ziņas?

-     Jā, par to pulkvedi Bruklainu, kuru meklējat. Viens puika ar atkritumu vedēja divričiem šorīt sekojis viņam līdz dokiem.

-    Kuriem dokiem?

-    Puika nevarējis piekļūt tuvāk un to noskaidrot. Bruklains sēdējis policijas ratos kopā ar trim konstebliem.

-     Konstebli? Policijas rati? komisārs bažīgi atkārtoja. Man par to nekas nav zināms.

-     Vai varēsiet atlicināt šiliņu šim nelaimīgajam? de Kvinsijs lūdza.

Komisārs iemeta Edvarda tasītē sudraba monētu.

-    Pateicos, saimniek! Lai jums svētība!

-    Uzklausi ziņas arī turpmāk, Edvard! de Kvinsijs uzsauca, kad kariete sakustējās.

-    Doki? Bekers noteica. To ir dučiem!

-    Bruklaina pagātne man liek nojaust, kuri doki viņu interesēs, atteica de Kvinsijs.

-    Kāpēc tā sakāt?

-    Divdesmit gadu Bruklains dienējis Indijā. Komentāros, kurus viņš ierakstījis manās grāmatās, minēts, ka viņš tur daudzus nogalinājis. Opija dēļ. Viņš nogalinājis arī Britu Ostindijas kompānijas dēļ. Šo uzņēmumu viņš vairākkārt uzsvēra savās piezīmēs.

Nedaudz tālāk uz stūra slaistījās divas ielasmeitas.

-     Beker, palūdziet, lai kučieris aptur, de Kvinsijs sacīja.

Tiklīdz kariete apstājās, sieviešu sejās parādījās cerība.

-    Dorisa! Melinda! Kāds prieks jūs atkal redzēt!

-    Mans iemīļotākais večukiņš! attrauca Dorisa, samirkšķinādama plakstus.

Melinda skaļi ieirdzās ar bezzobaino muti.

-      Esmu sagādājis jums kādu darbiņu, de Kvinsijs sacīja.

-     Paga! Vai tie nav naktstauriņi, kurus mēs nopratinājām Voksholas dārzos? apjucis vaicāja Raiens.

-    Labāk gan atkal sūtiet pēc policijas ratiem, de Kvinsijs viņam ieteica. Šonakt mums šīs smalkās dāmas un viņu draudzenes būs nepieciešamas.

-    Tēvs, Dieva vārdā, ko tu runā? Emilija stingri noprasīja.

16. nodaļa Nopūta no dzīlēm

Londonas doki stiepās gar Temzas krastmalu uz austrumiem no Tauera. Deviņpadsmitā gadsimta sākumā pilsēta dokus paplašināja, un drīz tai piederēja vislielākā osta pasaulē. Ap 1854. gadu trešdaļa šo doku bija Britu Ostindijas kompānijas pārziņā. Pa Temzu šurp brauca kuģi ar opija, tējas, garšvielu un zīda kravām, nogriezās kanālā, kas bija izrakts upes ziemeļu krastā, un cauri slūžām nonāca lielos līčos ar daudzām piestātnēm viens līcis bija domāts kuģiem, kas ienāca ostā, otrs tiem, kas gatavojās doties prom. Līči bija tik plaši, ka tajos vienlaikus noenkuroties varēja divsimt piecdesmit kuģu.

īsi pēc tumsas iestāšanās pie izturīgajiem vārtiem pieripoja policijas rati. No tiem izkāpa Bruklains un piegāja pie sarga, kurš pacēla laternu un, tās gaismā pazinis Bruklainu, pamāja ar galvu.

-    Atkal atgriežaties? sargs jautāja. Viņam aiz muguras stāvēja vairāki citi vīri. Mēteļu stērbeles plivināja auksts vējš.

-    Tāda ir lorda Pālmerstona pavēle.

Bruklains izņēma savus dokumentus.

-    Nav vajadzīgs. Jūsu žetonu esmu redzējis ne reizi vien.

-    Viņa gaišība joprojām raizējas par baumām, ka daži tiecas izmantot pilsētā valdošo paniku un izraisīt dokos jukas.

Atkārtoti minēdams lorda Pālmerstona vārdu, Bruklains panāca vajadzīgo iespaidu. Iekšlietu ministra pārziņā bija visas valsts, tostarp ari doku drošība. Ārlietu ministra amatā Pālmerstons bija arī nodrošinājis sev vietu Britu Ostindijas kompānijas padomē.

-    Dievs mans liecinieks, panika patiešām ir izplatījusies, sargs piekrita. Vakar vakarā pulks jūrnieku, bēgot no pūļa, iebarikādējās noliktavā pie Šedvelas līča. Visi gandrīz aizgāja bojā. Mums noderēs jebkura palīdzība, kādu viņa gaišība var mums sagādāt.

Sargs atvēra vārtus un pamāja kučierim, ļaudams policijas ratiem iebraukt teritorijā.

-     Mēs esam dzirdējuši baumas par opija noliktavu, Bruklains turpināja.

-    Apskatiet paši. Dariet, kas jums jādara.

Rati pabrauca garām sargiem, kas ar laternām apgaismoja ceļu.

Pie noliktavas rati apstājās, un no tiem izkāpa visi trīs vīri, kas bija pārģērbušies par konstebliem. Patiesībā tie kopā ar Bruklainu agrāk bija dienējuši Indijā.

Saltais vējš dzina viļņus pret piestātnes malu. Tālumā šūpojās laternas tur krastmalā patrulēja sargi.

Vīri, kas uzdevās par konstebliem, iededzināja savas laternas un iegāja noliktavā. Bruklains ar biedriem jau trīs reizes bija ieradies, aizbildinādamies ar drošības pārbaudi, bet ratu augsto sienu aizsegā nodarbojās ar pavisam kaut ko citu. Drošības dēļ lielākā daļa pulvera muciņu bija nelielas piecas collas diametrā un astoņas collas augstas.

Aukstajā decembrī tās mierīgi varēja paslēpt padusē, zem vaļīgā, biezā ziemas apģērba.

Pārliecinājušies, ka noliktavā nav nevienas dzīvas dvēseles, Bruklains un līdzbiedri apstaigāja ar maisaudeklu apsegtos opija krāvumus un pārbaudīja, vai pulvera muciņas atrodas slēptuvēs. Pēc tam viņi telpā novietoja vēl dažas muciņas. Divdesmit gadu pieredze ļāva Bruklainam iztēloties šķebinošo smaku, ko radīja kaļķi, ar kuriem opijs apstrādāts vēl Indijā.

-    Es dodos prom šonakt, viņš pavēstīja vīriem.

-    Tik drīz?

-     Pret mani modušās aizdomas. Laiks veikt stratēģisko atkāpšanos.

Armijā pierastais teiciens visiem lika pasmaidīt.

-    Jūs esat paveikuši visu, par ko vienojāmies, Bruklains turpināja. Rīt, kad uguns būs iznīcinājusi daudzas ēkas, pilsētā būs palicis maz cilvēku. Bankas un kantoru ēkas, kas vēl būs neskartas, netiks apsargātas. Ievāciet visas trofejas, kādas vien vēlaties. Jūs neviens neatturēs, īpaši tad, ja būsiet konsteblu formās. Neaizmirstiet nodedzināt ēkas, kuras izlaupāt.

-    Un jūs? Kāda trofeja tiks jums?

-    Iesākumā kaut vai visa šī opija iznicināšana.

-    Un pēc tam?

-    Kad nodegs puse Londonas, iespējams, sāksies visaptveroša panika, kas izraisīs revolūciju.

-    Jūs vienmēr runājat par revolūciju, kāds ieteicās.

-    Armijas uzdevums būtu aizsargāt Angliju, bet Indijā mēs tikai palīdzējām aristokrātiem iedzīvoties vēl lielākā turībā, pārdodot opiju. Es pat nezinu, cik cilvēku es nogalināju to nelietīgo augstmaņu un šīs nolādētās mantas dēļ. Man sajucis skaits.

-    Tāpēc jūs tagad slaktējat angļus.

-     Upuri ir neizbēgami. Sistēmu nepieciešams izdeldēt, pilnībā iznīdēt. Man ir patīkami uzzināt, ka augstmaņi, kas tikuši uz zaļa zara mūsu pastrādāto slepkavību dēļ, tagad dzīvo vienās bailēs.

-    Varat ņemt savu revolūciju. Mēs ņemsim naudu.

-    Godīgs darījums. Jums nebūs grūti atstāt pilsētu nozagtajos līķratos. Saģērbieties par apbedītājiem un zārkos uz salaupītās naudas noguldiet miroņus. Neviens jūs neaiztiks.

-    Jo ātrāk sāksim, jo labāk. Sargiem pie vārtiem pateiksim, ka viss izskatās kārtībā.

-    Vai degļu garums ļaus tiem gruzdēt desmit minūtes?

-    Jā. Līdz tam laikam mūsu vairs tuvumā nebūs. Mēs būsim drošībā. Vīrietis atvilka nost maisaudeklu, atklādams skatienam degļa auklu starp opija briketēm. Aizdedziniet šo. Tā ir savienota ar daudzām citām.

Bruklains aizšķīla sērkociņu.

-    Stāt! pavēlēja kāds vīrietis.

Pusjūdzi no dokiem pa bruģētu ceļu grabēdams brauca kebs. Tas tuvojās Retklifas lielceļam.

Sēdēdama ratos, Mārgarita Džūela pazina nomācošās ielas, un viņu pārņēma satraukums.

-    Nē! Jūs neteicāt, ka mēs brauksim šurpl

-    Es apzinos, cik tas jums ir smagi. Emilija pieskārās viņas rokai. Mums nepieciešama jūsu palīdzība.

-    Jums ij prātā nenāk, cik tas ir smagi.

Kebs nogriezās uz Retklifas lielceļa. Parastos apstākļos tik rosīgā, dzīvīgā iela tagad grima spokainā pamestībā to bija iztukšojušas bailes.

-    Vediet mani atpakaļ! Es zvērēju, ka manas acis vairs neuzlūkos šo vietu!

-    Mārgarita, ierunājās Bekers, jūsu dēls ir jāaptur.

-    Taisni tamdēļ es gāju uz Skotlendjardu! Pat vārajā gaismā, ko garāmbraucot meta ielas laternas, vecā sieviete bija aizgriezusi galvu, lai rēta nebūtu redzama.

-    Jūs, Mārgarita! Tieši jūs varat viņu apturēt, Emilija uzsvēra.

Nonācis norādītajā vietā, kebmens apturēja zirgus.

Mārgarita paskatījās ārā un ievaidējās.

Pa logu viņa redzēja veļas veikalu, kas 1811. gadā piederēja Timotijam Mārām un kur Džons Viljamss nokāva pirmos četrus upurus.

Viņa runāja tik klusu, ka Emilija un Bekers teju nesaklausīja. Jūs mani nepiespiedīsiet tur ieiet.

-    Nebūs tur jāiet, Emilija viņu mierināja. Mēs uzkavēsimies otrpus ielas. Mans tēvs ar komisāru Meinu ieradās te agrāk un sameklēja piemērotu vietu, kur varam nogaidīt.

Kopā ar Bekeru viņa palīdzēja Mārgaritai izkāpt no keba tā, lai viņai nenāktos lūkoties uz veikalu.

Uzpūta dzestrs vējš.

Čīkstēdamas atvērās pretējā nama durvis. Aiz tām šķita melnējām vienīgi tumsa.

-    Nāc iekšā, Emilija! de Kvinsijs no iekšpuses sauca.

Kad acis aprada ar tumsu, varēja noprast, ka viņi atrodas pārtikas veikalā. Gaisā bija jūtama miltu smarža. Plauktos blakus daudzviet reklamētajām zālēm rindojās biskvītu kārbas.

Veikli aizvēris durvis, Bekers aizveda Margaritu pie letes un apsēdināja krēslā. Sieviete drebēja un vairījās skatīties pa logu.

De Kvinsijs piegāja viņai klāt. Mārgarita, es esmu Emīlijas tēvs. Atbildi viņš nesaņēma. Paldies, ka piekritāt atbraukt. Jūsu klātbūtne ir ārkārtīgi būtiska.

Mārgarita tā kā iešņukstējās, taču joprojām neteica ne vārda.

-     Šis džentlmenis ir policijas komisārs Meins. Arī viņš jums ir milzīgu pateicību parādā.

-    Kāpēc jūs mani šurp atvedāt? Mārgarita sāpināta izgrūda.

-    Mēs uzskatām, ka šonakt jūsu dēls pastrādās vēl šausmīgākus noziegumus nekā agrāk.

-    Vai tas maz ir iespējams?

-    Mēs domājam, ka viņš iecerējis uzspridzināt Britu Ostindijas kompānijas dokus. Šādā vējā liesmas gandrīz noteikti pārņems visu Londonu.

-    Nevar būt!

-    Tad viņš pametīs pilsētu, iespējams, uz visiem laikiem, taču pirms tam noteikti atgriezīsies šeit. Viņa apsēstība ar tēva paveiktajām slepkavībām, viņa apmātība atgriezties pagātnē… tas liek man domāt, ka viņš nespēs pretoties vilinājumam vēl beidzamo reizi apciemot Māra veikalu.

Istabā iestājās klusums.

-     Džons Viljamss! Bija savādi dzirdēt Mārgaritu nosaucam pilnā vārdā vīrieti, kuru viņa reiz bija mīlējusi. Lai viņš Dieva nolādēts! Lai es pati Dieva nolādēta! Lai Dieva nolādēts ir mūsu bērns!

Arī pustumsā varēja saskatīt rētu uz vaiga, kad sieviete, pagriezusi galvu, vērās ārā pa logu.

-    Tolaik šeit bija apavu veikals. Tai vakarā, kad Džons Viljamss gribēja izrunāties ar Māru, viņš esot nostājies šeit, ēnās, pie veikala. Viņš redzēja, kā es dodos pildīt saimnieka pavēli. Mārs paziņoja, ka gribot austeres ģimenes vakariņām. Patiesībā tas nejaucenis gribēja, lai es pārbīstos, staigādama tumsā. Kad mani vairs uz ielas nevarēja saskatīt, Džons Viljamss iegāja veikalā un…

Pāri Mārgaritas vaigiem ritēja asaras.

-   Ja jūs mums palīdzēsiet, de Kvinsijs sacīja, tam, kas tika iedarbināts pirms četrdesmit trim gadiem, beidzot tiks pielikts punkts.

-    Stāt! pavēlēja kāds vīrietis.

Turēdams sērkociņu turpat degļa auklas galā, Bruklains strauji pagrieza galvu turp, no kurienes bija atskanējusi balss. Tā nāca kaut kur no augšas.

Viens no Bruklaina biedriem pacēla laternu. Blavais gaismas loks aizsniedzās gandrīz līdz jumtam un apspīdēja vīrieša seju. Tas izrādījās Raiens. Viņš bija paslēpies uz opija brikešu krāvuma.

Atvērās durvis, un, spējas vēja brāzmas satverti, Bruklains un viņa trīs vīri atkāpās līdz sienai.

Telpā ieskrēja konstebli ar stekiem un laternām rokās un vērsa pret viņiem gaismas starus.

Miegdams spilgtajā gaismā sāpīgi apžilbinātās acis, Bruklains pielaida uguni degļa auklai.

-    Nē! iekliedzās Raiens.

No liesmas pašķīda dzirksteles un dUmi, tā virzījās pa auklu, kuras lielākā daļa bija ieslēpta zem opija klučiem.

Raiens noslīdēja lejup pa krāvumu, apaviem ķeroties maisu audeklā.

Ar būkšķi piezemējies uz koka grīdas, viņš vienā stiepienā metās pie degļa auklas.

Līdz tai viņš netika. Bruklains paguva izraut nazi un iešķēla Raienam rokā.

Raiens sāpēs iekliedzās un, satvēris savainoto roku, metās atpakaļ.

-    Cik konsteblu jums te ir? Bruklains uzsauca.

Viņa vietā atbildēja viens no Bruklaina biedriem. Izskatās kāds ducis.

-    Un pusducis vēl tur, paziņoja cits Bruklaina biedrs, norādīdams uz patrulētājiem, kas ienāca pa tālākajām durvīm.

Asinīm noplūdušais Raiens pa otram lāgam pūlējās satvert degļa auklu, taču bija spiests izvairīties no jauna Bruklaina naža cirtiena.

-     Tu paņēmi līdzi pārāk maz policistu, Bruklains sacīja.

Visi trīs viņa biedri rokās tagad turēja nažus.

Konstebli viņus ielenca, taču Bruklainam rūpēja vienīgi tas, lai kūpošā liesma, dzirksteles mezdama, pazūd opija kluču krāvumā.

-    Uz priekšu! viņš pavēlēja.

Viņu kustības bija pārsteidzoši zibenīgas. Pirms konstebli paguva reaģēt, labi apmācītie karavīri uzbruka, liekot lietā divdesmit gados Indijā un Ķīnā apgūto prasmi un disciplīnu. Rīcība, kas parastiem cilvēkiem pat iztēlē izraisītu nelabumu, viņiem neliktos pat acumirklīgu šaubu vērta tik ļoti viņi bija pieraduši pie varmācības. Tā bija britu armijas elite pateicoties tai, ceturtdaļā pasaules plīvoja britu karogs.

Zemē novēlās steki. Aizripoja ķiveres. Sašķīda laternas.

Asie naži svilpdami pāršķēla audumu un miesu, šaudījās straujāk, nekā acs spēj izsekot, bez mitas cirzdami uz visām pusēm. Dažu mirkļu laikā visur gulēja ievainotie, skanēja vaidi, un daži izpūta pēdējo dvašu.

No nokritušajām un sadauzītajām laternām pacēlās liesmas, izplūdusī petroleja jaucās ar asinīm.

-    Tie stulbie izdzimteņi iedomājās ar mums līdzināties, noteica Bruklains.

-    Vārti būs ciet, viens no biedriem brīdināja.

-    Rāpsimies pāri sienai un kājām aiziesim līdz līķratiem, otrs ieteica.

-     Nekas nav mainījies. Plāns ir spēkā. Salīdzinot ar Indiju, šī ir bērnu spēle.

-    Bija gods dienēt kopā ar jums! Bruklains paziņoja.

-    Arī ar jums, pulkvedi. Ceru, ka jums izdosies panākt to revolūciju.

Noliktavu piepildīja šāviena dārds.

Visi trīs Bruklaina biedri, kas tobrīd steidzās pie durvīm telpas dziļumā, pārsteigti apsviedās, ieraugot Bruklainu noslīgstam uz ceļiem.

Asinīm noplūdušais Raiens uzvilka savu Kolta sistēmas revolveri otro reizi un izšāva, nogalinot vienu no vīriem, kas maskējās par konsteblu. Kamēr pārējie divi raudzīja atgūties no pārsteiguma, Raiens izšāva trešo reizi, un lielais ierocis viņa plaukstā spēcīgi nodrebēja. Stobra galā noplaiksnīja zibsnis, uzvirpuļoja dūmu strūkla. Lode netrāpīja mērķī, taču apdullinošos blīkšķus katrā ziņā varēja dzirdēt lielā attālumā. Drīz ēkā iesteigsies citi sargi.

Piepeši abi neievainotie vīri, zābaku zolēm skrapstot pa noliktavas grīdu, metās bēgt cauri dūmu mutuļiem. Durvis tālākajā sienā ar būkšķi atsprāga vaļā, un viri nozuda nakts tumsā.

Raiens vēroja, kā Bruklains sagumst un izstiepjas garšļaukus uz grīdas.

Man stāstīts, ka šāda tipa revolveri jūsu cilvēks turēja rokā, kad tēloja atentātu pret lordu Pālmerstonu, Raiens sacīja. No naža radītās brūces sāpēm saviebis seju, viņš tuvojās Bruklainam, kas gulēja uz grīdas. Smalki aprēķināts pārliecīgs šaujampulvera daudzums uzspridzināja pistoli, neievainojot jūsu cilvēku. Novērsdams šķietamo slepkavības mēģinājumu, jūs iekarojāt vēl lielāku Pālmerstona uzticību, bet uzbrukums Kabineta loceklim palīdzēja sēt paniku. Ar šo pistoli gan nekādas kļūmes neradīsies. Ieroču meistars, kurš man to aizdeva, pieraudzīja, lai tās cilindros nonāk paredzētais daudzums šaujampulvera, ložu un prapja. Raiens nostājās pie zemē gulošā Bruklaina. Lūdzu, nemirstiet no lodes! Es gribu redzēt jūs karātavās, viņš sacīja.

Pēkšņi Raienam aizrāvās elpa, viņš saviebās un grīļodamies spēra soli atpakaļ. Bruklaina dūriens bija negaidīts un pārsteidzoši straujš.

Iestenējies Raiens satvēra vēderu un krita atmuguriski opija krāvumā. Ceļgali saļodzījās, un viņš noslīdēja sēdus uz grīdas.

Par spīti sāpēm, Bruklains uztrausās kājās, saņēmās un piegāja pretiniekam klāt. Kad viņš atvēzēja nazi un dzīrās izdarīt pēdējo cirtienu, tuvumā atskanēja kliedzieni.

Raiens pēdējiem spēkiem pacēla prāvo, smago revolveri abās rokās, noturēja to taisni, uzvilka gaili un atkal nospieda mēlīti.

Apdullinoši skaļais šāviens netrāpīja Bruklainam. Viņš pavērās uz durvīm, aiz kurām aizvien skaļāk skanēja niknas balsis, un tad uz Raienu, kas pūlējās vēlreiz pielādēt revolveri.

Un tad Bruklains metās prom, nozūdot aizvien biezākajos dūmu mutuļos.

Noliktavā ieskrēja vairāki sargi. Ieraugot ievainotos un mirušos, ko apgaismoja liesmas, kas pieņēmās spēkā, viņi satriekti gluži vai sastinga uz sliekšņa.

-     Bruklains un divi vīri konsteblu drēbēs aizskrēja pa tām durvīm, Raiens izmocīja. Viņš dodas uz muri ap dokiem. Bruklains ir ievainots.

Revolveris izslīdēja Raienam no pirkstiem un smagi nokrita uz izstieptajām kājām.

Daži sargi aizsteidzās pie durvīm, lai sekotu bēgļiem. Citi pūlējās apdzēst liesmas, mīdot tās ar kājām.

Iesteidzās vīri, nesdami spaiņos ūdeni no piestātnes, un šļāca uz uguni.

-    Šaujampulveris, Raiens izstenēja. Zem opija.

-    Šaujampulveris?

Raiens pūlējās runāt skaļāk. Deglis ir aizdedzināts.

Dūmu apņemts, Raiens satvēra maisu sev aiz muguras un mēģināja uzrausties stāvus. Šķita, ka paiet mūžība, iekams viņš nostājās uz kājām. Bikses likās slapjas, it kā urīna samērcētas un tā ari, iespējams, bija noticis, lai gan viņš zināja, ka lielākoties tās pielijušas asinīm.

-    Vajag… Viņš ieklepojās, jo dūmi kairināja rīkli. …atvilkt nost opija klučus un atrast degļa auklu.

-    Vai jūs teicāt "šaujampulveris"?

Raiens izrāva no krāvuma maisaudeklā ietītu opija paku un nosvieda uz grīdas.

-    Un aizdedzināts deglis? ieprasījās kāds cits.

Sāpēs vaikstīdamies, Raiens izvilka vēl vienu maisu no krāvuma.

-    Laižamies prom, velns un elle! kāds iebrēcās.

-     Pagaidiet! Vējš… Raiens ievaidējās. Vējš aiznesīs liesmas uz pilsētu. Viņš turpināja raut pakas uz grīdas un beidzot iesaucās: Atradu!

Galva reiba. Viņš pūlējās sasprindzināt redzi, lai saskatītu dzirksteles. Par daudz. Augstais Dievs, tā sadalīta trīs auklās!

Vīri piesteidzās palīgos. Opija brikešu pakas lidoja uz visām pusēm.

-     Viena ir šeit! sauca kāds sargs, nokniebdams degošas auklas galu.

-    Divas aizstiepjas šajās kaudzēs!

Kāsēdami sargi lidināja opija pakas ejās.

-    Te!

-    Šī sadalās vairākās!

-    Veicīgāk!

-    Es vienu redzu!

-    Es otru!

Sargi skrēja gar krāvumiem, drudžaini raudami nost pakas.

Raiens atrada vēl vienu auklu un nogrieza tās liesmojošo galu. Kājas saļodzījās.

-      Pēdējā atrodas zem šīs kaudzes! kāds iesaucās. Mēs nepagūsim izraut!

-    Bēgam!

Vīri aizskrēja. Kāds satvēra Raienu un grūda uz durvju pusi. Sprādziena vilnis pacēla detektīvinspektoru gaisā un izmeta ārā. Ievainotais ķermenis spēcīgi atsitās pret grants laukumu un trieciena iespaidā aizripoja. Noliktavas sienas izjuka, debesīs lidoja koka šķēpeles, maisaudekla skrandas un opija briketes, un vilnis stūma Raienu tālāk, tā apdullinādams, ka viņš teju neapjēdza, ka pārvejas pāri piestātnes malai un iekrīt ūdenī.

Bruklains piespieda sevi nelikties zinis par sāpēm krūtīs. Atsperdamies ar spēcīgajām kājām, viņš rausās augšup pa uzbērumu pie mūra pakājes un centās sev iegalvot, ka ievainojums nav bīstams, citādi viņš nespētu tik ātri paskriet. Lode bija trāpījusi krūtīs labajā pusē. Biezais virsmētelis, svārki un veste noteikti absorbējuši daļu trieciena, un lode nebija ieurbusies dziļi. Viņš par to jutās drošs.

Vējš, kā parasti, dzenāja miglu, ceļu rādīja zvaigznes un pusmēness debesīs. Nonācis pie mūra, Bruklains atrada uz zemes novietotas kāpnes. Britu Ostindijas kompānijas sargi mēdza tādas lietot, lai uzkāptu uz mūra un apmētātu ar akmeņiem zagļus, ja saņēma ziņas, ka tādi tuvumā pulcējas.

Viņš pieslēja kāpnes un trausās augšup. Pie ribām asi smeldza, taču, dziļi ieelpodams, viņš secināja, ka sāpes rada vien nobrāzumi. Mūra augšmalā bija iestiprināti noasināti mietiņi un starp to smailēm iespraustas stikla lauskas. Aiz muguras dzirdēja skaļas vajātāju balsis, Bruklains pieķērās diviem nosmailinātajiem mietiem un vilkās augšup, lai novietotu kāju uz stikla lauskas. Bikšu stara aizķērās aiz kaut kā asa, un audums čirkstēdams pārplīsa. Celdams kāju žogam otrā pusē, viņš aizspēra kāpnes, un tās ar blīkšķi nogāzās zemē.

Kas tur bija? kāds skaļi iesaucās.

Bruklains karājās otrpus sienai. Tajā pusē mūri apjoza grāvis, tādēļ tas bija augstāks.

Pēkšņi krūtīs kaut kas šķita pārtrūkstam. Bruklains pat saklausīja paukšķi, un cauri visam augumam izšāvās neizturamu sāpju šautra. Viņš palaida rokas vaļā un krita. Lai ari gatavs piezemēties, viņš tomēr ieelsās, kad ieliecās ceļgalos un nenoturējies nogāzās uz sāniem.

Dusmīgās balsis tagad skanēja otrpus žogam. Bruklains ar pūlēm uzslējās stāvus, skriešus šķērsoja grāvi un uztrausās pa nogāzi augšup. Pārkāpis pāri koka baļķēnu žogam un nonācis Ostindijas kompānijas doku ceļā, viņš juta, kā labo ceļgalu pārņem sāpes.

No šī augstuma viņa skatienam pavērās gan noliktava, gan kuģu līcis. Pa atvērtajām noliktavas durvīm ārā lauzās liesmas.

Tieši priekšā pletās miglā tītas pilsētas aprises. Viņš uzsāka skriet neveiklā gaitā, līdzsvaru un ātrumu pielāgodams sāpēm ceļgalā.

Un sāpēm krūtīs. Pēc nesenā paukšķa sāpes ietiecās dziļi.

Pēkšņā sprādziena vilnis nogāza viņu uz zemes. No noliktavas izvirda liesmu un gruvešu lava, debesīs uzšāvās uguns un dūmu stabi. Džinkstoņa ausīs pēc vairākiem šāvieniem noliktavas slēgtajā telpā tagad kļuva vēl spēcīgāka.

"Tikai viena eksplozija," Bruklains nodomāja.

Bet bija jābūt desmit. Daudzu sprādzienu spēkam vajadzēja nolīdzināt līdz ar zemi ne tikai noliktavu un tas nebija noticis -, bet arī citas tuvākās ēkas. Sprādzieniem vajadzēja uzmest gaisā tik daudz degošu koka atlūzu, ka pār apkārtni nolītu uguns lietus. Vējš būtu aiznesis dzirksteļu gūzmu pilsētā. Uz ziemeļiem no Ostindijas kompānijas doku ceļa sāktu degt mājas. It visur jau bija jāgruzd jumtiem.

Tumsā Bruklains ieraudzīja šūpojamies laternu gaismas viņam pa pēdām no dokiem steidzās cilvēki. Bruklains nonāca krustojumā, no kura aizstiepās piecas ielas, un devās uz dienvidiem, jo sprieda, ka vajātāji negaidīs viņu atgriežamies pie upes. Ielas plāksnīte vēstīja, ka viņš iet pa Čērčstrītu. Netālu viņš reiz bija nogalinājis savu māti un bijušo zaldātu un pielaidis uguni viņu krastmalas būdai.

Viņš pagāja garām baznīcai, kurā bija iemācījies lasīt. Prātā pazibēja pants no senlaikos apgūtās "Vispārējās Lūgšanas Grāmatas":

"ja mēs sakām, ka mūsos nav grēka, mēs sevi mānām, un mūsos nav patiesības."

"Meli," nodomāja Bruklains. "Manī nav grēka. Opijs ir grēks. Anglija ir grēks. Opija lietotājs ir grēks. Mans tēvs ir grēks."

Drīzāk klupdams un vilkdams kājas nekā skriedams, viņš nonāca Čērčstrītas dienvidu galā. Tur atkal piecas ielas veidoja krustojumu un aizstiepās uz dažādām debess pusēm. Policijas klabekļi cēla trauksmi, taču tie tarkšķēja tālumā, ziemeļu pusē, iespējams, Ostindijas kompānijas doku ceļā. Viņa taktika noteikti samulsinās vajātājus, un šis piecu ielu krustojums iedzīs tos vēl lielākā apjukumā.

Viņš izvēlējās ielu, kas aizstiepās uz rietumiem. Šo Brodstrltu viņš atcerējās no jaunības laikiem. Liesmas virs noliktavas meta vējā dzirksteles, un Bruklainam sirdī iemājoja cerība, ka Londonā tomēr izcelsies liels ugunsgrēks.

Arī nākamais krustojums palīdzēs sajaukt pēdas. Brodstrita pārgāja citā ielā, un Bruklains pat bez ielas plāksnītes bez mazākajām šaubām zināja, kur nonācis. Šo apkārtni Londonā viņš pazina labāk nekā jebkurš cits labāk, nekā Opija lietotājs pazina Oksfordstrītu.

Palūkojies pa kreisi, viņš satriekts atklāja, ka tumsā paklibojis garām Ņugrevelleinai. Tur ar astoņdesmit pirmo numuru starp nožēlojamiem veikaliņiem, kas apkalpoja galvenokārt jūrniekus, bija atradusies Kings's Arms taverna, kur viņa tēvs bija pastrādājis slepkavības, ielauzis galvaskausu un pārgriezis rīkli Džonam Viljamsonam, viņa sievai un viņu kalponei.

Džons Viljamss.

Džons Viljamsons.

Džons Viljamss.

Džons Viljamsons.

Pirms iestāšanās armijā Bruklains vēl pēdējo reizi bija apmeklējis Māra veikalu un Kings's Arms tavernu. Viņš bija iegājis abās ēkās, nostājies vietā, kur, pēc viņa domām, bija stāvējis un slepkavojis tēvs.

Pēc divdesmit gadu prombūtnes atgriezies no Indijas, kurp viņa tēvs bija daudzreiz devies ar tirdzniecības kuģiem, Bruklains pirmām kārtām devās uz Māra veikalu un uzkavējās tur.

Pēc tam viņš bija devies uz Kings's Arms Ņugrevelleinā, taču, viņam par nepatiku, tavernas tur vairs nebija un ielas rietumu pusē slējās augsts, drūms mūris, sargādams paplašināto doku teritoriju.

Kad tas te uzradās? viņš toreiz uzrunāja garāmgājēju, kas bailīgi pavērās jautātājā un traucās tālāk.

Bruklains bija aizsteidzies dienvidu virzienā uz Sinamonstrītu. Skrienot pārplūdis sviedriem, viņš atspiedās pret laternas stabu un ar atvieglojumu ieraudzīja, ka "Bumbiere", pansija, kurā viņa tēvs bija radis mājvietu pēc tam, kad nokāva Mārus un Viljamsonus…

Džons Viljamss.

Džons Viljamsons.

…joprojām pastāv. Pirmajā dienā pēc atgriešanās no Indijas Bruklainam izdevās noīrēt to pašu istabu. Pilnīgi iespējams, ka viņš pārlaida naktis tajā pašā gultā, kurā bija gulējis tēvs.

Tagad Bruklains klumburēja gar tavernas vietā izbūvēto augsto mūri, kas slējās tumsā. Gaisā plīvoja dzirksteles. Apkaimes ļaudis bija dzirdējuši sprādzienu, un daži drosmīgākie pat uzdrošinājās iziet no saviem mitekļiem un paraudzīties, kas noticis. Redzot dzirksteles krītam uz mājokļu sienām, viņi izmisīgi pūlējās tās apdzēst.

Sāpes ceļgalā lika Bruklainam saviebties ikreiz, kad viņš atbalstījās uz labās kājas, taču vislielākās mokas sagādāja ievainojums krūtīs. Zem daudzajām apģērba kārtām pie ādas krājās šķidrums, un maz ticams, ka tie ir fiziskās piepūles izraisītie sviedri. Lode varbūt ieurbusies dziļāk, nekā viņš vēlējies domāt.

Iedams garām attāli izvietotu laternu stabiem, viņš pētīja ēku numurus kreisajā pusē. Piecdesmit pieci, četrdesmit deviņi, četrdesmit trīs, trīsdesmit septiņi. Un turpat tālāk atradās Retklifas lielceļa divdesmit devītā numura ēka.

No Emiliias de Kvinsi/as dienasgrāmatas

Sēdēdama tumsā pārtikas tirgotavā līdzās Mārgaritai un turēdama viņas grumbainās rokas, es dzirdēju, kā tēvs pārcilā priekšmetus plauktos. Klusi, bet uzvaroši iesaucies, viņš atkorķēja kādu pudeli un iedzēra.

Ja tas ir vīns, es neatteiktos no kāda malciņa, lai aizdzītu saltumu, sacīja komisārs Meins.

-     Tas nav vīns, tēvs atteica.

-    Kas tad tas ir?

-    Zāles.

-    Kādas zāles?

-    Opija tinktūra, Bekers paskaidroja.

-     Mīļo stundiņ, komisārs Meins novilka.

Gaiss šķita sabiezējam. Es vienlaikus dzirdēju un jutu austrumos varenus grandus. Loga rūtis notrīcēja.

-    Kas tas bija? Mārgarita iesaucās.

-    Sprādziens, atbildēja Bekers.

Mārgarita pielēca kājās un dzīrās skriet uz durvju pusi.

-    Nē! Es stājos viņai ceļā. Mūs nedrīkst redzēt.

-    Raiens cietis neveiksmi, komisārs noteica.

-     Varbūt tomēr nav, attrauca tēvs. Grīkstrītas mājā uz grīdas es manīju vairāku muciņu apveidus, taču mēs dzirdējām tikai vienu sprādzienu.

-Ar vienu varētu pietikt.

Bekers ieslēpās ēnās blakus logam un paraudzījās uz ielu. Debesīs lido dzirksteles, viņš ziņoja. Vējš tās nes no austrumiem. Taču to ir pārāk maz, lai aizdedzinātu visu pilsētu, kā to, jādomā, Bruklains bija iecerējis.

-    Spēcīgajā vējā liesmas ātri vien izplatītos tālāk, piezīmēja Meins.

Garām logam aizsvilpa brāzma, Mārgarita man blakus šņukstēja.

-    De Kvinsij, kazi, jūs maldāties pieņēmumā, ka viņš nāks šurp, sacīja komisārs. Dokos izraisīsies milzīga kņada. Bruklainam būs grūti aizkļūt prom.

-     Nav tādas lietas kā aizmiršana, tēvs uzsvēra. Bruklains ir apsēsts ar pagātni. Iespējams, viņš pats nezina, ka atgriezīsies šeit, taču man nav šaubu. Viņš, ja vien būs spējīgs, ieradīsies pie agrākā Māra veikala.

-     "Iespējams, viņš pats nezina, ka atgriezīsies šeit"?Meins sarauca uzacis. Ko jūs runājat?

-    Kārtējā doma, no kuras griežas galva, paskaidroja Bekers. Misters de Kvinsijs mani pārliecināja, ka dažreiz cilvēks rīkojas, pats neapjauzdams, kāpēc tā dara.

-    Piemēram, es ļāvos, ka mani pierunā naktī uzturēties šeit, nevis palīdzēt vajāšanā, piezīmēja komisārs.

Veikalā atkal iestājās klusums, kuru paretam pārtrauca tēvs, atkorķēdams opija tinktūras pudeli un iestiprinādamies.

-      Es iešu prom! Meins visbeidzot paziņoja. Uzzinājis, ka biedrojos ar jums, nevis pildu savus pienākumus, lords Pālmerstons pieprasīs manu atstādināšanu.

-     Jums katrā ziņā jāpaliek, stingri noteica tēvs. Mums lords Pālmerstons neticēs, turpretim jūs viņš uzklausīs.

-    Iespējams, ka neuzklausīs. Neaizmirstiet, ka es vērsīšos pret viņa apsardzes priekšnieku, kas vakar viņam it kā izglābis dzīvību.

-    Tēvs! es ierunājos. Uz ielas kāds ir.

Veikalā iestājās spokains klusums.

Aiz loga bija redzams gara auguma vīrietis, kurš nostājies ar muguru pret mums un pēta agrāko Māra veikala ēku.

-     Turpat, kur pirms četrdesmit trim gadiem stāvēja Džons Viljamss, ievaidējās Mārgarita. Viņš nolūkojās, kā es aizveru durvis un aizeju pa tumšo ielu.

Es biju satvērusi Mārgaritas rokas šādi aizkavēdama viņu izdarīt pēkšņas kustības -, un mēs visi pavirzījāmies uz loga pusi.

Uzgriezis mums muguru, garais vīrietis kliboja pāri ielai un spieda rokas pie krūtīm labajā pusē, it kā būtu ievainots.

-     Vai esat sagatavojusies, Margarita? jautāja tēvs.

-    Man bija vesela mūžība, lai tam sagatavotos.

Garais vīrietis salīka uz labo pusi, acīmredzot tā sāpēja mazāk.

Lai arī viņš bija redzams tikai no muguras, spraigais skatiens, ar kādu viņš lūkojās uz agrāko Māra veikalu, bija gluži vai taustāms.

No austrumu puses atlidoja policijas klabek[u tarkšķi.

Vīrietis pašķieba galvu tai virzienā un acīmredzot saņēma spēkus, lai dotos prom.

Tēvs atvēra durvis un uzsauca: Džon Viljams? Kad vīrietis apcirtās ar seju pret viņu, tēvs jautāja: Vai tas esat jūs, Džon Viljams?

-     Kas mani uzrunā? Uz vīrieša mēteļa labajā pusē mēness gaismā ievizējās tumšs plankums.

-    Jūs esat Džons Viljamss, jā, es jūs pazītu jebkur.

-    Jūs mani ar kādu esat sajaucis.

-     Tas nav iespējams.

Tālumā no tumsas starp laternas gaismas lokiem atlidoja sievietes balss. Džon Viljams!

Tai piebalsoja cita: Džon Viljams!

Un vēl trešā. Džon Viljams!

-    Kas jūs esat?vīrietis noprasīja.

No pretējās puses atskanēja sievietes spiedziens. Džon Viljamson!

Piebiedrojās pārējās. Džon Viljamson!

Saucieni skanēja no visām pusēm, mijoties vārdiem:

-     Džon Viljams!

-     Džon Viljamson!

Piepeši saucieni kļuva citādi. Visas sievietes gluži kā vienā balsī iekliedzās: Džona Viljamsa dēls! Tu esi Džona Viljamsa dēls!

Bruklains sāka steidzīgi klibot rietumu virzienā, uz Tauera pusi, kas iezīmēja robežu starp nožēlojamo, nabadzīgo Istendu un pilsētas smalkākajiem rajoniem.

Taču piepeši viņš apstājās kā zemē iemiets ielu visā platumā aizņēma konsteblu ierinda, kas soļoja pretī un rokā turēja iedegtas laternas. Tēvs bija licis tiem slēpties līdz brīdim, kad sievietes uzsāks saskanīgi klaigāt.

Arī otrā pusē Bruklainam gaidīja konsteblu ierinda visas ielas platumā. Tie vērsa pret vīrieti laternu staru kūļus un tuvojās, ieslēdzot viņu lamatās.

-     Džon Viljams! Džon Viljamson! Džona Viljamsa dēls! sievietes klaigāja.

Piepeši baisā kārtā klaigas aprima.

Arī konstebli sastinga. Vienīgā kustība bija vēja pūsma.

Stāvēdams tumšajā veikalā, tēvs pagriezās pret Mārgaritu. Vai atminaties, ko mēs lūdzām jums šai brīdī darīt?

-     To nav iedomājams aizmirst! Paejiet malā! Man ir kas sakāms dēlam.

Es atsvabināju Mārgaritas rokas.

Viņa izgāja uz ēnā grimstošā ārdurvju sliekšņa.

Vienīgi mana uzstājība bija panākusi to, ka Mārgarita piekrita nākt šurp. Tagad es viņai sekoju, jo jutu smagu pienākumu atbalstīt viņu, kā vien spēju.

-    Robert?viņa uzsauca.

Ne mirkli neatslābis, Bruklains strauji pagriezās pret sievieti.

-    Robert? Mārgarita atkārtoja, iziedama uz ielas.

-    Kas mani tā sauc?

-     Tava māte.

Bruklains spēji atkāpās, it kā vēja brāzmas pagrūsts.

-    Nē! Mana māte daudzus gadus kā mirusi! Viņa gāja bojā ugunsgrēkā.

-     Toreiz gāja bojā Semjuels. Mārgarita lēni virzījās viņam pretī, un ik solis pauda viņas neaptveramās sirdssāpes. Bet es izdzīvoju.

Vīrietis spēra vēl soli atpakaļ. Tie ir māņi!

-    Pat ievainota, es tomēr izrāpos no būdas.

-     Tu melo!

-    Clguns apsvilināja manu seju. Vai redzi rētu, Robert? Šeit, uz kreisā vaiga. Tā dienu no dienas atgādina, kāds bezgodis bija Džons Viljamss un kāds nešķīstenis ir tas, kuru mēs abi radījām. Katru dienu es lūdzu Dievu, lai Viņa roka nolaižas un sadragā mani.

-    Nesauc mani par nešķīsteni!

-     Kaut es nebūtu dzimusi! Tad arī nebūtu laidusi pasaulē tevi.

-     Tu neesi mana māte. Neviena māte nesacītu savam dēlam tādus vārdus.

-    Bet kā citādi es zinātu, kā tu mocīji zvēriņus zem piestātnēm!

-    Nē…

-      Tu tiem piesēji ķepas pie mietiņiem un aizsēji tiem purniņus!

-     Bērns nespēj apjēgt, kā jārīkojas. Es esmu labojies. Es panācu, ka pasaule kļūst labāka.

Mārgarita gāja tuvāk. Slepkavodams?

-     Divdesmit gadu garumā Indijā man tika dota pavēle slepkavot. Mani paaugstināja dienesta pakāpē un pasniedza medaļas pār to, kas Anglijā mani novestu pie karātavām. Man tu par slepkavošanu nestāsti. Nogalināt varbūt ir ļaunums, bet tas atkarīgs no skatpunkta.

-     Tu esi zaudējis saprātu.

-     Tad saprātu ir zaudējusi Anglija.

-     Un tie pieci cilvēki, kurus tu nokāvi sestdienas vakarā? Divas sievietes un divi bērni?

-    Es neatzīstu, ka būtu kādu nogalinājis sestdienas vakarā. Bet Indijā es nogalināju daudzas sievietes un bērnus un izpelnījos uzslavas. Mani komandieri apgalvoja, ka tas ir impērijas labā. Patiesībā tas tika darīts bagātnieku labā, lai viņi, pārdodot opiju, saraustu vēl lielākas bagātības.

-     Bet tie, kurus tu nokāvi pirmdienas vakarā? Viņiem ar opija tirdzniecību nebija nekādas saistības.

-     Es neatzīstu, ka būtu kādu nogalinājis pirmdienas vakarā. Bet… ja pieci, vienpadsmit vai pat simts cilvēku mirst, lai paglābtu miljonus no mūžību ilga posta, tad šie kritušie jāuzskata par varoņiem. Ja tu patiesi esi mana māte, tu zināsi teikt, cik es, tu un Semjuels spējām nopelnīt katru dienu. Tu, upes krastos meklēdama ogles, mēs ar Semjuelu, vākdami pelnus?

-      Visi kopā? Ja uzspīdēja laime? Divus šiliņus dienā. Mārgarita jau bija piegājusi dēlam pavisam tuvu.

-     Tātad ne vairāk kā četrpadsmit šiliņu nedēļā. Nesanāk pat vesela mārciņa. Par maz, lai justos kārtīgi paēduši un varētu noīrēt žurku neapsēstu istabu. Pārradies no Indijas, es saņēmu tūkstoš seši simti mārciņu no zemes īpašnieka, kas kāroja būt par virsnieku armijā. Vai zināji, māt, ka lielākā daļa armijas virsnieku nav nopelnījuši savu dienesta pakāpi? Viņi pērk tās no atvaļinātiem virsniekiem. Un šis nejēga zemes īpašnieks ar lielāko prieku noskaitīja man tūkstoš seši simti mārciņu, lai ieņemtu manu pulkveža vietu! Tūkstoš seši simti mārciņu par to, ka esmu slepkava. Ja tu patiesi esi mana māte, tu atcerēsies, ko es saņēmu ik svētdienu baznīcā, kurp gāju mācīties lasīt.

-     Cepumu.

-             Bet iepriekš varēju justies laimīgs, ja tiku pie cepuma drupačām. Strādādams pie atkritumu vedēja un vākdams bagātnieku mājās pelnus, es redzēju tādas mantas, kādas man pat sapņos nebija rādījušās. Dažās mājās bija astoņas, citās desmit istabas, un katra plašāka par būdu, kurā bijām spiesti mitināties mēs trijatā. Es redzēju krāšņas drānas, tik jaunas un dārgas, ka šķitos sapņojam. Es redzēju vienā dienā notiesājam tik daudz ēdiena, ar ko mums pietiktu veselai nedēļai. Cik miljoniem cilvēku cieš, tāpat kā mēs cietām, māt? Kad, raugoties uz lordu Pālmerstonu un viņa bagātajiem, ietekmīgajiem, uzpūtīgajiem drauģeļiem, redzu viņu sejās alkatību un vienaldzību pret nabagajiem, es iedegos tādās dusmās, ka valdos tikai ar vislielākajām pūlēm.

Bet tu nesavaldījies.

Mārgarita nostājās viņam blakus.

Apņēmusies palīdzēt, kā vien spēju, es turējos sievietei aiz muguras. Piepeši Mārgarita atvēzējās un ar dūrēm iesita dēlam. Es satriekta pārakmeņojos. Viņa bija pārāk maza auguma, lai aizsniegtos līdz vīrieša sejai, tādēļ mērķēja pa krūtīm. Pa labo pusi, pa kreiso, pa labo, pa kreiso. Šķita pārsteidzoši, ka sieviete gados ir spējīga radīt tik dobjus būkšķus pa cilvēka ķermeni. Gluži kā neprātīga, viņa nerimās sist, vicinot dūres kā āmurus, un no piepūles mokoši sēca. Es pat baidījos, ka viņa sabruks.

Bruklains neizrādīja sāpes pat tad, kad belzieni trāpīja pa ievainojumu. Par spīti vātij, no kuras mētelis bija piesūcies ar asinīm, viņš stāvēja rāmi un tikai izslējās taisnāk. Turēdams rokas gar sāniem, viņš pacieta mātes uzbrukumu.

Es pieskrēju klāt, izmisīgi gribēdama atvilkt Mārgaritu nost, iekams Bruklains nodara viņai ļaunu.

Taču viņš veikli apmeta roku man ap kaklu un sāka žņaugt. Manas kājas gandrīz neskāra zemi, es biju piespiesta vīrietim pie krūtīm un tvēru pēc elpas. Piepeši viņš mani nometa sev pie kājām, acīmredzot apliecinādams, ka varētu mierīgi man sagādāt sāpes, ja vien tā gribētu.

Es jau otrreiz pūlējos atraut Mārgaritu nost. Man līdzās gluži kā no zemes izauga Bekers. Redzēdams, ka Bruklains mani vairs neapdraud, Bekers satvēra Mārgaritu aiz otras rokas, taču pat mūsu abu centieni bija velti viņa nemitējās apbērt dēlu ar sitienu krusu.

-    Skat, ieradies arī varonīgais konstebls, izsmējīgi nosacīja Bruklains. Iespējams, arī jūs, Beker, kādudien izpelnīsieties medaļas, taču lieciet aiz auss, ka tās jums tiks drīzāk, ja sāksiet slepkavot.

Mēs vilkām Mārgaritu uz pārtikas veikala pusi, lai gan kundze turpināja pretoties.

-     Nemelsies, ka nogalini to nelaimīgo vārdā, kuri te mīt! Mārgarita kliedza. Šonakt tu viņus gandrīz aizsūtīji nāvē!

-   Ja izceltos revolūcija, viņu bērnus gaidītu labāka dzīve, Bruklains attrauca. Viņi man pateiktos.

-    Tu esi nešķīstenis! No Mārgaritas mutes izsprāga siekalas.

-    Nešķīsteņi ir tādi kā lords Pālmerstons. Jo drīzāk tiek likvidēti šie cilvēki un viņu dzīvesveids, jo drīzāk šai valstī beidzas ciešanas.

-    Pulkvedi! sauca tēvs. Paldies, ka nenodarījāt pāri manai meitai.

Es pagriezos un ieraudzīju tēvu iznākam no veikala.

-    Kas tur vēl? Bruklains noprasīja. Opija lietotājs?

Tēvs iznāca mēnessgaismas pielietajā ielā. Diemžēl

pat šāda pateicība nekavē mani aizrādīt, ka neesat pret mums bijis pilnībā patiess.

-       Sīkais draņķis! niknuma pārņemts, iesaucās Bruklains.

-    Es esmu tievs, nevis sīks.

-    Jums viss ir joks. Opijs. Varmācība. Visā jūs saskatāt uzjautrinājumu. "Ja reiz vīrs sāk nodoties slepkavībām, pavisam drīz arī laupīšanas viņam nešķiet nekas nosodāms." Bruklains nievājoši citēja. "Un no laupīšanām viņš pāriet uz dzeršanu un pārkāpj sabatu, aizmirst par manierēm un nepilda solījumus. Uzsākot šo ceļu lejup, nav zināms, kur tam pienāks gals. Ak, cik daudzi piedēvējuši sava pagrimuma sākumu šādai nieka slepkavībai, par kuru tolaik pat nav aizdomājušies!"

-    Jūs glaimojat man, tik precīzi citēdams.

-     Jūs esat tas īstais nešķīstenis, ko pieminēja mana māte. Jūsu slavas dziesmas opijam un varmācībai ir izraisījušas daudz vairāk nāves nekā tās, par kurām atbildību uzņemos es.

Tālāk tumsā skaļi dimdēja ugunsdzēsēju ratu trauksmes zvani. Tēvs paraudzījās uz to pusi.

Es sekoju viņa skatienam un austrumos redzēju debesīs blāzmu tai pusē, kur, kā man sacīts, atrodas Britu Oslindijas kompānijas doki. /Yo blāzmas augšup uzvirmoja dzirksteles. Vējš trenca dzirksteles debesīs un virpuļiem meta šurp kā ugunīgu kukaiņu spietu. Taču, mūs nesasniegusi, šaušalīgā uguņošana pamazām apdzisa vēja spēks to vienlaikus dzina un slāpēja.

Kad atkal paskatījos uz tēvu, viņš jau stāvēja soli tuvāk Bruklainam.

-    Es jums galvoju, pulkvedi, ka nedz opijs, nedz varmācība manī nerada uzjautrinājumu. Piecdesmit gadu es diendienā esmu nožēlojis to baismīgo brīdi, kad noriju pirmo opija tinktūras malku, lai remdētu sejas sāpes. Un par vardarbību es rakstu piespiedu kārtā un ar skaidri saskatāmu humoru tādēļ, ka tā mani šausmina. Reiz pirms daudziem gadiem man gadījās ielūkoties acīs trakam sunim. Biedējošais spraigums dzīvnieka skatienā, putas ap muti mani burtiski hipnotizēja tā, ka es nebiju spējīgs novērsties.

-      Vai jūs mani salīdzināt ar traku suni? Bruklains pajautāja un izvilka nazi.

-    Nebūt ne. Traks suns pats neapzinās, ko dara. Turpretim jūs pilnā mērā apzināties savu rīcību. Lai arī neapjaušat, kādēļ tā darāt.

-    Kas par murgiem! Opijs jums saduļķojis prātu.

-    Gluži otrādi. Tas manu prātu padara skaidrāku.

Ugunsdzēsēju trauksmes signāli skanēja aizvien skaļāk, tuvāk un biežāk.

-     Dzirksteles mazinās, tēvs skaļi pauda savu novērojumu. Stāvoklis uzlabojas. Jūs esat cietis neveiksmi, pulkvedi. Ja drīkstu norādīt, jūs stāvat platā asiņu peļķē. Vai mums jāsūta pēc ķirurga?

-    Esmu pārcietis arī smagākus ievainojumus.

-    Miesai vai garam?

-     Garam? Vai jūs atkal mani apvainojat?

Kad Bruklains draudīgi sakustējās, itin kā grasītos uzbrukt tēvam, Bekers spēra soli uz priekšu, gatavs laist darbā steku.

-    Konstebl, Bruklains brīdināja, vai jūs no tiesas iedomājaties, ka varat stāties pretī man, lai arī šai brīdī neesmu fizisko spēju pilnbriedā? Kaut jums patlaban ir vairāk spēka, toties man piemīt kāda īpašība, kuras jums nav nemaz.

-    Un kas tā būtu? Bekers taujāja.

-           Spēja bez vilcināšanās atņemt dzīvību. Ieskatieties rūpīgi savā dvēselē! Vai jūs esat gatavs nodarīt tikpat daudz posta, cik es esmu gatavs nodarīt jums bez kavēšanās vai nožēlas? Bekers neatbildēja, un Bruklains turpināja: Jūs varbūt tiecaties pasargāt Opija lietotāju… Dievs vien zina iemeslu tādai rīcībai… vai sievieti, kas dēvējas par manu māti, vai Opija lietotāja meitu… Taču ar cēlumu vien ir par maz. Jums nav nedz tāda temperamenta, nedz tādu prasmju, kas /autu pārtapt par tādu mākslinieku, kādu mani izveidoja Anglija. Inspektors Raiens jau šo mācību ir apguvis.

-     Raiens? Bekers aši pārvaicāja. Kas ar viņu noticis?

-      Viņš ieraidīja lodi man krūtīs, taču viņam pietrūka apņēmības pabeigt iesākto. Es atmaskoju viņa nepilnības.

-    Ko jūs atmaskojāt? Kur viņš ir?

-     Kad beidzamo reizi redzēju, viņš vārtījās savās asinīs, rūpīgi nopūlēdamies salikt savas zarnas tām paredzētajā vietā.

-    Jūs…

-     Beker! tēvs uzsauca, jo konstebls nepārprotami izrādīja vēlmi mesties Bruklainam virsū. Tieši to viņš vēlas! Viņš jūs kacina! Vai tad vēl neizprotat viņu? Lai nogalinātu, viņam nepieciešams attaisnojošs iemesls!

Konstebls paklausīgi sastinga.

-    Gudri secināts, Bruklains noteica. Tas sīkais draņķis izglāba jums dzīvību.

-     Pulkvedi, asins peļķe jums pie kājām plešas arvien platāka. Vai nudien nevēlaties, lai sūtām pēc ķirurga?

-     Es bīstos, ka ķirurgs man neko nelīdzēs, Bruklains sacīja un sagrīļojās.

-     Tā vietā, lai pakārtos, kā to izdarīja jūsu tēvs, jūs padarīsiet sev galu noasiņodams?

-    Pēc kaujas mēs tiekam godināti.

-     Ņemot vērā to, cik ātri aizplūst asinis, mums abiem nav daudz laika, lai nonāktu līdz patiesībai. Kādēļ jūs sevi šaustāt ar pātagu, pulkvedi?

-    Jūs uzdrošināties apspriest to sieviešu klātbūtnē?

-     Tūliņ viņas dzirdēs vēl baigākas sarunas. Atbildiet uz jautājumu. Kādēļ jūs sevi šaustāt?

-    Jūs esat okšķeris.

-     Piekrītu. Ielauzties jūsu guļamistabā bija nicināmi. Kādēļ jūs…

-    Lai sodītu sevi par visiem nogalinātajiem.

-     Vai jūs sodāt sevi par to, ka noslepkavojāt atvaļināto zaldātu, kas pie jums ar māti dzīvoja? Vai jūs sodāt sevi par mēģinājumu nogalināt savu māti?

-      Tā rīkoties bija šausmīgi. Es biju bērns. Es biju apstulbis un pats neapjautu, ko daru.

-     Vai jūs sodāt sevi par visiem tiem, kurus nogalinājāt Indijā opija dēļ?

-    Man viņi rādās murgos.

-    Iespējams, "sapņi" ir atbilstošāks vārds.

-    Sapņi?

-    Tādi īpaši.

-    Es nesaprotu.

-    Jūs zināt, kādi sapņi man padomā. Lai cik atšķirīgi mēs būtu, mēs tomēr esam vīrieši un dažu noteiktu sapņu sekas mums ir zināmas. Nav nepieciešams mulsināt lēdijas, izsakoties vēl skaidrāk.

Mani patiesi māca kauns. Patiesi liels kauns. Reti gadījās, ka tēvs mani samulsina līdz sārtumam vaigos.

-     Vai jūs sevi šaustījāt arī pēc tam, kad sestdienas vakarā nogalinājāt tos piecus cilvēkus?

-    Sevi sodīdams.

-     Vai jūs sevi šaustījāt arī pēc tam, kad pirmdienas vakarā nogalinājāt astoņus cilvēkus tavernā un trīs ķirurga mājā?

-    Lai izpirktu vainu.

-    Uz gultas drānām jūsu istabā es redzēju ne tikai asins traipus.

Par spīti vēja brāzmām un ugunsdzēsēju zvaniem tālumā, iestājās nedabisks klusums.

-     Manā istabā? Bruklains pārvaicāja.

-     Jūs šaustāt sevi, lai sasniegtu kulmināciju uzbudinājumam, ko jūsos veicina slepkavošana. Šīs kulminācijas apliecinājumi bija redzami palagos.

Bruklaina rēciens mani iztrūcināja tik ļoti, ka es soli atkāpos, it kā vairīdamās no uzbrukuma.

Izmisīgie auri atbalsodamies aizvēlās līdz konsteblu ierindām, kas gaidīja trīs veikalus tālāk ij vienā, ij otrā pusē. Sāpju kliedziens cēlās debesīs, kur to vienaldzīgi uzklausīja zvaigznes un pusmēness.

Roberts Bruklains stāvēja, atgāzis galvu. Pavēris muti. Paslējis rokas pret debesīm.

Kliedziens palēnām izdzisa. Viņš nolaida rokas, nokāra galvu, un tai brīdī pleci spēcīgi saguma līdz dziļai nopūtai, kas varēja būt šņuksts. Kādai tēva grāmatai ir dots nosaukums "Suspiria de Profundis" "Nopūta no dzīlēm". Tieši to man atgādināja ši vismokošākā nopūta, kādu vien varētu izdvest cilvēciska būtne.

Apmulsumā aizgriezies, Bruklains vilkās uz priekšu pa ielu, un aiz viņa stiepās asiņu tērcīte.

Tēvs no viņa neatpalika. Jūs nogalināt, jo izbaudāt to. Viss pārējais ir meli, ko kāda nepiederoša, sveša dvēseles daļa atkārtoja tik ilgi, kamēr jūs tam noticējāt.

Konstebli, kuru ierindai Bruklains tuvojās, pagāja uz priekšu un sagatavoja rokudzelžus.

-     Važas nav nepieciešamas, tēvs sacīja. Viņš nedomā bēgt. Ir acīmredzams, kurp viņš dodas. Ļaujiet viņam iet.

Vīri pašķīrās, atbrīvojot Bruklainam ceļu, taču turoties viņam cieši aiz muguras.

Staigules, kuru palīdzību tēvs bija lūdzis, tagad iznāca no savām paslēptuvēm ielas malā. Viņu iekritušie, izvārgušie vaibsti un vēja pluinītie kankari man atsauca atmiņā kādreiz redzētās purva spīganu ilustrācijas.

-    Dorisa! sauca tēvs. Melinda! Vai šis vīrs jums piesolīja trešo sovrinu?

-     Viņš bija ģērbies citādi, uzlicis dzeltenīgu bārdu, bet augums ir tāds pats, un viņa balsi es pazītu jebkurā laikā, apliecināja Dorisa.

-    Pulkvedi, vai jūsu rūpes par trūcīgajiem sniedzas tiktāl, lai samaksātu šīm laipnajām lēdijām naudu, kuru jūs apsolījāt viņām par manis izaicināšanu Voksholas dārzos?

Bruklains smagiem soļiem gāja arvien tālāk. Mēs ar Mārgaritu sekojām. To darīja arī Bekers un komisārs Meins, tāpat konstebli un ielasmeitas.

Tēvs turējās pulkvedim tieši aiz muguras.

-     Pulkvedi, kur tad jūsu rūpes par trūkumcietējiem? Ja jums ir kāda goda kripatiņa palikusi, turiet savu vārdu, ko devāt šīm lēdijām!

Blenzdams taisni uz priekšu, Bruklains izgrieza mēteļa kabatas uz āru, izbārstīdams monētas. Vara, sudraba un zelta naudas gabali ar dažādu toņu metālisku džinkstoņu atsitās pret akmeņiem un aizripoja kur kurais.

Ielasmeitas traucās uzlasīt monētas un sāka plūkties.

Tobrīd Bruklains nonāca pie ceļa rādītāja ar Kenonstrīlas nosaukumu. Grīļodamies viņš nogriezās uz ziemeļiem un streipuļoja garām drūmiem graustiem, kas draudēja kuru katru brīdi sagāzties.

Konstebli un visi pārējie turējās aiz viņa.

-     Cln Anna? tēvs noprasīja. Vai jums ir ziņas par Annu?

-    Par ko?

-    Par Annu? Jūs atvilinājāt mani uz Londonu, apgalvodams, ka jums ir kādas ziņas par šo sievieti.

-    Pilnīgi iespējams, ka tā slampa nosprāga no diloņa, kad jūs viņu pamētāt.

-     Es viņu nepametu! Runājiet! Vai jums ir kas stāstāms?

-     Kā gan diloņslima prostitūta varēja izdzīvot? Jūsu dzīve turpinājās, bet viņa jau sen pūst nabagu kapā. Nelga jūs esat!

Es biju piegājusi tik tuvu, ka redzēju pēkšņo tukšumu tēva sejā. Pēdējā saikne ar jaunību bija pārcirsta. Šķita, ka vienā mirklī āda ap vaigiem nošļūk, acis iegrimst dobumos, skatienā ielīst bezcerība. Pāri lūpām pārvēlās vaids varbūt tas bija šņuksts, kas nāca no salauztās sirds dzīlēm.

No pussagruvušās ēkas iznāca noplukuši sieviete un izbiedēta uzlūkoja gājienu. Aiz viņas parādījās slimīgs, izkaltis vīrietis.

Ne vārda nebilduši, viņi likās noģiduši, ap ko lieta grozās, un sāka iet līdzi Bruklainam.

Arī uz citu graustu lieveņiem parādījās nožēlojami [autiņi, kas drūmi, beižīgi uzlūkoja Bruklainu un pievienojās baisajam gājienam.

Drīz mums sekoja dučiem cilvēku, tad simts, divi simtiapavi skrapstēja un čirkstēja uz bruģakmeņiem.

Bruklains nonāca platā krustojumā. Plāksnīte pie sienas vēstīja, ka te Kenonstrīta šķērso Keiblstrītu. Piepeši es atcerējos kādu tēva rakstīto darbu, un man pārskrēja salti šermuļi es attapu, ka Bruklains ir mērojis to pašu ceļu, pa kuru viņa tēva līķis bija vests pirms četrdesmit trim gadiem.

Gājiens apstājās, un Bruklains, konsteblu lukturu apgaismots, aizlīgoja līdz krustceļu vidum. Viņš pārlaida skatienu pūlim, lai gan acis raudzījās it kā tālumā, liekot manīt, ka patiesībā viņš mūs neredz.

Un atkal atskanēja tā pati neizmērojamā nopūta, kas šķita nākam no dvēseles dziļumiem.

Viņš iebāza roku aiz mēteļa un taustījās.

-     Neejiet tuvāk! Bekers brīdināja. Tas var būt ierocis!

Bruklainam saļodzījās kājas. Viņš drīzāk sabruka, nevis nokrita un izstiepās garšļaukus uz mutes.

Ķermenis nodrebēja un tad vairs nekustējās.

Pūlis klusuciezdams nostājās piesardzīgā attālumā un ielenca gulošo.

-    Kenonstrītas un Keiblstrītas krustojums, noteica komisārs Meins. Šeit krustcelēs, kādā vietā zem šiem bruģakmeņiem, ir apbedīts Džons Viljamss.

-    Nevis kādā vietā, bet tieši tur, tēvs sacīja. Es esmu pārliecināts, ka Bruklains nekļūdīgi zināja, kur meklējami viņa tēva kauli.

-     Emilija un Mārgarita, novērsieties! Bekers uzmanīgi noliecās, lai noguldītu Bruklainu uz muguras.

Taču mēs neaizgriezāmies. Visas parastās jūtas bija mani atstājušas. Mani bija pārņēmis tāds stingums, ka es pat nesarāvos un nesāku rīstīties, kad ieraudzīju nazi, kuru Bruklains bija izvilcis no mēteļa iekškabatas un, nokrizdams uz ielas, ieslidinājis sev starp ribām.

Viņa mute bija sastingusi sāpju kliedzienā tāpat kā tobrīd, kad viņš stāvēja un rēca, pavērsis seju pret debesīm.

-     Pat stāvēdams uz nāves sliekšņa, viņš juta vajadzību ķerties pie naža. Tas varbūt nav gluži noasināts miets sirdī, runāja tēvs. Taču es pieņemu, ka Bruklains tiecās atdarināt sava tēva galu. Izsaku līdzjūtību, Mārgarita.

-      Man šis cilvēks jau sen bija miris, viņa atteica. Līdzjūtība še ir lieka. Taču… lai Dievs apžēlojas par mani un piedod man visu, ko šis cilvēks pastrādājis mana vājuma dēļ.

-    Cilvēks var rast sevī, sava nošķirtā prāta apcirknī pavisam citādu, svešu dabu, tēvs norādīja, atsaukdams atmiņā paša rakstīto. Bet, ja nu šī svešā daba nonāk pretrunā ar paša dabu, cīnās ar to un izposta vēl nesen šķietami tik neaizskaramo dvēseles svētnīcu?

-     Vai varēsiet iztikt bez manis? negaidot jautāja Bekers, mezdams skatienu te uz tēvu un komisāru, te uz Mārgaritu un mani.

-    Mēs esam drošībā. Steidzieties! es lūdzu.

Bekers izlauzās cauri pūlim un aiztraucās turp, kur kvēloja tumšais apvārsnis.

Krakstēja liesmas. Zirgi slējās pakaļkājās. Zvani dimdinādami sauca palīgā vīri, nometušies guļus uz piestātnes dēļiem, smēla ūdeni spaiņos, kurus tad padeva tālāk citiem vīriem, kas bija nostājušies dzīvajā ķēdē līdz pat noliktavai. Citi tāpat steidzīgi padeva tukšos spaiņus atpakaļ uz piestātni. Upē iemērktās šļūtenes aizstiepās līdz ugunsdzēšamajiem ratiem tur vīri aizgūtnēm darbināja sūkņus, un citi tikām virzīja ūdens strūklas uz degošo noliktavu.

Bekers pieskrēja pie kāda konstebla. Kur ir detektīvinspektors Raiens?

-    Tādu nezinu.

Liesmu apspīdēts, Bekers traucās pie cita. Es meklēju detektīvinspektoru Raienu.

-    Neesmu viņu redzējis.

Skrējienā Bekers bija aizelsies un drudžaini vērās apkārt.

-    Jūs teicāt, ka meklējat Raienu? kāds sargs vaicāja.

-Jā!

-    Viņš bija kopā ar tiem konstebliem, kurus nogalināja, sargs ziņoja.

-    Raiens ir pagalam?

-    To es nezinu. Sargam nācās pacelt balsi, lai pārkliegtu cilvēku saucienus un uguns rēkoņu. Viņam bija iedurts ar nazi.

-    Ar nazi?

-    īsi pirms sprādziena es līdzēju viņam iziet no noliktavas. Mūs pasvieda gaisā. Pēc tam es viņu vairs neesmu redzējis.

-    Kur? Parādiet, kur sprādziens jūs aizmeta!

-    Tur!

Sargs norādīja uz grantētu laukumu. Tur neviena neredzēja.

Bekers nervozi raudzījās uz visām pusēm. Raien! Dieva dēļ, kur jūs esat? Viņš apstādināja kādu garāmskrienošu vīrieti. Vai jūs zināt, kurp aizgādāja ievainotos?

-    Tur! Uz garšvielu noliktavu!

Vīrietis norādīja uz ēku netālu no degošās noliktavas.

Bekers skriešus devās turp.

Gan dzīvie, gan mirušie bija noguldīti uz segām. Bekers steidzās tos apskatīt, nopētīja sejas, notrausa no tām sodrējus.

Izmisuma dzīts, viņš metās atpakaļ uz opija noliktavu. Cauri liesmu mēlēm varēja redzēt to, kas bija palicis no durvju konstrukcijas. Ja kāds bēgtu pa šīm durvīm, sprādziena vilnis to paceltu gaisā un…

Bekers ar skatienu it kā novilka taisnu līniju no durvīm līdz grantētajam laukumam, kuru bija rādījis sargs. Asinis. Viņš sekoja sliedei līdz doku dēļiem. Asiņu pēdas veda līdz pašai ūdens malai.

-    Raien!

Nometies ceļos, Bekers pētīja eļļaino ūdeni. Lai gan sirds sitās milzīgā ātrumā, tā šķita apstājamies brīdī, kad viņš ieraudzīja līdz viduklim ūdenī iegrimušu cilvēku. Ar labo roku viņš bija ieķēries virves cilpā.

-    Palīgā! Bekers kliedza. Dieva dēļ, palīdziet man!

Piesteidzās kāds konstebls.

-     Es esmu policists, Bekers sauca. Tur lejā atrodas detektīvinspektors Raiens!

Bekers norāva sev mēteli ar tādu sparu, ka iztrūka vairākas pogas, tad noāva zābakus un lēca.

Augumu vienā mirklī apņēma mokoši salts ūdens, bet ieniris Bekers aukstumu juta vien īsu brīdi. Drīz visas maņas notrulinājās. Drebošām rokām viņš satvēra konstebla pasviestu virvi, apsēja to Raienam zem padusēm un deva zīmi konsteblam un otram policistam, kurš nule bija pienācis, vilkt Raienu augšā.

Pēkšņi uguns liesmu mestajā apgaismojumā atklājās šaušalīga vāts Raiena vēderā.

Ar pūlēm Bekers noturējās nenorīstījies un iebļāvās: Stāt! Griezta brūce! Tā mēs viņam nodarīsim vairāk ļauna!

Konstebli uzmanīgi nolaida Raienu atpakaļ ūdenī. Bekera tēvs, zemnieks un zemes rentnieks, bija uzstājis, ka zēnam vispirms jāiemācās peldēt un tikai tad viņš drīkst doties makšķerēt tuvējā upē. Bekers satvēra Raienu ar vienu roku un ar otru airējās ūdeni, virzīdamies gar piestātni. Piemirkušās drēbes vilka viņu dzelmē, taču viņš pieķērās pie staba un atgrūdās, turpinādams irties, raudzīdams nonākt pie lēzenas rampas, kas no piestātnes nolīka līdz pat ūdens virsmai.

Tur viņu jau gaidīja konstebli un palīdzēja izcelt Raienu no ūdens.

-    Pagalam ir… nočukstēja viens no konstebliem.

-    Nē! Bekers pretojās. Nevar būt! Es to nepieļaušu!

-    Paskat, kāda dziļa vāts vēderā, sacīja otrs konstebls.

-    Šķiet, viņš pa kustējās, Bekers sacīja.

-     Man jau tā gribētos, konstebls bilda, bet liesmu atspīdumi mums māna acis.

-    Nav tiesa! Viņa lūpas! Es redzēju, ka tās pakustas.

Bekers pieliecās tuvāk, cenzdamies saklausīt, vai Raiens

kaut ko saka.

Arī pārējie konstebli pārliecās pāri gulošajam.

-    Snovs… tikko dzirdami čukstēja Raiens.

-    Nabadziņam rādās murgi. Runā nesakarīgi.

-    Nē! Palīdziet man viņu pacelt! Palīdziet man aizgādāt viņu pie doktora Snova!

-    Vai inspektors Raiens izdzīvos pēc tādiem ievainojumiem? jautāja lords Pālmerstons.

Jau otro nakti pēc kārtas de Kvinsijs, Emilija un Bekers stāvēja lorda Pālmerstona balles zālē. Ari komisārs Meins bija ataicināts.

Aiz logiem, svīstot gaismiņai, bālēja nakts tumsa. Pālmerstons bija ģērbies lietišķi savās pierastajās pelēkajās biksēs, melnajā vestē, garajos melnajos svārkos, kas stiepās lidz pat ceļgaliem. Smagnējais stāvs joprojām izstaroja valdonīgumu un līdzīgu iespaidu radīja ari biezā, garā, brūni krāsotā vaigubārda, kas izcēla stingro acu skatienu.

-     Doktors Snovs situāciju vērtē ar piesardzīgu optimismu, jūsu gaišība, Bekers skaidroja. Un stāsta, ka parastos apstākļos Raiens būtu noasiņojis līdz nāvei, taču aukstais ūdens acīmredzot to aizkavējis, palēninādams asins tecēšanu. Ārsts dezinficēja brūces un aizšuva. Nu atliek vienīgi gaidīt, vai Raiena organisms spēs izdziedēties.

-    Kur Raiens patlaban atrodas?

-     Doktora Snova namā. Viņš nav vēl pietiekami stiprs, lai tiktu pārvests uz slimnīcu, stāstīja Bekers. Raienam pietika spēka mūs brīdināt par Bruklaina palīgiem. Tos saņēma ciet laikā, kad viņi, pārģērbušies par apbedītājiem, mēģināja izbraukt no pilsētas līķratos, kur zārkos zem mirstīgajām atliekām paslēpta nozagtā nauda.

-     Komisār Mein, nosūtiet konsteblu uz doktora Snova rezidenci un lieciet paziņot, ka es vēlos, lai Raienu nogādā šurp, nevis uz slimnīcu!

-    Jūsu gaišība ir ārkārtīgi dāsns.

Lords Pālmerstons pamāja. Kad Raiens būs tiktāl atveseļojies, ka varēs sarunāties, man būs iespējams noskaidrot visus apstākļus. Vai šās nakts sadursmes laikā Bruklains pieminēja manu vārdu?

-    Jūsu gaišību? Es, ē…

-    Atbildiet uz jautājumu, komisār.

-    Viņš patiesi jūs pieminēja.

-    Kādiem vārdiem viņš par mani runāja? Pālmerstona skatiens liecināja, ka saruna ievirzījusies bīstamā gultnē.

-    Lai jūsu gaišība mani atvaino…

-    Nevelciet garumā!

-    Viņš teica, ka jūs un jūsu… Es paļaujos uz jūsu iecietību… Raiens teica, ka tie, kurus jūs dēvējot par saviem bagātajiem ietekmīgajiem, uzpūtīgajiem draugiem, esot alkatīgi cilvēki un vienaldzīgi pret trūcīgo ļaužu ciešanām.

-Un?

-    Tas ir viss, jūsu gaišība.

-    Par politiku netika runāts?

-     Nē, jūsu gaišība. Vai jūs bažījaties par kaut ko pavisam konkrētu?

-     Bruklains bija klāt daudzās konfidenciālās pārrunās. Nebūtu vēlams, ja viņš publiski izpauž visu, kas apspriests. Saspringums Pālmerstona skatienā atslāba. Viņš mainīja sarunas tematu. Beker, jūs trīcat.

-    Ūdens bija gaužām auksts, jūsu gaišība.

-     Vai jūs sasildītu doma, ka ar komisāra Meina atļauju es jūs paaugstinātu detektīva pakāpē?

Bekers, šķiet, domāja, ka ir pārklausījies. Detektīva?

-    Nostājieties pie kamīna. Pālmerstons pavēlēja un pamāja sulainim. Atnesiet detektīvam Bekeram sausu apģērbu. Un karstu tēju visiem. Kad sulainis izgāja no zāles, Pālmerstons sacīja: De Kvinsij… kādēļ jūs mīņājaties uz vietas? Jūs šķietat nosvīdis.

-    Izlūdzoties jūsu gaišības piedošanu… De Kvinsijs izvilka no mēteļa kabatas pudeli un iedzēra no tās.

Pālmerstona sejā parādījās šausmu pilna izteiksme. Vai tas ir…

-    Tās ir manas zāles.

-    Jūs esat nožēlojams.

-    Visnotaļ, jūsu gaišība.

-    Vai tad jūs nebaidāties izpostīt savu veselību?

-    Pusi gadsimta lietojot opija tinktūru, mana veselība jau sen ir neglābjami izpostīta, jūsu gaišība.

-      Un jums nav kauns rādīt tik sliktu piemēru savai meitai?

-    Gluži pretēji, es rādu izcilu piemēru. Diendienā uzturoties man līdzās, Emilija gūst mācību nelietot ne pilītes šī ļaunā dzēriena.

Pālmerstons, kura turību lielā mērā vairoja opija tirdzniecība, brīdi apcerēja apzīmējumu "ļaunais dzēriens". Viņa skatiens atkal uz acumirkli nocietinājās.

-    Jā, es jūs visus ataicināju šurp tādēļ, lai varētu darīt to, ko vīrs manā stāvoklī nedara gandrīz nekad. Proti, es atzīstu savu kļūdu. Uzklausiet manu nožēlu… Es esmu aplam novērtējis gan Bruklainu, gan jūs. Ja vien es varētu savu pateicību ietērpt darbos, nekavējieties to lūgt.

-     Mēs ar meitu esam palikuši bez pajumtes, jūsu gaišība, nevilcinoties atgādināja de Kvinsijs.

Atbildes zibenīgums acīmredzami pārsteidza Pālmerstonu.

-    Pašreizējo apmešanās vietu mums sagādāja pulkvedis Bruklains, de Kvinsijs skaidroja, taču tādas asociācijas ir tik nepatīkamas, ka diemžēl ne es, ne mana meita nespētu vairs mierīgi gulēt tai namā.

Pālmerstons rūpīgi apdomāja un pieņēma lēmumu.

-    Jūs abi paliksiet "šepat, manā apsardzībā. Varbūt jums izdosies atsaukt atmiņā vēl kādu pulkveža Bruklaina izteicienu par mani. Ja nekas cits vairs nav…

-    Patiesībā, jūsu gaišība… Visu laiku klusējusi, tagad Emilija pagājās uz priekšu.

-   Jā, mis de Kvinsij? Pālmerstons izskatījās nemierīgs, it kā nojauzdams, kas tūliņ sekos.

-    Vispirms būtu jānomaksā sešpadsmit mārciņu apbedītājam, lai segtu pirmo upuru bēru izdevumus.

-    Bēru izdevumus?

-    Piedevām mans tēvs solīja Oksfordstrītas ubagiem, kas ievērojami palīdzēja noziedznieka notveršanā, piegādāt papilnam pārtikas veselu gadu.

-    Ubagiem? Pārtiku?

-    Es pati devu solījumu vienam no tiem, ievainotam zēnam ar akrobāta dotībām, sagādāt uzturu un naudu, lai viņš varētu mācīties ieteicamā skolā.

-    Uzturu? Skolas naudu?

-    Tāpat es apsolīju dažām pašnodarbinātām lēdijām, ka viņas tiks aizvestas uz laukiem, uz kādu fermu, kur viņas varētu atspirgt svaigajā gaisā un audzēt dārzeņus.

-    Pašnodarbinātām lēdijām?

-    Prostitūtām, jūsu gaišība, Emilija paskaidroja.

-    Detektīv Beker, vai šī jaunā sieviete allaž runā tik tiešu valodu?

-    Ar iepriecinājumu atzīstu, ka jā, jūsu gaišība.

Emilija slēpa smaidu, taču jauneklis to ievēroja un bija

spiests pats valdīt vēlēšanos smieties.

-    Es izpildīšu jūsu lūgumus ar vienu noteikumu, Pālmerstons paziņoja. Jūs vēlas izprašņāt arvien vairāk reportieru. Sarunas laikā jūs nepārprotami liksiet manīt, ka pilsētas glābšanu uzraudzīja manas ministrijas pārstāvji un es pats personīgi vadīju pulkveža Bruklaina atmaskošanu.

Detektīvs Raiens gulēja kalpu istabā savrupmājas ceturtajā stāvā.

Emilija centās neizrādīt to, cik ļoti viņu satrauca ievainotā sejas bālums. Otrpus gultai stāvēja de Kvinsijs un Bekers.

-    Doktors Snovs man apgalvoja, ka jūsu vainas nerādās inficētas, Emilija mierināja cietušo un cerēja, ka možais balss tonis neliksies uzspēlēts.

Raiena plaksti samiedzās un pavērās. Viņš gausi palūkojās uz apmeklētājiem.

-    Vai jums sāp? Emilija apvaicājās.

-     Nē, Raiens izmocīja. Doktors Snovs man lika iedzert opija tinktūru.

-    Tikai uzmanieties! Nekļūstiet atkarīgs! de Kvinsijs brīdināja.

-     Gandrīz jāsmejas, Raiens nomurdēja, bet tad es pārraušu šuves.

-    Ā, es, liekas, pamanīju smaidu, Emilija uzvaroši iesaucās.

-     Par spīti apstākļiem, es atzīstu, mis Kvinsija, ka priecājos iepazīties ar jums un jūsu tēvu.

-    Ja tās ir domātas atvadas, tad visnotaļ pāragras. Jūs ne beidzamo reizi skatāt mani un tēvu vaigā. Mēs neatgriezīsimies pie parādu iekasētājiem Edinburgā, jo esam iecerējuši vēl kādu laiku uzkavēties Londonā.

Raiens apdomājās un tad palocīja galvu. Viņa vārdi pārsteidza: Labi. Jūsu klātbūtne padarīs Londonu iepriecinošāku un satraucošāku.

Emilija juta vaigos ieplūstam sārtumu. Satraukums sagādājis mums visai apšaubāmu iepriecinājumu. Es un tēvs ar nepacietību gaidām, kad varēsim atsākt vienmuļās sarunas ar grāmatu pārdevējiem un žurnālistiem.

-    Jūs nudien varat pavadīt laiku interesantākās nodarbēs, Raiens mudināja. Londonā atrodami daudz patīkamāki laika kavēkļi.

-             Jā, es daudz esmu dzirdējusi par izslavēto Kristāla pili un dedzīgi vēlos to apskatīt, Emilija aizrautīgi sacīja. Tā esot tik augsta stikla celtne, ka telpās var izvietot gobas pilnā garumā.

-    Tas patiesi ir īsts brīnums. To uzbūvēja Lielajai izstādei Haidparkā pirms trim gadiem, bet pēc izstādes nojauca un uzstādīja no jauna Sidnemhillā.

-    Es jau pieteicos pavadīt turp Emiliju un viņas tēvu, priecīgs iejaucās Bekers.

-    Cik iejūtīgi, Raiens noburkšķēja. Es arī labprāt būtu pieteicies.

-   Ir pilnīgi saprotams, ka nepieciešamība gulēt gultā un veseļoties jūs padara nīgru, Emilija piezīmēja. Un tas ir otrs iemesls, kādēļ mēs ar tēvu nolēmām vēl palikt Londonā.

-    Vēl viens iemesls?

-     Doktoram Snovam ir daudzi citi pienākumi, kuri neļaus viņam apraudzīt jūs tik bieži, cik būtu vajadzīgs. Tālab viņš apmācīja mani aprūpēt jūs viņa prombūtnes laikā.

-    Tā kā mēs neesam saradojušies, šāda tuvība jums, iespējams, liksies neērta, mis de Kvinsij. Baidos, ka būšu jums par nastu.

-    Blēņas. Ņemot vērā Florensas Naitingeilas panākumus medmāsas amatā Krimas kara laikā, ir skaidrs, ka ievainoto aprūpe stādāma augstāk par liekuļotu pieticību. Sievietēm drīz būs ļauts apgūt arī šo profesiju, un viņas nebūs tikai kalpones, pārdevējas vai guvernantes.

-     Kopš iepazīšanās ar jums es nudien esmu iemācījies augstu vērtēt jauninājumus. Es būšu pateicīgs par man izrādīto gādību, mis de Kvinsij.

-     Lūdzu uzrunājiet mani par Emiliju. Detektīvs Bekers jau to ir apguvis. Kādēļ jūs uzstājīgi vēlaties izturēties tik formāli? Pēc visa, ko esam kopā piedzīvojuši?

-    Detektīvs Bekers? Raiens apjucis paraudzījās bijušajā konsteblā.

-     Mans stāvoklis sabiedrībā nu ir augstāks, Bekers skaidroja. Par to man jāpateicas izdevībai, kuru sagādājāt jūs, un es ar nepacietību gaidu mūsu turpmākās kopīgās dēkas.

-    Es gan spriežu, ka man dēku ir gana. Raiena plaksti kļuva smagi.

-    Uz tādām runām jūs pamudina nogurums, nosprieda Emilija. Varu galvot, ka jūs ar detektīvu Bekeru nemūžam nespēsiet nosēdēt mierā. Ļausim jums izgulēties. Kazi, man izdosies gūt labumu no jūsu miegainības un pierunāt jūs nosaukt savu kristīto vārdu.

Raiens mazliet vilcinājās. Sons.

-    Un kā sauc mani?

-    Mis…

-    Lūdzu mēģiniet vēlreiz.

-    Jūsu vārds ir Emilija.

-     Ļoti labi. Viņa paskatījās uz Bekeru. Un kāds ir jūsu kristītais vārds?

Arī Bekers saminstinājās. Džozefs.

-     Brīnišķīgi.

Emilija pārmaiņus raudzījās te vienā, te otrā vīrietī. Bekers šķita tikai mazliet vecāks par viņu, divdesmit vienu gadu vecu sievieti, slaids, zaļoksns, glīts puisis ar pieklājīgām manierēm un nelielu rētu uz zoda, kas viņa pievilcību sazin kāpēc tikai vairoja. Turpretim Raiens bija teju divreiz vecāks, teorētiski pat tik vecs, lai viņu uzskatītu par brāli, un tomēr dzīves pieredzes ievilktās rievas sejā savādā kārtā padarīja to acij tīkamu nemaz nerunājot par to, ka arīdzan viņa pašpaļāvība un skarbums šķita saistoši.

"Cik dīvainas domas," Emilija ieprātojās, taču nepūlējās jaunās izjūtas apspiest tā viņa rīkojās allaž, kad nācās saskarties ar kaut ko jaunu un nebijušu.

-    šon un Džozef. Viņa pieskārās abu rokām. Es domāju, ka mēs varam beidzot pasludināt sevi par draugiem.

-    "Nav tādas lietas kā aizmiršana," smaidīdams bilda de Kvinsijs. Taču šo notikumu es pārmaiņas pēc allaž atminēšos ar patiku.

Postskripts

1886. gadā, septiņdesmit piecus gadus pēc Retklifas lielceļa slepkavībam, gāzes uzņēmuma darbinieki izcēla bruģi Kenonstrītas un Keiblstritas krustojumā, kur bija paredzēts ieguldīt cauruļvadu. Sešu pēdu dziļumā pašā krustojuma vidū viņi uzgāja skeletu, kam kreisajā pusē ribās rēgojās cauri izdurts miets. Iesākumā strādnieki nosprieda, ka atraduši sen pastrādātas slepkavības upuri, taču policijas izmeklēšanā atklājās, ka tas ir Džons Viljamss, kuru turēja aizdomās par brutālām slepkavībām, kas pirms trim ceturtdaļām gadsimta bija paralizējušas Londonu un visu Angliju, un kurš pakāries vēl pirms tiesas. Ļaudis izvazāja roku un kāju kaulus un ribas, paņemot tās par suvenīriem. Tavernā Kenonstrītas un Keiblstritas krustojumā plauktu aiz bāra letes greznoja atrastais galvaskauss. Neviens nezina, kur tas beigu beigās palika.

Pēcvārds Dekas ar Opija lietotāju

Veselu gadu es dzīvoju 1854. gada Londonā. Uz to mani pamudināja Čārlzs Darvins pareizāk sakot, filma par viņu. "Radīšana" stāsta, kādas pūles Darvinam sagādāja darba "Par sugu izcelšanos" pabeigšana. Kristiešu fundamentālisti droši vien vēlētos, kaut viņa pūles nekad nebeigtos. Tā vismaz gribēja arī Darvina sieva, kura uzskatīja viņa evolūcijas teoriju par zaimiem un lūdza vīru likties mierā. Pats Darvins mocījās milzīgā vainas apziņā viņš jutās netieši vainīgs savas iemīļotās meitas nāvē, jo bija devis piekrišanu lietot hidroterapiju, dziedināšanas metodi, kas, iespējams, saasināja viņas ilgstošo slimību.

Šāds spiediens no vairākām pusēm Darvinam izraisīja hroniskas kaites galvassāpes, paātrinātu sirdsdarbību un kuņģa traucējumus, gandrīz pilnībā laupot spēju darboties. Taču svarīgākais ir tas, ka Darvins dzīvoja neziņā par šīm ciešanām, neapjauzdams nedz savu vainas apziņu par meitas nāvi, nedz arī to, kā viņa pētnieciskais darbs kaitē attiecībām ar sievu. Mēs, dzīvodami laikmetā pēc Freida, zinām, cik cieši saistīts prāts un ķermenis, taču deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados Viktorijas laika Anglijā Darvina pastāvīgās veselības likstas mediķiem radīja vien neizpratni.

Filmas sižeta pagrieziena punkts ir brīdī, kad Darvinu apciemo draugs un paziņo: "Čārlz, daži cilvēki, tādi kā de Kvinsijs, uzskata, ka mūs ietekmē domas un emocijas, par kurām mēs neko nenojaušam."

"Domas un emocijas, par kurām mēs neko nenojaušam?" Tas tiešām izklausās freidiski, taču Freida teorijas par zemapziņu tika publicētas tikai deviņpadsmitā gadsimta deviņdesmitajos gados, četras desmitgades pēc Darvina pārdzīvojumiem. Patiesībā de Kvinsija teorija par mūsu prāta atsevišķajiem, nodalītajiem kambariem (viņš ieviesa terminu "zemapziņa") tika sākotnēji izvirzīta deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados septiņdesmit gadu pirms Freida.

Mani tas aizķēra. De Kvinsijs? Es atcerējos sen klausītu deviņpadsmitā gadsimta angļu literatūras lekciju kursu. Profesors nodēvēja Tomasu de Kvinsiju nevis par Freida priekšteci, bet gan par bēdīgi slavenu narkomānu pirmo, kurš rakstījis par šo aizliegto tematu savā skandalozajā darbā "Angļu opija lietotāja grēksūdze". Profesors pieminēja de Kvinsiju garāmejot, kā literatūras pabērnu un tūdaļ ķērās pie parasto romantisma un Viktorijas laikmeta dižgaru cildināšanas.

Ziņkārība rosināja mani pieiet pie grāmatplaukta, kur es kā vāvere pažobelē joprojām glabāju pēdējā kursa mācību grāmatas. Atcerēdamies profesora vārdus, es nebrīnījos, ka de Kvinsijam tajās atvēlēts gaužām maz vietas desmit lappuses tūkstoš lapu biezā antoloģijā. Toties mani pārsteidza tas, ka, par spīti sējumā iekļautajam pavisam īsajam fragmentam no viņa esejas "Pasta kariete", šīs dažas lappuses nepavisam nebija tādas, kadas varētu gaidīt pēc profesora apgalvotā. Tās mani apbūra.

De Kvinsijs ar reti sastopamu spilgtumu apraksta ātru braucienu pa tumšu ceļu, sēžot uz bukas līdzās pasta karietes kučierim. Vienbrīd abi iekrituši miegā. Uztrūcies de Kvinsijs ieraudzījis tuvojamies ēnu. Tā pārvērtusies par karieti, kas lielā ātrumā iztraukusies no pagrieziena vīrietis vadījis zirgu, sieviete klausījusies viņa stāstījumā. De Kvinsijs neveiksmīgi centies ar dunkām uzmodināt pasta karietes kučieri. Kariete drāzusies pretī. De Kvinsijs mēģinājis izņemt grožus no kučiera rokām, taču arī tas nav izdevies. Kariete traukusies aizvien tuvāk. Ja notiktu sadursme, milzīgā pasta kariete šo pretimbraucošo karieti un tās pasažierus neapšaubāmi sadragātu. Pēdējā mirklī de Kvinsijam izdevās uzmodināt kučieri, kas ieraudzīja briesmas, ieelsās un pagrieza savu transportlīdzekli tā, ka saķērās vien abu kariešu sāni. Postījums gan izrādījās pietiekami liels, un sieviete, apjauzdama to, cik tuvu nāvei atradusies, bija pavērusi muti mēmā kliedzienā.

Brauciena apraksts atgādina ainu no spriedzes romāna, taču patiesībā iekļauts esejā, kurā (to es uzzināju vēlāk, kad man izdevās dabūt pilno esejas tekstu) angļu pasta kariešu sistēma izvērsta pārspriedumos par zemapziņu un sapņu dabu.

Es biju aizrāvies un iegādājos "Angļu opija lietotāja grēksūdzi". Kamēr lasīju šos 1821. gadā rakstītos memuārus, man radās sajūta, ka mazais džentlmenis aizķer manas dvēseles stīgas, aprakstīdams sava tēva nāvi, vienaldzīgo māti un četru aizbildņu sagādātās ciešanas. Viņa bēgšana no skolas, pārdzīvotā ziema Londonas nesaudzīgajās ielās, attiecības ar mīļoto Annu, abu traģiskā šķiršanās, pirmā sastapšanās ar opija tinktūru… Šo notikumu apraksts sagrāba mani savā varā.

Kādā esejā par de Kvinsiju es uzzināju, ka viņš radījis vēl vienu sensāciju ar savu eseju "Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām", kuras trešā daļa saturēja tolaik vēl nepieredzēti asiņainu stāstījumu par agrāk notikušu noziegumu. Tā visos sīkumos aprakstīja bēdīgi slavenās Retklifas lielceļa slepkavības, kas turēja bailēs Londonu un visu Angliju 1811. gadā. Lasot man radās īsta klātbūtnes sajūta un radās ideja par grāmatu "Slepkavība kā smalkā māksla". Esejas trešā daļa dienasgaismu ieraudzīja 1854. gadā. Tolaik de Kvinsijs dzīvoja Edinburgā. Bet… ja nu kāds viņu atvilinātu uz Londonu, piesolot ziņas par Annu? Ja nu šī persona izmantotu esejas trešo daļu par rokasgrāmatu, atdarinot agrākās Retklifas lielceļa slepkavības? Ja nu pār de Kvinsiju kristu aizdomu ēna? Ja nu…

Man reti gadījies, ka sižeta struktūra izveidojusies tik zibenīgi. Taču ikviens romānu rakstnieks zina, ka sižetu radīt ir visvieglākais. Svarīgāks ir izklāsts, un šajā gadījumā tas bija gaužām apjomīgs uzdevums. Lielākā daļa vēsturisko romānu nav nekas vairāk kā kostīmdrāmas ar mūsdienīgiem dialogiem un personāžu izturēšanos.

Bet man padomā bija iedziļināties daudz vairāk. Iekams izveidoju pirmo teikumu jaunajā grāmatā, es gribēju zināt par de Kvinsiju visu iespējamo, it kā grasītos par viņu rakstīt doktora disertāciju. Lai uzturētu sievu un astoņus bērnus, kā arī nopelnītu naudu opija tinktūrai, viņš publicēja neskaitāmas esejas, memuārus, grāmatu apskatus, tulkojumus un daiļliteratūras darbus. Viņa kopotie raksti apmēros sasniedz tūkstošiem lappušu. Kā Staņislavska metodes aktieris, gatavodamies lomai, es vēl un vēlreiz pārlasīju viņa darbus, ikreiz gūdams jaunus, agrāk nepamanītus ieskatus. Es nolēmu katrā izdevīgā gadījumā iekļaut de Kvinsija tekstus savā grāmatā un īpaši jau dialogos. Kā reiz bija atzīmējis viņa amerikāņu izdevējs, de Kvinsijs "izcēlās ar nepārspētu daiļrunību, un šķita, ka būtu, tā teikt, grēks nepierakstīt viņa brīnišķīgos teikumus".

Pēc tam bija jāievāc ziņas par de Kvinsija dzīvi un visiem notikumiem, kurus viņš nebija aprakstījis savos memuāros. Šajā ziņā man neizmērojamu palīdzību sniedza Roberta Morisona apkopotā biogrāfija "Angļu opija lietotājs". Mēs ar profesoru Morisonu kļuvām elektronisko vēstuļu draugi, un sarakstes laikā es uzzināju vēl daudz jauna. Grāmata "Slepkavība kā smalkā māksla" ir veltīta viņam un arī otram de Kvinsija biogrāfam Grevelam Lindopam, kura grāmata "Opija lietotājs" man ārkārtīgi noderēja.

Pēc tam bija jānoskaidro viss par Londonu 1854. gadā tik detalizēti, it kā pats tur atrastos. Kāds tolaik bija ielu segums? Kādu naudu cilvēki nēsāja līdzi? Cik smags bija apģērbs? No kā sastāvēja parasta maltīte? Kā cilvēki mazgājās?

Veselu gadu es ceļoju pagātnē un iepazinu vienīgi to, kas bija saistīts ar šo laika posmu un vietu. Izlasījis daudzas grāmatas, šīs es atzinu par sevišķi informatīvām: Ričarda D. Altika "Viktorijas laikmeta cilvēki un idejas", Heteres Krītones izdotā "Viktorijas laikmeta dienasgrāmatas: Viktorijas laika vīriešu un sieviešu ikdienas dzīve", Orlendo Faidžīsa "Krimas karš", Džūditas Flendersas "Viktorijas laikmeta mājā", Elisones Gernshaimas "Viktorijas un Edvarda laikmeta mode: fotoapskats", Džilianas Džillas "Mēs divi: Viktorija un Alberts", Henrija Meihjū "Londonas strādnieki un Londonas nabagi", Sallijas Mičelas "Viktorijas laikmeta Anglijas ikdienas dzīve", Lizas Pikardas "Viktorijas laikmeta Londona", Denjela Pūla "Ko Džeina Ostina ēda un Čārlzs Dikenss zināja", Litona Streičija "Karaliene Viktorija", Džūditas Samersas "Soho: Londonas viskrāšņākā rajona vēsture", Keitas Samerskeilas "Mistera Vičera aizdomas (Šokējoša slepkavība un dižā Viktorijas laikmeta detektīva krišana)", F. M. L. Tompsona "Cienījamās sabiedrības augšupeja: Viktorijas laikmeta Lielbritānijas sociālā vēsture 1830-1900" un Dž. Dž. Tobaiasa "Noziegums un policija Anglijā 1700-1900". Noderēja arī Gregorija Dārta eseja "Šausmu kambaris" grāmatā "Tomass de Kvinsijs: jaunie teorētiskie un kritiskie virzieni (to rediģējuši Roberts Morisons un Denjels Sandživs Robertss).

Dažas grāmatas pelnījušas, ka tās piemin atsevišķi. Vislabākais vēstījums par 1854. gada holeras uzliesmojumu Londonā ir Stīvena Džonsona "Rēgu karte: Stāsts par Londonas baisāko epidēmiju", kurā aprakstīta doktora Džona Snova izmisīgie pūliņi atrast slimības perēkli. Viņam vairākkārt palīdzīgu roku sniedza garīdznieks Henrijs Vaitheds. Diemžēl manā stāstījumā mācītājam Vaithedam vieta neatradās, tālab es ar prieku viņu beidzot pieminu šeit.

Vispilnīgākais Retklifas lielceļa slepkavību apraksts ir darbā "Veseris un bumbiere", ko rakstīja ievērojamā detektīvromānu autore F. D. Džeimsa un vēsturnieks T. E. Kričlijs. Vienu aspektu gan šī aizraujošā grāmata neapskata neparasto vārdu līdzību. Noziegumā apsūdzētais slepkava ir Džons Viljamss, un vienam no upuriem ir vārdā Džons Viljamsons. Pirmoreiz izlasījis, ka Džons Viljamss nogalinājis Džonu Viljamsonu, es nospriedu, ka gadījusies iespiedkļūda. 1811. gada tiesas stenogrammas šo līdzību neizcēla. Vienīgi G. K. Čestertons (gadsimtu pēc slaktiņa) ieskatīja par atzīmēšanas vērtu to, ka šie vārdi ir gandrīz identiski.

"Vīrs, vārdā Viljamss, nejaušā kārtā noslepkavojis viru, vārdā Viljamsons. Gandrīz vai jāsecina, ka notikusi bērna slepkavība." Tā kā de Kvinsijs uzskatāms par zemapziņas teoriju celmlauzi, es nospriedu, ka manā darbā bagātīgi figurēs ne tikai zīdaiņa slepkavība, bet arī tēva slepkavība un virkne citu psihoanalītisku tēmu.

Es pētīju tālaika Londonas kartes. Koldbātfīldsas cietuma ēku izkārtojums ir balstīts uz tālaika plānu tas pats attiecas uz Britu Ostindijas kompānijas dokiem un Voksholas dārziem. Es papildināju savu leksikonu, apgūstot vārdus, kuri jau sen netiek lietoti.

Vienīgie daiļliteratūras darbi, kurus es togad lasīju, ir datējami ar Viktorijas laikmeta vidusposmu, īpaši pievēršoties Čārlza Dikensa, Entonija Trolopa un Vilkija Kolinsa darbiem, kuri visos sīkumos apraksta savu tēlu apģērbu, ēdienu un tā tālāk. Kolinss kļuva slavens dažus gadus pēc de Kvinsija ar romāniem "Sieviete baltā" (1860. gads) un "Mēness akmens" (1868. gads), taču viņam ir cieša saistība ar de Kvinsiju lai arī Kolinsu bieži min kā sensāciju romānu aizsācēju, de Kvinsija radītos narkotiku lietošanas un slepkavību aprakstus var uzskatīt par sensāciju mānijas priekšteci, kas nozīmīgi ietekmējusi šo žanru. To visumā atzīst arī Kolinss, jo romāna "Mēness akmens" varoņi atklāti apspriež de Kvinsija sarakstīto "Angļu opija lietotāja grēksūdzi", kas palīdz atrisināt noslēpumu.

De Kvinsijs iespaidojis arī Edgaru Alanu Po, kura darbi savukārt likuši pamatu sera Artura Konana-Doila radītajam Šerloka Holmsa tēlam tādējādi var apgalvot, ka de Kvinsijs savā ziņā ir pielicis roku gan kriminālromāna žanra, gan detektīva tēla tapšanā.

"Slepkavība kā smalkā māksla" ir mana versija par deviņpadsmitā gadsimta romānu. Lai ari mūsdienu romāni gandrīz nekad nav rakstīti trešajā, viszinošajā personā, deviņpadsmitā gadsimta romānos tas ir bieži sastopams tas ļāva objektīvam stāstniekam palaikam nostāties priekšplānā un izklāstīt visdažādāko informāciju. Man šis paņēmiens palīdzēja izskaidrot dažus Viktorijas laikmeta dzīves apstākļus, kuri mūsdienu lasītājiem varētu šķist ne mazāk mulsinoši kā citplanētiešu kultūra. Tāpat es ignorēju citu mūslaiku literāro tradīciju, kas liedz stāstīt no dažādu personu skatpunkta, un ievietoju pirmajā personā rakstītas dienasgrāmatas fragmentus; ari šāds paņēmiens ir iecienīts sensāciju romānos. Atgriezies deviņpadsmitajā gadsimtā, es jutos brīvāks un izmantoju dažādas metodes stāstījuma veidošanā.

Par spīti ilgajam pētniecības darbam, es dažkārt atkāpos no vēsturiskajiem apstākļiem. Piemēram, Emilija nebūtu uzrunājusi Tomasu par tēvu un sauktu viņu par "papa", ar uzsvaru uz otro zilbi. Sākotnējā uzmetumā es lietoju šo vēsturiski pareizo uzrunu, taču, manuprāt, tad Emilija izklausītos bērnišķīga. Tāpat es dažos gadījumos atļāvos saīsināt de Kvinsija citātus un apvienoju vairākus viņa dzīves notikumus vienā.

Sižetisku apsvērumu dēļ es biju spiests iekļaut apzinātu vēsturisku kļūdu. Es labi zinu, ka 1854. gadā doktors Snovs jau bija pārcēlies uz Sekvilstrītu 18 tuvējā Meifēras rajonā un vairs nedzīvoja Soho, Fritstrītā 54. Taču Fritstrīta un Grīkstrīta, kur de Kvinsijs bija pusaugu gados mitinājies tukšā namā (tikai kvartāla attālumā), bija pārāk ērta sakritība, un es nevarēju to atstāt neizmantotu. Visbeidzot es nospriedu, ka Snova nams Sekvilstrītā tolaik tika remontēts, un ārsts bijis spiests uz laiku apmesties agrākajā rezidencē Fritstrītā.

Citādā ziņā "Slepkavība kā smalkā māksla" ir tik vēsturiski precīzs romāns, cik vien iespējams. Man bija tas prieks veselu gadu dzīvot 1854. gada Londonā. Es ceru, ka arī jūs izbaudījāt šo dēku.

Pateicība

Kā allaž, saku paldies Džeinai Distelai un Mirjamai Godričai par draudzību un padomiem, kā arī citiem labajiem ļaudīm, kas strādā Dystel & Goderich Literāri/ Management, īpaši Lorēnai E. Abramo.

Tāpat esmu pateicību parādā lieliskajai Mulholland Booksļ Little, Brown komandai, īpaši Džūditai Kleinai, Terēzai Džiakopasi, Deborai Džeikobsai, Džošam Kendalam, Vēsam Milleram, Mirjamai Pārkerei, Maiklam Pīčam, Džonam Šēnfelderam, Rūtai Trosai (Lielbritānijā) un Treisijai Viljamsai. Tehniskie redaktori ir mans pēdējais aizsargvalnis šajā gadījumā es izsaku pateicību Billam Drennanam.

Viens no pētniecības darbu priekiem ir iespēja sadraudzēties (lai arī dažreiz tikai ar elektroniskā pasta starpniecību) ar cilvēkiem, kuri dāsni dalās zināšanās tajos tematos, kas interesē mani. Vienu es jau minēju tas ir biogrāfs Roberts Morisons, kurš sarakstījis grāmatu "Angļu opija lietotājs: Tomasa de Kvinsija biogrāfija". Šis pasaules klases zinātnieks romantisma un Viktorijas laikmeta literatūras jomā ir profesors Karalienes universitātē Kingstonā, Ontario provincē. Viņš laipni piekrita izlasīt grāmatas "Slepkavība kā smalkā māksla" manuskriptu un sniedza ziņas par dažādiem de Kvinsija dzīves smalkumiem. Tāpat viņš man atsūtīja grūti atrodamus de Kvinsija dokumentus un zinātniskos rakstus, kurus man nebija izdevies atrast.

Džefs Kautons no Vērdsverta Trasta (kotedža "Dūja", Grāsmīra, Lielbritānija) palīdzēja sagādāt Tomasa de Kvinsija un viņa meitas Emilijas portretus, kas apskatāmi manā interneta vietnē līdz ar citiem mākslas darbiem, ko radījis Tomislavs Tikuļins.

Mana laba draudzene Barbara Pītersa, kurai Skotsdeilā, Arizonas pavalstī, pieder Poisoned Pen grāmatveikals, sniedza neizmērojamu iedrošinājumu toreiz, kad apliecināju viņai nodomu aizceļot uz 1854. gada Londonu lai gan šāds ceļojums vēl nesen ne vienam, ne otram nebija nācis ne prātā.

Mana sieva Donna, pirmā manuskripta lasītāja, kā allaž, sniedza lieliskus padomus. Es pateicos par desmitiem gadu izrādīto pacietību, jo es ik dienas vairākas stundas kļuvu par īstu vientuļnieku.

Par autoru

Deivids Morels ir dzimis Kanādas pilsētā Kičenerā, Ontario provincē. Pusaudža gados viņam iepatikās klasiskais TV seriāls "66. ceļš" par diviem jauniešiem, kas savā Corvette kabrioletā apceļo Savienotās Valstis, meklēdami Ameriku un paši sevi. šā seriāla scenārista Stērlinga Silifanta prasme apvienot spraigu darbību ar interesantām idejām atstāja tādu iespaidu uz Morelu, ka viņš nolēma kļūt par rakstnieku.

Cita rakstnieka Hemingveja pētnieka Filipa Janga darbi pamudināja Morelu pārcelties uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Kopā ar Jangu viņš studēja Pensilvānijas štata universitātē un ieguva maģistra un doktora grādus Amerikas literatūrā. Tur viņš arī iepazinās ar daudzu cienīto zinātniskās fantastikas rakstnieku Viljamu Tennu (īstajā vārdā Filips Klāss), kurš iemācīja Morelam daiļliteratūras rakstniecības pamatus. Iznākumā radās "Pirmās asinis", novatorisks romāns par Vjetnamas kara veterānu ar pēctraumatiskā stresa sindromu viņš nonāk konfliktā ar mazpilsētas policijas priekšnieku un uzsāk pats savu nelielo Vjetnamas karu.

Šis mūsdienu spriedzes romānu "tēvs" tika izdots 1972. gadā, un tolaik Morels vēl strādāja par Angļu valodas katedras profesoru Aiovas universitātē. Viņš pasniedza tur no 1970. līdz 1986. gadam, vienlaikus rakstīdams romānus, vairākus starptautiskus bestsellerus, tostarp klasisko spiegu triloģiju "Rozes brālība" (pēc tās motīviem NBC uzņēma augsti novērtētu miniseriālu, kura televīzijas pirmizrāde notika uzreiz pēc beisbola Superkausa fināla izcīņas), "Akmens brālība" un "Nakts un miglas brālība".

Ar laiku darbošanās divās profesijās vienlaikus sāka prasīt pārāk daudz spēka, tālab Morels atteicās no akadēmiskā lauciņa un pievērsās tikai rakstniecībai. Drīz pēc tam viņa piecpadsmit gadu vecajam dēlam Metjū tika diagnosticēta reta kaulu vēža forma, un zēns nomira 1987. gadā. Šis trieciens atspoguļojās arī Morela darbos, piemēram, viņa memuāros par Metju ar nosaukumu "Jāņtārpiņi" un romānā "Izmisuma solis", kura galvenais varonis arī zaudējis dēlu.

"Profesors ar maigajām manierēm un asiņainām vīzijām", kā reiz viņu nosauca kāds recenzijas autors, ir sarakstījis trīsdesmit trīs romānus, to vidū ari tādus piedzīvojumu un spriedzes romānus kā "Uz naža asmens", "Ložņas" un "Spiegs, kas ieradās Ziemassvētkos" (tā darbība noris Santafē pilsētā Ņūmeksikas pavalstī, kur apmeties pats autors). Allaž meklēdams jaunus ceļus stāstniecībā, viņš ir sarakstījis komiksu sēriju sešās daļās "Kapteinis Amerika: Izredzētais". Grāmatā par rakstīšanas māku "Veiksmīgais romānists" Morels analizē, ko viņš apguvis savā rakstnieka profesijā četrdesmit gadu laikā.

Morels ir nominēts Edgar, Anthony un Macavity balvām un trīs reizes saņēmis Šausmu Romānu Rakstnieku asociācijas dāvāto ievērojamo Stokera balvu. Starptautiskā Spriedzes Romānu Rakstnieku organizācija viņam pasniegusi prestižo mūža ieguldījuma Spriedzes Meistara balvu. Viņa darbi ir tulkoti divdesmit sešās valodās.

Lai nosūtītu viņam e-pastu, lūgums apmeklēt viņa interneta vietni www.davidmorrell.net .

Deivids Morels

SLEPKAVĪBA KĀ SMALKĀ MĀKSLA

Redaktore Liene Akmens Korektore Liene Kāposta Maketētā js Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

D. Morels

Mo 531 Slepkavība kā smalkā māksla/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"" 480 lpp.

Četrdesmit trīs gadus pēc skandalozajām Retklifas lielceļa slepkavībām, kas satricināja 19. gadsimta sākuma Angliju, ne mazāk skandalozais rakstnieks, darba Angļu opija lietotāja grēksūdze autors Tomass de Kvinsijs atgriežas Londonā. Viņam slavu atnesusi arī bēdīgi slavenā eseja par Retklifas slepkavībām Spriedumi par slepkavību kā vienu no smalkajām mākslām.

Dažas dienas pēc viņa ierašanās kāda ģimene tiek noslepkavota precīzi pēc senlaiku scenārija. Pēc visa spriežot, kāds izmanto viņa eseju par iedvesmas avotu un plānu. De Kvinsijs pats kļūst par acīmredzamu aizdomās turamo…

ISBN 978-9984-35-684-6

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

[1] amelija blūmere (1818-1894) amerikāņu sieviešu tiesību aizstāve, minētā apģērba atbalstītāja.

Content

Morels Deivids Slepkavība kā smalkā māksla

IEVADS

1. nodaļa Naves mākslinieks

2. nodaļa Vīrietis, kurš slēpa rudos matus

3. nodaļa Opija lietotājs

4. nodaļa mūsu vidu ir briesmoni

5. nodaļa slepkavības diženums

6. nodaļa kapraču patrons

7. nodaļa izpriecu dārzs

8. nodaļa revolūcijas gads

9. nodaļa Atsevišķa sistēma

10. nodaļa Enu valstība

11. nodaļa tumšais tulks

12. nodaļa mākslinieka izglītība

13. nodaļa inkvizīcija

14. nodaļa sieviete bēdas

15. nodaļa veidols vaska

16. nodaļa Nopūta no dzīlēm

Postskripts

Pēcvārds Dekas ar Opija lietotāju

Par autoru