Morels Deivids

Spēle ar uguni

DEIVIDS MORELS

SPĒLE AR UGUNI

1

No Newsweek

"Tas bija sen. Es par to nedomāju, " apgalvo Melouns. Taču, ja piekrītam kritiķu izteikumiem, ka viņš savās gleznās cildina dzīvi vairāk nekā jebkurš cits mākslinieks kopš impresionistu laikiem, gribot negribot rodas aizdomas, ka juteklība viņa darbos ir reakcija uz to murgu, no kura viņš tik tikko izkļuva sveikā 1989. gada 20. decembra naktī, kad ASV iebruka Panamā.

Gleznotājs, kas reiz bijis militārā helikoptera pilots, — mūsdienu mākslas pasaules nežēlīgajā konkurences cīņā šis dramatiskais pretnostatījums starp Melouna varmācības pilno pagātni un māksliniecisko tagadni ir radījis daļu viņa noslēpumainības. Taču, lai gan viņa jūras kājnieka pagātne šķiet eksotiska dažiem mecenātiem, kritiķos tā sākotnēji izraisīja neticību viņa darbu vērtībai. Kā norāda Duglass Fenermens, Melouna mākslas aģents: "Ceisam bija jāstrādā divtik cītīgi, lai iegūtu reputāciju. No šā viedokļa karavī-

» ra pagātne nenāk par ļaunu, ja gribi izdzīvot Manhetenas galeriju kaujaslaukā."

Melouns, bez šaubām, vairāk izskatās pēc karavīra, nevis pēc mākslinieka tipa. Sešas pēdas garš, drīzāk stiegrains nekā muskuļains, ar saules nobrūninātu seju un rupjiem, taču pievilcīgiem vaibstiem. Kad intervējām viņu pludmalē netālu no viņa mājas Meksikas kūrortā Kosumelas salā, viņš nupat bija beidzis savu dienišķo treniņu — piecu jūdžu skrējienu un vienu stundu vingrošanas. Viņa dzeltenbrūnie mati, ko izbalinājusi Kārību saule, ir tādā pašā krāsā kā bārdas rugāji, kuri vēl vairāk pastiprina viņa raupjo pievilcību. Ja neņem vērā krāsas traipus uz viņa T krekla un šortiem, tad itin nekas neliecina par viņa piederību mākslas pasaulei.

Viņam ir trīsdesmit septiņi gadi, bet nav grūti iedomāties, ka gandrīz tāpat viņš ir izskatījies savā leitnanta formas tērpā pirms desmit gadiem, kad viņa bruņoto helikopteru notrieca panamiešu raķete. Tas notika 20. decembrī pulksten divos naktī; Melouns atsakās runāt par šo gadījumu, toties Džebs Veinraits, otrais pilots, kas tika notriekts reizē ar viņu, notikušo atceras jo spilgti.

"Tai naktī apkārt lidoja milzum daudz trasējošo ložu un raķešu, turklāt vēl liesmas, kas šāvās augšup no sprādzieniem uz zemes; tas viss atgādināja Ceturto jūliju. Ellē. Lai to ārprātu pieslāpētu, mēs vispirms uzbrukām no gaisa: divsimt astoņdesmit pieci iznīcinātāji un simt desmit helikopteru. Kā gigantisku odu spiets ar sasodīti lieliem dzeloņiem. Četrdesmit milimetru "Vulcan" ložmetēji, simt piecu milimetru haubices, lāzervadāmas prettanku raķetes. Viss, ko vajag."

Viens no galvenajiem mērķiem bija panamiešu aizsardzības spēku štābs, fabrikai līdzīga ēka galvaspilsētas Panamas graustu nomalē ar nosaukumu Elčoriljo — "strautiņš". Militārie plānotāji lēsa, ka ienaidnieks izvietojis tur savu štābu tādēļ, lai panamieši varētu izmantot divdesmit tūkstošus Elčoriljo iedzīvotāju kā vairogu.

"Un kaut kas tamlīdzīgs tiešām notika, " turpina Vein- raits. "Kad mūsu helikopteri uzbruka štābam, tā iemītnieki meklēja patvērumu apkārtējā teritorijā. Taču mēs dzināmies viņiem pakaļ, un tad Čeiss sāka kliegt radiotelefonā, ziņodams mūsu komandpunktam, ka apšaudē iekļuvuši civilisti. Tā arī bija. Gandrīz vienā mirklī uzliesmoja pieci kvartāli. Komandas centrāle vēl nebija paguvusi atbildēt, kad mūsu helikopteru sašāva. Joprojām atceros, kā man no sprādziena sacirtās zobi. Čeiss centās savaldīt helikopteru. Tas bija pilns ar dūmiem, griezās riņķī un zvalstījās, un nemitīgi zaudēja augstumu. Čeiss ir labākais helikoptera pilots, kādu es jebkad esmu redzējis, tomēr man joprojām nav skaidrs, kā viņam izdevās laimīgi piezemēties. "

Murgs vēl tikai sākās. Tumsā, kur no būdas uz būdu pārsviedās liesmas, Melouns un Veinraits pūlējās aizbēgt. Kad divdesmit tūkstoši Elčoriljo iedzīvotāju paniskā drūzmā joņoja pa ieliņu labirintu, uz Melounu un viņa otro pilotu šāva gan panamiešu armija, gan no ASV helikopteriem, kuru komandas nezināja, ka uz zemes ir amerikāņu lidotāji.

"Tad man kājā trāpīja lode," stāsta Veinraits. "Nav ne jausmas, no kuras puses. Kamēr mums garām skrēja civilisti, Čeiss aptina man ap kāju spiedošu pārsēju, uzcēla mani sev plecā un mēģināja tikt prom no ugunslīnijas. Vienbrīd viņam vajadzēja laist darbā savu dienesta pistoli — pret panamiešu karavīriem, kas tupēja slēpnī kādā ēkā. Vēlāk es aptvēru, ka mēs bijām tikuši laukā tikai pēc ausmas. Gulējām, saļimuši pie kāda mūra, visapkārt krita sodrēji, un tad parādījās amerikāņu tanki un liesmu metēji, lai noslaucītu no zemes virsas to, kas bija palicis pāri no Elčoriljo. Tonakt bojā gāja divi tūkstoši civiliedzīvotāju. Dievs vien zina, cik daudzi tika ievainoti. Visi divdesmit tūkstoši zaudēja savas mājvietas."

Drīz pēc tam Melouns pameta jūras kājnieku korpusu.

"Čeiss mūždien kaut ko zīmēja, kad mums nebija nodarbību, " atceras Veinraits. "Dažreiz viņš nevis gāja pavadīt brīvo laiku pilsētā, bet gan palika barakās un ņēmās ar savām skicēm. Bija skaidrs kā diena, ka viņam ir talants, tomēr es pat nenojautu, cik liels, pirms viņš nebija apņēmies pelnīt ar to iztiku. Tonakt Elčoriljo viņš pieņēma lēmumu un vairs ne reizi neskatījās atpakaļ."

Vērotājs nepamanīs nekādas varmācības iezīmes Melouna gleznās. Lielākoties tās ir krāsainas ainavas. To dzīvīgās detaļas, kas atsauc atmiņā van Gogu un tomēr nepārprotami pieder Melounam, pauž kaislīgu prieku par sajūtām, saviļņojošu, juteklisku izpratni par dabas pasauli, kuru atainot varbūt jūtas aicināts tikai tāds cilvēks, kas skatījies acīs apokaliptiskai varmācībai un nāvei un tomēr palicis dzīvs…

2

Kamēr vilnīši skalojās pret Melouna kroskurpēm, saulriets atstarojās no Kārību ūdeņiem, radīdams nokrāsu, kāda šķietami nebija pastāvējusi vēl nekad. Viņš juta raupjās smiltis zem kājām, liego vēsmu savos biezajos, cirtainajos matos un saklausīja kaiju žēlabainos saucienus virs galvas. Pacēlis otu pie puspabeigtā audekla, viņš koncentrējās, lai ietvertu tajā visu — ne tikai veidolus un krāsas, bet arī skaņas, smaržas un pat sāļā gaisa garšu; lai mēģinātu panākt neiespējamo un iemiesotu šos pārējos iespaidus vizuālā veidā tā, ka glezna liktu skatītājam sajust, kā tas ir bijis — stāvēt šai vietā, šai maģiskajā mirklī, izbaudot šā saulrieta brīnumu, it kā cita nekad nebūtu bijis.

Pēkšņi viņa uzmanību saistīja kas cits. Dienot armijā, šī spēja pamanīt vairākas detaļas uzreiz bija nozīmējusi izdzīvošanas iemaņu, tomēr patlaban viņš kā mākslinieks, nevis kā karavīrs ievēroja kādu kustību sava redzeslauka malā.

Kaut kas kustējās pa labi no viņa, pie palmu pudura simt jardu tālāk vientulīgajā liedagā, apmēram tur, kur beidzās zemesceļš, kurš no šejienes nebija redzams. Slīdoša ēna pārvērtās par druknu vīrieti, kas šai brīdī izgāja smiltīs. Svešinieks pacēla plaukstu, lai apēnotu brilles pret saulrieta spožumu, un skatījās Melouna virzienā. Vīrietim tuvojoties, izrādījās, ka viņa tumšais uzvalks ir spilgti zils. Soļojot pa liedagu, kurpju melnumu drīz pārklāja smilšu baltums. Portfelis, krītaini pelēks, krāsas ziņā līdzīgs vīrieša matiem, bija nosēts ar sīkiem izcilnīšiem — strausa āda.

Melouns nebrīnījās, ka nav dzirdējis vīrieša automašīnu. Galu galā bangu rēkoņa krastā bija tik spēcīga, ka apslāpēja attālas skaņas. Viņš nebrīnījās ari par svešinieka sērīgo apģērbu; daži noskrējušies biznesa ceļotāji nespēja rast mieru pat salu paradīzē. Toties viņš brīnījās par to, ka vīrietis tuvojas ar tādu apņēmību, kura liecināja — viņš ieradies tieši Melouna dēļ. Bet Melouns nevienam nebija teicis, kurp dosies.

To visu viņš pamanīja, šķietami nemanīdams neko, lāgiem izmantodams vajadzību pieliekt galvu virs paletes, lai apslēptu skatienus, ko raidīja uz vīrieša pusi. Spilgtāk iekrāsodams uz audekla sarkano toni, viņš dzirdēja, ka svešinieks pienācis pavisam tuvu, bija skaidri dzirdama viņa zoļu šņirkstoņa.

Tad šņirksti mitējās — pa labi, izstieptas rokas attālumā no Melouna. "Mister Meloun?"

Melouns nelikās ne zinis.

"Es esmu Aleksandrs Poters."

Melouns joprojām nelikās zinis.

"Vakar runāju ar jums pa telefonu. Sacīju, ka ielidošu šo pēcpusdienu."

"Jūs esat velti tērējis laiku. Manuprāt, es skaidri pateicu: tas mani neinteresē."

"Ļoti skaidri. Tikai — mans darba devējs nepieņem atteikumu."

"Tad lai radinās pieņemt." Melouns uztriepa uz audekla krāsu. Klaigāja kaijas. Aizritēja minūte.

Poters pārtrauca ieilgušo klusumu. "Varbūt vaina tā, ka samaksa jums nešķiet pietiekama. Pa telefonu es minēju divsimt tūkstošus dolāru. Mans darba devējs pilnvaroja mani divkāršot summu."

"Runa nav par naudu." Melouns beidzot pievērsās viņam.

"Tad par ko tā ir?"

"Reiz es biju tādā stāvoklī, ka man vajadzēja klausīt daudzām pavēlēm."

Poters pamāja. "Jūsu pieredze jūras kājniekos."

"Ticis no turienes prom, es nosolījos turpmāk darīt tikai to, ko gribu pats."

"Pusmiljons."

"Esmu pārāk ilgi klausījis pavēlēm. Daudzas no tām bija bezjēdzīgas, tomēr mans darbs bija klausīt tām tik un tā. Beidzot es apņēmos lemt par sevi pats. Nelaime tā, ka man vajadzēja naudu un es lauzu sev doto solījumu. Cilvēks, kas mani nolīga, uz visu raudzījās citādi. Viņš nemitīgi atrada manā darbā trūkumus un liedzās man samaksāt."

"Šoreiz tā nenotiks." Potera kaklasaitē bija sarkanas, zilas un zaļas svītras — kā karogā, kas simbolizē kādu smalku universitāšu klubu, kurā Melounu nekad neuzaicinātu iestāties un pie kura viņš nekad nevēlētos piederēt.

"Tā nenotika arī toreiz," Melouns sacīja. "Ticiet man, I ^ es piedabūju to cilvēku man samaksāt."

"Es gribēju teikt, ka šoreiz neviens nemeklēs trūkumus U jūsu darbā. Tagad jūs esat pārāk slavens. Sešsimt tūkstošu."

"Tik liela summa nekad nav maksāta ne par vienu manu gleznu."

"Mans darba devējs to zina."

"Kāpēc? Kāpēc viņš ir ar mieru atdot tik daudz?"

"Viņš augstu vērtē visu unikālo."

"Tikai par to, ka es uzgleznošu privātu portretu?"

"Nē. Šajā līgumdarbā ietilpst divi portreti. Vienā jābūt redzamai sejai. Otrs būs pilnā augumā. Pliknis."

"Pliknis? Vai man jāpieņem, ka portretos netiks attēlots jūsu darba devējs pats?"

Melouns jokoja, bet Poteram acīmredzot nebija humora izjūtas. "Pozēs viņa sieva. Misters Bellazars neļauj sevi pat fotografēt."

"Bellazars?"

"Dereks Bellazars. Vai zināt šo vārdu?"

"Itin nemaz. Vai tas man būtu jāzina?"

"Mistera Bellazara rokās ir ļoti liela vara."

"Jā, to viņš sev noteikti atgādina katru ritu."

"Kā, lūdzu?"

"Kā jūs zinājāt, ka esmu šeit?"

Pēkšņās temata maiņas dēļ aiz Potera brillēm pazibēja apjukuma ēna. Viņš pacēla uzacis, kas laikam nozīmēja, ka viņš rauc pieri. "Tas nav nekāds lielais noslēpums. Manhetenas galerija, kura jūs pārstāv, apstiprināja to, kas nesen bija lasāms Newsweek rakstā. Jūs dzīvojat šeit, Ko- sumelā."

"Nejau par to es runāju."

"Kā es zināju, uz kurieni jums zvanīt?" Potera sejā atkal parādījās dziļa pašpārliecība. "Tur nav nekā mīklaina. Rakstā bija minēts, cik kaislīgi jūs meklējat savrupību, ka jums nav tālruņa un ka jūs mītat mazapdzīvotā salas daļā. Rakstā bija minēts arī, ka vienīgā ēka jūsu mājokļa tuvumā ir restorāns ar nosaukumu "Koraļļu rifs", kur jūs saņemat pastu un risināt lietišķas sarunas pa telefonu. Man vienkārši atlika būt neatlaidīgam un zvanīt uz šo restorānu, līdz izdevās notvert jūs."

"Ari par to es nerunāju."

'Tad es diemžēl nesaprotu."

"Kā jūs zinājāt, ka es esmu šeit?" Melouns norādīja uz smiltīm sev pie kājām.

"Ā. Skaidrs. Restorānā man pateica, uz kurieni jūs esat devies."

"Nē. Šo pēcpusdienu es šurp atnācu nejauši. Nevienam neko neteicis. Ir tikai viens veids, kā jūs varējāt uzzināt, — jūs likāt mani izsekot."

Potera sejas izteiksme nemainījās. Viņš pat nesamirk- šķināja acis.

"Jūs sagādājat tikai nepatikšanas," Melouns sacīja. "Ejiet prom."

"Varbūt mēs varam to pārrunāt pie vakariņu galda?"

"Paklau, kuru daļu vārdā nē jūs nesaprotat?"

3

Poters sēdēja pie galdiņa tieši pretim ieejai un vērīgi pacēla acis, kad "Koraļļu rifā" ienāca Melouns. Potera nopietnais biznesa uzvalks kontrastēja ar krāsainajiem krekliņiem un šortiem, kuros bija ģērbušies daudzie tūristi, savās mašīnās mērojuši desmit kilometru attālumu no Kosumelas vienīgās pilsētas Sanmigelas, lai apmeklētu šo slaveno vietējo restorānu. Pirms vairākiem gadiem tā bija tikai alus un uzkožamo bodīte nirējiem, kurus pievilinājis dzidrais ūdens ap tuvējo rifu. Taču laika gaitā gan ēka, gan ēdienkarte bija paplašinājušās, un tagad restorāns bija minēts katrā Kosumelas tūristu ceļvedī kā vieta, kas noteikti jāredz. Poteram, bez šaubām, bija visas tiesības atrasties šeit kā apmeklētājam, taču, lai gan restorānā parasti valdīja rosība, Melouns uzskatīja "Koraļļu rifu" par savu privāto stūrīti un ņēma ļaunā, ka to ar savu klātbūtni apgānījis Poters.

Apstājies viņš veltīja Poteram ilgu, niknu skatienu, tad pievērsās Jatam-Bolamam, restorāna īpašniekam ar apaļu galvu, platu seju un augstiem vaigu kauliem, kura dzīslās ritēja maiju asinis. Sasveicinoties ar viņu, Melouna vaibsti atmaiga. Viņam nekad nebija vajadzējis daudz draugu, lai justos laimīgs. Būdams vienīgais bērns, ko audzinājusi tikai māte un kas bērnībā bieži atstāts vienatnē, viņš bija iemācījies vientulībā justies ērti un baudīt pats savu sabiedrību. Viņš nejutās izolēts, dzīvodams ārpus vienīgās pilsētiņas šai mazajā salā pie Meksikas Jukatanas pussalas austrumu krasta. Tomēr šis restorāns bija kļuvis Melounam svarīgs. Viņš to apmeklēja katru dienu. Viņam bija izveidojušās labas attiecības ne tikai ar Jātu, bet arī ar Jata sievu, kas bija virēja, un ar trim Jata pusaugu bērniem, kuri strādāja par viesmīļiem. Retie ciemiņi no mākslas pasaules un Melouna bijušās jūras kājnieku vienības, nirēji, kas šai apvidū atgriezās pastāvīgi, un Jata ģimene apmierināja Melouna tieksmi pēc sabiedrības. Vēl pirms trim mēnešiem bija bijusi ari kāda sieviete, taču viņai nebija patikusi savrupa dzīve, kaut arī Kārību paradīzē, un viņa bija atgriezusies pie Manhetenas mākslas galerijām un pieņemšanām.

Kad viņi bija pārmijuši dažas pieklājības frāzes, Jāts sacīja: "Te ir kāds vīrs, kas visu vakaru sēž pie galda, bet nepasūtina neko citu kā vien ledus tēju. Un nemitīgi blenž uz ieeju. Apgalvo, ka gaidot tevi." Jāts pavērsa savas man- deļveida acis Potera virzienā.

"Jā, es pamanīju viņu, kad nācu iekšā."

"Vai viņš ir draugs?"

"Viņš plijas man virsū."

"Vai būs nepatikšanas?"

"Nē. Bet es labāk iešu un to nokārtošu, lai varētu mierīgi paēst. Kas šovakar īpašajā piedāvājumā?"

"Huachinango Verakrusas gaumē."

Melounam mutē saskrēja siekalas, iztēlojoties rifu sarkano asari, pagatavotu kopā ar zaļiem pipariem, sīpoliem, tomātiem, olīvām un garšvielām. "Atnes vienu viņam un ieraksti manā rēķinā. Es ēdīšu to pašu."

"Tūdaļ uzlikšu otrus galda piederumus."

"Nevajag. Es neēdīšu kopā ar viņu. Labāk atnes mums katram pa "Margaritai". Man tā vien šķiet, ka viņam labi noderēs kokteilis, kad būsim izrunājušies."

Melouns pagriezās, lai gar aizņemtajiem galdiņiem dotos uz Potera pusi, bet Jāts kā brīdinādams uzlika plaukstu viņam uz delma.

Melouns viņam iedrošinādams uzsmaidīja. "Viss kārtībā. Apsolu, ka nebūs nekādu nepatikšanu."

Restorāns bija būvēts astoņstūra veidā ar niedru pinuma sienām, kas sniedzās tikai jostasvietas augstumā, bet virs tām pavērās skats uz okeānu. Bangas apmirdzēja pilnmēness. Virs bāra līdzās restorāna ieejai karājās glezna, kuru Melouns bija uzdāvinājis Jatam un kurā bija attēlots liedags. Šur tur kāds stabs balstīja sijas, kas izpletās līdzīgi riteņa spieķiem, noturot apaļo teltsveida niedru jumtu. Tas radīja plašuma un svaiga gaisa iespaidu, lai cik pārpildīta būtu telpa.

Poters nebija novērsis skatienu no Melouna. Tuvojoties viņam, Melouns nodomāja, ka tur, liedagā, saulriets licis

Poteram izskatīties veselīgākam nekā patlaban. Ādas bālums liecināja, ka viņš reti uzturas ārpus telpām. Acīs aiz briļļu stikliem vīdēja drūma izteiksme.

"Pievienojieties man." Poters pamāja uz krēslu sev pretim.

"Diemžēl ne. Bet esmu atļāvies pasūtināt jums maltīti. Restorāna īpašo piedāvājumu. Jūs redzēsiet, tā būs viena no gardākajām maltītēm, kādu jebkad esat baudījis. Tādējādi jūs aizbrauksiet, vismaz kaut ko guvis no sava ceļojuma."

Joprojām urbdamies Melounā ar skatienu, Poters pa- bungoja ar pirkstiem pa galdu. "Diemžēl laikam nebūšu pietiekami skaidri pateicis, ka nepastāv nekāda iespēja pieņemt jūsu atteikšanos veikt šo līgumdarbu. Es nevaru atgriezties pie mistera Bellazara un sacīt, ka esat noraidījis viņa piedāvājumu."

"Tad neatgriezieties. Pasakiet viņam, ka uzteicat darbu."

Potera pirksti bungoja vēl skaļāk. "Arī tāda iespēja nepastāv."

"Paklau, problēmas darbā ir visiem. Nav svarīgi, cik viņš jums maksā. Ja jums nepatīk tas, ko darāt…"

"Jūs maldāties. Mans darbs man ļoti patīk."

"Lieliski. Tad tieciet galā ar viņa reakciju."

"Es raizējos par savu paša reakciju. Neesmu paradis nesasniegt vēlamo. Jums jāsaprot, cik šī lieta ir nopietna. Ko man jums apsolīt, lai pārliecinātu jūs piekrist?"

"Patiesībā ir otrādi," Melouns sacīja. "Ja es piekristu šim uzdevumam, tad zaudētu to vienīgo, kas man ir pats svarīgākais."

"Un kas tas ir?" Potera skatiens kļuva vēl ciešāks.

"Mana neatkarība. Redziet, naudas man ir vairāk nekā pietiekami. Man nav jāpakļaujas katram draņķagabalam, kurš domā, ka ir gana bagāts, lai norādītu man, ko un kā gleznot."

Melouns neaptvēra, ka ir pacēlis balsi, līdz pamanīja klusumu apkārt. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka viesi mitējušies ēst un sarauktu pieri skatās viņā — tāpat kā Jāts, kurš stāvēja telpas dziļumā. "Atvainojiet." Melouns pacēla roku mierinošā žestā.

Viņš atkal pievērsās Poteram. "Te man ir tikpat kā mājas. Nelieciet man šeit zaudēt savaldīšanos."

"Vai jūsu atteikšanās piekrist šim darbam ir galīga?"

"Vai jūs slikti dzirdat?"

"Un nav nekā tāda, ko es varētu darīt vai sacīt, lai jūs pārdomātu?"

"Jēziņ, vai tas vēl nav skaidrs?"

"Labi." Poters piecēlās. "Es ziņošu misteram Bellazaram."

"Kur jums jāsteidzas? Vispirms nobaudiet maltīti."

Poters paņēma savu portfeli. "Misters Bellazars vēlēsies uzzināt jūsu lēmumu pēc iespējas drīzāk."

4

Ceturtdaļjūdzi no krasta, rifa tuvumā bija noenkurota četrdesmit pēdu gara burulaiva, kuras pasažierus vairāk interesēja restorāna ugunis nekā mēness atspulgs jūrā. Vērodami liedagu, četri vīrieši klausījās radiosakaru uztvērējā, kas skanēja galvenajā kajītē. Uztvertās balsis bija skaidri sadzirdamas, par spīti restorāna apmeklētāju sarunu čalai un trauku šķindai.

"Es neesmu tik tuvu, lai dzirdētu, ko Melouns viņam pateica," no radio atskanēja vīrieša balss, "bet Poters nepārprotami izskatās saniknots."

"Viņš ceļas kājās," sacīja sievietes balss. "Paķer portfeli. Steidzas tikt laukā."

"Es teiktu — droši vien brauks atpakaļ uz lidostu," uz burulaivas klāja piezīmēja vecākais no komandas, vīrs ar plāniem matiem. "Mēs zinām, cik aizdomīgi Bellazars izturas pret telefoniem. Viņš gribēs, lai Poters ar viņu sazinās no lidmašīnas, pa drošajiem radiosakariem."

Pa radio turpināja skanēt sievietes balss. "Rodrigess tēlo taksometra šoferi. Viņš sekos Potera īrētajai mašīnai un noskaidros, kas viņam padomā."

"Tikmēr Melouns ir piegājis pie zeļļa, kam pieder restorāns," sacīja vīrieša balss. "Laikam atvainojas. Šķiet noskaities pats uz sevi, bet vēl vairāk uz Poteru." Mirkli pa radio bija dzirdama tikai restorāna čala. Tad ierunājās vīrieša balss: "Viņš sēžas pie galda."

Uz burulaivas klāja komandas vecākais dalībnieks vīlies nopūtās. No laivas šūpošanās ūdenī viņam kļuva nelabi. Vai varbūt nelabumu izraisīja tas, ko viņš nule bija dzirdējis. "Diemžēl šovakar tas būs viss. Izrāde beigusies."

"Un Melouns nav pieņēmis piedāvājumu," piebilda druknais vīrs viņam līdzās.

"Taisni tā, kā tu paredzēji."

"Nu, es biju viņa otrais pilots. Esmu uzturējis ar viņu sakarus kopš tā laika, kad abi pametām jūras kājniekus. Es pazīstu viņa domu gaitu."

"Viņš ir apņēmies lemt par sevi pats? Varbūt mums vairs nekad nebūs tik labas izdevības. Tu viņu pazīsti caur un cauri. Velns parāvis, kā mums panākt, lai viņš pakļaujas mūsu lēmumiem?"

5

Melouns saspringa, izdzirdējis rēkoņu, pirms džipā pabrauca garām palmu pudurim un ieraudzīja savu māju — vai vismaz to, kas parastos apstākļos būtu bijis skats uz viņa māju. Putekļu mākonis, kas vēlās viņam pretim, un mašīnu haoss tajā satricināja viņu tik ļoti, ka viņš spēji apturēja džipu un kā nolēmēts skatījās uz dūmakā tītajām, dinozauriem līdzīgajām dārdošu mašīnu aprisēm — uz buldozeriem, vienu, diviem, trim, jēziņ, veselu pusduci, kas šķūrēja nost smilšu kāpas un palmas ap viņa mājām.

Pirmo reizi ieraudzījis šo vientulīgo līcīti Kosumelas austrumu krastā, viņš acumirklī bija sapratis, ka vēlas dzīvot tieši šeit. Rāmie ūdeņi salas pretējā pusē vairāk pievilināja tūristus un uzņēmējus, un Melounam tas bija pa prātam, jo viņš gribēja turēties nomaļus no pūļiem. Turpretī milzīgās bangas šai neaizsargātajā salas pusē, savrupais, vējainais līcis ar baltu smilšu liedagu, vietumis izraibinātu ar raupjiem, samelnējušiem kaļķakmens gabaliem, viņu neatvairāmi valdzināja. Pēc Meksikas likumiem ārzemnieks drīkstēja pirkt zemi tikai tad, ja bija saņēmis Ārlietu ministrijas atļauju. Taču, ja zemes īpašums atradās pludmalē, viss sarežģījās vēl vairāk, jo valdībai bija jābūt pilnīgi pārliecinātai par to, ka tik vērtīga dabas bagātība tiks apsaimniekota saudzīgi. Tāpēc Melounam bija nācies pirkt šo īpašumu, uz piecdesmit gadiem slēdzot sekvestra līgumu ar kādu vietējo banku, kas paturēja sev īpašumtiesības un liedaga sargāšanas pilnvaras. Pēc tam Melouns bija salīdzis godalgotu meksikāņu arhitektu mājas projekta izstrādāšanai. Pievilcīgā, plašā vienstāva ēka tika uzbūvēta no materiāla, kas parasti ir nepievilcīgs, — no betona, kuru šā apvidus mitrums ietekmēja mazāk nekā vertikālos, kopā samontētos koka pāļus, kas veidoja daudzu salas māju sienas. Katru betona stūri un šķautni profilēja, izvairoties no asiem leņķiem, padarot aprises maigākas. Māja tika apmesta ar spilgti baltu ģipsi, apstādīta ar krāšņiem, krāsaini ziedošiem krūmiem un apjumta ar pītu palmu lapu jumtu, kas tai piešķīra tradicionālu izskatu. Vairākas arkas un pagalmiņi ļāva brīvi klaiņot vējam, mazinot vajadzību pēc gaisa kondicionētāja.

Taču nu viss bija pārvērties. Māju klāja biezs, buldozeru uzvandīts smilšu slānis. Vējš, parasti tik spirdzinošs, nesa smiltis istabās. Kāpas, kuras ieskāva Melouna māju, bija nolīdzinātas, visur rēgojās nogāztas palmas. Tomēr buldozeri neatlaidīgi turpināja rakt un plēst, sakropļodami līča piekrasti.

Skatoties uz šo apgānīšanu, Melouna sastingums pagaisa. Pārskaities viņš izlēca no džipa un metās pie tuvākā buldozera, sparīgi mādams tā vadītājam, lai apstājas. Taču vadītājs vai nu neredzēja viņu, vai nelikās redzam, jo buldozers aizdārdēja Melounam garām un nogāza vēl vienu palmu. Sašutis vēl vairāk, Melouns aizjoņoja pie buldozera, sakampa sānu rokturi, uzvilkās augšā, pasniedzās pēc aizdedzes atslēgas un izslēdza motoru.

"Velns parāvis, es teicu, lai tu apstājies!" Melouns spāniski uzkliedza.

Buldozerists noņurdēja kādu lamuvārdu un satvēra Melouna roku, lai dabūtu atslēgu atpakaļ.

"Ko, ellē, jūs te darāt?" Melouns noprasīja.

Buldozerists lādēdamies cīnījās pēc atslēgas.

Melouns iesvieda to smiltīs.

Pie līča iestājās spējš klusums, jo pārējie buldozeristi, pamanījuši, kas notiek, izslēdza savu mašīnu motorus, izlēca laukā un skrēja palīgā savam tautietim.

"Atbildi!" Melouns teica. "Ko jūs te darāt? Tā ir mana māja! Jums nav nekādu tiesību!"

Pārējie strādnieki nostājās buldozeram blakus — divi vienā pusē, trīs otrā.

"Liec mierā manu brāli!" viens no viņiem brīdināja.

"Jūs esat aplamajā vietā! Es te dzīvoju, Dieva dēļ! Jūs esat kļūdījušies!"

"Tu pats būsi kļūdījies, ja neatstāsies no mana brāļa." Vīrs uzrāpās uz buldozera.

"Paklausies!"

Nē. Buldozerists, kuram Melouns bija atņēmis atslēgu, spēji cirtās sānis, vispirms tēmēdams Melounam pa pakrūti. Tikai par mata tiesu lēnāk nekā tad, ja patlaban atrastos armijā, Melouns sagrāba vīrieti aiz rokas, uzrāva augšā no sēdekļa un no buldozera iesvieda smiltīs. Tai pašā plūdenajā kustībā viņš pieliecās, izvairīdamies no sitiena, ko buldoze- rista brālis mērķēja viņam sejā. Izslienoties Melouns trieca ar dūri uzbrucējam pa saules pinumu, aizlidinot viņu nopakaļ brālim. Sāpēs iesēcies, viņš nokrita blakus pirmajam buldozeristam.

Pārējie četri blenza pavērtu muti, vairs īsti nezinādami, cik tālu ir ar mieru iet.

"Nevienam te nav jādabū pa kaklu!"

"Vienīgi tev." Pirmais vīrietis pūlējās atgūt elpu un piecelties.

"Kad es jums saku, es negribu kauties! Rimstieties, kamēr tiksim skaidrībā! Ne jums, ne jūsu mašīnām nav jābūt šeit!"

"Cilvēks, kas mūs nolīga, visu norādīja ļoti skaidri," nikni atcirta viens no pārējiem buldozeristiem. "Viņš atveda mūs uz šo īpašumu. Mēs vaicājām par māju. Viņš teica, ka zeme piederot viņam. Lika mums visu nolīdzināt, jo celšot te viesnīcu."

"Kāds cilvēks? Nolādēts, lai kas viņš būtu, viņš nav zinājis, ko runā! Vai savu vārdu viņš nosauca?"

Izdzirdot to, Melounam krūtīs uzliesmoja vēl lielāks niknums.

6

ROBERTO RIVERA. BANKAS PĀRVALDNIEKS. Melouns atgrūda durvis vaļā ar tādu sparu, ka matētais stikls gandrīz sašķīda lauskās.

Rivera, kalsns, ūsains vīrietis ar tumšiem matiem un izdēdējušu seju, strauji pacēla galvu. Vecīgais klients otrpus viņa rakstāmgalda pārsteigts apklusa teikuma vidū un ievilka elpu ar tik aizžņaugtu sēcienu, it kā būtu norijis firziķa kauliņu.

"Senjor Rivera, es centos viņu aizkavēt," uz sliekšņa Melounam aiz muguras taisnojās sekretāre.

Melouns pievērsa ciešu skatienu Riveram. "Man ir neatliekamas darīšanas."

"Es zvanīšu policijai." Sekretāre pagriezās pret telefonu uz sava galda.

"Vēl ne." Rivera paraudzījās uz savu klientu, kas bija atguvis elpu, tomēr joprojām izskatījās iztrūcies. "Senjor Valdes, lūdzu, piedodiet par šo traucējumu! Vai jūs, lūdzu, mirklīti nepagaidītu ārpusē, līdz es nokārtoju šo nepatīkamo starpgadījumu?"

Tiklīdz klients bija izgājis un durvis aizvērušās, Melouns apņēmīgi piegāja pie Riveras. "Jūs, maitasgabals, kādēļ jūs atsūtījāt tos buldozerus, lai ārda laukā manu īpašumu?"

"Acīmredzot ir noticis kāds pārpratums."

"Buldozeristi gan tā nedomā." Melouna muskuļi niknumā saspringa. "Viņi izteicās nepārprotami — viņus esat sūtījis jūs."

"Ak, tur nu gan nav nekāda pārpratuma," Rivera sacīja. "Kā tā?"

"Es viņus turp aizsūtīju, tas ir tiesa."

"Jūs tiešām to atzīstat?" Melouns pārsteigumā apstājās, lai gan bija grasījies raut Riveru laukā no krēsla.

"Pilnībā. Pārpratums, kuru es minēju, attiecas uz jūsu apgalvojumu, ka buldozeri atradušies jūsu teritorijā. Tas zemes īpašums vairs nepieder jums."

"Tu, maita, es par to esmu samaksājis!"

"Jūs samaksājāt, slēdzot sekvestra līgumu ar šo banku, kas paturēja īpašumtiesības. Taču mēs esam saņēmuši pārāk daudz sūdzību par to, ka jūsu māja bojā ainavu."

"Ko?"

"Un vairs nevar nelikties zinis par baumām, ka tieši tur krastā tiekot nogādātas narkotikas. Esmu runājis ar Ārlietu ministriju. Sekvestra līgums ir anulēts. īpašumu nopirku es."

"Žēlīgais Dievs, tas nav iespējams!"

"Tomēr tas jau ir noticis," Rivera sacīja. "Jūs acīmredzot vēl neesat saņēmis savu pastu, citādi būtu atradis bankas paziņojumu par līguma anulēšanu."

"Es esmu samaksājis par to zemi!"

"Jūs būtu atradis arī čeku par to summu, kuru esat ieguldījis. Tai es pievienoju — lai gan tas nebija mans pienākums — pieticīgu peļņas procentu kā kompensāciju par to, ka īpašuma tirgus cena ievērojami augusi."

"Kompensāciju? Tu, draņķi, iznīcini manas mājas!" Pēkšņi viņam prātā iešāvās viena buldozerista teiktais. "Viesnīca."

"Kā, lūdzu?"

"īpašumu tu esi pārdevis celtniecībai."

"Piedāvājums bija pārāk labs, lai no tā atteiktos."

"Laikam jau gan." Melouns sagrāba viņu aiz pleciem. "Zini ko, tev būs briesmīgi grūti iztērēt to naudu, sēžot braucamkrēslā."

"Tagad zvaniet policijai!" Rivera uzsauca sekretārei otrā istabā.

Melouns uzrāva ierēdni kājās.

"Apdomājieties!" Rivera brīdināja. "Meksikā ieslodzītajiem nav nekādu tiesību. Jūs pavadīsiet cietumā ilgu laiku, gaidot, līdz jūsu lieta par personas aizskaršanu nonāks līdz tiesai."

Melouns atvēzēja dūri. "Tas būs to vērts."

"Un es jums apsolu: beidzot ticis līdz tiesai, jūs sapratīsiet, ka meksikāņu tiesneši ļoti bargi raugās uz ārzemniekiem, kuri uzbrukuši godājamiem sabiedrības locekļiem."

Sekretāre pavēra durvis. "Policija ir ceļā."

"Pateicos. Tagad senjora Melouna ziņā ir izlemt, vai tā šeit nepieciešama." Riveras skatienā vīdēja izaicinājums.

"Godājams sabiedrības loceklis!" Melounam gribējās nospļauties. Pretīguma pārņemts, viņš nolaida dūri. "Jā, tas būs bijis ellīgi labs piedāvājums."

"Vainojiet cilvēku, kas risināja ar mani pārrunas! Viņš jūs pazīst. Viņš pieprasīja, lai es nododu jums sveicienus."

"Sveicienus? Nesaprotu… Kā viņu sauc?"

"Aleksandrs Poters."

"Potersr

"Viņš lika jums pateikt, ka sveicienus sūtot arī viņa darba devējs."

7

"Koraļļu rifa" autostāvvieta bija tukša. Prom patlaban brauca taksometrs, tā pasažieri izskatījās vīlušies. Melouns izkāpa no džipa, aizgāja pa smilšu strēli līdz restorāna durvīm un ieraudzīja plāksnīti ar uzrakstu: SLĒGTS. Visas žalūzijas bija nolaistas.

Viņš sarauca pieri. Klusums, kas valdīja aiz restorāna durvīm, lika bangu rēkoņai izklausīties īpaši skaļai. Melouns sev atgādināja — savā darbā Jāts ievēro stingrus ētikas noteikumus un bez brīdinājuma slēgtu restorānu tikai tad, ja viņu vai ģimeni būtu piemeklējusi nelaime.

Melouns paraustīja durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Viņš pieklauvēja. Neviens neatsaucās. Gariem, steidzīgiem soļiem viņš apgāja ap stūri un nonāca pie sētaspuses durvīm, kas veda virtuvē. Kad Melouns pavilka rokturi, šīs durvis atvērās, ielaižot viņu virtuves puskrēslā, kur joprojām kavējās iepriekšējā vakara gardās smaržas. No vakarvakara, viņš domās uzsvēra, jo visi pavardi bija auksti. Nekādas pazīmes neliecināja, ka tiktu gatavota maltīte.

Aiz virpuļdurvīm atskanēja bažīga balss: "Kas tur ir?" "Jat?"

"Kas tur ir?" balss satraukti atkārtoja.

"Es, Jat. Čeiss."

"Ā." Viena durvju puse pavērās, spraugā parādījās Jata apaļā, miermīlīgā seja. "Domāju, ka ieradies vēl kāds klients."

Melouns juta krūtīs ieplūstam siltumu, dzirdot komplimentu, ka viņš tiek vērtēts augstāk par parastu klientu. "Kas noticis? Vai kas slikts?"

"Slikts?" Jāts apsvēra šo vārdu. "Sliktāk vairs nevar būt."

Viņam aiz muguras, tumšajā ēdamzālē, kāds klaudzināja pie ārdurvīm. Klauvējieni atskanēja cits par citu skaļāki, pēc tam bija dzirdamas vīlušās balsis un prombraucot ierūcās automašīna.

"Vispirms es skaidroju visiem, kas ieradās, ka restorāns ir slēgts, bet pēdīgi nācēju bija par daudz. Pēdīgi bija par daudz." Jāts gurdi pamāja Melounam, aicinādams nākt līdzi uz ēdamzāli.

Pa labi uz bāra letes Melouns ieraudzīja tekilas pudeli un pustukšu glāzi. "Kas noticis? Pastāsti."

Jāts stingi skatījās uz ārdurvju pusi. "Viņi prašņāja, kad restorāns tikšot atvērts, un kļuva neizturami tik daudz reižu atkārtot, ka es to nezinu. Beigās vienkārši apsēdos šeit un klausījos, kā viņi bungo pa durvīm."

"Izstāsti man visu," Melouns sacīja.

"Šorīt ieradās kāds vīrs un piedāvājās pirkt "Koraļļu rifu" par lielāku naudu, nekā es būtu cerējis ieraudzīt visā savā mūžā."

Melounu pārņēma šķebinoša sajūta, it kā viņš grimtu.

"Pārrunāju to ar sievu un bērniem. Viņi tik smagi strādā. Mēs visi tik smagi strādājam." Jāts nomākts pašūpoja galvu. "Tas bija pārāk daudz, lai atteiktos."

"Poters," Melouns noteica.

"Jā, Aleksandrs Poters — tas pats cilvēks, kurš te bija vinvakar. Viņš lika nodot tev sveicienus."

5 5

"Un pasveicināt mani arī no vīra, vārdā Dereks Bellazars?"

"Jā. "Koraļļu rifs" paliks slēgts uz nenoteiktu laiku, līdz senjors Bellazars izlems, ko darīt ar šo īpašumu." Jāts paraudzījās uz savu glāzi, paņēma to un iedzēra garu malku. "Man būtu vajadzējis pārdomāt ilgāk. Man būtu vajadzējis nogaidīt, pirms parakstu papīrus. Tagad es saprotu, ka nauda nenozīmē neko, ja nezini, ko iesākt ar laiku. Tikai tagad esmu apjēdzis, cik man bija svarīgi būt šeit."

Šie vārdi, izteikti pagātnes formā, bija tik smeldzīgi, ka Melouns ielēja glāzē tekilu. "Es zinu, cik svarīgi tas bija man." Kad Melouns bija iedzēris dzidro, svilinošo, viegli eļļaino šķidrumu, acīs viņam sariesās asaras, bet nejau tikai no alkohola. Viņš jutās tā, it kā būtu nomiris kāds cilvēks. Bellazar, tu nelieti, par to es tev atriebšos, viņš nodomāja.

"Gandrīz aizmirsu," Jāts ieminējās. "Tev zvanīja."

"Ko?" Melouns sarauca pieri. "Kas?"

"Cilvēks no Ņujorkas galerijas, kur pārdod tavas gleznas. Viņš teica, ka esot jārunā ar tevi par kādu svarīgu lietu."

Juzdams vēl stiprāku nelabumu, Melouns sniedzās pēc telefona.

8

"Tu pārdevi galeriju?" Melouns drūmi atkārtoja to, ko nupat bija dzirdējis.

"Paklau, esmu tikpat pārsteigts kā visi citi." Duglasa Fenermena balss skanēja tikko dzirdami, telefona savienojums bija slikts, klausulē šņāca. "Tici jel, tas man ne sapņos nerādījās. Bet tad kā pērkons no skaidrām debesīm uzradās tas fantastiskais piedāvājums."

"No cilvēka, kuru sauc Aleksandrs Poters un kurš rīkojas kāda Dereka Bellazara vārdā."

"Tas nu ir jocīgi, Čeis. Poters sacīja, ka tu zināšot, kurš nopircis galeriju, pirms es būšot nosaucis tev vārdu. Bet, ja nu tu nezināšot, viņš man piekodināja nodot tev…"

"Sveicienus."

"Vai tu esi gaišreģis?"

"Un arī sveicienus no Bellazara."

"Apbrīnojami! Vai tu tos cilvēkus labi pazīsti?"

"Nē, bet tici man, esmu nolēmis ar viņiem iepazīties."

"Tad jau viss būs kārtībā. Mēs abi tik sen esam draugos, es būtu zvanījis tev pirmajam, pat ja Poters nebūtu to ieteicis. Gribu tev apliecināt, cik pagodināts jūtos, ka esmu pārstāvējis tevi."

Melouns juta kaklā kamolu. "Ja tu tik neatlaidīgi nebūtu virzījis mani uz priekšu, es nekad nebūtu guvis panākumus."

"Ei nu, tas talantīgais jau esi tu! Es esmu tikai vēstnesis. Lai arī mēs vairs nebūsim darījumu partneri, tas jau nenozīmē, ka nepaliksim draugi."

"Protams," Melouns ar pūlēm dabūja šo vārdu pār lūpām.

"Laiku pa laikam joprojām tiksimies."

"…Protams."

Dags izklausījās grūtsirdīgs. "Nav nekādu šaubu." Viņš centās runāt ar tādu pašu degsmi kā agrāk. "Un tu vismaz nesadarbosies ar galīgi svešiem cilvēkiem. Ja jau jūs ar Po- teru un Bellazaru esat pazīstami, tas var būt labs pamats turpmākajam. Kad brīdi būsiet strādājuši kopā, varbūt pat sadraudzēsieties."

"Diezin vai."

"Nekad nevar zināt."

"Es zinu." Melouna žokļu muskuļi saspringa.

"Nu, šī sadarbība tev nemaz nebūs jāsāk tik drīz," Dags sacīja.

"Nesaprotu."

"Bellazars ir iecerējis pilnīgu galerijas pārbūvi. Visas tavas gleznas tiks nodotas glabāšanā līdz laikam, kad darbi būs galā."

"Kor

"Tu kādu laiku paliksi ārpus tirgus. Tas varētu būt tīri prātīgs gājiens. Paredzu, ka, tiklīdz galerija tiks atvērta no jauna, tavu darbu vērtība celsies, jo tie nebūs bijuši pieejami."

Melouns satvēra klausuli ciešāk. "Un es paredzu, ka Bellazars gādās, lai šie darbi nebūtu pieejami ļoti ilgu laiku."

"Par ko tu runā?"

"Par to, ka drīz Bellazars un Poters vēlēsies, kaut jel nekad nebūtu par mani dzirdējuši."

"Pagaidi, Čeis! Laikam neesmu izteicies pietiekami skaidri. Nav nekāda iemesla justies apdraudētam. Ja tu par kaut ko bažījies, ja tev vajadzīgi kaut kādi paskaidrojumi, tikai pasaki man. Es tikšos ar viņiem trešdienas rītā, Sotbija

izsolē. Un nodošu tavu zinu."

?

Sotbija izsolē? Melouns steigšus aplēsa: trešdienas rīts būs pēc trīsdesmit sešām stundām. Viņš sažņaudza klausuli tik cieši, ka rokas muskuļi sarāvās krampjos.

9

"Čeis?"

Aizsmakušais sauciens lika Melounam pacelt skatienu no ceļasomas, kuru viņš kravāja negantā steigā.

"Vai tu tur esi, Čeis?"

Palūkojies pa guļamistabas logu, Melouns ieraudzīja, ka izpostītajā liedagā stāv gara auguma vīrietis ar platām krūtīm, īsiem, gaišiem matiem un iedegušu seju, kurā iezīmējās prāvi kauli.

"Džeb?" viņš atsaucās.

Lielais vīrs iesmējās.

"Džeb! Ak Dievs, kāpēc tu man neziņoji, ka atbrauksi?"

"Es tevi dzirdu, bet neredzu, čomiņ. Kur tu esi?"

"Tūdaļ būšu laukā!"

Kad Melouns izsteidzās no mājas mazajā sētaspuses pa- galmiņā, Džebs Veinraits atplauka smaidā. Trīsdesmit septiņus gadus vecs, Melouna vienaudzis, viņš bija apāvis sandales, uzvilcis platus, brūnus šortus un brēcoši spilgtu, puķainu īspiedurkņu kreklu, kam bija atpogātas trīs augšējās pogas, atsedzot sprogainus, gaišus matiņus uz krūtīm. Šorti neaizsedza lodes rētu uz kreisā stilba, iemantotu tajā naktī, kad pēc iebrukuma Panamā viņu helikopters tika notriekts un Melouns bija glābis viņa dzīvību. Pat pēc desmit gadiem Džebs nebija zaudējis militāro stāju: plati pleci, labi attīstīti muskuļi.

"Es klauvēju, bet neviens neatsaucās." Melounam tuvojoties, Džebs smaidīja vēl sirsnīgāk. Viņa seja bija tikpat raupja kā kailās kaļķakmens atlūzas visapkārt. "Sāku jau bažīties, ka tu te vairs nedzīvo, sevišķi, kad ieraudzīju visu šo." Viņš pamāja uz izrakņāto pludmali un nogāztajām palmām. "Kas te, ellē, noticis? Izskatās, ka ap māju plosījusies viesuļvētra."

"Tas ir būvuzņēmēja priekšstats par administratīviem uzlabojumiem."

"Tās nav vienīgās pārmaiņas. Braucu garām tam fantastiskajam restorānam, kuru apmeklējām pagājušajā reizē. Biju domājis, ka paēdīsim tur vakariņas, bet tas ir slēgts."

"Tā paša būvuzņēmēja gājiens. Negribu bojāt sev omu, runādams par to." Melouns saņēma Džebu aiz pleciem. "Jauki tevi redzet! Cik laika jau pagajis? Vismaz gads?",

Džebs pamāja. "Un nu es atkal esmu ieradies nirēja brīvdienās. Varbūt drusku pabraukāšu arī ar vējdēli."

"Kur ir tavas mantas?"

"Mājas priekšā, īrētā mašīnā."

"Palīdzēšu ienest tās iekšā. Tu, protams, apmetīsies šeit." Bažīga doma lika Melounam sastomīties. "Bet mājā tu dzīvosi viens pats. Esi atbraucis nepiemērotā brīdī. Man rīt jālido uz Ņujorku."

"Kā tā? Es tikko esmu ieradies! Vai nevari lidot pāris dienu vēlāk?"

Melouns noliedzoši papurināja galvu. Dusmas paātrināja viņa pulsu. "Man jānokārto rēķini ar zelli, kas visā vainīgs. Gan sapratīsi, kad atkal sāks rūkt buldozeri. Varbūt beigās pat gulēsi pludmalē, ja viņi saņems pavēli nojaukt šīs sienas."

"Tik traki?"

"Vēl trakāk."

"Pastāsti!" Džebs pamāja uz liedaga pusi. "Iesim pastaigāt."

10

Kad viņi nonāca līdz dārdošajām bangām, Džebs pārlaida skatienu apvārsnim, vērodams, vai nav redzama kāda laiva. Pēc tam kad buldozeri bija visu izārdījuši, tuvumā vairs nebija nevienas vietas, kur kāds varētu paslēpties un notēmēt uz viņiem tāluztveres mikrofonu. Tomēr Džebain vajadzēja būt piesardzīgam.

"V'.ss sākās ar kādu vīru, vārdā Poters," Melouns sacīja.

"Jā, par viņu es zinu."

Melouns pārsteigts pagriezās pret viņu.

"Un zinu ari par Bellazaru," Džebs piebilda. "Uz krastmalu es gribēju iet tāpēc, ka tavā mājā noteikti ir noklausīšanās ierīces, toties bangu troksnis ir pietiekami skaļš, lai nekas cits nebūtu dzirdams, ja kāds no attāluma ir nomērķējis uz mums mikrofonu."

"Manā mājā ir noklausīšanās ierīces?" Melouns paskatījās uz Džebu tā, it kā viņš runātu blēņas. "Kādēļ lai…"

"Bellazars strādā pamatīgi. Viņš tevi visādā ziņā novēroja, pirms uzmeklēja Poters. Un noteikti turpina novērošanu, lai redzētu, kā tu reaģēsi uz to, ko viņš tev nodarījis."

"Kā tu…" Melouna vaibsti saspringa. "Tā. Šajās brīvdienās tu neesi ieradies nejauši."

"Taisnība."

"Tad varbūt tev vajadzētu šo to paskaidrot man, vecais draugs. Iesākumam, piemēram, ko tu šeit īsti dari."

"Kopš redzējāmies pēdējo reizi, esmu mainījis darbu."

Melouns skatījās un gaidīja.

"Es vairs nestrādāju municipālajā drošības dienestā. Es strādāju citai firmai."

Šai vārdā slēpās kāds mājiens. "Tu taču nerunā par…"

"Par Pārvaldi gan." Džebs aizturēja elpu, gaidīdams reakciju. No šā mirkļa viņš bija baidījies. Pēc armijā nodienētajiem gadiem Melouna nepatika pret jebkādu varu bija tik liela, ka tad, ja viņš justos izmantots, draudzība vairs nebūtu no svara — viņš piespiestu Džebu braukt prom.

"Ak, nu brīnišķīgi," Melouns novilka. "Pasakaini. Ellīgi labi."

"Pirms aizsvilsties, jauj man paskaidrot. Ko tu zini par Bellazaru?"

Melouna lūpas saviebās. "Viņš ir terorists, kam pārāk daudz naudas."

"Un vai tu zini, kā viņš ticis pie tās naudas?"

"Ar naftu. Ar kuģiem. Ar precēm. Kāda starpība?"

"Ar melnā tirgus ieročiem."

Melouna skatiens kļuva asāks, zilās acis atgādināja lāzerus.

"Bellazars ir viens no trim lielākajiem ieroču tirgoņiem pasaulē," Džebs teica. "Ņemsim jebkuru pilsoņu karu, kas pašlaik risinās, — tur visi izmanto Bellazara ieročus, lai iznīcinātu cits citu. Bet viņš nebūt negrib vienkārši sēdēt dīkā, gaidīdams izdevību. Ja kāda valsts ir uz kara robežas, viņam patīk nosūtīt turp aģitatorus, lai tie spridzina ēkas, slepkavo politiķus, uzveļ vainu konkurējošām frakcijām un izraisa pilsoņu karu. Tādējādi Irāka tika pie tehnoloģijām, ar kuru palīdzību uzbūvēt kodolreaktoru, kas spēj ražot ieročiem piemērotu plutoniju. Tas pats notika Pakistānā un Indijā. Tas pats notika Ziemeļkorejā. Viņš pārdeva nervus paralizējošu gāzi zariņu tai japāņu sektai, kura ielaida to metro tuneļos, sarīkojot ģenerālmēģinājumu paredzētajai Tokijas saindēšanai. Klīst baumas, ka viņš tirgojoties ar kodolieročiem, kuri nonākuši viņa rokās pēc Padomju Savienības sabrukuma. Es teiktu, viņš ir pats bīstamākais cilvēks pasaulē, un, ja tu domā, ka vari vienkārši aizlidot uz Ņujorku un "nokārtot ar viņu rēķinus", kā pats izteicies, tu dabūsi zināt, ko jūt sirsenis, sašķīstot pret mašīnas vējstiklu, kad tā joņo ar ātrumu simt jūdžu stundā."

Melouna balss skanēja tā, it kā viens pret otru šķiltos divi krama gabali. "Acīmredzot tu mani nepazīsti tik labi, kā biju domājis."

Džebs sarauca pieri. "Ko tu ar to gribi teikt?"

"Vai kādreiz esi redzējis, ka es atkāptos?"

"Nekad," Džebs atbildēja.

'Tas nenotiks ari šoreiz. Man vienalga, cik varens ir Bellazars. Viņš nepaliks nesodīts par to, ko ir man nodarījis. Man šeit bija laba dzīve. Es ieguldīju lielus pūliņus, lai tā būtu. Un tagad tas maita to izposta, nebēdādams, cik tas viņam maksā, tikai tāpēc, ka nevar paciest, ja kāds pasaka viņam "nē". Nu, tad viņš dzirdēs šo "nē" nodārdam kā pērkonu."

"Paklau, es jau nesaku, lai tu atstāj viņu bez soda. Esmu tavā pusē. Liec viņam par to samaksāt. Es tikai gribu sacīt — dari to gudri. Trāpi viņam pašā vārīgākajā vietā."

"Un kura tā būtu?"

"Pieņem līgumdarbu, ko viņš tev piedāvā."

11

Dunēja bangas. Tomēr šķita, ka ap tām sabiezē klusums.

"Pieņemt…" Melouns pavicināja roku tādā žestā, it kā šī doma būtu pilnīgi neciešama.

"Pārvalde jau sen grib tikt klāt Bellazaram," Džebs sacīja. "Ja mēs uzzināsim viņa plānus, varbūt varēsim tos izjaukt. Nemaz nav saskaitāms, cik dzīvību mēs varētu glābt. Taču Bellazars ir cēlies no ģimenes, kur visi lieliski piepratuši izdzīvošanas mākslu. Viņa tēvs bija ieroču tirgonis. Arī vectēvs un vecvectēvs, visi senči līdz pat Napoleona karu laikiem. Tas nav tikai viņa dzimtas bizness. Tas viņam ir gēnos. Viņam piemīt gluži neticams sestais prāts, kas palīdz izvairīties no lamatām un nojaust jebkurus novērošanas mēģinājumus. Ne reizi, kad esam centušies nogādāt kādu cilvēku viņa tuvumā, tas mums nav izdevies. Bet tagad viņš pats dod mums iespēju."

"Tu taču joko, vai ne? Tu nevari nopietni ierosināt, lai es ar viņu sadarbojos!"

"Ar mums."

"Un, ja Bellazars joprojām liek mani novērot, tad tagad viņš zina, ka mani mēģina savervēt kāds no CIP."

"Vecs draugs, kas negaidīti ieradies uz nedēļu vai divām, lai nirtu un braukātu ar vējdēli. Ciktāl jebkuram zināms, es vēl aizvien strādāju municipālajā drošības dienestā. Ja Bellazars mani pārbaudīs, viņš neatradīs nekādu saikni starp mani un Pārvaldi. Šī saruna nav tev kaitējusi."

"Es esmu mākslinieks, nevis spiegs."

"Redzi, es biju cerējis, ka tu joprojām esi karavīrs," Džebs noteica.

"Tas bija sen."

"Tu biji pārāk labs karavīrs, lai jebkad pieliktu tam punktu."

"Tomēr es pieliku tam punktu, atceries?" Melouns piegāja viņam tuvāk. "Tev bija jāprot paredzēt, ka es vairs nekad nevienam neļaušu norādīt, kas man darāms. "

Likās, bangas iedunas skaļāk. Viņiem pāri lidoja šļakatas, kamēr abi cieši skatījās viens otram acīs.

"Vai gribi, lai es braucu prom?" Džebs viegli masēja lodes rētu uz stilba.

"Ko?"

"Vai mēs joprojām esam draugi, vai ari man jāmeklē naktsmājas pilsētā?"

"Par ko tu runā? Skaidrs, ka mēs joprojām esam draugi."

"Tad uzklausi mani."

Melouns aizkaitināts noplātīja rokas.

"Lūdzu!" Džebs izrunāja šo vārdu bezgala zīmīgi. "Ir kaut kas tāds, kas man tev jāparāda."

12

Kamēr īrētais fords zvalstījās pa grambaino ceļu, kas veda gar vīnstīgām apaugušiem mahagoniem, Džebs ielūkojās atpakaļskata spogulī, lai pārliecinātos, ka viņiem neviens neseko. Noņēmis no stūres labo roku, viņš pamāja uz savu ceļasomu, kas bija nolikta pakaļējā sēdeklī. "Ieskaties sānkabatā!"

Par spīti aizkaitinājumam, Melouns pagriezās pasažieru sēdeklī, paliecās atpakaļ un atvilka kabatas rāvējslēdzēju. Taču atradums viņu apmulsināja. "Tur ir tikai žurnāls. Gla- mourl Kāds modes žurnālam sakars ar visu pārējo?"

"Apskaties datumu."

"Sešus gadus vecs?"

"Tagad kārtīgi aplūko sievieti uz vāka."

Vēl lielākā neizpratnē Melouns nopētīja attēlu. Sieviete bija ģērbusies melnā vakartērpā. Dziļo, taču gaumīgo kakla izgriezumu rotāja nevainojama pērļu virtene, pieskaņota auskariem, galvā bija intriģējoša, melna cepure ar platu malu, viegli pieliektu lejup, kas atgādināja Melounam izsmalcināto izskatu, kādu piecdesmito gadu aktrisēm piešķīra kostīmu mākslinieki.

"Nezināju, ka sievietes vēl valkā cepures," Melouns noteica.

"Šis žurnāla numurs bija retrostilā. Paskaties uz viņu pamatīgāk."

Sieviete uz vāka bija ugunīga brunete. Iespaidīgā, elegantā āriene lika domāt, ka viņa peldējusi vai skrējusi, pirms sākusi posties un grimēties. Lai gan sieviete fotogrāfijā bija redzama tikai no jostasvietas uz augšu, Melouns nojauta, ka viņa ir slaida un ka viņas augums ir sportisks un valdzinošs.

Prātā ienāca Sofija Lorēna, un ne tikai tāpēc, ka arī viņa bija kārdinoša brunete ar pilnīgām lūpām un aizplīvurotām acīm, bet arī tāpēc, ka abām bija vienāda ādas krāsa, kvēlojoša zemes krāsa, kura allaž bija pievilkusi Melounu. Viņam radās aizdomas, ka šai sievietei ir vēl kas kopīgs ar Sofiju Lorēnu — abas ir itālietes.

Automašīna iebrauca vēl vienā grambā.

"Tā ir Bellazara sieva," Džebs noteica.

Melouns pārsteigts pacēla acis.

"Tā ir sieviete, kuras portretu Bellazars no tevis grib," Džebs piemetināja.

"Man šķiet, esmu viņu redzējis jau agrāk."

"Tas tāpēc, ka viņas attēls ir bijis uz kādu simt žurnālu vākiem. Un kur tad vēl tūkstoši lūpukrāsu, šampūnu, kontūrzīmuļu un visvisādu citu reklāmu! Newsweek, Time un People publicēja rakstus par viņu. Viņa pozēja peldkostīmu kalendārā, kas kļuva par bestselleru. Televīzijas programmā "Šodien" viņa reizi nedēļā piedalījās sižetā par modes tendencēm. Viņa bija tik slavena, ka vajadzēja vien pieminēt viņas vārdu, un modes industrijas ļaudis jau zināja, par ko ir runa. Sjēna."

"Tādā krāsā ir viņas āda."

"Pirmais, kas ienāca prātā man, bija pilsēta Itālijā," Džebs sacīja.

"Tu neesi mākslinieks. Dedzinātā sjēna ir pati spožākā zemes krāsa, sarkanīgi brūna un ugunīga."

"Ugunīga. Jā, tas labi raksturo iespaidu, kādu viņa rada," Džebs atzina. "Viņa bija tik izcila, cik vien izcila supermodele var būt. Pirms pieciem gadiem viņa to visu pameta."

"Kāpēc?"

"Kas zina? Viņai bija divdesmit pieci gadi, modeles ziedu laiki jau gandrīz garām. Varbūt viņa nolēma aiziet, kamēr vēl ir priekšgalā. Vai varbūt iemīlējās."

"Vīrietī, kas nepieņem atteikumu?"

"Iespējams, tieši tā ari notika. Varbūt Bellazars nepieņēma atteikumu."

"Bet tagad viņš grib, lai es uzgleznoju divus viņas portretus, vienu ģīmetni un vienu visā augumā? Plikni? Man sāk likties, ka es kaut ko nezinu."

"Tā ir."

Tonis, kādā Džebs to pateica, lika Melounam pacelt skatienu no žurnāla vāka.

"Bellazars pirms tam bija trīsreiz precējies."

Melouns sarauca pieri.

"Visas viņa sievas bija burvīgas, un visas nomira jaunas."

"Ak tā?"

"Pirmā nespēja savaldīt sava sporta automobiļa stūri un nogāzās no klints. Otrā slēpojot lauza sprandu. Trešā noslīka nirstot."

"Šķiet, laulība ar Bellazaru kaitē sieviešu veselībai," Melouns noteica. "Ja jau viņš guva tādus sasniegumus, sievietei vajadzēja būt dumjai, lai ar viņu precētos."

"Tu laikam domā, ka tās citas laulības nonāca masu saziņas līdzekļos. Redzi, Bellazars par savas privātās dzīves savrupību rūpējas simtkārt vairāk nekā tu par savējo. Viņam tas ir viens no izdzīvošanas priekšnoteikumiem. Tici man, ir grūti piekļūt faktiem par viņa laulībām un klusajām bērēm, kas tām sekoja." Džebs ieturēja pauzi, lai piešķirtu lielāku svaru tam, ko grasījās teikt. "Pirms katras laulātās draudzenes nāves Bellazars nolīga ievērojamu meistaru, lai viņš uzgleznotu sievas portretu."

Melouns juta, ka pār ādu pārskrien salti šermuļi.

"Gleznas karājas atsevišķā telpā Bellazara savrupmājā Dienvidfrancijā. Tā ir privāta trofeju kolekcija. Viņš nevar ciest nepilnības. Kad viņa sievām tuvojas trīsdesmit gadu vecums, kad tās sāk zaudēt jaunības svaigumu un iemanto kaut vai vissīkāko trūkumu — tikko manāmas krunciņas ap acīm vai vienu vienīgu sirmu matu, kas liecina par novecošanu, —

Bellazars vairs negrib par viņām neko zināt. Tomēr aizdomu pilnā daba neļauj viņam vienkārši šķirt laulību. Galu galā sievas pārāk ilgi ir uzturējušās viņa tuvumā. Redzējušas un dzirdējušas pārlieku daudz. Un varētu viņu apdraudēt."

"Nesaprotu. Ja jau viņš zina, ka centīsies tikt no sievām vaļā, kādēļ tad vispār precas? Kāpēc vienkārši neizmanto viņas kā mīļākās?"

"Tāpēc, ka viņš ir kolekcionārs."

"Es tomēr ne…"

"Bellazars uz to raugās šādi: ja viņš sievietes neapprecēs, tad viņas nekļūs par viņa īpašumu."

"Jēziņ!" Melouns paskatījās uz žurnāla vāku. "Un arī pēc nāves viņas pieder Bellazaram — kā portreti."

"Meistaru gleznoti portreti, kuros iemūžināts viņu skaistums, kas nekad nenoveco," Džebs sacīja.

Melouns neatņemdamies skatījās uz žurnāla vāku. "Tātad tagad viņš gatavojas nogalināt šo sievu."

"Tā mums liekas." Džebs ļāva Melounam to apdomāt. "Bet, ja tu piekritīsi viņu gleznot, varbūt atradīsi veidu, kā viņu glābt. Viņa zina tik daudz, ka varētu mums ļoti palīdzēt."

Mijkrēslī sabiezēja ēnas. Automašīnas starmeši apgaismoja vīnstīgām klātos koku stumbrus.

"Nē."

"Nē?"

"Man žēl, ka šai sievietei ir nepatikšanas, taču es viņu nepazīstu," Melouns teica. "Viņa ir tikai seja uz žurnāla vāka. Ar mani viņai nav nekādas saistības."

"Bet tu nevari pieļaut, lai viņa…"

"Es negribu sapīties ar jums."

"Pat ja tas ir veids, kā nokārtot rēķinus ar Bellazaru?"

"To es varu izdarīt pats. Man nebūt nav jāļaujas, lai kāds mani izmanto."

"Nespēju ticēt tavai attieksmei. Tu vienkārši stāvēsi malā un ļausi, lai viņa mirst?"

"Man šķiet, ka to dari tu," Melouns attrauca. "Neuzvel atbildību man. Par šo sievieti es uzzināju pirms pāris minūtēm. Ja tu domā, ka viņai draud tik lielas briesmas, nekavējies, sūti turp komandu un savāc viņu!"

"Es nevaru. Nav īstais brīdis. Līdzko mēs atklāsim savas kārtis, Bellazars vēl vairāk pastiprinās apsardzi. Neviens no mums vairs nespēs tikt viņam tuvumā."

"Tātad, ja runā skaidri un gaiši, arī tev ir vienalga, kas notiks ar to sievieti."

Džebs neatbildēja.

"Viņa ir tikai triks, ko jūs izmantojat, lai savervētu mani," Melouns sacīja. "Dabūt mani tur iekšā, lai es apskatos, kas un kā, — tas jums ir svarīgāk nekā izglābt viņu."

"Viens ir tikpat svarīgs kā otrs."

"Man ar to nav nekāda sakara. Es negribu, lai mani izmanto. Rēķinus ar Bellazaru es nokārtošu pats."

"Ja tu prātīgi paklausītos vismaz vienu…"

"Nolādēts, jums ar Bellazaru ir kaut kas kopīgs! Arī tu nepieņem atteikumu."

Džebs mirkli vēroja viņu. "Tātad tu esi izlēmis?"

"Es esmu izlēmis."

"Labi." Džeba balss skanēja dzedri. Viņš drūmi raudzījās uz Sanmigelas ugunīm, kas pavērās skatam. Tad balss ieskanējās vēl dzedrāk: "Man jāiedzer kāds mēriņš."

"Neesi apvainojies?"

"Viena strīda dēļ draudzībai jau vēl nepienāk gals."

Tomēr Melounam uzmācās nojauta, ka tieši šobrīd viņu draudzībai ir pienācis gals.

13

Viņi iebrauca gleznainās pilsētiņas galvenajā ielā un apstājās pie restorāna "Kostabrava" iepretim ostai. Kamēr abi tukšoja pa glāzei alus, Melouns gandrīz nejuta dzēriena garšu. Abiem bija jāpiepūlas, lai uzturētu sarunu. Restorāna specialitāte — omārs — garšoja lieliski, tomēr Melouns gribot negribot ilgojās pēc "Koraļļu rifa". Tikai tagad viņš pilnā mērā sāka aptvert, ko ir zaudējis.

Mājās viņi atgriezās agrāk, nekā parasti mēdza darīt. Melouns piedāvāja iedzert pa glāzītei pirms gulētiešanas, bet Džebs atteicās, aizbildinādamies, ka esot noguris pēc ceļojuma. Melouns izgāja satumsušajā pagalmā un stingi lūkojās uz izārdītajām kāpām, uz izgāztajām palmām. Tad gurdi atzvila šūpuļtīklā, aizvēra acis, lai neredzētu zvaigznes, un sāka domāt par Bellazaru, par sievieti, vārdā Sjēna, un par nāves spriedumu, kas viņai pasludināts, pašai nezinot.

Kad viņš bija pirmo reizi ieraudzījis žurnāla vāku, seja uz tā bija šķitusi reklāmiski skaista un ne vairāk. Taču, ieskatoties ciešāk, viņš bija ievērojis smalko vaibstu ap lūpām, savdabīgo niansi galvas pagriezienā un acu izteiksmē. Viņas acis. Tām piemita — tajās bija — kaut kas tāds, kas liecināja par dziļāku skaistumu.

Tagad šī seja un acis kavējās Melouna atmiņā. Viņš nemitējas domāt par sievietes kvēli brūno ādu: dedzināta sjēna, viņa mīļākā krāsa. Viņš vairākkārt iesnaudās un pamodās, turpinādams prātot par skaisto, nāvei lemto sievieti, kuras portretu tika aicināts gleznot. Trauksmaini mētādamies staip miegu un nomodu, Melouns iztēlojās viņas nevainojamos, jutekliskos vaibstus — iztēlojās, nevis atcerējās, jo viņa prātu jau vairs nenodarbināja tikai seja uz žurnāla vāka. Domas vijās ap ieceri saistībā ar šo seju, ar to, kā viņš atveidotu tajā slēpto skaistumu, kurš tiks iznīcināts, ja Melouns viņai nepalīdzēs.

Un, to darīdams, viņš nokārtotu rēķinus ar Bellazaru.

Rītausmā, kad Džebs iznesa no mājas savu ceļasomu, Melouns gaidīja ārpusē.

"Esmu ar mieru," Melouns teica.

II

s«»)>s

1

Sotbija izsoļu nams atradās Manhetenā, smalkajā Augšējās īstsaidas rajonā, kur Jorkas avēnija krustojas ar Septiņdesmit otro ielu. Februāra debesis bija pelēkā tērauda krāsā, kas draudēja ar lietus brāzmām. Nelikdamies zinis par auksto vēju, Melouns stāvēja autobusu pieturā, rokas sabāzis savas siltinātās ādas jakas kabatās, un vēroja ieeju ielas pretējā pusē, kur izsoļu nams aizņēma veselu kvartālu. Pie ietves cits pēc cita apstājās taksometri un limuzīni, to labi ģērbtie pasažieri devās iekšā namā.

Pulkstenis rādīja mazliet pāri desmitiem rītā. Melouns bija ieradies Kenedija lidostā vēlu iepriekšējā pēcpusdienā, vēl tik tikko paguvis piezvanīt uz Sotbiju, pirms tas tiek slēgts, un noskaidrot, kas tiks izsolīts šodien — proti, eks- presionistu gleznas —, kā arī uzzināt izsoles sākšanās laiku — ceturksni pāri desmitiem. Pēc tam viņš bija pavadījis nemierīgu nakti viesnīcā Parker Meridian.

Dags Fenermens bija teicis, ka šorīt te satikšoties ar Bellazaru un Poteru. Melouns cerēja, ka šis plāns nav mainījies. No tā bija atkarīgs viņa paša plāns. Piekritis sadarboties ar Džebu, viņš bija pūlējies izdomāt veidu, kā pieņemt Bellazara priekšlikumu, reizē nemodinot aizdomas. Galu galā — viņš taču bija nelokāmi atteicies gleznot šos portretus. Bellazars bija iztērējis krietnas summas, lai sodītu Me- lounu, izpostot viņa dzīvi; vai tagad viņš noticēs, ka Melouns vienkārši paceļ rokas un padodas, atzīst, ka izturējies aplam, un piekrīt gleznot portretus? Vai tāda reakcija Bella- zaram neliksies apšaubāma? Vai Melounam nebūtu raksturī- gāk atbildēt ar negantām dusmām?

Melouns bija nolēmis darīt to, ko iecerēja jau pirms Džeba ierašanās. Mainījies bija vienīgi tas, ka rēķini būs jānokārto citādi, nekā viņš iztēlojies. Niknums svilināja viņam seju tikpat stipri kā aukstums. Viņš vēlreiz ieskatījās pulkstenī — desmit un astoņas minūtes —, atkal pievērsās Sotbija ieejai un ieraudzīja, ka no limuzīna kāpj ārā divi muskuļoti vīri. īsi apcirptie mati un stingrā stāja liecināja, ka viņi nesen dienējuši armijā. Zem uzvalkiem, kas bija mazliet par lieliem, viegli varēja paslēpt ieročus, turklāt kustībām nekas netraucētu, ja būtu jārīkojas steigā. Nopētījuši apkārtni, viņi pamāja ar galvu uz limuzīna pusi, apliecinādami, ka pasažieri var droši kāpt laukā.

Melouna nervi uzšķīla dzirksteli, kad parādījās Poters. Druknais, drūmais vīrietis bija ģērbies melnā bērinieka mētelī, kas izcēla viņa sejas bālumu. Plānos matus purināja vējš, kad viņš paspēra soli sāņus, lai ļautu no limuzīna izkāpt otram vīrietim. Melouns saspringa,

No dosjē, kuru viņam bija parādījis Džebs, Melouns zināja, ka šis cilvēks ir sešdesmit vienu gadu vecs, un jutās pārsteigts, ieraugot, ka viņš šķiet esam tikai pāri četrdesmi- tiem. Viņš bija gara auguma, un staltā stāja viņu padarīja vēl garāku. Tumšie mati biezi un viļņaini, sejas panti plati un glīti — Melounam tie saistījās ar Vidusjūras valstīm. Izskatīgās, ka vīrietis ir izcilā fiziskā formā. Ap kaklu viņam bija balta zīda šalle, mugurā lieliski piegriezta, vaļīga, tumšbrūna žakete, kājās gaišbrūnas bikses. Mēteļa nebija — par laika apstākļiem viņš neraizējās. Jau katra atsevišķā iezīme bija gana iespaidīga, bet kopā tās liecināja par tādu varu un spēku, ka visi apkārtējie šķita pilnīgi nebūtiski.

Dereks Bellazars. Poters bija teicis, ka Bellazars neļaujot sevi fotografēt, taču Džebs bija rādījis Melounam fotoattēlus, kas slepus uzņemti no attāluma. Kļūdas nevarēja būt, tas bija viņš.

Tai pašā mirklī parādījās vēl viens cilvēks, viņš izsteidzās pa Sotbija virpuļdurvīm un, plati smaidīdams, izstiepa roku, lai sasveicinātos. Tas bija Melouna aģents Dags Fe- nermens, rudiem matiem, pietvīkušu seju. Bellazars atbildēja ar visai paviršu sveicienu. Visa banda kopā, nodomāja Melouns, šķērsodams ielu un žigli tuvodamies viņiem, tomēr nebija paguvis tur nonākt, kad visi nozuda Sotbija namdurvīs.

Melouns iegāja vestibilā apmēram piecpadsmit sekunžu pēc viņiem. Spraukdamies cauri pūlim, viņš pamanīja, ka Dags sniedz Bellazaram vienu izsoles katalogu, paturēdams sev otru kopā ar mazu, numurētu plāksnīti, kas izmantojama vairāksolīšanā. Dags šeit acīmredzot bija tādēļ, lai konsultētu Bellazaru un viņa vietā piedalītos vairāksolīšanā. Bellazaram droši vien liktos pazemojoši pašam celt roku. Visa grupa līdz ar miesassargiem uzkāpa pa marmora kāpnēm ar misiņa margām un nogriezās pa kreisi, uz plašas izsoļu telpas pusi./

Augšstāvā Melouns piegāja pie galda, kur Sotbija darbinieks reģistrēja katru, kurš bija nolēmis piedalīties gleznu izsolē. Līdz izsoles sākumam bija atlicis pavisam maz laika, tāpēc visi dalībnieki jau bij§i pieteikušies, un Melounam vajadzēja tikai minūti, lai uzrādītu savu autovadītāja apliecību, nosauktu vārdu un adresi un parakstītos.

"Čeiss Melouns?" darbinieks pārsteigts atkārtoja. "Vai jūs esat tas…"

Pirms reģistrators bija paspējis kaut ko pateikt par viņa darbiem, Melouns iegāja spoži apgaismotajā, ar zaļu tepiķi izklātajā izsoles telpā.

2

Telpu pildīja vairāku simtu cilvēku klusā čala. Pārskatījis pūli, Melouns apmēram vidējās ailes centrā ieraudzīja Bellazaru, Poteru un Dagu. Miesassargi stāvēja katrs savā telpas malā, vērīgi nopētīdami visus pēc kārtas. Kad atskanēja tikai viena vienīga — izsoles vadītāja — balss, Melouns ar muguru atbalstījās pret akmens kolonnu un sāka gaidīt.

Pirmā glezna, diezgan labs Kandinskis, tika pārdota par sešsimt tūkstošiem dolāru. Redzot šo cenu, kas dažādu valūtu izteiksmē parādījās izsoļu telpas priekšā uz elektroniskā tablo, Melouns gribot negribot atcerējās, ka pirms desmit gadiem viņa paša gleznas tika novērtētas par simt dolāriem.

Tagad tās maksāja simtiem tūkstošu. Ja ņem vērā nabadzību, kāda valda pasaulē, — vai tiešām kāda glezna, lai kas būtu tās autors, ir tik pārmērīgu summu vērta? Tiesa, viņš zināja, ka šāda gaušanās ir liekulīga, jo līdz šim pats nekad nebija atteicies no naudas. Peļņas lielākā daļa bija ietaupīta, lai sargātu viņa neatkarību. Un labi vien ir, viņš domās piebilda, — ja būs jācieš neveiksme riskantajā pasākumā, kurā viņš gatavojas iesaistīties, visi šie naudas līdzekļi būs nepieciešami.

Nākamais izsoles priekšmets, Klē glezna, krietni labāka par vidusmēru, tika nosolīta par astoņsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru. Taču tikai tad, kad izsoles vadītājs parādīja trešo gleznu, skaudru, drūmu Munka darbu viņa slavenā "Kliedziena" stilā, telpu pāršalca čuksti. Katalogā bija uzrādīta gleznas minimālā vērtība — miljons divsimt tūkstoši dolāru. Kā parasts, izsoles vadītājs sāka vairāksolīšanu ar piecdesmit procentu summu no šā skaitļa: tas ir, ar sešsimt tūkstošiem dolāru.

Melouns pamanīja sēdošā Bellazara pozā pārmaiņu — muskuļu saspringumu, enerģijas sakopošanu. Dags viegli pamāja ar savu plāksnīti, likdams izsoles vadītājam saprast, ka atklāj solīšanu ar pieprasīto summu. Vadītājs automātiski paaugstināja summu līdz sešsimt piecdesmit tūkstošiem, kuru apstiprināja kāds cits solītājs un kuru pārtvēra Dags, tiklīdz izsoles vadītājs nosauca septiņsimt tūkstošus. Tāds bija modelis. Tikko manāmi pakustinādams plāksnīti, Dags pārsolīja visus piedāvājumus. Signāls bija skaidrs. Pārējie šai telpā varēja solīt, cik tīk, — Dags viņus, visviens, pārsolītu.

Solīšana pierima, sasniedzot vienu miljonu.

"Pirmo reizi," sacīja izsoles vadītājs. "Otro reizi."

"Viens, komats, viens," noteica Melouns.

Vadītājs uzmanīgi paskatījās telpas dziļumā, it kā lūgdams apstiprinājumu.

"Viens, komats, viens," Melouns atkārtoja.

Dags apmulsis pagriezās, lai redzētu, kurš mēģina viņu pārsolīt, un pārsteigumā samirkšķināja acis, ieraugot Melou- nu. Viņš pateica kaut ko tādu, kas lika Bellazaram un Pote- ram strauji atskatīties.

"Viens, komats, viens miljons," izsoles vadītājs pavēstīja. "Summa ir viens, komats, viens miljons. Vai man būtu…"

"Divi," noteica Dags.

"Trīs," sacīja Melouns.

"Četri."

"Pieci."

Pat no attāluma bija redzams, ka izsoles vadītājs vērtējoši pēta Melounu, nobažījies viņa kroskurpju, džinsu un ādas jakas dēļ, minēdams, vai viņam tiešām ir tik daudz naudas, lai spētu samaksāt solīto. "Ser, ja…"

Pie vadītāja piegāja asistents un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Viņš droši vien pateica to pašu, ko vairāki klātesošie jau sacīja cits citam. Viņi bija pazinuši Melounu. Čukstus atskanēja viņa vārds.

"Ļoti labi," izsoles vadītājs turpināja. "Viens, komats, pieci miljoni. Vai man būtu…"

"Seši." Tā bija nevis Daga, bet gan Bellazara balss: baritons ar tikko jūtamu itāliešu akcentu un vairāk nekā jūtamu aizkaitinājumu.

"Astoņi," Melouns noteica.

"Divi miljoni," izaicinoši sacīja Bellazars.

"Tā pieder jums." Melouns paraustīja plecus. "Man liekas, jūs vienkārši nespējat pieņemt atteikumu."

Niknums Bellazara skatienā bija gandrīz taustāms.

"Melnā tirgus ieroču šeptmaņa nauda taču ir tikpat laba kā jebkura cita, vai ne?" Melouns noprasīja izsoles vadītājam.

Bellazars piecēlās.

"Protams, tā nauda mirkst vienās asinīs," Melouns piebilda. "Bet kas ir teicis, ka asinis un māksla nesader kopā?"

No abām pusēm tuvojās miesassargi.

Izvairīdamies no viņiem, Melouns devās pa eju uz Bellazara pusi.

"Čeis, ko tu dari?" Dags uztraucies jautāja.

Murmināšana telpā kļuva skaļāka.

Bellazara seja bija stinga aiz dusmām. "Jūs nupat piespiedāt mani samaksāt par to gleznu vienu miljonu vairāk, nekā vajadzētu!"

"Neatceros, ka būtu spiedis jūs ar varu. Varbūt šādi Dievs liek jums saprast, ka jums ir par daudz naudas. Kāpēc jūs nepieskaitāt šo summu tai, kas jums bija nepieciešama, lai izpostītu manu dzīvi? Jūs interesē manas gleznas? Esmu nolēmis mainīt stilu. Tagad es nodarbošos ar performansu."

Iebāzis rokas jakas kabatās, Melouns no katras izvilka pa eļļas krāsas tūbiņai. Vāciņi jau bija noskrūvēti. Cieši saspiežot tūbiņas, viņš izšāva divas spilgti sarkanas krāsas strūklas uz Bellazara tumšbrūnās žaketes.

Bellazars izbīlī pacirta galvu augšup.

"Asiņu krāsa," Melouns noteica. "To varētu dēvēt par metaforu."

Viņš atvēzējās, lai ietriektu dūri Bellazaram pakrūtē, taču mainīja stāju, kad pie viņa metās viens no miesassargiem. Apsviedies apkārt, Melouns sagrāba miesassargu aiz delma, parāva viņu gaisā un ielidināja krēslu rindā, ko bija atbrīvojuši izsoles dalībnieki, steigdamies prom no trača. "Izsauciet policiju!" kāds iekliedzās. Kamēr gāzās krēsli un pa grīdu ripoja miesassargs, Melouns otrreiz gatavojās sist Bellazaram, taču uzbruka otrs miesassargs. Melouns notrieca vīrieti zemē, juta, ka kaut kas iedzeļ kaklā, un apcirtās apkārt, lai atgrūstu aso priekšmetu, satraukti aptvēris, ka Bellazars iedūris ar kaut ko tādu, kas iestiprināts viņam gredzenā. Kaut kas gredzena iekšpusē. Kad Bellazars pagrieza vapeņoto gredzena vāciņu vietā, Melouna kakls jau dega kā ugunīs. Pa visu ķermeni izplūda karstums. Viņš vēl paguva iebelzt pirmajam miesassargam, kad prāts aizmiglojās. Viņš izmisīgi pretojās, taču kāds viņam iesita, grīda kļuva mīksta, ceļgali ļima. Viņu satvēra kādas neskaidras rokas un vilka prom pa izplūdušo eju; dzirde viņam saglabājās mirkli ilgāk nekā redzesspēja. Viņš pūlējās spert, tomēr bija gluži bezspēcīgs. Pēdējais, ko viņš atcerējās, bija viņa kroskurpju skrāpēšanās pa paklāju.

3

Viņš pamodās ar asām galvassāpēm un apjēdza, ka ir piesiets pie krēsla lielā, tumšā telpā, kur atbalsojās katrs troksnītis. Vienīgais gaismas avots bija spilgta, kaila spuldze viņam virs galvas. Divi vīrieši, citi, nevis iepriekšējie, turpat tuvumā pie galda spēlēja kārtis.

"Vajag uz poda?" viens no viņiem iejautājās.

"Jā."

"Slikti. Turklāt tu jau esi nokārtojies."

Melouna džinsi bija slapji, viņš bija apčurājies. Pakrūtē griezās nelabums. Smeldza skausts, kur bija iedūries Bellazara gredzens.

Tālumā ar metālisku būkšķi atvērās un aizvērās kādas durvis. Tumsā tuvojoties, uz betona švīkstēja divi pāri soļu. Parādījās Bellazars un Poters. Bellazars tagad bija ģērbies tumšzilā žaketē un pelēkās biksēs; Poters izskatījās vēl drūmāks nekā parasti.

Bellazars nopētīja Melounu. "Jūs esat muļķis."

"Nejau es samaksāju par gleznu vienu miljonu vairāk, nekā vajadzētu."

Bellazars noplātīja rokas. "Naudu var sapelnīt atkal. Es runāju par jūsu atteikšanos sadarboties ar mani. Ja jūs būtu piekritis piedāvātajam līgumdarbam, jūsu dzīvē šobrīd nevaldītu tāds juceklis."

"Jā, bet es nepiekritu, un juceklis tiešām valda."

Bellazars paraudzījās viņā vēl ciešāk, tad nogrozīja galvu. "Ko jūs cerējāt panākt ar to epizodi Sotbijā?"

"Skaidrs kā diena, ka es netaisījos ņemt jūs pie dziesmas, kad klāt nav neviena cita. Sotbijā mūs kopā redzēja pietiekami daudz svarīgu cilvēku, tāpēc, ja manu līķi izzvejos no īstriveras, jūs būsiet pirmais, ar ko vēlēsies aprunāties policija."

Bellazars, kura iedegumu vēl paspilgtināja žilbinošais smaids, iesmējās. "Varat man ticēt, ja es gribētu, lai ar jums kaut kas atgadās, jūsu līķis netiktu atrasts ne Istriverā, ne arī kur citur." Viņš ļāva draudam iedarboties. "Jūs varat vainot tikai pats sevi. Es izteicu godīgu priekšlikumu. Jūs nolēmāt apvainot mani ar atteikšanos. Taču es esmu saprātīgs cilvēks. Es došu jums otru izdevību. Gādāšu, lai jūsu dzīve rit agrākajā kārtībā. Pat paaugstināšu savu piedāvājumu līdz septiņsimt tūkstošiem dolāru. Bet es jūs brīdinu — ar pacietību neesmu izslavēts. Trešās izdevības nebūs." Viņš ļāva iedarboties arī šim draudam.

"Kāpēc jūs esat tā piesējies tieši man? Es varu nosaukt duci slavenāku mākslinieku. Nolīgstiet kādu no viņiem, lai glezno tos portretus." Melouns nosauca tobrīd slavenākā gleznotāja reālista vārdu.

"Man jau pieder viņa gleznots portrets. Jūs novērtējat sevi par zemu. Es nešaubīgi ticu, ka reiz jūs būsiet slavenāks par viņu. Es esmu kolekcionārs. Visi zina, ka jūs nekad nepiekrītat līgumdarbiem. Ja man izdotos pierunāt jūs piekrist manam priekšlikumam, pēc tam kad esat noraidījis tik daudzus citus, es iegūtu kaut ko unikālu."

Melouns cieta klusu.

"Lepnums ir kaut kas brīnišķīgs." Bellazars nopūtās. "Taču paturiet prātā — es esmu tikpat lepns kā jūs. Šis strupceļš nevar palikt mūžīgs. Vienam no mums jāpiekāp- jas. Taču es nevaru būt tas, kurš piekāpjas. Manā biznesā ir būtiski svarīgi nekad neizrādīt vājumu un vienmēr iegūt to, ko gribu. Ja piekāpsieties jūs, tad saņemsiet godīgu samaksu par godīgu darbu. Ja piekāpšos es, bīstamiem cilvēkiem radīsies kārdinājums mani pārbaudīt. Apsverot šīs iespējas, jūs varat iegūt visvairāk un zaudēt vismazāk, ja uz laiku atmetī- siet savu lepnumu."

"Par godīgu darbu? Par jūsu sievas ģīmetni? To jūs varētu uzdot jebkuram prasmīgam zīmētājam."

"Es neko neesmu teicis par ģīmetni."

"Kā, lūdzu?"

"Es nenolīgtu pasaules klases mākslinieku un negaidītu, lai viņš pieņem jau iepriekš izveidotu priekšstatu par to, kas ir portrets,"^ ellazars teica. "Tas būtu nejēdzīgi. Jūsu stils drīzāk ir tēlojošs nekā abstrakts, tāpēc es uzskatīju, ka arī portreti būs šajā manierē. Tomēr es nepieprasītu nojums šo pieeju. Iedvesmu nedrīkst apspiest. Es lūdzu tikai vienu — lai jūs esat pilnīgi godīgs pret sevi un pret portretējamo."

Melouns izlikās, ka apdomājas. Viņš bija atteicies pieņemt līgumdarbu, gribēdams saglabāt savu neatkarību, taču Bellazars nupat bija piešķīris viņam tādu neatkarību, kādu vien mākslinieks var vēlēties. Bellazars bija devis viņam arī iespēju pieņemt priekšlikumu, nemodinot nekādas aizdomas.

"Godīgs pret sevi un portretējamo?"

"Tas ir viss."

"Un, kad glezna būtu pabeigta, viss būtu galā? Jūs atdotu man agrāko dzīvi? Es varētu doties prom un nekad vairs nedzirdētu pārjums?"

"Dodu jums savu godavārdu. Protams, ja jūs tiešām nolemsiet pieņemt manu priekšlikumu, tad es ceru, ka drāma, kuru jūs sarīkojāt Sotbijā, ir devusi jums pietiekamu emocionālu gandarījumu, lai mēs viens pret otru varētu izturēties pieklājīgi."

Melouns neviļus nodomāja, ka drāmu ir sarīkojuši viņi abi. fiellazars nebūtu norunājis tikšanos ar Dagu Sotbijā, ja

neparedzētu, ka Dags visu izstāstīs Melounam. Bellazars bija gaidījis, ka Melouns tur ieradīsies. "Es piekrītu," Melouns noteica.

Pusnaktī no Kenedija lidostas pacēlās Bellazara Gulf- stream 5. Šajā luksusa lidmašīnā bija gan duša un virtuve, gan divdesmit sēdvietu, no kurām piecpadsmit bija aizņemtas. Kopā ar Bellazaru, Poteru, Melounu un abiem sargu pāriem, ko Melouns jau bija redzējis, vēl bija astoņi pasažieri, kuru nodarbošanos Melouns centās uzminēt. Trīs plecīgi vīri varēja būt miesassargi. Četras pievilcīgas, jaunas sievietes strādāja ar portatīvajiem datoriem. Pēdējā pasažiere, stalta blondīne ar skandināvu akcentu, ģērbusies spodrā, baltā zīda blūzītē, kā izrādījās, bija stjuarte.

"Vai varu jums kaut ko piedāvāt?"

"Apelsīnu sulu."

"Vai pieliet nedaudz šampanieša?"

"Nē, paldies."

Trankvilizators, ko Bellazars bija injicējis Melounam, lika viņam justies kā izžuvušam. Alkohols vēl pastiprinātu šo kaltējošo sajūtu. Turklāt viņam bija jāpaliek modram.

Kamēr lidmašīna brāzās caur tumsu, viņš paraudzījās laukā pa iluminatoru, mēģinādams saskatīt ugunis lejā.

"Tas man nepatīk," ierunājās Poters, nostājies viņam blakus.

Melouns pagriezās uz ejas pusi.

"Jums tika dota izdevība. Jūs to atraidījāt." Potera briļļu stiklos spoguļojās salona spilgtās spuldzes. "Jūs sodīja par atteikšanos sadarboties. Ar to visam būtu vajadzējis beigties. Un mums vairs nebūtu jāielaižas ar jums nekādās darīšanās."

"Es pats nemaz tik ļoti nekāroju atrasties šeit. Vai jūs tiešām dorffejāt, ka es neko nedarīšu, kad pie manas mājas ārdīsies buldozeri?"

"Tā būtu bijusi pati gudrākā reakcija."

"Pats gudrākais būtu bijis likt mani mierā."

"Ko jūs par mani teicāt, kad tikāmies pirmo reizi? Jūs teicāt, ka es sagādājot tikai nepatikšanas." Potera seja kļuva vēl īgnāka. "Mums ir kaut kas kopīgs."

Kad Poters aizgāja, pienāca stjuarte ar Melouna apelsīnu sulu.

"Mēs pasniegsim dažādas uzkodas," viņa sacīja. "Ko jūs vēlētos: grilētu gaļu Londonas gaumē, vistu Kornvolas gaumē vai risotto alla milanesel"

Melounam negribējās ēst, taču viņš zināja, ka jākrāj spēki. "Risotto."

"Mums ir arī lieliska vīnu izvēle."

"Visi prieki."

"Vairāk, nekā varat iedomāties." Pievilcīgā stjuarte uzmeta viņam iedrošinošu skatienu un tad devās pie cita pasažiera.

"Vai jums ir ērti?" Pa eju nāca Bellazars.

"Toties Poteram nav."

"Būt nelaimīgam — tas ir viņa darbs. Vai jums der jaunās drānas, ko atnesa mani puiši?"

Melouns tikko manāmi palocīja galvu.

"Viens no viņiem aizbrauca uz Parker Meridian, paņēma jūsu bagāžu un samaksāja rēķinu."

Melouns pasniedzās pēc kabatas portfeļa. "Savus rēķi-, nus es vienmēr maksāju pats. Cik tur bija?"

Bellazars uzjautrināts noplātīja rokas. "Līdz tam laikam, kad būs pabeigti portreti, visi jūsu tēriņi ir mani tēriņi. Jūs redzēsiet, ka es esmu ārkārtīgi devīgs pret tiem, kuri ar mani sadarbojas. Es to saku nopietni. Ceru, ka savas domstarpības mēs varēsim aizmirst."

"Ticiet, mans nolūks ir tikt ar šo visu galā tā, lai nesaskaņu būtu pēc iespējas mazāk." Melouns paskatījās tumsā aiz loga. "Vai jūs varētu man pateikt, uz kurieni mēs dodamies?"

"Uz Francijas dienvidiem. Man pie Nicas ir villa."

"Un tur atrodas jūsu sieva?"

"Jā. Viņa pacietīgi gaida." Bellazara tumšbrūnajās acīs mainījās izteiksme. "Vai manu piedāvājumu jūs negribējāt pieņemt tāpēc, ka es nodarbojos ar ieroču tirdzniecību?"

"Tolaik es nezināju, ar ko jūs nodarbojaties."

"Bet Sotbijā jūs to paziņojāt visiem. Kā jūs to izdibinājāt?"

Jautājums izklausījās nejaušs, taču Melounam nebija šaubu, ka viņš tiek pārbaudīts. "Kosumelā pie manis ciemos ieradās kāds draugs. Viņš ir drošības eksperts. Es viņam izstāstīju, kas noticis. Kad nosaucu jūsu vārdu, viņš teica, ka esot- par jums dzirdējis., Teica, lai es turoties no jums tālāk. Ka jūs esot ļoti bīstams."

"Tas būs bijis misters Veinraits."

"Jūs likāt mani novērot?"

"Man patīk būt informētam. Šķiet, viņš jauki pavada brīvdienas."

"Jūs gribat sacīt, ka buldozeri vēl nav nojaukuši manu māju?"

"Tie ir aizvākti. Kā jau solīju, es nokārtošu jūsu dzīvi. Un tomēr—jums ir iebildumi pret manu biznesu."

"Laikam es vienkārši nevaru nedomāt par tiem bērniem, kurus nogalina kājnieku mīnas, ko jūs pārdodat katram Trešās pasaules diktatoram, kam šomēnes gadījies būt pie varas."

"Vairums šo bērnu beigu beigās, visviens, nomirtu badā." Bellazara skatiens aizslīdēja pie Potera, kas patlaban tuvojās pa eju.

"Jums zvana."

"Vai pagaidīt nevar?"

Potera klusēšana izteica visu.

Bellazars pievērsās Melounam. "Nākamreiz parunāsim par jūsu darbu, nevis manējo."

5

Nedaudz pāri desmitiem rītā Bellazara lidmašīna tuvojās Nicas lidostai. Vidusjūras zilgme atgādināja Melounam Kārību jūru. Arī palmas lika viņam domāt par mājām. Taču blīvi apbūvētā piekraste un izplūdes gāzu radītā dūmaka

nebija salīdzināma ar dzidro, vientulīgo krāšņumu, kādu viņš baudījis Kosumelā. Viņš sarūgtināts novērsās no šīs ainavas. Pie pusdienu maltītes, kas gan palika tikpat kā neskarta, Melouns bija iedzēris šablī, un tas palīdzēja viņam atslābināties tiktāl, lai iemigtu, tomēr sapņi bija saraustīti, tajos vietumis pavīdēja bērni, kuri saspridzinās ar kājnieku mīnām, un skaista sievietes seja, kas trūd zārkā.

Lidostā iekšā viņš nemaz netika. Muitas un imigrācijas dienesta ierēdņi atnāca pie lidmašīnas, stāvēja pie trapa un sarunājās ar Poteru, ar kuru viņiem acīmredzot bija kāda vienošanās, jo ierēdņi tikai īsi ieskatījās lidmašīnas salonā, pamāja pasažieriem un tad apzīmogoja pases, ko pasniedza Poters. Domājams, par tik nasku strādāšanu viņiem tiks samaksāts ne tik publiskos apstākļos. Licis Poteram nokārtot visas detaļas, Bellazars jau pirms varas pārstāvju ierašanās iegāja kabīnē salona galā; viņš neiedeva Poteram savu pasi; nebija nekādu pierādījumu, ka viņš ir ieradies šai valstī. Nav ari pierādījumu, ka te būtu ieradies es, Melouns nodomāja. Iedams pa eju un savākdams pases, Poters bija paņēmis arī Melouna pasi, taču nevis parādīja to ierēdņiem, bet gan iebāza sev kabatā. Melounam tas lika atcerēties, cik viegli ir nozust no zemes virsas.

Izkāpuši no lidmašīnas, viņi sadalījās divās grupās; lielākā grupa palika, lai pārnestu bagāžu uz helikopteru, kas gaidīja lidlaukā, bet Bellazars, Poters, trīs miesassargi un Melouns devās uz otru helikopteru. Rotoru pazīstamā dūko- • ņa šoreiz neiedvesa drosmi. Juzdams pacelšanās radīto spiedienu, redzēdams, kā lidosta lejā kļūst aizvien mazāka, Melouns iedomājās, ka dodas militārā misijā pirms desmit

gadiem. Noskaņojies uz tā viļņa! Sāc atkal domāt kā karavīrs. Un, vēl svarīgāk, — sāc justies kā karavīrs.

Viņš paskatījās uz helikoptera priekšgalu, salīdzinādams tur redzamos slēdžus, pedāļus un citas vadības ierīces ar tām, ko reiz bija pazinis. Dizains daudzviet bija modernizēts, īpaši kāda sviru grupa, ko pilots neizmantoja un kā nolūku Melouns neizprata, tomēr būtībā šis helikopters tika vadīts pēc vecajiem principiem, un Melounam izdevās novērst domas no apkārt valdošās spriedzes un iztēloties, ka viņš sēž pie svirām un vada helikopteru.

Bellazars kaut ko sacīja.

"Ko?" Melouns pagriezās. "Es jūs nedzirdu. Rotori trokšņo."

Bellazars ierunājās skaļāk. "Es teicu, ka esmu nopircis visu, kas bija atrodams Nicas labākajā mākslinieku piederumu veikalā. Darba materiāli ir manā villā —jūsu rīcībā."

"Jūs bijāt tik pārliecināts, ka beigās es piekritīšu?"

"Galvenais ir tas, ka tagad jūs varēsiet sākt darbu bez vilcināšanās."

"Es tik un tā nevarēšu sākt darbu tūdaļ."

"Kā jūs to domājat?"

"Es nevaru uzreiz mesties iekšā. Man vispirms jāizpēta modelis."

Bellazars mirkli klusēja. "Protams."

Poters nenovērsdamies skatījās Melounam acīs.

"Tikai nepētiet pārāk ilgi," Bellazars noteica.

"Jūs nebrīdinājāt, ka būs kādi laika ierobežojumi. Jūs sacījāt, ka es varēšu strādāt tā, kā man nepieciešams. Ja es būtu zinājis, ka pastāv kādi noteikumi, tad nebūtu…"

"Noteikumu nav. Taču mums ar sievu, iespējams, drīz būs jādodas darījumu braucienā. Ja sagatavošanās darbus būsiet pabeidzis līdz tam, varbūt varēsiet strādāt bez viņas klātbūtnes. Varbūt pēc skices."

"Tā es nemēdzu darīt. Jūs gribējāt godīgu portretu. Gleznošana pēc skices ir gatavā blēdība. Ja nevaru to izdarīt, kā nākas, tad nedarīšu vispār. Jūs jau nepērkat tikai manu autogrāfu uz audekla!"

"Vispirms jūs negribējāt piekrist līgumdarbam, bet tagad pieprasāt papildu laiku, lai varētu paveikt to, kā klājas." Bellazars pievērsās Poteram. "Iespaidīgi."

"Ļoti." Poters nenolaida acis no Melouna.

"Tur." Bellazars norādīja caur pleksistiklu.

Melouns ar skatienu sekoja viņa žestam. Priekšā pa labi klinšainu, mežainu pakalnu ielokā rīta saules staros mirdzēja trīsstāvu pils, celta no lieliem akmens klučiem. Ja Melouns to gleznotu, viņš to darītu impresionisma stilā; neskaitāmie balkoni, frontoni un skursteņi saplūstu cits ar citu, tos savā vir- mojumā ieskautu šie sarežģīta plānojuma puķudārzi, skulptūru veidā apcirptie krūmi un ēnainās cipreses.

Pilots franciski ierunājās mazā, f>ie "austiņām" piestiprinātā mikrofonā, acīmredzot dodams ziņu savam drošības kontrolierim uz zemes. Kamēr helikopters laidās lejup, Melouns pamanīja staļļus, tenisa kortus, peldbaseinu un vēl vienu lielu akmens mūra ēku, kas sava zvanu torņa dēļ atgādināja abatiju. Aiz augstiem mūriem pletās tīrumi, vīna dārzi, ganības. Melouns saskatīja strādājam sīkas cilvēku figūriņas, un, kad helikopters slīdēja zemāk, tuvodamies nolaišanās joslai pils tuvumā, šīs figūriņas kļuva pietiekami lielas, lai Melouns ieraudzītu, ka daudzas no tām ir bruņoti sargi.

"Vai spēsiet šeit izturēt?" Bellazara balsī skanēja ironija.

"Te ir skaisti," Melouns atzina, "ja neņem vērā sargus."

"Pils piederēja manam tēvam, vectēvam un vecvectēvam, no pašiem Napoleona karu laikiem."

Jo viņi visi tirgoja ieročus, Melouns nodomāja.

Helikopters nolaidās, motoru rēkoņa noplaka līdz klusai dūkoņai.

"Šie ļaudis aizvedīs jūs uz jūsu istabu," Bellazars teica. "Septiņos gaidīšu jūs bibliotēkā uz kokteili. Jūs noteikti gaidāt, kad varēsiet iepazīties ar manu sievu."

"Jā," Melouns sacīja. "Par septiņsimt tūkstošiem dolāru mani tiešām moka ziņkārība, kāds izskatās mans modelis."

6

Plašajā guļamistabā bija ar ozolkoka paneļiem klātas sienas un gulta ar baldahīnu. Nomazgājies dušā, Melouns uzvilka greznu, baltu peldmēteli, kas bija viņam sagatavots. Viņš ieraudzīja arī, ka ceļasoma ir izkravāta un atstāta uz grīdas pie drēbju skapja. Atvēris skapi, viņš redzēja, ka viņa zeķes un veļa salikta vienā atvilktnē, svīteri un kokvilnas bikšu pāris — otrā. Viņš bija izmantojis zobu suku un skuvekli, ko atrada plauktiņā virs marmora izlietnes. Tagad viņš aiznesa uz vannasistabu pats savu tualetes piederumu somiņu un izlika plauktā tās saturu, iepriekš iemetis atkritumu grozā smalko šampūnu un skūšanās putas, kas šeit bija novietotas pēc Bellazara rīkojuma. Mazais dumpības žests viņu gandarīja. Viņš uzvilka kokvilnas bikses un tumšzaļu svīteri ar augstu apkakli. Meklēdams dzeltenbrūnās mokasīnkurpes, ko bija ielicis somā, viņš atrada tās lielā sienas skapī kopā ar apaviem, kuri viņam bija kājās atbraucot, un pārsteigumā apstājās, ieraudzījis svešās žaketes, vilnas auduma bikses un smokingu, kas karājās līdzās viņa ādas jakai. Vēl nemaz neuzvilcis kādu no žaketēm, viņš zināja, ka tās būs tieši laikā. Melouns negribīgi atskārta, ka Bellazars tiešām zina par viņu gandrīz visu. Bellazars nezināja tikai pašu svarīgāko: to, ka Melouns noslēdzis vienošanos ar Džebu. To Melouns uzskatīja par pašsaprotamu, jo, ja Bellazars to zinātu, tagad Melouns jau būtu miris.

Armijas gados Melouns bija sapratis: lai cik noguris viņš justos pēc gara lidojuma, nosnausties ir kļūda. Miegs tikai vēl vairāk apmulsinātu viņa iekšējo pulksteni, kas gana apjucis jau bija tāpat. Vajadzēja sasprindzināt spēkus, nodzīvot šo dienu un iet gulēt tad, kad mēdz doties pie miera visi pārējie. Nākamajā rītā viņš būs atguvis parasto ritmu.

Atvēris guļamistabas durvis, Melouns ieraudzīja gaitenī kādu vīrieti. Viņam plecā bija deviņu milimetru Beretta un rokā rācija. Nevainojamā angļu valodā ar vieglu franču akcentu vīrietis sacīja: "Misters Bellazars lika man būt jūsu rīcībā, ja jūs vēlētos apstaigāt pili."

"Jā, viņš tik tiešām rūpējas par saviem viesiem."

Soļodams pa gaiteni, Melouns klausījās, kā viņa pavadonis stāsta par dažādajām gleznām, galdiņiem un vāzēm; visi šie priekšmeti bija no Luija XV laika. Pēc tam viņš atklāja, ka katrā gaitenī ir savs stils un visi priekšmeti tajos ir muzejiski retumi.

Pa vītņu kāpnēm viņi nokļuva vestibilā, kur pie griestiem karājās tik sarežģīti izstrādāta kristāla lustra, kādu Melouns vēl nekad nebija redzējis. "Tā ir piecsimt gadu veca," paskaidroja pavadonis. "No kāda Venēcijas palaco. No tā paša palaco ir šīs grīdas marmors."

Melouns pamāja. Jā, Bellazars nepārprotami bija kolekcionārs.

Ārpusē tīkami sildīja saule, taču Melouns nelikās par to zinis un pievērsa uzmanību apkārtnei, kopā ar pavadoni iedams pa dārziem, garām dekoratīvi apcirptiem krūmiem un dīķiem, uz peldbaseina pusi.

Viņš spēji apcirtās. Bija atskanējis šāviens.

"Tas ir izmēģinājumu poligonā," pavadonis paskaidroja, pamādams uz laukumu aiz augļu dārza. Vairāki šaujamieroči radīja tādu troksni, it kā tur risinātos neliels karš. Pavadonis vairījās doties uz to pusi, tāpat kā vairījās tuvoties lielajai akmens mūra ēkai, kuras zvanu tornis bija licis Melounam iedomāties abatiju un kura atradās tai pašā virzienā.

"To dēvē par Klosteri," pavadonis sacīja. "Pirms Franču revolūcijas tur dzīvoja mūki, bet pēc tam, kad baznīcas zemes tika konfiscētas, īpašumu ieguva viens no mistera Bellazara senčiem. Tomēr pūļi jau bija paguvuši iznīcināt visus reliģiskos simbolus. Tur joprojām ir kāda telpa, kurā jūs pazītu kādreizējo kapelu —ja jums būtu atļauts tur ieiet. Taču tas nav atļauts."

Melouns paraustīja plecus, izlikdamies, ka viņu interesē tikai tas, ko rāda pavadonis, un neinteresē nekas, ko pavadonis izvairās rādīt. Patlaban viņu visvairāk intriģēja augstie akmens mūri, kas /ieskāva īpašumu; to augšmalā bija izvietotas drošības videokameras. Ieejas abās īpašuma pusēs bija nosprostotas ar masīvām metāla barjerām, pie tām stāvēja sargi ar automātiskajiem ieročiem. Tikt ārā nebūtu viegli.

Kad aiz augļu dārza kaut kas dārdoši uzsprāga, sargi tam nepievērsa nekādu uzmanību. Melouna pavadonis pat nepaskatījās uz to pusi. "Parādīšu, kur atrodas jūsu gleznošanas piederumi. Misters Bellazars iesaka jums strādāt stiklotajā verandā līdzās terasei. Tur ir vislabākā gaisma."

7

Kad Melouns atgriezās savā istabā, uz naktsgaldiņa bija nolikta bieza brošūra. Papīrs bija sabrūnējis aiz vecuma. Viņš saudzīgi paņēma brošūru rokās un pašķīra stīvās, trauslās lapas. Teksts bija angļu valodā, autors — Tomass Maltuss, nosaukums — "Eseja par apdzīvotības likumu". Grāmatai bija pievienota ar roku rakstīta vēstulīte. "Varbūt brīvajos brīžos Jūs vēlēsieties palasīt." Brīvajos brīžos? — Melouns nodomāja. Lasīt grāmatu ar tādu nosaukumu? Vienā no pirmajām lappusēm bija pavēstīts, ka brošūra iespiesta un izdota Londonā 1798. gadā. Nenovērtējams pirmizde- vums. Vēstule beidzās ar vārdiem: "Kokteilis un vakariņas — oficiālā stilā." Lai to uzsvērtu, uz gultas bija izklāts smokings, ko Melouns bija redzējis skapī, tam līdzās atradās balts krekls ar ielocēm, aproču pogas un apkakles podziņas ar melnām pērlēm, plata, melna zīda josta un melna tauriņ- kaklasaite.

Vakara uzvalkā Melouns pēdējo reizi bija ģērbies pirms astoņiem gadiem sava gleznu tirgotāja kāzās. Tas viņam nebija paticis, tādās drēbēs viņš bija juties kā sažņaugts. Tomēr lai velns viņu parauj, ja viņš ļaus Bellazaram nojaust, ka jūtas neērti! Divas stundas vēlāk, ieejot bibliotēkā, Melouns izskatījās tā, it kā smokingu valkātu katru mīļu dienu.

Lielajā divstāvu telpā visās četrās pusēs no grīdas līdz griestiem pacēlās plaukti, grāmatas klāja katru sienas sprīdi, izņemot'durvis un logus. Kāpnes uz skritulīšiem ļāva aizsniegt augstākos plauktus telpas apakšējā stāvā. Tādas pašas skrituļkāpnes atradās otrā stāva galerijā. Krāsainā stikla lampu izstarotā gaisma atspulgojās no ādas atzveltņiem un spoži nopulētiem galdiņiem.

Telpas vidū, stāvēdams pie lielāka galda, Bellazars — iespaidīgs savā smokingā, svinīgais tērps paspilgtināja tumšos matus un itāliskos vaibstus — cēla pie lūpām glāzi ar sarkanu šķidrumu. Fonā diskrēti stāvēja sulainis.

"Vai esat atpūties?" Bellazars uzrunāja Melounu.

"Lieliski." Melouns pacēla gaisā grāmatu. "To es jums atdodu. Man bail domāt, ka manā istabā tai varētu notikt kaut kas slikts."

'Tikai tapec, ka tas ir pirmizdevums?"

"Tā ir. velnišķīgi dārga lasāmviela."

"Šie visi ir reti pirmizdevumi. Šos darbus es nelasītu nekādā citā veidā. Kāda jēga kolekcionēt priekšmetus, ja tos neizmanto?"

"Kāda jēga vispār kolekcionēt priekšmetus?"

"īpašnieka lepnums."

Melouns nolika brošūru uz galda. "Varbūt romāns mīkstos vākos būtu vairāk manā gaumē."

"Vai jums bija izdevība tajā ieskatīties?"

"Tā ir klasiska diskusija par pārapdzīvotības cēloņiem un tās ierobežošanas veidiem. Par Maltusu esmu dzirdējis jau agrāk. Tikai nekad nebiju lasījis viņa paša vārdus."

Bellazars iedzēra vēl malku sarkanā šķidruma. "Ko jūs vēlētos dzert? Man ir stāstīts, ka jums garšojot tekila."

"Jūs tiešām zināt daudz."

"Man ir ieaudzināta ticība, ka būt neinformētam ir grēks. Vai drīkstu ieteikt šķirni no privātas muižas Meksikā, Halisko štatā? Šī agavju sula ir destilēta trīs reizes un izturēta divdesmit gadu. Tā meksikāņu ģimene ražo tikai ierobežotu daudzumu un pārdod to īpašiem klientiem. No šīs teki- las bija tikai divsimt pudeļu. Es nopirku visas."

"Būs interesanti noskaidrot, ko nedabū nogaršot pārējā pasaule."

Sulainis fonā salēja dzērienu glāzēs.

"Un man vēl vienu šo," noteica Bellazars.

Sulainis palocīja galvu.

"Tā kā jūs esat lietpratējs, tad sakiet — kādu vodkas šķirni jūs izmantojat savā "Asiņainajā Mērijā"?" Melouns

jautāja. »

"Vodku? Žēlīgais Dievs, nē! Tā nav "Asiņainā Mērija". Tas ir svaigu dārzeņu sulu sajaukums. Alkoholu es nelietoju. Tas bojā smadzenes un aknu šūnas."

"Tomēr jūs neuztrauc tas, ka alkoholu lietojam mēs, pārējie?"

"Kā būtu teicis Maltuss, alkohols ir viens no veidiem, kā samazināt iedzīvotāju skaitu." Nebija īsti saprotams, vai Bellazars joko.

Telpas kreisajā pusē atvērās durvis, un bibliotēkā ienāca pati skaistākā sieviete, kādu Melouns savā mūžā bija redzējis.

8

Melouns bija spiests sev atgādināt, ka jāelpo.

Tagad kļuva skaidrs, kāpēc Bellazars gribējis, lai kokteilis un vakariņas ir tik svinīgā stilā. Bellazaram bija vajadzīga skatuve, uz kuras demonstrēt vēl vienu no saviem ieguvumiem.

Sievietes vakartērps bija melns, taču uztvēra apkārtējo lampu gaismu tā, ka izskatījās vizuļojošs. Tas bija bez lencītēm, un nekas neaizsedza viņas iedegušo plecu eleganto izliekumu. Tērpa piegriezums ļāva nojaust krūšu maigo veidolu. Vidukļa daļa skaidri rādīja, cik tvirts ir vēders. Tērpa jutekliskā līnija plūda pār viņas gurniem lejup, līdz potītēm, uzsverot kāju slaidumu.

Tomēr pats pārsteidzošākais atklājās, pievēršot skatienu viņas sejai. Žurnāla vāks nebija spējis patiesīgi attēlot viņas ādas krāsu — dedzinātu sjēnu. Vaibsti bija nevainojami proporcionāli. Zoda pusloks sasaucās ar uzacu izliekumu, un tas savukārt sabalsojās ar veidu, kādā bija sakārtoti garie, krāšņi ugunīgie brunetes mati. Tomēr smalkā simetrija tikai daļēji izskaidroja viņas skaistumu. Galvenais bija viņas acis — un valdzinošais gars tajās.

Tas bija un palika valdzinošs, kaut ari viņa pati bija skumja. "Vai pārējie kavējas?" Viņas balss vedināja Melounu iztēloties vīnogas un karstas vasaras pēcpusdienas.

"Nekādu pārējo nebūs," Bellazars atteica.

"Bet tu man teici, ka vakars būšot oficiāls, un es nospriedu…"

"Būsim tikai mēs trīs. Vēlos iepazīstināt tevi ar Čeisu Melounu. Viņš ir mākslinieks. Varbūt būsi par viņu dzirdējusi."

Melouns juta, ka mulsumā pietvīkst vaigi, kad viņam pievērsās sievietes skatiens.

"Vārds man ir pazīstams." Viņa runāja ar amerikāņu akcentu. Šķita, ka viņa tomēr nav īsti pārliecināta.

"Jums nebūt nav noteikti jāpazīst mani darbi," Melouns sacīja. "Mākslas pasaule ir pārāk aizņemta pati ar sevi."

"Tomēr tu iepazīsi viņa darbus," Bellazars noteica.

Sieviete izskatījās samulsusi.

"Viņš tevi gleznos. Mister Meloun, atļaujiet iepazīstināt ar manu sievu Sjēnu."

"Par to tu neesi bildis ne vārda," Sjēna sacīja.

"Šo domu es apsvēru pamazām. Kad man uzsmaidīja laime un mūsu ceļi krustojās, es piedāvāju misteram Melounam līgumdarbu. Viņš laipni piekrita."

"Bet kādēļ gan…"

"Lai padarītu tevi nemirstīgu, mīļā."

Pēcpusdienā Melouns pamazām bija sācis šaubīties, vai Džebs ir runājis patiesību, teikdams, ka Sjēnai draud briesmas. Galu galā Džebs būtu ar mieru pateikt jebko, lai tikai piedabūtu Melounu piekrist uzdevumam. Tomēr tumšais tonis, kas ieskanējās Bellazara balsī, pārliecināja Melounu. Savukārt Sjēnai, kā likās, nebija ne mazākās nojausmas, cik tuvu nāvei viņa ir.

"Vai varēsi sākt rīt no rīta?" Bellazars viņai jautāja.

"Ja tu tā gribi." Izklausījās, ka viņa jūtas apjukusi.

"Ja tu gribi. Tevi neviens nespiež ar varu," Bellazars noteica.

Taču, kad Sjēna pievērsās Melounam, viņa izskatījās tieši tāda — kā cilvēks, kurš ar varu piespiests paklausīt. "Cikos?"

"Vai deviņos nebūs par agru?"

"Nē, es parasti ceļos sešos."

"Sjēna ir kaislīga jātniece," Bellazars paskaidroja. "Katru dienu rīta agrumā viņa dodas izjādē."

Bellazara prieks par Sjēnas izjādēm šķiet mākslots, Melouns nodomāja. Viņš uztvēra vēl kādu tumšu apakštoni un nevilšus atcerējās, ka trīs iepriekšējās Bellazara sievas gājušas bojā nelaimes gadījumos. Vai tā Bellazars bija iecerējis nogalināt Sjēnu — inscenētā nejaušībā izjādes laikā? Viņš palocīja galvu. "Bērnībā mēdzu jāt arī es. Nu, tad deviņos. Verandā pie terases."

"Labi." Kad Bellazars pieliecās tuvāk Sjēnai, lai noskūpstītu viņu uz labā vaiga, viņa uzmanību novērsa kaut kas pie Sjēnas acs kaktiņa.

"Kas noticis?" viņa jautāja.

"Neķas." Bellazars pagriezās pret Melounu. "Jūs neesat nogaršojis savu tekilu."

9

Ēdamistabas lielajā kamīnā liesmoja pagales. Galds bija pietiekami garš, lai pie tā varētu sasēdināt četrdesmit viesu, un izskatījās vēl garāks tāpēc, ka viņi bija tikai trīs. Bellazars izraudzījās vietu galda galā, bet Melouns un Sjēna apsēdās katrs savā pusē viņam, pretim viens otram. Sveču gaisma mirgoja, sulaiņu kustības atbalsojās milzīgajā telpā.

"Pārtika un sekss," Bellazars noteica.

Melouns neizpratnē nogrozīja galvu. Viņš ievēroja, ka Sjēna nepaceļ ne acu un cītīgi skatās savā šķīvī. Varbūt viņa vairījās pievērst sev Bellazara uzmanību?

"Pārtika un sekss?" Melouns atkārtoja.

"Divi no četriem Maltusa teorijas stūrakmeņiem." Bellazars nolūkojās uz šķīvi ar sutinātu foreli, tas bija novietots viņam priekšā uz galda. "Cilvēkiem ir vajadzīga pārtika. Arī seksuālā dziņa ir spēcīga."

"Un pārējie divi?"

"Iedzīvotāju skaits aug ģeometriskā progresijā: viens, divi, četri, astoņi, sešpadsmit, trīsdesmit divi. Turpretī pārtikas ražošana aug matemātiskā progresijā: viens, divi, trīs, četri, pieci, seši. Mūsu vairošanās spēja vienmēr pārsniedz mūsu spēju pabarot iedzīvotājus. Sekas ir tādas, ka lielai sabiedrības daļai ir lemts dzīvot nabadzībā."

Bellazars apklusa, lai izgaršotu foreli. "Protams, mēs varam mēģināt ierobežot iedzīvotāju skaita pieaugumu ar pretapaugļošanās līdzekļiem, atturību un sievietes pēcnācēju skaita ierobežošanu. Dažās sabiedrībās tiek ieteikti aborti. Taču, ņemot vērā seksuālās dziņas spēku, iedzīvotāju skaits turpina augt. Jau šogad vien pasaules iedzīvotāju skaits ir palielinājies par tādu daudzumu, kas vienlīdzīgs Skandināvijas un Lielbritānijas iedzīvotāju kopskaitam. Mēs tuvojamies sešu miljardu robežai, un tiek lēsts, ka divdesmit pirmā gadsimta vidū pasaulē dzīvos desmit miljardi cilvēku. Tad nebūs — nevarēs būt — pietiekami daudz pārtikas, lai uzturētu viņus visus. Tomēr tad spēlē iesaistās arī citi faktori, jo Dieva žēlsirdīgajā plānā ir paredzēts: ikreiz, kad krasi zūd līdzsvars starp iedzīvotāju skaitu un pieejamo pārtikas daudzumu, šo līdzsvaru atjauno sērgas un kari."

"Dieva žēlsirdīgajā plānā?" Melouns neticīgi pārvaicāja.

"Tā saka Maltuss. Un es viņam piekrītu. Starp citu, viņš bija anglikāņu mācītājs. Viņš ticēja, ka Dievs ir iekļāvis savā plānā postu, lai pārbaudītu mūs, lai liktu mums būt uzdevuma augstumos un rūdīt savu raksturu, uzveicot dzīves likstas. Tie, kuri pietiekami daudz pārbaudīti un labojušies, pēc nāves gūst savu atalgojumu mūžībā."

"Bet bada, sērgu un kara dēļ viņi pirms tam ir izcietuši elli zemes virsū," sacīja Sjēna.

"Tu laikam neesi labi ieklausījusies, dārgā. Citādi tu nebūtu palaidusi garām pašu galveno."

Sjēna cītīgi skatījās savā šķīvī.

"Tātad karš ir laba liela," Melouns dzēlīgi noteica. "Un tāpat arī ieroču tirgoņi."

"Ir viegli nosodīt to, ko nesaproti. Piebildīšu, ka mana vectēva vecvectēvs draudzējās ar Maltusu."

'Tiešām?"

"Kad klajā nāca viņa apcerējuma pirmizdevums, Maltuss aizceļoja no Anglijas uz Kontinentu. Manam sencim bija tā laime sastapt viņu kpdās vakara viesībās Romā. Viņi pavadīja kopā daudzus vakarus, apmainīdamies domām. Grāmatu, kuru es jums iedevu, manam sencim dāvinājis Maltuss pats."

"Jūs gribat sacīt, ka Maltusa ideju dēļ jūsu sencis kļuva par ieroču tirgoni?"

"Viņš uzskatīja to par savu aicinājumu." Bellazars bažīgi paraudzījās uz Sjēnu. "Dārgā, liekas, forele tev negaršo. Varbūt labāk tev patiks nākamais ēdiens — trusis."

10

Melouns gulēja savā tumšajā guļamistabā un sadrūmis skatījās griestos. Bija aizvadīts viens no dīvainākajiem vakariem viņa mūžā, ar tik sirreālistiskām sarunām, ka viņš jutās apjucis, domas miglojās vēl stiprāk nekā toreiz, kad viņš bija sazāļots ar trankvilizatoru.

Joprojām uzmācās nogurums, ko bija radījis lidojums. Melouna plaksti notrīsot aizvērās. Sapnī viņš dzīvoja 1798. gadā, divi vīrieši parūkās un rišām rotātos, garos vizītsvārkos omulīgi sēdēja pie kamīna dūmainā tavernā un dzēlīgi sprieda par pūļa likteni. Viņš redzēja Sjēnu zirga mugurā auļojam gar cipresēm, viņa nemanīja slepeno stiepli, kas parāvās augšup, lika paklupt zirgam un pārlauza viņai kaklu. Sapnī viņš dzirdēja helikoptera rēkoņu, tas laidās lejup, mirkli sastinga gaisā, pacēlās atkal, un motora troksnis izgaisa tālumā. Melouna acis spēji atvērās, kad viņš atskārta, ka helikopters vis nav nosapņots.

Izkāpis no gultas, Melouns piegāja pie lielajiem logiem istabas pretējā pusē. Paskatījies laukā, viņš redzēja koku ēnas dārzos un mēnesnīcas atspulgu dīķos. Pagalmus un celiņus apspīdēja starmeši. Parādījās sargs, aizmeta prom cigaretes izsmēķi, pārcēla ieroci no kreisā pleca uz labo. Tālumā skanēja divu vīriešu niknas balsis, taču tik apslāpēti, ka Melouns nespēja saklausīt, ko viņi viens otram kliedz. Sargs nepievērsa viņiem uzmanību. Strīds mitējās. Kad ap pili atkal iestājās klusums, Melouns novilka ar plaukstu pār savu gurdo seju, likās gultā un grasījās grimt miegā, kad izdzirda tālumā šāviena troksni. Viņš bija ar mieru saderēt, ka sargs nepievērš uzmanību arī tam.

III

1

Helikoptera pēkšņās tuvošanās iztrūcināts, Sjēnas arābu ērzelis lēcienā sagrīļojās un gandrīz iesvieda viņu upē. Mirkli zaudējusi līdzsvaru, viņa ciešāk sakļāva stilbus ap zirga sāniem. Ērzelis gandrīz noslīdēja lejup pa krasta krauju, un viņa samazināja spiedienu ar labo stilbu, spēcīgāk piespieda ar kreiso un reizē tāpat savilka pavadu. Pagriezusi zirgu prom no upes, viņa atbalstījās kāpšļos uz papēžiem, spēcīgi pievilka pavadu un apstājās tieši tai brīdī, kad pār galvu aizrūca helikopters. Sprauga starp koku galotnēm ļāva viņai to saredzēt, turpretī viņu no helikoptera varētu pamanīt tikai, raugoties tieši lejup. Tad helikopters jau bija projām, virzīdamies uz pakalnu pusi.

Glāstīdama arābu rikšotājam kaklu, čukstēdama tam iedrošinošus vārdus, Sjēna gaidīja, kad rūkoņa aprims pavisam. Pulkstenis bija gandrīz astoņi. Bellazaram piederēja divi helikopteri, un rītausmā, kad Sjēna bija devusies uz stalli, gaisā bija pacēlies pirmais. Viņa gribot negribot prātoja, vai Dereks ir bijis vienā no tiem. Un cerēja, ka ir. Viņai bezgala derdzās atgriezties pilī, atrast vīru tur un censties pielāgoties noskaņojumam, kādā viņš šorīt būs. Viņš bija bijis projām sešas dienas, un Sjēnai bija vajadzējis trīs no šīm sešām dienām, lai atgūtos no vīra ledainās izturēšanās pirms prombraukšanas. Pēdējos pāris mēnešos Sjēnai neizdevās ar vīru saprasties, lai kā viņa pūlētos. Bija kļuvis neiespējami apjaust viņa domas.

Dažkārt viņa prātoja par to, kas gan notiktu, ja viņa vienkārši jātu tālāk pa laukiem, izvairoties no lielceļiem un šosejām, un dotos augšup pakalnos. Cik tālu viņa tiktu? Un ko varētu iesākt tālumā no pils? Viņai nebūtu ne pārtikas, ne ūdens. Viņa noteikti radītu aizdomas, ja pirms ikrīta izjādes pielādētu seglu somas ar pārtiku. Sjēnai nebija izdevies atrast pierādījumus, tomēr viņai bija aizdomas, ka no tālienes, kamēr viņa jāj pa zemes īpašuma nomaļajiem stūriem, viņu vēro Dereka rokaspuiši. Ja viņai izdotos pierādīt, ka viņa tiek novērota, Dereks, bez šaubām, tikai paraustītu plecus un pateiktu, ka gādā par viņas drošību. Viņai nebija nedz naudas, nedz pieejas tai. Dereks to stingri kontrolēja. Sjēna gan varētu klusām pievākt dažas savas dārglietas, bet kur lai laukos atrod kādu, kas spētu samaksāt par tām tik daudz, cik tās vērtas? Bez naudas viņa nespētu sagādāt sev pārtiku, noīrēt istabu viesnīcā vai pat nopirkt autobusa biļeti, ja mēģinātu tikt prom no Dereka. Lai kā uz to skatītos, viņa bija un palika sprostā. Varbūt tādēļ helikopters bija pērkon- dārdoši atlidojis šajā virzienā — lai atgādinātu Sjēnai, ka viņa nekad nav vienatnē, ka viņai nav cerību tikt projām no šejienes.

Jādama atpakaļ uz pils pusi, Sjēna tikpat kā nemanīja saulaino ainavu sev apkārt. Viņa bija pārāk norūpējusies, zinādama, ka pēc nepilnas stundas būs jātiek galā ar jauno sarežģījumu, ko sagādājis Dereks: ar šo mākslinieku, kas nolīgts viņu gleznot. Mākslinieks? Viņa nesaprata. Dereks nekad nerīkojās pārsteidzīgi. Ko gan viņš domāja? Paberzējusi kreiso delmu, pie kura Dereks bija viņu nikni sagrābis pirms savas prombraukšanas iepriekšējā nedēļā, Sjēna nodomāja, ka to visu viņa diemžēl drīz uzzinās.

2

Kad skatienam parādījās stallis, Sjēna izlēca no segliem, noņēma cepuri un papurināja galvu, ļaudama atrist krāšņajiem matiem. Vezdama arābu rikšotāju pa ciprešu gatvi, viņa apzinājās, ka būtu varējusi palūgt kādu no staļļa puišiem, lai izvadā un atpūtina ērzeli, tomēr šīs personiskās rūpes par savu zirgu viņu iepriecināja tieši tāpat kā izjādes, kas prasīja daudz spēka. Viņa pagriezās, noglāstīja rikšotājam muguru un pateica tam dažus mīļus vārdus, tad paskatījās uz priekšu un sastomījās, ieraugot, ka no staļļa iznāk mākslinieks un atbalstās pret nožogojuma šķērskoku.

Iepriekšējā vakarā, kad viņš bija ģērbies smokingā, Sjēnai bija grūti novērtēt viņa izturēšanos. Smokings allaž piešķir vīrietim cildenāku stāju, nekā tā ir patiesībā. Tagad spriest bija vieglāk, jo mākslinieks bija ikdienas apģērbā — kroskurpēs, džinsos un zilā, plānā kokvilnas kreklā ar atrotī- tām piedurknēm. Viņš bija liela auguma — kādas sešas pēdas garš, slaids, tomēr muskuļots, acīm redzami radis pie fiziskiem vingrinājumiem. Iedegusi seja ar raupjajiem vaibstiem bija pievilcīga, gaišbrūnie mati pagari, pakausī viļņaini. Tas, kā viņš bija sakrustojis rokas, šķita liecinām, ka viņš jūtas omulīgi.

"Labrīt!" Viņa smaids bija patīkams. "Vai izjāde bija jauka?"

"Ļoti," Sjēna meloja. "Bet es acīmredzot piemirsu skatīties pulkstenī. Mums deviņos bija jātiekas verandā. Vai esmu novēlojusies?"

"Nē, es esmu klāt par agru. Iepazīt jūs tikai tur, kur strādāsim, man šķita par maz. Nodomāju, ka derētu sastapt jūs tādā vietā, kur jūs jūtaties brīvi."

"Es visur jūtos brīvi, mister Meloun."

"Lūdzu, sauciet mani par Čeisu."

"Mans vīrs to vakarvakarā nepiemineja, bet reiz es biju modele. Es jutīšos brīvi, lai kur jūs liktu man pozēt."

"Es nemaz negribu, lai jūs pozējat."

Sjēna apmulsusi nogrozīja galvu. "Kā tad jūs gleznosiet portretu?"

"To mēs izdomāsim abi kopā."

Viņas apjukums pagaisa, kad spējš, viegls grūdiens no mugurpuses gandrīz lika viņai zaudēt līdzsvaru. Vainīgais bija viņas rikšotājs. "Atvainojiet," Sjēna sacīja. "Viņš jūtas •pamests novārtā."

"Protams. Pavadājiet viņu un ļaujiet viņam mierīgi atpūsties."

"Jūs kaut ko saprotat no zirgiem?" Pēkšņi viņa atcerējās. "Ak jā. Vakar jūs teicāt, ka bērnībā esot jājis ar zirgu."

"Tas bija vectēva fermā. Vai man atnest garo pavadu?"

"Jā. To jūs atradīsiet…"

"Stalli, zirglietu telpā. Pirmās durvis pa labi. Es to pamanīju, kad apskatīju stalli."

Kad Melouns atgriezās, nesdams pavadu, Sjēna to savilka, pielāgodama ērzeļa laužņiem un iemauktiem, tad pieveda zirgu pie nožogojuma. Pacēlusi kreiso kāpsli, viņa atsprādzēja seglus. "Ko nozīmē jūsu vārdi — ka mēs kopīgi izdomāsim, kā gleznot portretu?"

"Es neesmu portretists. Mana specialitāte ir ainavas."

"Ak tā?" Sjēna izslējās. "Tad kāpēc mans vīrs nolīga jūs?"

"Patiesībā to sauc par "darba piedāvājumu". Vārds "nolīgt" man nepatīk. Būtība ir tāda, ka jūsu vīram patīk mani darbi un viņu ir neaprakstāmi grūti atraidīt."

"Jā, tāds nu mans vīrs ir."

"Tomēr gleznot es protu, misis Bellazara."

"Par to es nešaubos. Sauciet mani par Sjēnu."

"Vai esat jau paēdusi?"

"Apēdu tikai dažus ābolus — uz pusēm ar šo savu draudziņu."

"Tad varbūt mēs varētu ieturēt brokastis."

3

Kamēr no terases sāniem viņus vēroja sargs, viņi apsēdās pie metālkaluma galdiņa; nojume deva patvērumu no saules, kas bija neparasti silta februārim.

"Čeiss." Sjēna iedzēra malku kafijas. "Cik neparasts vārds."

"Patiesībā tā ir iesauka. Mans īstais vārds ir Čārlzs, bet vienā no pamatskolām, kur es mācījos…"

"Vienā no pamatskolām?"

"Es gāju vairākās. Tas ir garš stāsts. Skolotāja piesprauda pie ziņojumu dēļa sarakstu ar mūsu vārdiem, lai mums būtu vieglāk iepazīties. Lai taupītu laiku, viņa izmantoja saīsinājumus. Ričards bija Ričs. Daniels bija Dans. Čārlzs bija Čass. Taču burtu "a" viņa steigā bija uzvilkusi tā, ka tas izskatījās pēc "ei", tāpēc bērni sāka zobodamies saukt mani par Čeisu. Taču tas mani netraucēja. Man pat šķita, ka tas skan stilīgi, tāpēc paturēju šo iesauku."

"Tātad šim vārdam nav nekādas metafiziskas saistības ar vajāšanu vai pēdu dzīšanu? Ar to, ka jūs dzenaties pakaļ savam liktenim?'" Sjēna paņēma baltmaizes radziņu.

"Ir bijis daudz gadījumu, jo sevišķi armijā, kad nācies dzīt kādam pēdas. Toties savu likteni, manuprāt, esmu piepildījis, kļūdams par mākslinieku. Bet jūs jau negleznosiet manu portretu. Man vairāk jāuzzina par jums."

"Biju domājis, ka jūs jau būsiet ķēries pie darba," Melounu pārtrauca kāda balss.

Sjēna atskatījās, ieraudzīja vaļējās terases durvīs stāvam savu vīru, un viņai pakrūtē savilkās trauksmes kamols. Ēstgriba pazuda, viņa nolika radziņu šķīvī.

Toties Čeiss nokoda kumosu no savas maizītes un rāmi atsaucās: "Mēs jau esam sākuši."

"Tas nu gan ir savāds gleznošanas veids."

"Gleznošana ir pats vieglākais. Grūtāk ir uztvert domu,

' To cliase ((nixlu vai.) — vajāl, dzīt pēdas. (Tulk. piez.)

t

kas jāiemieso gleznā. Es lieti izmantoju laiku, ieturēdams brokastis un reizē pētīdams savas gleznas objektu."

Čeiss to pateica kā joku, taču, kad viņš uzmeta Sjēnai uzmundrinošu skatienu, viņa piepeši aptvēra, cik pētīgas ir šīs zilās acis. Par spīti bezrūpībai, ar kādu Čeiss viņu uzlūkoja, Sjēnai radās sajūta, ka neviens nekad nav raudzījies uz viņu ar tik dziļu vērību, pat ne tolaik, kad viņa bija modele.

Klusumu pārtrauca ložmetēja kārta. Poligonā aiz Klostera. Sjēna nervozi pagrieza galvu trokšņa virzienā. Ar pūlēm savaldījusies, viņa atkal pievērsās vīram un pamanīja, ka nedz viņš, nedz Čeiss nav veltījuši šāvieniem nekādu uzmanību.

"Izklausās pēc piecdesmitā kalibra," Čeiss piezīmēja.

"Jums ir laba dzirde."

"Kā nu ne, ar tiem uz mani ir šauts diezgan bieži."

"Viens no maniem inženieriem izstrādā šā ieroča modifikāciju — ar ātrākas lādēšanas mehānismu."

"Kā tiks kompensēts sakaršanas pieaugums?"

"Tur jau ir tas āķis."

Šis temats Sjēnu saniknoja. Nē. Klusībā purinādama galvu, viņa sevi izlaboja. īstenībā viņu saniknoja tas, ka vīrietis, ar kuru viņa bija sarunājusies, mākslinieks, kurš sarunas laikā bija šķitis iejūtīgs, tagad tērgāja par ieročiem tikpat omulīgi kā viņas vīrs. Starp abiem nebija nekādas atšķirības.

Viņa piecēlās. "Atvainojiet, es ieiešu dušā, sakārtošu matus un sagatavošos pozēt." Viņa piespieda sevi vienaldzīgi paskatīties lejup uz Čeisu. "Ko, pēc jūsu domām, man vajadzētu uzģērbt?"

"Derēs tie zābaki, jātnieces bikses un ādas jaka, kas jums mugurā patlaban. Un, ja vien neesat radusi iet dušā šai laikā, es lūgtu, lai jūs to nedarāt. Gribu gūt pārjums pats savu priekšstatu, nevis to, kādu man vēlētos radīt jūs. Nesukājiet matus, neatsvaidziniet grimu! Nedariet neko īpašu. Tikai ļaujiet uz sevi noraudzīties."

Melouna skatiens atkal bija dziļas vērības pilns. Tas lika Sjēnai notrīsēt.

Atskanēja pazīstamais troksnis. Rūkoņai pieņemoties spēkā, atgriezās viens no helikopteriem — tāls punkts, kas pamazām palielinājās, pārvēršoties par ērmotu spāri, un nolaidās laukumā pusceļā starp pili un Klosteri.

"Ar nepacietību gaidīšu, kā jūsu darbs virzīsies uz priekšu," sacīja viņas vīrs, balsī skanēja tikko jaušams brīdinājums. Tomēr bija skaidri manāms, ka viņa uzmanība pievērsta kam citam, kad viņš izgāja no terases un pa akmens plātnēm klāto taku gar rožu dārzu un strūklaku gaid- pilns soļoja pretim vīrietim, kurš patlaban kāpa laukā no helikoptera.

4

Vīrietis bija pārāk tālu, lai Melouns spētu saskatīt viņu sīkāk. Abi ar Bellazaru sirsnīgi sarokojās, draudzīgi satvēra viens otru aiz delmiem; tas nepārprotami liecināja, ka viņi ir labi pazīstami un kādu laiku nav tikušies. Viesis bija visai tumīgs, gurni un viduklis resnāki par krūškurvi, pleci apaļi, sagumuši uz priekšu, kas liecināja, ka ilgas stundas viņš mēdz pavadīt, salīcis pie rakstāmgalda. Tas bija baltais vīrietis, ģērbies uzvalkā, ar kaklasaiti, ap kailo galvvidu vīdēja retu matu skupsnas. No tālienes bija grūti noteikt viņa vecumu — varbūt gadi četrdesmit pieci. Viņš bažīgi pievērsās vairākām lielām koka kastēm, kuras tika celtas ārā no helikoptera. Katra kaste bija tik smaga, ka to cēla divi vīri, un, kad viens no viņiem paklupa un gandrīz izlaida no rokām kastes galu, viesis šausmās pakāpās atpakaļ, paniski vicinādams rokas, un viņa izkliegtā pavēle būt uzmanīgākiem aizskanēja visus simt jardus līdz pat terasei.

"Nūja, mākslinieka dzīve," ierunājās žultaina balss.

Melouns negribīgi novērsās no helikoptera un uzlūkoja Poteru, kas bija iznācis no pils.

"Patīkama tērzēšana pie vēlīnu brokastu galda. Nav jābēdā ne par kādu darba plānu."

"Tieši tāda saruna man nupat bija ar jūsu bosu," Melouns noteica.

"Tad nav jēgas atkārtoties." Poters noņēma brilles un sāka spodrināt tām stiklus. "Es nemēdzu apšaubīt darba metodes, ja vien tām ir rezultāti. Labrīt, Sjēna!"

"Labrīt, Aleks."

"Vai izjāde bija jauka?" Atbildi viņš nenogaidīja. "Vai jūs labi saprotaties ar misteru Melounu? Viņam ir nosliece uz dzēlībām."

"Neesmu to manījusi."

"Tad varbūt tā viņš izturas tikai pret mani." Poters uzlika brilles uz deguna un devās prom no terases. Viņa druknais augums šķita raujamies mazāks, kamēr viņš soļoja gar rožu dārzu un strūklaku, pa to pašu ceļu, pa kuru bija aizgājis Bellazars, un pievienojās grupiņai, kas iesoļoja Klosteri.

"Ir pilnīgi skaidrs, ka es viņam nepatīku," Melouns sacīja, "taču — vai es nekļūdos, ka viņš bija nedaudz vēss pret jumsV

"Ir tikai viens cilvēks, ar kuru viņš satiek labi, un tas ir mans vīrs." /

"Izcils sargsuns."

5

Gaiss verandā bija sasmacis. Tā bija vienstāva piebūve, uzcelta terasē, grīda klāta ar tādām pašām akmens plātnēm kā eja, kas veda šurp. Veranda bija vērsta uz dienvidiem, viena siena stiklota, vairāki logi ierīkoti ari griestos.

"Te noteikti ir par desmit grādiem siltāk nekā ārā," Melouns teica. "Te jūs droši vien ieturat brokastis vēsās dienās."

"Nē, šī telpa nav izmantota ne reizi, kopš es te dzīvoju."

"Bet pa logiem paveras tāds skats…"

"Derekam šī vieta nepatīk."

Telpa bija plaša, ar augstiem griestiem. Pie kreisās sienas stāvēja vairāki koka galdi, citādi veranda bija tik tukša, ka tajā atbalsojās viņu soļi.

"Vai jūs droši zināt, ka negribat, lai es pārģērbjos?" Sjēna jautāja.

"Es negribu neko citu kā vien to, lai jūs uzvedaties tieši tāpat kā parasti." Melouns apsēdās uz viena no galdiem un sašūpoja kājas. "Redziet, mans uzdevums ir uzgleznot šo portretu tā, lai tas iemiesotu jūsu būtību un lai skatītājs, kurš jūs pazīst, teiktu: "Jā gan, tā tiešām ir Sjēna! Viņa ne tikai izskatās tāda, viņa tāda ir." "

"Diez ko tas nozīmē."

Melouns iesmējās. "Visbrīvāk jūs jūtaties, risinādama smagas sarunas."

"Jums nav mani jāizklaidē."

"Un es nedēļām ilgi mācījos spēlēt bandžo! Viss velti!"

Sjēna tikko jaušami pasmaidīja.

Nākamās sekundes izstiepās bezgalgaras, kamēr Melouns pētīja viņas viegli pavērto lūpu izliekumu, asprātības un trausluma unikālo apvienojumu šajā smaida atblāzmā.

"Ko jūs darāt?"

"Ko es daru?"

"Tas, kā jūs… Pat tolaik, kad biju modele, neviens mani tik neganti nepētīja."

"Atvainojiet." Melouns juta, ka mulsumā pietvīkst vaigi. "Negribēju būt rupjš. Tomēr man //-jāskatās uz jums tā. Tad, kad šis darbs būs padarīts, es pazīšu jūsu seju labāk nekā jebkuru citu savā mūžā. Vai drīkstu uzdot jums kādu jautājumu?"

Sjēna šķita svārstāmies.

"Es jums izstāstīju, kā tiku pie savējā. Kā jūs tikāt pie jūsējā?"

"Es nesa…"

"Pie sava vārda."

"Ak tā!" Viņa uzelpoja. "Tur nav daudz ko stāstīt. Mani vecāki bija Amerikas itālieši. No mazas pilsētiņas Ilino- isā. Bet viņu vecāki bija no Itālijas, no Sjēnas, un vecīši vienā laidā daudzināja, cik brīnišķīgs esot tas Itālijas novads, tāpēc savam medusmēnesim mani vecāki izraudzījās tieši Sjēnu. Un pēc tam viņiem tas šķita vismīļākais vārds, kādu man dot."

"Jūsu vecāki bija Amerikas itālieši?"

"Viņi nomira, kad man bija divpadsmit gadu."

"Piedodiet," Melouns noteica.

"Māte gāja bojā autoavārijā. Tēvu pēc diviem mēnešiem piemeklēja sirdslēkme, bet es vienmēr esmu domājusi,

ka viņam burtiski salūza sirds."

>

"Jūs viņus mīlējāt."

"Ļoti. Kā jūs to pateicāt — vai jūs tiešām domājāt, ka es varētu atbildēt "nē"?"

"Katram jau ir citāda situācija."

"Jūs ar saviem vecākiem nesatikāt?"

Melouns jutās pārsteigts, ka ir pieskāries šim tematam. "Ar tēvu es nestrīdējos nekad." Viņš pārsteidza sevi vēl vairāk. "Ir grūti strīdēties ar cilvēku, kuru nekad neesi saticis."

Šo mirkli pārrāva ložmetēju uguns. Melouns pagriezās pret verandas vaļējām durvīm. Ložu kārta atbalsojās aiz Klostera. "Vai tas nekrīt jums uz nerviem?"

"Patiesībā mani traucē klusuma brīži," vina atteica.

* >

"Tāpat bija, kad dzīvoju Manhetenā. Es biju tā pieradusi pie satiksmes trokšņa — pat nakts vidū —, ka tad, ja atrados kādā klusā vietā, man šķita, ka kaut kas nav kārtībā."

"Nu, šajā verandā vis nebūs necik klusāk."

6

Paņēmis no verandas stūra krēslu, Melouns nolika to gaismā. Tas bija koka krēsls ar līstīšu atzveltni. "Šis neizskatās īpaši ērts. Mums vajadzētu atnest spilvenu no…"

"Tas nekas." Tomēr, kad Sjēna apsēdās, šķita, ka viņai nav ērti. "Kas man jādara?"

"Jādara? Nekas. Tikai sēdiet."

"Bet kāda poza jums vajadzīga? Vai galva jāpieliec pa labi vai pa kreisi? Acis jāpaceļ vai jānolaiž?"

"Sēdiet tā, kā jums liekas dabiski." Melouns paņēma lielu skiču bloku un kārbu ogles zīmuļu. "Tie būs tikai priekšdarbi."

"Vai neiebildīsiet, ja es stāvēšu?"

"Lūdzu, ja vien seja būs pavērsta pret mani."

Ogle švīkstēja uz papīra.

Sjēna kļuva arvien nemierīgāka. "Fotogrāfiem nepatika, ja es stāvēju nekustīgi. Man bija nemitīgi jākustas. Bieži skanēja arī rokmūzika. Kad vienā kamerā beidzās filma, viņi to žigli atdeva asistentam, turpināja fotografēt ar otru kameru un nepalaida garām ne kadru. Uz maniem matiem bija notēmēts ventilators, tāpēc mati plīvoja, kad pagriezos. Viņi lika man nemitīgi uzbužināt tos ar rokām."

Melouna ogles zīmulis mitējās čirkstēt.

"Kas noticis?" Sjēna jautāja.

"Manis dēļ jums būs jāstāv mierīgi. Bet nepārspīlējiet. Tomēr man vajadzētu, lai jūs rosāties mazāk, ja gribu uzski- cēt labu portretu."

"Vai runāt es vismaz drīkstu? Fotogrāfiem nepatika arī, ja es runāju."

"Laipni lūdzu!" Melouns uzšņāpa vēl pāris svītru ar ogli, tad izplēsa lapu no bloka un nolika to uz galda.

"Šī neizdevās? Vai es par daudz kustējos?"

"Nē, kā skicei tai nav ne vainas." Melouns atsāka švī- kāt lapu. "Tā ir tikai studija. Tādas es būšu uzzīmējis simtiem, pirms ķeršos pie kaut kā paliekoša."

"Simtiem?"

"Lai izjustu jūsu seju."

"Fotogrāfi, ar kuriem es strādāju, dažreiz safotografēja simtiem kadru vienā seansā."

"Nu, skicēšana vilksies ilgāk."

Sjēna pacēla uzacis.

Izteiksme bija brīnišķīga. "Labi."

7

"Madame, vai vēlēsieties pusdienas?"

Melouns samulsis pievērsās durvīm, kurās stāvēja istabene priekšautiņā. "Tik agri?"

"Pulkstenis ir gandrīz divi, monsieur."

Melouna apmulsumu nomainīja pārsteigums, kad viņš atskatījās uz galdu. To klāja skiču lēvenis. "Ak Dievs, jūs noteikti esat pārguruši!" viņš teica Sjēnai.

Tagad viņa sēdēja krēslā. "Mazliet. Bet jūs bijāt tā aizrāvies, ka negribēju neko sacīt. Turklāt tas bija interesanti." Viņa pateicās istabenei.

"Interesanti?" Melouns sekoja Sjēnai uz terasi. Viņa acis centās pierast pie dienas spilgtās gaismas. "Skatīties, kā es zīmēju?"

"Nē, sarunāties ar jums."

Melouns lūkoja atcerēties abu sarunu. Pirmīt viņš bija tā iegrimis darbā, lāgiem slepus pamezdams acis uz helikopteru nolaišanās laukumu un Klosteri, ka tagad visi sarunas temati atmiņā bija aizmiglojušies.

"Jau labu laiku es ne ar vienu neesmu risinājusi garas sarunas." Sjēna apsēdās pie galda un sacīja istabenei: "Tikai salātus un ledus tēju, lūdzu."

Melouns izvēlējās to pašu. "Jā, jūsu vīrs ir tik aizņemts, jūs droši vien bieži esat viena."

Sjēna neatbildēja, tomēr izteiksme viņas acīs radīja Me- lounā aizdomas, ka viņi ar Bellazaru nesarunājas pat tad, kad ir kopā.

"Jūs neesat redzējis savu tēvu?"

Jautājums pārsteidza Melounu nesagatavotu. Vajadzēja kādu mirkli, lai viņš atcerētos nepabeigto sarunu tūdaļ pēc ieiešanas verandā.

Sjēna izskatījās tā, it kā gribētu atvainoties. "Neatbildiet, ja jautājums ir pārāk personisks."

"Nē, nekas. Man nav iebildumu. Mana māte bija dzērāja." Melouns centās runāt lietišķi, tomēr balsī neviļus iezagās rūgtums. "Viņai bija vesela rinda draudziņu, kurus man vajadzēja saukt par tētiem, bet es neklausīju."

"Pirmīt pie staļļa jūs pieminējāt vectēvu."

"Tas bija mans mātestēvs. Viņš laiku pa laikam audzināja mani savā fermā, kad māte nevazāja mani no štata uz štatu, braukādama līdzi savam ikreizējam draudziņam. Daudz laika es pavadīju vienatnē. Tieši tad es sāku zīmēt."

"iks tikai apliecina… ka dažreiz nav ļaunuma bez labuma." Šķita, viņa pati vēlas tam noticēt.

"Lieliski!" No verandas šurp nāca Bellazars. "Jūs esat sācis." j

Sjēna saspringa.

"Jūs redzējāt skices?" Melouns noprasīja.

"Tās ir ļoti daudzsološas. Jebkura no tām varētu kalpot par pamatu izcilam portretam," Bellazars sacīja.

"Diezin vai. Man vēl ejams tāls ceļš."

"Tomēr lāgiem pirmās nojausmas ir labākās. Pastāv iespēja visu sabojāt ar pārliecīgu domāšanu."

"Tas tiesa."

"Priecājos, ka mūsu viedokļi sakrīt. Ne jau katram uzdevumam jābūt smagam un jāprasa vesela mūžība laika. Mana sieva ir neparasti skaista sieviete. Jums nav jādara nekas cits kā vien jāportretē viņas skaistums."

"Bet viņa ir skaista simt dažādos veidos," Melouns atteica. "Tā kā es negleznošu simt portretu, tad man jāizdibina, kurā veidā vislabāk atspoguļojas viņas raksturs."

Sjēna skatījās lejup uz savām rokām.

"Piedod mums, dārgā," Bellazars sacīja.

"Par ko?"

"Mēs runājam par tevi tā, it kā tevis pašas nemaz nebūtu klāt. Vai nebija pārāk nogurdinoši atkal ķerties pie darba?"

"It nemaz. Man bija interesanti."

"Tad jau labi," Bellazars noteica. "Cerēsim, ka šī interese saglabāsies."

8

Vismaz Melounam interese saglabājās. Prātā neviļus nāca sakāmvārds, kas stāsta par gludo un rozēm kaisīto ceļu, kurš ved uz elli. Dienas ieguva noteiktu ritmu. Katru ritu pirms darba viņš vingroja pie dīķa. Patīkamāk būtu skriet, taču vajadzēja palikt tādā vietā, no kuras varētu novērot helikopteru nolaišanās laukumu un Klosteri. Kad no izjādes atgriezās Sjēna, Melouns piebiedrojās viņai pie bro- kastgalda un pēc tam ķērās pie darba, pūlēdamies slēpt interesi par to, kas notiek ārā. Pēcpusdienā viņš ierosināja beigt pozēšanu agrāk, ja Sjēna jūtas nogurusi. Viņa vienmēr atbildēja, ka vēloties turpināt. Kad pulksten piecos abi šķīrās, Melouns allaž zināja, ka atkal redzēs Sjēnu septiņos, dzerot kokteili.

Vakari pie Bellazara vienmēr bija vienādi — vispirms kokteilis (lai gan viņš pats dzēra tikai dārzeņu sulu) un tad vakariņas (uz kurām jāierodas svinīgā tērpā). Melouns cerēja, ka tiks ielūgts ari kāds cits: piemēram, vīrietis, kurš pirmajā rītā bija ieradies ar helikopteru un tik ļoti uztraucies par to, ka viņa atvestās kastes tiek izkrautas nevīžīgi. Melouns gribēja aplūkot viņu tuvāk. Varbūt šis cilvēks atklātu kaut ko par savu saikni ar Bellazaru. Taču, cik varēja noprast, svešinieks palika Klosterī.

Dažreiz Melouns atrada uz sava naktsgaldiņa vēl kādu gadsimtiem vecu pirmizdevumu, ko Bellazars analizēja pie vakariņu galda. Viens no šiem izdevumiem bija Hobsa "Le- viatāns", 1651. gadā sarakstīts traktāts, kurā uzsvērts, ka karadarbība ir cilvēku dabiskais stāvoklis un ka miers ir iegūstams tikai ar diktatora stipro roku. Tādējādi Bellazars deva mājienu uz to, ka ieroču piegāde represīviem režīmiem nebūt nav tāds ļaunums, par kādu tiek daudzināts. Neļaujot cilvēkiem sekot savām dabiskajām dziņām un krist cits citam pie rīkles, diktatūras glāba dzīvības — un ieroču tirgoņi gluži tāpat.

Pēc tamlīdzīgām sarunām, kuru laikā Sjēna cieta klusu, Melouns pa vītņu kāpnēm devās uz savu istabu otrajā stāvā, izturēdamies tik piesardzīgi, kā nebija izturējies kopš armijas laikiem. Lai gan arī miegā nebija iespējams atbrīvoties no sasprindzinājuma, nākamajā rītā viņš modās vēl vērīgāks, vēl vairāk koncentrējies uz bīstamo līdzsvaru, kas viņam jāsaglabā. Pievērsdams pārāk lielu uzmanību Sjēnai, viņš riskētu nepamanīt kaut ko svarīgu, kas notiek Klosterī. Taču, neveltīdams Sjēnai uzmanību, viņš nevarētu uzgleznot portretu tik labi, kā vēlējās, un tas varētu būt tikpat bīstami, jo Bellazars nodomātu, ka viņš nav centies.

9

"Šodien jūs nestrādāsiet."

Sjēna izskatījās vīlusies. "Kāpēc?"

"Mēs esam nonākuši pie nākamā posma. Man jāsagatavo virsma." Melouns parādīja viņai lielu saplākšņa gabalu, noliktu uz galda.

"Man likās, gleznotāji izmanto audeklu."

"Krāsu, ar kuru gleznošu es, sauc par temperu. Tai nepieciešama virsma, kas stingrāka par audeklu. Šis saplāksnis ir pietiekami vecs, lai vairs nevarētu sariezties. Ķimikālijas ir no tā iztvaikojušas, tāpēc neietekmēs krāsu. Tomēr katram gadījumam es to noklāšu ar līmi." Viņš norādīja uz elektrisko plītiņu, uz kuras stāvēja pods ar baltu, stigru šķidrumu iekšā.

"Ož pēc krīta."

"Tur tiešām ir krīts." Melouns iemērca podā otu un uztriepa maisījumu uz saplākšņa.

Kad koka plāksne bija noklāta ar līmi, viņš nolika otu un pārvilka ar pirkstiem pa silto līmes kārtiņu.

"Kādēļ jūs tā darāt?"

"Lai atbrīvotos no gaisa pūslīšiem."

Sjēna šķita ieintriģēta.

"Vai gribat pamēģināt?" Melouns jautāja.

"Jūs to sakāt nopietni?"

"Ja vien nebaidāties, ka rokas kļūs lipīgas."

Sjēna vilcinājās. Tad novilka ar pirkstiem pa līmes kārtu, un kanēļbrūnās acis iemirdzējās. "Tas man atgādina bērnudārza laikus, kad mēs gleznojām ar pirkstiem."

"Bet šoreiz mēs negribam atstāt rakstus." Melouns nogludināja līmes kārtu.

"Man nekad nav ienācis prātā, ka gleznošana ir vēl kas cits, ne tikai aprišu zīmēšana un krāsošana."

"Ja grib, lai gleznai ir ilgs mūžs, tad vajadzīgs vēl

daudz kas cits." Melouns sniedza viņai otu. "Nākamo kārtu

?

varētu uzklāt jūs."

"Bet ja nu es kļūdīšos?"

"Es izlabošu kļūdas."

Sjēna iemērca otu podā. "Daudz nevajag, vai ne?"

"Tieši tā."

"Vai tas jādara kādā īpašā veidā?"

"Izraugieties vienu stūri."

Viņa izraudzījās augšējo labo stūri.

"Tagad klājiet uz kreiso pusi. Varat virzīt otu šurpu turpu īsiem vilcieniem, bet už pašām beigām velciet otu tikai pa kreisi. Paņemiet mazliet uz leju un atkal virzieties pa kreisi. Lieliski! Klājumam jābūt gludam. Vai jūtat otas pretestību?"

"Mazliet."

"Labi. Mirkli pagaidiet! Mums vajag, lai līme sāk žūt, bet nesakalst."

"Ja jau jūs ķeraties pie nākamā posma, tad noteikti būsiet izlēmis, kādā pozā gribat mani gleznot."

Melouns pamāja.

"Un kas tā būs par pozu? Kā es izskatīšos?"

"Paraugieties pati." Viņš pamāja uz skici, kas bija nolikta uz cita galda.

Sjēna tam nedroši tuvojās un ielūkojās zīmējumā. Labu brīdi viņa nebilda ne vārda. "Es smaidu, bet izskatos skumja."

"Un trausla, tomēr apņēmusies vairs nepieļaut, lai kāds jūs sāpina."

Sjēnas balss izskanēja gandrīz čukstā. "Tādu jūs mani redzat?"

"Tas ir viens no veidiem. Vai jums ir iebildumi?"

Viņa nenovērsa acis no skices. "Nē. Iebildumu nav."

"Jums piemīt dažādas izteiksmes, taču vairums to neparāda, kas notiek jūsu prātā. Sākumā es nospriedu, ka tas jums ir ieradums no modeles laikiem. Galu galā firma toreiz nolīga jūs pozēt tērpā, kuru pārdeva, un tai bija pilnīgi vienalga, vai seansa laikā jūs jūtaties sadrūmusi. Darba devēji gribēja tikai vienu — lai jūs panākat, ka tas sasodītais tērps izskatās labi. Tāpēc, kā man šķiet, jūs darījāt savu darbu, savilkāt lūpas smaidā, likāt iemirdzēties savām acīm, bet aiz šīm acīm nolikāt vairogu."

"Daudzreiz tieši tā ari bija."

"Taču šad tad, kad es jūs vēroju…"

"Starp citu, tas mani vairs netraucē. Pati brīnos, ka esmu pie tā pieradusi. Kad biju modele, visi man veltītie skatieni allaž šķita plēsīgi. Turpretī jūsējie mani neapdraud. Tie liek man būt mierā ar sevi."

"Vai parasti jūs neesat ar sevi mierā?"

"Cilvēks, kas uzzīmējis šo skici, zina atbildi."

"Reizi pa reizei, kad es jūs vēroju, vairogs aiz jūsu acīm nozūd, un tad es jūs redzu tieši šādu. Tik skaistu jūs padara šīs skumjas un trauslums. Vai varbūt otrādi."

"Otrādi?"

"Varbūt skumju un trauslu jūs padara jūsu skaistums?"

Sjēnas balss skanēja tā, it kā rīkle pēkšņi būtu izkaltusi. "Skicē es skatos pa labi. Uz ko?"

"Uz to, kas jums svarīgs."

"Matus man plivina vējš, kas pūš no tās puses. Jūs savā ziņā esat radījis ilūziju, ka tas, uz ko es skatos, paiet man garām."

"īsteni svarīgais paiet garām mums visiem."

10

Sjēna steidzās augšup pa kāpnēm uz saules pielieto terasi un centās nepagausināt soli, neredzēdama Čeisu pie dzelzī kaltā galdiņa, kur viņi parasti sastapās, pirms gāja strādāt. Esmu atnākusi drusku par agru, viņa sev teica. Viņš tūdaļ būs klāt. Taču, vēl nepaguvusi apsēsties, viņa ieraudzīja, ka sulainis ienes verandā lielu bļodu.

Viņa apmulsusi sekoja. Sulainim nākot ārā, Sjēna iegāja verandā. Čeiss patlaban skatījās bļodā uz to, ko tagad ieraudzīja arī viņa. Tur bija olas.

"Labrīt!" Viņš pasmaidīja.

"Labrīt. Vai brokastis ēdīsiet šeit?"

"Varbūt neēdīšu nemaz. Pārāk kārojas sākt darbu." Čeiss paņēma vienu olu, pārsita to, sadalīja čaumalu divās daļās un laistīja dzeltenumu no vienas pusītes otrā, baltumam ļaudams iekrist citā bļodā.

Joprojām domādama, ka Čeiss grasās ēst olas brokastīs, Sjēna jautāja: "Bet kur jūs tās cepsiet?"

"Es tās necepšu. Es ar tām gleznošu."

"Kā tā?"

No čaumalas pusītes izcēlis olas dzeltenumu, Čeiss nolika to uz papīra dvieļa un uzmanīgi pavārtīja šurpu turpu, nosusinādams baltuma paliekas.

"Jūs esat tik saudzīgs," Sjēna sacīja. "Es jau sen būtu to dzeltenumu sašķaidījusi."

"Ticiet man, pirms gadiem, kad vēl mācījos, es sašķaidīju daudzus." Satvēris dzeltenuma plēvītes stūri starp īkšķi un rādītājpirkstu, Čeiss pašūpoja dzeltenumu virs tīras burkas. "Vai negribat nākt palīgos?"

"Es to saspiedīšu."

"Tagad mums ir vajadzīgs tieši tas. Paņemiet to nazi un pārduriet dzeltenuma apakšu. Uzmanīgi! Labi." Čeiss ļāva olas dzeltenumam izpilēt no plēvītes, tad saudzīgi izspieda no tās atlikumu.

"Te būs." Viņš sniedza Sjēnai olu.

"Kas?"

"Palīdziet man sagatavot dzeltenumus."

"Bet…"

"Jūs redzējāt, kā tas darāms. Pašā sliktākajā gadījumā mums tikai būs jāatnes vairāk olu."

Sjēna iesmējās. "Vakar es gleznoju ar pirkstiem. Šodien jūs liekat man spēlēties ar ēdamlietām." Taču, pārsitu- si olu un atdalījusi baltumu no dzeltenuma, viņa nobrīnījās, cik jutekliski tas ir — ritināt neskarto dzeltenumu papīra dvielī, nosusinot baltuma paliekas. Caur papīra dvieli mīkstā lodīte šķita ārkārtīgi trausla, tāda, kurai jāpieskaras sevišķi saudzīgi. Kad viņa uzlika to sev uz delnas, dzeltenums šķita pārsteidzoši sauss, viegli trīcošs, taustes sajūta vēl saasinājās.

"Paldies," viņa noteica.

"Par ko?"

"Neatceros, kad pēdējo reizi esmu piedzīvojusi kaut ko jaunu un patīkamu."

"Ja olas dzeltenuma atdalīšana no baltuma jums liekas tik izklaidējoša…" Tagad bija Čeisa kārta iesmieties.

Viņai patika šo smieklu skaņa. "Cik jums vajag?"

"Astoņus." Viņš pārdūra dzeltenumu, ko turēja rokā.

"Ko jūs ar tiem darīsiet?"

"Vakar pēc vakariņām es atnācu uz šejieni un saberzu pigmentus, kurus jūs redzat tur, burkās."

Sjēna tos aplūkoja. Balti, melni, sarkani, zili, zaļi, dzelteni, violeti un brūni. Visi, izņemot vienu, bija parastās krāsās, tomēr Sjēnai šķita, ka viņa nekad nav redzējusi neko tik tīru un mirdzošu. "Šis brūnā tonis ir neparasts."

"Dedzināta sjēna."

Kā vilnis viņu pārņēma pazīšanas izjūta.

"Jūsu ādas tonis," Čeiss piebilda. "Vecāki ir devuši jums īsto vārdu. Sagadījies tā, ka šī ir mana mīļākā krāsa."

Sjēna pārsteigta atrāva skatienu no pigmenta, lai paskatītos uz savu delmu.

"Tā izceļas ar vizošu, caurspīdīgu, ugunīgu apakštoni, kas sevišķi labi piemērots spožajai un mirdzošajai temperai," Čeiss teica.

Pievienojis katram olas dzeltenumam pa vienam pigmentam, viņš atšķaidīja maisījumus ar destilētu ūdeni, līdz tie kļuva tik šķidri, ka tos varēja klāt uz virsmas. "Un nu mēs esam gatavi izpriecām."

11

Saplāksnis bija nolikts uz molberta, uz krītotās virsmas pārzīmēta skice, ko bija izraudzījies Čeiss.

"Vai tagad jūs izkrāsosiet skici?" Sjēna jautāja.

"Nē, tas nav tik vienkārši." Čeiss aizveda viņu pie krēsla, ko bija novietojis molberta priekšā. "Skice ir tikai projekts."

Līdz šim brīdim Sjēna bija domājusi, ka Čeiss ielūkojies viņā tik pētīgi, cik vien cilvēks vispār spēj, taču tagad aptvēra, ka viņš vēl nemaz nav raudzījies pa īstam. Koncentrācijas spēks, kuru Čeiss vērsa uz viņu tagad, bija gluži pārdabisks. Šķita, ka skatiens no piecu pēdu attāluma pieskaras viņai. Pie kakla, pie lūpām, pie plakstiem un pieres. Viņa juta, kā neredzami pirksti glāsta ādu, liekot tai kņudēt. Viņa juta, kā no Čeisa acīm kaut kas iegrimst viņā,i silda, saplūst ar viņu. /

"Vai jūs jūtaties labi?"

"Kā, lūdzu?" Sjēna izslējās krēslā.

"Izskatās, ka jūs tūdaļ iemigsiet. Ja vēlaties atpūsties, mēs varam turpināt vēlāk."

"Nē," viņa steigšus atteica. "Man nekas nekaiš. Turpiniet vien."

Čeiss ne mirkli nenovērsa no viņas savu urbīgo skatienu, mērkdams otu krāsas trauciņā, ar kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu izspiezdams no otas mazliet krāsas un uzklādams to uz stingrās virsmas. Lāgiem viņa roka pacēlās automātiski, it kā viņš tāpat zinātu, kā jātop radāmajam tēlam, un, koncentrējoties uz Sjēnu, viņam vajadzētu uzmest darbam tikai pa ašam mirklim.

Emociju pārpilna, gribēdama runāt, bet nezinādama, par ko, Sjēna pateica pirmo, kas iešāvās prātā. "Es jūtu, kā jūs mani gleznojat."

"Ja tas jūs traucē…"

"Nē. Man nav it nekādu iebildumu. Cik ilgi jūs gleznosiet šo portretu?"

"Tik ilgi, cik vajadzēs. Tā ir viena no temperas priekšrocībām. Es varu nedēļām ilgi pievienot kārtu pēc kārtas, pirms olas dzeltenums beidzot kļūs tik inerts, ka nepieņems jaunu slāni. Bet neraizējieties. Nedēļām ilgi tas nevilksies."

Sjēna pārsteidza patisevi, nodomādama, ka viņai nemaz nebūtu iebildumu, ja tas turpinātos nedēļām.

Logu rūtis satricināja apslāpēts sprādziens.

"Ko viņi tur dara?" Čeiss jautāja.

"Nav ne jausmas. To pils apkārtnes daļu es nekad neesmu redzējusi."

Čeiss šķita izbrīnījies.

"Kad mēs ar Dereku apprecējāmies, viņš man teica, ka tur es nedrīkstēšot iet. Nezināju, cik nopietni viņš to domājis, līdz mani pievārēja ziņkārība un es mēģināju aiziet paskatīties. Sargs mani apturēja, pirms biju tikusi pusceļā uz turieni. Tovakar saruna pie vakariņu galda nebija patīkama. Vairs es neesmu mēģinājusi."

"Precoties ar viņu, jūs nezinājāt, kā viņš pelna naudu?"

Sjēna paberzēja pieri.

"Piedodiet. Es jautāju par lietām, kas man nav jāzina."

"Nē, tas nekas." Viņa gurdi izpūta elpu. "Man pašai būtu vajadzējis uzdot vairāk jautājumu. Man bija miglains priekšstats par viņa nodarbošanos, taču es nemeklēju skaidrāku kopsakaru. Kā tur mēdz sacīt? Velnišķīgais slēpjas sīkumos. Tad, kad sāku saprast detaļas, es vēlējos, kaut būtu palikusi tikpat naiva kā iepriekš."

Tai pašā mirklī Čeiss nostājās viņai blakus. "Vai jums nekas nekaiš?"

No viņa rokas pieskāriena Sjēnai viegli kaisa plecs. "Nekas. Sāp galva."

"Varbūt turpināsim pēc pusdienām?"

"Nē, darbs taču ritēja tik raiti!"

12

"Tas ir lieliski!" Bellazara smaids, žilbinošāks nekā jebkad, pasvītroja platās, glītās sejas iedegumu. "Labāk, nekā uzdrīkstējos cerēt. Man ne sapņos nebija rādījies, ka portretā var ļaut tādu vaļu iztēlei. Vai ne, Aleks?"

"Jā," Poters bez kādas degsmes atsaucās.

Bija pagājušas astoņas dienas. Viņi atradās bibliotēkā, kur pēc Bellazara vēlēšanās notika īpaša gleznas atklāšanas ceremonija un visi dzēra šampanieti — protams, tikai ne Bellazars pats.

"Tajā ir kaut kas tumšs un satraucošs. Un reizē tur zaigo dailes cildinājums," Bellazars teica. "Kontrastu studija. Skaistuma paradokss."

'Tāds arī bija nolūks," piezīmēja Melouns.

"Tad es saprotu." Bellazars bija apmierināts. "Redziet, lai ko jūs par mani domātu, mākslu es protu vērtēt. Atzīšos, bija brīdis, kad jūsu attieksme lika man šaubīties, vai esmu izraudzījies īsto mākslinieku."

Poters pamāja, acis aiz briļļu lēcām pievērsis nevis portretam, bet gan Melounam.

"Ko domā tu, mana dārgā?" Bellazars pagriezās uz to pusi, kur telpas dziļumā nervoza stāvēja Sjēna. "Kāda ir sajūta, kad tavs skaistums padarīts nemirstīgs? Skaistuma spozme — un skumjas par to, ka tas nepastāv ilgi. Taču te, šajā gleznā, tas ir saglabāts uz mūžiem." Bellazars palūkojās uz Melounu, gaidīdams apstiprinājumu. "Jūs taču sacījāt, ka materiāli ir izraudzīti tā, lai portrets saglabātos neparasti ilgu laiku." ./

"Pēc vairākiem simtiem gadu eļļas krāsai uz audekla rodas nosliece saplaisāt," Melouns sacīja. "Bet tempera uz koka… ar sešiem gruntējuma slāņiem zem krāsas un glazūras, ko esmu uzklājis tiem virsū…"

"Ak tā?" Bellazara skatiens bija ciešs.

"Nezinu, kāpēc lai portrets izskatītos citāds arī pēc tūkstoš gadiem."

"Pēc tūkstoš gadiem! Iedomājieties tik!" Bellazars bija savaldzināts. "Nepastāvīgs skaistums, kas padarīts pastāvīgs. Dantes Beatriče."

Lai gan Melouns saprata šo atsauci, Bellazars juta nepieciešamību paskaidrot. "Kad Dantem bija deviņi gadi, viņš ieraudzīja meiteni, dažus mēnešus jaunāku par pašu. Viņas skaistums satrieca Danti tā, ka viņš pielūdza šo meiteni, nemaz netuvodamies, līdz pat viņas nāvei pēc sešpadsmit gadiem. Meitenes vārds bija Beatriče, un viņa tik ļoti iedvesmoja Danti meditēt par dailes ideālu, ka tapa "Dievišķā komēdija". Sjēnas skaistums iedvesmojis jūs līdzīgi. Un šī iedvesma, bez šaubām, tikai augs, kad strādāsiet pie otra portreta."

"Otrs portrets?" Sjēnas balsī skanēja neizpratne. "Bet šis ir izdevies tik labi, kāpēc tu vēlies…"

"Tāpēc, ka otrs portrets izcels tavu augumu tikpat spilgti, kā šis izceļ seju."

"Manu augumu?"

"Tas būs pliknis."

"Pliknis?" Sjēna pievērsās Melounam. "Vai jūs to zinājāt?"

Negribīgi, mulsi viņš teica: "Jā."

Sjēna pacirtās pret Bellazaru. "Es to nedarīšu!"

"Darīsi gan. Mēs par to parunāsim augšstāvā." Bellazars satvēra viņu aiz delma tik spēcīgi, ka Sjēnas melnīgsnējā āda ap viņa plaukstu kļuva gaišāka, kamēr Bellazars veda viņu uz bibliotēkas durvīm. Nonācis pie tām, viņš atskatījās uz Melounu. "Ja vēlaties uzzināt ko vairāk par Danti un Beatriči — Roseti ir pārtulkojis Dantes autobiogrāfiju." Ar īpašnieka žestu viņš pamāja uz galasienas pusi. "Tur jūs atradīsiet "Danti un viņa tuvākās aprindas", izdotu 1861. gadā, lai gan, dabiski, es pats dodu priekšroku oriģinālam itāliešu valodā."

Tad Bellazars un Sjēna nozuda, atstājot Melounu kopā ar Poteru un sulaini, kas bija salējis glāzēs šampanieti.

Poters mitējās drūmi blenzt uz Melounu un veltīja savu uzmanību portretam. Viņa vieglais galvas mājiens būtu varējis nozīmēt atzinību, tomēr balsī nepārprotami skanēja sarkasms. "Darbs, kas izšķiroši ietekmētu karjeru. Žēl, ka to nekad neredzēs neviens no malas." Viņš pamāja sulainim, kas nolika Dom Perignon pudeli un uzklāja portretam pārsegu.

"Vai nāksiet?" Poters noprasīja Melounam. "Jūs taču gribēsiet pārģērbties vakariņām."

"Es laikam bridi pakavēšos tepat un sameklēšu to grāmatu."

Ai- skatienu, kas liecināja, ka Melouns nemūžam neko neizdarīs pietiekami labi, Poters atstāja telpu.

Melouns pagriezās pret grāmatplauktiem, izlikdamies, ka meklē grāmatu. Viņš dzirdēja, ka viņam aiz muguras sulainis noceļ no molberta portretu un iznes to ārā no bibliotēkas. /

Nogaidījis desmit sekundes, Melouns viņam sekoja. Nonācis vestibilā, viņš vēl paguva ieraudzīt, ka sulainis nes portretu augšup pa vītņu kāpnēm. Kad sulainis bija ticis aiznākamajā kāpņu vijumā un turpināja virzīties augšup, palikdams piesardzīgā attālumā, Melouns sāka kāpt viņam nopakaļ.

Uz pakāpieniem uzsegtais paklājs apslāpēja Melouna soļus. Sulainis nevarēja viņu sadzirdēt. Slepus skatīdamies augšup gar pēdējiem pakāpieniem, Melouns vēroja, kā viņš aiznes portretu līdz kādām durvīm gaiteņa vidū.

Kad sulainis pieklauvēja pie durvīm, Melouns aizzagās lejup pa kāpnēm.

IV

1

No laukuma pacēlās helikopters un aizrūca prom, rīta saules staros zibsnīja rotoru lāpstiņas, taču, cik Melouns varēja spriest, uz borta nebija tā vīrieša, kuru viņš redzēja ierodamies pirmajā dienā. Izpildīdams pēdējos vingrojumus dīķmalā, pētīdams apkārtni, viņš nespēja izdomāt veidu, kā izvilināt no pils Sjēnu. Līdzko viņš būs pabeidzis portretus un aizbrauks — ja viņam vispār ļaus aizbraukt —, būs jāinstruē Džebs, kā izglābt Sjēnu. Taču tagad, izpētījis pils drošības sistēmu, Melouns nešaubīgi zināja, ka tā sagādātu grūtības pat pašai labākajai glābēju komandai.

Bažas vēl vairoja tas, ka šis bija pirmais rīts, kad viņš nebija redzējis Sjēnu aizjājam no staļļa. Izjāde viņai bija svarīga dienas daļa, un Melouns spēja iztēloties tikai pašus ļaunākos iemeslus, kas varētu piespiest Sjēnu no tās atteikties. Vai Bellazars ir nolēmis, ka pietiek ar vienu viņas portretu un pienācis laiks tikt vaļā no nevēlamās dzīvesbiedres?

Iedams uz savu istabu nomazgāties un pārģērbties, Melouns centās sevi pārliecināt, ka pastāv kāds gluži nevainīgs iemesls, kura dēļ Sjēna nav devusies izjādē. Varbūt viņa

nejūtas labi un atsūtīs ziņu ar istabeni, kad viņš ēdīs brokastis. Taču, kamēr viņš viens pats sēdēja terasē, neieradās neviens zinnesis. >

"Sakiet," Melouns uzrunāja istabeni, kas atnesa kafiju, "vai jūs zināt, kāpēc madame šorīt nenāk brokastīs? Varbūt esat dzirdējusi — vai viņa ir slima?"

"Nē, monsieur, es neko neesmu dzirdējusi."

Pēc pusstundas Sjēna vēl arvien nebija ieradusies, un Melouns bija spiests atzīt, ka viņa neatnāks. Pakrūtē juzdams trauksmes trīsas, viņš nolēma, ka vienīgā iespēja ir palūgt kalponi, lai pieklauvē pie viņas durvīm un mēģina noskaidrot, kas noticis. Viņa pulss paātrinājās, iztēlojoties, ka atgadījies kas slikts, varbūt Sjēna guļ bezsamaņā no kāda medikamenta, ko viņai iedevis Bellazars. Viņš nervozi piecēlās, lai liktu istabenei doties pie Sjēnas, — un atvieglots sastinga, kad viņa ienāca terasē.

2

Viņa bija noputējušos zābakos, izbalējušos džinsos un vienkāršā džinsu kreklā, it kā jau saģērbusies izjādei, bet kaut kas būtu viņu aizkavējis. Garie mati sasieti pakausī, tādējādi uzsvērdami zoda un vaigu klasiskās aprises. Tomēr atglaustie mati pasvītroja ari skarbumu viņas acīs; tādu Melouns agrāk nebija ievērojis. Dusmas. Kaut kas bija noticis. Lai kāds trauslums slēptos aiz viņas skaistuma, šorīt no tā nemanīja nenieka.

"Priecājos jūs redzēt," Melouns sacīja. "Kad jūs neiera- dāties brokastīs, es sāku raizēties."

Nebilduši ne vārda, Sjēna apņēmīgi devās pie viņa, zābaki un džinsi izcēla slaidās kājas un cieši sajozto vidukli.

"Kas noticis?" Melouns jautāja. "Jūs izskatāties tā, it kā…"

"Esmu novēlojusies." Vārdi skanēja strupi. "Mēs velti tērējam laiku."

'Tērējam laiku? Par ko jūs runājat?"

"Sāksim strādāt."

"Bet kas noticis? Pasakiet man, kas…"

Sjēna spēji pagriezās un šķērsoja terasi, dodamās uz verandas pusi.

Melouns apjucis sekoja, vērodams viņas apņēmīgo gaitu un saspringto stāju. Lai gan verandā bija gaišs, tomēr ne tik gaišs kā ārā, un Melouna acīm vajadzēja kādu brīdi, lai pierastu pie šīs starpības.

Viņš apjuka divtik stipri un pēkšņi izbijās, kad Sjēna nikni atpogāja savu kreklu un nosvieda to uz grīdas.

"Pagaidiet mirklīti," Melouns sacīja. "Kāpēc jūs…"

Viņa norāva krūšturi un aizmeta to nopakaļ kreklam.

"Vai jūs man, lūdzu, nepateiktu, kas te notiek?" Melouns noprasīja. "Es ne…"

"Es gatavojos darbam!" Viņa strauji novilka zābakus un zeķes.

"Dieva dēļ, rimstieties! Kas noticis? Pasakiet, kāpēc jūs…"

"Es daru to, ko grib mans vīrs!" Viņa nikni atsprādzēja jostu, novilka džinsus un aizsvieda tos, sprādze nograbēja uz grīdas. Džinsiem sekoja baltas biksītes. Ar pēdējo izaicinošo ž^stu viņa atraisīja aukliņu, kas saturēja kopā matus, un nu tie krita uz pleciem. Kvēlodama dusmās, viņa stāvēja Melouna priekšā, āda dedzinātas sjēnas krāsā nevainojama no galvas līdz papēžiem.

"Ko jūs gaidāt?" viņa, teica. "Ņemiet savu nolādēto skiču bloku! Sāciet!"

Melouns gandrīz nespēja parunāt. Dziļi ievilcis elpu, viņš beidzot dabūja pār lūpām vārdus: "Ne jau tas man vajadzīgs."

"Varbūt man jānostājas izaicinošā pozā?"

"Nē."

"Tad kas jums, ellē, vajadzīgs? Beidziet jaukt man galvu! Sakiet, kas man jādara!"

"Uzvelciet kreklu." Melouns to pacēla un sniedza Sjēnai.

Viņa atbildēja ar niknu skatienu.

"Es runāju nopietni," Melouns piebilda.

"Jūs taču piekritāt veikt šo līgumdarbu, vai ne?"

"Pats par sevi saprotams."

"Un jūs zinājāt, ka otrs portrets būs pliknis."

"Jā."

"Vai jums nešķiet, ka būtu bijis pieklājīgi pateikt to man? Visu laiku, kamēr jūs mani pētījāt, es jutos glaimota. Jo nejutos tā, it kā mani pētītu." Viņa pūlējās sakārtot domas. "Jūs… apbrīnojāt. Bez plēsīguma. Ļāvāt man būt mierā ar sevi. Es nodomāju — beidzot ir kāds, kurš uztver mani kā cilvēku, nevis kā priekšmetu. Un tagad es uzzinu, ka tas jums bijis tikai darbs. Lai jau tā draņķe jūtas brīvi, es darīšu to, par ko man maksā!"

"Nē," Melouns teica. "Tas nebija tikai darbs. Lūdzu!" Viņš atkal sniedza Sjēnai kreklu.

Viņa to pakampa. Skaudrās acis palika kā piekaltas Melounam, taču viņš nenovērsās, neļāva savam skatienam aizslīdēt sānis, lai neviļus neliktu Sjēnai nodomāt, ka nav teicis patiesību.

Vina uzvilka kreklu.

>

"Paklausieties," Melouns sacīja. "Sākumā tas bija tikai darbs, jā. Es jūs nepazinu. Pirmo reizi satiekoties, jutos neomulīgi. Šķita, ka mēs nesapratīsimies. Es nospriedu, ka šis būs grūtākais darbs, kādu jebkad esmu uzņēmies, un nožēloju, ka vispār esmu tam piekritis."

Sjēna nikni raudzījās viņā.

"Taču dienu pa dienai mēs iepazinām viens otru," Melouns turpināja. "Un, vēl svarīgāk, — šķita, ka mūs priecē sarunas. Katru dienu es gaidīju, kad no rīta varēšu celties, satikt jūs pie brokastgalda un iet pie darba. Šī iecere man kļuva svarīga. Es aptvēru, ka nekad mūžā neesmu paveicis neko labāku —jo man nekad nav bijis labāka modeļa."

Sjēnas niknais skatiens kļuva vēl ciešāks.

"Un, kad pirmais portrets tuvojās nobeigumam," Melouns teica, "es ar katru dienu jutu arvien lielāku spriedzi, jo zināju, ka drīz būs jāglezno otrs. Taču es negribēju, lai tiek pabeigts pirmais. Runāt ar jums, identificēties ar jums, raidīt caur jums savu iztēli — tas man bija kļuvis tik svarīgi, ka es negribēju, lai tas beidzas. Protams, es zināju, ka tam būs jābeidzas. Es nevarēju atlikt portreta pabeigšanu uz visiem laikiem. Tomēr nespēju arī pierast pie domas, kā tas būs — gleznot jūs citos apstākļos, kad starp mums valdīs saspringums un man atkal būs jāpēta jūs no galvas līdz kājām, jāiepazīst jūsu augums tikpat labi, kā pazīstu seju. Es varu uzgleznot visu, kam nopietni pievēršos. Taču, ja tam jākļūst par labāko darbu, uz kādu esmu spējīgs, es nevaru būt objektīvs. Tas, ko tagad sacīšu, varbūt būs pats dīvainākais, ko kāds vīrietis jebkad jums teicis. Ņemot vērā attiecības, kādas starp mums izveidojušās, mazāk par visu man gribējās ieraudzīt jūs kailu. Man būtu pieticis tikai ar to, ka pētu jūsu seju, un man nebija ne jausmas, kā tikt galā ar problēmu, kad no tās vairs nevarēs izvairīties."

Pēdējie Melouna vārdi atbalsojās tukšumā. Klusums krājās, līdz beidzot to pārtrauca viņa kurpju švīksti uz akmens plātnēm, kad viņš piegāja pie Sjēnas džinsiem, pacēla tos un sniedza viņai. Krekls, ko Sjēna tagad bija aizpogājusi, bija pietiekami garš, lai aizklātu viņu. Tomēr Melouns gribēja, lai viņa jūtas pilnīgi brīvi.

Sjēnai no kreisās acs noritēja asara. "Kāpēc Derekam vispār vajadzīgi tie portreti? Es nesaprotu, kas te notiek."

"Vienīgais man zināmais iemesls ir tas, ko viņš jums pateica pats," Melouns meloja. "Viņš grib saglabāt jūsu skaistumu, padarīt to nezūdošu."

"Arī manu augumu."

"Arī jūsu augumu."

"Pēc tam viņš vēl liks mani nošaut un izbāzt," Sjēna noteica.

Tas bija tik tuvu patiesībai, ka Melouns visiem spēkiem pūlējās nereaģēt.

"Ja jau esmu tik skaista, kāpēc viņš uz mani neskatās?" Sjēnai iedrebējās balss. "Viņaprāt, viss, ko es daru, ir aplam. Ar kādu nosodījumu viņš pret mani izturas! Ne tikai ar nosodījumu. Ar nicinājumu. Kāpēc viņam vajadzīgi portreti, kuros redzams cilvēks, kas viņam derdzas?"

Tagad viņai pār vaigiem plūda asaras, acis apsarka, zem iedegušās ādas iekvēlojās uguns. Melouns nepaguva attapties, kad Sjēna bija piekļāvusies viņam klāt, apskāvusi viņu tik izmisīgi, ka atgādināja slīcēju, kurš pūlas izglābties. Pleci viņai drebēja dziļās elsās. Viņas matos Melouns sajuta aprikožu smaržu, uz ādas — muskatriekstu dvesmu. Viņš aptvēra, ka uz krekla pil Sjēnas asaras. Tās izsūcās cauri drānai un apsvilināja viņu. Tai pašā laikā viņš juta krūtis zem Sjēnas krekla. Tās kļāvās viņam klāt, liekot ar šausmām apzināties, ka viņa nav uzvilkusi džinsus. Kājas viņai bija kailas. Tāpat arī gurni zem krekla. Tāpat arī…

"Vai šādus paņēmienus māca mākslas skolā?" stāvēdams uz sliekšņa, jautāja Bellazars.

3

Izbīlī ieelsusies, Sjēna atrāvās no Melouna un strauji pagriezās pret vīru.

"Sava veida māksliniecisks iedrošinājums?" Bellazars noprasīja. "Tikai jājautā: mākslinieks iedrošina modeli vai modelis iedrošina mākslinieku?"

"Tas nav tas, ko tu domā," Sjēna sacīja.

"Kā tu zini, ko es domāju? Galu galā tev tiešām bija jāizģērbjas. Ja baidies, ka es domājos pieķēris tevi mīlas dēkā, tad neraizējies. Es ne mirkli neesmu šaubījies par to, ka tu paliksi man uzticīga. Tev nebūtu dūšas rīkoties citādi."

Sjēna nodrebēja.

"Un es vēl nekad neesmu dzirdējis par tādu randiņu, kura laikā sieviete censtos kļūt seksuāli pievilcīga, noraudā- dama savu kavalieri gluži slapju." Bellazars piegāja klāt un ar plaukstu norausa asaras, kas ritēja viņai pār vaigiem. "Tu izskaties briesmīgi, mana dārgā. Taisni tāpat kā toreiz, kad Milānā ieraudzīju tevi pirmo reizi. Toreiz tu nebiji fotografējama un arī patlaban nudien neizskaties tāda, kādu es tevi vēlētos redzēt portretā."

Sjēnas elsas skanēja no pašiem krūšu dziļumiem.

"Tev tek deguns. Un tava mute ir… Kā gan lai šis cilvēks dara savu darbu?"

Melouns gribot negribot manīja, ka Bellazars ne reizi nav paskatījies uz viņu.

"Ej uz savu istabu un sakārtojies," Bellazars teica. "Ceru, ka, atgriezusies pēc pusdienām, tu būsi savedusi sevi kārtībā un gatava pozēt."

Sjēnai notrīcēja lūpas.

"Nolādēts, ko tu gaidi?" Bellazars noprasīja. "Kusties! Kaut reizi dzīvē izdari kaut ko jēdzīgi!"

Asaru aizmiglotām acīm viņa paskatījās uz Bellazaru, tad pievērsa emociju plosīto seju Melounam. Pēc tam strauji izskrēja no istabas.

Melounam bija vajadzīgs viss gribasspēks, lai neliktu Bellazaram izbeigt šos pazemojumus. Niknums, kas bija mudinājis viņu pieņemt Bellazara līgumdarbu, tagad liesmoja ar divkāršu sparu. Vairāk par visu viņam gribējās nokārtot rēķinus. Taču ne šeit, ne tagad, viņš klusībā atkārtoja. Uzbrukt Bellazaram par to, ko viņš nule izdarījis, salauzt viņam rokas un kājas, un tik daudz citu kaulu, cik vien Melouns- pagūtu, pirms iekšā ieskrietu sargi, — tas nebija tāds sods, kādu Bellazars pelnījis. Tas nepalīdzētu Sjēnai. Tādā veidā nebūtu iespējams droši aizvest viņu prom no pils. Valdies, Melouns sev atgādināja.

Kad Sjēna bija nozudusi aiz stiklotās sienas, iestājās klusums. Šķita, ka veranda sarūk.

"Gribu uzzināt jūsu profesionālo viedokli kādā jautājumā," Bellazars ierunājās.

"Uz visu, ko vēlaties zināt par glezniecību, es atbildēšu pēc labākās sirdsapziņas."

"Runa nebūs par glezniecību."

4

Ložmetēja kārtas ieskanējās skaļāk. Tuvodamies poligonam, Melouns ievēroja, ka krūmiem apstādītā taka, ko izraudzījies Bellazars, met līkumu ap Klosteri. Viņš ievēroja ari, ka palielinās sargu skaits, un atcerējās Sjēnas teikto, ka viņai neesot atļauts ieiet šajā teritorijas daļā.

Tad kāpēc Bellazars ved šurp mani? — Melouns domāja. Vai viņš tik mierīgi grasās rādīt man poligonu tāpēc, ka zina — man nekad nebūs izdevības izstāstīt kādam par redzēto?

Ložmetējs apklusa, tad ietarkšķējās atkal. Pēc spalgā šāvienu trokšņa Melouns saprata, ka tas ir piecdesmitā kalibra ierocis, bet šāvienu neparasti ātrā secība lika viņam secināt, ka problēma, kuru Bellazars bija minējis pirms vairākām nedēļām, — kā neļaut pārkarst mehānismam, kas uzlādējas tik ātri, — ir atrisināta.

Aiz krūmiem pavērās klajums, kurā slējās vairāki šaušanas stendi, būvēti no dēļiem, līdzīgi ceļmalas bodītēm, tikai ar to atšķirību, ka katram gan bija jumts, bet nebija dibensienas. Tur, kur bodītēs būtu izlikti augļi un dārzeņi, šeit atradās teleskopi mērķu novērošanai un skavas to ieroču nostiprināšanai, kuriem jāpieregulē tēmēkļa mehānisms.

Starp diviem stendiem uz trijkāju balsta bija novietots ložmetējs. Vīrietis pelēkā kombinezonā izvilka no ausīm aizbāžņus, pieliecās, lai apskatītu ieroci, tad paņēma kādu darbarīku no līdzās noliktas kastes. No lielas metāla kārbas labajā pusē ložmetēja magazīnā iesniedzās lente ar patronām pirksta resnumā un garumā. Zemē mētājās tukšas misiņa čaulītes, mirdzēdamas saulē.

Taču Melouns pievērsa šīm detaļām tikai paviršu uzmanību, pārāk nodarbināts ar to, uz kurieni ložmetējs bija notēmēts. Tēmēšanas teritorija bija plaša — vairāki simti kvad- rātjardu. Tajā atradās ciemats, kurā visu bija nopostījuši sprādzieni un lodes. Betona bloku ēkās rēgojās lieli caurumi robainām malām. Sienas bija sagāzušās, griesti iebrukuši. Izdegušie automašīnu vraki juceklīgi stāvēja kādreizējās ielās, kas tagad bija pārvērstas par drupu un sprādziena bedru izraibinātu tuksnesi.

Kāda kustība atkal pievērsa Melouna uzmanību kombinezonā ģērbtajam vīrietim, kas, izdzirdis tuvojamies soļus, bija licis mierā ložmetēju un izslējies. Aiz nošķiestajām brillēm Potera skatiens kļuva skarbs, ieraugot Melounu.

"Jūs esat daudzpusīgāks, nekā biju domājis," Melouns sacīja.

"Jūs būtu gan pārsteigts, ja uzzinātu, ko es protu." Poters pievērsās Bellazaram. "Viņam te nevajadzētu atrasties."

"Es gribu viņam kaut ko parādīt."

"Tas ir pret jūsu noteikumiem."

"Un, tā kā tie ir mani noteikumi, es drīkstu tos pārkāpt." Bellazars norādīja uz ložmetēju. "Ja esi to noregulējis, uzstādi mērķus."

"Bet…"

"Dari, ko tev liek. Es tev nemaksāju par izrunāšanos."

Poteram notrīcēja vaigu muskuļi. Uzmetis Melounam tādu skatienu, kas neatstāja šaubas par to, kuru viņš vaino nule saņemtajā pārmetumā, Poters aizgāja pie viena no stendiem un nospieda slēdzi. Mirkli Melounam šķita, ka acis viņu viļ. Izpostītais ciemats atdzīvojās. No ēkas uz ēku skraidīja karavīri. Civilisti steidzās uz paslēptuvēm. Pa pie- lūžņotajām ielām zvalstījās džipi. Pa labi iedārdējās bruņumašīna, izbrauca ciemata priekšā un pagriezās. Tai steigšus sekoja divi ar brezentu pārsegti furgoni.

Tas viss bija māns. Karavīri un civilisti bija manekeni dabiskā lielumā, saģērbti saskaņā ar savām lomām. To kustības liecināja, ka tie ir pievienoti motorizētām sliedēm zem zemes līmeņa. Ari bruņumašīna un furgoni brauca pa šādām sliedēm.

"Iespaidīgi," Melouns noteica.

Bellazars pamāja, it kā uzskatītu par pašsaprotamu to, ka šī ierīce ir ārkārtīgi neparasta. "Mani klienti vēlas, lai ieroči tiek demonstrēti apstākļos, kuri pēc iespējas līdzinās dabiskajiem."

"Tas jums ir tāds kā liels elektriskais rotaļu dzelzceļš."

Bellazars neizpratnē paskatījās uz viņu.

"Mān reiz bija skolasbiedrs, kas būvēja elektriskos spēļu dzelzceļus, lai varētu likt petardes zem tiltiem, ūdenstorņos un preču vagonos un uzspert to visu gaisā," Melouns paskaidroja. "Nekad neesmu saticis nevienu citu, kam tā patiktu iznīcināt."

"Paskatīsimies, kā jums/patīk iznīcināt."

"Kā jūs to domājat?"

"Nāciet šurp un izmēģiniet šo ieroci. Jūs dienējāt jūras kājniekos. Pasakiet man savu lietpratēja viedokli par to, kā šauj piecdesmitā kalibra ložmetējs ar paātrinātu lādēšanas mehānismu."

"Baidos, ka mans viedoklis nebūs sevišķi vērtīgs. Pagājis jau desmit gadu, kopš turēju rokās ieroci."

"Ar ieroci ir tāpat kā ar divriteni." Tas izskanēja kā pavēle. "Nav iespējams aizmirst, kā ar to rīkojas."

"Derek," brīdinoši ieteicās Poters.

"Nejaucies iekšā!" Bellazars nekustīgi raudzījās Melounā.

"Labi." Melouns jokojot pacēla rokas padošanās žestā. "Nezinu, ko jūs gribat pierādīt, bet es piedalīšos."

Kad Melouns tuvojās ložmetējam, Poters iesprauda sev ausīs aizbāžņus, tad iebāza labo roku kombinezona azotē — lai izvilktu pistoli, ja situācija kļūtu nekontrolējama, nodomāja Melouns. Sargi noņēma no pleciem šautenes.

"Jums vajadzēs šos," Bellazars teica, pasviezdams viņam ausu aizbāžņus, un iesprauda tādus pašus ausīs sev.

Melouns ielika aizbāžņus ausīs. Redzēdams, cik piesardzīgs ir Poters, viņš sarīkoja veselu izrādi, notēmēdams ložmetēju uz sagrauto ciematu. Tad paskatījās uz Bellazaru. "Vai gribat, lai uzsperu gaisā kādu īpašu mērķi?"

"To furgonu labajā pusē." Melouna ausu aizbāžņu dēļ Bellazara balss skanēja apslāpēti.

Kad Melouns notēmēja un nospieda sprūdu, ieroča spējā rēkoņa lika viņam justies tā, it kā viņš pūlētos savaldīt varenu dzīvu būtni. Viņš bija gaidījis atsitienu uz augšu. Sasprindzinājis delmus, lai turētos tam pretim. Taču tas, ko viņš tagad turēja rokās, bija daudz spēcīgāks, nekā viņš iztēlojies. Atsitiens no neiedomājami ātrās šāvienu secības ar joni pasvieda gaisā stobru. Atkal novirzījis to lejup, Melouns nomērķēja uz furgonu labajā pusē un, ja neveltītu visu uzmanību ieroča savaldīšanai, būtu pārsteigts, ieraugot, cik lielu postu tas nodara — masīvā ložu straume saplosīja furgona pakaļgalu, sasniedza priekšgalu un sašķaidīja visu automašīnu lupatlēveros. Kad Melouns atlaida sprūdu, viņam trīcēja plaukstas un delmi. Cilvēkam, kas nepazītu piecdesmitā kalibra ieroci, būtu izmežģīti abi pleci, par to viņš bija pārliecināts.

"Vai jums šajās patronās ir superjaudīgi lādiņi?"

Bellazars paraustīja plecus. "Kāds ir jūsu viedoklis par modifikācijām?"

"Ja neatradīsiet veidu, kā stabilizēt atsitienu, ar šo stroķi neviens nespēs tikt galā."

"Nesaprotu, par kādu atsitienu jūs runājat." Bellazars piegāja pie ieroča, notēmēja un nospieda sprūdu.

Tam Melouns nebija gatavs.

Kad ložmetējs ierēcās tādā ritmā kā lokomotīve, kas joņo pilnā sparā, Bellazars to valdīja šķietami bez kādām pūlēm, viņa rokas apspieda ieroča spēcīgo tieksmi rauties augšup. Tukšās čaulītes lidoja pa gaisu tik ātri, ka izskatījās miglainas. Bellazara platie pleci, muskuļotās krūtis un taisni izslietā mugura bija apliecinājums tam, ka šis cilvēks bieži vingrinās, iespējams, ar svaru stieņiem, un ir izcilā fiziskajā formā, sevišķi neparastā savam vecumam — pāri sešdesmit gadiem. Taču tas, ko Melouns redzēja patlaban, bija bramanīga izrāde, kurā tika demonstrēts spēks, kādu viņš nemūžam nebūtu uzskatījis par iespējamu. Vieglums, ar kādu Bellazars savaldīja stipro atsitienu, iedvesa bijību. Viņš sadragāja otru furgonu, tad notēmēja uz džipiem ciematā, sašķaidīja tos… un karavīrus… un civilistus… un beidzot pavērsa stobru pret bruņumašīnu, nodarīdams tai tādus kaitējumus, kādi Melounam būtu likušies neiespējami; kā- purķēdes sabira gabalos, vaļā atsprāga lūka, ārā gāzās dūmi un liesmas. Jēziņ, tām patronām ir bruņusitējas galviņas un sprāgstošie lādiņi, Melouns nodomāja, bet Bellazars tikmēr atlaida sprūdu un pagrieza ložmetēju viņa virzienā.

Melounam salēcās sirds. Un acīmredzot ne jau viņam vien. Redzēdams, ka stobrs slīd garām viņam, Poters paklupa, vairīdamies no tā. Sargi metās meklēt patvērumu aiz kokiem.

Bellazars gar stobru raudzījās uz Melouna krūtīm. Par spīti piepūlei, kas droši vien bija vajadzīga, lai noturētu ieroci, kamēr tas posta ciematu, Bellazars izskatījās tā, it kā nebūtu patērējis vairāk enerģijas kā stūrējot automašīnu.

"Es jums parādīšu, kāda sajūta ir atsitiena otrajā galā," Bellazars teica. "Kā jums patiktu saņemt krūtīs pārsimt ložu?"

"Man liekas, es te kaut ko nesaprotu."

"Nē, nedomāju vis, ka nesaprotat. Manuprāt, jūs skaidri zināt, kas notiek."

Žēlīgais Dievs, vai viņš zina, ka esmu uz vienu roku ar Džebu? — Melounam pazibēja prātā. Tas ir blefs, viņš sevi brīdināja. Nekas nav droši zināms. Viņš neuzdrīkstējās ne ar vaibstu izrādīt, ka ir pieķerts kādos melos. "Lai nebūtu nekādu pārpratumu, varbūt jūs paskaidrosiet?"

"Vai jums šķiet, ka es esmu muļķis?"

"Itin nemaz."

"Vai jūs domājāt, ka es nezināšu, kādu iespaidu uz jums atstās mana sieva, kad redzēsiet viņu diendienā no rīta līdz vakaram? Vai jūs domājāt, es neparedzēšu, ka būsiet savaldzināts, tiklīdz viņa izģērbsies? Es zināju, ka jūs nespēsiet noturēties, neiztēlojies, kā būtu ar viņu mīlēties."

Melouna sirds sāka pukstēt rāmāk. Tātad runa nebija par Džebu. "Jums ir radies aplams priekšstats par…"

"Turiet muti! Es gribu, lai jūs pilnīgi skaidri saprotat vienu. Es nespēju kontrolēt jūsu jūtas, kad esat kopā ar manu sievu. Bet, ja jūs kaut reizi pakļausieties šīm jūtām, ja kaut reizi pieskarsieties viņai nopietnāk nekā tobrīd, kad verandā iegāju es, ja kaut reizi izturēsieties pret viņu citādi nekā mākslinieks, kurš vienkārši mierina savu modeli, tad es vilkšus atvilkšu jūs atpakaļ uz šejieni un… Mana sieva pieder man. Un man nepatīk, ja ļaudis pieskaras tam, kas pieder man. Vai tas ir skaidrs?"

"Pilnīgi."

"Jūs esat pārliecināts, ka visu saprotat?"

"Absolūti."

Bellazars pavērsa stobru atpakaļ pret ciematu un nospieda sprūdu, saberzdams putekļos vairāku namu sienas, līdz caur magazīnu izslīdēja pēdējā patrona un ierocis apklusa bez dzīvības. Viņš nikni raudzījās uz krāsmatām, muskuļi notrīcēja, taču nejau no spēcīgā atsitiena. Kad Bellazars pēdīgi ierunājās, balss skanēja aizžņaugti. "Un tagad vācieties strādāt, velns jūs rāvis."

/

5

"Atvainojiet."

Melouns pacēla skatienu no skices, ko zīmēja pēc atmiņas. Verandas durvīs stāvēja Sjēna. Viņam nekad nebūtu šķitis iespējams, ka seju, kuru tā mērcējušas asaras, var atsvaidzināt tik īsā laika sprīdī. Sjēna bija ģērbusies vaļīgā svīterī un līdzīgos svārkos, kuri sniedzās līdz potītēm, abi bija zilā krāsā, kas atgādināja Melounam Kārību nefrīta viļņus, uz kuriem viņam tik ļoti bija paticis noraudzīties no liedaga savās mājās Kosumelā. Biju paticis, viņš klusībā uzsvēra. Kaut arī Bellazars bija apsolījis savest īpašumu tā agrākajā kārtībā, Melouns tam vairs nekad nedomāja tuvoties.

"Par ko jūs atvainojaties?" viņš jautāja.

"Par to, ka sarīkoju scēnu."

"Jūs nesarīkojāt scēnu. To sarīkoja jūsu vīrs."

"Nē. Es atvainojos par to, ka neizturējos profesionāli. Mums abiem bija jādara savs darbs. Es savējo neveicu diez cik labi."

"Kas tur liels. Mums bija šis tas jānoskaidro."

"Un tagad, kad tas ir nokārtots…" Sjēna satvēra svīteri aiz apakšmalas un sāka vilkt to pār galvu.

"Pagaidiet!"

"Es negribu saniknot Dereku vēl vairāk. Jūs neesat viņu redzējis tad, kad viņš pārskaišas pa īstam. Mums jādabū gatavs tas otrs portrets. Jo ātrāk, jo labāk."

"Apsēdieties."

"Vai gribat, lai pozēju tā?"

"Es gribu, lai tā jūs nomierināties, kamēr es ar jums aprunājos."

"Nē, lūdzu, mums jāstrādā! Ja Dereks domās, ka mēs velti nositam laiku, tad…"

Melouna muskuļi saspringa. "Portretu gleznoju es. Un es raizēšos par jūsu vīru. Bet jūs apsēdieties. Lūdzu."

Sjēna nervozi paskatījās uz durvīm. Tad vilcinādamās paklausīja.

Melouns atnesa otru krēslu. Jāteniski apsēdies uz tā, delmus atbalstījis sev priekšā uz krēsla muguriņas, viņš cerēja, ka šīs bezrūpīgās kustības nomierinās Sjēnu. Viņš klusu ierunājās: "Kad šorīt ienāca jūsu vīrs, viņš teica, ka jūs izskatoties tāpat kā Milānā, kad viņš ieraudzījis jūs pirmo reizi. Viņš teica, ka toreiz jūs neesot bijusi fotografējama."

Sjēna raudzījās lejup uz savām rokām.

"Par ko viņš runāja?" Melouns jautāja.

Likās, Sjēnas skatiens aizklīst kaut kur projām. Viņa klusēja tik ilgi, ka Melouns jau nosprieda — viņa neatbildēs.

"Tas man bija grūts laiks," viņa sacīja.

"Kad tas bija?"

"Pirms pieciem gadiem."

Melouns gaidīja.

"Es…"

Melouns veltīja viņai iedrosminošu skatienu.

"Jums jāsaprot…" Sjēna dziļi ievilka elpu. "Modeles ir pašas nedrošākās sievietes pasaulē."

Melouns cieta klusu, baidīdamies, ka ar saviem vārdiem var apmulsināt Sjēnu tiktāl, ka viņa mitēsies runāt.

"Mēs cenšamies iestāstīt pašas sev, ka esam kaut kas vairāk nekā tikai skaists iesaiņojums. Mēs uztraucamies par novecošanu. Nemitīgi baidāmies, ka ziedu laiki jau garām."

Melouns piespieda sevi klusēt.

"Ak, ir jau arī izņēmumi. Taču es nebiju izņēmums. Iztēlojieties, kā tas ir, ja esi spiesta būt tik tieva, ka, tiklīdz ieēd kaut dažus kumosus, kamera uzreiz parāda izcilni jostasvietā. Bez ēšanas jāiztiek pēc iespējas ilgāk. Vai arī jāpaēd un pēc tam viss jāizvemj laukā. Reizē tu drusku pamēģini kokaīnu. Svarā no tā nevar pieņemties, un kādu laiku tu jūties labāk, tāpēc pamēģini vēl mazliet, un, kamēr ar tevi cenšas manipulēt tik daudzi, tu ceri, ka gan kāds vīrietis, stiprāks par pārējiem, palīdzēs tev sakārtot dzīvi. Bet, kad tu nodomā, ka esi tādu atradusi, izrādās, viņš ir maitasgabals, kurš grib kontrolēt katru tavu soli un…"

Sjēna bija bērusi vārdus aizvien ātrāk un nu pēkšņi šķita apjēdzam, ka viņā klausās Melouns.

Viņš riskēja ierunāties. "Pasakiet, ko domāja jūsu vīrs, teikdams, ka toreiz jūsu seja nav bijusi fotografējama."

"Es tolaik ēdu tik maz, ka beigās kļuvu par tievu pat fotokamerai. Vēl ļaunāk, no kokaīna man nemitīgi bija stiklainas acis. Un vēl ļaunāk — vīrietis, ar kuru es tobrīd dzīvoju, bija pārsitis man lūpu un uzdauzījis zilas acis."

Melounam kļuva nelabi.

Viņa nervozi žņaudzīja plaukstas. "Tas notika Milānā. Es tur biju ieradusies uz rudens skati, bet pēc piekaušanas, protams, nevarēju strādāt. Paliku viesnīcas istabā, kamēr tas puisis, ar kuru biju kopā, skraidīja pakaļ katriem brunčiem, ko vien izdevās atrast, un tad pēkšņi atskanēja klauvējiens pie durvīm. Kad es tās atvēru, tur stāvēja Dereks. To es nekad neaizmirsīšu. Viņš bija ģērbies smokingā un turēja rokā sarkanas rozes. Savā kokaīna miglā es drūmi ieskatījos šajā glītajā, iedegušajā sejā un, zvēru, mirkli nodomāju, ka tas ir Rosano Braci, itāliešu aktieris. Nav ne jausmas, kā viņš zināja, kur es esmu vai kas ar mani noticis. Viņš viegli pacēla manu zodu un teica: "Esmu atnācis, lai parūpētos par tevi. Nemaz nekravā mantas. Tikai paņem mēteli un nāc man līdzi." Es samirkšķināju acis. Pamāju ar galvu. Un neņēmu pat mēteli. Tikai aizvēru aiz sevis durvis, nokāpu pa kāpnēm un devos pie viņa limuzīna."

"Bet jūs man teicāt, ka jums bijuši mīloši tuvinieki. Kāpēc tāda nedrošība?"

"Es neteicu, ka man ir bijuši mīloši tuvinieki, es teicu, ka man bija mīloši vecāki."

"Nesaprotu."

Sjēna norija siekalas. "Pēc vecāku nāves mani divpadsmit gadu vecumā nosūtīja dzīvot pie mana tēvoča. Viņš man uzmācās. Tiklīdz tuvumā nebija sievas, viņš mēģināja…"

Melouns sajuta žults garšu.

"Pāris reižu viņš mani piespieda…"

"Ak Dievs!"

"Viņš piedraudēja —ja es kādam pateikšot, viņš izmetīšot mani laukā. Es gulēšot renstelē, viņš teica. Es nespēju koncentrēties. Skolā mācījos slikti. Katru nakti raudāju, līdz iemigu. Pēdīgi es patvēros fantāzijas pasaulē. Nemitīgi lasīju modes žurnālus un fantazēju par to, ka esmu modele un dzīvoju grezni. Tas turpinājās līdz manai sešpadsmitajai dzimšanas dienai. Kad viņš atkal iezagās manā istabā, es uzkliedzu, ka vairs to nedarīšu. Pamodināju viņa sievu un bērnus. Tante man neticēja, kad izstāstīju, kas notiek. Viņš sadauzīja mani zili melnu par to, ka es viņu apmelojot. Man tik ļoti sāpēja, divas dienas bija jāpaliek gultā. Trešajā dienā, kamēr viņi bija darbā, es nozagu naudu, kas atradās zem miltu kārbas, kur tante to slēpa no vīra. Cerēju, viņa nodomās, ka viņš to atradis un nodzēris. Es sakravāju somu un ar autobusu aizbraucu uz Čikāgu, kur dzīvoju mēbelētā istabā un strādāju pašus draņķīgākos darbus, kādus vien var iedomāties. Tomēr es ne mirkli nemitējos sapņot par to, ka kļūšu tāda kā modes žurnālos redzamās sievietes. Sameklēju firmu, kas vakaros rīkoja modeļu kursus. Strādāju kā negudra, lai tikai īstenotu savu sapni. Un, Dievs mans liecinieks, es sāku ar apakšveļas reklāmu avīzē, turpināju ar peldkostīmiem katalogos, ar pozēšanu Vogue, ar vāka fotogrāfijām Vogue un Cosmopolitan, un visos citos lielākajos modes žurnālos — un beidzot sasniedzu to, ko gribēju. Vienīgā nelaime bija tā, ka īstenība nelīdzinājās maniem sapņiem. Tur nebija nekāda spožuma. Tas bija gaļas tirgus."

"Kas notika tad, kad jūs aizbraucāt līdzi Bellazaram?"

"Limuzīnā, braucot uz lidostu, viņš nopētīja sasitumus man uz sejas. Sacīja, nevarot pieļaut, ka tiek iznīcināts skaistums. Sacīja, ka gādāšot, lai neviens vairs nemūžam nenodara pāri manai sejai un lai arī es pati nekad nenodaru pāri sev. Viņš atveda mani uz šejieni. Te jau gaidīja plastikas ķirurgs, lai pārliecinātos, ka no sejas ievainojumiem nepaliks rētas. Bellazars lika veselai mediķu komandai atindēt manu organismu. Psihologam, kas specializējās ēšanas traucējumos, viņš uzdeva atradināt mani no domas, ka ēdiens ir ienaidnieks. Vajadzēja veselu pusgadu, līdz Dereks bija apmierināts ar sasniegto. Viņš jutās tik lepns. Teica, ka esot mani radījis. Mēdza staigāt man apkārt, vērot no visiem leņķiem un tad starodams paziņoja, ka bez viņa mans skaistums vairs neeksistētu." Sjēna gurdi paraustīja plecus. "Viņam bija taisnība. Es biju tik strauji ripojusi lejā no kalna, ka pa to laiku, ko viņam vajadzēja, lai radītu mani no jauna, es jau būtu mirusi."

"Tātad viņš sniedza jums to, kas jums bija vajadzīgs. Beigu beigās bija atradies kāds, kas pārjums rūpējas."

"Pirms trim mēnešiem tas viss beidzās."

Melouns sarauca pieri. "Kas notika?"

"Viņš atgriezās no kāda biznesa brauciena, pēkšņi pilnīgi pārvērties. Sūdzējās par to, ka man ap acu kaktiņiem sākot veidoties grumbas. Apgalvoja, ka redzējis man matos sirmu šķipsnu. Brīdināja, lai es beidzot šķobīt seju — vaibstu kustības radot krunkas man pierē, viņš teica. Es sev nemitīgi jautāju, kas gan noticis tai biznesa braucienā, ja viņš tā pārvērties. Vai viņš iemīlējies citā sievietē? Kad uzdevu viņam šo jautājumu, viņš pārskaitās. Sacīja, ka es par daudz iztēlojoties un ka man vajagot savaldīties. Es nokrāsoju matus, tīrīju sejas ādu, darīju visu, kas, manuprāt, varētu būt viņam pa prātam. Taču Dereks tikai kļuva arvien neiecietīgāks. Neko es nedarīju labi diezgan. Es sāku gaidīt tās reizes, kad viņš brauc prom. Tad man bija kāds brīdis miera. Taču atgriezies viņš ikreiz kritizēja mani vēl vairāk." /

Melouns jau pavēra muti, lai teiktu kaut ko mierinošu, taču spēji aprāvās, redzēdams, ka Sjēna saspringst, ieraudzījusi kaut ko viņam aiz muguras.

Viņa pietrūkās kājās. "Goda vārds, Derek, mēs tikai apspriežam manu pozu! Mēs tūdaļ sāksim suādāt. Es zvēru!"

Bellazars stāvēja durvīs. "Mēs lidojam uz Stambulu. Piecos esi gatava." Piemiegtām acīm viņš paskatījās uz Melounu. "Darba pabeigšanai jums ir divas nedēļas."

"Ar to var nepietikt."

"Gādājiet, lai pietiktu."

"Kad piekritu gleznot portretus, es jums sacīju, ka ievērošu tikai pats savus noteikumus. Jūs tam piekritāt."

"Apstākļi ir mainījušies."

"Un kā lai es strādāju bez modeļa? Cik ilgi Sjēna būs prom?"

"Tik ilgi, cik nepieciešams."

"Jo ilgāk viņa būs prom, jo ilgāku laiku man vajadzēs, lai pabeigtu darbu."

Bellazara acis satumsa. "Es sāku piekrist Aleksam. Tā bija kļūda — ielaisties ar jums. Pulksten piecos." Nikni pagriezies, viņš atstāja telpu.

Vērodama, kā viņš šķērso terasi, Sjēna nodrebēja. "Cik ir pulkstenis?"

"Mazliet pāri trijiem."

"Ak Dievs, man nepietiks laika!"

Kad viņa piecēlās, Melouns jautāja: "Kas ir Stambulā? Kas tur tik svarīgs?"

Sjēnas balss skanēja aizžņaugti. "Kaut kas tāds ikreiz notiek darījumu labad. Vairākiem Dereka klientiem patīk mana sabiedrība. Derekam ir vieglāk risināt ar viņiem sarunas, ja klāt esmu es."

Melouns pamāja. Protams, klientu acīs Bellazars kļūst vēl dižāks, jo ir apprecējis tik skaistu sievieti.

"Es vairs nevaru runāt."

Kad Sjēna aizsteidzās, Melouns turpināja savu domu. Jā, tāds skaistums var apžilbināt klientu, var netverami ietekmēt viņa spriedumus. Bet ja nu šajā skaistumā rodas trūkumi? Tas kaitē biznesam. Tas neatbilst nesatricināmajiem standartiem, kādus izvirza vīrietis, kurš nepieņem neko mazāku par pašu pilnību. Tas ir slikti no visiem viedokļiem. Ja cilvēks vairs nepilda savu funkciju, viņa vietā jāmeklē cits.

6

Saule bija pietiekami zemu, lai terase grimtu ēnā, tomēr ne tik zemu, lai nemestu atspulgus rotoru virpuļojošās lāpstiņās. Melouns noskatījās, kā Sjēna, Bellazars, Poters un trīs miesassargi iekāpj helikopterā. Sjēna bija ģērbusies elegantā ķostīmā, mati nevainojami sakārtoti. Pat no attāluma viņas skaistums bija valdzinošs, tomēr Melouns redzēja arī to, cik negribīgi viņa iekāpj helikopterā. Viņa izturējās kā labi ģērbta ieslodzītā, ko ved uz tiesu. Vai uz bērēm.

Salīdzinājums lika viņam justies neomulīgi. Kad helikopters aizrūca prom, šī šķiršanās iesmeldzās Melounam sirdī.

V

a«0)>«

Pieradis katru vakaru pulksten septiņos tikties ar Sjēnu pie kokteiļa glāzes, Melouns jutās arvien neomullgāk, kad tuvojās šī stunda. Tagad es jau kāptu lejup uz bibliotēku, viņš domāja. Taču atlika vienīgi klīst pa tām pils teritorijas daļām, kur viņam bija atļauts ieiet; viņš bija kā satraukts dzīvnieks, kas klaiņojot mēģina atbrīvoties no spriedzes. Beidzot, kad saulriets iekrāsoja pils dzīvžogus, skulptūras un dīķus, viņš nolēma, ka jāmēģina ieturēt vakariņas, tomēr, vienatnē sēdēdams pie garā, sveču apgaismotā galda, viņš tikai bikstīja ar dakšiņu teļa gaļas šniceli, kas bija viņam pagatavota. Bez mitas uzmācās domas par to, kur tagad ir Sjēna un ko viņa dara.

Ja viņa vēl ir dzīva.

Melounu pēkšņi pārņēma mokošas vīzijas: Bellazars izgrūž Sjēnu no helikoptera, viņas augums atsitas pret klintīm, vai arī Poters iešauj viņai galvā un iemet līķi jūrā. Nē! — viņš nerimās klusībā atkārtot. Bellazara izturēšanās liecina, ka Sjēna ir viņam vajadzīga. Vismaz pagaidām. Krīze pienāks, bet tikai pēc Stambulas.

Melouna miegs bija nemierīgs. No rīta, cenzdamies apslāpēt domas, viņš vingroja nevis vienu, bet gan divas stundas, tomēr bailes par Sjēnu pastiprinājās. Iegājis verandā, Melouns izklāja uz galda skices un raudzījās viņas sejā. Zīmēdams Sjēnu pēc atmiņas, viņš iztēlojās, ka Sjēna sēž tepat un sarunājas ar viņu.

Melouns devās uz bibliotēku. Juzdams seno sējumu skāņo smārdu, viņš pa paklāju aizgāja pie galasienas un pa trepītēm uzkāpa līdz vidējiem plauktiem. Apmēram uz to pusi Bellazars bija pamājis tai vakarā, kad tika atsegts portrets, tai vakarā, kad viņš bija salīdzinājis Sjēnu ar Dantes Beatriči, "Dievišķās komēdijas" mūzu. "Ja vēlaties uzzināt ko vairāk par Danti un Beatriči — Roseti ir pārtulkojis Dantes autobiogrāfiju," Bellazars bija teicis. "Tur jūs atradīsiet "Danti un viņa tuvākās aprindas", izdotu 1861. gadā…"

Bellazars bija sacījis vēl ko citu: ka Beatriče mirusi jauna un ka Dante turpinājis viņu neprātīgi mīlēt ari pēc tam. Melouns nespēja atvairīt uzmācīgo salīdzinājumu: vai arī Sjēna mirs jauna?

Man jāizbeidz domāt par nāvi.

Grāmatas bija sarindotas alfabētiskā kārtībā pēc autoru vārdiem, tāpēc viņam nebija grūti atrast vajadzīgo sējumu. To meklējot, viņš domāja — savādi, ka Roseti vārds ir Dante, tāds pats kā dzejniekam, kura autobiogrāfiju viņš pārtulkojis. Melouns apsēdās ādas atzveltnī, atvēra grāmatu un sameklēja to fragmentu, kurā aprakstīta pirmā reize, kad Dante ierauga Beatriči.

Viņas tērps tai dienā bija jo dižciltīgā krāsā, atturīgi un tīkami tumšsarkans… Patiesi es jums saku, tai brīdī mans dzīves gars, kas mājo sirds slepenākos kambaros, notrīsēja tik stipri, ka iedrebējās manas miesas vissīkākās šķiedriņas.

Jā gan, Melouns nodomāja.

2

Pēc divām naktīm Sjēna vēl nebija atgriezusies.

Melouns sasprindzis gulēja gultā, ieklausīdamies, kā tumsā aiz loga staigā sargi. Laiks bija ritējis mokoši gausi, tomēr viņam bija izdevība kalt plānus.

Viņam līdzās atvērta stāvēja Roseti tulkotā Dantes autobiogrāfija.

Tā pati brīnišķā dāma parādījās man, visa tērpta sniegbaltās drānās… Tā bija pirmā reize, kad manu dzirdi skāra viņas teiktie vārdi, tāpēc mani pārņēma tāda saldme, ka no turienes aizgāju kā apskurbis.

Melounam uz pieres lāsoja sviedri. Viņš iegāja vannas- istabā, noskaloja seju ar aukstu ūdeni, tad izslēdza istabā gaismu, piegāja pie loga iepretim gultai un noraudzījās ēnās un starmešu gaismās, kas krita uz dārziem un takām.

Ieskatījies pulkstenī, viņš redzēja, ka ir jau gandrīz pusnakts. Pēc brīža labajā pusē parādīsies sargs un, zābaku zolēm čirkstot, aizies pa vidējo, baltiem oļiem nobērto celiņu. Melouns pieplaka pie loga malas, kur nebūtu saredzama pat viņa ēna. Viņš gaidīja.

Lūk! Vispirms atskanēja soļi, tad parādījās pats sargs. Melouns pie sevis pamāja. Pēc desmit minūtēm no kreisās puses atnāks otrs sargs. Tad pēc piecām minūtēm no peldbaseina ģērbtuvju puses ieradīsies trešais un dosies nolaišanās laukuma virzienā. Visās šajās nedēļās, kopš Melouns vēroja šo kārtību, tā nebija mainījusies.

Paņēmis grāmatu, viņš atstāja istabu. Nespodri apgaismotais gaitenis bija tukšs. Soļi uz grīdceliņa neradīja ne mazāko skaņu. Sasniedzis vītņu kāpnes, Melouns devās lejup un izdzirda nodimdam zābakus lejā uz marmora grīdas — no telpas labajā pusē bija iznācis sargs un vēroja viņu tuvojamies.

"Nevaru iemigt." Melouns parādīja sargam grāmatu. "Iešu paņemt citu."

Sargu, cik redzams, pārsteidza doma, ka var izlasīt vienu grāmatu un vēlēties lasīt vēl otru.

Melouns nekavējās, lai par to patērzētu. Aizgājis pa kreisās puses gaiteni, viņš atvēra bibliotēkas durvis. Pretim raudzījās tumsa, un sasmakušais, spiedīgais gaiss atgādināja viņam sēru namu, kur zārkā bija gulējis viņa vectēva līķis. Trūka vienīgi pārsātinātās smaržas, kas dvesmo no pārlieku daudzām puķēm.

Izbeidz tā domāt, Melouns sevi brīdināja.

Viņš nospieda slēdzi kreisajā pusē, samiedza acis griestu lampas spilgtajā gaismā un aizvēra aiz sevis durvis. Grāmatas bija sakārtotas ne tikai pēc autoru uzvārdiem, bet arī pēc kategorijām: daiļliteratūra, izziņas literatūra un rokasgrāmatas; tās atradās labajā pusē.

Dodamies turp, Melouns dzirdēja, ka aiz muguras atveras durvis. Pagriezies viņš ieraudzīja sargu. Pamājis ar galvu, Melouns turpināja meklējumus. Enciklopēdiju bija viegli atrast. Britannica. Viņš neko nesaprata no retām grāmatām, toties pazina Bellazara gaumi un būtu saderējis uz jebko, ka šis izdevums — izraudzītā sējuma priekšlapā bija minēts 1911. gads — ir klasiskā versija, kurai dod priekšroku kolekcionāri.

Sargs nemitējās viņu vērot. Melouns vēlreiz pamāja viņam, taču šoreiz mazliet nepacietīgi, kā teikdams: labi jau, labi, esmu sapratis. Tu esi krietns sargsuns. Tagad turpini savu apgaitu un ļauj man mierīgi lasīt. Sargs mulsi novērsās. Kad viņš bija izgājis gaitenī un soļi attālinājās pa marmora grīdu, Melouns piegāja pie durvīm un aizvēra tās, juzdamies pārliecināts, ka slēdzene aizkritusi ar tādu troksni, kurš licis sargam saprast — Melouns nevēlas, lai viņu traucē vēlreiz.

Izraudzījies sējumu, kurā skaidrotie vārdi sākās ar burtu "R", viņš apsēdās atzveltnī un, šķirstīdams smagās grāmatas trauslās lapas, juzdams pelējuma smaku, centās atvairīt savas bažīgās nojausmas. Viss būs labi, viņš sevi drošināja. Tikai rīkojies pēc plāna.

Viņš atrada vajadzīgo šķirkli.

"Roseti, Dante Gabriels: angļu gleznotājs, dzejnieks, prerafaelītu brālības dibinātājs, dzimis 1828. gadā, miris 1882. gadā." Izbeidz domāt par nāvi, viņš sev klusībā teica.

Roseti kristītie vārdi bija Gabriels Čārlzs Dante, taču apsēstība ar itāliešu viduslaiku dzejnieku bija viņu mudinājusi pieprasīt, lai viņu dēvē par Danti. Šī apsēstība pārgāja citā formā, kad Roseti identificēja savu skaisto sievu Elizabeti ar Dantes Beatriči un sāka ar kaislīgu aizrautību tulkot Dantes veltījumu šai sievietei, patiesībā aprakstīdams mīlestību, ko pats juta pret Elizabeti. Kad, neilgi nodzīvojusi laulībā, Elizabete nomira, Roseti apraka visu savu dzejoju manuskriptus viņai līdzi kapā un uzgleznoja simbolisku savas idealizētās mīlestības portretu, nosaukdams to par Beata Beatrix — "Svētlaimīgo Beatrisi".

Un temats atkal bija nāve. Pūlēdamies novērst uzmanību no tās, Melouns sāka apcerēt paralēles starp Roseti un sevi — viņi abi bija gleznotāji, un viņu dzīvi bija pārvērtusi sieviete, pret kuru bija uzliesmojusi mīlestība, gleznojot viņas portretu.

Mīlestība. Pirmo reizi Melouns atskārta, ka ir apzināti lietojis šo vārdu saistībā ar to, ko pats jūt.

3

Pusstundu vēlāk, kad bibliotēkā atkal ieskatījās sargs, Melouns atzveltnī izlikās iesnaudies — acis aizvērtas, galva noliekta, klēpī atšķirta enciklopēdija. Šoreiz sargs promejot aizvēra durvis. Melouns acumirklī piecēlās, izslēdza gaismu un piegāja pie divviru loga. Ārā nevienu nemanījis, viņš atgrūda logu vaļā, tumsā nolēca zemē, aizvēra logu un paslēpās aiz krūma. Ja sargs atgrieztos bibliotēkā, viņš nospriestu, ka Melouns pamodies un aizgājis uz savu istabu.

Salīcis savā paslēptuvē, Melouns nopētīja starmešus, kas izgaismoja tumsu. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš šķērsoja celiņu, nonāca pie krūmiem un to aizsegā zagās uz Klostera pusi; pret zvaigžņotajām debesīm vīdēja tā zvanu tronis. Kustoties piesardzīgi, cenšoties saplūst ar ēnām, viņam vajadzēja pusstundu, lai mērotu attālumu, kas parasti būtu nostaigājams piecās minūtēs.

Delnas svīda. Kopš armijas laikiem bija pagājis jau desmit gadu, un Melounam vajadzēja papūlēties, lai apvaldītu emocijas. Sirds strauji sitās. Šķita, ka plaušām trūkst gaisa. Pametis strūklakas aizsegu un nonācis aiz skulptūras veidā apcirpta krūmu pudura, viņš noslīga zemē un raudzījās uz Klostera spraišļotajiem logiem. Lai gan vairums no tiem bija tumši, viņu mulsināja tas, ka visi pagrabstāva logi ir spoži apgaismoti. Apsvērdams, vai riskēt un virzīties tuvāk, viņš satrūkās, jo atvērās ārdurvis un tajās pret apgaismoto iekštelpu iezīmējās vīrieša ēna. Ārā iznāca bruņots sargs, aizvēra durvis, paskatījās zvaigžņotajās debesīs un aizsmēķēja cigareti. Melouns klusībā nopriecājās, ka nav uzreiz rāpies uz logu pusi.

Tas nekas. Es vienkārši nogaidīšu, līdz viņš ieies iekšā vai dosies tālāk. Taču, tā kā Bellazars un Poters bija prom, sargs nesteidzās. Beidzot izsmēķējis cigareti un saminis to ar zābaku, sargs joprojām palika, kur bijis. Tikai tad, kad durvis atvērās un ārā iznāca otrs vīrietis, ģērbies baltā virsvalkā, kas sniedzās līdz ceļiem, sargs braši izslējās, it kā visu laiku būtu tā stāvējis miera stājā un novērojis durvis.

Otru vīrieti — gara auguma, druknu, tumšiem matiem, platiem sejas pantiem — Melouns nekad nebija redzējis. Priekštelpas gaismā, kas krita pa vaļējām durvīm, Melouns viņu pētīja, cenzdamies ielāgot šīs platās lūpas, biezās uzacis un stūraino seju. Laika bija maz. Vīrs baltajā virsvalkā norādīja uz samīto cigareti pie sarga kājām un kaut ko strupi noteica, kas lika sargam acumirklī izslieties vēl staltāk. Saņēmis vēl vienu nosodošu piezīmi, sargs sekoja vīrietim iekšā namā. Durvis aizcirtās, apdzēšot gaismas staru. Tomēr pietiekamu gaismu šeit deva apsardzes starmeši, un Melouns ilgi un rūpīgi vēroja, vai nenāk citi sargi, pirms atkal nolēma tuvoties pagrabstāva logiem.

Kāpēc šim vīrietim mugurā bija balts virsvalks, viņš prātoja. Tas atgādināja uzsvārci, kādu valkātu ārsts slimnīcā. Vai laborants. Kas atrodas aiz šiem pagrabstāva logiem? Likās, krūtis sažņaudz metāla stīpa, taču viņš nelikās par to zinis un salīcis metās uz krūmiem Klostera sānos. Tiklīdz viņš bija aiz tiem nozudis, ap stūri iedimdējās zābaki un kāds pagāja garām Melounam tik tuvu, ka viņš saklausīja, kā čirkst metāls pret metālu — iespējams, ierocis pret patronjostu.

Melouna uzmanību piesaistīja citas skaņas — apslāpētas balsis, griezīgs troksnis, it kā koks skrāpētos pret akmeni. Viņš uzmanīgi palūkojās iekšā pa logu, palikdams sāņus no tā, lai nebūtu ieraugāms. Tomēr nekāda labuma nebija — gaisma no loga plūda caur aizsegu. Taču balsis šķita skanam no lielāka attāluma, un, pielavījies pie nākamā loga un nokļuvis cita krūma aizsegā, Melouns ieraudzīja, ka šo logu klāj nevis aizsegs, bet gan žalūzijas, kuru līstītes nav pilnīgi aizvērtas.

Viņš saskatīja daļu telpas — pa fragmentam no akmens grīdas, galdiem, skapīšiem, laboratorijas instrumentiem, datoriem un dažādām elektroniskām ierīcēm. Divi lieli aparāti pie galasienas laikam bija industriāla saldētava un ledusskapis. Balsis kļuva skaidrākas, un Melouna redzeslaukā parādījās sargs un vīrietis baltajā virsvalkā. Vīrietis runāja svešā valodā, kas atgādināja krievu valodu; šķita, ka sargs to nesaprot, un Melouns nesaprata ne tik, tomēr būtība bija skaidra — vīrietis gribēja, lai sargs atver kādu koka kasti.

Iekaucās naglas, kad lauznis atlieca vaļā dēli. Sargs trieca ar lauzni tik stipri, ka viens dēlis sašķīda, un Melouns dzirdēja kādu balsi skaļi protestējam. Parādījās trešais vīrietis. Arī viņš bija ģērbies baltā virsvalkā, kas sniedzās līdz ceļiem. Satraukti vicinādams rokas, viņš bēra niknus krievu vārdus, kuru jēga bija nepārprotama: uzmanīgāki Tādus žestus Melouns bija redzējis jau agrāk. Un bija redzējis arī šo cilvēku, šo pašu plikpauraino vīrieti ar sagumušajiem pleciem, bija vērojis viņu izkāpjam no helikoptera pirmajā rītā pēc savas ierašanās pilī. Torīt vīrietis bija sašutis par to, cik nevērīgi Bellazara vīri apietas ar atvestajām kastēm, — un arī tagad viņš bija neapmierināts.

Beidzot saskatīdams viņu skaidrāk, Melouns sakopoja visu savu uzmanību, cenzdamies paturēt atmiņā šā vīrieša vaibstus: dziļi iegrimušās acis, augsto pieri, ovālo seju…

Tāla dunoņa lika Melounam satrūkties. Kad tā strauji pārauga dārdošā rēkoņā, viņam šķita, ka sirdi sažņaudz ledaina roka. Helikopters. Jēziņ! Vai atgriežas Bellazars? Vai Sjēna ir kopā ar viņu?

Rēkoņa kļuva tik skaļa, ka vīri pagrabstāvā to sadzirdēja un pievērsās logam. Melouns palēca sānis. Viņu teiktajā nekas neliecināja, ka viņi būtu pamanījuši Melounu, tomēr līdz ar Bellazara atgriešanos nekavējoties tiks pastiprināts drošības režīms un Melounu neizbēgami ieraudzīs kāds sargs. Pilī valdīs tik liela rosība, ka Melouns nevarēs ielavīties iekšā nemanīts.

Viņa vienīgā izdevība bija izmantot helikoptera nolaišanās radītās īslaicīgās jukas. Starp pili un Klosteri iedegās žilbinoši starmeši, kas apgaismoja nolaišanās laukumu. Gandrīz tai pašā mirklī visu apgaismoja vēl viens spēcīgs prožektors no helikoptera, kas strauji tuvojās.

Sargi skatīsies te uz vienu starmeti, te uz otru, Melouns zibenīgi domāja. Taču, līdzko helikopters būs nolaidies, viss ritēs ierastajā, lietišķajā gāitā. Šī ir vienīgā izdevība. Kusties!

Kad viņš jau bija gatavs joņot laukā no krūmiem pie Klostera, lai paslēptos biezākā krūmu puduri tieši iepretim, garām aizskrēja sargs. Melouns tik tikko paguva sevi nobremzēt. Viņš paskatījās, vai pirmajam sargam neseko otrs. Jā, uz kādu brīdi viņi ir apjukuši, Melouns sevi mierināja. Man izdosies.

Mirklī, kad helikopters, zibinot savu starmeti, pārlidoja viņam pār galvu, Melouns strauji metās prom no Klostera sienas. Tikko sasniedzis krūmu puduri, viņš izdzirda balsis, kas runāja krieviski pie Klostera durvīm, kuras nule bija atsprāgušas vaļā. Pēc skaņas šķita, ka viņi iet uz nolaišanās laukuma pusi, taču Melouns neskatījās atpakaļ. Un neapstājās. Lai nonāktu šeit, viņam bija vajadzējis pusstundu lavīties no skulptūras pie strūklakas, no strūklakas pie dzīvžoga vai kāda cita tumša aizsega, ko nu varēja sameklēt. Toties tagad šo pašu attālumu vajadzēja pieveikt ātrāk nekā parastā solī.

Salīcis kustēdamies zaglīgi un žigli, cenzdamies saplūst ar ēnām, viņš dzirdēja, kā pa labi nolaižas helikopters un tā rotori sāk griezties gausāk. Tagad kuru katru brīdi Bellazars vai kāds cits, kas atradās helikopterā, — lūdzu, Dievs, kaut jel Sjēnai nekas nekaitētu! — izkāps ārā un dosies uz pili. Bellazars izprašņās sargus par to, ko viņa prombūtnes laikā darījis Melouns. Sargs, kas redzēja Melounu ieejam bibliotēkā, ziņos, ka pēdējās pārbaudes laikā Melouns joprojām bijis tur, iesnaudies atzveltni. Bellazars gribēs pārliecināties pats. Un, Melouns domāja, ja es nesēdēšu tai atzveltni, kad Bellazars ieskatīsies pa durvīm, viņam radīsies pietiekami lielas aizdomas, lai pārbaudītu, vai es esmu savā istabā.

Kad redzeslaukā parādījās sargs, Melouns notupās aiz kādas skulptūras un sastinga, lūgdams Dievu, lai saīgs nepaskatās viņa virzienā. Labajā pusē pa spraugu starp krūmiem Melouns redzēja spilgti apgaismoto nolaišanās laukumu. No helikoptera izkāpa Bellazars. Viņš izskatījās dusmīgs. Pirms viņu sasniedza vīri baltajos virsvalkos, viņš pagriezās sāņus. Miesassargu pavadībā Bellazars platiem, steidzīgiem soļiem devās uz pili. Toties Poteru nekur nemanīja. Un, daudz svarīgāk, kur ir Sjēna? Ak Dievs, vai viņai kaut kas noticis? Nākamajā mirklī helikopterā kāds sakustējās. Lēnām parādījās cilvēka stāvs. Melouns uzelpoja, sazīmējis Sjēnu, tomēr atvieglojumu tūdaļ nomainīja bažas, redzot, cik stomīgi viņa kāpj ārā no helikoptera. Pat no tālienes viņa izskatījās kā apreibusi.

Kusties, Melouns klusībā mudināja sevi. Patlaban tu nekādi nevari viņai palīdzēt un, ja tu neatgriezīsies bibliotēkā, pirms tur ieskatīsies Bellazars, tad nespēsi viņai palīdzēt nekad. Sasodīts, tu nespēsi palīdzēt pat sev!

Kad sargs, kas aizšķērsoja viņam ceļu, aizgāja tālāk, Melouns vēlreiz paskatījās uz Sjēnu, ievēroja, cik grīļīgi viņa iet pa nolaišanās laukumu, un tad garām skulptūrai steidzās uz pils pusi. Vairākos augšstāva logos iedegās gaisma — droši vien Bellazara apartamentos. Varbūt Bellazars taisnā ceļā ies gulēt, Melouns cerīgi domāja. Varbūt mani

viņš meklēs tikai rīt. »

Melouna krūtis smagi cilājās, kad viņš sasniedza pēdējo krūmāju, aiz kura varēja patverties. Viņš pameta steidzīgu skatienu atpakaļ, lai redzetu, vai tuvumā nav sargu, vai neviens neredzēs viņu skrienam pa baltiem oļiem nokaisīto celiņu, atveram bibliotēkas logu un ierāpjamies iekšā. Tik drošs, cik nu šajā situācijā varēja būt, zinādams, ka jāuzņemas šis risks, viņš saņēma dūšu pēdējai piepūlei — un juta, ka muskuļus pārņem ledusauksts stingums, kad bibliotēkas logos piepeši uzliesmoja gaisma.

4

"Tu man teici, ka viņš ir te iekšā!" kliedza Bellazars, samiedzis acis spilgtajā gaismā.

"Viņš bija," sargs taisnojās. "Pirms stundas es redzēju, ka viņš snauž tajā atzveltnī."

"Tad kur, ellē, viņš ir tagadV

"Droši vien būs pamodies un aizgājis uz savu istabu."

"Viņu pēkšņi interesē vecas grāmatas? Viņš pēkšņi kvern bibliotēkā nakts vidū? Tu neredzēji, ka viņš aiziet uz savu istabu?"

Sargs vainīgi noplātīja rokas. "Nē."

Bellazars strauji piegāja pie logiem, nikni nopētīja katru un pamanīja, ka viens ir mazliet pavērts, — spraugā viegli varēja iebāzt pirkstus un atvērt logu plašāk, ja kāds šeit būtu izkāpis ārā, pievēris logu un vēlāk gribētu bez pūlēm atvērt to atkal. "Nolādēts, dabū viņu rokā! Ej uz viņa istabu! Man jāzina, kur viņš ir!"

Kad sargs izsteidzās gaitenī, Bellazars viņam sekoja. Vestibilā viņš pasauca sev līdzi trīs miesassargus, kas bija atlidojuši reizē ar viņu. Tad metās augšup pa vītņu kāpnēm, pa trim pakāpieniem uzreiz, apdzīdams sargu, kuru bija aizsūtījis sev pa priekšu. Kāpņu galā viņš piebremzēja tikai mirkli, līdz viņu panāca pārējie, tad pa gaiteni aizjoņoja pie Melouna istabas durvīm, atrāva tās vaļā, ieslēdza gaismu un pievērsa skatienu tukšajai gultai, kurā nemaz nebija atsegta sega.

"Pārmeklēt teritoriju! Pārmeklēt katru kaktuV

Sargi skriešus metās pildīt pavēli.

Sekodams viņiem, Bellazars sastapās ar Sjēnu, kas nule bija gurdi uznākusi pa kāpnēm.

"Viņš ir prom," Bellazars teica. "Ja es atradīšu viņu tur, kur viņam nevajadzētu būt, tev nebūs jābēdājas par pozēša- nu otram portretam. Viņš būs miris."

Aizspraucies Sjēnai garām, Bellazars dārdošiem soļiem noskrēja lejup pa kāpnēm. "Pārbaudiet katru istabu!" viņš pavēlēja sargiem, kas bija sadzirdējuši traci un iesteigušies vestibilā. Ieraudzījis pie atvērtajām durvīm krievus un vēl vienu sargu grupiņu, Bellazars uzsauca: "Pārmeklējiet Klosteri! Dod pistoli!" viņš uzbrēca sargam, kas skrēja garām. Atvilcis deviņu milimetru Sig-Sauer pistoles aizslēgu, viņš pārliecinājās, ka patrontelpā ir patrona, mirkli pakavējās, lai redzētu, vai viņa rīkojumi tiek pildīti, un tad izsteidzās ārā, lai pievienotos meklētājiem.

Starmeši zibsnīja šurpu turpu, sargi ložņāja gar krūmiem un starp kokiem.

Pa kreisi no Bellazara nošķindēja stikli. Atskanēja kliedzieni. Viena balss, pati skaļākā, bija skaidrāka par skaidru. /

"Mēs viņu atradām! Šurp! Nāciet šurp!"

5

Izlikdamies, ka ir iztrūcināts no miega, Melouns pielēca sēdus uz dīvāniņa, uz kura tumsā bija gulējis. Vīri ie- brāzās verandā ar tādu sparu, ka stiklotās durvis atsitās pret augsto logu blakus un izdauzīja tam abas rūtis. Stikla lauskas nobira uz akmens grīdas, sašķīzdamas vēl sīkākos gabaliņos; tos ar saviem zābakiem sabradāja sargi, kas ieskrēja iekšā, notēmēja uz Melounu pistoles un lukturus un uzrāva viņu kājās.

"Kas, ellē…" Melouns centās tēlot apjukumu.

Viens sargs izsteidzās laukā. "Mēs viņu atradām! Šurp! Nāciet šurp!"

"Kas, ellē, te notiek?" Melouns ņurdēja. "Kāpēc jūs…" Gaisma joprojām nebija iedegta. Kabatas lukturīši bija nomērķēti viņam acīs, viens no stariem tik žilbinoši tuvu, ka Melouns pacēla kreiso roku, lai pabīdītu to nost; roka tūdaļ tika notriekta lejup, un kāds ar lukturi iebelza viņam pa vaigu.

No sitiena viņam gar acīm aizņirbēja krāsas. Mirkli šīs krāsas virpuļoja. Ceļi sāka ļimt. Melouns gandrīz pakrita, bet sargi uzrāva viņu kājās, un lukturis tika atvēzēts, lai sistu vēlreiz, taču tobrīd telpā ieskrēja vēl vairāki cilvēki.

Bellazars kliedza: "Kur viņš iri Rādiet to maitu šurp!"

Iedegās griestu lampas. Sitiens pa seju bija aizmiglojis Melounam skatienu, tomēr tagad viņš centās to fokusēt, redzēdams, ka caur sargu drūzmu spraucas Bellazars.

Bellazara glītos vaibstus bija izķēmojis niknums. "Kad tikāmies pirmo reizi, jūs bijāt piesiets pie krēsla. Un piečurājis bikses." Spēcīgo emociju uzplūdā Bellazara krūtis smagi cilājās; viņš vilka rokās ādas cimdus.

"Es neko nesaprotu," Melouns teica. "Kāpēc…"

"Turiet muti!" Un Bellazars pa to iesita.

Melouna galva pacirtās atpakaļ. Mirkli viņš redzēja jaunu krāsu uzplaiksnījumu. Ausīs zvanīja. Kad apziņa noskaidrojās, viņš juta, ka no pārsistajām lūpām pār zodu tek asinis, sajaukdamās ar asinīm no pulsējošas brūces kreisajā vaigā, kur bija trāpījis sitiens ar lukturi.

"Tai pirmajā reizē, kad es jūs redzēju, kad skatījos uz peļķi zem jūsu krēsla, es teicu, ka jūs esat muļķis, ja atsakāties ar mani sadarboties." Bellazaram drebēja balss. "Bet es teicu ari, ka esmu saprātīgs, ka esmu ar mieru dot jums otru iespēju. Taču es jūs brīdināju." Viņš sita atkal, vēl stiprāk sašķaidīdams Melounam lūpas. "Trešo iespēju es nedodu nekad."

Sitiena spēks pasvieda atpakaļ sargus, kas turēja Melounu.

Melounam vajadzēja dažas sekundes vairāk, lai domas beigtu virpuļot kā miglā. "Trešo iespēju nedodu ari es. Jūs esat iesitis man divas reizes. Pamēģiniet iesist vēl."

"Ko?"

"Un lai mani netur jūsu sargi."

"Tik tuvu nāvei jums vēl pietiek nekaunības tā ar mani runāt?"

"Dieva dēļ, kāpēc jūs man draudat?"

"Vai jūs tiešām domājat, ka varēsiet izkulties sveikā ar meliem?"

"Izkulties no kāV

"Jūs noliedzat, ka izlavījāties laukā pa bibliotēkas logu?"

"Izlavījos pa bibliotēkas logu? Vai jūs vispār saprotat, cik absurdi tas skan?"

"Jūs noliedzat, ka bijāt bibliotēkā?"

"Skaidrs, ka es tur biju! Jūs tik plaši klāstījāt par Danti un Beatriči, ka es izlasīju jūsu ieteikto grāmatu! Gribat sarīkot jautājumu un atbilžu vakaru? Gribat, lai es jums pasaku, kā Beatriče bija ģērbusies, kad Dante ieraudzīja viņu pirmo reizi? Sarkanā kleitā! Vai gribat zināt, kādā krāsā bija viņas kleita, kad Dante redzēja viņu nākamo reizi? Baltā! Un pēc tam viņš redzēja Beatriči baznīcā! Un pēc tam viņa bija…"

"Kāpēc bibliotēkas logs bija pusvirus?"

"Tas tik ir joks! To es nemaz nezināju!"

"Sargs nav redzējis, ka jūs atstājat bibliotēku."

"Tad mēs esam kviti, jo promejot es savukārt neredzēju viņu." Melouns noslaucīja no sejas asinis. "Lasīdams par Beatriči, es iedomājos uzskicēt Sjēnu, kad viņas pašas nemaz nav klāt. Tāpēc atnācu uz šejieni un izmēģināju kaut ko jaunu, taču biju samiegojies vairāk, nekā paredzēju, un likos nosnausties uz dīvāna. Atjēdzos tikai tad, kad iekšā iebruka jūsu trieciennieki."

"Pierādiet to! Kur ir jaunā skice?"

"Uz grīdas pie dīvāna. Uz tās stāv viens no jūsu sargiem. Baidos, ka skice būs mazliet notraipīta, šķīstot manām asinīm."

Sargs, kas bija nostājies uz skices, pakāpās sānis. Viebdamies par asinīm un zābaku nospiedumiem, Bellazars pacēla saņurcīto lapu. "Esmu redzējis visas jūsu skices viņas portretam. Ja šī būs tāda pati…" Bellazars sastomījās, paraudzījies skicē.

To Melouns bija uzzīmējis pirms divām dienām, kad nerimtīgās domas par Sjēnu bija mudinājušas viņu attēlot šo skaistumu idealizētā veidā.

Bellazars pavēra muti, kā grasīdamies kaut ko teikt. Kad pār lūpām nāca vārdi, balss skanēja čukstus. 'Tā ir satriecoša."

"Jā, sevišķi ar zābaku nospiedumiem un asinīm. Nevaru vien sagaidīt, kad redzēšu to ietvarā."

Bellazars bijīgi lūkojās skicē. "Neticami!" Beidzot viņš atrāva skatienu no papīra lapas. "…Acīmredzot esmu kļūdījies."

"No tā man seja uzreiz sāp mazāk."

"Es likšu atvest ārstu."

"Kamēr esat tik mīkstsirdīgs, varbūt pateiksiet saviem rīkļurāvējiem, lai novāc ķetnas?"

Bellazars uzmeta viņam brīdinošu skatienu. Tiklīdz viņš > •>

pamāja sargiem, šķita, ka ir nospiests slēdzis — viņi acumirklī palaida Melounu vaļā.

Melouns vēlreiz noslaucīja no lūpām asinis. Paskatījies garām Bellazaram, viņš ieraudzīja, ka uz sliekšņa stāv Sjēna. Viņa šķita apskurbusi vēl vairāk.

Viņu pamanīja ari Bellazars. "Nav par ko raizēties, dārgā. Rīt tu varēsi pozēt."

Sjēna neatsaucās. Acu zīlītes bija izpletušās, seja apātiska. Melouns nodomāja, ka viņai droši vien iedotas narkotikas.

6

Ārpusē spoži apgaismotajā terasē gaidīja abi krievi. Kad Bellazars aizgāja parunāt ar viņiem, Melouns vēlreiz centās ielāgot viņu sejas. Saprazdams, ka nevar ilgi vērot šos cilvēkus, viņš darīja to, ko vēlējās darīt par visu vairāk, — paskatījās uz Sjēnu, pūlēdamies nojaust, kas noticis Stambulā, ko viņa domā un jūt. Viņam sažņaudzās sirds, kad Sjēna novērsās. Melouns nesaprata, vai tas ir aiz bailēm vai tāpēc, ka Sjēnu šausmina brūces viņa sejā. Taču, ja Sjēna kaut cik raizētos par viņu, vai tad nebūtu veltījusi viņam kaut vienu līdzjūtīgu skatienu?

Bet ne tad, ja viņa baidās no Bellazara reakcijas.

Bellazars atgriezās pēc sarunas ar krieviem un kopā ar Sjēnu un Melounu pa terases durvīm iegāja pilī. Viņiem sekoja trīs miesassargi.

Kamēr viņi devās augšup pa vītņu kāpnēm, Bellazars teica: "Turpmāk, ja gribēsiet strādāt naktī, palūgsiet, lai jūs pavada sargs."

'Tas izklausās tā, it kā es būtu cietumā."

Bellazars neatbildējis uzveda Sjēnu augšup pa pēdējo kāpņu posmu. Viņiem līdzi aizgāja divi miesassargi. Trešais palika pie Melouna.

No augšas klusināti atbalsojās Bellazara vārdi: "Nē, mana dārgā, mana saruna ar tevi vēl nav galā."

Melounam pakrūtē ieņirbējās uztraukums, taču viņu vēroja sargs, un viņš savilka seju tādā izteiksmē, it kā dzirdētais viņam būtu pilnīgi vienaldzīgs. Tad pa kāpnēm uznāca drukns vīrs ar ārsta somu rokā, un Melounam nu bija kas cits, par ko domāt.

Melouna istabā ārsts ķērās pie darba, nomazgāja viņam no sejas asinis, apzieda brūces ar asi smaržojošu dezinfekcijas līdzekli. Tai, kas bija radusies Melouna vaigā no zvēliena ar lukturi, nācās uzlikt piecas šuves. Ārsts apliecināja, ka pārsistās lūpas sadzīšot pašas no sevis. "Šuvēm jābūt sausām." Angliski ārsts runāja ar stipru akcentu. "Ik pēc sešām stundām iedzeriet divas no šīm tabletēm. Tās mazinās sāpes. Rīt atnākšu jūs apskatīt."

Kad ārsts gāja prom, gaitenī stāvēja sargs. Melouns aizvēra un aizslēdza durvis, norāva asiņainās drēbes un iesvieda tās veļas grozā. Viņš atgrieza dušas krānus un, paturēdams prātā ārsta sacīto, ka šuvēm jāpaliek sausām, atlieca galvu, lai uz tās nešļāktos ūdens. Kūpošais ūdens noskaloja asinis no krūtīm, delmiem un plaukstām, tomēr, lai kā berzdams ādu, tīrs viņš nejutās.

Kāds nelietis, Melouns domās nemitīgi atkārtoja. Dusmas līdzsvarojās ar ļaunām nojautām. Situācija vairs nebija kontrolējama.

Sparīgi norīvēdamies ar dvieli, viņš riskēja iemest skatienu vannasistabas spogulī un satrūkās, ieraudzījis, cik stipri cietušas lūpas un vaigs. Sākumā šoks bija nomērdējis ievainojumus, taču tagad tie sāka sāpēt. Un tomēr Melouns neuzdrīkstējās dzert zāles, ko iedevis šis ārsts. Viņam nebija ne jausmas, kas tās tādas ir vai cik stipri iedarbosies. Bellazars varbūt bija licis ārstam viņu sazāļot. Man jāsaglabā skaidrs prāts, Melouns domāja.

Uzvilcis bokseršortus un T kreklu, Melouns paņēma mazu skiču bloku, ko allaž turēja pie gultas. Viņš apsēdās gultā, atbalstījās ar muguru pret galvgali, aizvēra plakstus, lai koncentrētu atmiņu, tad atvēra acis un sāka zīmēt to krievu, kuru bija redzējis savas ierašanās rītā un pēc tam šai vakarā. Ovāla seja, dziļi iegrimušas acis, augsta piere. Pūlēdamies atminēties, vai vīrieša žokļi bijuši izcilni vai gludi, vai uzacis bijušas izliektas vai taisnas, Melouns steigšus zīmēja. Kad portrets ieguva aprises, viņš to izstrādāja smalkāk, atcerēdamies jaunas detaļas, padarīdams to dzīvīgāku. Pēc divdesmit minūtēm un trim mēģinājumiem beidzot apmierināts, viņš nolika zīmējumu malā un sāka skicēt otru krievu — garo, plecīgo vīrieti ar biezajām uzacīm un platajiem sejas pantiem. Šoreiz vajadzēja vairāk laika. Tikai pēc pusstundas Melouns beidzot bija mierā ar skici.

Tūdaļ pat viņš apgrieza abus zīmējumus otrādi, lai nerastos kārdinājums tajos skatīties. Sācis visu no jauna, rakņādamies atmiņā, izmantodams veiklākus paņēmienus, kurus bija iemācījies, zīmējot pirmo skici, viņš šoreiz uzzīmēja pirmo krievu daudz ātrāk, nepilnās desmit minūtēs. Ari otra krieva portretu viņš uzskicēja vēlreiz. Salīdzinājis šīs skices ar iepriekšējām, viņš sev teica, ka tās ir daudzmaz vienādas, ka uz atmiņu var paļauties. Tad Melouns to visu atkārtoja vēlreiz. Un vēlreiz. Katram jaunam variantam vajadzēja patērēt mazāk laika, un katra skice līdzinājās iepriekšējām.

Juzdamies drošs, ka atmiņa ir nostiprināta tiktāl, lai viņš spētu uzskicēt abus portretus, kad vien vēlas, Melouns salocīja katru astoņreiz desmit collu lielo lapu strēmelēs, collu platās, tā ka papīra lapas tagad atgādināja akordeonu. Katru akordeonu viņš izstiepa tā, lai to varētu nolikt stāvus vannasistabas izlietnē. Tad viņš uzrāva sērkociņu, aizdedzināja katram akordeonam augšējo malu un noskatījās, kā liesma nolaižas līdz apakšai. Akordeona forma lika lapai sadegt vienmērīgi un pilnīgi. Tikpat svarīgi bija tas, ka dūmi tikpat kā neradās. Šo triku viņš bija apguvis vidusskolā fizikas stundā, no kuras viss pārējais sen aizmirsies. Kas teicis, ka jauniešiem nav nekāda labuma no izglītības, viņš domāja, aizskalodams pelnus izlietnē. Pastāvēja iespēja sapluinīt papīrus sīkos gabaliņos un aizskalot tualetes podā, tomēr nevarēja būt drošs, ka vēlāk dažas skrandiņas neuzpeldēs, kā mēdz gadīties ar tualetes papīru, un tad istabene, atnākusi uzkopt telpas, varētu tās pamanīt. Varbūt viņai ir pavēlēts pastāstīt Bellazaram visu, kas šķitis neparasts, un, ja Bellazars uzzinātu, ka Melouns uzskicējis krievus, tad vairāk nekādus pierādījumus Bellazaram nevajadzētu.

Lūpas un vaigs sāpīgi pulsēja, kad Melouns atvēra logu, lai izvēdinātos arī pašas sīkākās dūmu paliekas. Pārliecinājies, ka viss kārtībā, viņš nodzēsa gaismu un likās gultā. Bija jau gandrīz pieci rītā.

Taču iemigt viņš nespēja.

VI

sa«(l)>e=

"Labrīt!"

"Labrīt."

"Jūs neatnācāt brokastīs," Melouns sacīja.

Stāvēdama verandas durvīs, Sjēna nolaida skatienu. "Man nebija ēstgribas."

Lai gan viņas kustības vairs nebija tik apātiskas kā iepriekšējā vakarā, viņa joprojām nelikās atguvusies. Seja nedaudz pietūkuši. Āda bāla. Zem acīm viegli loki. Viņa zināja, ka neizskatās diez cik labi, varbūt tāpēc vairījās sastapt Melouna skatienu. Vai varbūt negribēja redzēt, kas viņam nodarīts.

"Vai stipri sāp?" Viņa joprojām nelūkojās Melounam

sejā.

"Es jums braši uzsmaidītu, bet lūpas diemžēl pārāk stipri cietušas." Tas bija vārgs mēģinājums pajokot, tomēr šobrīd viņš nespēja izdomāt neko labāku, paguris no bezmiega nakts, baidīdamies no tā, kā Sjēna reaģēs, izdzirdusi, kas viņam sakāms. Vēl ļaunāk — kā lai viņu uzrunā, ja viņa pat neskatās šurp? Brūce Melounam uz vaiga bija sapampusi. Lūpas nobrāztas. Bija jābrīnās, ka viņa šausmās nebēg prom.

, "Un jus?" Melouns klusu vaicaja. "Ka jūtaties jūs?"

"Esmu jutusies arī labāk."

"Kā bija Stambulā?"

"Mitrs gaiss. Ļaužu pūļi."

"Es gribēju jautāt…"

"Es zinu, ko jūs gribējāt jautāt. Manuprāt, mums vajadzētu runāt par ko citu." Sjēna bija apāvusi sandales un uzvilkusi vaļīgus bēškrāsaslinauduma svārkus, kas sniedzās līdz potītēm. Mugurā svīteris nebalināta audekla krāsā. Viņas rokas ņurcīja tā apakšmalu, tad piepeši atlaida to, soļu troksnim ārpusē liekot viņai strauji atskatīties. Viņa neno- mierinājās arī tad, kad ieraudzīja, ka garām paiet tikai istabene. "Mums jāsāk strādāt."

Skatoties Sjēnai acīs, Melounam iešāvās prātā dzīvnieks, izdresēts tiktāl, ka ir salauzts tā gars. "Dereks ir pārdomājis," Sjēna sacīja. "Viņš grib, lai es pozēju, izģērbusies tikai daļēji."

Bellazara negaidītā ieceres maiņa mulsināja Melounu, tomēr viņš bija pārāk nobažījies, lai apsvērtu, par ko tā liecina. Šobrīd šķita, ka viņi ar Sjēnu nemaz nav pavadījuši kopā vairākas nedēļas un ka viņus šķir miljons jūdžu.

"Kur man jāstāv?" viņa jautāja.

Tā Melouns vis nebija iztēlojies atkalredzēšanos. Viņš bija gaidījis, ka Sjēna būs runīga un dos iespēju runāt arī viņam. Taču tagad Melounam radās nervoza nojauta, ka viņi ir naidnieki. "Tur. Pie sienas. Saules gaismā."

Viņa darīja, kā teikts.

Taču kaut kas Sjēnas kustībās lika Melounam spēji iz- slieties. "Pagaidiet mirklīti! Jūs klibojat?"

"Ka, ludzu?" Balss skanēja tā, it kā viņa butu pieķerta nedarbos.

"Jūs klibojat."

"Nē."

"Kā nu ne! Izskatās, ka jums sāp."

"Nekas sevišķs. Kājās iemetušies krampji, jo vakar pārāk ilgi sēdēju lidmašīnā."

"Es jums neticu. Nāciet atpakaļ. Nāciet uz manu pusi."

"Es jums saku, tie ir tikai…"

"Nāciet uz manu pusi."

Viņa nekustējās.

Melouns piegāja Sjēnai klāt, cieši skatīdamies viņā. "Kas noticis?"

Viņa novērsās.

"Ko viņš izdarīja?"

"Neko. Nesaprotu, par ko jūs runājat."

Melouns juta neaprakstāmu satraukumu. Viņš vienmēr apsvēra, ko saka verandā, domādams, ka Bellazars tur paslēpis mikrofonus. Pāris reižu viņš bija pārkāpis robežu, tāpēc pēkšņi ieradās Bellazars, lai atgādinātu, ka te valda viņš. Taču tagad, kad notikumi risinājās ārpus jebkādas kontroles, Melouns zināja — lai cik piesardzīgi Sjēna pret viņu izturas, viņam ir jāriskē.

"Labi," viņš noteica.

Sjēna izskatījās apmulsusi, it kā būtu gatavojusies pretoties un nebūtu gaidījusi, ka viņš atkāpsies.

"Ja jums nekas nekaiš, mēs varam ķerties pie darba. Jūsu vīram nepatiks, ja velti tērēsim laiku. Patiesībā es jau esmu izlēmis, kā jums jāpozē. Vairāk skiču mums nevajag. Es tūdaļ sākšu gleznot."

Runadams viņš saņēma Sjenu pie rokas un veda verandas dziļumā.

"Ko jūs…"

Taču Melouns viņu pārtrauca. "Man vajadzīgi daži materiāli no noliktavas. Pagaidiet tepat. Es tūliņ būšu atpakaļ."

Tomēr pretēji teiktajam viņš veda Sjēnu sev līdzi.

Pa galasienas durvīm — uz noliktavu.

/

2

Noliktava bija maza, drēgna un vāji apgaismota, visur sakrauti gleznošanas piederumi. Logu nebija.

"Ko jūs darāt?"

"Runājiet klusu." Melouns aizvēra durvis, tad virzīja Sjēnu gar molbertiem un kastēm uz izlietnes pusi. Nevarēja droši zināt, vai noliktavā nav noklausīšanās ierīču. Ņemot vērā telpas šaurību, Bellazars varbūt nebūs domājis, ka šī ir sarunām piemērota vieta. Tomēr drošības labad Melouns atgrieza krānus, cerēdams, ka tekošā ūdens šalkoņa nomāks viņu balsis. "Baidos, ka mūsu darba telpā ir mikrofoni."

"Mikrofoni?" Sapratusi teiktā jēgu, Sjēna satvēra izlietnes malu.

"Pasakiet, ko viņš jums nodarīja."

"Nē! Mums jāiet prom no šejienes! Ja Dereks…"

"Es varu jums palīdzēt."

"Man nevar palīdzēt neviens."

"Lūdzu, ļaujiet man mēģināt!"

Viņi stāvēja kā sastinguši, raudzīdamies viens otrā. Sjēna gausi pacēla pirkstu pie Melouna savainotās sejas. Gandrīz pieskārās pārsistajām lūpām. Novilka iedomātu līniju . ap šuvēm uz pietūkušā vaiga.

"Man tik ļoti žēl," viņa čukstēja. "Vakarvakarā, redzot, ko viņš jums nodarījis, man gribējās raudāt."

"Bet ko viņš ir nodarījis jumsT

Sjēnas acis aizmiglojās. Viņa papurināja galvu. "Jūs redzējāt, kāds var būt Dereks. Nejaucieties te iekšā."

"Tas man jādara."

Ieraudzījusi pašu sāpīgāko skatienu, kāds viņai jebkad veltīts, Sjēna gausi pieliecās. Trīcošām rokām pacēla svārku malu, vispirms pār potītēm, tad virs stilbiem.

Melouns ieplestām acīm lūkojās uz sasitumiem virs viņas ceļgaliem. Augšstilbi bija viena vienīga violeta masa; tie atgādināja jēlu gaļu.

"Jēzus," viņš izdvesa.

Ciezdama sāpes, Sjēna nolaida svārku malu atpakaļ līdz potītēm. Izslējusies, mazliet atvilkusi no vidukļa svārku jostu, viņa parādīja Melounam, ka šie drausmīgie zilumi plešas līdz pat gurnu augšdaļai.

"Nolādēts, ko viņš…"

"Tas vīrietis, ar kuru Dereks tikās, nepievērsa man tikpat kā nekādu uzmanību." Sjēna nodrebēja. "Patiesībā nevarēja vien sagaidīt, kad es aiziešu. Kaut kas tāds atgadījās pirmo reizi. Trijos rītā, atgriezies mūsu apartamentos viesnīcā, Dereks zvēroja dusmās. Viņš teica, tā esot mana vaina, ka pārrunas gandrīz izgāzušās. Viņš teica, es nekam nederot, viņš nespējot uz mani skatīties un…"

Melouns pieskārās viņas delmam. "Tikai mieru. Jums tas nav jāpārdzīvo vēlreiz."

"Pirmo reizi, kopš viņu pazīstu, viņš savilka roku dūrē, lai man sistu. Tas bija tāpat kā Milānā pirms pieciem gadiem, kad mani piekāva tas puisis." Sjēna sarāvās, it kā atkal redzētu šo dūri. "Viņš izskatījās satriekts, aptvēris, ko dara. Vienīgais, uz ko es vienmēr biju paļāvusies, bija tas, ka viņš nekad nedarīs man pāri. Un pēkšņi viņš sāka mani spārdīt, tā, kā spārda futbolbumbu, ar kurpju purngaliem. Viņš izvēlējās vietu, kur zilumi nebūtu pamanāmi — virs kleitas malas. Es pūlējos aizstāvēties, paslēpties aiz galda, bet viņš man sekoja un spēra, un tad es atjēdzos uz grīdas. Viņš nerimās. Ja neienāktu Alekss, tad baidos, ka viņš būtu…"

"Kur Alekss iri Kāpēc viņš neatgriezās kopā ar jums un Dereku?"

"Viņš palika Stambulā. Kaut kādā sakarā ar sarunām. Viņš pieprot kādu triku, ko Dereks liek izmantot, lai ietekmētu cilvēku, ar kuru sarunas tiek risinātas. Alekss atgriezīsies šodien pēcpusdienā."

"Pēcpusdienā?"

Sjēna sarauca pieri. "Jūs to sakāt tik svarīgi. Kāpēc?"

"Man kaut kas jāpaskaidro."

"Nē! Ja Dereks manīs, ka darbs nevirzās uz priekšu… Es saprotu, ka izskatos slikti, bet tā jau nav fotogrāfija — tas ir portrets. Jūs varat to viltot. Varat uzgleznot mani tik skaistu kā…"

"Tagad paklausieties!"

"Lūdzu! Es negribu, lai mani spārda atkal. Es negribu…"

"Nebīstieties." Melouna balss kļuva cieta. "Ja tas būs manos spēkos, jūsu vīrs vairs nekad jūs nespārdīs. Un neviens cits arī ne."

"Kā jūs to domājat?"

"Ja es varēšu aizvest jūs no šejienes, vai jūs nāksiet man līdzi? Vai izmantosiet iespēju aizbēgt?"

Tas brīdis bija klāt. Vārdi, apspiesti tik ilgi, beidzot izlauzās brīvībā. Viņam vairs nebija atpakaļceļa. Melouns aizturēja elpu, baidīdamies no Sjēnas reakcijas. Ja viņš novērtējis Sjēnu aplam, ja Bellazars valda pār viņu tik lielā mērā, ka viņa pat domās neatļautos rīkoties pret viņa gribu, tad Melouns nupat bija parakstījis sev nāves spriedumu. Sjēna izbīlī paraudzīsies uz viņu. Pārmetīs, ka viņa vērtējums bijis maldīgs. Un visu izstāstīs Bellazaram.

"Aizbēgt?" Sjēna izrunāja šo vārdu tā, it kā tas būtu pilnīgi bezjēdzīgs. "Vai jūs esat zaudējis prātu?"

Jēziņ, esmu izvēlējies nepareizi, Melouns nodomāja. Esmu pārvilcis krustu savai dzīvei.

"Aizbēgt nav iespējams," viņa sacīja.

"Ko?" Melouns apjucis papurināja galvu. Ja Sjēna grasījās nostāties pret viņu, tad šādu reakciju viņš nebija gaidījis.

"Vai jums šķiet, ka neesmu to apsvērusi? Vai jums šķiet, ka es nebūtu to izdarījusi, ja vien atrastu kādu izeju?"

"Vai jūs nāksiet man līdzi?"

"Kā? Uz kurieni? Pat ja mēs spētu tikt prom no šejienes, Dereks neliktos mierā, pirms nebūtu mūs atradis. Viņš laistu darbā visu savu varu un naudu, visus līdzekļus, lai sadzītu mums pēdas."

Taču mēs nebūtu vieni, Melounam gribējās viņai sacīt. Ja spēsim tikt prom no šejienes, mums tiks sniegta vislielākā palīdzība. Viņš neuzdrošinājās to pateikt. Ja nu Sjēna nodomā, ka viņš ir spiegs, ja nodomā, ka viņš ieradies, lai izmantotu vinu…

"Mums ir jāriskē," viņš sacīja.

"Mēs to nevaram! Paklausieties, tas jums nav jādara. Jums nav jāliek uz spēles dzīvība manis dēļ. Pabeidziet portretu un brauciet prom."

"Un kas notiks ar jumsT

"Jau kopš divpadsmit gadu vecuma esmu rūpējusies par sevi pati. Es paliku dzīva pēc tā, ko Dereks man nodarīja Stambulā, un palikšu dzīva arī tad, ja notiks kas ļaunāks, ja vien viņš mani pacietīs sev blakus. Bet es nepalikšu dzīva, ja Dereks uzzinās, ka esmu viņu nodevusi."

"Paklausieties." Melouns mirkli vilcinājās. To nebija iespējams pateikt saudzīgi. "Viņš ir iecerējis jūs nogalināt."

"Ko?"

"Viņam ir bijušas jau trīs sievas."

"Ko jūs runājat?"

"Visas viņa sievas bija skaistas. Bet, kad viņām apritēja gadu trīsdesmit un sāka parādīties pirmās vītuma pazīmes, viņas gāja bojā dažādos nelaimes gadījumos."

Sjēna pavēra muti, taču šķita zaudējusi runasspējas.

"Pirms katra nelaimes gadījuma jūsu vīrs nolīga slavenu mākslinieku, lai viņš uzgleznotu šīs sievietes portretu — un lai vīrs atcerētos viņu arī pēc nāves, lai viņam būtu trofeja, lai viņas skaistums kļūtu mūžīgs. Tagad pienākusi jūsu kārta."

"Es ne… Dieva dēļ, kā jūs to zināt?"

"Daļu no tā esmu dzirdējis no citiem māksliniekiem," Melouns meloja. "Bet pārējo… Tagad nav laika paskaidrojumiem. Trešajā stāvā ir kāda istaba. Vidējā gaitenī. Pusceļā pa to, kreisajā pusē."

Sjēna sakopoja domas, pūlēdamās pārvarēt šoku. "Jā, tur Dereks glabā savus darījumu dokumentus."

"Jūs esat bijusi tajā istabā? Un redzējusi dokumentus?"

"Nē, tā vienmēr ir aizslēgta. Pēc savas ierašanās šeit es reiz pajautāju, kas tur atrodas, un tā viņš man pateica."

"Tur atrodas pārējo sievu portreti."

"Tas nevar…"

"Ir tikai viens veids, kā to pierādīt."

3

Pūlēdamās apspiest bailes, Sjēna uzkāpa augšstāvā. Sāpošām kājām viņa sāka iet pa vidējo gaiteni un gandriz salēcās, kad atvērās Dereka guļamistabas durvis. Tomēr ārā iznāca sulainis, nevis Dereks. Pavirši pamājusi, Sjēna turpināja ceļu uz savu istabu, iegāja tajā un, atstājusi durvis pusvirus, noklausījās, kā sulainis aiziet.

Kad soļi kļuva arvien klusāki un pēdīgi vairs nebija dzirdami, viņa pavēra durvis plašāk, paskatījās ārā un pārliecinājās, ka gaitenis ir tukšs. Tad aizsteidzās atpakaļ pa gaiteni un paraustīja rokturi durvīm, ko bija pieminējis Čeiss. Kā jau paredzams, durvis bija aizslēgtas, tomēr Sjēnai bija vajadzējis pārbaudīt, vai tās nav atstātas vaļā. Viņa piegāja pie nākamajām durvīm, pa kurām nesen bija iznācis sulainis, iegāja iekšā un aizvēra durvis.

Dereka istabā viņa līdz šim bija iegājusi tikai vienu reizi — pirms pieciem gadiem. Atvairīdama atmiņas par to nakti, viņa redzēja, ka nekas nav mainījies. Istabā joprojām atradās antīkas mēbeles no itāliešu renesanses laikiem, arī gulta ar baldahīnu un četriem balstiem, rotātiem ar sarežģītiem kokgriezumiem. Ieraugot gultu, Sjēna sāka nervozēt vēl vairāk. Viņa pievērsās durvīm pa labi; tās veda telpā, kura viņu interesēja visvairāk. Lai gan arī tās varēja būt tikai slēgtas, viņa tomēr cerīgi paraustīja rokturi un, zaudējusi drosmi, nolieca galvu, kad durvis nepadevās. Man jādabū atslēga, viņa nodomāja.

Dereks bija ārkārtīgi akurāts. Katrai svarīgai lietai vajadzēja dublikātu, dažreiz pat vairāk nekā vienu. Vai viņš neglabātu pa rokai arī rezerves atslēgu?

Atkal ļaudamās cerībai, Sjēna pārlaida acis istabai. Viņai iepretim atradās piecsimt gadu veca Mediči kumode, kas uzjundīja vēl vairāk atmiņu par to vienīgo reizi, kad viņa bijusi šai telpā. Ar kāzām Dereks bija nogaidījis, līdz Sjēnai no sejas varēja noņemt apsējus un viņas skaistums bija radīts no jauna, kā viņš izteicās. Laulības notika pils rožu dārzā, piedalījās tikai viņi abi, mācītājs un Poters kā laulību liecinieks. Sjēna tolaik jutās bezgala pateicīga, ka ir paglābta no savas agrākās dzīves, tāpēc pat nenožēloja, ka svinības nav lielākas. Stīgu kvartets ēdamzālē spēlēja valšus. Viņi ar Dereku dejoja. Vēlāk sagrieza kāzu torti un cienāja kalpotājus. Vīra kāzu dāvana Sjēnai bija briljantu kaklarota.

Viņa atcerējās, cik smaga tā bija šķitusi, kad Dereks pavadīja viņu uz savu istabu.

Un šeit bija sākusies viņas laulības dzīves vientulība. Vairāk par visu vēlēdamās apmīļot vīrieti, ar kuru salaulāta pirms trim stundām, Sjēna tovakar tiecās viņam pretim un tad izbijās, jo Dereka degsme piepeši noplaka, pārtapa frus- trācijā un pēc tam dusmās. Viņa izmēģināja visu, lai uzbudinātu vīru. Pēdējais mēģinājums lika Derekam nogrūst viņu uz grīdas.

"Derek, tas nekas," Sjēna centās viņu mierināt. "Tā gadās. Vainīgs kāzu satraukums. Mums tikai vajag mazliet laika."

"Ej prom no šejienes."

Viņa šaubījās, vai ir sadzirdējusi pareizi. "Kā, lūdzu?"

"Ej prom! Gaiteņa galā ir istaba. Ej uz turieni. Un guli

tur."

"Bet vai tad mēs kopā…"

"Nolādēts, es teicu, lai tu ej prom!"

Pasviedis viņai rītakleitu un tik tikko ļāvis to uzvilkt, Dereks izstūma viņu gaitenī. Savā istabā Sjēna mirka asarās, pūlēdamās izprast, kas noticis. Viņa bija cerējusi aizmigt, taču nemiers neļāva viņai iegrimt miegā, un pēdīgi viņa aizgāja pa gaiteni un atvēra Dereka istabas durvis, teikdama: "Derek, ja ir kāda problēma, tad pārrunāsim to. Lai kas tas būtu, mēs varam…"

Aizcirzdams ciet kādu atvilktni, vīrs strauji pagriezās pret viņu. Dereka seju izķēmoja tik liels niknums, kādu Sjēna savu mūžu nebija redzējusi. "Vairs nekad nesper kāju šajā istabā!"

Niknā uzbrēciena apmulsināta, viņa atkāpās gaitenī. Dereks aizcirta durvis, un Sjēna apjēdza, ka vienu elli ir nomainījusi pret citu. Nākamajā rītā, satraukti gaidīdama, kas notiks tālāk, viņa ilgi vilcinājās, pirms nokāpa lejasstāvā — un tur viņu pārsteidza Dereks, sveicinādams tik laipni, it kā pagājusī nakts būtu pasakaini ievadījusi viņu kopdzīvi. Notikušo viņi nepārrunāja nekad. Nekad vairs nemēģināja nodarboties ar seksu. Un Sjēna vairs nekad negāja Dereka istabā. Bija daudz prātīgāk to nedarīt, bija daudz labāk, ja Dereks nedusmojās.

Tomēr viņa nebija aizmirsusi, cik strauji Dereks toreiz aizcirta atvilktni.

It kā kaut ko slēptu.

Tagad viņa piegāja pie Mediči kumodes. Atvēra virās iestiprinātos paneļus un izvilka vidējo atvilktni. Tajā atradās kašmira svīteri. Vairāk nekā.

Es esmu maldījusies.

Zaudējusi dūšu, viņa pagriezās, lai atstātu istabu. Tomēr viņš izskatījās tā, it kā kaut ko slēptu, viņa klusībā atkārtoja. Kur?

Varbūt tas nav atvilktnē iekšā.

Varbūt…

Sjēna paklaudzināja pa atvilktnes dibenu. Skaņa bija dobja. Viņa pārvilka ar pirkstiem pa atvilktnes iekšpusi, gar tās apakšu un saspringa, sataustījusi dziļumā slēdzīti. To nospiežot, atvērās slepens vāciņš. Viņa virzīja trīcošo plaukstu augšup. Seklā nodalījumā atradās dažādu valstu pases, pistole un atslēga zelta ķēdītē.

Ņemdama atslēgu, Sjēna sarauca pieri, jo roka ietrīcējās vēl stiprāk. Viņa aizspieda nodalījuma vāciņu, aizbīdīja atvilktni ciet, aizvēra kumodes paneļus un apcirtās apkārt, jo pa gaiteni kāds tuvojās. Durvju rokturis pagriezās, un viņa steigšus notupās aiz liela, polsterēta atzveltņa. Aizturēja elpu. Ja ienāks Dereks… Ja atradīs viņu…

Durvis atvērās. Ienācējs šķērsoja telpu un iegāja van- nasistabā. Mirkli vēlāk iznāca no tās, pagāja garām atzveltnim, atstāja istabu un aizvēra durvis.

Sjēna uzelpoja. Tā droši vien bija istabene, ienesa van- nasistabā tīrus dvieļus vai ko tamlīdzīgu, viņa nodomāja. Kājas no tupēšanas sāpēja vēl vairāk. Ar pūlēm piecēlusies, viņa ieklausījās, vai pa gaiteni kāds staigā. Neko nedzirdējusi, viņa piesteidzās pie durvīm pa labi, izmēģināja atslēgu un juta, kā paātrinās elpa, kad slēdzene padevās. Mokoši apzinādamās, ka šis ir pats svarīgākais slieksnis, kādu viņa jebkad pārkāps, Sjēna atvēra durvis, iegāja iekšā, aizvēra durvis aiz sevis un ieraudzīja kaut ko tādu, kas vairāk par visu atgādināja rēgus.

4

Šo ilūziju pastiprināja pustumsa, kas valdīja telpā. Āra gaismai šeit neļāva iekļūt biezas drapērijas. Tieši pretim Sjēnai biezajā mijkrēslī itin kā lidinājās vairāku sieviešu sejas. Sjēna pazina savu portretu, ko gleznojis Čeiss, taču vēl biedējošāka bija sajūta, ka viņa redz pati savus spoguļattēlus, — tik līdzīgi viņai bija arī pārējie portreti. Bet kā tas iespējams, ja viņa nekad nav tiem pozējusi? Nospiedusi elektrības slēdzi kreisajā pusē, Sjēna samiedza acis spilgtajā gaismā un ar augošām šausmām raudzījās portretos.

Tur bija septiņi — viens viņas portrets un vēl trīs portretu pāri, katru veidoja ģīmetne un pliknis pilnā augumā. Katrā portretu pārī bija jaušams cita mākslinieka stils. Tomēr sejas bija biedējoši līdzīgas, ar vienādu veidolu un proporcijām. Arī matu sakartojums nepārprotami bija viens un tas pats; tāds, kādu allaž pieprasīja Dereks. No tālienes vai ēnā šīs sievietes varētu noturēt par Sjēnu. Un Sjēnu varētu noturēt par šīm sievietēm. Ak Dievs, viņa nodomāja, un drebēdama tuvojās portretiem. Daži bija gleznoti eļļā, citi ar akvareļu krāsām. Signatūras uz tiem apstiprināja, ka katru pāri gleznojis cits mākslinieks. Viņu vārdi veidoja divdesmitā gadsimta gleznotāju panteonu, tie bija tik slaveni, ka tos pazītu pat cilvēki; kuri necik daudz nezina par mākslu.

Arī gadskaitļi līdzās signatūrām vēstīja ko satraucošu. Pirmais portrets bija gleznots pirms piecpadsmit gadiem, otrais — septiņus gadus vēlāk, trešais — trīs gadus pēc tam. Taču sejas portretos bija vienā un tai pašā vecumā — ap trīsdesmit gadiem; tātad, ja vien katrā portretu pāri bija atainota reāla sieviete, gleznotājs ikreiz bija izmantojis citu modeli. Izbijusies vēl vairāk, Sjēna ievēroja, ka trešais portretu pāris gleznots tai gadā, kad Dereks viņu izglāba Milānā. Žēlīgais Dievs, viņa domāja. Mana priekšgājēja viņam apnika, tiklīdz viņas sejā parādījās pirmās vītuma pazīmes. Dereks atbrīvojās no viņas un izraudzījās jaunāku, līdzīgu viņai, līdzīgu viņām visām, — mani.

Taču, kad Dereks pirms pieciem gadiem ieradās pie Sjēnas viesnīcā, kāpēc viņš nepārdomāja, ieraudzījis viņas iekritušos vaigus un sadauzīto seju? Sjēna nodrebēja, atcerējusies plastikas ķirurgu, kas toreiz gaidīja pilī. Viņš bija apsolījis, ka noslēpšot sitienu radītās rētas. Kad tika noņemti apsēji, Sjēna bija manījusi, ka izskatās mazliet citādi — ne labāk, ne sliktāk, tikai citādi, piemēram, vaigukauli nedaudz izcilnāki, — taču bija uzskatījusi to par neizbēgamām operācijas sekām. Tagad viņa apjēdza: ak Dievs, Dereks ir licis ķirurgam padarīt mani līdzīgāku šīm sievietēm!

Viņa pārlaida baiļpilnu skatienu telpai, juzdamās tik nosalusi, ka klabēja zobi, un ieraudzīja pie pārējām sienām fotogrāfijas. Dažas bija melnbaltas, citas krāsainas. Dažās redzams sejas tuvplāns, citās — ļaužu grupa. Dažas uzņemtas brīvā dabā, citas — greznās iekštelpās. Taču visām bija viens kopsaucējs: tajās bija redzama viena un tā pati sieviete. Bērnības fotogrāfijās viņu bija pagrūti sazīmēt, toties pusaudzes gadu un jaunības fotoattēlos vaibstus varēja pazīt nepārprotami.

Viņa ir līdzīga man, Sjēna domāja. Tāpat kā pārējās sievietes portretos. Nē, nepareizi. Es spriežu ačgārni. Mēs esam līdzīgas viņai. Tāpēc Dereks izraudzījies mūs.

Bet, Dieva dēļ, kas viņa tāda ir? Plauktos rindojās sieviešu kurpes. Viņas kurpes, Sjēna aptvēra. Manekeniem bija uzvilkti grezni tērpi. Viņas tērpi, Sjēna nodomāja. Viņa paņēma ādas vākos iesietu albumu, atvēra to un notrīcēja, ieraudzījusi dzimšanas apliecību ar Kristīnas Gabrielas Bel- lazaras vārdu. Dereka māsa?

Dzimusi Romā 1939. gada 14. maijā.

Gadu pēc Dereka dzimšanas.

Pārlaidusi izmisušu skatienu fotogrāfijām pie sienas, Sjēna pamanīja vēl vienu kopīgu iezīmi — nevienā no fotoattēliem šī sieviete nebija veca. Sirdij neganti dauzoties, Sjēna atšķīra albumu pie pašām beigām un uzgāja dokumentu, kuram loģiski jāatrodas šāda albuma noslēgumā, ja tas sākts ar dzimšanas apliecību: tur bija miršanas apliecība. Pēdējā lappusē ielīmēts sadzeltējis izgriezums no kādas Romas avīzes. Vecāki savā laikā bija likuši Sjēnai mācīties itāliešu valodu. Viņa bez pūlēm varēja izlasīt īso tekstiņu.

Kristīna Gabriela Bellazara (uzvārds liecināja, ka viņa nav bijusi precējusies) bija mirusi Romā 1969. gada 10. jūnijā, nokritusi no viesnīcas divdesmitā stāva balkona. Sjēna mirkli rēķināja. Kristīnai bijis trīsdesmit gadu.

Tikpat, cik man, Sjēna nodomāja. Tikpat, cik šīm sievietēm portretos. Ar šausmām, kas stindzināja dvēseli, viņa kā neredzama spēka vadīta pagriezās pret istabas stūri, kur ieraudzīja antīku galdiņu, uz kura stāvēja urna. Urna šķita gadsimtiem sena, izbalējušā apgleznojumā bija redzamas jaunavas, kas zviln pie strauta idilliskā mežā. Sjēnai nebija nekādu šaubu par to, kā pelni atrodas šajā urnā, un tikpat nešaubīgi viņa zināja, ko Dereks ar viņu izdarīs, ja atklās, ka viņa ielauzusies šajā svētnīcā. Dereks negaidīs otrā portreta pabeigšanu. Viņš nogalinās Sjēnu tūlīt.

5

Iedama lejup pa kāpnēm, Sjēna jutās pārliecināta, ka ikviens sulainis un sargs, kam viņa dodas garām, nojauš šīs bailes, kuras viņa cenšas apspiest. Par spīti sāpēm stilbos, viņa juta panisku tieksmi skriet, taču neviens neveltīja viņai savādus skatienus, ķermenis pakļāvās gribas piepūlei, un gaita palika šķietami bezrūpīga.

Iegājusi verandā, viņa ieraudzīja, ka Čeiss izvēlējies eļļas krāsas, nevis temperu. Viņš bija nostiprinājis audeklu uz molberta un skicēja. No durvju puses Sjēna nevarēja saskatīt audeklu. Viņai arī bija vienalga. Pats svarīgākais bija aizvest Čeisu uz kādu vietu, kur varētu parunāt, nebaidoties no mikrofoniem.

Čeiss palūkojās uz Sjēnu un satrūkās, ieraudzījis viņas sejas izteiksmi.

"Man ienāca prātā, ka varbūt derētu pozēt ārā," Sjēna teica —ja nu kāds noklausītos.

"Ak tā?"

"Pirmais portrets ir gleznots telpās. Otrajam vajadzētu citādu fonu. Uz terases ir kāda vieta, kas, manuprāt, būtu piemērota."

"Parādiet to man."

Sjēna saņēma viņu aiz delma, vezdama sev līdzi, un Čeiss bažīgi sarauca pieri, juzdams, kā dreb viņas pirksti.

Viņi izgāja saules apmirdzētajā terasē, un Sjēna veda Čeisu uz stūri pie akmens balustrādes. "Šeit," viņa sacīja. "Tā." Viņa izlikās demonstrējam pozu un reizē pieklusināja balsi. "Kā jums šķiet, vai mūs var noklausīties?"

Tālumā notarkšķēja ložmetēja kārta.

"Nē. Bet, ja paliksim laukā pārāk ilgi, tas būs aizdomīgi. Ko jūs atradāt?"

"Vai jūs runājāt nopietni, piedāvādamies aizvest mani no šejienes?"

"Pilnīgi nopietni."

"Jūs tiešām domājat, ka ir tāda iespēja?"

"Citādi es nemaz nemēģinātu. Bet, ja jūs paliksiet šeit, iespēju nebūs vispār."

Vārdi izskanēja bez kavēšanās. "Dariet to."

"Vai tas, ko redzējāt, bija tik ļauni?"

"Dariet to pēc iespējas ātrāk."

"Šajā pēcpusdienā," Čeiss sacīja.

Apjausma, ka notikumi tik strauji paātrinās, radīja reiboni. "Kā?"

Kad Čeiss to pateica un paskaidroja, kas viņai būs vajadzīgs, galva Sjēnai sareiba vēl stiprāk.

6

Laiks vēl nekad nebija ritējis tik ātri un reizē tik gausi. Sjēna jutās tā, it kā slīdētu tajā uz priekšu un atkal kristu atpakaļ. Pēkšņi klāt bija pusdienlaiks. Rīta cēliens bija aizskrējis vēja spārniem, bet maltīte šķita turpināmies mūžīgi. Iegriezās Dereks, lai izteiktu sajūsmu, cik daudz darba paveikts šajā rītā, un Sjēna pūlējās neizskatīties apjukusi, prātodama, par ko gan viņš runā. Darbs? Nekāds darbs nebija padarīts. Bet, kopā ar Čeisu atgriezusies verandā, viņa aptvēra, ka visu rītu ir pārāk raizējusies par ko citu un nav pievērsusi uzmanību tam, cik daudz paveicis Čeiss.

Skice bija pabeigta. Tajā viņa bija redzama līdz viduklim, kaila, uz balta fona, taisni izslējusies, rokas saliktas aiz muguras, acis izaicinoši pievērstas skatītājam. Fons, kurā nebija nekādu sīkāku detaļu, radīja iespaidu, ka viņa ir noskaitusies par šo piespiedu izrādīšanos un tāpēc attālinājusies no savas apkārtnes; miesa ir šeit, bet gars jūdzēm tālu prom.

Tas nebija pārspīlējums. Sjēna tik ļoti baidījās par to, ko abi drīz mēģinās darīt, ka apkārt viss šķita miglā tīts. Pat Čeiss likās netverams kā dūmi, un Sjēna tikpat kā neapzinājās, ka puskaila stāv viņa priekšā. Vienīgā realitāte bija viņas iztēlē, prātojot par nākotni. Pār augumu pārskrēja šermuļi, bet nejau tāpēc, ka viņa bija kaila.

Varbūt tāds plāns nekur neder, viņa domāja. Varbūt mums nevajadzētu mēģināt.

Tomēr tas man jādara. Tā ir mana vienīgā iespēja.

Bet varbūt mums derētu pārdomāt visu rūpīgāk. Varbūt šis nav īstais brīdis. Varbūt vajadzētu nogaidīt labāku…

Viņa atjēdzās, izdzirdusi ložmetēju kārtas, kas dārdēja poligonā. Veranda it kā materializējās ap viņu. Migla izklīda. Tagad Sjēna apzinājās, ka Čeiss viņu vēro, ka strauji paceļ otu pie audekla.

Logu rūtis sadrebināja tāls sprādziens. Tūdaļ pēc tam stikli ietrīcējās no cita trokšņa — tuvodamies dunēja helikopters.

7

Pabīdījis brilles augstāk uz deguna, Poters raudzījās lejup, uz pils mūriem, kokiem, dīķiem un dārziem. Helikopteram laižoties zemāk, tie itin kā auga lielāki. Kļuva saredzamas sīkas cilvēku figūriņas, sargi pie ieejām, patruļnieki, dārznieki, kas uzkopa apkārtni, kalpotāji, kuri steidzās savās gaitās. No izmēģinājumu poligona pacēlās sprādziena dūmi.

Toties nolaišanās laukumā nemanīja nekādu rosību. Tur nepulcējās sargi; nebija neviena sagaidītāja. Dereks jau sen būs izdzirdis helikopteru tuvojamies. Viņam būtu bijis gana laika mest mieru savam darāmajam un doties uz laukumu, lai sagaidītu Poteru. Taču Dereks jau nemēdz tā rīkoties, Poters domāja, svildams aizvainojumā. Nē, Derekam patīk, ja citi nāk pie viņa. Lai kā viņu interesētu Potera ziņojums, viņš nemūžam nepazemosies tiktāl, lai izrādītu, cik ļoti atkarīgs ir no Potera palīdzības. Uz visiem viņš skatījās no augšas.

Tikai ne uz mākslinieku, Poters nikni nodomāja. Jā, Melounam nu gan Dereks bija gatavs piekāpties. Poters bija redzējis, kā Dereks pavēl saviem vīriem nošaut cilvēku par to, ka tas paudis daudz mazāku nekaunību nekā Melouns, un tomēr Dereks samierinājās ar Melouna uzvedību, jo viņam bija vajadzīgi portreti. Poteram nebija ne jausmas, kāpēc Derekam tik ļoti vajag šos portretus. Ja Dereks grib tikt vaļā no savām sievām, lai notiek. Varētu safotografēt dažus momentuzņēmumus par piemiņu no veciem laikiem, bet pēc tam sarīkot nelaimes gadījumu. Taču šī apsēstība ar portretiem bija neizprotama un bīstama. Šajā rītā, kad Poters pa drošu telefona līniju bija sniedzis Derekam provizorisku ziņojumu, viņš bija dzirdējis arī par starpgadījumu iepriekšējā vakarā, par Melouna nozušanu un par Dereka aizdomām, ka Melouns mēģinājis noskaidrot, kas atrodas Klosteri. Viltus trauksme, Dereks bija teicis.

Kļūda, Poters nodomāja. Starpgadījums bija noticis ļoti piemērotā laikā — kad viņi bija prom. Un izskaidrojums bija pārlieku sarežģīts. Poters nolēma veikt sīku izmeklēšanu un pieķert Melounu pretrunīgos apgalvojumos. Piemēram, ja jau māksliniekam pēkšņi bija uznākusi iedvesma nakts vidū skicēt savā darbistabā, tad būtu vajadzējis iedegt tur gaismu, bet vai sargiem bija pajautāts par to, vai kāds no viņiem manījis verandā gaismu?

Es uzrādīšu misēkļus viņa stāstā, Poters nozvērējās. Mums nemūžam nevajadzēja ar viņu ielaisties. Kad sodījām viņu par liegšanos pieņemt līgumdarbu, bija jāpieliek punkts. Neesmu aizmirsis, kā viņš panāca, lai Dereks kritizē mani poligonā. Vai desmit reižu esmu pataisīts par muļķi. Nu vairs tas nenotiks. Tagad ir mana kārta.

Kad helikopters piezemējās, Poters atsprādzēja drošības jostu un atgrūda vaļā lūku, nepacietīgi gaidīdams, kad rotori beigs griezties un viņš varēs kāpt ārā, lai uzmeklētu Dereku. Rotējošo lāpstiņu kaukoņa griezās viņam ausīs. To saceltais vējš dzēla acīs un plivināja viņa plānos matus. Tad Poters vairs nespēja nociesties. īsā auguma pēc viņam bija grūti izkāpt, uz betonētā laukuma viņš bija spiests nolēkt. Cieši satvēris portfeli, viņš lēca, ieliekdamies ceļos. Lai gan augumā neliels, Poters piesardzīgi pieliecās, skriedams zem rotējošām lāpstiņām. Juzdams to radītās gaisa plūsmas spiedienu, viņš steidzās uz ieroču izmēģinājumu poligonu.

Taču kāda skaņa aiz muguras lika viņam apstāties. Sauciens? Tas tak nav iespējams, viņš sev teica. Viņš atradās tik tuvu helikopteram, ka rotoru rūkoņa nomāktu jebkuru troksni. Un tomēr viņš jutās pārliecināts, ka dzirdējis apslāpētu saucienu. Viņš neizpratnē atskatījās uz helikopteru. Nule Poters nebija ticējis savām ausīm, bet tagad nespēja ticēt savām acīm.

,8

/

Kad Melouns saklausīja tuvojamies helikopteru, roka ar otu sastinga virs audekla. Prātu apsvilināja izbailes — šķita, tūdaļ plīsīs kāds asinsvads. Tad sirds salēcās, reizē liekot strauji sakustēties visam augumam. Viņš pagriezās pret Sjēnu, kas nekustīgi skatījās uz logiem, aiz kuriem arvien skaļāk dūca helikopters.

"Klāt ir," Melouns noteica.

Likās, Sjēna nav viņu dzirdējusi. Automātiskām kustībām viņa uzvilka svīteri, neatraudama acis no logiem.

"Vai tu esi gatava?"

Viņa joprojām neatbildēja.

Augošā nemierā Melouns nolika otu un piegāja pie Sjēnas.

"Paskaties uz mani." Pielicis plaukstu Sjēnai pie vaiga, Melouns pavērsa viņas seju pret sevi. "Ja mēs gribam to darīt, tad jārīkojas tūliņ." Viņš vairs nebēdāja par paslēptiem mikrofoniem. Ja šis mēģinājums neizdosies, noklausītā saruna būs mazākā no viņu problēmām.

"Nebiju gaidījusi, ka man būs tik bail."

"Ja paliksi šeit, tu mirsi. Ilgāk mēs nevaram gaidīt. Mums jārīkojas."

Helikopters tuvojās.

Tagad Sjēna lūkojās viņā tikpat cieši, kā viņš visas šīs nedēļas bija pētījis Sjēnu. Viņas acīs liesmoja apņēmība. "Jā."

Viņa bija paklausījusi Melouna teiktajam un sandaļu vietā uzvilkusi zemas kurpes. Nu viņa sekoja Melounam uz durvīm, vērodama, kā helikopters laižas lejup. Par spīti attālumam, aiz lūkas pleksistikla bija skaidri saredzami Potera īdzīgie vaibsti. Cik noprotams, viņš bija vienīgais pasažieris. Nolaišanās laukumā neviens negaidīja. Daži patruļnieki īsi paskatījās uz helikoptera pusi. Vairums no viņiem gāja tālāk savās gaitās.

Melouns paķēra līdzi skiču bloku, lai izskatītos, ka viņi ar Sjēnu izgājuši laukā, lai strādātu.

Helikopters nolaidās.

Viņi izgāja no verandas, šķērsoja terasi un pa akmens kāpnēm nokļuva pie celiņa, kas veda uz Klosteri.

Melouns dzirdēja Sjēnas straujo elpu. Taču arī viņam pašam krūtis cilājās tik drudžaini, ka viņš saprata — nejau tikai Sjēnai draud aizrauties elpa.

Viņiem ceļā nostājās sargs. "Jūs nedrīkstat tuvoties Klosterim."

"Mums jārunā ar misteru Poteru." Sjēna pamāja uz helikopteru, no kura patlaban izlēca Poters un pagriezās uz Klostera un poligona pusi. "Aleks!" Helikoptera rūkoņa neļaus Poteram viņu sadzirdēt, bet sargs nodomās, ka viņa patiešām grib piesaistīt Potera uzmanību.

"Mēs zaudēsim visu atlikušo dienu, ja…" Sjēna ar roku pamāja uz helikoptera pusi. "Aleks!"

Taču Poters jau steidzās uz Klostera pusi.

"Aleks!" Sjēna sauca vēlreiz un sāka iet ātrāk.

Melouns redzēja, ka pārējie šur tur stāvošie sargi nepievērš viņiem uzmanību.

"Aleks!" Sjēna metās skriet, Melouns viņai sekoja.

Helikopters bija tikai piecdesmit jardu attālumā. Pilots vēl nebija izslēdzis motorus. Rotoru lāpstiņas turpināja griezties. / '1

Sargs viņiem aiz muguras kaut ko uzsauca, rupjo balsi apslāpēja helikoptera rotoru kaukoņa.

Melouns iztēlojās, kā sargs sarauc pieri un tad noņem no pleca ieroci. Bet vai viņš uzdrīkstēsies šaut? Helikopters atrodas tieši viņa ugunslīnijā. Viens no mērķiem ir viņa bosa sieva. Tāpēc viņš krietni padomās, pirms šaus. Tikmēr helikopters bija vēl tuvāk, atlicis trīsdesmit jardu. Sjēna bija mērķis, kas liek sargam vilcināties, toties Melouns bija kaut kas pavisam cits. Viņš juta, kā āda uz muguras starp lāpstiņām kļūst auksta un saspringst, gaidot lodi, kura sadragās mugurkaulu.

Skriedams, cik jaudas, Čeiss centās sev iegalvot, ka šīm bailēm nav pamata. Sargam nebija iemesla domāt, ka viņi skrien uz helikopteru. Vai kādam no sargiem vispār ir pateikts, ka Melouns reiz bijis helikoptera pilots? Sargam rūpēja tikai viens — neielaist viņus aizliegtajā teritorijā.

"Aleks!" Sjēna iesaucās vēlreiz.

Brīdinoši iekliedzās otrs sargs.

Divdesmit jardu.

Pārsteidzošā kārtā, par spīti helikoptera troksnim, Poters bija sadzirdējis saucienu un pagriezās.

Lai gan viņā šobrīd plosījās pavisam citas emocijas, Melouns īsu sekundes daļu izbaudīja gandarījumu, redzot, kā Poteram izbrīnā paveras mute. Tad viņi ar Sjēnu sasniedza helikopteru. Uz viņu pusi joņoja sargs. Kamēr Melouns saķērās ar sargu un notrieca viņu zemē, Sjēna darīja to, kas viņai likts. Neatskatīdamās, nestomīdamās viņa iekāpa iekšā pa atvērto lūku. Melouns izlaida viņu no acīm un metās uz durtiņām pilota pusē, kamēr pārsteigtais pilots skatījās uz otru pusi, uz Sjēnu. Steigšus atsprādzējis pilota drošības jostu, Melouns izrāva viņu ārā. Nojauzdams, ka šurp jau skrien sargi, viņš apsēdās pie vadības pults, piesprādzēja jostu un palielināja tukšgaitā rūcošo rotoru apgriezienus. Redzēdams, ka pieaugošais troksnis un vējš liek Poteram spert dažus grīļīgus soļus atpakaļ, Melouns izbaudīja vēl vienu tīksmu sekundes daļu, taču, kad viņš nospieda sviras, tuvās uzvaras apziņa izplēnēja, jo helikopters ar pūlēm pacēlās piecas pēdas gaisā, noslīga atpakaļ laukumā, neveikli pacēlās atkal un, kā klausīdams pats saviem nodomiem, pagriezās uz pils pusi.

9

"Piesprādzējies!" Melouns uzsauca. Sjēna neveikli centās aizsprādzēt drošības jostu. Adrenalīns un skaļā rēkoņa, kas plūda iekšā pa vaļējām lūkām, spieda viņu kliegt. "Es baidījos, ka mēs nogāzīsimies!" "Viss ir kārtībā! Nav no kā…" "Uzmanīgi! Mēs…"

Lidojot pils virzienā apmēram divdesmit pēdu augstumā, Melouns strauji virzīja helikopteru augšup, un sajūta bija tāda, ka kuņģis pieplok pie mugurkaula.

Sjēna ievaidējās.

Pūlēdamies uzņemt augstumu, Melouns redzēja, kā pils augšējie stāvi brāžas viņam pretim. Vēl tikai trešais stāvs! Un tad viņa priekšā palika vienīgi dūmakainās debesis. Pēkšņi viņš sajuta triecienu, kaš lika helikopteram nodrebēt.

"Kas tas…"

"Kaut kas atsitās pret stūres propelleri!"

"Kaut kas?"

"Viņi šauj!"

Vadības paneli satricināja vēl viens trieciens. Helikopters sagriezās pa kreisi, priekšgals sasvērās lejup, un Sjēna gandrīz izlidoja ārā pa lūku, viņu noturēja tikai drošības josta.

"Aizver lūku!" Melouns iekliedzās.

"…Cenšos!"

Lai gan Melouns baidījās par Sjēnu, viņš neuzdrošinājās turp skatīties; visu viņa uzmanību prasīja helikoptera vadīšana. "Vai vari to aizsniegt?"

"Laikam… rokā ir!"

Ar acs kaktiņu Melouns redzēja, ar kādām izmisīgām pūlēm Sjēna aizvelk ciet lūku. Troksnis spēji noplaka. Tikpat spēji Melouns izlīdzināja helikoptera gaitu. Aizcirtis savu lūku, viņš mirkli priecājās par šo nosacīto klusumu, motoru rēkoņa bija mazinājusies tiktāl, ka viņiem ar Sjēnu vairs nevajadzēja kliegt.

Melouns aplūkoja nepazīstamās sviras, kas bija viņu mulsinājušas toreiz, kad viņš tika vests uz Bellazara pili.

Pilots netika tās izmantojis, tāpēc Melounam nebija ne jausmas, kādam nolūkam tās kalpo, taču šobrīd nebija laika eksperimentēt — helikoptera motori grasījās noslāpt. Lidojot pār laukiem un akmens žogiem, Melouns juta, ka vadības sviras pretojas viņa rokai. Priekšā pacēlās augsts, cipresēm apaudzis pakalns. Viņš cēla helikopteru augstāk, taču tas klausīja gaužām kūtri.

"Kas noticis?"

Melouns satraukts pētīja vadības paneli. "Eļļas līmenis krītas. Kāda lode būs trāpījusi…" Viņš virzīja helikopteru uz pakalna zemāko daļu. Par mata tiesu ticis pāri korei, viņš saviebās no jauna trieciena, kad viena no helikoptera sliecēm skāra cipreses galotni.

"Vai mēs…" Sjēnas balsī skanēja šausmas.

"Nē! Ja man radīsies kaut vai mazākās aizdomas par avāriju, es vispirms nolaidīšos zemē!"

"Bet mēs netiksim pietiekami tālu prom! Mēs vēl esam virs Dereka īpašumiem! Viņš…" Sjēna paskatījās pa lūku. "Dūmi!"

No motora vēlās melni dūmu mākoņi.

"Ja mums izdosies palikt gaisā vēl mazliet ilgāk…" Melouns pārbaudīja vadības paneļa kompasu. "Priekšā ir mazs lidlauks."

"Kur? Es neredzu."

"Nākamajā ielejā."

"Kā tu zini?"

Kosumelā, kad Melouns bija piekritis sadarboties ar Džebu, viņi bija izstrādājuši vairākus glābšanās plānus gadījumam, ja Melounam rastos izdevība aizvest Sjēnu no Bellazara.

Saskaņā ar vienu plānu vajadzēja tikt līdz kādai Nicas kafejnīcai, kuras īpašnieks, CIP ārštata darbinieks, paslēptu Melounu un Sjēnu, līdz ierodas Džeba komanda. Otrs plāns paredzēja doties uz Kannām un sazināties ar izpriecu jahtu iznomātāju, kas dažreiz pildīja Pārvaldes uzdevumus. Taču abas šīs vietas atradās pretējā virzienā. Melouns lidoja uz iekšzemes, nevis jūras pusi, un tāpēc atlika viena no pēdējām iespējām — lidlauks, par kuru bija stāstījis Džebs un kura koordinātas Melouns bija ielāgojis. Džebs bija apsolījis, ka viņus tur gaidīs pilots un maza lidmašīna. "Ja tiksi līdz lidlaukam," Džebs bija teicis, "tad būsi tikpat kā laukā no valsts."

"Es nesaprotu," ierunājās Sjēna. "Kā tu zini par to lidlauku?"

4 'Nav laika skaidrot."

"Tu zināji par Dereka sievu portretiem." Helikopters strauji slīdēja lejup, un viņai aizrāvās elpa. "Kā tu tik daudz uzzināji par…"

Melouns cīnījās ar svirām. "To es tev pateikšu, tiklīdz būs mazākā izdevība…"

"Ak Dievs, vai tu esi…"

"Kas?"

"Spiegs?"

10

Poligona mehāniķis patlaban notēmēja vēl vienu raķeti uz tanku, kad Bellazars saspringa, dzirdēdams šāvienus pie pils. Izrāvis kādam sargam no rokas pistoli, viņš metās skriet pa celiņu, kas gar dzīvžogu veda uz Klosteri. Pārliecinājies, ka Klosterim neviens neuzbrūk, viņš joņoja prom pa citu taku, kas veda uz pili, un apstājās kā zemē iemiets, pārsteigumā ieraudzījis, ka virs nama šūpojas helikopters, jumtu gandrīz skar tā nolaišanās slieces, bet sargi uz to šauj.

"Kas te notiek, velns parāvis?"

Ieraudzījis pa labi Poteru, Bellazars steidzās pie viņa.

Poters nolūkojās pakaļ helikopteram, zilimelns no dusmām. "Viņi to nozaga!"

"Par ko tu runā?"

"Melouns un jūsu sieva! Tajā helikopterā ir viņi!"

"Sjēna?"

"Viņi sagaidīja, līdz es atlidoju! Pilots vēl nebija paguvis izslēgt motoru, kad viņi piemānīja sargu, iestāstīdami, ka grib runāt ar mani! Un tad ņēma un pacēlās gaisā!"

Bellazars bija tik apstulbis, ka nespēja parunāt.

"Es jūs brīdināju!" Poters gandrīz vai raudāja. "Es teicu, ka viņam nevar uzticēties!"

Helikopters uz mirkli nozuda aiz pils. Tad parādījās labajā pusē, jau attālinādamies. Korpuss zvārojās, motors sprauslāja. No tā vērpās melni dūmi.

"Mēs tam trāpījām!" paziņoja viens no sargiem.

"Viņš ir jūs apmuļķojis!" Poters kliedza. "Kā jums šķiet, kas notika visu to laiku, kad viņi abi bija kopā?"

"Tu mani nesaukāsi par muļķi!" Bellazars ietrieca dūri Poteram pakrūtē; Poters salīka un saļima ceļos.

Kampdams elpu, Poters paskatījās augšup, brilles bija sašķiebušās, seja savaikstīta sāpēs. "Varbūt jums labāk vajadzētu saprast…" viņam izdevās ievilkt elpu, "…kurš ir jūsu draugs un kurš ienaidnieks."

Tālumā joprojām sprauslāja helikoptera motors.

Bellazars strauji pacirtās pret sargiem. Pēc pusstundas bija jāatgriežas otram helikopteram ar laboratorijas ierīču kravu. Tikmēr dzīties pakaļ Melounam un Sjēnai varēja tikai ar automašīnām. Bellazars izkliedza pavēles.

Kamēr sargi metās pildīt rīkojumus, Poters ievaidējās. Piespiedis roku pie pakrūtes, viņš pūlējās izslieties taisni. "Ja nemaldos…" viņš ar mokām dabūja vārdus pār lūpām, "… runa nav tikai par Melounu un jūsu sievu. Runa ir par to, ko viņš vakar ir redzējis Klosterī."

Bellazars piemiegtām acīm vēroja dūmus, kas tālumā vilkās nopakaļ helikopteram. Bojājums pagausināja tā ātrumu pietiekami, lai attālums starp helikopteru un automašīnām nekļūtu pārāk liels. Pēc dūmu grīstēm sekot būs viegli.

"Palīdzi man viņus noķert!"

» >

11

Sviras bija kļuvušas tik nekustīgas, ka Melouns ar grūtībām spēja tās pārbīdīt. Helikopters laidās arvien zemāk. Pēkšņi tas zaudēja augstumu par veselām desmit pēdām, turklāt ar tādu sparu, ka Melounam likās — plaušas ielec rīkles galā. Vajadzēja visus spēkus, lai neļautu helikopteram laisties vēl zemāk. Taču, lai kā viņš pūlētos, gaitu nebija iespējams izlīdzināt. Mirkli viņš atkal bija Panamā un centās savaldīt savu sašauto helikopteru. "Turies! Atrodi kādu līdzenu vietu, kur mēs varētu nolaisties!"

"Es tādu neredzu!"

Paskatījies lejup, tādu neredzēja arī Melouns. Viņi atradās virs klinšainas, krūmiem izraibinātas nogāzes. Pāri kalna virsotnei helikopters netiktu nemūžam. Vadības sviras spēcīgi notrīcēja. Ja viņš tagad nelaidīsies lejā, helikopters pieņems lēmumu pats. Izmantodams visas iemaņas, kādas vien spēja atcerēties, Melouns izveda helikopteru no reibinošas spirāles, virzīja to gar nogāzi, ieraudzīja spraugu starp klintsbluķiem, deva pēdējo apņēmīgo komandu tiepīgajām svirām un ar sparu laidās lejup.

No trieciena viņam noklabēja zobi. Nelikdamies zinis par sāpēm, kas izšāvās caur žokli, Melouns izslēdza motorus, atsprādzēja drošības jostu un pagriezās pret Sjēnu. Viņas galva bija noliekta. Ak Dievs, vai viņa…

Taču, pirms šī doma bija izdomāta, viņa pacēla plaukstu pie skausta un paberzēja to, šūpodama apreibušo galvu.

"Vai tev nekas nekaiš?" Melouns steigšus noprasīja.

"…Galva sāp."

"Mums jātiek prom no šejienes." Viņš ieklepojās melnajos dūmos, kas vērpās apkārt, svilinādami rīkli. "Helikopters var eksplodēt."

Tas piesaistīja Sjēnas uzmanību. Uzmetusi Melounam vēl vienu aizmiglotu skatienu, viņa piepeši atžirga, atsprādzēja jostu, mēģināja atgrūst vaļā lūku savā pusē. "Iestrēguši! Neveras…"

Melouns izmisīgi mēģināja atvērt lūku sev līdzās un novaidējās, atskārtis, ka arī tā ir iestrēgusi, jo durvis no trieciena sagriezušās. Sviedri dzēla acīs, kad viņš sasprindzināja spēkus līdz pēdējai robežai, nervi atslāba, kad lūka negribīgi pavērās. Piezemēšanās trieciens bija saliecis vienu rotora lāpstiņu. Rotējot tā bija atsitusies pret lielu akmeni un sastingusi uz vietas, nobloķējot rotoru tā, ka nespēja kustēties arī pārējās lāpstiņas. /

Vismaz nav jābēdā par to, ka viena no tām, zaudējusi vadību, var nocirst man galvu, viņš nodomāja.

Viņam jau tāpat pietika, par ko bēdāt. Izlēcis ārā un pagriezies, lai satvertu Sjēnas roku un palīdzētu viņai izkāpt, Melouns ieraudzīja, ka melnajā dūmu mutulī helikoptera augšpusē plaiksnās sarkanas liesmas. Motors nebija tikai pārkarsis; tas dega. Jēziņ, ja uguns sasniegs degvielas tvertni…

Nolēkusi zemē, liesmas pamanīja arī Sjēna, un viņas paniskais skatiens liecināja, ka Melounam nemaz nav jāmudina, lai viņa skrien, cik tālu un ātri vien var. Viņi joņoja, mezdami līkumus ap laukakmeņiem, brāzdamies pa nogāzi gar krūmiem. Melouna kakls, eļļaino dūmu sakairināts, iesāpējās vēl vairāk no straujās, dziļās, asās elpas. Kāju muskuļi bija sasprindzināti līdz pēdējam. Sjēna viņam līdzās pūlējās skriet ātrāk.

Izdzirdis aiz muguras spalgu šņācienu, Melouns to pazina — liesmas bija sasniegušas izlaistīto degvielu. Priekšā pēkšņi iznira grava, un viņš paguva pamanīt to laikus, lai ielēktu, nevis iekristu tajā. Viņš nolēca un aizvēlās sānis, viņam blakus nokrita Sjēna, bungādiņas satricināja sprādziena triecienvilnis. Eksplozija bija daudz spēcīgāka nekā uzsprāgstot degošai benzīna tvertnei. Tai sekoja vēl vairāki sprādzieni, gandrīz tikpat skaļi, tos pavadīja ložu sprakšķi. Ak Dievs, vai uz borta bijusi munīcija? Kamēr Melouns par to prātoja, eksplodēja vēl kaut kas. Kūpoša metāla gabali atsitās pret laukakmeņiem un krita gravā. Tad iestājās klusums, kurā Melouns un Sjēna aizelsušies kampa gaisu un turpat netālu rūca neredzamas liesmas.

Viņi bažīgi saskatījās, abiem acīs vīdēja jautājums, vai otrs nav cietis, un abi mēmi atbildēja: man nekas nekaiš, bet kā ir ar tevi? Mutē sagaršodams sviedrus, dūmus un putekļus, Melouns pārbaudot izlocīja rokas un kājas. Kad Sjēna izdarīja tāpat un apstiprinoši pamāja, viņi piesardzīgi piecēlās, lai pār gravas malu paskatītos uz liesmojošo helikoptera vraku.

"Cik tālu ir tas lidlauks?" Seja Sjēnai bija notriepta ar sodrējiem.

"Kādu pusjūdzi no šejienes."

"Mēs zaudējam laiku." Viņa ar mokām izrāpās no gravas. "Bet, ja tiksim cauri sveikā, tad tu man pastāstīsi, kā uzzināji par šo lidlauku."

Viņš nezināja, ko atbildēt. Taču tas arī nebija svarīgi. Kad viņi kāpa augšup pa akmeņaino nogāzi, atskanēja jauns troksnis. Melouns sajuta mutē vēl kādu garšu — kaparam līdzīgo baiļu garšu —, kad atskatījās uz to pusi, kur rūca motori, un ieraudzīja trīs automašīnas ar četrriteņu piedziņu; tās zibēja aiz kokiem uz ceļa nogāzes pakājē. Un nogriezās grambainajā laukā, kas pletās viņu virzienā.

Ļaudis no tuvējās fermas? — minēja Melouns. Vai viņi redzējuši helikopteru krītam un tagad steidzas palīgā? Tomēr modernās automašīnas, kas izskatījās gandrīz militāras, lika sirdij sažņaugties nojausmās. Šīs nojausmas vēl pastiprināja neatlaidība, ar kādu braucēji virzījās uz priekšu, nelikdamies zinis par grambām.

"Tas ir Dereks," noteica Sjēna.

Par spīti savainotajām kājām, viņa pacirtās pret pakalna kori un metās skriet. -t

/

12

Kamēr Bellazara automašīna lēkādama brauca pa līdzenumu, viņš sažņaudza stūresratu ciešāk un caur vējstiklu nikni noraudzījās uz dūmiem un liesmām, kas vēlās no vraka. "Vai kāds redz cilvēkus?"

Par spīti bedrēm, kas sadrebināja mašīnu, viņš palielināja ātrumu, vērodams akmeņaino nogāzi. Biezējošās dūmakas dēļ bija grūti izšķirt apveidus. Aina acu priekšā lēkāja, jo mašīna nemitīgi zvalstījās pa grambām. Un tomēr Bellazaram šķita, ka pa labi no degošā vraka kustas cilvēku stāvi. Viņš stiprāk uzmina uz gāzes pedāļa un sasprindzināja kaklu, lai galva mazāk šūpotos līdzi mašīnai.

Nolādēts, labāk lai tie abi ir izdzīvojuši, viņš domāja, spēji sagriezdams stūri pa labi. Vairs nebija svarīgi, ka viņš jau sācis priekšdarbus Sjēnas nāvei. Tagad vairāk par visu Sjēna bija viņam vajadzīga dzīva. Un Melouns tāpat. Viņš gribēja redzēt abu sejas. Viņš alka vērot bailes abu acīs, kad viņš liks tiem samaksāt.

"Redzu kustību!" Sargs viņam līdzās norādīja pa labi, uz turieni, kuip stūrēja Bellazars.

Pat pašam izturīgākajam civilajam automobilim ar četr- riteņu piedziņu jau sen būtu salūzuši amortizatori, tik dan- gaina bija šī akmeņainā apkārtne. Taču viena no Bellazara inženieru komandām bija izstrādājusi militāru automašīnas variantu, kam bija civila satiksmes līdzekļa izskats, laidena gaita, pamatīgs bruņojums un kas spēja tikt galā gandrīz ar jebkuriem šķēršļiem. Daudzi lielie narkotiku tirgoņi un diktatori jau bija pasūtinājuši sev šo bruņoto modeli, tomēr pirms piegādes Bellazars bija vēlējies pārbaudīt to vēlreiz. Viņš jutās ļoti gandarīts, jo automašīnas veikums šajā pēcpusdienā neatstāja ne mazāko šaubu par to, ka modelis ir izdevies.

Jūs domājat, ka spēsiet tikt no manis prom? — viņš domās kliedza abiem tikko saredzamajiem stāviem, kas rāpās augšup pa nogāzi. Jūs domājat, ka jums ir kaut mazākās izredzes?

Sasniedzis pakalna pakāji un ar līdzšinējo ātrumu sācis braukt augšup, Bellazars ieraudzīja, ka dūmi ir gandrīz izklīduši. Tagad varēja pārliecināties, ka abi bēgļi tiešām ir Sjēna un Melouns. Bellazars pacēla konsoles vāku sev līdzās; zem tā atradās kontaktpoga un divas mazas sviras. Viņš nospieda pogu, un zem katra mašīnas priekšējā luktura atvērās lūka, kurā rēgojās iebūvēta .30 kalibra ložmetēja stobrs.

Abi ieroči varēja kustēties sānis, augšup un lejup trīsdesmit grādu rādiusā un šaut neatkarīgi viens no otra. Bellazars neuztraucās par to, ka, dzirdot šāvienus, atbrauks policija. Šis joprojām bija viņa īpašums; dažreiz viņš te izmēģināja ieročus. Fermeri šai apvidū domās, ka tie, kā parasti, ir izmēģinājumi. Novērtējis attālumu un leņķi, viņš ar labo roku pabīdīja labās puses sviru, nospieda pogu tās galā un izdzirda šāvienu kārtu, kas radīja pavisam niecīgu vibrāciju; ložu straume lidoja augšup pa nogāzi, pa labi no viņa mērķiem. Viņš negribēja tiem trāpīt. Pasarg Dievs! Viņš gribēja abus tikai nobiedēt un pārliecināt, ka skriet tālāk ir veltīgi. Viņš gribēja saņemt tos ciet dzīvus, likt viņiem mocīties.

Sjēna un Melouns izmisīgi mainīja virzienu, pagriezās pa kreisi un turpināja joņot augšup pa nogāzi. Bellazars pabīdīja otru sviru, nospieda tās pogu un raidīja ložu kārtu nogāzē virs viņiem, uzvirmojot putekļus, sašķeļot akmeņus un saplosot krūmus. Ar sviras palīdzību viņš novirzīja lodes pa labi uz leju, tad atkal augšup, aizšķērsodams ceļu, ko izvēlējušies bēgļi. Sjēna un Melouns sarāvās, pielīka un mainīja virzienu, atkal mezdamies pa kreisi, virzīdamies uz helikoptera vraka pusi.

Bellazars sekoja viņiem ar kreisās puses ložmetēju. Jau gatavodamies nospiest pogu un apšaudīt nogāzi pa kreisi no bēgļiem, viņš bija spiests atraut roku no sviras un sakampt stūresratu, jo to vajadzēja turēt ar abām rokām, lai apbrauktu klintsbluķi, kas rēgojās priekšā. Laimīgi ticis tam garām, Bellazars atkal satvēra sviru un pievērsa skatienu bēgļiem.

Vismaz mēģināja to darīt. Nedaudzajās sekundēs, kamēr viņš bija lavierējis ap lielo akmeni, Sjēna un Melouns bija sasnieguši dūmu mākoni, kas plūda no vraka. Bellazars, vairs neredzēdams viņus, stūrēja pa kreisi, sekodams viņiem, arvien ātrāk braukdams augšup pakalnā. Gluži negaidot ceļu aizšķērsoja grava. Bellazars tik stipri uzmina uz bremžu pedāļa, ka pats strauji triecās uz priekšu, plecā iegriezās drošības josta. Arī sargi pakaļējā sēdeklī sakrita uz priekšu. Bremzes klausīja, riepas slīdēja, grava tuvojās, kļuva platāka un dziļāka. Bellazars neapzinājās, ka ir aizturējis elpu, līdz automašīna apstājās, ar priekšgalu sasvērusies lejup. Viņš izpūta elpu.

Tai pašā mirklī Bellazars paķēra rācijas mikrofonu. "Sekojiet viņiem! Bloķējiet bēgšanas ceļu!"

Pārējo automašīnu ložmetēji raidīja dūmos ložu kārtas.

"Velns lai parauj, nešaujiet viņus nost! Man viņi vajadzīgi dzīvi! Vienkārši bloķējiet ar lodēm ceļu!" Tad Bellazars pārgāja uz citu frekvenci, lai sazinātos ar Poteru pilī.

Čerkstoši atskanēja Potera balss. "Ieradies otrs helikopters."

"Lido šurp. Es viņus atradu." Bellazars strupi nosauca savu atrašanās vietu. "Aktivizēšu savu signālu. Seko tam."

Nometis mikrofonu, Bellazars izvilka pistoli un izlēca no mašīnas. "Uz priekšu!" viņš pavēlēja sargiem. "Viņi slēpjas tur, dūmos. Cik zinu, Melouns nav apbruņots. Nešaujiet viņus nost, tikai atrodiet! Un atvediet pie manis."

Gatavodamies šķērsot gravu, Bellazars vēl mirkli apbrīnoja abas automašīnas, kas gravas otrā pusē, pa kreisi no viņa, traucās augšup pa nogāzi, līkumodamas starp krūmiem un akmeņiem, viegli kustēdamās pa ciņaino zemi. To motori dūca dobji un vareni. Pēc piecām minūtēm būs klāt Alekss ar otru helikopteru. Bellazars liks pilotam apturēt to virs kūpošā vraka. Rotējošo lāpstiņu radītais vējš izkliedēs dūmus, un tad būs viegli atrast Sjēnu un Melounu, kuri cenšas paslēpties starp laukakmeņiem. Tas ir tikai laika jautājums, Bellazars sev teica. Drīz viņi būs man rokā. Un patiesi, šai mirklī ar mašīnu rūkoņu saplūda kāda cita dobja skaņa, un Bellazars nosprieda, ka otrs helikopters ieradies agrāk, nekā cerēts. Kad dobjā skaņa pārvērtās dārdoņā, viņš aptvēra, cik smagi kļūdījies.

/

13

Klepodams tik neganti, ka baidījās apvemties, slaucīdams acis, kas asaroja virmojošos dūmos, Melouns dzirdēja, kā mašīnas rēkdamas brauc augšup pa nogāzi, tuvodamās viņiem ar Sjēnu. Degošais vraks un tā dūmi uz laiku piesedza viņus, taču neatlaidīgie automobiļi drīz vien parādīsies skatienam.

Notupusies viņam blakus aiz laukakmens, Sjēna klepoja tikpat mokoši kā viņš. "Lūkosim to izkustināt," viņa sacīja.

"Ko?"

"Šo akmeni."

Mašīnām strauji tuvojoties pa nogāzi, Melouns pēkšņi saprata. Dūmi bija pietiekami izklīduši, lai viņš saredzētu cerību atblāzmu Sjēnas iekaisušajās, apsarkušajās acīs. Viņi notupās uz pirkstgaliem, ar abām rokām atspiedās pret akmens bluķi un grūda.

Stiprāk! Aiz piepūles stenēdams, Melouns juta sevī priecīga satraukuma dzirksti, kad akmens sakustējās.

Vēl! Akmens sasvērās, sāka ripot, uzņēma ātrumu un dārdēdams aizvēlās, nozūdot dūmos.

Viņi metās pie nākamā. Izmisums deva spēkus, un šo akmeni viņi izkustināja ātrāk nekā pirmo, tad nekavēdamies skrēja pie nākamā un aiznākamā, mezdami līkločus pa nogāzi abpus liesmojošam vrakam.

Šī dunoņa Melounam atgādināja pērkonu. Taču pērkons izzuda nogāzē. Akmeņi ripoja pārāk gausi. Tie droši vien bija aizvēlušies garām mašīnām, lejup pa nogāzi. Piepeši no lejas atbalsojās akmens, stikla un metāla dārds. Otrs dārds bija vēl skaļāks. Pirms apklusa motori, Sjēna jau skrēja. Viņa joņoja augšup pa nogāzi, klepodama, cenzdamās tikt ārā no dūmiem. Trešais dārds krietni uzlaboja omu Melounam, kad viņš steidzās Sjēnai nopakaļ.

Smakdams viņš izskrēja laukā no dūmiem, tomēr nespēja priecāties par saldo, tīro gaisu, kas ieplūda plaušās. Pakalna kore bija tikai trīsdesmit jardu attālumā, taču tā tikpat labi varētu būt vesela jūdze. Viņš nezināja, cik smagi cietušas automašīnas. Neuzdrīkstējās tērēt laiku, lai atskatītos un pārbaudītu. Ja ložmetēji nav sabojāti, mums nav nekādu izredžu, viņš nodomāja.

Un tiešām — atskanēja šāvieni, taču pa vienam, ne no automātiskajiem ieročiem, un lodes rikošetā atsitās no akmeņiem zemāk nogāzē. Tas nozīmēja, ka šāvēji tēmē tā, it kā bēgļi atrastos uz līdzenas zemes. Lai trāpītu mērķim, kas virzās augšup kalnā, viņiem būtu jātēmē mazliet augstāk par to, ļaujot mērķim parādīties meklētājā. Taču drīz viņi izlabos šo kļūdu. Par to Melounam nebija šaubu.

Sjēnu tā dzina bailes, ka Melounam bija grūti turēties viņai līdzi. Pakalna kore šķita tikpat tālu kā sākumā. Dažas lodes sāka trāpīt tuvāk, un Melouns izbīlī aptvēra, ka šāvēji nekļūdās. Tik zemu viņi tēmē tīšām, Melouns saprata. Viņi negrib mūs nogalināt. Šauj pa kājām. Grib sakropļot, lai Bellazars varētu saņemt mūs dzīvus.

Viņam gar kājām aizzibēja kaut kas tāds, kas atgādināja zibenīgā ātrumā lidojošas kamenes. Viena no tām pārcirta viņam džinsus un iedzēla kreisajā stilbā. Meties skriet vēl sparīgāk, viņš skatījās uz kori. Un varēja apzvērēt, ka acis viņu viļ. Viss šķita palielināmies, kore piepeši bija ar roku sasniedzama. Viņš redzēja, ka Sjēna nozūd aiz tās, un mirkli vēlāk, ložu vajāts, pievienojās viņai, nolēkdams līdzenā laukumiņā, no kura lēzena nogāze veda pretim olīvkokiem ielejā. Tālumā vīdēja pelēka betona strēle, gar kuru rindojās saujiņa sērkociņu kārbiņām līdzīgu ēku: lidlauks.

14

No metāla čerkstonas un stiklu škindas Bellazaram uz-

? >

nāca šķebīguma vilnis. Taču šo nelabumu drīz nomainīja pats briesmīgākais niknums, kādu viņš jebkad bija piedzīvojis. Inženieri bija viņam apliecinājuši, ka šīs automašīnas spēj izturēt kaujas ieroču un granātu uzbrukumu un pat netiešu raķetes triecienu. Bet laukakmeņi bija sašķaidījuši mašīnām priekšgalus, palēkdamies izsituši necauršaujamos vējstiklus, iztriekušies tiem cauri un saplacinājuši vīrus priekšējos sēdekļos.

Bellazars dusmās iekliedzās. Kopā ar vīriem no savas mašīnas un tiem, kuri bija palikuši dzīvi un izrausās no citiem braucamajiem, viņš atklāja uguni uz Sjēnu un Melounu.

Vairāk nekā jebkad apņēmies sagūstīt viņus dzīvus, tēmēdams uz kājām, Bellazars izšāva visu pistoles aptveri, taču pirms paguva izņemt to un ielādēt vietā jaunu, bēgļi bija nozuduši aiz kores.

Bellazars lamādamies ielēca atpakaļ mašīnā. Pārējie gandrīz nepaspēja tajā iesprukt, kad viņš jau bija ieslēdzis atpakaļgaitu; ar riteņiem izārdāms zemē vagu, viņš pabrauca nost no gravas, strauji sagrieza stūri un brāzās augšup pa nogāzi.

Taču nogāze kļuva stāvāka un zeme nelīdzenāka. Motors, noslogots līdz pēdējam, vairs nespēja pavilkt visu pasažieru svaru. Jo gausāk kustējās mašīna, jo stiprāk Bellazars spieda gāzes pedāli, līdz beidzot, atskanot blīkšķim, kas satricināja automobili, salūza transmisija un mašīna sāka ripot atpakaļ. Bellazars nikni uzmina uz bremzes pedāļa, pagrieza stūresratu un parāva rokas bremzes sviru. Ietriecis pistolē jaunu aptveri, viņš izlēca no mašīnas un joņoja uz pakalna kori.

15

Nonācis olīvkoku aizsegā pakalna pakājē, Melouns riskēja ziedot dažas dārgās sekundes, lai atvilktu elpu un paskatītos atpakaļ. Taču visas cerības, ka Bellazars būs palicis pakalna otrā pusē, pagaisa, kad viņš ieraudzīja pār kori skrienam sīkas cilvēku figūriņas. Priekšgalā bija Bellazars; viņa uzvalks un kaklasaite nez kāpēc izskatījās draudīgāk nekā sargu vienkāršās drēbes, platos plecus un spēkpilno augumu nebija iespējams sajaukt ar kādu citu.

Melouns joņoja tālāk. Olīvkoki bija tik biezi saauguši, ka viņš neredzēja Sjēnu, taču zaru brakšķi un kāju dipoņa priekšā norādīja, kurp skriet, lai viņu panāktu. Par spīti savai lieliskajai fiziskajai formai, Melounam bija grūti samazināt attālumu starp viņiem. Tad viņš mirkli ieraudzīja Sjēnu, svārku un svītera dabiskās krāsas viņu it kā sapludināja ar kokiem, skrienot caur olīvu birzi. Melouns panāca viņu tikai tur, kur aiz kokiem vīdēja lauks, žogs^angāri un nolaišanās josla.

Nepārtraukti, kamēr viņi ar Sjēnu skrēja pār lauku, Melouns skaidri juta sev mugurā to salto punktu, kurā gaidīja ieurbjamies lodi. Sjēna pirmā tika pie žoga, nogūlās uz muguras, pacēla apakšējo stiepli un izlīda cauri. Birzī dzirdamo kliedzienu skubināts, Melouns atbalstījās pret pāli, pārlēca pār žogu un sekoja Sjēnai.

Nonācis pie angāriem, viņš redzēja, ka tie ir sarūsējuši. Nolaišanās joslas spraugās kuploja zāle. Ak Dievs, lidlauks ir pamests, viņš nodomāja. Džeb, uz kurieni tu esi mani atsūtījis? Taču, par spīti šīm biedējošām domām, viņi ar Sjēnu aizsteidzās ap stūri un gandrīz uzgrūdās pikapam. Aiz tā stāvēja vecs reno sedans un noplucis autobusiņš. Skrejceļa malā stāvēja trīs vienpropellera lidmašīnas.

Brāžoties iekšā lielākajā ēkā, Melouns saskrējās ar bārdainu vīru, kas patlaban nāca ārā, ģērbies mehāniķa kombinezonā, ar eļļainu lupatu rokā.

Savā trūcīgajā franču valodā Melouns pūlējās atvainoties un steigšus piebilda: "Es meklēju Hariju Lokhartu."

Vīrietis apjucis pacēla uzacis un noplātīja rokas.

"Harijs Lokharts." Melouns gribot negribot manīja, ka Sjēna viņu vēro, saraukusi pieri. "Vai jūs pazīstat cilvēku, vārdā…"

Dziļā neizpratne francūža sejā lika Melounam apklust.

"Runājiet angliski, monsieur. Es nesaprotu jūsu franču valodu. Un par tādu Hariju Lokhartu nekad neesmu dzirdējis."

"Bet viņam vajadzēja mani te gaidīt!"

Sjēnas piere saraucās vēl bargāk.

"Vai jūs skaidri zināt, ka atrodaties pareizajā lidlaukā?" francūzis jautāja.

"Vai tad tuvumā ir vēl kāds cits?"

"Nē."

"Tad es esmu pareizajā vietā."

"Jums tek asinis, monsieur."

"Ko?"

"No sejas. Tek asinis."

Melouns bija domājis, ka mitrums, ko viņš jūt, ir sviedri. Mirkli viņš izbijās, ka ir ievainots. Tad apjēdza, ka asinis sūcas no sasistā vaiga un lūpām. Aiz piepūles bija atvērušās brūces.

No ēkas iznāca vēl divi vīri. Arī viņi bija ģērbušies kombinezonos un, lai gan viens bija mazliet druknāks par otru, izskatījās kā brāļi.

Bārdainais pagriezās pret viņiem un kaut ko jautāja franciski.

Dzirdot Harija Lokharta vārdu, abi noliedzoši papurināja galvu, tad neizpratnē paskatījās uz Melouna asiņaino seju.

Velns parāvis, Džeb, tu solīji, ka viņš būs te!

"Kas jums noticis?" pirmais vīrietis angliski jautāja. "Vai jūs cietāt no tiem sprādzieniem, ko mēs dzirdējām?"

Sjēna nervozi atskatījās uz lauku, pa kuru viņi bija atskrējuši. "Mēs vairs nevaram gaidīt. Ja jau tas Lokharts nav te un nevar mums palīdzēt…" Viņa metās skriet.

Melouns uzrunāja francūžus vēl drudžaināk.

"Vai pēdējās pāris nedēļās kāds ir te bijis un sacījis, ka gaida Čeisu Melounu?"

"Nē, monsieur. Šurp nākam vienīgi mēs trīs un vēl daži citi šejienieši, kuriem patīk laidelēties ar vecām lidmašīnām."

Džeb, tu nelieti! Tu zvērpji, ka nodrošināsi man aizmuguri!

Francūža skatiens pievērsās debesīm — strauji tuvojās helikoptera rūkoņa.

Ak tu velns, Melouns nodomāja. Norāva no rokas locītavas savu tērauda un zelta Rolex un iespieda to vīrietim saujā. "Tas maksā sešus tūkstošus dolāru. Parādiet man, cik ātri jūs varat pacelties gaisā ar lidmašīnu!"

16

Ticis līdz lauka vidum, Bellazars sastomījās, dzirdot, kā iesprauslājas un pēc tam iedūcās maza lidmašīna. Motors uzņēma lielākus apgriezienus, rūkdams tā, it kā lidmašīna tūdaļ grasītos pacelties gaisā. Nē! Viņš trakās dusmās metās uz priekšu vēl ātrāk. Ja tajā lidmašīnā ir Sjēna un Melouns…

Motors darbojās pilnā sparā, tad atskanēja nepārprotamais troksnis, lidmašīnai traucoties pa skrejceļu. Viņi ir izbēguši, Bellazars atskārta. Viņš aizelsies apstājās. Sviedros izmirkušais uzvalks un baltais krekls lipa pie ādas, kamēr viņš raudzījās debesīs virs metāla angāriem. Pacēlis pistoli, viņš sagatavojās brīdim, kad lidmašīna parādīsies skatienam.

Arī viņa vīri pacēla ieročus. Bellazars zināja, ka viņa nodoms ir pārdrošs, jo lidlaukā droši vien būs liecinieki. Viņu uztrauca arī tas, ka nebija iespējams šaut precīzi, pastāvēja risks, ka nejauša lode var nogalināt Sjēnu un Melounu, nevis tikai piespiest lidmašīnu nolaisties. Bet, Dieva dēļ, kaut ko taču vajadzēja darīt! Viņš nevarēja te stāvēt un noskatīties, kā Melouns aizved viņa sievu!

17

Poters ieraudzīja dūmojošo helikoptera vraku un pēc tam trīs pamestās automašīnas, divas bija sadragātas, trešajai durvis vaļā, it kā braucēji to būtu atstājuši steigā. To ieraugot, viņš atcerējās slēpņa paliekas, ko pirms mēneša bija redzējis Balkānos. Tikai — šeit nebija līķu. Kur gan ir… Poters grasījās piekodināt pilotam, lai paliek drošā attālumā, līdz viņš noskaidros, kas notiek, bet šai mirklī iezvanījās mobilais telefons, un viņš pacēla to pie auss.

"Es esmu nākamajā ielejā!" kliedza Bellazars. "Tur ir lidlauks! Sjēna un Melouns ir lidmašīnā un taisās pacelties gaisā!"

Kad Bellazars viņam pateica, kas darāms, Poters sajuta neparastu eiforiju. Helikopters palielināja ātrumu, pārlidodams pār pakalna kori. Uzreiz parādījās lidlauks. Un arī maza vienpropellera lidmašīna, kas patlaban cēlās gaisā. Lai gan tā strauji šāvās augšup, helikopters ar savu turbodzinēju pacēlās daudz ātrāk, un Poters juta enerģijas uzplūdu, pakrūtē izpletās patīkams tukšums.

Lidmašīna izlīdzināja gaitu, traukdamās uz robotajiem pakalniem rietumos. Helikopters brāzās tai pakaļ, aizvien tuvāk, līdz atradās tai blakus pa kreisi.

Poters nopētīja pasažieru aprises aizmugures sēdeklī un pamāja lidmašīnas pilotam, lai laižas lejā.

Pilots nelikās vinu redzam.

Lidmašīna strauji nolaidis zemāk.

Helikopters darīja to pašu.

Lidmašīna asi pagriezās pa labi.

Helikopters darīja to pašu.

"Tiec viņam priekšā!" Poters komandēja. "Nogriez ceļu! Piespied viņu atgriezties lidlaukā."

Taču, pirms helikoptera pilots paguva izpildīt rīkojumu, lidmašīna pacēlās augstāk.

Helikopters darīja to pašu.

Negaidot lidmašīna strauji laidās lejup, izlidoja helikopteram pa apakšu un aizšāvās pretējā virzienā.

Pilots klusu ņurdēja, vajādams lidmašīnu, saīsinādams attālumu līdz tai. Viņš atkārtoja visu, ko darīja lidmašīna, — laidās zemāk, pagriezās, cēlās augstāk. Katrs manevrs samazināja atstatumu, līdz pilots pārgāja uzbrukumā un aizšķērsoja lidmašīnai ceļu, piespiezdams to griezties atpakaļ. Kad tā nolaidās zemāk, viņš nogaidīja, kuru virzienu izraudzīsies lidmašīnas pilots, un atkal piespieda viņu pagriezties. Kad lidmašīna pacēlās augstāk, helikoptera pilots nogaidīja, uz kuru pusi tā dosies, un vēlreiz aizšķērsoja tai ceļu.

Kad helikopters pielidoja tuvāk, kļuva labi saskatāma lidmašīnas pilota bārdainā seja. Lai gan pleksistikla logs bija saskrāpēts un noputējis, pilota sejā bija skaidri manāma trauksme. Poters lieliski runāja franču valodā un tikpat lieliski prata nolasīt vārdus no lūpām. Pilots lādējās.

Viņš pakampa savu rāciju. Helikoptera pilots sameklēja viņa lietoto frekvenci. "Velns lai parauj, ko jūs darāt?" francūzis uzkliedza.

"Atgriezieties lidlaukā. Laidieties lejā," Poters sacīja.

"Jums nav tiesību."

"Tiesības man dod jūsu pasažieri."

"Par kādiem pasažieriem jūs runājat?"

Aizdomas ietriecās Poterā ar spēju spēku. Viņš jutās tā, it kā būtu saņēmis sitienu. "Sēdeklī jums aiz muguras!"

"Tās ir audekla somas!"

"Pielido tuvāk!" Poters pavēlēja savam pilotam. Kad pilots sāka iebilst, ka tas ir pārāk bīstami, Poters uzbrēca: "Dari, ko tev liek!" Cieši skatīdamies uz lidmašīnu, kas šķita palielināmies tepat viņam līdzās, Poters sasprindzināja acis, lai redzētu cauri putekļainajam pleksistiklam un nopētītu tumšos veidolus, kurus pilnīgi nešaubīgi bija noturējis par Melounu un Sjēnu. Nē! — viņš domās novaidējās, ieraudzījis, ka cilvēku augumiem līdzīgās aprises tiešām ir tikai audekla somas.

"Lido atpakaļ!" viņš uzkliedza savam pilotam.

18

"Cik viņi tev samaksāja?" Bellazars noprasīja.

Resnais vīrs kombinezonā izskatījās apstulbis. "Man? Man viņi nesamaksāja neko. Es nesaprotu, kas te notiek!

Viņi iedeva Pjēram dārgu pulksteni par to, ko viņš būtu darījis arī/tāpat, — par to, lai viņš ar lidmašīnu paceļas gaisā un aizlido uz Marseļu!"

"Kur viņi irV

Vīrs norādīja uz taku, kas vijās starp kokiem lidlauka pretējā mala. "Viņi nozaga divus divriteņus."

Ak tā, Bellazars nodomāja. Vai varbūt tu pārdevi tos divriteņus par vienu no Sjēnas aprocēm. "Tad vēl nav par vēlu. Tālu viņi netiks." Izrāvis no kabatas saspraustu naudas žūksni, viņš noskaitīja vairākas lielas naudaszīmes. "Dod man busiņa atslēgu."

"Tas jums nelīdzēs."

"Ko tu tur runā?"

Vīrs norādīja uz priekšējo riepu.

Tā bija tukša. Tāpat arī reno un pikapa riepas. "Viņš to izdarīja, pirms aizbrauca."

"Saved tās kārtībā!" Pārskaities par laika zaudējumu, Bellazars negaidīja atgriežamies Poteru. Viņš skrēja uz takas pusi. Poters novēros apvidu no gaisa, viņš sevi mierināja. Vīrieti un sievieti uz velosipēdiem būs viegli pamanīt. Mēs neatlaidīsimies. Mēs viņus noķersim. Es neapstāšos nemūžam.

19

Mīdams pedāļus, cik jaudas, Melouns izbrauca mežainu līkumu. Koki pašķīrās. Ieraudzījis asfaltētu ceļu, viņš nospieda rokas bremzes. Pa labi, aiz pagrieziena neredzams, tuvojās kravas automobilis.

Sjēna apstājās viņam blakus.

"Ātri!" Melouns sacīja. "Mums jātiek otrā pusē."

Nokāpis no divriteņa, viņš steigšus nolika to uz asfalta tur, kur bija jābrauc kravas mašīnai. Pārvilcis ar roku pār seju un iztriepis asinis, viņš nogūlās uz ceļa un uzvilka divriteni sev virsū.

"Tēlo paniku!" viņš teica Sjēnai. "Māj, lai šoferis apstājas!"

Pagriezienā strauji parādījās mašīna. Gulēdams zeme, satvēris kāju un beidzot atļaudamies izrādīt sāpes, Melouns pēkšņi sāka bažīties, ka mašīna tuvojas pārāk ātri, lai pagūtu laikā apstāties. Viņš nespēs pietiekami žigli izrāpties no divriteņa apakšas un aizvelties ceļmalā.

"Jēziņ…" Sjēna izmisīgi māja ar roku. "Viņš mūs sabrauks!" '

Kad viņa metās pie Melouna, lai norautu nost divriteni, iekaucās bremzes. Taču no tā nebija nekāda labuma. Kravas mašīna turpināja ripot uz viņu pusi. Pasviedusi divriteni malā, Sjēna vilka Melounu nost no ceļa; mašīnas bremzes iekaucās skaļāk, nokūpēja riepas. Automobilis sagriezās slīpi un mitējās slīdēt divdesmit jardu aiz tās vietas, kur bija gulējis Melouns.

Kravas mašīnai, lielākai par pikapu, aizmugurē bija dēļu nomaļi, pār kuriem pārvilkts brezents. Kulbā sakrautas kāpnes, malkas steķi un kokmateriāli. Durvis šofera pusē atsprāga vaļā. Gar mašīnu atskrēja iededzis vīrs ar zāģskaidām noputējušās drēbēs un nikni kliedza. Viņš bēra franču vārdus tik ātri, ka Melouns neko nesaprata, toties Sjēna atbildēja viņam tikpat ātri, rādīdama uz Melouna asiņaino seju.

Vīrieša dusmas nomainīja pārsteigums un tad šoks. Pēc acumirklīga sastinguma viņš spēji metās pie Melouna, lai palīdzētu viņam tikt kabīnē.

"Es viņam pateicu, ka tevi notriekusi mašīna! Viņš vedīs tevi pie ārsta," Sjēna skaidroja.

"Pavaicā, vai aizmugurē būs vieta divriteņiem."

Kamēr vīrietis palīdzēja Sjēnai paslēpt divriteņus zem brezenta, Melouns iekāpa kabīnē un atbalstīja pakausi pret starpsienu, kā mocīdamies sāpēs. Nākamajā mirklī šoferis steigšus apsēdās pie stūres, Sjēna iemetās otrā kabīnes pusē. Nospiedis ātrumu pārslēgu, šoferis strauji brauca prom pa ceļu.

"Viņš saka, tuvākā slimnīca esot desmit minūšu attālumā," Sjēna teica.

"Tas var būt par tālu." Melouns centās runāt ar mokām balsī. Par spīti kravas mašīnas dārdiem, viņš tālumā dzirdēja helikopteru. Cerēdams, ka šoferis piedos gāzi, viņš sāka vaibstīties un vaidēt.

Vīrietis nobēra vēl vienu vārdu straumi franciski.

Melouns tikpat kā nedzirdēja, jo bija pārāk aizņemts, ieklausīdamies helikoptera troksnī, kas tuvojās. Viņš nosprieda, ka kravas mašīna drīz piesaistīs vajātāju uzmanību. Galu galā — uz šā ceļa viņš nebija redzējis citus braucamos. Cik ilgu laiku Bellazaram vajadzēs, lai secinātu, ka viņi tikuši līdz ceļam un iekāpuši gadījuma mašīnā?

Parādījās retas mājas. Kad šoferis strauji izbrauca līkumu, Melouns ieraudzīja automobiļus, velosipēdus un gājējus. Kravas mašīna bija sasniegusi pilsētu, taču ātruma ierobežojuma zīme lika palēnināt gaitu. Iztēlojoties skatu no helikoptera, Melouns redzēja kravas mašīnu kā mazu plankumiņu, kas saplūst ar citiem plankumiņiem. Ielu krustojumā viņš noskatījās, kā mašīnas aizbrauc dažādos virzienos, un beidzot nomierinājās, nolēmis, ka tagad Bellazars vairs nekādi nespēs sadzīt viņiem pēdas.

Pagaidām ne, taču Bellazars nemitēsies meklēt, un bija arī vēl daudzas citas problēmas, to Melouns zināja. Bija jāpierunā šoferis, lai nenāk līdzi slimnīcā. Bija jāatrod vieta, kur savest sevi kārtībā. Varbūt vīriešu tualetē pie neatliekamās palīdzības nodaļas. Pēc tam bija jātiek laukā no pilsētas, pirms te sāk spietot Bellazara ļaudis. Tiklīdz radīsies izdevība, Melouns piezvanīs pa telefona numuru, kuru viņam iedevis Džebs. Bet tas bija vēl viens sarežģījums. Kāpēc Džebs nav rīkojies saskaņā ar glābšanas plānu, ko abi izstrādāja? Savukārt šis jautājums modināja Melounā bailes no vēl tiešākām nepatikšanām — no skarbā skatiena, ar kādu Sjēna viņu pētīja, nepacietīgi gribēdama pajautāt, kā viņš zinājis par lidlauku un kas te, ellē, īsti notiek.

VII

"Kas ir Harijs Lokharts?" Sjēnas balss bija klusināta, droši vien tādēļ, lai nesatrauktu tuvāk sēdošos autobusa pasažierus, tomēr jautājums nepārprotami bija kategorisks.

"Nezinu. Nekad neesmu viņu ne acīs redzējis. Pilots, kuru šādi sauc un kuram bija mūs jāsagaida."

Viņu vietas bija pašā pēdējā sēdeklī. Biļešu pārdevējs autoostā bija tik ilgi tielējies, negribēdams pieņemt dolārus, kurus Melouns bija atvedis līdzi no Savienotajām Valstīm, ka viņi tik tikko bija paspējuši uz autobusu pirms tā atiešanas. Kad viņi atstāja pilsētas nomali, sāka tumst, mājās iedegās gaisma. Melouns paskatījās pa aizmugures logu, lai redzētu, vai viņiem neseko kāda automašīna.

Sjēna turpināja viņu izvaicāt. "Kam bija jāsarunā ar Lokhartu, lai viņš tur gaida?"

"Kādam manam draugam."

"Bet viņš to neizdarīja. Vai tas ir tas pats draugs, kurš tev izstāstīja, kas noticis ar Dereka pārējām sievām?" Viņas balss skanēja asāk.

"Jā."

"Tu plānoji aizvest mani no turienes kopš pirmās dienas, kad ieradies?"

"Jā."

"Un tas nozīmē, ka tu jau no paša sākuma gribēji izmantot mani pret Dereku."

"Nē," Melouns sacīja. "Tā nebija."

Tieši zem viņiem atradās autobusa motors, tā stiprā vibrācija apslāpēja viņu balsis.

"Kā labā tu strādā?"

"Neviena."

Autobusa salona pakaļgals grima puskrēslā.

"Tu tikko atzinies, ka ir cilvēki, kuri sniedz tev informāciju. Tev ir vesela grupa, kas bija solījusies nodrošināt tev aizmuguri."

"Tas nav tā, kā tu… Es strādāju kopā ar dažiem cilvēkiem, jā, bet es nestrādāju viņu labā."

"CIP?"

"Jā," viņš negribīgi piekrita.

"Ak Dievs!" Sjēna pasvieda gaisā rokas. "Ja Dereks to uzzinās, ja nodomās, ka es sadarbojos ar…"

"Es neesmu spiegs."

"Nolādēts, kā tad to sauc?"

Viņu balsis bija pieņēmušās skaļumā, un pasažieri priekšējā sēdeklī atskatījās.

"Nomierinies. Atļauj man paskaidrot…" Melouns klusu sacīja.

"Tieši to es gaidu." Piepūle, kas Sjēnai bija vajadzīga, lai apvaldītu emociju pilno balsi, lika saspringt dzīslām uz viņas kakla.

"Labi." Melouns dziļi ievilka elpu un tad izstāstīja viņai, kas noticis Kosumelā. "Tavs vīrs iznīcināja lielāko daļu no tā, kas man bija svarīgs. Kad ieradās mans draugs un piedāvāja man veidu, kā nokārtot ar Bellazaru rēķinus, es piekritu." "Un, lai atmaksātu Derekam, izmantoji mani." "Nejau tāpēc…"

"Es tev uzticējos! Es domāju, ka tu esi mans draugs. Bet visu šo laiku tu esi man melojis, pielabinājies, lai…" "Es ne reizi neesmu melojis." "Un arī patiesību ne reizi neesi teicis." "Neesmu pateicis visu. Bet ko tu būtu darījusi, ja es tev būtu pateicis?"

Sjēna pavēra muti, tomēr laikam nezināja, ko atbildēt. "Tavs vīrs tiešām bija iecerējis tevi nogalināt. Un, ja es būtu tev pateicis, kā es zinu, vai tu būtu man noticējusi? Vai tu būtu nākusi man līdzi, vai arī tev rastos aizdomas, ka es mēģinu tevi piemānīt?"

Sjēna joprojām nezināja, ko teikt.

"Es esmu tavs draugs." Melouns sniedza viņai roku.

Vina to nesanēma.

> ?

"Es nekādi neesmu tevi izmantojis," Melouns sacīja. "Man ir pilnīgi vienalga, vai tu kādreiz kaut ko izpaudīsi Pārvaldei. Man svarīgi ir tikai tas, ka dabūju tevi projām no turienes."

Sjēna sēdēja tik nekustīgi, ka šķita neelpojam. "Nezinu, kam ticēt."

Viņa bezgala ilgi raudzījās Melounā. Un, kad beidzot

satvēra Melouna roku, viņai šķita, ka stāv bezdibeņa malā

7 » j ' i

un vienīgi Melouns spēj paglābt viņu no kritiena.

2

Ap pusnakti autobuss iebrauca Nicā. Apkārt virmojošā tumsā un žilbinošajās gaismās Melouns nespēja gūt iespaidu par pilsētu. Viņš nejuta pat sāļo smaržu, kas plūda no jūras puses, jo autobusa dīzeļa smārds bija padarījis viņa nāsis nejūtīgas. /

Lai nodrošinātos pret risku, ka autoostā var gaidīt Bellazara vīri, Melouns uz labu laimi izraudzījās kādu dzīvu krustojumu un palūdza šoferi apstāties. Līdzko viņi bija izkāpuši, Melouns ieveda Sjēnu pūlī. "Nezinu, kas izgāja greizi tai lidlaukā," viņš sacīja, "bet mums ar Džebu ir arī rezerves plāns."

Viņi iegāja kādā veikaliņā, kas vēl bija atvērts, un tur Melouns iztērēja gandrīz visus atlikušos dolārus, lai nopirktu sendvičus, augļus, dzeramo ūdeni un telekarti.

"Tagad sameklēsim telefona automātu."

Viens bija turpat aiz stūra, un, Sjēnai satraukti noskatoties, Melouns ievietoja automātā telekarti un sastādīja numuru, ko Džebs bija viņam licis iegaumēt. Tagad vairs nav atlicis ilgi, viņš domāja. Drīz mēs tiksim prom no šejienes.

Līnijas otrā galā kāds atbildēja pēc diviem zvaniem. Pulsam joņojot, Melouns iesāka paroli, kas viņam bija nosaukta: "Gleznotājs…" — taču viņu pārtrauca datorizēta balss. Franču vārdus tā nobēra tik ātri, ka viņš neko nesaprata. Savienojums pārtrūka. "Velns parāvis, kas…"

Sjēna piegāja tuvāk. "Vai kaut kas noticis?"

"Laikam būšu nepareizi sastādījis numuru."

Viņš mēģināja vēlreiz, bet viņu pārtrauca tā pati datorizētā balss.

"Nesaprotu, ko tur saka. Pamēģini tu." Melouns nosauca Sjēnai ciparus un noskatījās, kā viņa nospiež taustiņus.

Viņa nervozi klausījās. Pēc pāris sekundēm sarauca pieri un nolaida roku ar klausuli. "Šim numuram nav abonenta."

"Ko?"

"Varbūt CIP nemaksā savus telefona rēķinus," Sjēna rūgti noteica. "Līnija ir atvienota."

Džeb, tu draņķi, Melouns domāja. Ko tu ar mani dari? Kas ir nogājis greizi?

3

Bija gandrīz viens naktī, kad viņi noguruši uz labu laimi soļoja pa šaurām, tumšām sānielām.

'Tā tur viesnīca izskatās labi," Sjēna ieminējās.

"Labi gan."

Tomēr viņi pagāja garām aicinošajai ieejai, zinādami, ka nedrīkst riskēt un noīrēt istabu. Tā kā skaidras naudas šim nolūkam nepietika, Melounam būtu jāizmanto kredītkarte, bet tagad Bellazars jau sen būs licis saviem datorekspertiem pārbaudīt visu kredītkaršu kompāniju datu bāzes un meklēt transakcijas, kas veiktas uz Melouna vārda. Ja Melouns izmantotu kredītkarti, Bellazars un viņa vīri iebruktu viesnīcas istabā jau pirms rītausmas.

"Man līdzi ir dažas dārglietas," Sjēna sacīja, "bet tās mēs varēsim pārdot tikai tad, kad rīt no rīta tiks atvērti dārglietu uzpirkšanas veikali."

"Varbūt mums būs jānogaida ilgāk."

"Kāpēc?"

"Tavs vīrs pārbaudīs,/vai kādas no tavām dārglietām trūkst. Viņš paredzēs, ka tu gribēsi tās pārdot. Tā mēs varam iekrist lamatās."

"Viss tagad atgādina lamatas."

Bailes Sjēnas sejā mudināja Melounu tai pieskarties. "Paturi prātā, ka tu neesi viena."

"Neesmu viena."

Nogriezušies ap nākamo stūri, viņi ieraudzīja, ka bezmērķīgā staigāšana novedusi pie parka, no kura paveras skats uz ostu. Starp palmām aicinoši vīdēja soliņš. Tālumā mirdzēja jahtas. No vienas plūda klusa mūzika, kāds spēlēja klavieres — "Es domāju tikai par tevi"; vīrieši un sievietes vakara tērpos tērzēja un dzēra.

"Kokteili?" Melouns noskrūvēja vāciņu vienai ūdens pudelei un sniedza pudeli Sjēnai.

"Kokteilis tiešām noderētu."

"Uzkožamos?" Melouns salika rindiņā sendvičus: ar olu salātiem, tunča salātiem un vistas salātiem.

"Tā tik ir izvēle!"

"Pati labākā visā pilsētā."

"Apkalpošana te ir gluži satriecoša. Mums vajadzēs ieteikt šo restorānu visiem saviem draugiem."

"Un atstāt dāsnu dzeramnaudu."

"Noteikti. Dāsnu dzeramnaudu."

Tas, ka Sjēna atbalsta viņa mēģinājumu jokot, iedrošināja Melounu. Kamēr viņu gars nebija salauzts, viņi vēl nebija pieveikti. Taču, kad palmu lapās virs galvas iečabējās vējš, Melouns pamanīja, ka Sjēna notrīc un ieskauj plecus rokās.

"Nem manu žaketi."

9

"Tad būs auksti tev."

"Apsēdīšos tev tuvāk." Melouns piecēlās, aplika žaketi Sjēnai ap pleciem, un uz tiem aizkavējās viņa rokas. Tad viņš aptvēra, cik noguris jūtas, un atkal apsēdās uz soliņa. Viņš bija tā izslāpis, ka pāris dziļos malkos iztukšoja ceturt- daļlitru ūdens. Olu salāti garšoja pēc sviestpapīra, kurā bijuši ietīti. Maize bija saziedējusi. Melounu tas netraucēja. Ša- jos apstākļos tā bija pati gardākā maltīte, kādu viņš jebkad baudījis. Uz jahtas lejā, ostā, pianists sāka spēlēt "Vīna un rožu dienas".

"Vai negribi padejot?" viņš jautāja.

Sjēna pārsteigta paskatījās viņā.

"Man gribot negribot jādomā par tās dziesmas vārdiem," Melouns teica. "Par nožēlu un aizejošo laiku. Ja mūsu vietā šeit sēdētu cits pāris, viņiem tā būtu skaista nakts. Katrs mirklis ir tāds, kādu to padarām mēs paši, tā man šķiet."

"…Jā, es labprāt padejotu."

Kad viņi piecēlās un pagriezās viens pret otru, Melouns sajuta krūtīs kamolu. Viņš ar pūlēm valdīja trīsas labajā rokā, likdams to Sjēnai ap vidukli. Viņas kreisā roka viegli nodrebēja, uzgulstot Melouna plecam. Viņi lēni griezās šīs tālās, sērīgās mūzikas taktī, kura stāstīja par bērniem, kas skrien pa pļavu, nekad nenokļūdami pie durvīm, kuras ved uz bezgalīgām iespējām. Gandrīz nespēdams paelpot, Melouns piekļāva Sjēnu ciešāk sev klāt, baidīdamies, ka tūdaļ paģībs, ja plaušās neieplūdīs vairāk gaisa. Viņš juta viļņojam Sjēnas krūtis, jo arī viņa pūlējās elpot dziļāk. Griezdams Sjēnu liegos apļos; Melouns redzēja ēnaino taku abiem aiz muguras, kur kāds vecāks vīrietis un sieviete bija izveduši pastaigā savu pūdeli un apstājušies, lai noraudzītos viņu dejā. Abi saskatījās, tad atkal palūkojās uz Melounu un Sjēnu. Vīrietis smaidīdams saņēma sievietes roku, un abi devās prom pa parku. Un tad Melouns vairs neapzinājās neko, kas notiek apkārt, viņš juta tikai Sjēnu savās rokās. Kad pianists nospēlēja saldās melodijas pēdējos akordus, Melouns atcerējās vientuļās naktis, par kurām vēstīja dziesmas vārdi. Skūpstīdams Sjēnu, viņš jutās kā zaļš zēns, kam apskurbis prāts un kas skūpstās pirmo reizi mūžā.

4

Nakti viņi pārlaida uz soliņa. Sjēna gulēja, nolikusi galvu Melounam uz pleca. Viņš sēdēja, aplicis roku Sjēnai ap pleciem, drīzāk iesnaudies nekā iemidzis, viņu bieži pamodināja raižpilnas domas. Lejā, ostā, pamazām apdzisa jahtu ugunis. Pilsētā pieklusa satiksmes troksnis. Pēc kāda laiciņa Melouns jau spēja iztēloties, ka viņi ar Sjēnu atrodas savā, privātā pasaulē. Tomēr reizē viņš zināja, ka tajā pārlieku drīz ielauzīsies reālā pasaule. Bellazars neatlaidīgi dzīs viņiem pēdas, un, tiklīdz viņi pārdos Sjēnas dārglietas vai Melouns būs spiests izmantot kredītkarti, pēddziņu uzmanības loks sašaurināsies. Mums jātiek prom -no Nicas, viņš domāja. Nolādēts, mums jātiek prom no valsts! Prom no Eiropas. Taču, pat ja viņiem būtu nauda, viņi nevarētu aizbraukt — viņu pases bija pie Bellazara. Bez Džeba palīdzības mums nav nekādu izredžu, Melouns sev negribīgi atzinās.

5

Dūmakainajā rīta saules gaismā kalsnais viesmīlis nosodoši piemiedza acis, kad Melouns un Sjēna starp āra galdiņiem nāca uz viņa pusi. Agrie apmeklētāji atrāva skatienu no savām kafijas tasēm un sarauca pieri. Melouns zināja, kā izskatās: drēbes saburzītas, seja neskūta, lūpas un kreisais vaigs pie acs pietūkuši, tiem pāri sakaltušu asiņu krevele. Dažs bezpajumtnieks izskatās labāk par mani, viņš domāja. Varu derēt, ka viesmīlis mani noturējis par bezpajumtnieku. Droši vien gaida, ka lūgšu žēlastības dāvanas. Melouns zināja arī, ka ož pēc degoša helikoptera dūmiem, sviedriem un bailēm, kaut gan paša nāsis bija pārāk pieradušas pie šā smārda, lai to justu.

Paldies Dievam, Sjēna izskatās labāk, viņš nosprieda. Lai gan drānas viņai bija saņurcītas tāpat kā Melounam un sejā vairs nemanīja kosmētikas pēdas, viņa, visviens, izskatījās satriecoši. Kad viņa bija palūgusi Melounam ķemmi un pāris reižu pārvilkusi ar to pār matiem, tie iemirdzējās atkal. Iedegusi, āda staroja. Melouns nojauta — lai cik slikti Sjēna justos, viņa gluži vienkārši nespēj izskatīties slikti.

"Monsieur." Viesmīlis pacēla rokas, lai Melouns nenāktu tuvāk. Kaut gan viņš runāja franciski un tik ātri, ka Melouns nesaprata vārdus,,teiktā būtība bija skaidra. Kafejnīcai bija savi standarti. Būtu labāk, ja Melouns dotos uz kādu citu vietu.

Sjēna neļāva viesmīlim pabeigt sakāmo. Jautājumā, kuru viņa steigšus nobēra, bija arī vārds proprietaire — īpašnieks. Viesmīļa atbilde, paspilgtināta ar žestiem, pauda, ka īpašniekam nebūt neesot jāpiedalās šo domstarpību risināšanā.

Sjēna pievērsās Melounam. "Vai tu atceries īpašnieka vārdu?

"Pjērs Benē."

Dzirdot pieminam saimnieku, viesmīlis kļuva uzmanīgāks. Tad Sjēna nosauca viesmīlim Melouna vārdu, reizē norādīdama uz viņu, un franciski piebilda kaut ko tādu, kas varēja nozīmēt: "Jūsu saimnieks mūs gaida."

Iespaids bija redzams nekavējoties. Viesmīlis strauji atmeta galvu. Un izgrūda tādu vārdu straumi, ka Sjēna izskatījās satriekta.

"Kas ir?" Melouns jautāja. "Ko viņš saka?"

"Viņi zinot, kas tu esi, bet neesot mūs gaidījuši."

"Kātā?"

"Operācija ir atcelta."

"Jēziņ, ari te viss būs salaists dēlī!"

"Ļaunāk. Viņi domā, ka tu esi miris."

6

"Čeis, tas ir drausmīgi! Nemaz nespēju tev izteikt, cik riebīgi jūtos!" Džebs sacīja. Bija pagājis divpadsmit stundu. Viņi atradās dzīvoklī virs kafejnīcas; Džebs bija aizelsies pēc skrējiena augšup pa kāpnēm, viņš izskatījās apaļīgāks nekā pēdējo reizi, kad Melouns bija viņu redzējis, platā seja sārtāka nekā parasti. "Es biju Vašingtonā, kad to uzzināju. Steidzos šurp, cik ātri vien spēju. Negribu, lai tu domātu, ka esmu tevi iegāzis."

"Tas man tiešām ienāca prātā."

"Ak Kungs!" Džebs uzsita ar plaukstām sev pa stilbiem. "Čomiņ, mēs kopā esam gājuši caur uguni un ūdeni! Tu izglābi man dzīvību. Es tev zvēru — apzināti es nemūžam neatstātu tevi bez atbalsta. Vai par tevi šeit ir parūpējušies?"

Melouns pamāja uz tukšajām tasītēm, glāzēm un šķīvjiem uz galda. "Nezinu, ko tu tur viņiem pateici pa telefonu, bet viņi nāk vai katru mīļu stundu un nes ēdamo un kafiju:"

"Ak vai, un tava seja! Kā tas notika?"

"Tev būtu vajadzējis mani redzēt, pirms biju apārstēts." Melouns izstāstīja, kā ticis pie ievainojumiem.

"Tas nelietis!"

"Man padomā ir vēl spēcīgāki izteicieni."

"Un kā…" Džebs pagriezās pret Sjēnu. Melouns bija abus iepazīstinājis, tiklīdz Džebs bija ienācis istabā, taču kopš tā brīža sarunu lielākoties veidoja Džeba atvainošanās. Viņš šķita tik bikls, it kā neuzdrīkstētos uzlūkot Sjēnas skaistumu. "Vai jūs neesat ievainota?"

"Nē." Sjēna viņu nopētīja. "Tomēr pēc visa notikušā es nudien nejūtos īpaši droši."

"Es jums nevaru neko pārmest, ja domājat, ka neprotu darīt savu darbu. Lūdzu, mirklīti paklausieties manī." Džebs satraukts izbrauca ar plaukstu caur saviem īsajiem, gaišajiem matiem. "Čeis, pec tam kad tu Sotbija saki to kašķi ar Bellazaru, tu pazudi no zemes virsas. Pēdējo reizi tu tiki redzets tad, kad Bellazars iedūra tev ar savu gredzenu un viņa vīri izvilka tevi laukā no Sotbija zāles."

Par šo sadursmi Sjēna nebija dzirdējusi nekādas detaļas. Viņa bažīgi paliecās uz priekšu.

"Mēs zinām, ka tevi aizveda ar Bellazara limuzīnu. Un pēc tam — tukšpadsmit. Pēc divām dienām īstriverā atrada līķi, pārāk sakropļotu, lai to varētu identificēt, — tas ir, nebija vairs ne pirkstu, ne zobu. Seja bija sadedzināta ar lodlampu."

Sjēna nobāla.

"Tam mugurā bija tavas drēbes. Augums un svars tāds pats kā tev. Ādas jakas kabatā atradās Parker Meridian istabas atslēga — tai pašā viesnīcā biji apmeties tu. Tagad tu redzi, kāpēc mums radās tādi pieņēmumi."

"Bet Bellazara ļaudis jau bija savākuši manu bagāžu un apmaksājuši viesnīcas rēķinu," Melouns teica. "Kad jūs noskaidrojāt, ka vairs neesmu reģistrēts viesnīcā, tad taču jums vajadzēja saprast, ka tas nav mans līķis."

"Nelaime tā, ka neviens nebija svītrojis tevi no viesu sarakstiem."

"Kā tā?"

"Tu joprojām biji tur reģistrēts. Kad ieradāmies mēs, tavas drēbes un mantas vēl bija tavā numurā."

"Ne jau nu manas mantas. Mana soma bija Bellazara lidmašīnā. Vai uz tām drēbēm atrastos matu paraugus jūs vismaz salīdzinājāt ar tiem, kas bija uz maniem apģērbiem mājās, Kosumelā? Vai mēģinājāt salīdzināt līķa DNS paraugus ar…"

"Ar kol Čeis, tavas majas vairs neeksistē! Līdzko tu aizbrauci, buldozeri tās nolīdzināja līdz ar zemi. Un pašiz- gāzēji aizveda prom drupas."

Melouns mirkli zaudēja valodu. "Bet Bellazars man teica, ka buldozeri esot aizvākti. Viņš solīja atjaunot…" Balss viņam aizķērās. "Un sacīja arī, ka viņa vīri esot samaksājuši manu viesnīcas rēķinu."

"Un pat tad es nepadevos," Džebs turpināja. "Centos noskaidrot, vai kāds nav redzējis, ka tu iekāp Bellazara lidmašīnā. Tas neizdevās. Sazinājos ar Nicas lidostas vadību, lai noskaidrotu, vai viņu dokumentos ir atzīmēts, ka tu esi ieradies valstī. Arī tur nekā. Gaidīju no tevis kādu signālu. Nekā. Pagājušas jau piecas nedēļas, Čeis. Žēlīgais Dievs, mēs pat pieminējām tevi kā nelaiķi! Necerēju, ka vēl kādreiz tevi redzēšu. Visiem spēkiem pūlējos pārliecināt savu priekšnieku, lai viņš nepieliek punktu, tomēr pēdīgi viņš to izdarīja."

Melouns skatījās lejup uz savām rokām.

"Es varu saprast, ka tu esi pārskaities uz mani," Džebs teica, "bet ko tu būtu darījis manā vietā? Es tev zvēru — tur neviens nav vainīgs!"

Pēc ilgā lidojuma Džeba uzvalks bija saburzījies. Acis no negulēšanas aizpampušas. Druknais augums no pārlieku ilgās sēdēšanas izskatījās uztūcis.

"Ir jau labi," Melouns sacīja.

"Nudien, Čeis, es vēlētos, lai tas paliek pagātnē. Negribu, lai tu domā, ka esmu tevi iegāzis."

"Tā es nedomāju. Viss ir kārtībā. Mēs atkal esam tikuši uz ceļa."

"Tu skaidri zini? Un nedusmojies?"

"It nemaz."

"Bet tikmēr mans vīrs turpina mani meklēt." Sjēnas skaudrais tonis liecināja: lai kā justos Melouns, viņa nu gan nav droša ne par ko. "Mani nepamet bažas, ka viņš ar saviem ļaudīm kuru katru mirkli var ielauzties pa šīm durvīm. Kā jūs domājat mums palīdzēt?"

Džebs pirmo reizi ieskatījās viņai tieši acīs. "Ar vislielāko prieku es jums parādīšu, ka protu darīt savu darbu."

7

Naktī divdesmit jūdžu uz austrumiem no Nicas šaurā krastmalas ceļa malā apstājās autobusiņš. No tā izkāpa Melouns un Sjēna, viņiem sekoja Džebs un vēl trīs bruņoti vīri. Kad autobusiņš aizbrauca, viņi norāpās lejup pa akmeņainu nogāzi, kur lejā, līcītī, gaidīja motorizēts gumijas plosts. Pusjūdzi no krasta viņi pārsēdās mazā preču kuģī un devās uz Korsiku.

"Pēc divām dienām jūs aizvedīs uz ASV lidmašīnu bāzes kuģi, kas piedalās manevros šai apvidū," sacīja Džebs, sazinājies ar kādu pa drošu radiotelefona līniju, lai pārbaudītu laika grafiku. "No turienes jūs lidosiet uz bāzi Itālijā un pēc tam," viņš izpleta rokas, "uz mājām."

"Diez kur tas ir," nomurmināja Sjēna.

Viņi trijatā sēdēja nespodri apgaismotajā kambīzē, bet pavadoņi un komanda palika uz klāja, vērojot, vai netuvojas kāds kuģis.

"Vai jums kaut ko atnest?" Džebs jautāja. "Kafiju? Karstu šokolādi? Kaut ko stiprāku?"

"Karsta šokolāde noderētu," Sjēna teica.

"Man arī," piebalsoja Melouns.

"Tūdaļ," Džebs sacīja. "Un pēc tam — pēc visa pārciestā jūs noteikti jūtaties galīgi pārguruši… kuģa pakaļgalā ir kojas."

"Esmu pārāk nervoza, lai varētu iemigt," Sjēna atteica.

"Tad varbūt parunāsim par to, kādēļ mēs atrodamies šeit."

"Vai nevar pagaidīt līdz rītam?" Melouns jautāja.

"Negribu neko uzspiest ar varu." Džebs atplēsa maisiņu, kurā bija šokolādes pulveris. "Kā vēlas Sjēna."

Gaisā biezēja dīzeļdegvielas smārds.

"Labs ir." Viņa gurdi izpūta elpu. "Tiksim reiz ar to galā."

"Tas turpināsies daudz ilgāk, nekā tu domā," Melouns viņai sacīja.

Kravas kuģis sašūpojās, šķeldams viļņus.

"Čeis, es cenšos padarīt šo sarunu pēc iespējas patīkamu," Džebs teica. "Varam nesteigties, ja viņa tā vēlas."

"Tad es sākšu pirmais," Melouns paziņoja, dodams Sjēnai iespēju atpūsties. "Pilī es redzēju divus vīriešus."

Džebs sastinga, sācis bērt krūzītē šokolādes pulveri.

"Tie bija krievi," Melouns turpināja. "Viens no viņiem ar helikopteru atveda vairākas kastes ar aparatūru. Kad sargi izkrāva kastes pārāk nevērīgi, krievs kļuva ļoti nervozs, it kā baidītos no tā, kas notiks, ja kastēs kaut kas saplīsīs. Man izdevās tikt līdz ēkai, kur uzturējās krievi. Paraudzījos iekšā pa logu. Kastēs bija laboratorijas iekārtas."

Sjēna sarauca pieri, saprazdama, cik maz zinājusi par to, ko Melouns dara pilī.

"Laboratorijas iekārtas?" Džebs pārvaicāja. "Kādam nolūkam?"

"Man nav ne jausmas."

"Apraksti tos krievus."

"Man ir kas labāks padomā."

"Un tas būtu?" Džebs izskatījās tikpat ziņkārīgs kā Sjēna.

"Vai tev te ir kādas papīra lapas?"

Džebs atvēra dažas atvilktnes, ieskatījās tajās un pēdīgi atrada zīmuli un astoņreiz desmit collu lielu dzeltena papīra bloknotu.

Melouns sakopoja domas un sāka zīmēt, atsaukdams atmiņā ne tik daudz vīriešu sejas, cik savas neskaitāmās portretskices, zīmētas pirms divām dienām. Šīs sejas viņš bija attēlojis tik daudz reižu, ka tagad bez kādām pūlēm atkārtoja zīmuļa vilcienus, kuri veidoja vīriešu vaibstus. Brīžos, kad kuģis notrīcēja, sadūries ar vilni, zīmulis paslīdēja aplam, taču viņš steigšus izdzēsa kļūdas un pievienoja arvien jaunas detaļas.

Šķita, laiks ir apstajies. Tikai vēlāk, kad zīmulis mitējās zibēt un portreti bija pabeigti, viņš aptvēra, ka aizritējušas divdesmit minūtes. Tikmēr ap viņu bija valdījis klusums. Nu viņš pār galdu pastūma skices Džebam. "Vai pazīsti?"

"Diemžēl ne." Džebs pacēla lapas tuvāk pie gaismas. "Tomēr portreti ir labi diezgan, un nešaubos, ka Pārvaldē kāds viņus pazīs. Labi diezgan? Ko niekus, tās jau ir gandrīz fotogrāfijas! Tas, ko tu nupat izdarīji — nekad neesmu redzējis ko tamlīdzīgu."

Melouns pievērsās Sjēnai. "Ja neesi nogurusi, es gribētu kaut ko izmēģināt."

"Kas tas būs?"

"Manuprāt, mēs ietaupīsim laiku, ja es tevi izvaicāšu. Taču mēs varam pagaidīt līdz rītam, ja…"

"Nē, tagad mani moka ziņkārība!"

"Vai cilvēks, ar kuru tavs vīrs tikās Stambulā, nosauca savu vārdu?"

Dzirdētais pārsteidza Džebu. Viņš paliecās uz priekšu. "Kāds cilvēks?"

"Es nekad neesmu zinājusi, kā sauc tos, ar ko Dereks risina darījumu sarunas," Sjēna atbildēja. "Ikreiz, kad viņš izmantoja mani kā skatloga dekorāciju, viņa sarunu biedri izvairījās saukt cits citu vārdos."

"Stambulā?" Džebs pārvaicāja. "Kad tas bija?"

Sjēna nosauca laiku. "Tā bija svarīga tikšanās. Dereks par to ļoti nervozēja."

"Mēs cenšamies novērot jūsu vīra darbību," Džebs sacīja, "tomēr par šo tikšanos man nekas nebija zināms."

"Manu paļāvību tas nevairo," Sjēna noteica.

Džebs nolaida acis un skatījās uz savu krūzīti.

Melouns turēja gatavībā zīmuli. "Apraksti to cilvēku."

Sjēna sapratusi pamāja. "Viņš bija no Vidējiem Austrumiem."

"Apraksti sejas formu."

Viņa raudzījās kambīzes sienā, sasprindzinādama atmiņu. "Taisnstūraina." /

"Cik šaura?"

"Ļoti."

"Ūsas, bārda?"

"Tievas ūsinas."

"Izliektas vai taisnas?"

Džebs vēroja, kā Melouns sāk zīmēt Sjēnas aprakstīto seju. Vairums viņa jautājumu attiecās uz ģeometriju — uz lūpu, deguna un acu formu. Piere augsta vai zema? Vecums? Tuvu piecdesmitiem? Melouns iezīmēja ap acīm krunciņas, pierē ievilka dažas rievas.

"Vai ir kaut cik līdzīgs?"

"Lūpas bija pilnīgākas."

Melouns pielaboja skici.

"Skatiens asāks."

"Labi."

Melouns izrāva lapu un sāka skicēt uz nākamās, pārzīmēdams detaļas no pirmās, paviršās skices, tagad jau bez dzēsumu traipiem un lieku līniju mudžekļa. Viņš izzīmēja acis, piešķirdams to skatienam aso izteiksmi, ko bija minējusi Sjēna. "Un vaigukauli?"

"Viņš bieži izskatījās tā, it kā nule būtu ēdis ko skābu. Vaigi bija ievilkti uz iekšu."

Zīmulis sāka šaudīties ātrāk.

Džebs pameta skatienu Melounam par plecu. "Jeziņ, es to zelli pazīstu!"

"Ko?"

"Kad saņēmu uzdevumu izsekot Bellazaru, man bija jāielāgo arī citu melnā tirgus ieroču tirgoņu sejas. Šis ir Tariks Ahmeds, viņa nopietnākais sāncensis. Pirms pāris gadiem abi vienojās par to, kurās teritorijās katrs strādās, nebaidoties otra iejaukšanās. Bellazars dabūja Āfriku, Eiropu un Dienvidameriku. Ahmeds paņēma Vidējos Austrumus un Āziju. Irākā Bellazars blēdījās. Ahmeds blēdījās Etiopijā. Taču pamatā viņi sapratās labi, īpaši, ja abiem radās problēmas ar citiem ieroču tirgoņiem, kuri centās atņemt viņiem teritorijas. Tad kādēļ gan viņiem vajadzēja tikties? Vai viņu pamieram pienācis gals?"

"Man nav ne mazākās nojausmas," Sjēna atbildēja. "Manā klātbūtnē vīrs nekad nerunāja par darījumiem. To, kā viņš ticis pie bagātības, es uzzināju tikai netieši."

"Jūs gribat sacīt, ka viņš ne reizi nepieminēja nevienu vārdu, nevienu darījumu detaļu?"

"Jā gan."

"Tad par ko jūs runājātV

"Mēs sarunājāmies ļoti maz. Tiklīdz Dereks bija mani apprecējis, es pārvērtos par kārtējo īpašumu."

Džebs izskatījās vīlies. Acīmredzot bija gaidījis ko vairāk.

'Tāpēc es gribēju iedot tev šos zīmējumus uzreiz," sacīja Melouns. "Tie ir vienīgie jēdzīgie pieturas punkti, kādus tu šeit iegūsi."

"Varbūt arī ne. Iepriekš nemaz nevar pateikt, kas var atklāties, kad būsim jūs abus iztaujājuši, — kaut kas, ko atceraties, kāds fakts, ko esat dzirdējuši, bet ne sapratuši, vai ari noturējuši par mazsvarīgu."

"Jo drīzāk es to izdarīšu, jo drīzāk būšu brīva. Vai sāksim no paša rīta?" Sjēna jautāja.

Džebs pamāja.

Kad Sjēna un Melouns piecēlās, lai dotos uz kojām kuģa pakaļgalā, Džebs ieminējās: "Hm… klau, Čeis, vai varu mirkli ar tevi aprunāties?"

"Protams."

"Uz klāja."

"Protams," Melouns neizpratnē atkārtoja. Tad pieskārās Sjēnai pie pleca. "Drīz redzēsimies."

Viņa atbildēja ar vieglu pieskārienu, tad nozuda kuģa pakaļgala pustumsā.

Melouns sekoja Džebam augšup pa pakāpieniem uz tumšo klāju. Debesjumā spoži mirdzēja zvaigznes. Melouns neatcerējās, kad būtu redzējis tik zvaigžņotas debesis. Matus saplivināja vēsa brīze.

"Man vajag noskaidrot kādu sīkumu," sacīja Džebs.

"Kādu?"

"Gribu tikai pārliecināties, ka neko neiztēlojos. Tas, kā tu par viņu raizējies… kā tu nupat pieskāries viņai pie pleca… Vai starp jums abiem kaut kas ir?"

"Kā, lūdzu?"

"Manu jautājumu nudien nav grūti saprast. Vai starp jums pastāv kādas emocionālas saiknes?"

"Velns parāvis, kas tev tur daļas?"

"Paklau, es kā tavs kurators…"

"Kurators?"

"Tu neesi mācījies psiholoģiju, tāpēc es tev vienkārši pateikšu, ka izceļas pamatīgi sarežģījumi, ja darbiniekam rodas emocionālas saiknes ar informatoru. Piemēram, tu zaudē objektivitāti. Pastāv risks, ka tu nepamanīsi kaut ko tādu, kas mums jāzina."

"Tu runā tā, it kā es strādātu jūsu labā," Melouns teica.

"Nu, un vai tad mēs šeit nedarām tieši to?"

"Kad es tam visam piekritu, tad brīdināju tevi, ka tas ir personiski. Ar Pārvaldi tam nebija nekāda sakara."

"Bet tagad tu bez mums nemaz nevari iztikt," Džebs sacīja, "tāpēc varbūt apsver savu nostāju rūpīgāk. Viņa ir pati skaistākā sieviete, kādu esmu redzējis. Saprotams, ka viņa tevi valdzina. Taču viņa Bellazaram ir svarīgāks mērķis nekā tu. Palikdams kopā ar viņu, tu divkāršo savas izredzes krist Bellazara nagos."

"Tas nenotiks, ja tu darīsi savu darbu."

Džebs raudzījās piķa melnajā jūrā, ar pūlēm valdīdamies. "Es tikai cenšos būt tavs draugs. Tu pieļauj kļūdu."

"Kļūda būtu palaist garām iespēju būt kopā ar viņu."

"Paklau, es visiem spēkiem pūlos būt taktisks," Džebs noteica. "Šī nav pirmā reize, kad radusies tāda situācija. Ja darbiniekam izveidojas romantiskas attiecības ar informatoru, deviņās reizēs no desmit romāns izčākst, tiklīdz zudusi uzdevuma radītā spriedze. Draudziņ, tu roc bedri pats sev."

"Man liekas, būs labāk," Melouna balss kļuva skarba, "ja turpmāk tu vairs neuzskatīsi mani par vienu no saviem darbiniekiem."

"Kā tu vēlies."

"Tieši tā," Melouns sacīja. "Kā es vēlos."

8

Nākamajā rītā sākās iztaujāšana. Tā turpinājās arī pa dienu, līdz viņi pārcēlās uz lidmašīnu bāzes kuģi. Lidodami uz bāzi Itālijā, viņi atvilka elpu, taču, tiklīdz no bāzes lidlauka gaisā pacēlās ASV Gaiša flotes transportlidmašīna C-130, kas veda viņus uz Savienoto Valstu pusi, Džebs atsāka informācijas vākšanu. Viņam asistēja viens no bruņotajiem pavadoņiem, dažbrīd izvaicādams Melounu, dažbrīd Sjēnu, turklāt allaž atsevišķi vienu no otra, lai neviens nevarētu noklausīties. Džebs un pavadonis lāgiem samainījās vietām; pamatojums bija tāds, ka izvaicājamais nedrīkst pierast pie viena īpaša jautāšanas stila, turklāt viens taujātājs var vēlreiz izmantot otra uzdoto jautājumu, pārfrāzējot to tādējādi, lai izvaicājamā cilvēka atmiņā uzpeldētu jauni fakti.

Tā nebija pratināšana, lai gan tieši to savā ziņā atgādināja šī pieklājīgā, taču neatlaidīgā, šķietami nebeidzamā jautājumu straume. Sjēnas nepatīkamais uzdevums bija atsaukt atmiņā piecus savas laulības gadus. Melounam bija jāziņo tikai par piecām nedēļām, taču viņam lika no jauna pārskatīt tik daudz faktu, ka viņš piekusa un juta līdzi Sjēnai, domādams par to, cik pārguruši ir viņa, jo viņai jācenšas atcerēties vēl daudz vairāk.

Kopš iztaujāšanas sākuma Melounam un Sjēnai neļāva sastapties. Teorētiski viņi tad varētu salīdzināt savus izteikumus, neviļus ietekmēties viens no otra atmiņām un vienādot savas versijas. Salīdzināt drīkstēja vienīgi Džebs un viņa palīgs; abi cītīgi meklēja neatbilstības un izmantoja tās, lai

uzdotu vēl smalkakus jautajumus, kuri varbūt modinātu jaunas atminu ainas, j

Kad transporta lidmašīna nolaidās Endrūsa Gaisa flotes bāzē, viņus ar helikopteru aizveda uz kādu klajumiņu mežā Virdžīnijas pakalnos. Tur, Melounam par nepatiku, viņi ar Sjēnu atkal tika turēti atsevišķi, katrs savā mašīnā aizvesti uz zemu, plašu, modernisma stilā ieturētu māju, būvētu no metāla un stikla. Māja bija mazāka par Bellazara pili. Arī izmantotie būvmateriāli un dizains bija pavisam citādi. Tomēr Melouns nespēja apspiest trauksmaino sajūtu, ka tikpat kā nekas nav mainījies, ka viņš ir nonācis turpat, no kurienes sācis. Šo pārliecību pastiprināja dārznieki, kam nebija nekādas intereses par dārzu un kas šķita gluži neiederīgi tagad, marta beigās, — tie bija sargi.

Sjēnas automašīna pirmā sasniedza galamērķi. Kad Melouns izkāpa no savējās, trīs vīrieši jau veda Sjēnu iekšā pa mājas divviru ārdurvīm. Viņa paguva īsi atskatīties, pievērsusi Melounam skumīgas acis, atgādinādama viņam tramīgu dzīvnieku, kuru ved krātiņā, un tad nozuda. Džebu nekur nemanīja. Neredzēdams nevienu augstākstāvošu personu, kam varētu izteikt iebildumus, Melouns ļāva, lai ved iekšā arī pašu.

Mājā bija dēļu grīdas un siju griesti. Pa labi, pa kreisi un taisni stiepās gaiteņi. Melouns nezināja, kur atrodas Sjēna, bet viņu pašu veda pa kreisi, uz istabu gaiteņa tālajā galā. Telpa bija plaša, ar tādām kā iestādes mēbelēm. Taču visvairāk Melouna uzmanību saistīja lielais logs, kuru nebija iespējams atvērt un kura rūts bija neparasti bieza, acīmredzot no ložu necaurlaidīga stikla. Viņš paraudzījās ārā uz peldbaseinu, kas joprojām bija pārvilkts ar ziemas pārsegu, aiz tā pacēlās pakalni un kaili koki. Viņš redzēja tenisa kortu, stalli un izjādes laukumu; viss izskatījās sen nelietots. Melouns šaubījās, vai tas tiks izmantots tagad, kamēr šeit ir viņi ar Sjēnu. Viņš pamanīja, ka šuip skatās viens no "dārzniekiem". Pagriezies Melouns nopētīja caurumu durvju augšējā stūrī; tur varēja atrasties miniatūras videokameras objektīvs.

No daudzajiem pārlidojumiem viņam sāpēja kājas. No laika joslu starpības radītā noguruma dunēja galva. No miega bada smeldza acis. Jau divas dienas viņam nebija iespējas parunāt ar Sjēnu. Kur viņa ir? Ko ar viņu dara? Melounam nemitīgi uzmācās sajūta, ka viņš atkal atrodas Bellazara pilī. "Muļķības," viņš noteica, raidīdams šo piezīmi tajā virzienā, kur, kā viņam šķita, bija paslēpta videokamera un mikrofons.

Piegājis pie durvīm, pa kurām bija ievests, Melouns lūkoja tās atvērt un atklāja, ka tās ir aizslēgtas. Numurēta pults pa labi no durvīm acīmredzot bija vienīgā ierīce, ar kuras palīdzību tās atslēgt.

"Ei!" Viņš pieklauvēja pie durvīm. "Jūs tur, ārā, veriet vaļā!"

Nekādas atbildes.

Viņš pieklauvēja skaļāk. "Veriet vaļā tās nolādētās durvis!"

Nekā.

"Labi." Pacēlis naktslampu, Melouns blieza ar to logā; lampa saplīsa, bet rūts palika neskarta. Paķēris lampu no gultas otras puses, viņš trieca to spogulī virs kumodes un aizsedza seju ar plaukstām, kad gaisā pašķīda stikla lauskas. Izvilcis kumodes atvilktni, viņš ar to sadauzīja stūra galdiņa stikloto virsmu. Ar otru atvilktni viņš svieda pa griestu lampu; tā izjuka gabalos. Izrāvis trešo atvilktni, Melouns grasījās doties pie vannasistabas spoguļa, kad metāliska skaņa lika viņam atskatīties uz durvīm.

Kāds bija pagriezis rokturi.

Durvis atvērās.

Ienāca Džebs, nosodoši šūpodams galvu. Uzvalks cieši apspīlēja viņa lielo augumu. "Ko tad tu te dari?"

"Kur ir Sjēna?"

"Kad būsim tikuši galā, tu varēsi ar viņu satikties."

"Nē, es ar viņu satikšos tūlīt." Melouns spēra soli Dže- bam garām.

Džebs apturēja Melounu, uzlicis roku viņam uz pleca. "Tagad nav īstais brīdis."

"Ej nost!"

"Paklausies, mums ir jāievēro zināmas procedūras."

"Vairs ne. Kur vina iri" >

"Čeis, tu nudien…"

Melouns pagrūda viņu nost.

"Apstājies!"

Melouns platiem soļiem izgāja no guļamistabas.

Gaitenī parādījās bruņots virs un pacēla roku. "Ser, jums būs jāatgriežas savā…"

"Ej ellē!" Melouns pagāja viņam garām. "Sjēna!"

"Apstājies!" atkārtoja Džebs.

Vestibilā ceļu Melounam aizšķērsoja sargs un pagrūda viņu atpakaļ. Melouns izlikās zaudējam līdzsvaru. Kad sargs pašapzinīgi tuvojās, lai pagrūstu viņu vēlreiz, Melouns sasprindzināja labās rokas pirkstus un trieca tos sargam pakrūtē. Pēkšņi nobālējis, vīrietis sēkdams saļima uz ceļiem. Melouns apcirtās apkārt un ar delnas pamatni iesita otram sargam, kas bija pieskrējis klāt. Saņēmis sitienu pa krūtīm, vīrietis atsprāga atpakaļ, gluži kā neredzamas virves rauts, un sabruka uz grīdas.

Melouns atkal sakopoja spēkus un draudīgi pacēla rokas pret Džebu. "Tu arī gribi pa kaklu?"

"Mister Meloun!"

Atskatījies Melouns ieraudzīja vīrieti, gadu sešdesmit vecu, kurš pēc izskata atgādināja ierēdni.

"Manuprāt, mums vajadzētu aprunāties," vīrietis sacīja.

9

Vīrietis bija vidēja auguma, ar plāniem, sirmiem matiem, taču ārkārtīgi staltā stāja un valdonīgās acis, ko šķietami palielināja brilles metāla ietvarā, piešķīra viņam daudz iespaidīgāku izskatu, nekā ļautu auguma proporcijas vien. Divu asistentu pavadībā viņš nule bija iznācis no kādas istabas tālāk gaitenī. Istabas durvis palika vaļā.

"Vai Sjēna ir tur?"

Vīrietis paplēta rokas. "Paskatieties pats."

Melouns aizsteidzās garām cietušajam sargam, nelikdamies redzam, kā viņš, mocīdamies sāpēs, pūlas piecelties. Pasteidzies garām arī ierēdnim, viņš iegāja telpā. Tas bija birojs ar stikla plauktiem, datoru uz galdiņa un vairākiem videomonitoriem; vienā no tiem patlaban bija redzams juceklis Melouna istabā. Sjēnas nebija ne šai birojā, ne uz kāda no monitoru ekrāniem.

"Es jums esmu pateicis visu, ko zinu," Melouns sacīja, kad telpā ienāca vīrietis ar saviem asistentiem un arī Džebs, kurš aizvēra durvis. "Nejau tādēļ es iesaistījos šajā pasākumā, lai pret mani izturētos kā pret gūstekni. Kur ir Sjēna? Es gribu viņu redzēt."

"Jā, lasot jūsu personiskās lietas dokumentus, tiešām kļuva skaidrs, ka jums nereti rodas nepatikšanas ar priekšniecību."

"Jūs gribat redzēt nepatikšanas?" Melouns pacēla gaisā datora monitoru un nosvieda to uz grīdas. Ekrāns saplīsa. "Gribat redzēt vēl vienas nepatikšanas?"

"Nepatikšanas esat jūs. Savu galveno domu jūs esat izpaudis. Tagad ļaujiet man paust manējo."

"Kāpēc man rodas tāda sajūta, ka mēs vēl arvien nesarunājamies?"

"Desmit minūtes."

"Ko?"

"Jums jāsaprot dažas lietas."

Melouns saspringa un aizdomīgi nopētīja svešinieku.

"Jums ir bijis garš ceļojums. Apsēdieties. Vai vēlaties kaut ko uzkost vai iedzert?"

"Jūs velti tērējat savas desmit minūtes."

"Mans vārds ir Džeremijs Lasters."

"Šaubos, vai jūs nosauktu man savu īsto vārdu, taču, ja vēlaties — lūdzu, esiet Džeremijs Lasters."

Lasters nopūtās. "Ņemot vērā jūsu attiecības ar misis Bellazaru…" viņš viegli uzsvēra vārdu "misis", it kā uzskatītu, ka Melounam tas vēlreiz jāatgādina, "…es saprotu, kāpēc jūs tik nepacietīgi vēlaties ar viņu tikties, tomēr kādu laiku to nevarēsim atļaut."

"Cik ilgi?"

"Nav iespējams pateikt."

"Tā domājat jūs." Melduns devās uz durvju pusi.

Ceļu viņam aizšķērsoja abi Lastera asistenti.

"Man vēl ir deviņas minūtes," Lasters sacīja.

Mirkli prātojis, vai nemēģināt izlauzties ārā, Melouns pēdīgi noteica: "Izmantojiet tās."

"Jūs allaž esat uzsvēris, ka neesat saistīts ar mums. Tāpēc ir grūti jums uzticēties. Pārvaldes ietvaros mūsu darbs balstās uz pilnīgu informētību. Bet kāds no ārpuses…" Lasters noplātīja rokas.

"Jūs gribat sacīt, ka man jākļūst par Pārvaldes aģentu, un tad jūs man pateiksiet, kas notiek?"

"Ne gluži. Esmu redzējis pietiekami, lai būtu pārliecināts, ka jūs mums nederat."

"Priecājos, ka vismaz šai jautājumā mūsu viedokļi saskan."

"Es mēģinu uzsvērt to, cik neparasti ir apstākļi, kuri vispār liek man paskaidrot jums jebko." Lasters piegāja pie rakstāmgalda un paņēma kādu dokumentu. "Šis ir solījums ievērot konfidencialitāti. Tas aizliedz jums izpaust to, ko tagad sacīšu. Sods par solījuma laušanu ir bargs."

"Piemēram, nezināms kaps mežā?"

"Izturieties nopietni!"

"Kurš tad te joko?" Melouns paņēma dokumentu un izlasīja to. "Tātad man ir jāparaksta šis, un pēc tam jūs man pateiksiet, kas te īsti notiek?"

Lasters sniedza viņam pildspalvu.

Melouns nepacietīgi uzšņāpa parakstu. "Tā. Un tagad runājiet."

"Beidzot mēs tiekam uz priekšu." Lasters ielika dokumentu savā portfelī un izņēma no tā melnbaltu fotogrāfiju. Tajā bija redzams vīrietis, kuru Sjēna bija satikusi Stambulā. Šī pati seja bija attēlota Melouna skicē. "Kā jau misters Veinraits jums teica, viņš pazīst šo cilvēku. Tas ir Tariks Ahmeds. Vēl viens ieroču melnā tirgus pārstāvis. Mūs ārkārtīgi interesē viņu tikšanās iemesls. Un, mūsuprāt, atbildei ir sakars ar abiem vīriešiem, kurus jūs redzējāt Bellazara pilī." Lasters izņēma vēl divas melnbaltas fotogrāfijas. "Pateicoties jūsu precīzajām skicēm, mūsu krievu biroja komanda viņus pazina: tie ir Vasilijs Gribanovs un Sergejs Bulgaņins." Lasters mirkli klusēja. "Bioloģisko ieroču speciālisti."

"Bio…"

"1973. gadā Padomija nodibināja bioloģisko ieroču pētījumu un ražošanas sistēmu ar nosaukumu "Biopreparat". Gribanovs un Bulgaņins tajā iesaistījās 1983. gadā. Dažādi zinātnieki darbojās katrs savā jomā. Pētīja Mārburga slimību, Sibīrijas mēri, buboņu mēri. Gribanovs un Bulgaņins izraudzījās bakas."

Melouns sajuta aukstus šermuļus. "Es biju domājis, ka bakas ir likvidētas uz visiem laikiem."

"Iedzīvotāju masās tās ir izskaustas, jā. Pēdējais zināmais saslimšanas gadījums bijis 1977. gadā. Tomēr Pasaules veselības organizācija nolēma, ka iespējamībai, ja tās kādreiz parādītos atkal, jāsasaldē un jāsaglabā mazs vīrusa paraugs pētījumu nolūkiem. Tāds paraugs ir Savienotajām Valstīm. Un arī krieviem. Zinātnieki jau tādi ir, viņiem bezgala patīk niekoties ar visādiem paraugiem. Gribanovs un Bulgaņins nosprieda, ka bakas savā dabiskajā veidā nav pietiekami nāvējošas. Un mainīja vīrusa ģenētisko struktūru, lai tas kļūtu agresīvāks."

"Bet tas taču ir ārprāts!" Melounam kņudēja āda, it kā viņš jau būtu inficējies.

"Astoņus gadus Gribanovs un Bulgaņins rosīgi strādāja, veikdami eksperimentus un testus. Bet 1991. gadā Padomju Savienība sabruka, un pētījumiem aptrūkās naudas. Abi palika bez darba. Un tad viņi piedāvāja savus pakalpojumus citam darba devējam."

"Bellazaram."

Lasters pamāja. "Izrādās, Ahmeds savu drošību nesargā tik rūpīgi kā Bellazars. Pastiprinot viņa partneru elektronisko novērošanu, mēs uzzinājām par tikšanos Stambulā. Cik redzams, Bellazars bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem ir gatavs pārdot bioloģisko ieroci jebkuram, kas ir ar mieru maksāt prasīto cenu, taču pats negrib būt tiešā veidā saistīts ar šo ieroci. Vislabprātāk viņš pārdotu to Ahmedam, lai Ahmeds pēc tam tiek no tā vaļā, kā grib. Tāpēc tikšanās nenoritēja tik gludi, kā Bellazars cerējis. Ahmeds uzskatīja — ja jau viņš uzņemsies tādas rūpes un piedāvās šo ieroci tirgū, finansiālajiem noteikumiem jābūt izdevīgākiem par tiem, kādus piedāvā Bellazars. Bellazars savukārt sprieda, ka Ahmedam nevajag būt pārlieku alkatīgam, jo viņam jau tik un ta bus garantēta pamatīga peļņa, kad viņš pārdos ieroci."

"Kam?"

"Tas ir viens no daudzajiem faktiem, ko mēs ceram uzzināt no misis Bellazaras."

"Vina to nezina."

Lasters skatījās viņā.

Melouns pretīgumā nogrozīja galvu. "Kā šis ierocis darbojas?"

"No aerosola konteineriem tiek izsmidzināts mikroskopiski smalks pulveris. Vislabākā metode ir atvērt konteinerus lidmašīnā, lidojot virs pilsētas. Mūsu eksperti lēš, ka ar pusduci aerosola konteineru, kas atvērti vējainā dienā, var saindēt vairākas kvadrātjūdzes."

"Bet tas taču nav kontrolējams!" Melouns teica. "Pirms upuriem parādījušies simptomi, daži no viņiem var iekāpt lidmašīnā un aizlidot uz lielpilsētām visās pasaules malās. Var izcelties globāla epidēmija."

"Nē," Lasters sacīja. "Ierocim ir absolūti drošs darbības mehānisms, kas neļauj sērgai izplatīties ārpus izraudzītā mērķa."

"Absolūti drošs?"

"Tieši tāpēc šis ierocis ir tik unikāls: Gribanovs un Bulgaņins ir ģenētiski apstrādājuši baku vīrusu tā, ka tas nespēj nevienu inficēt, neapvienojies ar otru vīrusu, — labdabīgu, bet reti sastopamu."

"Kāpēc? Kādam nolūkam tas kalpo?"

"Vispirms tiek laists darbā labdabīgais vīruss. Tiklīdz mērķa grupa ir inficēta, tiek izsmidzināts nāvējošais vīruss.

Taču tos, kas nav inficējušies ar labdabīgo vīrusu, nespēj inficēt arī nāvējošais, un tas nozīmē, ka pat tad, ja cilvēks, kurš inficējies ar nāvējošo vīrusu, pirms simptomu parādīšanās iekāpj lidmašīnā, viņš nebūs par cēloni epidēmijai citā pilsētā, jo tās iedzīvotāji nav iepriekš bijuši pakļauti labdabīgā vīrusa ietekmei." i

"Ja vien uz šo valsti jau nav aizceļojis kāds, kurš inficējies ar labdabīgo vīrusu."

"Tas nevar notikt."

"Kāpēc?"

"Ja labdabīgais vīruss nav kombinēts ar nāvējošo, tā dzīves ilgums ir sešas stundas. Pārceļošanu tas tikpat kā neiztur. Kamēr cilvēks no Telavivas aizlidotu līdz Romai, Parīzei vai, teiksim, Ņujorkai, vīruss jau būtu iznīcis. Neviens, kas ierastos, inficēts ar nāvējošo vīrusu, nevarētu nodot to tālāk."

"Jēzin!"

j

"Tas ir kvantitatīvs lēciens priekšstatos par ieročiem," Lasters noteica. "Kontrolēta, masveidīga cilvēku iznīcināšana, saglabājot viņu īpašumu."

"Kādēļ lai kāds gribētu izstrādāt tādu ieroci?" iejaucās Džebs. "Velns parāvis, cik naudas tam Bellazaram vajag?"

"Runa nav par naudu. Runa ir par varu," Melouns sacīja.

Lasters pamāja. "To pašu teica mūsu psihologi, taču viņu secinājums ir teorētisks. Mums nekad nav bijis pieejas nevienam cilvēkam, kurš būtu pavadījis kopā ar Bellazaru tik daudz laika kā jūs. Vienīgi…"

"Sjēna."

"Sjēna pazīst mehānismus, kas ietekmē viņa emocijas. Mūsu centienos izjaukt Bellazara darījumus neviens viņa sievas novērojums nav par sīku, katrai detaļai ir vērtība."

"Tātad būtībā šī izvaicāšana varētu turpināties mūžīgi?"

Lasters noplātīja rokas, kā pakļaudamies liktenim.

"Ak jūs, draņķis tāds!"

"Uz spēles ir miljoniem dzīvību."

"Tas nenozīmē, ka viņai jākļūst par gūstekni."

"Bellazars nekad nemitēsies viņu meklēt. Vai jūs tiešām domājat, ka«tad, ja mēs izlaistu Sjēnu no šejienes — vis- viens, ar kādiem jauniem personas dokumentiem —, Bellazars viņu beigu beigās neatrastu? Viņai šī ir visdrošākā vieta pasaulē."

"Tad kāpēc jūs neļaujat mums tikties?"

"Ja Sjēnas jūtas pret jums ir tikpat spēcīgas kā jūsējās pret viņu, ilgāk viņai paliekot nojums šķirtai, pastiprināsies viņas frustrācija. Tas palielinās mūsu izredzes. Mēs īsti nezinām, vai varam viņai uzticēties. Varbūt viņa vilcinās nodot vīru. Varbūt noklusē būtiski svarīgu informāciju. Taču, ja viņa zinās, ka ar jums drīkstēs tikties vienīgi pēc tam, kad būs pārliecinājusi mūs par to, ka viņai tiešām vairs nav ko teikt, viņai būs nopietnāks motivējums izpaust mums visu."

"Nosaukt jūs par draņķi — tas ir pārāk augstsirdīgi," Melouns teica. "Jūs gribat izjaukt Bellazara darījumus? Tad nosūtiet turp iznīcinātāju komandu un lieciet viņu nogalināt. Sabombardējiet viņa mītni. Nodedziniet to, nolīdziniet krāsmatas līdz ar zemi un vēl apkaisiet ar sāli!"

"To mēs izdarītu ar lielāko prieku."

"Tad kāpēc jūs ne…"

"Mums jābūt pilnīgi pārliecinātiem, ka bioloģiskais ierocis ir drošībā. Mūsu komandai jāierodas īstajā brīdī, apgādātai ar visu vajadzīgo informāciju."

"Mēs ar Sjēnu esam snieguši jums visu informāciju, kas ir mūsu rīcībā."

"Tas vēl jāpierāda." y

"Es gribu viņu redzēt."

"Bet lūdzu!" Lasters norādīja uz vienu no videomonitoriem.

Melouns piegāja pie tā un juta, ka paātrinās pulss. Stāvēdama ar muguru pret videokameru, Sjēna raudzījās laukā pa tādu pašu logu, kāds bija šajā istabā. Kadrs ņirbēja melnbalts un graudains, kameras acs no augšas slīpi pārskatīja telpu un tās iemītnieci. Objektīva lēca izkropļoja attēlu. Tomēr nekas nespēja aizmiglot Sjēnas skaistumu.

"Šovakar mēs atkal izvaicāsim viņu par Bellazara māsu," Lasters teica. "Nevienam no mums nebija par viņu ne jausmas. Mēs gribam uzzināt vairāk detaļu."

"Novēlu patīkamus pārsteigumus."

10

Kad Melouns atgriezās savā istabā, tā bija sakārtota: griestu lampa, galds un spogulis nomainīti, lauskas aizvāktas. Pamanījis, ka skapja durvis ir pusvirus, viņš tās atvēra pavisam un uz pakaramiem ieraudzīja drēbes: žaketi, divus kreklus, džinsu pāri, vilnas bikšu pāri— viss pielāgots viņa augumam un jauns. Ko tu neteiksi, taisni kā pie Bellazara, Melouns nodomāja.

Debesis aiz loga sāka tumst, tuvojās negaiss, vējā šūpojās kaili zari. Melouns piegāja pie loga un noskatījās, kā lietus lāses sitas pret rūti. Gaisma istabā nebija iedegta. Debesis pārvilkās ar pelēkiem mākoņiem, un vēlā pēcpusdiena drīzāk atgādināja vakaru.

Man vajadzētu vēlreiz mēģināt atrast Sjēnu.

Bet tie divi sargi tagad meklēs ieganstu atriebties, Melouns nodomāja. Viens no Lastera asistentiem bija turējis rokā plakanu, melnu kārbu, kas aizdomīgi līdzinājās tām, kādās ārsti glabā šļirces. Melouns jutās pārliecināts —ja viņš vēlreiz centīsies tikt pie Sjēnas, viņam injicēs miegazāles.

Tieši tāpat kā Bellazars toreiz Sotbijā bija iedūris viņam ar savu gredzenu.

Nomierinies, Melouns sev teica. Savaldies. Apsver visu.

Pareizi, viņš domāja. Pat ja viņiem ar Sjēnu būtu atļauts atstāt šo māju, ko viņi darītu tālāk? Melouns bija cerējis, ka šo jautājumu atrisinās Pārvalde, taču Lasters tikpat kā burtiski bija atzinis, ka Pārvaldei tāda atrisinājuma nav. Bellazars nepagurdams dzīs pēdas un, tā kā viņam ir plašas iespējas, beigu beigās atradīs kādu pavedienu. Tikmēr viņi abi trūksies no katras ēnas. Pārvalde viņiem bija vajadzīga pat pašā pamata līmenī — lai sagādātu jaunu identitāti un dokumentus. Kā lai viņi tiek tālāk bez jaunām kredītkartēm, autovadītāja apliecības un pases?

Logā sitās lietus. Ārā bija tik tumšs, ka Melouns redzēja rūtī savu miglaino atspulgu.

Pie durvīm kāds klauvēja. Atskatījies viņš ieraudzīja tās atveramies un pamanīja, ka rokā, kura atvērusi durvis, nav atslēgas. Gribot negribot bija jāsecina: no iekšpuses durvis var atvērt, sastādot noteiktu ciparu kombināciju uz pults pie sienas, bet no ārpuses — vienkārši pagriežot rokturi.

Uz sliekšņa bikli stāvēja Džebs, vienā rokā turēdams paku ar sešām Budweiser kārbām, bet otrā — Jack Daniel's pudeli. "Vai salīgsim mieru?"

"Tu esi mani pamatīgi iegāzis."

"Operāciju vairs nevadu es."

"Vai tu vispār kādreiz esi to vadījis?"

"Tā man likās. Es maldījos. Vai drīkstu nākt iekšā?"

"Kopš kura laika te kāds prasa atļauju gūstekņiem?"

"Kopš šā laika."

Melouns sparīgi izelpoja un pamāja Džebam, lai nāk istabā.

"Ko tu vēlētos?" Džebs nolika viskiju un alu uz kumodes.

"Nenāktu par sliktu pases."

Džebs sarauca pieri.

"Jaunu personības apliecību komplekts. Lai man rastos ilūzija, ka man vispār ir kāda nākotne."

Džebs pavēra muti, aizvēra to, mirkli padomāja un pēdīgi noteica: "Paskatīšos, kas būs manos spēkos."

"Nez kāpēc biju cerējis, ka dokumenti jau tiek drukāti."

Džebs izvairījās no šā temata. "Ko tu vēlētos vakariņās?" >

"Tu tagad esi šefpavārs?"

"Es vienkārši mēģinu panākt, lai tu labi jūties." "Drīz tu sāksi atstāt šokolādes tāfelītes uz spilvena." "Labi, piekrītu, šī ir draņķīga būšana. Bet ar to ir tāpat, kā mēdz sacīt par cietumu: tu vari atsēdēt viegli vai smagi. Vai nebūtu labāk, ja mēs abi tagad iedzertu, vakariņās uzēs- tu pa steikam un paskatītos Lakers maču? Varētu taču klāties arī ļaunāk."

"…Es gribu viņu redzēt." "Zinu, čomiņ." "Aizved mani pie viņas."

"Piedod. Man loti žēl. Tici vai ne, arī vina visu laiku

» ' »

pieprasa tikšanos ar tevi."

Melounam iesmeldzās sirds.

"Vairāk neko viņa negrib. Zini, ja teikšana būtu man…" Džebs atskrūvēja viskija pudeles vāciņu. "Bet Lasters ir apņēmies gādāt, lai viņai būtu iemesls sasprindzināt atmiņu. Viņš uzskata — ja Sjēnai būs viss, ko viņa grib, kādēļ lai viņa mums palīdzētu?"

"Vienā jaukā dienā mēs ar Lasteru vēl par to krietni parunāsim."

Lietus šaltis pātagoja rūti skaļāk. "Vai glāzes tev ir?" Džebs jautāja. "Varbūt vannasi stabā." Nodārdēja pērkons. "Iešu paskatīties," Džebs sacīja. Nākamais dārds sadrebināja visu māju. Loga rūts nebija tik bieza, lai pilnīgi apslāpētu atskanējušo kliedzienu. Džebs sastinga pusceļā uz vannasistabu. "Tas nebija pērkons," noteica Melouns.

11

"Ak Dievs!" Džebs pieskrēja pie durvīm un drudžaini spieda pults taustiņus. Kad viņš atgrūda durvis vaļā, Melouns jau bija viņam aiz muguras un dzirdēja rosību gaitenī, steidzīgus soļus, satrauktai balsis.

"…iekšā pa otru pusi!"x

"Izsists caurums…"

Ārpusē ložu kārtai sekoja kliedziens un vēl viena eksplozija. Džebs metās prom pa gaiteni, uzsaucis Melounam: "Paliec te!"

Gaidi vien, Melouns nodomāja un joņoja viņam nopakaļ. Vestibilā abi sargi, ar kuriem Melouns pirmīt bija kāvies, bija izvilkuši pistoles un tēmēja uz ārdurvīm. Citi sargi skrēja pa gaiteņiem.

Skaļāka ložu kārta, trešais sprādziens.

Man jāatrod Sjēna, Melouns sev teica.

Vestibilā viņš pagriezās uz vidējā gaiteņa pusi un ieraudzīja, ka no istabas pa kreisi, ap gaiteņa vidu, izsteidzas Lasters un abi viņa asistenti. Lasters, nobālis kā krīts, aizcirta aiz sevis durvis, apturēja garāmskrienošu sargu un, bērdams vārdus, ņēmās viņu iztaujāt.

Melouns apcirtās pret sargu, kuram pirmīt bija iesitis pa pakrūti. "Dod pistoli!"

Piere sargam bija norasojusi ar sviedru lāsēm, viņš stingi skatījās uz ārdurvīm un nelikās dzirdam Melounu.

"Paklau, velns parāvis, man vajag pistoli!"

"Ejiet atpakaļ uz savu istabu!" nonācis Melounam blakus, uzsauca Lasters.

"Kur ir Sjēna?"

Ārdurvis satricināja eksplozija. Vidējā gaiteņa galā parādījās dūmi. Mājas ārpuse bija būvēta no metāla un stikla, īpaši rūdīta, lai izturētu jebkuru uzbrukumu, toties iekštelpu koka sienas un sijas jau bija aizdegušās. Ārpusē pastiprinājās šāvienu troksnis. Te pēkšņi lodes spindza ne vairs ārpusē vien. Melouns izdzirda apdullinošu triecienieroča dārdu. Sekoja strauji, atsevišķi pistoles šāvieni. Dūmi sabiezēja.

"Ejiet atpakaļ uz savu…" Lasters iesāka. Viņu pārtrauca ložmetēja kārta.

"Pasakiet, kur ir Sjēna!"

"Nesaprotu, kā viņi…" Lasters strauji pagriezās pret asistentu. "Atvediet to sievieti!"

Asistents paskatījās uz dūmiem, kas plūda pretim, un sāka kāpties atpakaļ.

"Atvediet viņu!" Lasters atkārtoja.

"Kur viņa ir?" Melouns noprasīja. "Tai istabā, no kuras jūs tikko iznācāt?"

Lasters pacirtās uz to pusi, kur ārā nodārdēja sprādziens.

"Velns lai jūs parauj!" Melouns dziļi ievilka elpu un metās Lasteram garām. Viņu ietina dūmi, dzeldami acīs, aizmiglodami skatienu. Melounam ienāca prātā, ka tā var būt indīga gāze, taču viņš neļāva sev par to domāt. Bija jāatrod Sjēna. Virmojošā dūmakā viņš nespēja noteikt, cik tālu pa gaiteni ir ticis.

Sasniedzis durvis, viņš pagrieza rokturi un metās iekšā. "Sjēna!" Istabā dūmu nebija. Melounam plaušās ieplūda svaigs gaiss. Pirms telpā iegāzās dūmu vilnis, viņš redzēja, ka tā ir tukša. Uz gultas pat nebija palagu.

Izmantodams pēdējo tīrā gaisa malku, viņš dziļi ievilka elpu, izskrēja atpakaļ dūmu pilnajā gaiteni un joņoja tālāk. "Sjēna!" Atgrūdis nākamās durvis, viņš atrada vēl vienu tukšu istabu.

Kaut kur gaiteņa galā viņš izdzirda apslāpētu saucienu. "Čeis!" Vai to viņš tikai iztēlojās? Vai ļāva sev sadzirdēt to, ko gribēja dzirdēt? Melouns aizskrēja pie nākamajām durvīm, un, kad metās iekšā pa tām, no istabas viņam pretim traucās Sjēna. Melouns klepodams grasījās aizcirst aiz sevis durvis, lai iekšā neplūstu dūmi, taču aptvēra, ka tad slēdzene aizkritīs, tāpēc durvis jāatstāj vaļā. Paķēris krēslu, viņš nolika to starp durvīm un stenderi.

Viņi apskāvās. Melouns vēlējās, kaut šis mirklis turpinātos mūžīgi, taču pavisam tuvu nodārdēja šāvieni, izbiedējot Sjēnu, un nu arī šajā istabā plūda ugunsgrēka dūmi.

"Palīdzi man!" Melouns teica. "Mums vajag slapjus dvieļus."

Vannasistabā viņš piepildīja izlietni ar aukstu ūdeni. Sjēna pakampa divus dvieļus, iemeta tos ūdenī un izmērcēja.

Apšaudes troksnis tuvojās. Dūmi sasniedza vannasis- tabu.

Melouns klepodams spieda pilošo dvieli sev pie sejas. Lai gan elpot caur dvieli bija grūti, tomēr mitrums daļēji aizturēja dūmus. Taču viņš zināja, ka ilgi tas nelīdzēs. Arī Sjēna piespieda sev pie sejas dvieli, un abi devās uz durvīm.

Melouns pagrūda nost krēslu, satvēra Sjēnu aiz rokas un iegāja gaiteņa haosā. Kāds paskrēja garām, dūmos nepamanījis viņus. Šāvieni gaiteņa galā lika Melounam notupties un novilkt Sjēnu sev līdzi lejā. Tad viņš veda Sjēnu pa labi, uz vestibila pusi, kur bija saticis Lasteru ar asistentiem. Džebs? Kur viņš iri

Neredzot grīdu, Melounam aiz kaut kā aizķērās kāja un viņš gandrīz paklupa. Zemē gulēja līķis. Sjēna aizžņaugti ievaidējās. Atlaidis viņas roku, Melouns noliecās pie līķa. Roka skāra siltu, lipīgu šķidrumu uz nekustīgām krūtīm. Viņš sataustīja uzvalku un nodomāja, ka nošautais ir Lasters vai kāds viņa asistents. Pārbaudījis līķa labo roku, viņš atrada pistoli un aizbāza to sev aiz siksnas. Aptaustījis uzvalka iekškabatas, uzgāja kabatas portfeli un paņēma arī to.

Iebāzis to džinsu kabatā, Melouns steidzināja Sjēnu tālāk pa gaiteni. Caur mitro dvieli kļuva grūtāk elpot, dūmi bija pārāk biezi. Sjēna klepoja. Taču nebija jābaidās, ka šī skaņa varētu piesaistīt viņiem nevēlamu uzmanību, — bija pārāk daudz citu trokšņu: šāvieni, kliedzieni, skrejoši soļi, uguns rēkoņa gaiteņa galā viņiem aiz muguras.

Ar vienu plecu viņš balstījās pret sienu. Te pēkšņi siena pazuda. Viņš bija sasniedzis vestibilu. Taču tas šķita pamests. Šāvieni, kliedzieni un soļi kļuva rēgaini klusi, vienīgā atlikusī skaņa bija uguns augošā rēkoņa viņam aiz muguras. Vai visi pagalam? — viņš nobrīnījās.

"Čeis!" kāds sauca.

Melouns apcirtās apkārt.

"Čeis!"

Aizsmakusi balss piederēja Džebam. Viņš bija pa labi.

Bažīdamies, ka Džebu varbūt kāds ir piespiedis viņu pasaukt, Melouns noņēma no sejas dvieli, lai pačukstētu Sjēnai: "Turies man aizmugurē pie siksnas! Nelaidies vaļā!" Tad viņš atkal pielika dvieli pie mutes. Tiesa, tas vairs necik daudz nelīdzēja. Dūmi bija pārāk blīvi. Kad Sjēna pieķērās viņam pie siksnas, Melouns izvilka pistoli, ko bija atradis pie līķa.

"Čeis!" Džeba balss skanēja tuvāk. Tad dūmos parādījās viņš pats, seja klepojot piesarkusi, acis izbiedētas, redzot ieroci, ar kuru uz viņu tēmēja Melouns.

Dūmi svilināja rīkli, un Melouns tik tikko jaudāja izdvest: "Ved mūs laukā!"

Džebs vilka viņu aiz delma, vezdams uz labo pusi. Ārā atskanēja divi šāvieni, un Sjēna ciešāk satvēra Melouna siksnu. Džebs ātri tika līdz kādām durvīm, atvēra tās un ievilka viņus nespodri apgaismotā telpā. Šeit dūmu bija diezgan maz, un, kamēr Melouns un Sjēna kāri elpoja, steigdamies piepildīt plaušas, Džebs žigli aizvēra durvis.

Bet šīs ir lamatas, Melouns nodomāja. Kā mēs atstāsim ēku? Tai pašā mirklī viņš pamanīja betona kāpnes, kuras stiepās lejup.

"Tur ir tunelis, kas ved uz baseina mājiņu," Džebs sacīja.

Melounam ar to pietika. Viņi ar Sjēnu jau skrēja lejup pa pakāpieniem. Lejā mirkli pagaidīja, līdz Džebs atrada gaismas slēdzi un nospieda to. Betonētā gaitenī vīdēja durvju rinda. Pie griestiem stiepās caurules, starp tām vietumis dega spuldzes.

Melouns skrēja pa gaiteni, tajā atbalsojās viņa smagā elpa. Viņi ar Sjēnu iemeta savus dvieļus telpā, kas izskatījās pēc veļas mazgātavas. Aiz viņiem atveroties nodārdēja kādas durvis. Vini sāka skriet vēl ātrāk. >

Gaitenis spēji pagriezās pa kreisi, ievedot viņus neapgaismotā tuneļa posmā. Tur bija vēsi un drēgni, oda pēc pelējuma. Apskrējis ap stūri, Melouns paslēpās ēnās un notēmēja ar pistoli atpakaļ gaitenī.

Tālajā galā lejup pa kāpnēm nodimdēja soļi. Parādījās ēetri vīrieši. Visiem rokās bija automātiskie ieroči, viens uzkliedza: "Pārbaudiet katru telpu!"

Kad vīri metās pildīt pavēli, Melouns nolaida pistoli. Viņu bija pārāk daudz. Viņi atradās pārāk tālu. Melouns paraudzījās uz Džebu, kura saspringtais skatiens šķita lasām viņa domas. Džebs pamāja ar galvu uz tuneļa turpinājumu, it kā teikdams: vislabākais plāns ir — tikt laukā no šejienes.

Cerēdami, ka pašu iebrucēju radītie trokšņi neļaus viņiem sadzirdēt citas skaņas, Melouns, Sjēna un Džebs steidzās uz priekšu. Taču, jo vairāk viņi attālinājās no spuldzēm tuneļa galā, jo melnāka ap viņiem sabiezēja tumsa. Bija jāpalēnina gaita un jātaustās uz priekšu, lai neuzdurtos kaut kam virsū.

Te pēkšņi priekšā sākās kāpnes, ko Melouns pamanīja tikai tad, kad pret tām atdūrās kurpes purngals. Pa kreisi sataustījis metāla margas, viņš sāka kāpt augšup, taču acumirklī sastinga uz vietas, kad nikna balss otrā gaitenī iekliedzās: "Es kaut ko dzirdēju!"

Melouns kāpa augstāk. Sjēna piesteidzās viņam klāt. Gabaliņu augstāk pa kāpnēm Džebs centās kaut ko atvērt, vismaz skaņa bija tāda kā atslēdzot durvis.

"Tur!" kliedza dusmīgā balss.

Jēziņ, Melouns nodomāja. Kamēr vīru soļi skriešus tuvojās, Džebs atgrūda vaļā kādas durvis. Iekšā ieplūda pelēcīga gaisma. Durvju eņģes nočīkstēja.

"Aiz tā stūra!" ieaurojās viens no vīriem.

Saredzami kā silueti viņiem aiz muguras pret gaismu tuneļa galā, vīri apskrēja ap stūri un pacēla ieročus.

Melouns izšāva, trāpīja vienam no viņiem, izšāva vēlreiz, saņemdams pistoles atsitienu, kamēr pārējie trīs vīri nozuda atpakaļ ap stūri. Viens no viņiem izlamājās, bet Melouns to gandrīz nedzirdēja — ausīs zvanīja tik sāpīgi, it kā pa tām kāds būtu iebelzis,

Pagriezies viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm un nonāca telpā, kur Sjēna jau bīdīja uz ieejas pusi galdu, kamēr Džebs aizcirta ciet durvis. Nespodra gaisma, kas krita pa pretējām durvīm, ļāva saskatīt peldbaseina sūkni, filtru un ūdens sildītāju, taču Melouns tiem pievērsa maz uzmanības. Bez atslēgas viņi nevarēja aizslēgt šīs durvis. Melouns steigšus palīdzēja Sjēnai pārbīdīt galdu, bet, līdzko tas atdūrās pret durvīm, no pretējās puses tajās ietriecās lode. Durvis bija no metāla. Lode neizurbās tām cauri. Tomēr galds nebija smags diezgan, lai trīs vīrieši nevarētu atgrūst durvis vaļā.

Džebs pacēla lielu plastmasas konteineru ar uzrakstu HLORA TABLETES un uzlika to uz galda. Melouns tam līdzās nolika otru konteineru. Tas bija smags, bet ar to nepietika. Kuru katru mirkli bija gaidāms, ka vajātāji ar plecu metīsies pret durvīm.

Melouns kopā ar Džebu un Sjēnu izskrēja apjumtā joslā līdzās baseinam. Dziestošajā gaismā lietus kapāja pārsegu, kas bija nostiepts pār baseinu. Turēdams gatavībā pistoli, Melouns vērīgi nopētīja mauriņu, stalli, tenisa kortu un dūmakainos pakalnus. Pagriezies pa kreisi, viņš ieraudzīja liesmojošo māju, ap kuru apjukumā skraidelēja cilvēki. Liesmu rūkoņa acīmredzot nebija jāvusi viņiem sadzirdēt Melouna šāvienus. Nebija iespējams noteikt, vai tie ir Lastera vai Bellazara vīri. Ja pareizs bija otrais pieņēmums, Melouns nevarēja riskēt un no slēpņa uzbrukt vajātājiem, kad tie izskries no baseina mājiņas. Ja šāvieni atskanēs laukā, vajātāju skaits vēl augs. Atlika vienīgi bēgt.

Uz stalli, Melouns nodomāja. Viņš pamāja Džebam un Sjēnai, lai skrien pa labi, pie vārtiem, kas ved uz taku starp dzīvžogiem. Sakarsušam no lielās piepūles, lietus viņam šķita patīkami vēss. Taču, kad mitrās drēbes pielipa pie stilbiem, muguras un krūtīm, viņu pārņēma drebuļi.

Kurpes slīdēja dubļos. Atguvis līdzsvaru, Melouns sāka skriet vēl ātrāk. Lietus padarīja mijkrēsli pelēku, un viņš cerēja — no degošās mājas vai baseina puses viņi nav saredzami. Stallis vīdēja tuvāk. Skriedami pa peļķēm tā, ka šķīda šļakatas, viņi nonāca pie durvīm.

Taisnstūra ēka jau sen nebija lietota. Zirgu pārvadājamo treileru klāja zirnekļtīkli. Desmit steliņģi abās staļļa pusēs bija tukši, tajos neredzēja neko citu kā vien putekļainus salmus un zirnekļu tīmekļus.

Ar piepūli atvilcis elpu, Melouns pa vaļējām durvīm atskatījās uz baseina pusi. Tad izmantoja šo bridi, lai izvilktu no pistoles spala magazīnu un pārbaudītu, cik patronu atlicis. Diez vai magazīna bijusi pilna, kad viņš atrada ieroci, — vīrs, kam pistole piederējusi, varbūt bija paguvis vairākkārt izšaut, pirms tika nošauts pats. Melounam bija taisnība. Šis ierocis bija deviņu milimetru Beretta, tāda pati pistole, kādu Melouns bija lietojis armijā, un tajā varēja ielādēt sešpadsmit patronu, taču atlikušas bija tikai deviņas.

"Vai tu kādu redzi?" jautāja Džebs.

"Skat!" Sjēna norādīja uz lietus aizmigloto taku, pa kuru uz viņu pusi steidzās vīrietis ar ieroci.

"Bet pārējos es nemanu." Tai pašā mirklī Melouns saprata. "Jēziņ, viņi ir izklīduši pa vienam! Un tuvosies mums no trim pusēm!" '

Džebs izrāva pistoli. "Nevienā pusē nav ieejas. Es uzmanīšu galadurvis."

"Kā es varu palīdzēt?" Sjēna jautāja.

"Mums nav vairāk ieroču. Paslēpies."

"Es redzu vienu no viņiem!" Džebs sauca no staļļa gala. "Vēl pārāk tālu. Nevaru šaut."

Melouns skatījās uz vīrieti, kas skrēja šurp pa taku. Tad viņš spēji nometās aiz dzīvžoga takas malā. "Šis tagad lavī- sies klāt."

"Bet kur ir trešais?" jautāja Džebs.

Vērīgi skatīdamies, kad varēs notēmēt, Melouns sacīja Sjēnai: "Labāk paslēpies aiz siena ķīpām."

Taču atskatījies viņš Sjēnu neredzēja. Palūkojies uz pretējo pusi, viņš ieraudzīja pieslienamās kāpnes, kas veda uz sienaugšu. Sjēna kāpa augšup pa tām.

"Ko tu…" Bet Melouns acumirklī apklusa, lai pilnīgi koncentrētu uzmanību uz bruņoto vīru pie dzīvžoga; viņš pēkšņi iznira pie atvērtajiem vārtiem un caur lietus šaltīm metās patverties šķūņa aizsegā.

Melouns notēmēja, gaidīdams, ka vīrietis parādīsies pa labi vai pa kreisi.

Cauri lietus bungošanai pa rievotā skārda jumtu Melouns dzirdēja, ka Sjēna tikusi sienaugšā.

"Te ir logs," viņa teica.

"Dieva dēļ, uzmanies!" Viņš turpināja tēmēt.

"Es esmu pietiekami augstu, lai redzētu viņu aiz šķūņa. Viņš…"

Pēkšņais klusums lika Melounam saspringt.

"Viņš māj kādam pa labi no tevis," Sjēna sacīja. "Rāda uz staļļa sāniem. Trešais droši vien dodas uz turieni. Taisās ielavīties iekšā pa to pusi, kuru tu neredzi."

Vairāki būkšķi, kas ātrā secībā atskanēja staļļa tālajā galā, kur atradās Džebs, izklausījās pēc lodēm, kuras ietriecas koksnē.

"Ei, vai ar tevi viss ir kārtībā?" Melouns uzsauca. "Es nedzirdēju šāvienus."

"Viņam ir klusinātājs," atteica Džebs.

Melounu urdīja kāda doma, taču, pirms viņš paguva to apsvērt, vīrietis aiz šķūņa raidīja trīs žiglus šāvienus vaļējo durvju virzienā. Melouns pieplaka pie sienas blakus durvīm, un lodes sašķaidīja steliņģa redeles viņam aiz muguras. Tomēr šāvienus viņš nebija dzirdējis — un ne jau tāpēc, ka ausīs viņam zvanīja. Arī šis šāvējs izmantoja skaņas klusinātāju. Kāpēc?

"Tas aiz šķūņa atkal skatās pa labi no tevis," no augšas sacīja Sjēna. "Uz staļļa sāniem. Man liekas, trešais jau ir ticis tālāk."

Melouns saprata. Vīrs aiz šķūņa turpinās šaut, lai novērstu Melouna uzmanību, kamēr trešais piezagsies pie durvīm un gaidīs, kad Melouns atbildēs uz uguni. Tiklīdz Melouns izpaudīs savu atrašanās vietu, trešais rīkosies nekavējoties.

"Vīrs aiz šķūņa pamāja ar galvu," Sjēna teica. "Viņi ir gatavi.",

Sagatavojies, ka šāvējs tūdaļ atstās šķūņa patvērumu, Melouns nospieda gaili tai pašā mirklī, kad pamanīja kustību, izšāva vienu, divas, trīs reizes, pistole viņa rokās lēkāja. Kad šāvējs atmuguriski nokrita, Melouns pielicis metās ārā pa durvīm, ielēca dubļos, izšāva pa labi, kur, kā bija paredzējusi Sjēna, stāvēja trešais šāvējs. Vīrieša seja saviebās pārsteigumā, viņš nepaguva notēmēt no jauna, Melouna raidītās lodes ietriecās viņam krūtīs un nogāza viņu zemē.

Melouns atkal patvērās ēkas aizsegā. Pētīdams abus nošautos, lai pārliecinātos, ka tie vairs nekustas, viņš apjēdza, ka līdzās ir Sjēna.

Viņam blakus stāvēja arī Džebs. "Trešais aizlaidās mežā. Bet tie, no mājas, skrien uz šejieni."

"Viņi strādā Lasteram," teica Melouns.

"Kā tu zini?"

Doma, kas bija urdījusi Melounu, kļuva pilnīgi skaidra. "Tie, kurus es nošāvu, izmantoja skaņas klusinātājus tāpēc, ka negribēja, lai vīri pie mājas sadzird šāvienus. Lastera ļaudīm ir izdevies atsist uzbrukumu."

"Jā," Džebs sacīja. "Es redzu Lasteru."

"Ej ārā un pasaki viņam, ka mēs esam drošībā," Melouns teica.

"Tu nenāksi līdzi?"

"Mums ar Sjēnu brītiņu jāpaliek divatā."

Džebs vilcinājās, masēdams kreiso stilbu, kur bija ievainots tonakt, kad Melouns Panamā bija glābis viņam dzīvību. "Protams." Viņš vilcinājās. "Tu to esi nopelnījis."

Viņš izgāja krēslainajā lietū un devās pretim vīriem, kas strauji tuvojās no mājas puses, ugunsgrēka dūmu ieskauti.

Vērodams Džebu aizejam, Melouns ieveda Sjēnu dzi- |āk stallī. "Viņiem bija izdevība mūs aizstāvēt. Viņi to nespēja. Tavs vīrs nebūtu varējis mūs tik ātri atrast, ja viņam nebūtu informatora Pārvaldē."

Iedomājoties Bellazaru, Sjēnas acis satumsa.

"Viņš uzzinās arī visas citas vietas, kur Pārvalde mēģinās mūs paslēpt. Vienīgais veids, kā tikt drošībā, ir bēgt pašiem — uz kādu vietu, kur mēs nebūsim gūstekņi, kur neviens nespēs mūs šķirt."

"Es negribu no tevis šķirties vairs nekad," viņa teica.

Melouns saņēma Sjēnu aiz rokas un veda uz durvīm staļļa galā. Aukstais lietus pārgāja vieglā smidzināšanā, kamēr viņi skrēja uz tumšās koku blīvas pusi. Pēc pāris minūtēm jau būs pārāk satumsis, lai Lasters un viņa vīri spētu sekot. Varbūt mēs varētu ar līkumu aiziet līdz mājai un nozagt kādu automašīnu, Melouns domāja. Vai varbūt mēs varētu… Viņu iedrošināja neskaidras iespējas. Viņam bija kabatas portfelis, paņemts no mājā nošautā vīrieša. Viņam bija nauda, kredītkartes, jauna identitāte. Melouns zināja, ka Lasters beigu beigās izdibinās, kādu identitāti viņš izmanto. Bellazara spiegs pados šo ziņu tālāk. Taču par to varēs raizēties rit. Patlaban viņi abi bija brīvi un nozuda miglā tītajos mežos.

VIII

Vilciena riteņu hipnotiskā klaudzoņa pastiprināja Melouna nogurumu. Viņi ar Sjēnu viens otram blakus snauduļoja slēgtā kupejā un tikpat kā nemanīja pilsētu ugunis, kas zibēja garām. Bija gandrīz pusnakts. Pirms stundas viņi bija iekāpuši šajā vilcienā Jūnionstacijā Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, kurp bija aizbraukuši pēc tam, kad Melouns bija īstenojis savu sākotnējo nodomu un nozadzis automašīnu pie degošās mājas, kamēr Lasters un viņa vīri pārmeklēja mežu. Cerēdams noslēpt pēdas, Melouns bija atstājis mašīnu stāvvietā pie kāda restorāna, un uz staciju viņi bija aizbraukuši ar taksometru. Tur, izmantojot nošautā vīrieša kredītkarti, viņš bija nopircis divas biļetes līdz Dalasai. Kaut arī lija lietus, izdegusī māja vēl nevarēja būt atdzisusi tiktāl, lai Lastera vīri varētu to pārmeklēt. Līķis tiks atrasts pēc krietna laiciņa. Un pat tad pastāvēja izredzes, ka tā drēbes ugunī būs pārogļojušās un neviens nepamanīs kabatas portfeļa pazušanu. Ja pēc šā vīrieša nāves joprojām tiks tērēts viņa kredīts, Lasters sapratīs, kas notiek, taču būs jau par vēlu. Tagad Melouns un Sjēna bija kopā. Ne par ko citu Melouns nebēdāja.

"Vai ēst gribas?"

Sjēna paskatījās uz maisiņu ar sendvičiem, ko viņi bija nopirkuši. Tad noliedzoši papurināja galvu. "Pastāsti, ko mēs tagad darīsim."

"Tas atkarīgs no tā, ko tu gaidi. Mēs nespēsim dzīvot tā, kā tu dzīvoji sava vīra pilī.",

"To es nemaz negribu."

"Es nedomāju to spriedzi, ko tu pārcieti. Es runāju par greznības trūkumu. Man ir daudz naudas dažādās vietās, bet es nezinu, kā pie tās tikt tā, lai tavs vīrs vai CIP neuzzinātu, kur mēs atrodamies. Viņi liks saviem datorekspertiem uzmanīt manus rēķinus un ziņot par katru transakciju. Tiklīdz es likšu pārskaitīt naudu — teiksim, uz kādu banku Dalasā —, viņi būs mums uz pēdām. Lidosta, dzelzceļa stacija, autonomas firmas — viss tiks novērots."

"Tu runā tā, it kā nebūtu nekādu cerību."

Pat izmirkušajā, saņurcītajā jakā, matus sukājusi tikai ar pirkstiem, Sjēna viņam šķita skaistāka nekā jebkad. Kā lai es paslēpju vienu no pašām daiļākajām sievietēm pasaulē? — Melouns domāja. "Es tev apsolu, izeja no šā strupceļa pastāv, tomēr dzīve nebūs ne tuvu tik smalka, pie kādas tu esi radusi."

"Vai tādēļ mēs braucam uz Dalasu?"

"Mēs uz turieni nebraucam."

"Bet mūsu biļetes…"

"Mēs izkāpsim agrāk. Pilsētiņā, ko sauc par Bredoku."

"Tas tāpēc, ja Dereks būtu uzzinājis, ka mēs iekāpām šajā vilcienā, un gaidītu mūs Dalasā?"

Melouns pamāja. "Un arī tāpēc, ka Bredokā man kāds jāsatiek."

2

Kad viņi izkāpa no vilciena un nopētīja mazo staciju un tās apkārtni, Teksasas debesis bija kobaltzilas. Drusku nostāk atradās zemas ēkas: benzīna uzpildes stacija un autore- montdarbnīca, saimniecības preču veikals un bārs. Pa ielu aizbrauca dažas kravas mašīnas. Citādi pilsētiņa šķita gluži pamesta.

"Brīnums, ka tik mazā miestiņā vispār ir dzelzceļa stacija," Sjēna teica.

"Klintām ir pietiekami liela ietekme, lai sagādātu sev visu, kas vajadzīgs."

"Tu gribi sacīt, ka vārds "Klints" mēdz būt arī parastiem cilvēkiem, ne tikai aktieriem?"

"Čeis, veco zēn, cik gadu jau paskrējis!" ierunājās vīrieša balss, stiepjot vārdus it kā caur degunu, — tik dziļi dienvidniecisku izrunu Sjēna vēl nekad nebija dzirdējusi.

Viņa pagriezās pret uzgaidāmās zāles vaļējām durvīm, pa kurām iznāca vīrietis kovboju zābakos, džinsos ar siksnas sprādzi seglu formā, džinsu kreklā, ādas vestē un kovboju platmalē. Plati smaidīdams, viņš apskāva Melounu un ņēmās plikšķināt viņam pa muguru.

"Kāpēc nepateici, lai aizsūtu tev pretī lidmašīnu?" vīrietis noprasīja. "Un kāpēc zvanīji uz mana rēķina? Pa visiem šiem gadiem esmu sableķojis tev tik daudz, ka piķa tev nu nekādi nevar trūkt."

'Tā tomēr ir gadījies."

Vīrietis izskatījās apmulsis.

"Tas ir garš stāsts."

"Nu, cerams, tu pakavēsies gana ilgi, lai es varētu to noklausīties." Joprojām smaidīdams, vīrietis gaidoši pievērsās Sjēnai. "Un cik smuku dāmu tu esi atvedis līdzi!"

"Klint, šī ir mana draudzene Beatriče. Beatriče, iepazīsties, tas ir Klints Bredoks." <

"Es esmu viens no lielākajiem Čeisa mākslas pielūdzējiem." Bredoka smaids kļuva vēl platāks.

Sjēna bija slaida auguma sieviete un nebija radusi skatīties augšup uz vīriešiem, taču, runājot ar Bredoku, viņai vajadzēja atliekt galvu, lai ieskatītos viņam acīs. Kovboja platmale darīja Klintu vēl garāku. Viņam bija raupja, iedegusi āda un kuplas, melnas, iesirmas ūsas Zapatas stilā.

"Klint, tu taču izdarīji tā, kā es lūdzu, vai ne?" Melouna tonis bija nopietns. "Tu nevienam neteici par manu telefona zvanu? Un nevienam neizpaudi, ka es atbraukšu?"

"Ei, aizmirsis esi, vai? Tas taču esmu es, compadre[1]! kad es esmu tevi iegāzis? Tu te esi galvenais. Kā tu teiksi, tā būs."

Melouns acīm redzami nomierinājās.

"Bet kas īsti notiek? Kad piedāvājos nosūtīt lidmašīnu, tu teici, ka nedrīkstot ne kāju spert lidostā. Es vienā laidā lauzīju galvu, vai tik tu nebūsi iekūlies kādās ziepēs."

"Tu neesi daudz kļūdījies. Kur tava mašīna? Negribu stāvēt te, klajā vietā."

"Aiz stūra, partner. Kur tavas somas?"

"Mums somu nav."

Krunciņas ap Bredoka acīm kļuva dziļākas. "Jā, tad ir ziepes kā likts."

Pie stacijas pletās gandrīz tukša, grantēta autostāvvieta, kurā pats iespaidīgākais braucamais bija mirdzoši sarkans

pikaps ar žoga pāļiem kulbā. Kad Bredoks apsēdās pie stū- *

res, Melouns pieveda Sjēnu pie pasažieru durtiņām un pačukstēja viņai: "Neļauj, lai izruna un apģērbs tevi apmuļķo! Klinta īstais vārds ir Pīters. Viņš ir dzimis un uzaudzis Filadelfijā."

"Vai tiešām?"

Viņi iekāpa pikapā. "Klint, es nupat paskaidroju savai draudzenei, ka bērnībā tu esi saskatījies pārāk daudz vesternu."

"Un izaudzis sapelnīju tik daudz zaļo, lai varētu vesternā dzīvot." Bredoks pasmaidīja. "Skaties ķinīti un iedzīvojies."

3

Par tiem zaļajiem nudien būs taisnība, domāja Sjēna, vērodama pļavu plašumus. Apmēram ik pēc jūdzes līdzenumā pavīdēja kāds ēnains koks, bet citādi apkārt pletās tikai debesis un zeme. Un vēl tur bija ganāmpulki, daudz ganāmpulku. Un pēc tam naftas sūknis, tad vēl viens un vēl viens, līdz apkārt tie vīdēja simtiem, to sviras kustējās augšup lejup. Bredoks brauca veselu pusstundu, līdz viņi nokļuva pie plašas, divarpus stāvu augstas, baltas mājas. Lievenis, kas stiepās gandrīz gar visu mājas priekšpusi, radīja Sjēnai iespaidu, ka viņa šo namu jau kādreiz redzējusi.

Tad viņa apjēdza, ka tiešām ir to redzējusi.

"Pazīstat?" Bredoks noprasīja.

"Vai tā nebija tajā Džeimsa Dīna filmā… "Milzis"?" Sjēna pārsteigta jautāja.

"Apmēram," Bredoks atbildēja. "īstā māja ir uz dienvidiem no šejienes, svešā zemes gabalā. Tā pat nav īsta māja. Tikai čaula, ko uzbūvēja ārskatiem un pēc tam pameta sabrukt, kad filma bija gatava. Tad es uzcēlu šo ko- piju."

Viņi izbrauca caur vārtu arku, uz kuras bija uzraksts RIATA — tāds pats bija rančo nosaukums "Milzī".

"Ja ņem vērā tavu interesi par Rietumiem," Melouns sacīja, "es nekad neesmu sapratis, kāpēc tu savāci mani, nevis Remingtonu vai kādu citu vesternu stila gleznotāju."

"Dažādība."

"Un es visu laiku domāju, ka tas ir manas ģenialitātes dēļ."

"Negribēju, lai tev sakāpj galvā." Bredoks iespurdzās. "Saprotiet, mazā jaunkundz, patiesībā bija tā: pirmo reizi ieraudzījis Čeisa darbus, es uzreiz apķēru, ka tie jāpērk nost."

Sjēna saprata tad, kad viņi pa lokveida piebraucamo ceļu'nokļuva mājas priekšā, šķērsoja mauriņu un plašo lieveni un iegāja mājā. Bredoks palika ārā, lai dotu rīkojumus kādam sava rančo strādniekam, bet pēc tam piebiedrojās viesiem, priecādamies, kā Sjēna apbrīno gleznas pie sienām.

Tur bija vismaz divdesmit, visas ainavas, visas zaigojošās krāsās. Vairāku gleznu apakšējā stūri Sjēna pamanīja

Melouna parakstu un pārsteigta pagriezās pret viņu. "Cik no tām ir tavējās?"

Bredoks atbildēja viņa vietā. "Visas. Dažas man ir ari ēdamistabā. Kāpēc jūs tā brīnāties?"

"Nu… jāteic, vienīgā Čeisa glezna, ko esmu redzējusi, ir mans portrets. Un vēl dažas manas portretskices un…" Viņa pārsteigta lūkojās Melounā. "Man nebija ne jausmas, kā tavi darbi izskatās īstenībā."

"Tavs portrets ir pats labākais, ko es jebkad esmu paveicis," Čeiss noteica.

Bredoks izslējās. "Vai tu to pārdod?"

"Baidos, ka to gan nevarēs nokārtot."

"Nauda nav problēma."

"Tā nav problēma arī vīrietim, kuram glezna pieder. Turklāt ir vēl," Melouns sastomījās, "personiski iemesli, kāpēc viņš gribēs paturēt to sev."

"Nekad neesmu redzējusi gleznas, kuras modinātu manī tik daudzas izjūtas. Es gandrīz vai saožu, kā zālē smaržo rasa," sacīja Sjēna.

"Tev vajadzēja kļūt par mākslas kritiķi."

"Nejoko!"

"Viņš nejoko," teica Bredoks. "Jūs trāpījāt desmitniekā. Čeisa gleznas cildina dzīvi. Jūs būtu labāka mākslas kritiķe nekā tie maitasgabali, kuri neatšķir pretenzijas no galīga mēsla."

Sjēna iesmējās.

"Vai brokastis esat paēduši?" Bredoks jautāja.

"Nē."

"Tad pateikšu pavāram, lai kaut ko jums pagatavo."

Sjēnai ierūcās vēders. Viņa iesmējās atkal.

"Bet es jūs brīdinu," Bredoks sacīja. "Mans pavārs nav nekāds sprukstiņš, kurš cauru dienu baiļojas, cik holesterīna ir viņa maltītēs. Viņš pasniegs jums kārtīgu šķiņķi un olas, eļļā ceptus kartupeļus un pankūkas vai brokastu burrito[2] ar salsu un ceptām pinto pupiņām."

"Izklausās brīnišķīgi," Sjēna noteica.

"Tikmēr — pati lielākā viesu guļamistaba ir kāpņu galā pa kreisi. Ejiet abi un saposieties. Skapī ir rezerves drēbes visādos lielumos. Man patīk turēt tādu mazu padomiņu saviem viesiem. Varu derēt, ka no tā kaut kas jums derēs kā uzliets."

"Paldies," Sjēna sacīja.

"Un pēc tam aprunāsimies lietišķi," Bredoks pievērsa ciešu skatienu Čeisam, "un noskaidrosim, kas jums tās par ziepēm."

4

Sjēna nokoda kumosu no burrito, kas bija pildīts ar olām, rīsiem, pupiņām un desiņu. "Lieliski! īpaši desiņa. Nekad neesmu ēdusi ko tamlīdzīgu."

"Tā ir chorizo. Meksikāņu," Bredoks paskaidroja. "Nav jums par asu?"

"Nē, kur nu! Mēli var norīt!" Sjēna uzzieda uz burrito vēl karotīti zaļās čili mērces.

"Jā, jūsu ādai jau ir tā ugunīgā krāsa. Dāma, pēc kādas ilgojas mana sirds."

Melouns izcēla karotīti no bļodas, kurā bija ceptas pinto pupiņas ar sarkanajiem čili pipariem un kausētu sieru. "Toties man," viņš sacīja, "būtu vajadzīgs sponsors."

Bredoks nolika kafijas tasi un gaidīja turpinājumu.

"Kāds, kurš mani subsidētu."

"Par ko tu runā?"

"Par kādu, kurš samaksātu par manām gleznām avansā."

Bredoks sarauca sirmās uzacis. "Tev tik traki vajag piķi?"

"Kurpe drusku spiež gan."

"Pēc tam, kad esmu nopircis no tevis tādu lērumu bilžu?" Bredoks norādīja uz ēdamistabas sienu sev pretim, kur karājās vēl trīs Melouna gleznas. "Gadu gaitā es būšu samaksājis — cik, sešus miljonus? Žēlīgā debess, kur tu esi licis to naudu?"

"Tā man ir, bet es netieku tai klāt. Tiklīdz mēģināšu dabūt naudu, tas, kurš mūs meklē, uzreiz uzzinās, kur mēs atrodamies."

Bredoks piemiegtām acīm paskatījās uz Sjēnu, tad atkal uz Melounu. "Teiksim, vīrs?"

Melouns noplātīja rokas.

Bredoka kuplās uzacis saraucās vēl stiprāk. Tad galva sāka šūpoties. Viņš smējās. "Sasodīts, puis, kāpēc tad tu nesaki skaidri un gaiši? Pirms divdesmit gadiem es pats biju iekūlies ķezā ar lauleņiem. Man vienmēr ir bijušas aizdomas, ka mēs ar tevi esam līdzīgi. Tev vajag drusku naudas ceļojumiem, līdz viņš liekas mierā, vai to tu gribēji teikt?"

"Varbūt vairāk nekā tikai naudu ceļojumiem. Viņš neliksies mierā vēl labu bridi. Es pat domāju, ka viņš neliksies mierā nekad."

Bredoks bridi vēroja Sjēnu, tad domīgi pamāja ar galvu. "Jā, un es saprotu, kāpēc. Šitais vīrs… vai tu nevari izmantot ārzonas kontus, lai apvestu viņu ap stūri?"

"To es neuzdrīkstos," Melouns atbildēja, "un nekad neriskēšu ari lūgt tādu pakalpojumu draugam."

"Bet vai tad patlaban tu nelūdz pakalpojumu draugam?"

"Es lūdzu samaksāt man avansu par gleznām, kuras piegādāšu vēlāk."

"Ja vien nodzīvosi tik ilgi, lai tās uzgleznotu," Bredoks piezīmēja.

Sjēna juta, ka nobāl.

"Ak tad tik nopietni gan?" Bredoks jautāja. "Jūsu vīrs ir spēlmanis."

"Jā."

"Un nespēlē pēc noteikumiem."

"Tā ir."

Bredoks mirkli prātoja, tad klusu un domīgi uzsvilpoja. "Cik tev vajag?"

"Miljonu dolāru."

Bredoks nepamirkšķināja ne aci.

"Skaidrā naudā. Simtniekos," Melouns piebilda.

"Un ko tieši es dabūšu par šo dāsno summu?"

"Desmit gleznu."

"Desmit."

"Tas ir — par simt tūkstošiem gabalā."

"Par taviem darbiem es nekad neesmu maksājis mazāk kā divsimt tūkstošus."

"Uzskati to par izpārdošanu pēc ugunsgrēka."

"Ja paklīdis valodas, ja tu to atkārtosi vēl ar kādu kolekcionāru, tad nositīsi tirgus cenas."

"Tu esi vienīgais, ar kuru es runāju," Melouns sacīja. "Vienīgais, ar kuru es jebkad runāšu."

"Kur tu taisies slēpties?"

"Patiesībā tu to nemaz negribi zināt."

Bredoks to apsvēra. "Tev taisnība. Un arī tu negribi, lai es zinu. Ja nu te kāds uzkuļas."

Ierunājās Sjēna. "Kā mēs varam būt droši, ka neviens te neieradīsies?" Viņa paskatījās uz Melounu. "Klints ir viens no lielākajiem tavu darbu kolekcionāriem. Vai tad nav loģiski, ka mans vīrs noskaidros šo sakarību un vēlēsies uzzināt, vai mēs neesam meklējuši palīdzību šeit?"

"Neviens nezina, ka es esmu nopietns Čeisa darbu kolekcionārs," Bredoks teica. "Tik labi man veicas tāpēc, ka nestāstu citiem par saviem darījumiem."

"Tātad tu palīdzēsi?" Melouns jautāja.

Bredoks atkal padomāja. "Ar vienu noteikumu."

"Kādu?"

"Vienai no gleznām jābūt…" Bredoks paskatījās uz Sjēnu. "Jūsu īstais vārds droši vien nemaz nav Beatriče."

"Nē," Sjēna kā atvainodamās sacīja.

"Es vēlētos, lai viena no gleznām būtu jūsu portrets."

"Neraizējies." Melouns pasmaidīja. "Savā ziņā viņa ir Beatriče. Un es uzgleznošu daudzus viņas portretus."

5

"Paldies!" Sjēna noskūpstīja Bredoku uz vaiga.

Bija desmit nākamajā rītā. Debesis bija skaidras. Pūta spirgts vējiņš. Melouns, Sjēna un Bredoks stāvēja lievenī.

Bredoks paberzēja noskūpstīto vaigu un pietvīka. "Sasodīts, tā ir gandrīz vai pilna samaksa par to, ko es tev esmu iedevis!"

Melounam rokā bija Bredoka dotā brūnā ceļasoma ar naudu. Desmit tūkstoši simtdolāru naudaszīmju aizņēma mazāk vietas, nekā Melouns bija gaidījis, — un arī svēra mazāk, tikai kādas divdesmit mārciņas. Lai piepildītu ceļasomu, Bredoks bija tur ielicis dažus kreklus un džinsus, kas derētu Melounam. Sjēnas ceļasomā bija līdzīgi apģērba gabali.

"Tiklīdz mēs kaut kur apmetīsimies, es ķeršos pie darba," Melouns sacīja. "Pēc mēneša vai diviem tu sāksi saņemt gleznas."

"Nesteidzies. Gaidi iedvesmu."

"Tās man ir atliku likām." Melouns uzsmaidīja Sjēnai. "Starp citu, Klint, gleznas es nesūtīšu no turienes, kur mēs dzīvosim."

"Tā jau es domāju. Un man liekas arī, ka es tevi kādu laiku neredzēšu."

Melouns paraustīja plecus.

"Varbūt ilgu laiku."

Melouns novērsās.

"Esi uzmanīgs, mans draugs," Bredoks noteica.

"Tici man, es centīšos."

Klusums ieilga.

"Nu, mums laikam būtu jādodas ceļā," Melouns pēdīgi ierunājās. Mute no saviļņojuma bija gluži sausa. Viņi ar Bredoku pārmija ciešu rokasspiedienu.

Kad Melouns un Sjēna iekāpa automašīnā, Melounam smeldza sirds aiz nožēlas, ka jāpārcērt šī saikne. Labi, ka man nav tuvinieku, viņš nodomāja. Tad man būtu jāsarauj saites ari ar viņiem.

Tad Melouns aptvēra, ka maldās, — viņam ir tuvinieki. Viņš vēroja, kā Sjēna kāpj mašīnā, un vēlējās, kaut jel būtu atlicis laiks uzskicēt, kā viņa šorīt izskatās. Iemesls tam bija ne jau tikai Bredoka sameklētā baltā blūze, kas izcēla Sjēnas ādas toni un matu spožumu. Tas bija kaut kas dziļāks, un Melouns saprata, ka to gleznot viņš alks mūžam.

6

Automašīna bija astoņus gadus vecs Ford Explorer, ko Bredoks bija atpircis no viena sava fermas strādnieka par tik lielu summu, kādu šis vīrs savu mūžu nebija redzējis vienkopus. Mašīnas priekšējais spārns bija salocīts, no izpūtējiem plūda smirdīgi, melni dūmi, tomēr ar to varēja nokļūt tur, kur jānokļūst.

Kabatas portfelī, ko Melouns bija paņēmis no nošautā, atradās Deila Perija personas apliecība. Abilīnā Melouns to izmantoja, lai dabūtu Teksasas autovadītāja apliecību ar Perija vārdu. Ari fordu viņš reģistrēja uz Perija vārda.

Viņi devās uz rietumiem.

7

Jūma, Arizona. Pirms divpadsmit gadiem Melouns bija dzīvojis šīs pilsētiņas nomalē, ieradies uz Jūras kājnieku gaisa flotes manevriem. Vasarā pilsētā bija tikai apmēram piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju, toties ziemā to skaits divkāršojās, jo šā apvidus saulainais klimats un Kolorādo upe vilināja slēpotājus no ziemeļiem; vairums no viņiem apmetās treilerparkos. Marta beigās pilsētā joprojām valdīja rosība.

Melouns un Sjēna noīrēja privātu noliktavu, kuru piekrāva ar veciem galdiem un kumodēm, tik nobružātām mēbelēm, ka ikviens, kurš te ielauztos, tikai nolamātos un ietu meklēt laupījumu citur. Pie galasienas atradās veca lāde, kurā Melouns paslēpa ceļasomu ar miljonu dolāru.

Aizslēdzis nolaižamās metāla durvis, viņš iedeva Sjēnai vienu atslēgu, bet otru ielika kabatā. Ar divdesmit tūkstošiem dolāru viņi devās uz vairākām bankām, un, lai nepiesaistītu uzmanību, nevienā nemainīja vairāk par diviem tūkstošiem. Turp, uz kurieni viņi grasījās doties, ar divdesmit tūkstošiem dolāru, kas samainīti peso, varēja iztikt krietnu laiku.

Ielikuši mašīnā nepieciešamākās mantas, viņi brauca uz dienvidiem un pēc četrdesmit minūtēm sasniedza Meksikas robežu. To vajadzēja šķērsot Sanluisas pilsētā, un meksikāņu robežsargi tikpat kā neveltīja fordam nevienu skatienu. Šo neverīgo attieksmi Melouns atcerejās no tiem laikiem, kad pirms gadiem bija šķērsojis robežu, dodamies atvaļinājumā no Jūmas militārās nometnes. Parasti tiem, kuri ar automašīnu iebrauca Meksikā, vajadzēja uzrādīt tūristu karti un satiksmes līdzekļa iebraukšanas atļauju, taču Melouna ceļamērķis atradās apvidū ar nosaukumu "Sonoranas Brīvās tirdzniecības zona", kur tādi dokumenti netika prasīti. Apmeklējumu ilgums tur nebija ierobežots. Pat ja šie robežsargi nolemtu apturēt un pārmeklēt fordu, Melouns nebūtu uztraucies. Viņam nebija nekādu aizliegtu priekšmetu. Deila Perija pistole bija noslīcināta Jūmas notekā.

Aiz pilsētas sākās mazas fermas. Tās kļuva arvien retākas, līdz palika tikai smiltis un zāles puduri.

"Vai jūti smaržu?" Melouns jautāja.

"Kādu?"

Kalifornijas līcis šķīra kontinentālo Meksiku no Kali- fornijas pussalas tās rietumos. Jaunībā Melouns bija juties pārsteigts, uzzinot, cik tuvu Arizonas dienvidiem atrodas Klusais okeāns — mazāk nekā divu stundu brauciena attālumā —, un nekad nebija laidis garām izdevību turp aizbraukt.

"Mitrais gaiss. Sāls smarža. Nākamā pakalna galā mēs varēsim paskatīties uz okeānu."

Taču viņi nokļuva pie militāra ceļu posteņa.

Sjēna saspringa.

"Tikai mieru," Melouns teica. "Viņi meklē narkotikas, kas tiek ievestas ar kuģiem. Viņus interesē mašīnas, kas brauc no okeāna puses, nevis turp."

Katrā barjeras pusē stāvēja trīs bruņoti karavīri. Ceļa otrā pusē tika pārmeklēts vecs pikaps. Notiekošo vēroja atbildīgais virsnieks, ūsains kapteinis ar kalsnu seju un spoguļstiklu saulesbrillēm.

Arī Sjēna bija uzlikusi saulesbrilles. Galvā viņai bija salmu cepure ar nolaidenām malām. Seja nekrāsota. Viņa bija darījusi visu iespējamo, lai slēptu savus vaibstus, reizē nekļūstot aizdomīga. Tomēr Melouns raizējās, ka sargi nopratīs, cik viņa skaista, un gribēs redzēt viņas seju. Izrādījās, šīm raizēm nav pamata. Karavīrus tik ļoti interesēja, kas notiek pie pikapa, ka viņi tikai pamāja ar roku, lai fords brauc tālāk.

Paraudzījies atpakaļskata spogulī, Melouns pamanīja, ka kapteinis pavada aizbraucošo fordu ar vērīgu skatienu.

"Nu re," Melouns sacīja Sjēnai. "Viss rit gludi."

8

"Es to redzu!" Sjēna norādīja pa labi, kur, atstarojot saules spozmi, vizuļoja tāla, zila josla.

Ceļš virzījās līdztekus ūdenim, un atstatums starp abiem pakāpeniski sašaurinājās. Pēc pāris jūdzēm parādījās mājas, tad palmas un pilsētas nomale. Melouns pabrauca garām pārtikas veikalam un autoremontdarbnīcai. Kādai smilškrā- sas divstāvu mājai bija sarkans dakstiņu jumts. Nākamā māja bija celta no izdedžu paneļiem. Pēc tam parādījās ar atkritumiem piemētāts laukums un aiz tā — būda. Tā turpinājās viscaur: grezni nami līdzās nabadzīgām mājelēm piekrastes pilsētiņā bez pludmales kūrorta pretenzijām. Tālāk pilsētā asfalts izbeidzās, plato ceļu klāja smiltis. Pa labi pletās laukums ar soliņiem koku paēnā; laukuma malā atradās policijas iecirknis un maza pārtikas bodīte. Pa kreisi aiz stiepļu žoga pacēlās vienstāva skolas ēku rinda, katrs namiņš labi uzturēts, apkārtne nevainojami kopta, glīti saģērbti bērni spēlējās starpbrīža laikā.

"Šī ir Santaklara," Melouns teica. "Zvejnieku ciematiņš, kuru atklāja amerikāņi, atbraukuši ar treileriem, lai meklētu vietu, kur lēti pavadīt atvaļinājumu. Te šurpu turpu braukā tik daudz amerikāņu, ka mēs nesaistīsim neviena uzmanību. Kamēr paliksim savrupībā un dosim savu artavu vietējai ekonomikai, mūs pat uzskatīs par vēlamiem."

"Palikt savrupībā — tas ir tieši tas, ko es vēlos."

Pāris ielu nogriezās pa kreisi, taču vairums veda pa labi, pretim palmām un ar dēļiem apšūtām bāru un restorānu ēkām okeāna krastā. Melouns nelikās redzam pagriezienus un brauca taisni uz priekšu, garām veselai virknei treilerpar- ku, un apstājās tikai tad, kad namu vairs nebija, apkārt pletās vienīgi smiltis. Un okeāns.

"Šeit ceļš ir galā," viņš noteica.

"Tātad mēs atgriezīsimies pilsētā un meklēsim vietu, kur apmesties?" Sjēna jautāja.

"Ne gluži. Labāk kāpsim ārā un izlocīsim kājas."

Sjēna pārsteigta gāja viņam nopakaļ pa smiltīm, līdz viņu apaviem pieskārās vilnīši. Pār galvu slīdēja kaijas. Tālumā ūdenī šūpojās zemas zvejnieku motorlaivas, sīkas kā punktiņi. Saule karsēja, debesis bija tikpat zilas kā līča ūdeni.

Melouns izbaudīja sāļo smaržu. "Ak Dievs, kā man patīk dzīvot pie ūdeņiem!" Atmiņā pazibēja tas, ko Bellazars bija izdarījis ar viņa mājām Kosumelā.

Viņš savaldījās. "Šeit, netālu no līča gala, mēs atrodamies tuvu Kalifornijas pussalai. Ja paskatās vērīgāk, var samanīt pretējo krastu. Šodien gan ir neliela dūmaka, tomēr krasta klintis var saredzēt. Tās ir kādu piecu jūdžu attālumā. Tālāk uz dienvidiem līcis ir daudz platāks — būs visas simt jūdzes."

Melouns pagriezās, lai palūkotos uz ziemeļu krastu, kur kravas mašīnas vilka malā pie āķiem piekabinātas zvejnieku laivas. "Tagad pilsēta ir lielāka nekā pirms divpadsmit gadiem, kad biju šeit. Tolaik nebija ne divu lielo treilerparku, ne tā restorāna ar galdiņiem ārpusē. Bet to jau varēja gaidīt."

Toties viņš nebija gaidījis, ka pilsētas piekrastes rajons izskatīsies tik nolaists. Sauljumi, kas bijuši būvēti no pāļiem un aplikti ar palmu zariem, bija sabrukuši, tāpat ari betona aizsargmūris. Stiepļu žogi sašķiebušies. Garāžas sagruvušas. Kas gan te bija noticis? Tad viņš aptvēra. "Pagājušajā gadā te plosījās viesuļvētra. Atceros, avīzes ziņoja, cik tā bijusi spēcīga. Pilsētā joprojām vāc nost gruvešus. Tas droši vien prasīs krietnu laiku."

Taču Sjēna neskatījās uz to pusi, uz kuru rādīja Melouns. Viņa cieši raudzījās Melounam sejā. "Kāpēc mēs nebrauksim uz pilsētu, lai meklētu vietu, kur apmesties?"

"Mēs brauksim uz citurieni."

"Vai tad tu neteici, ka šeit ceļš ir galā?"

"Teicu gan."

"Tātad…"

Melouns vilcinājās. Viņš bija sagatavojis Sjēnu visam, tikai ne šim. "Mēs norunājām, ka vienīgais veids, kā aizbēgt no tava vira un Lastera, ir doties līdz pasaules malai un aizslaucīt pēdas."

Viņa pamāja.

"Šeit, Meksikā, amerikāņu klaidoni ir dala no valsts eko- ' ' * i >

nomikas. Ja kāds jautā, no kurienes tu esi, tu vari samelot, ko vien vēlies, un neviens par to neprātos un neko nepētīs. Vietējiem ir vienalga, kur tu esi ņēmis naudu, un ari sociālās apdrošināšanas polises numuru viņi neprasa. Bet, lai nodrošinātos pilnīgi…" Melouns pagriezās pret dienvidu krastu un līci, kas pletās plašumā. "Es prātoju, vai pasaulē nav kāds vēl labāks stūrītis. Kad biju šeit iepriekšējo reizi, kāds ciemat- nieks izīrēja kāpu bagijus. Mēs ar vienu draugu braucām pa šo liedagu. Piecpadsmit jūdžu garumā nav pilnīgi nekā. Un tad, pie pašām liedaga beigām, ir zvejnieku apmetne."

"Tu gribi sacīt — ciemats."

"Mazāka. Varbūt ducis treileru. Tur ir pavisam vienkārši. Apkārtne gleznaina. Ļaudis, kas tur dzīvo, ir vientuļnieki. Tur nebūs neviena, kas mūs īpaši ievērotu vai traucētu."

Kādu bridi bija dzirdama tikai motorlaivas dūkoņa tālumā.

"Un turp tu gribētu doties?" Sjēna jautāja.

Melouns īsti neizprata, vai viņas balsī skan bailes. "Labāku vietu, kur nozust, es nemaz nespēju iztēloties. Un tur mēs apsvērtu savu nākamo soli."

Sjēna šķita pagalam apjukusi.

"Tas jau nav uz visiem laikiem. Ņemot vērā, ar kādu biznesu nodarbojas tavs vīrs, pastāv lielas iespējas, ka ar viņu izrēķināsies varas iestādes vai kāds no konkurentiem. Mums vienkārši jāizdzīvo pietiekami ilgi, lai sagaidītu to notiekam."

"Izdzīvošana ir Dereka specialitāte."

Nopietnais brīdis ieilga. Sjēna paraudzījās uz Melounu. Paraudzījās uz okeānu. Paraudzījās uz austrumiem, pāri kāpām. "Kas atrodas tajā pakalnā?"

"Bāka. Vietējie man stāstīja, ka tā esot pamesta."

"Vai mēs varam līdz tai tikt?"

"Protams, bet mums vajadzēs visu atlikušo dienu, lai aizstaigātu turp un atpakaļ."

"Nejau šodien."

Nu bija Melouna kārta apmulst.

"Vēlāk," Sjēna sacīja. "Pēc tam, kad būsim iekārtojušies."

"…Tu esi ar mieru palikt?"

"Mana dzīve ļoti ilgi ir bijusi pārāk sarežģīta. Es sev nemitīgi teicu, ka man jādzīvo vienkāršāk." Viņa saņēma Melouna roku.

"Mums jau nav jākļūst par vientuļniekiem." Melouns viegli saspieda viņas pirkstus. "Ja vakaros gribēsim izklaidēties, varēsim aizbraukt uz pilsētu. Kad biju tur pēdējo reizi, restorāni bija labi. Pilsētā notiek dažādi svētki. Galu galā cilvēki tur ierodas pavadīt atvaļinājumu. Pamēģināsim! Ja mums nepatiks, atradīsim kādu citu vietu."

9

Četrriteņu piedziņas fords bez pūlēm ripoja pa cieti no- blietētajām smiltīm. Logi bija vaļā, vējiņš bužināja Sjēnai matus, un viņa smaidīja, braucot pa tuksnesīgo pludmali. "Man ir tāda sajūta, ka mēs esam pirmie, kuri te ieradušies."

"Lūisa un Klārks."

Viņa iespurdzās. "Kapteinis Ķērks. "Kur neviens vēl nav spēris kāju"."

Lai riepas negrimtu smiltīs, viņi brauca tikai ar divdesmit jūdžu ātrumu stundā. Lēnais, līganais, gandrīz hipnotizējošais brauciens ilga četrdesmit minūtes, līdz viņi apmeta loku ap pēdējo kāpu un apstājās pie liela akmeņu krāvuma, kas nosprostoja ceļu tālāk uz dienvidiem.

Apmetne vairs neizskatījās tāda, kāda bija palikusi Melounam atmiņā. Ducis treileru, ko viņš bija redzējis pirms divpadsmit gadiem, bija sarucis līdz diviem, viens no tiem bija sagāzies uz sāniem un pa pusei aprakts smiltīs. Otram bija piestiprināta audekla nojume. Pie sienas karājās zvejas tīkls, uz tā bija izžauti izbalējuši šorti, džinsi un citi drēbju gabali. Treilera priekšā ap ogļu pilnu ugunskura vietu salikti nomelnējuši akmeņi. Krastā izvilkta motorlaiva. Tās motoru remontēja meksikānis ar saules ārdētu seju; divi bērni mitējās draiskoties viļņos un piesardzīgi skatījās uz Melounu un Sjēnu, kas kāpa ārā no forda. Treilera durvīs parādījās domīga sieviete un vērīgi nopētīja atbraucējus.

Melouns viņai iedrošinoši pamāja un kopā ar Sjēnu devās pie motorlaivas.

Saule bija tā izžaudējusi vīrieša seju, ka viņa vecums varēja būt jebkāds — no četrdesmit līdz sešdesmit. Pirksti bija kļuvuši mezglaini no gadiem ilgā darba ar zvejas tīkliem. Uzraksts uz beisbola cepurītes tā izbalējis, ka to nebija iespējams salasīt.

Melouns spāniski stādījās priekšā kā Deils Perijs ar sievu Beatriči. Tad sniedza vīrietim roku.

Aizdomīgi paskatījies uz viņa roku, vīrs to pēdīgi satvēra; sastrādātajā saujā bija jūtamas tulznas. Viņa vārds bija Fernando.

"Kad biju te pagājušo reizi, pirms divpadsmit gadiem, ļaužu bija vairāk," Melouns teica. "Kas noticis?"

Noklausījies atbildi, Melouns sacīja Sjēnai: "Viņš stāsta, ka viesuļvētra pagājušajā vasarā tiešām bijusi briesmīga. Amerikāņi ar saviem treileriem aizbraukuši pirms vētras sākuma. Un nav vairs atgriezušies. Vētrā gājis bojā viens zvejnieks, bet pārējie nobijušies un devušies projām. Un nav atgriezušies ari viņi. Viesuļvētru sezona drīz būs klāt atkal. Citi zvejnieki negrib atrasties šeit, kad sāksies vētra."

'Tātad mēs te būsim gandrīz vieni?"

"Jā, ir labāk, nekā cerēts." Melouns pievērsās Fernando. "Mēs ar sievu domājam uz kādu laiciņu apmesties šeit. Vai jums nav iebildumu?"

Fernando šķita apmierināts, ka Melouns lietojis uzrunu usted — "jūs". Te katrs var nākt un iet, kā vēlas, viņš atbildēja.

"Bet mēs gribam būt labi kaimiņi. Varbūt jums derētu palīgs darbā pie laivas. Varbūt mēs varētu kaut kā atlīdzināt par to, ka dzīvojam te." Melouns iebāza roku krekla kabatā un izvilka cigarešu paciņu. Lai gan viņš pats nesmēķēja, cigaretes allaž varēja noderēt par dāvanu.

Kamēr Fernando aizkūpināja cigareti, viņi aprunājās par laiku, par laivu un citām šķietami nenozīmīgām lietām.

Izsmēķējis cigareti, Fernando noknieba smēķa galu un iemeta tabakas atliekas kabatā. Rādīdams uz sasvērušos treileru, kas daļēji bija aprakts smiltīs, viņš kaut ko skaidroja.

"Ko viņš tev teica?" Sjēna jautāja.

"Treilers neesot tik stipri bojāts, kā izskatās. Viņš saka — ar mūsu jaudīgo mašīnu to varētu piesliet stāvus, pēc tam salabot un tajā dzīvot."

"Gracias," Sjēna pateicās Fernando.

10

Tik tuvu paradīzei Melouns vēl nebija dzīvojis: viņš peldējās, burāja, zvejoja, devās garās pastaigās vai vienkārši zvilnēja guļamtīklā un lasīja. Bet visbiežāk viņš gleznoja, pūlēdamies notvert Sjēnas acīs to izteiksmi, kura bija kļuvusi par viņa glezniecības vienīgo mērķi.

Jā, nudien, Beatriče.

Dažreiz atnāca Fernando dēls, desmit gadu vecs puisēns, un kā apburts raudzījās Melouna radītajos Sjēnas tēlos.

"Vai tu gribētu iemācīties zīmēt?"

Zēns nopietni pamāja. Viena mācībstunda pārtapa vairākās. Zēns klīda apkārt ar skiču bloku, zīmēdams visu, ko redzēja, it kā būtu atklājis burvestību.

Naktī, gulēdama Melounam blakus, Sjēna pačukstēja: "Tu proti runāt ar bērniem."

"Vismaz ar vienu bērnu," viņš atjokoja.

"Esi nopietns! Tu tiešām dari labu darbu."

"Viņš jau arī ir labs bērns."

"Bet tas, ko tu viņam māci, nav vienkārši. Tu proti panākt, lai bērns ieklausās. Tu būtu labs tēvs."

"Butu labs… Pagaidi! Vai tu man tagad saki, ka gribi bērnu?" ,

"Tāda doma man tiešām ir nākusi prātā."

"Tagad, kad mēs esam tādās sprukās…"

"Es jau neteicu, ka tagad. Bet, ja mēs nebūtu tādās sprukās, ko tu sacītu par…" /

"Par mūsu bērnu?"

"Jā."

"Ja vien tas darītu tevi laimīgu."

"Vēl laimīgāku."

Naktī viņi gulēja viens otra skavās, un viņiem pietika ar šo apskāvienu.

11

Sēdēdams pie galda pils terasē, nepieskaries kafijai un radziņam, Poters klausījās ložmetēja tarkšķos. Seja bija sa- springusi. Acis sūrstēja. Tas jau bija gaidāms. Galu galā ložmetējs bija pamodinājis viņu pirms ausmas — tāpat kā pagājušajā un aizpagājušajā rītā. Lāgiem to pārtrauca eksplozijas un pistoļu šāvieni, bet lielākoties ložmetējs dārdēja viens. Visu dienu. Katru dienu. Nervi bija cietuši ne tikai Poteram. Sargi izskatījās saērcināti un pārtrauca apgaitu, lai paraudzītos uz poligona pusi un pārmītu nīgrus skatienus.

Poters netika gudrs, kā Dereka augums, viņa plaukstas, delmi un pleci spēj izturēt nemitīgos triecienus, kuriem tiek pakļauti. Tādu sodību nejaudāja izturēt pat ložmetējs pats.

Dereks jau bija salauzis vienu trijkāju balstu, iznīcinājis divus padeves mehānismus un izdedzinājis duci stobru. Turpretī Dereka ķermenī nebija manāmas nekādas paguruma pazīmes, viņa niknums bija tik negants, ka fiziski viņš ciestu tikai tad, ja neļautu tam vaļu šādā veidā.

Otrs temats pārdomām bija Dereka emocijas. Poters nekad nebija redzējis viņu tik izklaidīgu. Kopš dienas, kad Sjēna bija aizbēgusi ar Melounu, Dereks vairs nespēja koncentrēties ne uz ko citu kā vien uz atriebību. Palika nenokārtoti svarīgi biznesa jautājumi. Dereks nemitīgi uzturējās ieroču izmēģināšanas poligonā, šāva ar katru ieroci, kurš gadījās pa rokai, pārvērta mākslīgo ciematu pīšļos un putekļos, pavēlēja saviem vīriem uzbūvēt to no jauna un atkal sašāva lupatlēveros, tā ka pāri nepalika neviens mūris, neviena māja. Kad ieroči no pārslodzes salūza, viņš kliedza uz inženieriem, lai turpmāk konstruējot tos labākus un tagad atnesot viņam izmēģināt citus. Ja Derekam apnika šaujamieroči, viņš ķērās pie granātām un raķešmetējiem; niknuma izteiksme viņa sejā atspoguļoja atriebes plānus, ko viņš kala iztēlē.

Beidzot Poters vairs nespēja izturēt. Piecēlies no galda, viņš devās pa taku uz poligonu. Dereks bija nolīcis pār ložmetēju un lādēdamies raustīja tā triecienmehānismu, nevarēdams panākt, lai tas izmet iestrēgušu čaulīti. Derekam ausīs bija aizbāžņi, tāpēc viņš nemanīja Poteru atnākam, līdz tas nostājās viņa priekšā.

Šķita, aiz niknuma Dereks ir piebriedis un izskatās vēl iespaidīgāks nekā parasti. Lielās acis bija satumsušas dusmās. "Vai esi viņus atradis?"

"Nē. Mēs vēl meklējam. Metiet nu mieru, Derek. Rīt jums jābūt Maiami."

"Atrodi viņus, nolādēts!" Dereks izsvieda iestrēgušo čaulīti, notēmēja uz manekenu, kas virzījās pa sliedi, un sašāva to gabalos. "Atrodi viņus!"

i

12

Restorāna nosaukums bija El Delfin — "Delfīns". Tas atradās pāris kvartālu attālumā no liedaga, smilšainā ielā: noplucis vienstāva namiņš ar oranžu lubiņu jumtu un logā iebūvētu gaisa kondicionētāju. Gaužām pieticīga izskata restorāns, taču — tajā tika pasniegtas pašas labākās maltītes visā Santaklarā.

Vakara krēslā Melouns un Sjēna atvēra restorāna tīklotās durvis un spēra soli uz izbalējušās linoleja grīdas. Mirkli visi galdiņi šķita aizņemti. Tad Melouns pamanīja vienu brīvu labajā pusē, pašā galā. Un pamanīja vēl kaut ko: meksikāņu armijas kapteini, kas sarunājās ar trim civilistiem. Kapteinim bija ūsas un kalsna, iedzeltena seja; Melounam viņš atgādināja vanagu. Kapteinim krekla kabatā bija iekarinātas saulesbrilles ar spoguļstikliem.

"Tev aiz muguras," Sjēna sacīja, kad abi bija apsēdušies pie galdiņa viens otram pretim.

"Jā," Melouns atteica. "Virsnieks no ceļu patruļas. Kas tur liels! Jāēd ir visiem."

Pienāca viesmīle, viņi pasūtināja alu un sāka pētīt saņurcīto ēdienkarti, uzrakstītu uz vienas vienīgas lapas.

Melouns pasniedzās par galdiņu un satvēra Sjēnas roku. "Vai gribi ēst?"

"Es mirstu aiz izsalkuma! Šīs garneles varētu būt gardas."

"Es tās jums iesaku," sacīja kāda balss.

Abi pagriezās.

Pie viņu galdiņa stāvēja kapteinis.

"Tad es tās ņemšu," Melouns noteica.

■> 7

"Kapteinis Ramiress." Vīrietis, laipni smaidīdams, sniedza roku.

Melouns sarokojās ar viņu. "Deils Perijs."

"Beatriče Perija." Roku kapteinim paspieda arī Sjēna.

"Ļoti patīkami."

Melouns ievēroja, ka kapteinis uzmet skatienu Sjēnas pirkstiem, lai redzētu, vai viņa valkā laulības gredzenu. Pirms aizbraukšanas no Jūmas viņi bija nopirkuši gredzenus.

"Atvainojiet, ka iejaucos, taču man patīk sasveicināties ar mūsu viesiem no Savienotajām Valstīm. Tā man ir izdevība noslīpēt savu angļu valodu."

"Angliski jūs runājat ļoti labi."

Ramiress liekuļotā kautrībā atmeta ar roku.

"Vai nevēlaties mums piebiedroties?" Melouns jautāja.

"Varbūt uz īsu brītiņu. Una otra cerveza\" Ramiress teica viesmīlei, tad pavilka tuvāk krēslu un apsēdās blakus Melounam. "Vai jauki pavadāt laiku savā ceļojumā?"

"Ļoti jauki."

"Vai šajā gadalaikā jums te nešķiet mazliet par karstu? Vairums amerikāņu jau ir aizbraukuši."

1 Otru alus glāzi. (Tulk. no spāņu vai.)

"Redziet, mums patīk karsts laiks," Melouns sacīja.

"Jums acīmredzot ir ugunīgas asinis."

"Tādas man bija pusaudža gados."

"Jā, kaut jel tie gadi vēl atgrieztos!" Ramiress iesmējās. "Misis Perija, uz šejieni galvenokārt brauc amerikāņu pensionāri. Reti var ieraudzīt kādu ziemeļnieci, kas ir tik jauna." Viņš mirkli klusēja. "Un tik skaista."

Sjēna jutās neomulīgi. "Pateicos."

"Jūs katrā ziņā esat par jauniem, lai būtu pensionāri. Varbūt esat laimējuši loterijā?"

"Tas tiešām būtu vareni! Deils bija reklāmas mākslinieks Abilīnā, Teksasā." Iestudētajā stāstā bija paredzēts arī aizbildinājums viņu mašīnas Teksasas numura zīmei un autovadītāja apliecībai. "Bet pirms pāris mēnešiem firma bankrotēja."

"Tavu nelaimi," Ramiress noteica.

"Deils vienmēr ir gribējis kļūt par gleznotāju. Kad firma izputēja, es viņam sacīju, ka šādā veidā Dievs liek viņam sekot savai sirdij. Mēs izņēmām no bankas visus savus ietaupījumus un braucām pa Dienvidrietumiem, apstādamies ikreiz, kad Deils ieraudzīja ko tādu, ko vēlējās gleznot. Beigu beigās mēs devāmies uz šejieni."

"Jūs esat saprotoša sieviete — pielāgojaties sava vīra sapņiem."

"Es gribu tikai to, kas dara viņu laimīgu."

"Tā, bez šaubām, esat jūs."

"Kā, lūdzu?"

"Jūs darāt viņu laimīgu."

Viesmīle atnesa alu.

Tiklīdz Ramiress pacēla savu glāzi, restorānā iesteidzās satraukts karavīrs un pamāja, lai Ramiress iznāk ārā.

Ramiress palocīja galvu, tad pievērsās Sjēnai. "Kā redzat, man jāiet."

"Bijajauki ar jums patērzēt," Melouns noteica.

Taču Ramiress skatījās tikai uz Sjēnu. "Man bija ārkārtīgi patīkami. Nos vemos."

Kad Ramiress gāja uz durvju pusi, Sjēna jautāja: "Ko viņš nupat pateica?"

"Ka mēs vēl redzēsimies."

Aiz Ramiresa un karavīra aizcirtās tīklotās durvis.

Sarunu bija vērojuši visi klātesošie. Tagad viņi pievērsās savai maltītei.

Sjēna pieliecās Melounam klāt, izlikdamās, ka čukst viņam mīļus niekus. "Šķiet, man tūdaļ kļūs slikti."

"Elpo dziļi!"

"Visu laiku, kamēr viņš sēdēja te, es domāju, ka tūdaļ apvemšos." Seja viņai spīdēja no sviedriem. "Vai to varēja manīt? Sasodīts, ko viņam vajadzēja?" Sjēna runāja klusu, baidīdamās, ka viņu var noklausīties.

"Nav ne jausmas." Visiem spēkiem pūlēdamies izskatīties mierīgs, Melouns iedzēra malku alus un nožēloja, ka tas nav stiprāks.

"Vismaz viņš nepaprasīja tev dokumentus."

"Un tas nozīmē, ka mēs viņu pārāk neinteresējam. Varbūt viņš tikai gribēja pakaitināt divus ārzemniekus. Taču jautājumu bija vesels lērums. Viņš zina gandrīz tikpat daudz kā tad, ja būtu ieskatījies manā personības apliecībā."

"Tas mani nenomierina," Sjēna teica.

"Tas nenomierina ari mani."

"Es nejokoju. Man ir slikti. Iesim prom."

'To mēs nedrīkstam."

"Kāpēc?"

"Ja nu viņš ierauga, ka mēs ejam prom? Viņam tūdaļ radīsies jautājums, kāpēc mēs viņa dēļ esam tā satraukušies, ka vairs negribam ēst vakariņas."

"Jēzin!"

"Mums nav izvēles," Melouns sacīja.

Kad atgriezās viesmīle, viņi pasūtināja garneles. Melouns patiesi novērtēja Sjēnas drosmi. Viņa darīja to, kas nepieciešams, un apēda to, kas bija šķīvī. Braucot atpakaļ uz treileru, viņa bija spiesta izkāpt no mašīnas, lai izvemtos.

13

Sjēna nespēja iemigt. Gulēdama tumsā, viņa skatījās griestos un cerēja, ka viļņu šļaksti viņu ieaijās, tomēr šoreiz tie nenesa parasto mieru. Varbūt Ramiress tiešām tikai slīpēja savu angļu valodu, viņa centās sev iestāstīt. Galu galā šis apvidus ir atkarīgs no tūrisma. Kāpēc lai kapteinis piesietos diviem no tiem nedaudzajiem apmeklētājiem, kas vēl palikuši pilsētā? Tam nebūtu nekādas jēgas. Kapteinis vienkārši pūlējās būt laipns.

Nu protams, Sjēna domāja.

Tomēr viņa nespēja atbrīvoties no apziņas, ka restorānā ir noticis tieši tas pats, kas allaž katrā modes skatē, katrā

reklāmas fotoseansā, kurā viņa jebkad piedalījusies, katrās viesībās, katrā… Nav svarīgi, ka viņa nebija krāsojusies, nebija noņēmusi cepuri, bija nolaidusi skatienu. Ramiress bija pienācis pie galdiņa viņas izskata dēļ.

"Mums jābrauc prom no šejienes," Sjēna no rīta teica Melounam. Loki zem acīm vēstīja, cik maz viņa gulējusi, tomēr viņas izskatam nekaitēja arī tas.

Ārā, kad viņi lika mantas forda bagāžniekā, Sjēnai lika atskatīties motora troksnis. Sākumā viņa nosprieda, ka tā ir motorlaiva. Taču, vērojot viļņus, viņas uzmanību saistīja kustība kādu gabalu tālāk. Ne jau ūdenī — krastā. Armijas džips. Jumts bija nolaists, mašīnā sēdēja vienīgi šoferis. Sjēna saspringa, pamanot, kā saulē nozib divi briļļu spoguļstikli.

14

Kad Ramiress apturēja mašīnu pie treilera, Fernando sieva steigšus lika bērniem iet iekšā. Redzēdams viņas paniku, Ramiress izskatījās gandarīts. Viņš izkāpa no mašīnas un sakārtoja savas saulesbrilles. Rūpīgi izgludinātais formas tērps izcēla viņa vingro augumu un stalto muguru. Pie labajiem sāniem karājās pistole. Viņš bez smaida tuvojās treileram. "Labrīt!"

"Buenos dias," Melouns sveicināja, pūlēdamies runāt laipni.

"Lūdzu, angliski." Ramiresa pieklājīgie vārdi bija krasā pretstatā ar bargo sejas izteiksmi. "Vakarvakarā mani tik ļoti iepriecināja mūsu saruna, ka bija žēl doties prom. Tāpēc nolēmu jūs apmeklēt."

Melouns izpleta rokas viesmīlīgā žestā.

"Jūs nebija viegli atrast." Nu Ramiress veltīja visu uzmanību Sjēnai.

Melouns iztēlojās, kādu iespaidu viņa atstāj uz kapteini. Bez cepures, kas viņai bija galvā restorānā, Sjēnas skaistums atklājās visā pilnībā. Par spīti tam, ka viņa nebija labi izgulējusies, āda šķita izstarojam kvēli.

"Jūsu apņemšanās ziedoties vīra mākslinieka karjerai mani ļoti saviļņoja, un es nolēmu atbraukt, lai aplūkotu viņa gleznas," Ramiress teica.

"Tās nav tik labas, kā man gribētos," Melouns sacīja, "bet…"

"Nieki! Jūs noteikti esat pārāk paškritisks." Ramiress pievērsās audeklam, kas bija atsliets pret fordu, jo Melouns bija grasījies likt to bagāžniekā. "Vai pošaties prom?"

"Šodien pabraukāsim pa piekrasti. Tur ir kāds apvidus, ko vēlos uzgleznot."

"Jūs taču teicāt, ka gleznojat ainavas. Bet te ir jūsu sievas portrets!"

"Es viņu uzgleznoju ik pa laiciņam."

"Nekad neesmu redzējis kaut ko tik skaistu!" Novērsies no gleznā redzamā Sjēnas gurnu izliekuma, vidukļa un krūtīm, Ramiress palūkojās uz Sjēnu pašu. "Mani pārsteidz tas, ka jūs nedzīvojat pilsētā, misis Perija. Vai šeit jūs nejūtaties vientuļa?"

"Deils saka, viņš negribot, lai kaut kas novērš viņa uzmanību."

"Pēc manām domām, viņa uzmanību vajadzētu novērst jums."

"Mēs izbaudām mieru un klusumu."

"Un, taisnību sakot," Melouns piebilda, "cenšamies taupīt naudu. Santaklarā mums būtu jāmaksā par istabu."

Ramiress nenovērsa acis no Sjēnas. "Kā tad jūs izklaidējaties, misis Perija?"

Viņa samulsa vēl vairāk. "Peldos. Lasu. Vizinos ar laivu."

"Un ar to pietiek?"

"Abilīnā mēs mūždien raizējāmies par Deila darbu. Tad notika pats ļaunākais, un mums vairs nevajag raizēties. Tāda vienkārša dzīve dod lielu gandarījumu."

"Lai izpirktu savu vainu par to, ka vakarvakarā tik agri aizgāju, es vēlētos šovakar ielūgt jūs pie sevis uz vakariņām."

"Pateicos. Mēs ar Deilu būsim pagodināti."

"Patiesībā šis ielūgums bija domāts vienīgi…" Ramiress notēmēja savas spoguļbrilles uz Melounu. "Vai drīkstu aplūkot jūsu tūrista karti?"

"Tūrista karti?" Melouns izskatījās apstulbis. "Bet šeit mums tādu nevajag. Santaklara ietilpst Sonoranas Brīvās tirdzniecības zonā."

"Pareizi. Bet šeit nav Santaklara. Jūs nedzīvojat Brīvās tirdzniecības zonā. Lūdzu, jūsu tūrista karti!" Ramiress izstiepa roku.

"Mums tādas nav."

"Tādā gadījumā ir radusies problēma," Ramiress noteica.

"Neapšaubāmi. Labāk būs, ja mēs aizbrauksim līdz robežai un dabūsim apliecību."

"Tas nebūs vajadzīgs."

"Bet jūs nupat teicāt…"

"Man uz robežas ir darīšanas. Es paņemšu jums tūrista karti."

Melouns sarauca pieri. "Bet vai tad tās nav jāsaņem personiski?"

"Es gādāšu, lai tiktu izdarīts izņēmums."

"Ļoti laipni nojums."

"Itin nemaz." Ramiress atkal vēroja Sjēnu. "Tas dos man izdevību apciemot jūs atkal. Taču man jāpārbauda jūsu personības dokumenti. Imigrācijas biroja ierēdnis, no kura saņemšu apliecību, vēlēsies, lai es apstiprinu jūsu identitāti. Lūdzu, parādiet man savu autovadītāja apliecību, mister Perij!"

"…Protams." Melouns izņēma kabatas portfeli un sniedza viņam apliecību.

Ramiress aplūkoja Melouna fotogrāfiju, ko ierēdnis Teksasā bija laminējis uz apliecības. Un izlasīja vārdu. "Deils Perijs. Lielisks attēls!" Viņš ielika apliecību krekla kabatā.

"Pagaidiet mirklīti! Kāpēc jūs…"

"Tā man jāpatur pie sevis, lai varētu uzrādīt par apstiprinājumu, saņemot tūrista karti."

"Bet…"

"Tā ir tikai formalitāte. Es atdošu apliecību pēc iespējas drīz. Jūs taču negatavojāties atstāt šo apvidu, vai ne?"

"Nē."

"Tad tā jums nebūs vajadzīga."

"Viņam vajag mani," Sjena sacīja.

"Jā."

Abi kā sastinguši noraudzījās uz Ramiresa mašīnu, kas pa piekrasti brauca Santaklaras virzienā.

"Viņš ievadīs Deila Perija vārdu datorā, lai pameklētu kaut ko tādu, ko varētu izmantot pret mani." Sjēna nespēja atraut skatienu no aizbraucošā džipa. "Lai pieprasītu no manis seksu."

"Jā."

"Tagad tas, kura labā Perijs strādājis, jau zina, ka viņa kabatas portfelis pazudis. Vai nu mans vīrs, vai Lasters būs licis saviem datorspeciālistiem pielūkot, lai kāds nemanīts neizmanto Perija kredītkartes un viņa sociālās apdrošināšanas polises numuru."

"Jā."

"Drīz mums būs viesi." Ramiresa džips nozuda tveices dūmakā, un Sjēnas skatiens beidzot atslāba. Mute viņai bija gluži izkaltusi. "Dieva dēļ, ko mēs tagad darīsim?"

"Tu to jau pateici pirmīt — brauksim prom."

"Bet kā? Uz robežu ved tikai viens ceļš. Uz tā stāv patruļa. Ramiress uzdos saviem karavīriem mūs uzmanīt."

Čeiss pagriezās uz dienvidiem, pret klinšaino krauju, kur beidzās liedags. "Es nedomāju ceļu."

"Tu gribi apiet klintis un tikt līdz nākamajam ciematam?" Sjēna runāja par Puertopenjasko, kas atradās simt jūdžu uz dienvidiem. "Tam vajadzētu vairākas dienas! Šādā karstumā mēs to varbūt nemaz nespētu. Turklāt Ramiress jau būtu ticis skaidrībā, kur mēs esam palikuši. Kad mēs nonāktu galā, tur mūs jau gaidītu zaldāti."

"Es nedomāju iešanu."

"Tad…"

Čeiss nekustīgi raudzījās uz līci.

Sjēna saprata un nodrebēja.

"Kad Fernando atgriezīsies no zvejas, es viņam samaksāšu, lai aizved mūs uz Puertopenjasko," Čeiss sacīja. "Pēc pāris stundām mēs būsim tur. Tik īsā laikā Ramiress nevarēs pagūt atbraukt uz šejieni un apjēgt, kur mēs esam. Mēs sameklēsim kādu amerikāni. Stāsts par smagām neveiksmēm un pārsimt dolāru — ar to vajadzētu pietikt, lai viņš aizvestu mūs uz Štatiem."

"Bet kas būs ar Fernando? Ramiresam radīsies aizdomas, ka viņš mums palīdzējis. Mēs pakļausim Fernando briesmām."

"Ja Fernando apgalvos, ka esmu piespiedis viņu ar varu, nebūs tik ļauni. Patiesībā man ir vēl labāka doma. Mēs viņam samaksāsim, lai ļauj mums izmantot laivu. Ramiresam viņš pateiks, ka esam to nozaguši, un palūgs, lai kāds draugs aizved viņu uz Puertopenjasko, kur laivu varēs dabūt atpakaļ."

Abi pētīgi ieskatījās viens otram acīs.

"Mums nav izvēles." Sjēnai trīcēja balss.

"Viss būs labi." Čeiss viņu apskāva. "Jau šovakar mēs būsim atpakaļ Štatos. Ar autobusu aizbrauksim uz Jūmu, izņemsim no slēptuves naudu un sameklēsim citu vietu, tikpat labu kā šī."

Sjēna piekļāvās viņam ciešāk, vēlēdamās ticēt šiem vārdiem.

"Pasaules malā ir vēl citas vietas," Čeiss sacīja. "Šovakar tas viss būs vairs tikai vēl viens murgs, ko esam pārcietuši."

"Protams."

"Nerunā tik sērīgi. Es tev apsolu, mēs tiksim cauri sveikā." Viņš noskūpstīja Sjēnu, un viņa sajuta mīļuma vilni. "Nāc, pasteigsimies un sakravāsim mantas, lai būtu gatavi, kad atgriezīsies Fernando! Mēs nedrīkstam zaudēt laiku."

Laiku, viņa nodomāja.

16

Viņi pameta vairumu savu mantu, mugursomās iemeta tikai dažus tualetes piederumus un drēbju kārtu. Pārējo Sjēna salika ārpusē pie virtuves durvīm. Viņa nespēja apspiest skumjas, raudzīdamās atpakaļ uz treileru. Tur bija bijušas viņu mājas.

Viņi sadalīja atlikušos peso — sešpadsmit tūkstošu dolāru vērtībā. Daļu Sjēna sabāza džinsu kabatās; tie bija nomainījuši šortus. Lielāko daļu naudas viņa salika savā mugursomā. Čeiss savu naudu paslēpa haki krāsas zvejnieku jakas kabatās; šo jaku viņš bija valkājis dienās, kad kopā ar Fernando izbrauca ar laivu.

"Vai viņu vēl nemana?" Sjēna jautāja.

"Vēl ne."

"Pulkstenis jau trīs. Vai tad parasti viņš ap šo laiku nav mājās?" ,

"Fernando saka — labākais laiks zvejošanai esot agrs rīts."

"Tad kur viņš ir?"

"Viņam droši vien padevusies labāka diena nekā mums. Nomierinies. Ilgi vairs nebūs jāgaida."

Taču pēc pulksten trijiem pienāca četri, tad pieci. Kad saule sāka laisties uz rietu, Sjēna kļuva pavisam nemierīga. "Drīz atgriezīsies Ramiress. Vai kāds, ko sūtījis mans vīrs, vai…"

"Varbūt Fernando gadījusies nelaime."

"Ja viņš nepasteigsies, nelaime gadīsies mums."

Sjēna stingi skatījās uz ziemeļu krastu, gaidīdama parādāmies armijas džipu.

Pulkstenis bija seši. Septiņi. Saule laidās zemāk.

Dūmi lika Sjēnai palūkoties uz Fernando treileru, kur viņa sieva pie ogļu bedres gatavoja maltīti. Baidīdamās no virsnieka, viņa bija palikusi treilerā vēl ilgi pēc Ramiresa aizbraukšanas. Beidzot iznākusi ārā, viņa bija aizliegusi bērniem tuvoties otram treileram un pati veltījusi tam aizdomīgus skatienus.

"Viņa domā, ka mēs esam sagādājuši nepatikšanas," Čeiss teica.

"Un drīz sagādāsim vēl vairāk."

"Es dzirdu motoru!"

Tuvojās motorlaiva, augdama arvien lielāka, Fernando sēdēja pie stūres.

"Paldies Dievam!" Sjēna noteica.

Kad Fernando stūrēja uz krastu, viņi izskrēja liedagā. Čeiss iebrida ūdenī, lai palīdzētu izvilkt laivu smiltīs. Tagad Sjēna jau bija pietiekami apguvusi spāņu valodu, lai saprastu Čeisa vārdus: "Mēs pārjums raizējāmies."

Taču Fernando atbilde bija pārāk ātra, un Sjēnai vajadzēja Čeisa paskaidrojumu: Fernando aizkavējies tāpēc, ka Santaklarā ticies ar pārstāvjiem no firmas, kurai pārdod sazvejotās zivis.

Fernando izmeta enkuru, lai laiva paisumā neaizpeldētu, un sarauktu pieri paskatījās uz savu sadrūmušo sievu, kas tuvojās no nojumes puses. "Kas noticis?" viņš spāniski jautāja.

Kad sieva izstāstīja par virsnieka apmeklējumu, Fernando sarauca pieri vēl vairāk. Viņa apjukumu nomainīja izbailes, kad Čeiss pavēstīja, ka viņi ar Sjēnu gribot noīrēt viņa laivu, aizbraukt ar to uz Puertopenjasko un atstāt tur, lai Fernando vēlāk varētu dabūt to atpakaļ.

"Nē." Fernando sieva pacēla rokas.

"Es došu jums piecsimt dolāru," Čeiss sacīja. "Nē!"

"Septiņus simtus."

"Nē!" Sieviete vilka Fernando uz treilera pusi.

"Tūkstoti."

Tā droši vien bija lielāka summa, nekā Fernando jebkad redzējis vienkopus. Viņš kaut ko noņurdēja, pirms sieva iebīdīja viņu treilerā.

"Viņš solās, ka mēģināšot parunāt ar sievu," Čeiss paskaidroja Sjēnai.

"Kaut nu viņš krietni pacenstos." Sjēna atsāka vērot ziemeļu krastu. Lai gan saulriets nebija sevišķi spožs, gaismas vēl pietika, lai redzētu, vai netuvojas kāda automašīna. "Ja viņš atteiksies iznomāt laivu, mēs vienkārši pievāksim to sasodīto grabažu. Pa nakti es šeit nepalikšu."

"Es piesolīšu viņiem vairāk naudas," Melouns teica.

"Atdod viņiem visu. Lai tikai mēs tiekam prom no šejienes."

Pa smiltīm viņi aizgāja pie treilera. Pat ārā bija dzirdams, kā Fernando strīdas ar sievu. Kad Čeiss pieklauvēja pie durvīm, sieva uzkliedza: "Ejiet prom!"

Tomēr Čeiss atvēra durvis un iegāja iekšā, manīdams bērnu izbiedētos skatienus.

"Pārtulko manus vārdus," Sjēna sacīja.

Viņa centās paskaidrot, cik ļoti baidās, ka viņu atradīs vīrs.

Sieva ar plaukstām aizspieda sev ausis.

"Lai viņa iet ellē," Sjēna noteica. "Novērs viņu uzmanību, kamēr paņemšu mugursomas un iemetīšu laivā."

Viņa izsteidzās ārā. Saulrietu aptumšoja mākoņi, kad viņa pieskrēja pie treilera, atrāva vaļā tīklotās durvis un pasniedzās pēc mugursomām.

No pustumsas izšāvās kāda roka un sagrāba viņu aiz delma.

17

"Labvakar, misis Perija!"

Ramiress ievilka viņu treilera puskrēslā. Viņa roka žņaudza Sjēnas delmu, bet vēl stiprāk žņaudza kamols kaklā, un viņai trūka elpas.

"Vai varbūt jūs vajadzētu saukt par misis Bellazaru?"

"Par ko jūs runājat?" viņa aizsmakusi izdvesa.

Stāvēdams ar seju pret viņu, Ramiress aizlieca Sjēnas roku aiz muguras. Tad, likdams Sjēnai saviebties sāpēs, pievilka viņu tuvāk. "Jums nav jābaidās. Par jums es nevienam neesmu stāstījis." Viņš piespieda Sjēnu sev klāt. "Pameklēju datorā. Uzzināju jūsu īstos vārdus. Uzzināju, ka jūs meklē CIP. Bet neraizējieties. Es izgāju no tīkla. Jūsu noslēpums pieder man." Viņš aplika otru rokai Sjēnai ap vidukli. "Bet kāds ir šis noslēpums? Kāpēc jūs meklē CIP? Ko jūs man dosiet par to, ja neziņošu, ka esmu jūs atradis?"

Viņš tuvināja savu muti Sjēnas lūpām. Viņa novērsās un cīnījās pretī. Ramiress vēlreiz centās aizsniegt viņas lūpas. Kad Sjēna strauji atvirzīja galvu sānis, Ramiress sagrāba viņu ciešāk. Sjēna no visa spēka uzmina viņam uz kājas.

Ramiress viņai iesita.

Mirkli viņai sametās tumšs gar acīm. Tad Ramiress sita vēlreiz, un pēkšņi Sjēna gulēja uz grīdas. Aizmiglotām acīm viņa redzēja, kā Ramiress atvēzē zābaku, lai spertu, ui vienu briesmīgu mirkli viņai šķita, ka tas ir Dereks, ka viņa atkal atrodas viesnīcas istabā Stambulā, ka Dereks viņu spārda un…

Kaut kas nodārdēja. Garām aizzibēja kāds stāvs. Kad apziņa noskaidrojās, Sjēna apjēdza, ka dārdējušas treilera durvis, ka zibošais stāvs bijis Čeiss, ka viņš ir sagrābis Ra- miresu un notriecis viņu uz virtuves galda.

Galds sabruka, abi vīrieši nogāzās zemē, un Sjēna izmisīgi skatījās apkārt, cerēdama atrast kaut ko tādu, ar ko iebelzt Ramiresam. Tumsā Čeiss un Ramiress nebija atšķirami, viņi kaudamies vēlās te uz vienu pusi, te uz otru. Viens ievaidējās. Abi smagi sēca. Viņi uzslējās kājās un uzgrūdās virtuves letei. Izlietnē šķindēdams ievēlās kastrolis. Uz grīdas saplīsa šķīvis.

Viens sazvārojās, saņēmis sitienu sejā, un trieca dūri otram pakrūtē. Otrs spēra grīļīgu soli atpakaļ. Piepeši vīrietis izslējās, pret krēslaino virtuves logu bija skaidri saskatāms viņa siluets. Viņš pacēla labo roku. Tajā kaut kas bija. Pistole. Ramiress. Sjēna pavēra muti, lai uzsauktu brīdinājumu. Par vēlu. Šāviena troksnis bija apdullinošs. Sjēnai tik stipri zvanīja ausis, ka viņa gandrīz nedzirdēja pati savu kliedzienu.

Lode sadragāja loga rūti. Čeiss bija sagrābis Ramiresa roku un centās izraut ieroci, kad pistole izšāva vēlreiz, uzliesmojums tumsā bija neciešami žilbinošs. Ausīm sāpot vēl vairāk, Sjēna juta, ka garām aizspindz lode, bet viņai rūpēja tikai viens — tikt līdz salauztajam galdam un paķert vienu tā kāju. Galda kājas platais gals bija sašķēlies, veidojot pīķim līdzīgu smaili. Viņa ietrieca to Ramiresam mugurā. Viņš iekliedzās. Abi vīrieši zaudēja līdzsvaru. Pistole izšāva trešo reizi, un abi sabruka uz grīdas.

Sjēna paķēra otru galda kāju un pacēla to gaisā, lai sistu Ramiresam pa galvu, bet šeit, kur no loga nekrita palsā gaisma, nebija iespējams pateikt, kurš no abiem ir Ramiress.

"Čeis, kur tu esi?"

"Šeit!"

Viņa blieza Ramiresam pa galvu, un koka gabals pārlūza uz pusēm.

Pacēlusi vēl vienu galda kāju, Sjēna sita viņam atkal, apjauta, ka šis trieciens kaut ko sašķaida, taču nereaģēja uz to, nejuta nekādas emocijas, it kā nebūtu manījusi neko.

18

Labu brīdi neviens nekustējās. Vienīgā skaņa bija Melouna smagā elpa. Viņš nespēja valdīt sirdi, kas sitās kā negudra.

"Vai viņš ir beigts?" Sjēna ar pūlēm dabūja vārdus pār lūpām.

"Jā."

Viņai kaklā sakāpa karsta žults.

"Vai tev nekas nekaiš?" Melouns jautāja.

"Man ljekas…" Sjēna noslaucīja no mutes asinis. "Nē, nekas."

Tālumā ierūcās pērkons, no līča puses tuvojās negaiss.

Melouns atbalstījās pret leti. "Kāpēc mēs nedzirdējām viņa džipu?"

"Ārā tā nav. Laikam atstājis liedagā un lavījies uz šejieni."

Pērkons iedārdējās skaļāk.

Viņi apskāvās.

"Viņš nosauca mani par misis Bellazaru."

"Ak Dievs!"

"Viņš teica, ka esot skatījies datorā." Sjēnas pleci ietrīsējās. "Viņš zināja, ka mūs meklē CIP."

"Ja viņš ievadīja datorā Deila Perija vārdu, tad nav šaubu, ka Pārvaldē sacēlās trauksme. Lai kurš toreiz pateica tavam vīram, ka mēs esam tur, tai Virdžīnijas mājā, viņš jau ir nodevis arī šo ziņu. Tavs vīrs brauks šurp." Kad pērkons nodārdēja atkal, Melouns paskatījās uz logu. "Mums nav daudz laika."

"Bet kā…" Juzdama nelabumu, Sjēna paskatījās lejup uz līķi. "Mēs nevaram viņu tā atstāt. Meksikāņu policija atradīs saikni starp viņu un mums. Un tad mūs sāks vajāt ari viņi."

Melouns pūlējās sakārtot domas. "Mēs piesiesim pie līķa kādu smagumu un noslīcināsim to līcī. Viņa džips. Tas mums jāatrod. Es ar to braukšu uz Santaklara, un tu sekosi ar fordu." Domas joņoja. "Mēs izdarīsim tā, lai liktos, ka viņš atstājis džipu pilsētas nomalē. Negaiss un paisums aizskalos riepu nospiedumus. Ja uzmanīsimies un neatstāsim pirkstu nospiedumus, policija nevarēs pierādīt, ka mums ar to bijis kāds sakars."

"Bet šāvieni…"

"Mēs esam pārāk tālu no pilsētas, lai kāds būtu tos dzirdējis. Jā, Fernando noteikti dzirdēja, bet viņš pārlieku baidās no varas iestādēm, lai stāstītu, ko zina." Neņemdams vērā to, cik strauji atdziest Ramiresa līķis, Melouns pārmeklēja viņa kabatas. Atrada mašīnas atslēgas, bet ar to nepietika. Bija vajadzīga Deila Perija autovadītāja apliecība. Kur tā iri Tā noteikti jāatrod. "Rokā ir! Paldies Dievam!" Melouns izvilka apliecību no Ramiresa bikšu kabatas. "Ātri! Palīdzi man aiznest viņu uz laivu, pirms negaiss pienāk tuvāk."

Viņš satvēra līķi aiz rokām, pavilka — un tad aptvēra, ka Sjēna nav pakustējusies.

Jauna pērkondārda paskubināta, Sjēna sakampa Ramiresa zābakus, nodrebēja un cēla.

Viņi nesa līķi pa treileru. Melouns atmuguriski gāja pa priekšu, uz tīklotajām durvīm. Ar gurnu atgrūda tās vaļā. Tad satvēra līķi stingrāk un izgāja ārā. Tur viņu iztrūcināja zibens, izgaismodams šaušalas Sjēnas sejā.

Taču nejau Ramiresa dēļ. Melounam aiz muguras kāds stāvēja.

Viņš atskatījās.

Zibenim plaiksnot, viņš ieraudzīja Bellazaru, Poteru un trīs miesassargus.

"Jums būtu vajadzējis zināt, ka es jūs atradīšu," Bellazars teica.

Sjēna izgrūda klusu kliedzienu.

"Nesat laukā atkritumus?" Bellazars apvaicājās.

Melouns palaida līķi vaļā un lūkoja izslieties taisni.

Tomēr pārāk gausi.

Poters ar pistoles spalu trieca viņam pa pieri. "Vispirms tiksim galā ar šo atkritumu."

19

Asinīm plūstot pār seju, Melouns juta, ka divi vīri viņu paceļ un ienes treilera tumsā. Kā no tālienes viņš dzirdēja Bellazaru kaut ko prasām.

Sjēnas atbilde izskanēja kā neskaidra murmināšana. Melouns bija pārāk apdullis, lai saklausītu vārdus. Šai brīdī viņš vienīgi apzinājās spēku, ar kādu tika iesviests krēslā.

Atkal neskaidras balsis. Kaut kas uzliesmoja. Sākumā Melounam šķita, ka tas ir zibens ārpusē; redze dubultojās, acis nespēja saskatīt gandrīz neko. Taču treilerā kaut kas uzplaiksnīja otru un trešo reizi, tumsa izklīda, un viņš apjēdza, ka redz sveces, ko Bellazars licis Sjēnai izņemt no atvilktnes. Viņa iededza ceturto un piekto. Treilerā kļuva gaišs.

"Jauni portreti." Bellazara vaibsti sašķobījās. Viņš iztrieca dūri caur Sjēnas seju portretā. "Jūsu darbi mani vairs nesajūsmina." Lādēdamies viņš iesvieda saplēsto portretu kaktā, rāmis salūza, atlecot no sienas. Piegājis pie Melouna, Bellazars spēcīgi iesita viņam pa seju. Krēsls apgāzās, un Melouns nokrita uz grīdas. "Vai atceraties, ka es jums piekodināju nepieskarties manai sievai?"

Melouns cieta pārāk lielas sāpes, lai runātu.

Treileru satricināja pērkona grāviens.

"Pieceliet viņu!"

Vīri uzrāva Melounu kājās.

'Turiet!"

Sāpju aizmiglotām acīm Melouns redzēja, ka Bellazars uzvelk ādas cimdus.

"Nē!" iekliedzās Sjēna.

Sitiens pa pakrūti būtu licis Melounam salīkt, ja viņu tik cieši neturētu Bellazara vīri. Nākamais sitiens trāpīja pa degunu, trešais atkal pa pakrūti. Pa muti. Pa…

Pēdējais, ko viņš dzirdēja, zaudēdams samaņu, bija Sjēnas kliedzieni.

20

"Tu viņu nogalināsi!"

- "To es arī vēlos." Dereks atkal atvēzēja dūri.

Sjēna izrāvās no miesassarga tvēriena un sakampa De- reku aiz rokas, pirms viņš paguva iesist. "Es tevi lūdzu!"

"Tu mani lūgsi daudz sirsnīgāk, kad pienāks tava kārta."

"Man vienalga, ko tu darīsi ar mani! Atstāj viņu dzīvu! Ja tev pret mani jebkad ir bijušas kādas jūtas…"

Dereks ar sparu pagrūda Sjēnu nost, un viņa atsitās pret mazu galdiņu, nogāzdama uz grīdas sveci.

Treilers notrīcēja vēja brāzmā.

"Vētra ir pārāk tuvu," ierunājās Poters.

Svecei uz grīdas turpināja degt.

Čeisa pietūkuši seja bija vienās asinīs. Dereks iesita viņam atkal.

Uz skārda jumta norībēja dažas lietus lāses.

"Paņem mašīnu, ko atstājām, kad sekojām džipam, un brauc šurp!" Poters pavēlēja vienam no sargiem.

Sveces liesma aizdedzināja paklāju.

"Ātrāk," Poters piebilda, "citādi uznāks negaiss un tu neatradīsi mašīnu! Negribu te iestrēgt."

Sargs metās laukā.

"Nodzēs to uguni," Poters teica otram sargam.

"Nē," Dereks sacīja. "Lai deg. Lai viss sadeg."

Kamēr no gruzdošā paklāja cēlās dūmi, Dereks vēlreiz iesita Čeisam, nīgri nopētīja ar asinīm notriepto cimdu un pamāja, lai vīri laiž viņu vaļā.

Čeiss sabruka uz virtuves grīdas.

Kad Sjēna metās viņam klāt, Dereks viņu sagrāba.

Noplaiksnīja zibens. Treileru pātagoja lietus lāses.

"Rādās, ka būs pamatīgs viesulis," noteica viens no sargiem.

Liesmas pletās pa paklāju un sasniedza portretus.

"Paskaties uz viņu pēdējo reizi," Dereks sacīja, vilkdams Sjēnu prom.

Sjēna iekliedzās. Un vairs nespēja apklust. Šķita, tūdaļ pārtrūks viņas balss saites no necilvēciskā kliedziena, kamēr liesmas cēlās augstāk un Dereks vilka viņu uz durvju pusi.

Starmešiem zvērojot, pie treilera piebrauca liela automašīna ar četrriteņu piedziņu, logu tīrītāji slaucīja no vējstikla lietus straumītes. Dereks izgrūda Sjēnu no treilera ar spēku, kas lika viņas skatienam raušus atrauties no Čeisa.

Iemesta automašīnā, Sjēna ar pūlēm izslējās, lai pa logu atskatītos uz liesmām, kuras lauzās ārā no dūmiem. Mašīna traucās prom, treilers pagaisa tumsā un lietū. Palika vienīgi liesmas. Tad pazuda arī tās, viņas asaru izdzēstas.

IX

=S«(»))S=

1

Spalgs troksnis treilera ārpusē lika Fernando spēji pagriezties pret durvīm.

Viņa sieva saspringa. "Kas tas bija?" viņa spāniski jautāja. "Izklausījās kā…"

"Šāviens." Pamājis bērniem, lai paliek treilerā, Fernando piesardzīgi pavēra durvis. Biezējošā puskrēslā viņš paraudzījās pa labi, uz Deila treileru. Šāviens bija skanējis no tās puses. Taču tas nekādi nebūtu izskaidrojams. Deils un Beatriče taču nešautu viens uz otru. Vai atgriezies virsnieks? Izdzirdis otro un trešo šāvienu, Fernando sastinga kā sālsstabs.

"Jāiet palīgā," viņš sacīja sievai.

Taču kājas negribēja klausīt.

Dārdēja pērkons. No dienvidiem vēlās blīvi, melni mākoni.

Taču Fernando uzmanīgi skatījās uz ziemeļiem, kur pelēcīgajā gaismā steigšus soļoja pieci uzvalkos ģērbušies vīri. Viņi bija apmēram piecdesmit jardu attālumā, kas strauji samazinājās. Viens bija mazs un drukns. Trīs — gari un muskuļoti. Piektais, tas, kurš gāja pa priekšu un bija tikpat gara auguma, izstaroja lielu, draudīgu spēku. Viņam bija tumši mati un asi iezīmēti, emociju izķēmoti vaibsti. Niknajiem soļiem nekas nespētu stāties ceļā.

Pērkons iedārdējās skaļāk.

"Te nav droši," Fernando sacīja. "Mums jāiet prom."

"Bet uz kurieni?"

Fernando acumirklī iedomājās vietu, kur viņi bija pārlaiduši pagājušās vasaras viesuļvētru. "Uz alu. Žigli! Paņem bērnus!"

Satvēris pie rokas dēlu, Fernando steigšus izstūma viņu laukā no treilera, cerēdams, ka neviens nepamanīs viņus skrienam ap treilera stūri. Nelikdamies zinis par zibeni un pērkonu, viņi biezējošā tumsā joņoja uz smilšu kāpas pusi.

Ja mēs nemanīti tiksim aiz tās… Fernando klusībā lūdza Dievu. Vēl nekad viņu nebija pārņēmusi tik spēcīga nelaimes nojauta. Likās, svešiniekus ietin dziļāka tumsa nekā tā, ko tuvodamās vieš vētra. Viņu saldēja ne tikai vējš, kas piepeši bija kļuvis aukstāks, un viņš traucās uz priekšu vēl ātrāk. Apskrējuši ap kāpu, viņi metās pie klinšu kraujas, kur vīdēja maza, gandrīz pilnīgi apslēpta alas ieeja.

Tomēr pat tad, kad viņi bija nonākuši alas tumšajā patvērumā, Fernando nejutās drošs. Nezinātājam būtu grūti ieraudzīt alu, it īpaši puskrēslā, kas jau pārvērtās pilnīgā tumsā, taču smiltīs viņi bija atstājuši pēdas. Ja svešajiem ir kabatas lukturiši…

Izbeidz tā domāt, Fernando sevi apsauca. Kāpēc lai šie cilvēki raizētos par mums? Viņus interesē Deils un Beatriče. Mēs viņiem nenozīmējam neko.

Tur jau tas āķis. Mēs nenozīmējam neko. Ja viņi ir mūs pamanījuši, ja bažījas, ka esam liecinieki…

Mēs nedrīkstam te gaidīt, līdz mūs noslepkavo.

"Man jāpaslēpj pēdas!"

Izskrējis no alas, Fernando sasniedza vietu, kur pēdu nospiedumi vijās ap kāpu. Norāvis kreklu, viņš vilka ar to pār pēdu nospiedumiem, kāpdamies atpakaļ, pūlēdamies nolīdzināt smiltis, bet stiprais vējš gandrīz izrāva kreklu viņam no rokām. Dažas lietus lāses atsitās pret viņa kailo ādu, tad lāšu kļuva vairāk, tās dzēla viņam ar savu salto spēku.

Man nemaz nav jāslēpj pēdas, viņš atskārta. To manā vietā izdarīs lietus.

Bet ja nu svešinieki ierodas pirms tam?

Uzliesmoja zibens, mirkli apžilbinādams Fernando, un šai brīdī viņš jutās pilnīgi neaizsargāts. Kad iedārdējās pērkons un viņu atkal ietina tumsa, viņš iesteidzās kāpas aizsegā. Pēc tam bija dzirdamas vairs vienīgi vēja gaudas.

Un automašīna, kas tuvojās.

Gar kāpu aizzibēja starmeši. Fernando dzirdēja, ka mašīna apstājas. Norībēja treilera durvis. Iekliedzās Beatriče. Cīniņa troksnis. Pēc tam aizcirtās mašīnas durvis, un starmeši aizslīdēja prom.

Izklausījās, ka vīri ir aizveduši Beatriči.

Bet kur ir Deils?

Ledaina lietus šaustīts, Fernando paskatījās gar kāpas malu. Automašīnas ugunis nozuda tumsā, bet viņš pārsteigts ieraudzīja liesmas treilera dzīvojamās istabas logos. Redzēdams pie treilera durvīm kādu guļam, Fernando lavījās uz to pusi; vēja triektās smiltis gandrīz laupīja viņam līdzsvaru. Viņš bija pārliecināts, ka tas ir Deils, bet, nonācis tur, pārsteigts ieraudzīja vīrieti formas tērpā. Kur tad ir…

Fernando ieskatījās pa treilera durvīm. Uguns liesmoja pa labi, dzīvojamā istabā, izplatīdamās pa kreisi uz virtuvi un guļamistabu. Pacēlis roku, lai sargātu seju no karstuma, viņš piegāja tuvāk, ielūkojās virtuvē un ieraudzīja Deilu guļam uz grīdas. Tad ceļu aizšķērsoja liesmas.

Viņš nekustas. Seja vienās asinīs. Droši vien miris. Es būtu gatavais muļķis, ja…

Pats vēl neaptvēris, ko dara, Fernando metās pa kreisi ap treileru, uz guļamistabas pusi. Labodams viņgada viesuļvētras nodarītos postījumus, Deils bija izmantojis brezentu, lai aizklātu caurumu guļamistabas tālajā stūrī. Ticis tur, Fernando noplēsa brezentu nost; vējš bija tik stiprs, ka acumirklī aiznesa drānas gabalu naktī. Izmircis slapjš, Fernando iespraucās šaurajā spraugā. Sagriezies sāniski, nobrāzdams kailo vēderu un muguru, viņš ielīda guļamistabā.

Pretim plūda dūmi, un viņš klepodams apskrēja ap gul- tasgalu. Durvīs plaiksnīja virmojoša, augoša gaisma. Vēl nesasniedzis slieksni, Fernando sajuta karstumu un gandrīz zaudēja dūšu, ieraudzījis, ka liesmas ielaužas virtuvē. Kungs Jēzu, palīdzi, viņš lūdzās un tad brāzās uz priekšu. Juzdams, ka uguns apsvilina matus, viņš satvēra Deilu aiz kājām un izmisīgi stiepa uz guļamistabu. Pārvilcis nekustīgo augumu pār galda atlūzām, atdūries pret virtuves leti, Fernando piepeši zaudēja līdzsvaru. Krizdams atmuguriski, bet nelaizdams vaļā Deila kājas, viņš iegāzās tumšajā guļamistabā, un, lai gan tur jau krājās svelme, viņš nekad nebija jutis neko tik patīkami vēsu. Vienā rāvienā viņš aizstīvēja Deilu pie spraugas un atbalstīja viņa galvu pret sienu tai blakus. Iekšā sitās lietus. Gaudoja vējš. Sirdij neganti dauzoties, Fernando izspraucās ārā, pagriezās un nobālēja, redzēdams, ka liesmas ielauzušās guļamistabā.

Satvēris Deilu aiz pleciem, viņš vilka. Deila galva jau bija ārā. Redzēdams, ka liesmas sasniedz gultu, Fernando rāva stiprāk. Vējš ietriecās viņam mutē, elpa aizcirtās. Stiprāk! — viņš sevi skubināja. Taču Deila krūtis iestrēga, zvejnieku jakas kabatas bija tik pilnas, ka traucēja. Fernando iegrūda viņu atpakaļ treilerā. Nespēdams novilkt jaku, viņš izrāva ārpusē pilnās kabatas, atkal vilka Deilu aiz pleciem un uzvaras priekā izelpoja, kad Deila augums slīdēja uz viņa pusi. Cauri izgāja krūtis. Vēders. Gurni. Parāvis pēdējo reizi, Fernando nokrita atmuguriski, Deils novēlās viņam blakus, un abus pātagoja vējš un lietus.

Taču Fernando neatlika laika atvilkt elpu. Kad liesmas jau vīdēja spraugā, viņš uzstīvēja Deilu kājās, pārlika sev pār labo plecu un grīļīgi devās uz otra treilera pusi. Iestreipuļojis iekšā, ticis prom no vētras, viņš noguldīja Deilu uz grīdas un taustījās pa tumsu, meklēdams un aizdedzinādams sveci. Tas, ko viņš ieraudzīja, augot vārajai sveces liesmiņai, lika viņam ievaidēties līdzcietībā. Deila seja bija asiņaina un pietūkuši no sitieniem. Pat stiprais lietus nebija spējis noskalot asinis. Tās sūcās arī pa degunu, un Fernando nodrebēja — nevis slapjo drēbju dēļ, bet gan aiz priecīga satraukuma, apjēdzis, ka miroņi neasiņo.

"Ak Dievs, tu esi dzīvs!"

2

Viņu pamodināja sāpes. Tās dūra. Tās svilināja. Tās smeldza. Tajās pulsēja visa seja, gatava pārsprāgt. Arī galvas āda. Un pakrūte, ak Kungs, pakrūte! Un krūšu labā puse…

Kad atdzīvojās nervu gali, sāpes pieņēmās spēkā un izrāva viņu no murgiem, atdeva viņam samaņu. Piepampu- šie plaksti ar pūlēm pavērās, izraisot spazmas izmocītajā ādā ap acīm. Starp ēnām viņš manīja mirgojošu gaismu. Uguns. Viņš gulēja treilerā. Tūdaļ viņu sasniegs liesmas. Sjēna. Kur ir… Viņš vaidēdams sakustējās, lai parāptos nost no liesmām. Viņu satvēra kādas rokas: Bellazara vīri. Acu priekšā parādījās kāda seja: Bellazars sitīs viņam atkal. Viņš vairīdamies sakustējās stiprāk, un piepūle saasināja sāpes.

Tāla balss kaut ko teica, bet viņš nespēja to saprast.

Viņš cīnījās.

"Esi mierā," balss sacīja.

Spāniski.

"Tu esi drošībā," balss teica.

Melouns atvēra acis mazliet platāk un ieraudzīja seju ar sirmiem bārdas rugājiem, sažuvušu no ilgiem darba gadiem saulē.

"Tu esi drošībā," Fernando atkārtoja.

Kāda kustība lika Melounam saspringt, līdz viņš atskārta, ka tā ir Fernando sieva, kura pieskaras viņa pierei ar drānu. Otra kustība lika viņam paskatīties uz istabas stūri, kur izbijušies tupēja Fernando bērni.

Bija grūti elpot caur degunu, un Melouns atvēra muti; žoklis sāpēja, bet, kad dziļā ieelpā izpletās krūškurvis, sāpes labo sānu augšdaļā bija vēl briesmīgākas.

Ārā kauca vējš. Logos cirtās lietus šaltis.

"Sjēna," Melounam izdevās izdvest. "Kur ir…"

Fernando sarauca pieri, it kā Melouns būtu pateicis kaut ko gluži bezjēdzīgu.

Un tā arī ir, Melouns aptvēra. Viņš bija runājis angliski, turklāt Fernando nezināja Sjēnas īsto vārdu. Fernando pazina vinu kā Beatriči.

Fernando un Bonita pārmija bažīgus skatienus.

"jfiue pasaT viņš prasīja vēlreiz.

Fernando nopūtās un izstāstīja, ko dzirdējis.

Melouns aizvēra acis, garīgās sāpes pārspēja tās, ko cieta ķermenis. Viņš iztēlojās šausmas, ko Sjēna jutusi, kad ar varu sēdināta mašīnā. Tagad šīs šausmas augs augumā, jo Bellazars būs sagatavojis viņai to elli, ko izperinājis prātā.

Ja vien viņa vēl ir dzīva.

Cik laika pagājis, kopš viņa aizvesta? Pūlēdamies atgūt domu skaidrību, Melouns ieskatījās pulkstenī un redzēja, ka ir gandrīz pusvienpadsmit. Bellazars un viņa vīri bija ieradušies mijkrēslī, apmēram bez ceturkšņa deviņos. Melounam nebija ne jausmas, cik ilgi viņi vēl palikuši pēc tam, kad viņš no sitieniem zaudēja samaņu, tomēr viņš šaubījās, ka iebrucēji būtu vilcinājušies. Tas nozīmēja, ka tiem ir kādas pusotras stundas priekšroka.

Nu viņi jau tuvojas robežai, Melouns izmisis domāja. Nē, es maldos. Lietus, kas sitās logā, lika viņam apjēgt, ka braucējus būs kavējis negaiss. Varbūt viņi pat būs spiesti meklēt patvērumu Santaklarā. Vēl pastāvēja cerība.

"Palīdzi man piecelties," Melouns uzrunāja Fernando.

"Nē. Tu nedrīksti kustēties."

"Lūdzu!" Melouns novaibstījās. "Palīdzi man piecelties."

"Bet…"

Melouns drebēdams uzslējās sēdus. Nelabuma pārņemts, viņš pūlējās sakopot spēkus, lai tiktu augšā.

"Loco."' Fernando viņu piecēla un pieturēja, jo Melouns grīļojās.

Melouns aptaustīja jakas kabatas. "Palīdzi atvilkt rāvējslēdzējus."

Fernando neizpratnē paklausīja, bet viņa ziņkārību nomainīja dziļš izbrīns, ieraugot peso žūksni, ko Melouns izvilka no kabatas.

"Puse no tā ir tava," Melouns teica.

"Ko?"

"Es kādu daļu atstāšu sev, var ievajadzēties pa ceļam uz Jūmu. Citādi…" Melouns nogaidīja, līdz pāriet reibonis. "Tava tiesa ir kādi četri tūkstoši dolāru."

Fernando sieva ieelsās.

Melouns pagramstījās džinsu kabatā un sameklēja forda atslēgu. "Tu biji labs draugs."

Fernando balsi aizžņaudza emocijas. "De nada. "2

"Lūdzu, izdari man vēl vienu pakalpojumu."

Fernando gaidīja, kas tas būs.

"Palīdzi man tikt līdz automašīnai."

3

Laikam jau Melouna balsī vai skatienā bija kaut kas īpašs. Fernando nestrīdējās pretī. Pamājis ar galvu, viņš aplika roku Melounam ap kreisajiem sāniem, sargādamies nodarīt vēl lielākas sāpes sānu labajā pusē.

Kad Melouns pavēra durvis, lietus aizgrūda tās ciet. Viņš sakopoja spēkus un izgāja trakojošā tumsā, Fernando soļoja blakus, viņu balstīdams. Izmirkuši cauri slapji, viņi streipuļoja uz izdegušā treilera pusi. Par spīti negaisam, dažas liesmas vēl plaiksnījās, rādīdamas ceļu pie forda tumšajām aprisēm netālu no treilera.

Kaut tikai uguns nebūtu tikusi līdz fordam… Bažas lika Melouna sirdij sisties straujāk. Lai gan lietus bija auksts, viņš svīda. Un saoda dūmus. Zibens uzliesmojums ļāva ieskatīties salonā, šofera pusē. Mašīnas krāsa karstumā bija sačūlojusi. Melouns aptaustīja logus; tie bija neskarti. "Fernando, riepas," viņš pūlējās pateikt vējā. "Vai tās ir kārtībā?"

"Jā."

"Palīdzi man iekāpt."

Fernando apsēdināja viņu pie stūres. Piepūle pastiprināja sāpes Melouna sānos, redze mirkli aizmiglojās. Viņš taustīdamies centās iebāzt atslēgu aizdedzē.

"Vai tu skaidri zini, ka to spēsi?" Fernando jautāja.

"Tas man jādara."

"Mēs lūgsim par tevi Dievu."

"Tas man noderēs." Melouns pagrieza atslēgu. Mirkli viņš baidījās, ka ūdens iekļuvis elektroinstalācijā, taču pēc tikko manāmas vilcināšanās motors ierūcās. Viņš ieslēdza

J

starmešus. Tie gandrīz nejaudāja pāršķelt negaisa tumsu. Iedarbinājis logu tīrītājus, Melouns redzēja, ka Fernando aizskrien uz sava treilera pusi. Tad Melouns nospieda gāzes pedāli, riepas uzvandīja gaisā mitrās smiltis, un mašīna brāzās uz Santaklaru.

Vēja spēks vēla augstākus viļņus nekā parasti, izsviežot tos tālāk krastā. Melounam vajadzēja stūrēt tuvu negaisa aptumšotajām kāpām, un viņš bija spiests samazināt ātrumu, lai neietriektos tajās. Tas viņu saniknoja.

Bet atceries, tas pats bija jāiztur arī Bellazaram. Viņu gaidīja tie paši šķēršļi, Melouns nodomāja. Īstenībā es nemaz nezaudēju laiku.

Tomēr viņiem bija pusotras stundas priekšroka, un, kad viņi brauca prom, vētra vēl neplosījās tik stipri.

Melouns nešaubījās, ka Bellazara ceļamērķis ir tuvākā lielā lidosta, proti, Jūmā. Vienīgais veids, kā Bellazars spējis tik ātri ierasties (viņš acīmredzot bija atradies kaut kur tuvāk, nevis savā Francijas pilī), bija — ar lidmašīnu.

Taču tādā vētrā viņš nekur nelidos, Melouns sprieda. Bellazara pusotras stundas priekšrocība neko nenozīmē, ja lidmašīna nevar pacelties gaisā.

Pavīdēja grava, pa kuru brāzās ūdens. Pirms Melouns paguva nospiest bremžu pedāli, fords ripoja lejup, pāri gravai, uzšļākdams ūdens viļņus uz spārniem un vējstikla. Braukdams uz labu laimi, izmisīgi valdīdams stūresratu, Melouns nesaprata, kur tāda grava radusies. Viņš daudzreiz bija braucis gar krastu un nekad netika sastapies ar šādu šķērsli. Tad viņš atcerējās daudzās platās, seklās ieplakas. Vai tās bija kas līdzīgs sausām upju gultnēm? Vai stiprā negaisā ūdens gāzās no klinšu kraujām labajā pusē un piepildīja šīs ieplakas ar palu ūdeņiem?

Vilnis nozuda no vējstikla. Mašīnu grūstīja vējš. Pēkšņi starmešu gaisma atspīdēja otrā gravā, platākā. Melouns automātiski nospieda bremzes, acumirklī aptverdams, ka rīkojas aplam. Ja riepas iegrims slapjajās smiltīs, viņš nespēs laikus apstāties. Automobilis ieslīdēs ūdens straumē un ie- strēgs. Vajadzēja braukt pēc iespējas ātri, lai mašīna tiktu līdz otrai gravas malai. Strauji atrāvis pēdu no bremžu pedāļa, viņš piedeva gāzi. Juta, ka mašīna paslīd un uzņem ātrumu. Tad vēl lielāku.

Kad priekšējās riepas ar sparu iegrima ūdenī, viņam no trieciena noklabēja zobi. Gaisā uzšļācās viļņi. Taču mašīna turpināja traukties uz priekšu. Lidot uz priekšu. Ar satricinošu rāvienu tā izkļuva pretējā malā un sāka rāpties augšup kraujā.

Taču pakaļējās riepas vēl bija ūdenī. Tās gan grima smiltīs, tomēr cīnījās pret straumes spēku. Melouns stiprāk nospieda gāzes pedāli. Riepas neatrada pietiekami cietu pamatu. Viņš juta, ka mašīnas pakaļgals slīd sānis. Ak Dievs, straume rauj mani līdzi!

Fords grīļojās brāzmainajā ūdenī, un Melouns centās savaldīt stūri. Tā grozījās viņa rokās, straumes raustīta.

Ūdens noslāpēja motoru. Elektrības sistēmu izslēdza īssavienojums. Lampiņa pie griestiem izdzisa. Melouns juta ūdens spēku zem mašīnas. Tad fords sagriezās sāniski, nodrebēja un apstājās. Šaurās gravas malu nosprostota, mašīna tagad veidoja tādu kā korķi, pret to rēkdama triecās straume, paceldamās virs sānlogu augšmalām un gāzdamās pārjumtu. Ūdens sūcās iekšā pa logiem. Es te noslīkšu, viņš nodomāja.

Pārsēdies pasažieru pusē, viņš nospieda slēdzi, lai nolaistu loga stiklu, taču tad ar novēlošanos atcerējās, ka elektriskā sistēma nedarbojas un tāpēc logs nekustēsies. Iekšā ieplūda vēl vairāk ūdens. Melouns satvēra pasažieru puses rokturi un grūda, viebdamies no sāpēm, ko sagādāja šī piepūle.

Nenotika nekas.

Viņš mēģināja grūst stiprāk.

Durvis mazliet pavērās.

Viņš stūma tās ar plecu. Ūdens, strauji brāzdamies pār jumtu, aizķēra arī durvis un atgrūda tās līdz galam vajā, paraujot viņu līdzi. Melouns tik tikko paguva ievilkt elpu, kad jau atradās zem ūdens. Straumes mežonīgais spēks viņu apdullināja. Viņš vairs neatšķīra augšu no apakšas, labo pusi no kreisās. Pūlējās peldēt, taču velti. Jau gandrīz ievilcis plaušās ūdeni, viņš atdūrās pret gravas malu. Straume putodama ieplūda pagriezienā un daļēji izsvieda viņu krasta nogāzē, kur viņš palika, kampdams gaisu un drudžaini iecirtis pirkstus zemē. Strauji sakustinājis ūdenī pēdas, lai tiktu uz priekšu, viņš tvērās pie katra izciļņa, izrāvās laukā un nokrita smiltīs. Viņam pāri gāzās vilnis, gandrīz ievilkdams viņu atpakaļ straumē. Sekoja vēl viens, kas pavēla viņu augstāk nogāzē.

Melouns uzrausās kājās un grīļodamies spēra soli uz priekšu. Taču kājas atteicās klausīt. Pārmocījies viņš saļima uz ceļiem. Drebēja un kampa gaisu. Par spīti sāpēm sānos, krūtis smagi cilājās.

Santaklara bija pārāk tālu, lai šajā negaisā turp varētu aiziet kājām. Duļķainā, brāzmainā straume aizšķērsoja viņam atceļu pie Fernando. Melounam acīmredzot atlika šeit nosalt un nomirt.

Tam nebija nozīmes. Nebija svarīgi, kas notiek ar viņu. Svarīgi bija tikt pie Sjēnas — bet tagad viņš vairs nekad nespēs Sjēnai palīdzēt.

Tālāk liedagā pazibēja gaisma. Automašīna.

Palīgā! — viņš bez balss sauca.

Viņam izdevās uzslieties kājās.

Tur ir kāds, kas var man palīdzēt.

Piemiedzis acis starmešu gaismā, Melouns māja ar rokām. Kāda trauksmaina doma mudināja viņu māt vēl sparīgāk. Žēlīgais Dievs, mašīna tuvojas tik ātri, braucējs nepamanīs gravu pietiekami agri, lai apstātos! Viņš rīkosies tāpat kā es un iegāzīsies iekšā.

Stāt! — viņš prātā kliedza. Starmeši strauji tuvojās.

Piepeši Melounu sagrāba vēl viena drausma doma. Naktī vētrā pa šo liedagu nevar braukt neviens cits kā tikai…

Tā ir policija. Kāds pamanījis ugunsgrēku. Viņi steidzas noskaidrot lietas apstākļus.

Vai varbūt tas ir kāds Ramiresa draugs, kas prāto, kur gan Ramiress palicis.

Lietusgāze pieņēmās spēkā, un Melouns izmisīgi skatījās apkārt, meklēdams kādu paslēptuvi, taču redzēja vienīgi kāpu pa labi. Kājas bija kļuvušas nejūtīgas no aukstuma. Likās, kāpa ir bezgalīgi tālu, turpretī mašīnas starmeši tuvojās aizvien ātrāk. Sāpju plosīts, viņš ar pūlēm tika aiz kāpas un turpat saļima.

Tālāk es vairs nejaudāju.

No savas paslēptuves viņš redzēja, kā trakojošā straumē atspīd starmeši. Tie šķita tuvojamies gausāk. Vai braucējs laikus pamanījis gravu?

Vai varbūt viņš ir pamanījis mani? — Melounam pazibēja prātā.

Mašīna apstājās pie pašas gravas. Melouns nespēja saredzēt, vai tā ir policijas mašīna. Viņš sasprindzis gaidīja, ko darīs braucējs.

Izkāpa divi vīrieši.

Uz kāpas pusi nozibēja lukturīšu stari.

Velns parāvis, Melouns nodomāja. Ja nu viņi strādā Bellazaram? Ja nu Bellazars atsūtījis viņus pārliecināties, ka es tiešām esmu pagalam?

Viņš virzījās uz attālākas kāpas pusi.

Taču lukturu gaisma tuvojās. Vīrieši pārbaudīja vienu kāpu, atrada Melouna pēdu nospiedumus, kas veda pie nākamās, un sekoja.

Melounam atlika tikai tik daudz spēka, lai rāpotu. Šķita, rokas un ceļgali nemaz nepieder viņam. Viņš jutās kā uzdurts iesmā, nespējīgs tikt uz priekšu.

Lukturu stari pievērsās viņam, dzēla pietūkušajos plakstos un piemiegtajās acīs. Viņš gaidīja lodi, kas ietrieksies viņam smadzenēs.

"Jēziņ, kas tev noticis?" jautāja pazīstama balss.

Aiz viena luktura žilbas Melouns sazīmēja druknu vīrieti un, sasprindzinājis acis, pūlējās viņu saskatīt.

"Ak Dievs, Čeis," sacīja Džebs, steigdamies viņu piecelt, "tūlīt vedīsim tevi uz slimnīcu!"

4

"Nē. Tikai ne uz slimnīcu."

"Ko? Es nedzirdu." Braukdams pa vētras šaustīto liedagu tik ātri, cik vien iespējams, Džebs riskēja uzmest skatienu Melounam pakaļējā sēdeklī.

"Uz lidostu," Melouns nomurmināja. "Uz Jūmas lidostu."

"Tas nabags jau murgo," sacīja vīrietis, kas sēdēja Dže- bam blakus.

"Pietaupi spēkus," Džebs noteica.

"Uz Jūmas lidostu." Melouns nodrebēja. "Tur ir Bellazars. Viņš aizveda Sjēnu."

"Ko?"

Melouns pūlējās pastāstīt par Ramiresu.

"To es zinu," Džebs sacīja. "Šorīt Ramiress izmantoja datoru Meksikas Imigrācijas birojā uz robežas, lai noskaidrotu visu iespējamo par Deilu un Beatriči Perijiem. Deils Perijs bija viens no mūsējiem."

"Es paņēmu viņa kabatas portfeli."

"Beidzot mēs to sapratām. Pusstundu pēc tam, kad uzpeldēja viņa vārds, es jau sēdēju Pārvaldes lidmašīnā un lidoju aprunāties ar Meksikas Imigrācijas biroja ierēdni, kura datoru,izmantojis Ramiress."

"Bellazars tevi apsteidza," Melouns izdvesa.

"Bet kā? Deils Perijs bija mūsu, nevis viņa darbinieks. Bellazars nevarēja par viņu zināt."

"Ja vien viņam nav spiegs Pārvaldē." Melouns ar mokām dabūja vārdus pār lūpām. "Kā gan citādi Bellazars varēja noskaidrot, ka mēs bijām tajā apsargātajā Virdžīnijas mājā?"

Pērkona dārdiem sekoja smags klusums mašīnas salonā.

"Nolādēts!" Džebs norūca.

Melouns ieskāva rokās plecus, sākdams trīcēt vēl stiprāk.

"Vajag novilkt viņam tās slapjās drēbes." Džeba plecīgais līdzbraucējs ierāpās pakaļējā sēdeklī un atvēra ceļasomu, kas atradās uz grīdas. Viņš izņēma kreklu un džinsus. "Ja jau mums tik un tā jāsadraudzējas, tad nosaukšu savu vārdu. Es esmu Dilons."

"Sildītājs ir uzgriezts uz pilnu jaudu," Džebs teica. "Gan mēs tevi kaut kā sasildīsim, Čeis."

Negaiss plosījās tik stipri, ka, par spīti Džeba pūliņiem braukt ātrāk, viņiem tomēr vajadzēja divas stundas — divreiz ilgāk nekā parasti —, lai tiktu līdz robežai. Dilons mēģināja piezvanīt pa mobilo telefonu un brīdināt Jūmas varas iestādes, lai neļauj pacelties Bellazara lidmašīnai, taču negantās vētras dēļ lidostu nebija iespējams sazvanīt.

Aiz robežas laika apstākļi uzlabojās, tomēr viņiem vajadzēja vēl stundu, lai nonāktu Jūmā. Mobilais telefons beidzot sāka darboties.

Melouns, svārstīdamies starp drudžainu miegu un nomodu, neskaidri dzirdēja, ka Dilons satraukti runā ar kādu cilvēku Jūmā. Melouns pūlējās palikt pie samaņas; krūtis sažņaudzās kā krampjos, kad viņš sasprindzis centās apjēgt, ko saka Diloņa sarunas biedrs.

"Klāt esam!" Džebs piebrauca pie mazās lidostas un, riepām slīdot, apstājās pie vienstāva ēkas. Tur jau gaidīja policijas mašīnas ar mirgojošām bākugunīm. Džebs izlēca ārā un piesteidzās pie policistu grupiņas. Melouns pūlējās tikt laukā un sekot viņam, taču, vēl nepaguvis spert ne soli, ieraudzīja drūmo skatienu, ko viņam pievērsa Džebs.

"Piedod, Čeis. Kaut jel es būtu… Bellazara lidmašīna ir pacēlusies gaisā pirms četrdesmit piecām minūtēm."

Melouns saļima zemē.

5

"Ribas jums ir sasistas, tomēr nav lauztas," ārsts sacīja. Logi vibrēja no trokšņa, ko radīja lidmašīnas, paceldamās un nolaizdamās Jūras kājnieku gaisa flotes bāzē Jūmas nomalē. "Deguns ir lauzts. Un jums ir smadzeņu satricinājums."

"Vai no tā satricinājuma es miršu?"

Garais, tievais ārsts, armijas kapteinis, paskatījās pār savām brillēm. "Nē, ja kādu laiciņu uzvedīsieties rātni."

"Viņš runā par mieru un atpūtu," sacīja Džebs.

"Es zinu, par ko viņš runā."

"Bet vienu viņš pat nepiemin," Džebs piebilda, "proti, to, ka tu varētu dzīties pakaļ Bellazaram. To darīsim mēs. Tu pašreiz neesi īstajā formā."

"Kādā veidā?"

"Es nesaprotu…"

"Kādā veidā tu domā dzīties viņam pakaļ? Pasaki, kā tu izglābsi Sjēnu!"

Džebs izskatījās apjucis.

Ārsts nopētīja vienu, tad otru. "Atvainojiet, kungi. Man šķiet, tas nav domāts manām ausīm."

Aiz vina aizvērās durvis.

y /

"Vai tu zini, kurp Bellazars devās?" Melouns jautāja.

"Uz dienvidiem, Meksikas gaisa telpā."

"Un pēc tam?"

"Kad mēs sacēlām trauksmi meksikāņu varas iestādēs, viņu radari vairs neuzrādīja Bellazara lidmašīnu."

Lai gan ārsts bija iedevis Melounam pretsāpju līdzekļus, galva pulsēja sāpēs. "Tātad viņš droši vien aizlidoja pār līci uz Kluso okeānu."

"Teorētiski jā."

"Viņš varēja aizlidot uz jebkuru vietu."

"Mēs esam lūguši Kanādu un Centrālamerikas valstis ziņot mums par katru neidentificētu civilo lidmašīnu."

Melouns paberzēja pieri. "Diez vai var pieņemt, ka viņš atgriezīsies savā Francijas pilī. Augstākais, var cerēt, ka savus plānus attiecībā uz Sjēnu Bellazars īstenos tikai tad, kad viņi atstās lidmašīnu. Tas dod mums mazliet vairāk laika."

"Kādam nolūkam? Cilvēks, kura rokās ir tāda vara… Atvaino, Čeis."

"Es nepadošos! Izstāsti, ko tu esi uzzinājis par Bellazaru, kopš mēs nozudām. Varbūt tur ir kāds noderīgs fakts."

"Tas ieroču tirgonis, kuram Bellazars gribēja uzdot sava ieroča izplatīšanu…"

"Tariks Ahmeds."

Džebs pamāja. "Viņš dabūja zināt, ka Bellazara sieva aizbēgusi ar citu vīrieti. Viņš nezina, ka tur iejaukta Pārvalde. Bellazars cenšas turēt to noslēpumā, taču vēsts par Sjēnas bēgšanu apdraud viņa dalījumus. Ahmeds ir viens no tiem, kas uzskata: ja vīrietis nespēj valdīt pār savu sievu, tad nav ticams, ka viņš spēs valdīt pār savu biznesu. Pastāv iespēja, ka Bellazars atstās Sjēnu pie dzīvības, lai parādītu Ahmedam, ka viņa ir atgriezusies un ka Bellazars ir noteicējs."

"Varbūt."

"Tev tāds dīvains skatiens. Kas ir?"

"Varbūt Bellazars gribēs parādīt, kas viņš par vīru, un ielūgs Ahmedu noskatīties, kā viņš nogalina Sjēnu."

Gaisā trokšņaini pacēlās vēl viena lidmašīna.

"Tādas slimīgas iedomas tiešām būtu Bellazara gaumē," Džebs sacīja. "Nogalināt Sjēnu Ahmeda acu priekšā. Tas atrisinātu daudzas problēmas. Bellazars ne tikai nodibinātu kārtību savos darījumos; viņš arī iebiedētu visus, kas justu kārdinājumu novērtēt viņu par zemu."

"Ja tavi ļaudis uzmanīgāk pavērotu Ahmedu…"

"Viņš varētu aizvest mūs pie Bellazara."

"Un pie Sjēnas."

Džebs izvilka mobilo telefonu.

6

Fizelāža dūca no Gulfstream 5 motoru spēka. Sjēna gandrīz neveltīja ne skatiena okeānam, kas pletās lejā, rotāts baltām viļņu galotnēm. Domās viņa mudināja sevi turp paskatīties. Šī būs pēdējā reize, kad viņa to redz. Taču viņai bija vienalga/Nekustīgi lūkojoties uz priekšējā sēdekļa atzveltni, acu priekšā nemitīgi atausa tas, ko Dereks izdarīja ar Čeisu. Iztēlē Sjēna redzēja Čeisu guļam uz grīdas, ap viņu pletās liesmas. Viņš ir miris. Nekam citam vairs nebija nozīmes.

Ejā kāds apstājās, un Sjēna paraudzījās turp. Potera seja bija tik īgna kā vēl nekad, skatiens aiz briļļu stikliem — pilns dziļa aizkaitinājuma.

"Tas jociņš ar audekla somām lidmašīnā," viņš noteica. "Smalki. Es ar baudu noskatīšos, kas notiks ar jums."

Sjēna atkal pievērsa skumjās acis priekšējam sēdeklim. Pēc mirkļa Potera klātbūtni nomainīja kāda daudz tumšāka personība, un viņai nemaz nebija jāskatās, lai zinātu, kas apsēžas viņai blakus.

"Cik daudz tu viņiem izstāstīji?" Dereks jautāja.

"Visu, ko varēju."

"Un tas nebija nekas svarīgs. Tu nekad nebiji klāt, kad ritēja nozīmīgas pārrunas. Nekad neesmu izpaudis tev noslēpumus gultā. Par manu biznesu tu nezini neko."

"Tad tev nav no kā baidīties."

"Vai tiešām, tik ilgi dzīvodama ar mani, tu neesi sapratusi pat pašu būtiskāko manā raksturā?" Dereks satvēra viņu aiz zoda un pagrieza ar seju pret sevi. "Es ne no kā nebaidos."

"Es nedzīvoju ar tevi, Derek."

"Ko tu gribi teikt?"

"Tu nekad un nevienai neļautu dzīvot ar sevi. Nejaušības dēļ mēs tikai mitinājāmies zem viena jumta."

"Kāpēc tu mani nodevi?"

"Un tu cerēji, ka es sēdēšu un gaidīšu, līdz tu mani nogalināsi? Tu drīkstēji plānot manu slepkavību, toties ir nepiedodami, ka es aizgāju? Tu, iedomīgais… Pat ja tu nebūtu iecerējis mani nogalināt, es, visviens, būtu tevi pametusi. Pirmo reizi mūžā es satiku vīrieti, kuram biju dārgāka par paša dzīvību."

"Es tev sagādāju visu labāko, ko vien var vēlēties."

"Un izturējies pret mani kā pret vienu no šiem priekšmetiem."

"Tas ir labāk nekā mirt."

7

"Labi!" Džebs nospieda mobilā telefona atvienojuma pogu un pagriezās, lai pateiktu Dilonam, ko noskaidrojis.

Viņu pārtrauca Melouns, parādījies īrētajā noliktavā aiz nobružātu mēbeļu kaudzes.

"Nesaprotu, ko mēs šeit darām." Džebs samiedza acis rīta saulē.

"Man vajadzēja paņemt šo somu."

"Kas tur tik svarīgs? Es jau sapirku tev jaunas drēbes."

Melouns atvēra somu.

Džebs ieplestām acīm skatījās uz naudu.

8

"Nē, tu brauksi pie manis," Ahmeds sacīja telefona klausulē. Ārpusē arvien skaļāk dunēja Stambulas vakara satiksme. "Nesaprotu, kāpēc man būtu jāriskē tevis dēļ. Tu esi tas, kuram darījumi sagājuši grīstē. Tavs pienākums ir atgūt manu uzticību."

"Bet pie tevis nav vajadzīgo iekārtu," starp statiskās elektrības sprakšķiem skanēja Bellazara balss, runājot pa lidmašīnas telefonu. Līnija bija nodrošināta pret noklausīšanos. Lidmašīnas degviela bija uzpildīta klientu sektorā Salvadoras lidlaukā, uz kuru viņš bija aizlidojis no Maiami, kad uzzināja, kur slēpjas Sjēna un Melouns. "Mani tehniķi nevar garantēt demonstrējumu drošību, ja tie nenotiek ceturtā līmeņa kamerā."

"Ak šis ierocis ir tik jutīgs? Arī tas nebūt nevairo manu uzticību."

"Apsolu — kad būšu ticis galā, tu man uzticēsies pilnīgi."

"Tev būs krietni jāpacenšas, lai pierādītu man, ka ari tava personiskā dzīve atkal ir kārtībā."

"Rīt viss būs pierādīts. Esmu iecerējis īpašu demonstrējumu. Tici man, kaut ko tādu tu vēl nebūsi redzējis."

9

Kad Pārvaldes lidmašīna sasniedza maksimālo ātrumu, Džebs atgriezās no pilota kabīnes, kur bija runājis pa radiotelefonu. "Nupat saņēmām ziņojumu, ka Ahmeds pavēlējis savam pilotam būt gatavībā, lai rīt lidotu uz Nicu."

"Tātad tikšanās notiks Bellazara pilī," Melouns sacīja. "Mēs varam pārtvert Bellazaru Nicas lidostā. Varam atņemt viņam Sjēnu."

"Nē. Viņš ir aizsteidzies pārāk tālu mums priekšā. Mēs nemūžam nepagūsim laikā."

"Bet tu vari to uzdot franču varas iestādēm."

"Uz kāda pamata? No franču viedokļa viņš nav izdarījis neko sliktu."

"Nolādēts, tad dod rīkojumu, lai Sjēnu atbrīvo īpašo uzdevumu vienība!"

"Bez franču atļaujas? Lielā lidostā? Bellazara miesassargi vis nemetīs zemē ieročus un nepadosies. Izcelsies apšaude. Pastāv pārāk liels risks, ka var ciest civilisti."

"Jēziņ, tu man tagad saki, ka mēs zinām, kur un kad Bellazars viņu nogalinās, bet nespējam iejaukties?"

"Ja man būtu tāda vara, lai pieņemtu lēmumu, es to darītu, bet visu bremzē Lasters."

"Tas sasodītais…"

"Paklau, man viņš nemaz nepatīk vairāk kā tev," Džebs teica, "tomēr viņam ir sava taisnība. Mēs nevaram izraisīt starptautisku incidentu tāda iemesla dēļ, kurš izskatās pēc ģimenes ķīviņa."

Melouns drebēja no dusmām, sāpēm un pārguruma.

"Kad tu pēdējo reizi dzēri savas pretsāpju tabletes?" Džebs jautāja.

"No tām man reibst galva."

"Tas ir labi. Tev jāatpūšas."

Viņi cieši paskatījās viens otrā.

Domās Melouns pretojās, tad pamāja.

Norijis divas tabletes, viņš pūlējās sev iestāstīt, ka viss nav tik bezcerīgi, kā liekas, gan jau viņš izdomās, kā glābt Sjēnu; tomēr Melounam uzmācās neizturamas aizdomas, ka viņš maldās.

Vai šaubas nav pirmais nelaimes posms? — viņš sev jautāja.

Nepadodies! Sjēna vēl nav mirusi.

10

Ar Sjēnu neviens vairs nerunāja. Neviens uz viņu neskatījās. Viņi uzvedās tā, it kā Sjēnas nemaz nebūtu klāt. Viņu acīs es jau esmu līķis, Sjēna nodomāja.

Lidojuma laikā, kad tika pasniegtas maltītes, viņai neko nepiedāvāja, un tas lieku reizi pasvītroja apkārtējo nicinājumu. Viņai arī negribējās ēst. Čeisa nāve bija tā satriekusi Sjēnu, ka ēdiens viņai bija pilnīgi vienaldzīgs. Taču tas nebija svarīgi —ja viņai lemts nomirt badā, tad, Dieva dēļ, tā būs viņas pašas izvēle. Kamēr visi pārējie ēda, Sjēna aizgāja uz virtuvi lidmašīnas galā un paņēma cepumus un tasi tējas. Neviens nelikās zinis. Viņa pagāja tiem garām kā rēgs. Sjēnai gribējās ieliet kūpošo tēju Derekam sejā, un tikai tad viņa aptvēra, ka izmisumu nomainījis niknums.

Sjēna bija apņēmusies izdzīvot. Nokārtot rēķinus. Kā izdzīvot — to viņa vēl nezināja. Taču jādomā bija agresīvi. Jo nepietika ar izdzīvošanu vien. Viņai bija jāliek, lai Dereks samaksā par visu.

Šīs motivācijas stiprināta, Sjēna piespieda sevi ēst cepumus. Emocijas virpuļoja tik haotiski, ka viņa baidījās — no ēdiena uzmāksies nelabums — un sakopoja visus spēkus. Viņa nokoda kumosu, nejuta nekādu garšu, ar pūlēm norija to.

Nokoda vēl vienu kumosu, tad vēl vienu.

Neviens joprojām neskatījās uz viņu. Nekustīgi raudzīdamās Derekam pakausī, Sjēna domāja: tu, nelieti, es neesmu nedzīvs priekšmets! Tu nevari pakarināt mani pie sienas! Uzpeldēja niknuma pilna atmiņu aina — istaba, kurā viņa bija redzējusi Dereka iepriekšējo sievu portretus un ari pati savējo.

Un fotogrāfija ar Dereka māsu, kam tik ļoti līdzinājās gan viņa, gan pārējās sievietes.

Un kleitas uz manekeniem, un kurpes glītā rindiņā, un albums.

Un urna.

Nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, ja es nebūtu līdzīga Dereka māsai.

Juzdama saltus šermuļus, Sjēna atskārta, ka atliek cerēt vienīgi uz Dereka māsu.

11

"Jāmostas, Čeis."

Melounam šķita, ka uz plakstiem uzliktas svaru bumbas.

Acu priekšā gausi iezīmējās Džeba seja. "Tas pats vecais vingrinājums. Cik pirkstu es tev rādu?"

"…Trīs."

"Redze dubultojas?"

"…Nē."

"Vai ir nelaba dūša?"

"Nē." Melouns novilka ar plaukstu pār seju un uzreiz nožēloja šo žestu, jo iesmeldzās brūces. Piemiegtām acīm viņš paraudzījās tumsā aiz lidmašīnas iluminatora. "Kur mēs esam?"

"Virs Atlantijas. Vai atceries, kā nolaidāmies uzpildīties Dalesa lidostā?"

Melouns mirkli padomāja. "Jā."

"Man šķiet, mums vairs nav jāuztraucas par tavu smadzeņu satricinājumu."

"Uz kurieni mēs lidojam?"

"Uz Francijas dienvidiem."

"Vai Lasters iebilda?"

"Viņš to nemaz nezina."

Melouna izbrīns auga, kad viņš ievēroja Džeba partneri Dilonu sarunājamies ar pieciem plecīgiem vīriem priekšējos sēdekļos.

"Kas…"

"Pa ceļam no Jūmas es šur tur piezvanīju. Ar tiem puišiem dažas reizes esmu strādājis kopā. Viņi meklē darbu. Kad Dalesā viņi iekāpa lidmašīnā, tu gulēji."

"Bet tu teici, ka Lasters nav sankcionējis tādu operāciju."

"Tieši tā. Operācija ir neoficiāla. Par darbu tu viņiem maksāsi ar to, kas tev ir somā."

"Nesankcionētas operācijas dēļ tevi var atlaist. Kāpēc tu bāz galvu cilpā?"

"Tāpēc, ka Panamā tu man izglābi dzīvību."

"Par to tu jau esi atlīdzinājis."

"Nē. Ja nebūtu manis, tu nebūtu iekūlies šajā ķezā."

"Ja nebūtu tevis, es nekad nebūtu saticis Sjēnu."

"Tad lūkosim viņu izglābt," Džebs noteica. "Te ir jaunākā informācija."

Melouns sarauca pieri un paskatījās uz aktu vākiem, ko Džebs viņam sniedza.

Atvēris tos, viņš ieraudzīja astoņreiz desmit collu lielu fotogrāfiju. "Sjēnas portrets." Kad viņš aptvēra, ka ir kļūdījies, pār ādu pārskrēja auksti šermuļi.

Fotogrāfijā bija redzama jutekliska tumšmate, kas ar šampanieša glāzi rokā sēž līdzās Bellazaram terasē, no kuras paveras skats uz pludmali.

"Tā uzņemta Puertovalartā pirms trim mēnešiem," Džebs sacīja. "Ap Bellazaru bija daudz sargu, tāpēc mūsu fotogrāfs bija spiests strādāt no attāluma. Sliktā skatleņķa un graudainā attēla dēļ var nodomāt, ka šī sieviete ir Sjēna. Taču patiesībā tā ir kāda franču rūpnieka meita. Bellazars pārdod viņas tēva ražotos ieročus. Bellazars ar šo sievieti iepazinās viesībās, ko viņas tēvs pirms pusgada bija sarīkojis Parīzē."

"Ap to laiku Bellazars sāka atstumt Sjēnu. Nu protams. Bija atradis aizstājēju." Melouns pētīja fotogrāfiju. "Ja mati būtu mazliet garāki un zods sašaurināts ar plastiskās ķirurģijas palīdzību, viņa vēl vairāk līdzinātos Sjēnai."

"Un Bellazara māsai. Pirms Sjēna nebija mums par viņu pastāstījusi, mēs pat nenojautām, cik šai māsai ir liela nozīme." Džebs norādīja uz nākamo fotoattēlu.

Ādai tirpstot, Melouns tajā ieskatījās. Šī valdzinošā tumšmate nebija Sjēna, tomēr viņai bija tāds pats auguma tips un sejas struktūra, tāda pati kvēle acīs. Pustumsā abas nudien varētu sajaukt.

"Bellazara māsa, gadu jaunāka par savu brāli, kļuva par viņa mīļāko, kad Bellazaram bija četrpadsmit gadu," Džebs teica.

"Ko?"

"Katrā ziņā šī māsa — vārdā Kristīna — bija neparasti kaprīza un impulsīva. Viņi visur gāja kopā. Un visu darīja kopā."

"Bet, ja jau tas bija tik. klaji, tad vecākiem vajadzēja zināt! Vai viņi neiejaucās?"

"Viņiem nebija tādas iespējas."

Melouns nesaprata.

"Vecāki gāja bojā ugunsgrēkā, kad nodega viņu vasaras māja Šveicē — tai pašā vasarā, kad Bellazars kļuva par māsas mīļāko." Džebs apklusa, ļaudams Melounam to apjēgt.

"Velns parāvis!" Melouns nomurmināja.

"Nākamos trīs gadus Bellazars un Kristīna uzdzīvoja. Romā, Londonā, Rio. Biznesu tikmēr vadīja aizbildņi. Bet, kad Bellazaram apritēja astoņpadsmit gadu, vadību pārņēma viņi ar māsu. Viņi bija pieraduši dzīvot ar plašu vērienu un, lai palielinātu ienākumus, vadīja biznesu daudz dzelžaināk nekā aizbildņi. Taču pēc trīspadsmit gadiem uzdzīve bija galā."

"Kāpēc?"

"Trīsdesmit gadu vecumā Kristīna gāja bojā, Romā nokrītot no viesnīcas balkona. Kā liekas, ar Bellazaru viņai nepietika. Viņa uzsāka dēku ar katru vīrieti, kas vien gadījās ceļā. Kādu nakti Romā Bellazars ielauzās viņas istabā, atrada viņu kopā ar sievieti un vairs nespēja savaldīties. Izcēlās negants strīds. Un beidzās ar to, ka Kristīna nokrita no balkona."

"Viņš noslepkavoja savu māsu?" Melouns juta žults garšu. "Bet šajos dokumentos nav minēts, ka viņš būtu apsūdzēts."

"Vienīgā lieciniece bija tā sieviete, ko Bellazars atrada māsas istabā. Bellazars no viņas atpirkās. Tika pateikts, ka

Kristīna lietojusi narkotikas — tas, starp citu, bija tiesa — un tāpēc nejauši pārkritusi pār balkona margām. Piekukuļotā lieciniece gāja bojā pēc trim mēnešiem — viņu notrieca nenoskaidrota automašīna."

"Un kopš tā laika viņš nemitīgi meklē kādu, kas aizstātu viņam māsu." >

12

Viņa zināja, ka jāmēģina iemigt. Nedrīkstēja pieļaut risku, ka nogurums notrulinātu prātu. Vēl vairāk — viņas plāns bija atkarīgs no tā, lai Dereks zinātu, ka viņa gulējusi.

Sākumā Sjēna tikai izlikās, aizvērusi acis un nolaidusi zemāk sēdekļa atzveltni. Prātā šaudījās drudžainas idejas, ko pārtrauca baiļu uzplūdi, kurus viņa centās apspiest. Niknumam bija jākļūst par viņas vienīgajām jūtām. Lai nomierinātos, Sjēna koncentrēja uzmanību uz lidmašīnas motoru vienmuļo rūkoņu. Aiz aizvērtajiem plakstiem sabiezēja tumsa.

Viņu rupji sapurināja kāda roka.

"Mm…"

"Mostieties!" Poters sapurināja viņu vēlreiz.

Viņa apreibusi samirkšķināja acis, radinādama tās pie spilgtās gaismas salonā, un pamanīja, ka ārā ir tumšs.

"Ejiet uz tualeti!"

"Ko?"

"Mēs tūliņ nolaidīsimies," Poters noteica. "Ejiet uz tualeti. Palieciet tur, līdz likšu nākt ārā."

Lidmašīnai laižoties lejup, Sjēna ieraudzīja lejā ugunis un pazina Angļu promenādes mirdzošās aprises, kas stiepās gar Nicas ostu.

"Nolādēts, dariet, ko es saku!" Poters atsprādzēja Sjēnas drošības jostu un uzrāva viņu kājās tik spēji, ka viņai noklabēja zobi. Tad aizvilka Sjēnu uz salona galu un iegrūda iekšā pa tualetes durvīm.

Kad deguna priekšā aizcirtās durvis, Sjēna atcerējās tos laikus, kad Dereks būtu nogalinājis Poteru par tādu izturēšanos, taču tagad Dereks pat nebija pacēlis acis, manīdams kņadu.

r

Dzirdot, kā mainās motoru troksnis, lidmašīnai laižoties lejup, Sjēna ar plaukstām atbalstījās pret tualetes sienām. Pēc mirkļa lidmašīna nolaidās tik viegli, ka atsitienu gandrīz nejuta. Lai kas Derekam būtu padomā, ilgi vairs nebūs jāgaida. Sjēna dedzīgi cerēja, ka viņš neturpinās izrādīt savu nicinājumu, netuvodamies viņai. Sjēnas plāns bija atkarīgs no tā, vai izdosies tikt Derekam tik tuvu klāt, lai parunātu ar viņu.

Spilgtā gaisma tualetes istabā lika viņai izskatīties tikpat slikti, cik slikti viņa jutās. Viņu uztrauca nobrāztais vaigs, pa kuru bija trāpījusi Ramiresa dūre. Sjēna sevi brīdināja: vēl nekad mūžā nav bijis tik svarīgi izskatīties labi. Atvilktnē zem izlietnes atradās daži kosmētikas piederumi. Dzirdēdama salonā balsis (lidmašīnu acīmredzot pārbaudīja Imigrācijas dienesta darbinieki), viņa steigšus centās uzlabot savu izskatu. Trīcošām rokām noskaloja seju, nomazgādama sakaltušu asiņu traipus. Pūlējās pēc iespējas labāk sakārtot matus, piepūderēja nobrāzumu uz vaiga, viegli uzkrāsoja lūpas — apakšējā iesāpējās, sajūtot pieskārienu.

Durvis spēji atsprāga vaļā.

Viņā nikni skatījās Poters. "Ejam!"

Sjēna nedeva viņam laiku atkārtot pavēli. Pagājusi Poteram garām, viņa devās uz priekšu pa eju. Viņa centās slēpt nervozitāti, izskatīties tik pašpārliecināta, it kā vēl arvien baudītu Dereka labvēlību. Taču šī apņēmība sašķobījās, ieraugot, ka pie izejas gaida tikai miesassargi — bez Dereka.

Kāpdama lejup pa trapu, Sjēna gandrīz nepievērsa uzmanību jaukajai jūras smaržai, lai gan apzinājās, ka vajadzētu to dziļi ieelpot — varbūt viņa to nejutīs vairs nekad. Tomēr nedrīkstēja ļaut uzmanībai klīst. Helikoptera rotori jau dūca. Sjēnai radās sajūta, ka notikumi risinās neticamā ātrumā. Trīs miesassargi veda viņu uz vaļējās helikoptera lūkas pusi, un neviens nepalīdzēja viņai iekāpt — vēl viens apliecinājums tam, cik ļoti viss mainījies. Sjēna iekāpa, cerēdama, ka Dereks uz viņu paskatīsies. Cerība bija veltīga, tomēr viņai izdevās apsēsties Derekam līdzās, pirms šo vietu sev paguva izraudzīties kāds no miesassargiem.

Mirkli viņa baidījās, ka Dereks pārsēdīsies citur, taču visus sēdekļus aizņēma miesassargi, atstādami vienu pašā aizmugurē, kur, galīgi sadrūmis, ierīkojās Poters. Sjēna piesprādzēja drošības jostu. Lūka aizvērās. Nelabums pakrūtē kļuva vēl stiprāks, kad helikopters pacēlās gaisā.

Kabīnē valdīja klusums, apslāpēti rūca tikai motori.

"Es redzēju savādu sapni," Sjēna sacīja Derekam, neskatīdamās uz viņu.

Dereks stingi raudzījās uz priekšu, ne ar vaibstu neizrādīdams, ka ir dzirdējis viņas vārdus.

Sjēna mirkli nogaidīja, tēlodama apjukumu. "Es kritu."

Atkal nekādas atbildes.

Kad helikopters ieslīdēja tumsā virs pakalniem, Sjēna koncentrējās, lai visu atcerētos pēc iespējas spilgtāk. Aizslēgto istabu līdzās Dereka guļamistabai. Pārējo sievu portretus. Dereka māsas fotoattēlus. Visus sīkumus tajos. Albumu. /

Dereka māsa bija mirusi desmitajā jūnijā.

Lidmašīnā redzētā avīze bija datēta ar astoto jūniju.

"Tas nebija parasts murgs par krišanu," viņa sacīja. "Tāds, kur viss ir tumšs un tu nezini, kur krīti. Šoreiz viss likās gandrīz kā īstenībā."

Klusumu piepildīja helikoptera motoru klusinātā duna. Sirds Sjēnai sitās tik neganti, ka šķita — tā tūdaļ plīsīs. Tagad viņa jau bija pateikusi tik daudz, cik uzdrošinājās. Ja Dereks neatbildēs…

"Ak kriti?" Dereka balss skanēja tik klusu, ka Sjēnai vajadzēja kādu mirkli, lai aptvertu, ka viņš vispār runājis un ko teicis.

"Uz ielas." Viņa atcerējās ierakstu miršanas apliecībā — Kristīna bija mirusi trijos naktī. "Bija nakts. Es redzēju ielas laternas un mašīnu starmešus, un gaismu logos. Man pretim traucās atspulgs asfaltā. Tad es atsitos pret zemi, man galvā eksplodēja citāda gaisma, un es pamodos."

"Tu kriti," Dereks atkārtoja.

"Kad atsitos pret zemi, sāpes bija…" Viņa apklusa.

Trīsdesmit sekundes.

Minūte.

Viss pagalam, viņa nodomāja.

"Un no kurienes tu kriti?"

Sjēna neatbildēja.

"Vai to tu sapnī neredzēji?" Dereks jautāja.

"Pār margām." Viņa klusēja, it kā censtos tikt skaidrībā par šo detaļu. Tad ierunājās neizpratnes pilnā balsī. "No balkona."

Un tagad Dereks beidzot pagriezās un nopētīja viņu.

"No balkona," viņš atkārtoja.

"Viesnīcā." Sjēna notrīsēja un palūkojās uz Dereku, tverdama viņa skatienu, pūlēdamās nodibināt emocionālu saikni. "Es jutu, kā plīst iekšas. Tieši tā, it kā tas notiktu īstenībā."

"No balkona."

Zem lidmašīnas, ielejā, mirgoja ugunis.

Pilots pieteicās lidlauka dispečerdienestam un saņēma atļauju nolaisties.

Helikopters slīdēja lejup.

"Kāds nosauca mani par Kristīņu."

Dereka skatiens kļuva ciešāks.

"Kāds vīrietis. Es nesaprotu. Kāpēc lai es atsauktos kādam, kurš sauc mani par Kristīņu?"

"Man pietiek," Dereks salti noteica.

"Ko tu gribi sacīt?"

"Kas tev izstāstīja par viņu?"

"Es tomēr ne…"

"CIP?"

"Tu pazīsti kādu, ko sauc par Kristīņu?" Sjēna jautāja.

"Ir tikai viens veids, ka pielikt tam punktu. Apraksti to balkonu!"

"Es…"

"Ja jau tavs murgs bija tik spilgts, tad tev bija jāredz, no kurienes tu krīti! Tu esi to pataisījusi par veselu drāmu. Apraksti balkonu!" '

Sjēna vilcinājās. Būs jāmin uz labu laimi, bet, ja viņa kļūdīsies… Viņa atcerējās fotogrāfijas aizslēgtajā istabā pie sienas. Vienā no tām bija redzama Kristīna, desmit gadu veca, uz balkona, atbalstījusies pret greznām metāla margām, tālumā vīdēja Sv. Pētera katedrāle. Vai viņi bieži apmetušies tajā viesnīcā?

"Tas bija plašs. Melnas metāla margas, ļoti greznas. Tālumā Svētā Pētera katedrāle."

Helikopters laidās zemāk, Dereka pils ugunis mirdzēja spožāk, iedegās vēl citas, apgaismojot nolaišanās joslu.

"Tu spēlē ar mani kādu spēlīti!" viņš nošņāca.

"Spēlīti?"

"Ja tu iztēlojies, ka es nenogalināšu tevi, jo tev, lūk, padomā kāds triks…"

"Triks? Es ne…"

"Apklusti! Nesaki vairs ne vārda!"

"Sapnī es redzēju, ka jāju ar poniju."

"Ko?"

"Es biju maza meitenīte un jāju ar poniju. Apkārt slējās Alpi. Bet es nekad neesmu bijusi Šveicē, man nekad nav piederējis ponijs. Kā es varēju just, ka tiešām sēžu tam mugurā? Es dievināju to poniju. Ak Kungs, vai es jūku prātā?"

13

"Cik drīz mēs būsim Nicā?" Melouns jautāja.

"Pēc stundas."

Melouns paskatījās pa Pārvaldes lidmašīnas iluminatoru. Debesis pamazām kļuva pelēkas. Drīz ausīs rīts. "Mums vajadzēs ieročus un īpašu aprīkojumu."

Džebs pamāja. "Februārī, kad tu piekriti ar mums sadarboties, es devu rīkojumu to visu sagatavot—ja nu mums būs jāuzbrūk."

"Kad nolaidīsimies un lidmašīnai uzpildīs degvielu, vienam no šiem vīriem būs jālido uz Parīzi."

"Kas ir Parīzē?"

"Bellazara jaunā draudzene un viņas tēvs."

"Kas tev prātā?"

Melouns paskaidroja.

Džebs pacēla uzacis.

"Kad Bellazars gaida ierodamies Ahmedu?" Melouns jautāja.

"Divos pēcpusdienā."

"Tad mums pietiek laika," Melouns noteica.

"Kādam nolūkam?"

Melouns atbildēja, un Džeba uzacis pacēlās vēl augstāk. "Riskanti."

"Tu vari ieteikt ko citu?"

"Pats zini, ka nevaru."

"Tad es to mēģināšu — vai nu ar tavu palīdzību, vai bez tās."

"Paklau, kas teica, ka es nepalīdzēšu?"

"Bet tur nekas neiznāks, ja es netikšu Francijā. Man vajag pasi."

Džebs iebāza roku jakas kabatā.

Melouns pārsteigts ieraudzīja, ka Džebs sniedz viņam pasi. "Kā…"

"Tā bija pie dokumentiem, kurus man iedeva Dalesā, kamēr lidmašīnai iepildīja degvielu."

Melouns aplūkoja savu fotogrāfiju un pasē ierakstīto vārdu. "Es esmu Tomass Korigans?"

"Pseidonīms lieti noderēs, ja mums nekas neizdosies."

"Bet tam <r jāizdodas! Nedrīkst neizdoties!"

"Varbūt tevi iedrošinās šis."

Melouns izbrīnā nogrozīja galvu, saņemdams otru pasi.

Tajā bija Sjēnas fotogrāfija, zem tās vārds — Dženisa Korigana. "Paldies," Melouns sacīja.

Nu viņam bija pamats cerēt.

X

1

"Kā tu to visu zini?" Dereks noprasīja.

Sjēna bija atkritusi atzveltnī, kur Dereks bija viņu iegrūdis, tiklīdz viņi iegāja bibliotēkā.

"Ko tad? Nesaprotu, par ko tu runā. Es tikai izstāstīju tev nepatīkamu sapni."

"Kurā tu nokriti no balkona un arī jāji ar poniju."

"Nē. Ne jau vienā un tai pašā… Es pamodos un tad iesnaudos atkal. Vairāki sapņi saplūda kopā."

"Kādā krāsā bija ponijs?"

Sjēna centās atcerēties fotogrāfiju. "Tumšā. Bet ar baltām krēpēm."

"Alpos, tu teici."

"Jā." Sjēna pašūpoja galvu. "Kāpēc tu tā dari? Beidz mani tramdīt! Ja gribi mani sodīt, tad sodi. Tikai izbeidz šo…"

"Cik tev bija gadu, kad tev bija ponijs?"

"Es neteicu, ka man bija ponijs. Es teicu, ka sapņoju par…"

"Nolādēts, cik tev bija gadu?"

Uz fotogrāfijas viņa bija redzējusi ar roku rakstītu gad- skaitli: 1949.

Kristīnas dzimšanas apliecībā bija ierakstīts 1939. gads.

"…Desmit."

"Un kas tev uzdāvināja poniju?"

Nu ir beigas, Sjēna nodomāja. Ja uzminēšu nepareizi… Pašsaprotama atbilde būtu: "Mani vecāki," — bet kaut kas Dereka urbīgajā skatienā lika noprast, ka jautājums ir āķīgs, ka ponijs viņam atgādina kaut ko dziļi personisku. Kāpēc ir tik svarīgi, kas dāvinājis poniju? Ja vien…

"Mans brālis."

Dereks nodrebēja.

"Kāpēc man rādās tādi sapņi?" Sjēna iesaucās.

Pie durvīm kāds klauvēja.

"Ne tagad!" Dereks uzkliedza.

"Vai man braukt uz lidostu pretim Ahmedam?" aiz durvīm atskanēja Potera balss. "Vai lai viņu atved sargi?"

"Brauc pats!"

"Bet kā lai es izturos? Draudzīgi vai atturīgi?"

"Kā vēlies! Tikai liec mūs mierā, velns parāvis!"

Pēc mirkļa soļi attālinājās pa gaiteni.

Dereks pacirtās pret Sjēnu. "Kas tev izstāstīja par balkonu un poniju?"

"Neviens! Es tos redzēju sapnī!"

"Ko vēl tu redzēji sapnī?"

"Es biju karnevālā."

"Kādā…"

"Ielas svētkos. Visi bija maskās."

"Kur?"

Pūlis fotogrāfijas fonā bija izskatījies kā Latīņamerikā. Sjēna atminējās vēl vienu fotogrāfiju — ar gigantisku Kristus statuju izplestām rokām; tā bija vīdējusi kalna galā, Kris- tīnai aiz muguras. Sjēna zināja tikai vienu šādu statuju, un tā atradās…

"Rio."

Riodežaneiro bija slavena ar saviem karnevāliem, taču Dereks nereaģēja.

Lai Dievs man žēlīgs, esmu uzminējusi nepareizi! Sjēna saspringa.

"Rio." Dereka acis liesmoja.

Tagad viņš mani nogalinās.

"Kā Kristīna mīlēja Rio!" Dereks uzrāva Sjēnu kājās no atzveltņa. "Kas tev izstāstīja par manu māsu?"

"Par tavu māsu? Es nezināju, ka tev ir…"

"Bija!"

"Viņu sauca par Kristīņu?" Sjēna jautāja.

"Viņa jau sen ir mirusi. Un tu gribi man iestāstīt, ka esi redzējusi viņu sapnī?"

"Es neko negribu tev iestāstīt! Savu mūžu nebiju par viņu dzirdējusi, pirms tu…"

"Vai tu domā, ka es tevi nenogalināšu, jo jutīšos tā, it kā nogalinātu pats savu māsu?"

"Nogalināsi savu māsu?"

Skatiens Dereka acīs bija drausmīgs.

"Vai Kristīna nokrita no balkona? Vai es esmu nosapņojusi viņas nāvi?"

Dereks drebēja dusmās. "Lai kā es viņu dievināju, viņa prata mani nokaitināt. Tāpat kā mani nokaitini tu."

Juzdama saltus šermuļus, Sjēna aptvēra, kas tonakt noticis uz balkona. "Sapnī mani pagrūda."

Dereks pacēla rokas.

"Lūdzu, nenogalini mani vēlreiz," Sjēna nočukstēja.

! 2

Poters izklaidīgi nolūkojās uz Nicas lidlauku, kas tuvojās, helikopteram laižoties lejup. Viņš tīšām bija ieradies pretim Ahmedam par agru. Lai tikai tiktu prom no Dereka. Lai Dereks uz viņu nekliegtu. Lai neizturētos kā pret sulaini. Kad tas viss būs galā, es braukšu prom, Poters nolēma.

Helikopters, kā parasti, nolaidās lidlauka tālajā stūri. Sagaidījis Ahmedu, es atgriezīšos pilī, Poters domāja, un rit ap šo laiku, kad ar to sievieti būs cauri, kad lietas būs nokārtotas un es aizvedīšu Ahmedu uz lidostu, arī pats došos tālāk. Naudu esmu iekrājis. Esmu sagatavojies iespējai, ka Dereks nostāsies pret mani. Nu viņš reiz redzēs, kā tas ir — palikt vienam pašam.

"Mums ir daudz laika. Uzpildi tvertni," Poters sacīja pilotam. Tad pievērsās abiem miesassargiem. "Mēs iesim uz lidostu."

Taču sargi nekustējās, tikai skatījās viņam garām, uz vaļējo lūku, pa kuru iekšā ieliecās trīs vīri mehāniķu kombinezonos, notēmējuši uz viņiem pistoles.

Viens sargs grasījās tvert ieroci, taču, vēlreiz paraudzījies uz pistoļu skaņas klusinātājiem, sastinga uz vietas.

"Domājiet," teica viens no bruņotajiem vīriem, drukns, ar īsiem, gaišiem matiem. "Pavisam lēnītēm, ar pirkstu galiņiem, paņemiet ieročus un nolieciet uz grīdas. Labi. Ja visu izdarīsiet pareizi, nevienam nebūs jāmirst."

"Kas…" Poters iesāka jautājumu.

Vīrietis nelikās viņu dzirdam. Pie helikoptera piebrauca autobusiņš. "Visiem izkāpt! Jūs tagad pavizināsieties."

Sargi bažīgi saskatījās.

"Klau, ja mēs to gribētu, tad būtu jūs jau nošāvuši," vīrs noteica. "Esiet rātni, un tiksiet cauri ar veselu ādu." Viņš asi pamāja uz braucamo. "Iekāpt!"

Pilots un sargi negribīgi paklausīja, bet, kad viņiem nopakaļ taisījās arī Poters, vīrietis sacīja: "Jūs ne."

"Ja jums vajag naudu, es…"

"Apsēdieties! Arī mēs drīz brauksim vizināties."

Redzēdams, ka pilots izlec no helikoptera un iekāpj au- tobusiņā, Poters ierunājās: "Bet kas vadīs…"

"Es," teica kāda balss.

Tā bija pazīstama, un Poters satraukts atskatījās uz lūku pilota pusē, kur parādījās vīrietis ar stipri sadauzītu seju, — par spīti zilumiem un brūcēm, viņš to pazina uzreiz. Poteram sažņaudzās kuņģis.

Melouns.

3

Ahmeda pilots paziņoja, ka viņi drīz nolaidīšoties. Bet ne pietiekami drīz, Ahmeds nodomāja. Četru stundu lidojums no Stambulas bija licies nebeidzams. Ahmedam nepatika Bellazars. Ahmedam nepatika ceļojumi. Tālumā no ierastajām skaņām un smaržām viņš vienmēr kļuva nervozs. Kaut jel tas, ko Bellazars nodomājis demonstrēt, atsvērtu šā lidojuma grūtības! Ja radīsies vēl viens apliecinājums tam, ka Bellazara darījumos valda juceklis…

Ahmeda lidmašīna nolaidās. Bellazars bija solījis, ka muitas un imigrācijas procedūras neaizņems daudz laika; solījumu viņš bija pildījis, un Ahmedam uzlabojās oma. Bet, kad Ahmeds izgāja sagaidītāju zālē, tur nebija ne Bellazara, ne Potera. Ja tādā pašā garā risināsies ari tikšanās…

"Mister Ahmed?"

No pūļa iznāca drukns vīrs ar īsiem, gaišiem matiem, ģērbies uzvalkā. Izskatīdamies vainīgs, viņš sniedza roku sveicienam. "Es esmu Reimonds Beikers. Piedodiet par nelielo novēlošanos. Misters Bellazars atsūtīja mani jūs sagaidīt."

"Vai pats nevarēja atbraukt?"

"Diemžēl viņš bija aizņemts. Un lūdz jūs neņemt to ļaunā. Viņš tik ļoti rūpējas par to, lai jūsu apmeklējums noritētu sekmīgi, ka personiski gādā par pēdējiem sagatavošanas darbiem."

"Jūs es agrāk neesmu redzējis. Kāpēc man pretim neat- sūtīja Alekšu Poteru?"

"Pie mistera Bellazara es strādāju nesen. Misteram Poteram bija jāparūpējas par dažām drošības lietām. Viņš mūs gaidīs pie helikoptera. Lūdzu jūs ar pavadoņiem…" vīrietis pamāja uz abiem Ahmeda miesassargiem, "…sekot man. Līdz mistera Bellazara pilij ir pavisam īss lidojums."

Ahmeds vilcinājās, apvainojies, ka Bellazars atsūtījis viņam pretī tādu sīku gariņu, tomēr viņu gandarīja sagaidītāja pakalpīgums. "Jo ātrāk šī tikšanās beigsies, jo drīzāk es būšu atceļā uz Stambulu."

"Tādā gadījumā jums būs prieks uzzināt, ka misters Bellazars ir gādājis par to, lai atpakaļ uz Stambulu jūs varētu doties bez kādiem kavēkļiem. Lūdzu, sekojiet man…"

4

Iedams uz helikopteru, Ahmeds neviļus sarauca pieri, redzēdams, ka pie vaļējās lūkas, kokaini izslējies, stāv Poters. Ahmedam nekad nebija paticis šā cilvēka pastāvīgi nosodošais skatiens. Viņa klātbūtnē Ahmedam allaž šķita, ka apkārt viss ir satumsis. Poters pat nesniedza roku, kad Ahmeds viņam tuvojās. Tipiski. Es drīzāk nosprāgšu, nekā sniegšu roku pirmais, Ahmeds nodomāja.

Grasīdamies kāpt iekšā, Ahmeds nobālēja — divi kombinezonos ģērbušies vīri, kas bija stāvējuši ar seju pret helikopteru, pēkšņi pagriezās un piespieda pistoles stobru katram miesassargam pie krustiem. Piebrauca autobusiņš. Pēc piecām sekundēm sargi jau bija tajā, vīri kombinezonos iekāpuši aiz viņiem, un busiņš brauca prom. Viss bija noticis neticamā ātrumā.

"Es nespēju jūs brīdināt," Poters sacīja. Viņš pameta ar galvu uz helikoptera kabīni, no kurienes uz viņiem tēmēja vēl divi vīri kombinezonos.

"Iekāpt!" noteica vīrietis, kas bija sagaidījis Ahmedu lidostā. Labo roku viņš turēja zem žaketes, gatavs izvilkt pistoli, ja tiktu mests pat vissīkākais izaicinājums.

"Kas jūs esat? Ko jūs…"

"Klusē un kāp iekšā!"

Iegrūsts helikopterā, Ahmeds tika pārmeklēts, rupji ie- sprādzēts drošības jostās, un tad viņu un Poteru ar rokudzel- žiem pieslēdza pie stieņa fizelāžas sānos. Taču, lai cik biedējoši tas viss būtu, nekas nebija sagatavojis Ahmedu tam, ko viņš juta, kad uz viņu atskatījās pilots, kuram seja bija piepampusi, violeta un vienās brūcēs.

"Laipni lūdzu Atmaksas aviolīnijās!"

5

"Potera un Ahmeda miesassargi ir busiņā, saslēgti roku- dzelžos, un guļ saldā morfija miegā," Džebs teica Melounam, steigšus sprādzēdams ciet savas otrā pilota drošības jostas. "Mūsu vietējais aģents aizvedīs viņus uz nomaļu treileru stāvvietu un gaidīs ziņu no mums."

"Un ja pēc divdesmit četrām stundām viņš vēl nebūs saņēmis nekādu zinu?"

"Tad viņš sapratīs, ka viss ir pagalam, un palaidīs viņus vaļā."

"Bet nekas nebūs pagalam." Melouna balss bija aizsmakusi no saviļņojuma. "Ja nu vienīgi Bellazaram."

Melouns sazinājās ar dispečerdienestu un saņēma atļauju pacelties gaisā. Tad nospieda dažas sviras. Rotori sāka griezties.

"Kad mani veda uz Bellazara pili un vēlāk, kad nozagu helikopteru, lai bēgtu, es nezināju, kas darāms ar šīm pa- pildsvirām," Melouns sacīja.

Rotori griezās straujāk.

"Mēģināju izdomāt, kam tās paredzētas," Melouns ierunājās skaļāk, lai pārkliegtu motora rēkoņu. "Kad nogāzās helikopters un eksplodēja degvielas tvertne, sprādziena vilnis bija neparasti spēcīgs. Beidzot es laikam esmu sapratis."

"Uz ko tu tēmē?"

"Tieši to jau varēja sagaidīt no ieroču tirgoņa. Viņš mani vajāja ar četrriteņu piedziņas mašīnām, kas patiesībā bija ar ložmetējiem bruņotas triecienmašīnas. Kāpēc lai viņš tādā pašā veidā neuzlabotu helikopterus?"

"Tu gribi teikt…"

"Šajā helikopterā ir iemontēti ieroči. Tas ir bruņots."

6

"Ko vēl tu redzēji sapnī? "

"Es vairs nespēju koncentrēties. Man jāatgulstas. Es…"

Dereks iecirta viņai pļauku.

Viņa sagrīļojās.

"Tev ir jādara tas, ko tev liek! Ko vēl tu redzēji sapnī?"

"Es neatceros."

Dereks iesita viņai stiprāk.

'Tu solīji, ka nekad nedarīsi man pāri!" Sjēna iekliedzās.

"Tas bija pirms tam, kad tu aizbēgi ar…"

"Es domāju Kristīņu! Tu apsolīji, ka vairs nedarīsi viņai pāri. Rīt."

"Ko?"

"Viņa nomira rit."

Dereks iesita viņai trešo reizi. "Pasaki man, kā tu tik daudz zini par…"

"Tur bija jahta." Sjēna visiem spēkiem pūlējās atcerēties fotogrāfiju. i

Dereks sastinga, atvēzējis roku sitienam.

Fotogrāfijā Sjēna bija redzējusi Kristīņu — valdzinošu pieaugušu sievieti; ģērbusies bikini, viņa sauļojās uz jahtas klāja. Viņai aizmugurē vīdēja glābšanas riņķis ar jahtas nosaukumu.

"Jahtu sauca par "Kristīņu". Tur notika viesības un…"

"Mūžīgās viesības! Kristīnai viesību nekad nebija diezgan! Tiklīdz es pagriezu muguru… Viņa mani nodeva — tieši tāpat kā tu\"

"Tam nebija nekāda sakara ar nodevību! Man bija jācenšas glābt savu dzīvību!"

Dereka niknais skatiens palika piekalts Sjēnai, tad īsi novērsās, it kā viņu būtu ietekmējusi Sjēnas loģika.

"Kāpēc visam jābūt tā?" Sjēna lūdzoši teica. "Kāpēc mēs nevaram sākt visu no sākuma?"

Dereks viņu vēroja.

"Kāpēc mēs nevaram piedot viens otram? Pirms pieciem gadiem mēs viens otru mīlējām. Kāpēc mēs nevaram atgriezties?" Sjēna bikli spēra soli uz viņa pusi, pastiepa roku, lai viņam pieskartos.

"Ko vēl tu redzēji sapnī?"

"Ko?"

"Pasaki, kā tu tik daudz zini par manu māsu."

Sjēnai notrīsēja sirds.

"Balkons, ponijs, karnevāls, jahta, laiks un datums, kad…" Dereka acis iepletās. "Ak Dievs, tu esi tās redzējusi!"

"Ko?"

"Tu esi tās redzējusi!"

"Nesaprotu, par ko tu…"

Dereks sagrāba viņas izstiepto roku un saniknots vilka viņu uz durvju pusi. Sjēna pūlējās pretoties, taču Dereks bija pārāk spēcīgs. Durvis viņš atrāva vaļā ar tādu sparu, ka tās atsitās pret grāmatplauktiem.

"Derek, nē, ko tu…"

Viņš grūda Sjēna uz priekšu pa gaiteni, iestūma vestibilā, vilka augšup pa vītņu kāpnēm. Viņa pretojās, un tad Dereks parāva viņu tik stipri, ka viņa zaudēja līdzsvaru un nokrita ceļos. Dereks vēl negantāk vilka viņu augšup pa pakāpieniem.

Pirmais kāpņu laukumiņš.

Otrais.

"Apstājies!" Sjēna lūdzās.

Dereks vilka vinu tālāk. >

"Kurp tu mani ved?"

Augšējais stāvs. Uzrāvis Sjēnu kājās, Dereks piegāja pie durvīm blakus savai guļamistabai, izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un atgrūda tās vaļā. Iekšā vīdēja ēnas.

"Nē, es negribu…"

Viņš iestūma Sjēnu istabā, iededza gaismu un, neveltījis ne skatiena portretiem pie sienas, ar varu pieveda viņu pie urnas. "Kristīna," viņš nomurmināja. Tad pagrieza

Sjēnu pret sienu ar fotogrāfijām. "Tev nav ne jausmas, cik ļoti es viņu mīlēju!" Viņš raudzījās daudzajos fotoattēlos, pētīja tos, līdz atrada, ko meklējis. "Lūk! Balkons, ponijs, karnevāls un jahta!" Atvēris albumu, viņš uzšķīra pēdējo lappusi. "Viņas nāves laiks un datums. Tā tu uzzināji par manu māsu! Kaut kādā veidā tu šeit esi iek(uvusi jau agrāk."

"Nē, es zvēru! Es neko nezināju par…"

"Pirms pieciem gadiem mēs viens otru mīlējām. Kāpēc mēs nevaram atgriezties?" Dereks mēdījās.

"Es to teicu no sirds."

"Nu protams."

"Kas starp mums ir noticis?" Sjēna jautāja. "Kāpēc tu nostājies pret mani?"

Mirkli Dereka skatiens noskaidrojās, it kā viņš beidzot būtu aptvēris, cik viss ir aplam.

"Starp mums ir Kristīna," viņš noteica.

Dereka acis atkal satumsa dusmās, un viņš izrāva Sjēnu laukā no istabas. "Drīz ieradīsies Ahmeds. Beidzot tu man noderēsi."

7

Helikopters strauji pārlaidās pār kalna kori un lidoja virs ielejas. Bellazara pils atradās tai pašā vidū.

"Te nu mēs nedrīkstam kļūdīties," Džebs sacīja. "Jau lidostā bija riskanti, bet tagad…"

Melouns sakārtoja mikrofonu pie "austiņām". "Bellazars gaida, ka ar helikopteru ieradīsies Ahmeds. Te tas ir."

"Viņš gaida arī radioziņojumu, kādu identifikāciju, pirms ļaus helikopteram nolaisties. Tu nemaz nezini, kas jāsaka."

Melouns pamāja. Pirms veselas mūžības, lidodams uz šejieni kopā ar Bellazaru, viņš bija dzirdējis pilotu sarunājamies ar dispečeru, taču pilots bija runājis franciski, un Melounam nebija ne jausmas, ko viņš teicis.

Viņš regulēja radiofrekvenci, līdz saklausīja vīrieša balsi, kas kaut ko teica franciski. Par spīti izrunai, daži vārdi bija pietiekami līdzīgi angļu vārdiem, lai Melouns saprastu, ka viņu lūdz identificēties.

Pāris reižu paklaudzinājis pa mikrofonu, viņš aizsedza to ar papīra lapu un nomurmināja dažus no nule dzirdētajiem franču vārdiem, cenzdamies radīt iespaidu, ka viņa signālu pārtrauc radiotraucējumi.

Tad viņš izslēdza radio.

Helikopters tuvojās pilij.

"Kaut nu mums izdotos," Džebs teica. "Gan jau ieroču tirgonim tur lejā ir arī raķetes."

"Droši vien. Bet viņš neriskēs nogalināt Ahmedu, ja vien būs kāda cita izeja. Pagaidām mēs neesam izdarījuši neko tādu, kas liecinātu, ka esam bīstami." Melouns atskatījās uz Džeba partneri un pārējiem palīgiem. "Gatavi?"

Spriedze Diloņa sejā bija pārlieku pazīstama no tiem laikiem, kad Melouns bija gatavojies militārām operācijām. Viņš pievērsās Ahmedam un Poteram, kas ar rokudzelžiem bija pieslēgti pie fizelāžas. Abiem sejā vīdēja neslēpta panika.

"Vai esat kārtīgi piesprādzēti?" Melouns noprasīja.

Un parāva sviras. Helikopters spēji sasvērās un pagriezās.

"Jēziņ!" Džebs zināja, ka tam jānotiek, taču nebija gaidījis, ka Melouna manevri tik ticami atgādinās situāciju, kad helikopters kļuvis nevadāms.

"Gāzmaskas!" Galvu reibinošā pagriezienā Melouns sasvēra helikopteru pretējā virzienā.

Katram vīram bija pa gāzmaskai. Viņi tās uzvilka.

"Lai jau Poteram ar Ahmedu arī tiek," Melouns noteica. Noņēmis pilota cepuri, viņš uzvilka gāzmasku un tad sašū- poja helikopteru tik pamatīgi, ka uz zemes jebkurš nospriestu — tas tūdaļ gāzīsies lejā.

"Lūkas!"

Dilons un pārējie tās atvēra.

"Dūmu granātas!"

"Ir!"

"Sākam!"

Uz helikoptera grīdas tika nomestas divas dūmu granātas. Pēc apslāpētiem būkšķiem strauji izplūda pelēki dūmi, piepildot kabīni. Mirkli Melouns baidījās, ka būs aprēķinājis aplam un ka dūmi, kuri virmo apkārt, kļūs pārāk biezi, lai viņš varētu saredzēt pulti un kontrolēt juceklīgos manevrus, ko lika veikt helikopteram. Ja šis teātris nepārliecinās sargus pie Bellazara pils…

Vējš pa vaļējām lūkām izkliedēja dūmus, un, helikopteram grīļīgi lidojot uz priekšu, Melouns saskatīja pili. Lielākā daļa dūmu tagad plūda ārā, radot iespaidu, ka uz borta notikusi avārija. Melouns iztēlojās drudžainos jautājumus, ko viņam pa radio pūlas uzdot dispečers.

Viņš griezās. Viņš sasvērās. Un nemitīgi virzījās tuvāk pils ēkām un dārziem. Tagad viņš jau bija pietiekami tuvu, lai lejā saredzētu sargus. Stāvēdami uz celiņiem starp kokiem un krūmiem, sargi apjukuši skatījās gaisā.

Tūkstoš pēdu augstumā Melouns lika helikopteram šūpoties virs pils. Daži sargi metās meklēt patvērumu, baidīdamies, ka helikopters uzkritīs viņiem virsū.

"Gatavi?" Melouns pār plecu uzsauca.

Dilons atvēra kasti.

Ar acs kaktiņu Melouns redzēja, kā viņš izmet pa lūku kvartas tilpuma stikla pudeli, kādas tiek izmantotas laboratorijās. Tā virpuļoja gaisā, skaidri saredzama, jo tajā bija balts pulveris. Sargi metās sāņus, un pudele saplīsa uz celiņa. Melouns iztēlojās tās radīto troksni un izbailes sargu sejās, kad pulveris pašķīda pa gaisu un vējš nesa to uz viņu pusi. Daži, kuru ziņkārība bija stiprāka par piesardzību, piegāja tuvāk, lai paskatītos. Melouns zināja, ka, ieraudzījuši lielo etiķeti, kura satur kopā stikla lauskas, viņi panikā atlēks nost. Kaut ari angļu valodā, šis uzraksts bija nepārprotams. UZMANĪBU: SIBĪRIJAS MĒRIS. BIOLOĢISKI BĪSTAMS. Tikpat nepārprotams bija simbols — miroņgalva ar sakrustotiem kauliem.

No helikoptera vēlās dūmi, kamēr Melouns sasvēra to virs citām pils apkārtnes vietām. Lejup lidoja jaunas pudeles, un viņš pievērsa uzmanību tenisa kortam un vietai, kur nokritusi pirmā pudele. Baltu putekļu mākonī uz visām pusēm muka sargi. Melouns iztēlojās, kā viņi aiztur elpu. Daži izkliedza brīdinājumus. Sargi, kas atradās tālāk no šīs vietas, nostājās lielākā atstatumā cits no cita. Viena pudele saplīsa starp sargiem, kas bega uz citu pusi, bet otra — tieši viņiem ceļā. t

Piecas, sešas, septiņas. Kamēr Melouns stūrēja helikopteru mīklainos līkločos virs pils teritorijas, aizvien jaunas pudeles saplīsa zemē, šķiezdamas baltu pulveri. Divpadsmit, trīspadsmit, četrpadsmit. Pie pils, pie Klostera, pie staļļa, pie peldbaseina un poligonā vīdēja balti plankumi. Septiņpadsmit, astoņpadsmit. Vēl vairāk sargu metās bēgt. Daži ielēca mašīnās un, cik jaudas, brauca uz vārtu pusi.

Līdz šim Melouns bija paļāvies uz to, ka divkārša uzmanības novēršana — helikopters, kas grasās nogāzties, un krītošās pudeles — atturēs sargus no šaušanas. Nosprieduši, ka sācies uzbrukums ar bioloģiskajiem ieročiem, tikai daži pārvarēja savas pirmatnējās bailes tiktāl, lai raidītu pāris šāvienu, pirms panikā metās prom. Tomēr pat šie daži bija par daudz. Melouns gan domāja, ka helikopters ir bruņots, tomēr no pieredzes zināja, ka to, visviens, var sašaut, — kad viņi ar Sjēnu bija bēguši otrā helikopterā, sargu sprostugunij bija izdevies to sabojāt. Tagad, kad pret fizelāžu triecās lodes, vajadzēja pastiprināt iespaidu, ka sācies uzbrukums ar bioloģiskajiem un ķīmiskajiem ieročiem.

"Metiet laukā dūmu granātas!"

Vīri izmeta tās, kas kūpēja uz grīdas. Kad gaiss helikopterā noskaidrojās, viņi izrāva gredzenus no jaunām granātām un svieda tās lejā. Taču šīs bija asaru gāzes granātas, to radītā blīvā dūmaka uzziedēja pār mauriņiem un dārziem, liekot sargiem joņot vēl nadzīgāk.

"Aizvērt durvju lūkas!"

Melouns strauji attālinājās no pils, tad pagrieza helikoptera priekšgalu tai pretim. Viņš nospieda četras sviras, kas viņu agrāk bija mulsinājušas. Pa ceļam no Nicas viņš bija eksperimentējis un noskaidrojis, kam der katra svira.

Helikoptera sānos atvērās lūkas. Laukā izslīdēja ložmetēju stobri. Ja tie bija tādi paši, kādus Melouns pazina no armijas laikiem, tie katrs vienā minūtē spēja izšaut sešus tūkstošus trīsdesmitmilimetru patronu. Virs ložmetējiem parādījās raķešmetēji, lādēti ar divu, komats, septiņdesmit piecu collu raķetēm. Ideāli ieroči diktatoram, kam patīk pārsteigt savus ienaidniekus, Melouns nodomāja.

Tagad bija pienācis laiks pārsteigt Bellazaru.

Zemi aizmigloja asaru gāzes dūmaka. Tā aizmiglos arī helikopteru, Melouns sprieda. Izšāvis ar abiem ložmetējiem, viņš laidās zemāk, neredzēdams radītos postījumus, bet zinādams, ka sagrauj visu savā ceļā. Sargādamies trāpīt pilij vai Klosterim, kur varētu atrasties Sjēna vai bioloģiskais ierocis, viņš izšāva raķeti. Vēl vienu. Pat caur helikoptera dunu viņš dzirdēja, kā raķetes eksplodē sargu vidū. Pagriezies pret pili no pretējās puses, viņš ieraudzīja, ka dūmos un asaru gāzes mākuļos plaiksnās liesmas.

"Poter!"

Atbildes nebija.

"Nolādēts, Poter, jūs zināt, kas jums darāms! Zvaniet!"

Melouns uzbruka atkal. Ietarkšķoties ložmetējiem, lejup traucās tik daudz ložu, ka tās atgādināja kustīgas, postošas kolonnas. Aiz katras gaisā uzlidoja putekļu un drupu mākonis, sajaucoties ar dūmiem un gāzi. Viņš acīmredzot bija trāpījis kādā munīcijas glabātavā. Helikopteru satricināja lielas eksplozijas triecienvilnis, uzpluda melni dumi, no tiem pacēlās ugunīga bumba.

"Poter!"

Joprojām nekādas atbildes.

"Lai Dievs man žēlīgs, Poter, ja jūs viņam nezvanīsiet, mēs izmetīsim jūs ārā!"

Muskuļiem dusmās saspringstot, Melouns izšāva vēl vienu raķeti. Tā traucās uz pretgaisa aizsardzības bunkuru. Ugunīgajā sprādzienā pa gaisu pajuka betons un metāls. Apliecis līkumu ap dūmiem, kas plūda no šāviņa bedres, izgaiņādams sargus, kuri tēmēja uz helikopteru, Melouns sasniedza pils teritorijas tālo galu un atkal pagriezās pret mērķi.

Ļaudams helikopteram karāties gaisā, viņš nikni atskatījās uz Poteru, kura saslēgtās rokas neveikli pacēla pie auss mobilo telefonu.

"Jā," Poters teica telefonā. "Seši vīri, vēl Melouns un Ahmeds." Redzēdams dusmas Melouna sadauzītajā sejā, Poters sarāvās, baidīdamies no Melouna atriebības par to, ka izpaudis Bellazaram, kas atrodas helikopterā. "Melouns grib ar jums runāt. Derek, te nekas nebija līdzams. Man ļoti žēl." Bellazara atbilde bija tik aizvainojoša, ka Poters izskatījās kā nopērts suns. Taču, kad Dilons paņēma no viņa telefonu un atdeva to Melounam, Potera sejā vīdēja ne tikai pazemojums vien. Nebija iespējams neredzēt Potera niknumu. Balss skanēja aizžņaugti. "Tā viņam nevajadzētu ar mani runāt. Nogaliniet to nelieti!"

Melouns raidīja dūmos vēl vienu raķeti, nodārdēja sprādziens. Tikai tad viņš piespieda telefonu pie auss. "Vai jūs mani dzirdat?"

8

"Ļoti labi." Pa Klostera logu Bellazars raudzījās ārā uz dūmos vīdošo helikopteru. Sjēna, pārāk apdullusi, lai saklausītu viņa teikto, gulēja stūrī. "Jums vajadzēja būt mirušam," Bellazars sacīja mobilajā telefonā.

"Žēl, ka lieku jums vilties."

"It nemaz. Ar prieku nogalināšu jūs otrreiz. Jūs droši vien esat ieradies pēc manas sievas?"

"Jums pašam būs labāk, ja viņa ir dzīva."

"Un ja ne?"

Caur dūmaku Bellazars neskaidri ieraudzīja raķeti, kas izšāvās no helikoptera. Ar ugunīgu rēcienu tā trāpīja pils terasē, pašķīda akmens plātnes.

"Es likšu uzbūvēt to no jauna," Bellazars sacīja telefonā. "Starp citu, es neatrodos tur. Esmu Klosterī. Bet padomājiet labi, pirms izšaujat raķeti. Te, pie manis, ir jūsu mūža mīla."

"Viņa ir dzīva?"

"Zināmā mērā —jā."

Sjēna ar pūlēm piecēlās kājās, bet Bellazars atkal notrieca viņu zemē. Viņas skaļais vaids bija dzirdams arī pa telefonu.

"Es gribu ar viņu runāt!" Melouns teica.

"Ja vien viņa varēs parunāt." Bellazars paskatījās lejup uz Sjēnu. "Vai zini ko, mana dārgā? Zvana tavs draudziņš."

Sjēna samirkšķināja acis, neskaidri aptverdama šos vārdus.

"Jā, jā. Tavs draudziņš. Slavenais mākslinieks. Ņēmis un piezvanījis. Vai tas nav iejūtīgi? Pasaki nu pāris vārdu." Viņš sniedza telefonu lejup.

Saraukusi pieri, kā baidīdamās, vai nav zaudējusi prātu, Sjēna to paņēma.

"Pasteidzies, neliec viņam gaidīt! Viņš tak atlidojis no tālienes."

Sjēna apjukusi samirkšķināja plakstus. Bažīdamās, ka tā ir kāda viltība, viņa pacēla telefonu pie auss. "Čeis?"

"Vai tu esi sveika un vesela?"

"Ak Dievs, vai tas tiešām esi tu? Es domāju, ka tu esi miris! Es domāju…"

Bellazars izrāva telefonu viņai no rokas. "Es sacīju — pāris vārdu, nevis veselu runu! Esat apmierināts?" viņš vaicāja telefonā.

"Laidiet viņu vaļā."

"Nespēju iedomāties nevienu iemeslu, kāpēc lai es to darītu."

"Toties es varu. Izdariet man vienu pakalpojumu. Piezvaniet uz šādu telefona numuru." Melouns to nosauca.

Numurs bija tik pazīstams, ka Bellazars sajuta bažas. "Ko jūs…"

"Vienkārši piezvaniet uz šo numuru Parīzē. Pie jūsu nākamās sievas un viņas tēva ir mans palīgs."

"Ko?"

"Ja jūs neizdarīsiet to, ko es prasu, mans palīgs parādīs viņiem dokumentus par trim jūsu iepriekšējām laulībām un par to, kā jūs noslepkavojāt savas sievas. Viņš izstāstīs arī, ka jūs plānojat nogalināt savu tagadējo sievu. Viņš pateiks, ka jūs bijāt savas māsas mīļākais, ka noslepkavojāt viņu un ka visas jūsu sievas bija viņai līdzīgas. Viņam ir fotogrāfijas."

Niknums laupīja Bellazaram runasspējas.

"Jūsu līgava nespēs uz jums paskatīties, kur nu vēl precēties ar jums. Viņas tēvu ārkārtīgi saniknos ziņa, kā jūs apdraudat viņa meitu, un viņš vairs nepiegādās jums ieročus. Protams, viņš ir tikai viens no jūsu ražotājiem, taču tēvs, kura meitas gods ir apdraudēts, vis neturēs mēli aiz zobiem. Jūs fanātiski sargājat savu privāto dzīvi. Tā tiks izārdīta pa gabaliņiem. Varu derēt, ka arī citi piegādātāji pārtrauks ar jums sadarboties, īpaši tad, kad uzzinās, ka jūs kompromitējusi CIP."

"CIP?"

"Ja Sjēnai kaut kas notiks, es izplatīšu ziņu, ka CIP zina visu, ko jūs darāt, ka jūsu bizness kļuvis nevadāms. Neviens jums neuzticēsies. Ja vēlēsieties arī turpmāk tirgot ieročus, jums būs jāpārdod lēti šaujamie narkotiku andelma- ņiem ielu stūros."

Bellazara acis liesmoja.

"Tiklīdz jūs zaudēsiet savu varenību," Melouns turpināja, "jums atmaksās visi, ko esat mīdījis kājām, visi, kuri tur uz jums ļaunu prātu. Jūs izpostījāt manu dzīvi. Tagad jūs uzzināsiet, kas tā ir par sajūtu."

"Un, ja es izdarīšu to, ko jūs prasāt, tad sarunas, ar kurām jūs man draudat, nekad nenotiks." Bellazara balsī skanēja nicinājums.

'Tieši tā."

"Jūsuprāt, es noticēšu, ka jūs neko neteiksiet tai sievietei Parīzē? Lai pasargātu viņu no manis?"

"Jūs viņu pasargāsiet pats."

"Ķo tas nozīmē?"

"Jūs pārtrauksiet šīs attiecības. Man nevajadzēs viņai neko teikt."

"Un pretī jūs dabūsiet Sjēnu. Bet kā lai es zinu, ka vārdu turēs jūsu palīgi? Kopš kura laika CIP ņem vērā privātas vienošanās?"

"Šī ir nesankcionēta operācija. Šie viri strada mana labā. Viņi darīs tā, kā es teikšu."

"Un visam tiks pielikts punkts?"

"Ne gluži," Melouns atbildēja. "Jums ir bioloģiskais ierocis. Spiediens uz jums tiks izdarīts līdz brīdim, kad es pārliecināšos, ka šis ierocis ir iznīcināts."

Bellazara dusmas sasniedza baltkvēli. "Es vedu viņu ārā."

Pārtraucis sarunu, viņš apcirtās pret Sjēnu. "Celies!" Uzrāvis Sjēnu kājās, Bellazars izgrūda viņu no telpas. Taču tad devās nevis uz ārdurvīm, bet gan piespieda Sjēnu kāpt lejup, pagrabā.

Un vēl vienā pagrabā zem tā.

9

Vērodams, kā izklīst asaru gāze, redzēdams, ka sargi atkal pulcējas kopā, Melouns izšāva ložmetēju kārtu. Pa gaisu aizlidoja koku un krūmu driskas — un arī cilvēki.

"Pagājušas jau trīs minūtes! Kur viņš irT

Pļaujošā lidojumā šķērsojis pils teritoriju, Melouns traucās uz nolaišanās laukumu, mirkli lika helikopteram karāties gaisā, tad grieza to riņķī, vērodams apkārtni. Līdzko viņi nolaidās lejā, no helikoptera izlēca Džebs, Dilons un pārējie, atklādami uguni. Lai gan helikoptera rotori kliedēja asaru gāzi, vīri joprojām bija gāzmaskās, cerēdami iebiedēt pretinieku, izliekoties, ka nomestais pulveris tiešām saturējis Sibīrijas mēra baciļus.

Kamēr Melouns āķēja pie jostas asaru gāzes granātas, Poters iekliedzās: "Un mēs? Atslēdziet rokudzelžus!"

Melouns nemaz necentās atbildēt, tikai paķēra ieroci, izlēca ārā un metās uz Klostera pusi.

Aiz muguras viņš dzirdēja šāvienu kārtas; Džebs un viņa vīri deva sargiem jaunu iemeslu bēgt no pils. Kad garām aizspindza lode, Melouns palēca aiz saārdīta koka stumbra un izšāva uz sargu, kas bija palicis klajā vietā sekundi par ilgu. Ložu krusa ietriecās sargam krūtīs, un viņš iegāzās peldbaseinā.

Melouns nopētīja sapostīto apkārtni, meklēdams jaunus mērķus. Statujām bija notriektas galvas. No sadragātām strūklakām šķīda ūdens. Lūk! Viņš izšāva uz sargu, kas tēmēdams piecēlās aiz kādas sagruvušas kolonnas. Kad sargs nokrita, Melouns apsviedās apkārt, tad, nevienu neredzēdams, pieskrēja tuvāk Klosterim un paslēpās aiz sašaudī- ta koka, jo atvērās lielās durvis.

"Meloun!" iekšā atskanēja Bellazara balss.

"Kur vina irV

"Vai jums vēl ir mobilais telefons?" Palicis savā paslēptuvē, Bellazars izkliedza ciparus.

Ko viņš dara? Pakrūtē juzdams baiļu kamolu, Melouns pielīkazemāk aiz apskrambātā koka stumbra. Izņēmis no vējjakas kabatas telefonu, viņš sastādīja nosaukto numuru.

"Čeis?" acumirklī ierunājās pārbiedētā Sjēna.

"Vai tev nekas nekaiš? Kur tu esi?"

"Klostera pagrabā. Ieslēgta istabā."

"Kādā istabā?"

"Nezinu! Viņš man aizsēja acis, pirms atveda uz šejieni!"

Melouns pūlējās runāt mierīgi. "Nebaidies. Es nāku tev pakaļ."

Atvienojis telefonu, viņš sauca uz Klostera vaļējo durvju pusi: "Bellazar!"

Atbildes nebija.

"Bellazar!"

Klusums, tikai šāvieni tālumā.

Melouns noņēma no jostas asaru gāzes granātu, izrāva gredzenu un iemeta granātu pa atvērtajām durvīm.

Spraugā parādījās tvaiki.

Viņš metās uz Klosteri, ar ieroča laidi izsita puspagraba logu un iesvieda pa to asaru gāzes granātu.

Kamēr tvaiki pildīja pazemes telpu, Melouns paņēma savu gāzmasku, kas karājās siksnā ap kaklu. Uzvilcis to, viņš izsita no loga rāmja lauskas un iekāpa iekšā. Ticis lejā, notēmēja visapkārt telpai, bet neredzēja mērķi, nedzirdēja nevienu klepojam. Viņš pieskrēja pie vaļējām durvīm, iemeta gaitenī pēdējo granātu un sekoja tai, akli virzīdamies blīvajā gāzes mākonī. Nekāds klepus joprojām nebija dzirdams. Bellazars nevarēja būt paredzējis uzbrukumu ar asaru gāzi. Gāzmaska viņam noteikti nebija pa rpkai. Vai Bella- zars bija izmantojis Sjēnu kā mānekli, kamēr pats izmūk no ēkas pa otru pusi?

Bellazars nav svarīgs! Man jāatrod Sjēna!

Melouns gāja pa gaiteni, pārbaudīdams katru telpu.

Tukšs.

Viņš nonāca pie kāpnēm, kas veda uz gāzes aizmigloto ieeju.

Otras kāpnes veda lejup. Melouns sāka kāpt pa tām.

Kļuva vēsāks. Akmens bluķi, no kuriem bija mūrētas sienas, te bija lielāki, pati celtne rupjāka, senāka, it kā būtu tūkstoš gadu veca.

Melouns nonāca spilgti apgaismotajā lejasstāvā, kur ceļu aizšķērsoja spīdīgas metāla durvis. Klusībā lūgdamies, kaut jel tās nebūtu aizslēgtas, viņš uzelpoja, kad durvis sakustējās, un piesardzīgi pakāpās sānis, kad tās vērās vaļā.

Vai aiz tām slēpjas Bellazars, lai viņu nošautu?

Melouns noņēma gāzmasku, pacēla to galvas augstumā un lēnītēm pabīdīja gar stenderi, it kā skatītos aizdurvē. Lode neizsita masku viņam no rokas. Viņš sagatavojās, metās iekšā pa durvīm un tēmēdams pietupās.

Mērķa nebija.

Toties viņš ieraudzīja gaišu laboratorijas gaiteni. Katrā pusē aiz logiem bija redzamas pētījumu telpas. Viņš steidzās uz priekšu, neredzēdams nevienu dzīvu dvēseli.

"Sjēna!"

Viņa neatsaucās.

"Sjēna!"

Melouns nonāca pie vēl vienām tērauda durvīm. Arī tās nebija aizslēgtas, taču šoreiz, meties iekšā ar paceltu ieroci rokā, viņš ieraudzīja abus krievus, bioieroču ekspertus, gluži pelēkām sejām.

Kad Melouns izslējās taisni, abi pievērsa stingu skatienu logam, aiz kura bija vēl viens logs.

"Sjēna!"

Viņa nereaģēja. Aiz pirmā loga, gaiteņa un vēl otra loga viņa sēdēja pie galda, drūmi raudzīdamās uz savām rokām. Sejā bija sitienu pēdas.

"Sjēna!"

"Viņa jūs nedzird," teica sakumpušais krievs, kuru Melouns pirms veselas mūžības bija redzējis atlidojam ar helikopteru. Angliski viņš runāja ar stipru akcentu, balss liecināja, ka viņš pilnīgi zaudējis dūšu. "Un arī neredz. Viņas logā ir spoguļstikla rūts."

Melouns piesteidzās pie durvīm, paraustīja rokturi, taču tās nekustējās. Viņš rāva no visa spēka.

"Tas nelīdzēs," krievs sacīja. "Pat ja jums būtu atslēga. Tās nevarēs atvērt sešas stundas."

"Sešas stundas?"

Melouns trieca stiklā ieroča laidi. Logs nodrebēja. Viņš sita stiprāk, taču stikls nepadevās.

"Jūs velti tērējat laiku," krievs teica. "Šo stiklu nevar ne sasist ar veseri, ne cauršaut ar lodi. Divkāršas drošības labad viņa atrodas divkāršā kamerā. Lai nebūtu nekādas noplūdes."

"Noplūdes?" Melounam apreiba galva.

"Nekad nebūtu ticējis, ka viņš to tiešām izdarīs." Krievs izskatījās apjucis. "Bellazars teica, ka demonstrēšot paraugu cilvēkam, ar kuru risina sarunas, tomēr man ne sapņos nerādījās…"

"Paraugu? Ak Dievs, ko viņš…"

Telpā viņam aiz muguras iezvanījās telefons.

Melouns stingi skatījās uz to. Kad telefons iezvanījās vēlreiz, viņš saprata, kā balsi tūdaļ dzirdēs. Viņš piesteidzās klāt un paķēra klausuli. "Nelieti, kā lai es dabūju viņu laukā no šejienes?"

"To jūs nevarat," Bellazars atbildēja. "Vēl sešas stundas ne."

"Sešas stundas?" Atkal šis laika ierobežojums! Melouns neskaidri atcerējās kaut ko dzirdējis par tā nozīmi. Kad? Kas viņam bija to teicis? "Kas tur tik ellīgi svarīgs, sešas…" Pār ādu pārskrēja ledaini šermuļi, kad viņš atcerējās. Lasters. Virdžīnijas mājā.

"Tieši tāpēc šis ierocis ir tik unikāls: Gribanovs un Bulgaņins ir ģenētiski apstrādājuši baku vīrusu tā, ka tas nespēj nevienu inficēt, neapvienojies ar otru vīrusu — labdabīgu, bet reti sastopamu," bija sacījis Lasters. "Vispirms tiek laists darbā labdabīgais vīruss. Tiklīdz mērķa grupa ir inficēta, tiek izsmidzināts nāvējošais vīruss." Tālāk Lasters bija paskaidrojis, ka labdabīgā vīrusa dzīves ilgums ir sešas stundas. Pēc tam cilvēks, kas inficējies ar bakām, nevar inficēt nevienu, kurš iepriekšējās sešās stundās nav saskāries ar labdabīgo vīrusu. Laika ierobežojums bija veids, kā kontrolēt ieroci un neļaut tā iedarbībai izplatīties ārpus mērķa teritorijas.

"Es apsolīju, ka atdošu viņu jums," Bellazars sacīja, "taču es negarantēju, kādā stāvoklī viņa būs."

"Jūs izsmidzinājāt abus vīrusus uzreiz?" Melounam ļima ceļgali.

"Stāstiet par mani, kam gribat un ko gribat. Tas neko nemainīs. Kad mani ienaidnieki sapratīs, uz ko esmu spējīgs, viņi baidīsies no manis divreiz vairāk."

"Jūs inficējāt viņu ar bakām?" Melouns iekliedzās.

10

Satrakots viņš metās augšup pa kāpnēm. Es viņu dabūšu rokā! Es aizžņaugšu viņam rīkli! Es… Taču, tuvodamies kāpņu galam, Melouns izdzirda uguni — ne tikai automātu tarkšķus, bet arī helikoptera ložmetēju rēkoņu. Raķetes kaucienam sekoja eksplozija. Asaru gāze pie ieejas bija izklīdusi. Izskrējis no Klostera, Melouns paskatījās pa kreisi, kur pēdējo reizi bija redzējis Džebu un viņa ļaudis. Skatu aizsedza putekļi, liesmas un dūmi.

Helikopters vairs neatradās tur, kur viņš bija to atstājis. Saklausot dunu, Melounam saspringa muskuļi. Dūmaka pa kreisi pašķīrās, parādoties helikoptera rotējošām lāpstiņām. Gluži kā ļaundabīgs audzējs no helikoptera vēdera izlīda jauna ieroču rinda. Tas sastinga gaisā simt pēdu augstumā un simt jardu attālumā. Pat no tālienes aiz pleksistikla bija saredzami Bellazara stingie vaibsti. No skaļruņa zem fizelāžas iedārdējās viņa balss. "Es nepārdodu ierīces, ar kurām nemāku apieties!"

Pirms Melouns paguva ieskriet atpakaļ Klosterī, ložmetēja kārta izrāva bedri turpat viņam aiz muguras. Uguns spēks notrieca viņu zemē, apkārt lidoja smiltis, akmeņi un atsitušās lodes. Viņš pavēlās tālāk no bedres un ieraudzīja, ka helikopters maina apšaudes leņķi, ložmetējs izsit vēl vienu bedri, šoreiz pa labi no viņa; no haosa Melounam sāka zvanīt ausīs.

Viņš varēja mani nogalināt! Tas nelietis ar mani spēlējas!

Melouns saniknots pagriezās, kā grasīdamies skriet pa kreisi, bet, tiklīdz Bellazars pagrieza helikopteru turp, Melouns mainīja virzienu un metās pa labi.

Prom no Klostera.

Prom no Džeba un viņa vīriem, ja viņi vēl dzīvi.

Uz ieroču izmēģinājumu poligonu.

Melouns dzirdēja, ka helikoptera motoru skaņa aizmugurē mainās, jo Bellazars viņam sekoja. Par spīti zvanoņai ausīs, Melouns dzirdēja helikopteru neciešami tuvu, viņš pieplaka pie zemes, un helikopters aizšāvās viņam pāri tā, ka vējš izpluinīja viņam matus. Pirms Bellazars paguva apgriezties un uzbrukt atkal, Melouns pietrūkās kājās un skrēja uz priekšu.

Melouna apšaude nebija skārusi šo teritorijas daļu. Viņš joņoja tuvāk poligonam, slēpdamies aiz dzīvžogiem, kokiem un krūmiem. Koki pa kreisi pazuda, tos izšķaidīja ložmetēji. Melouns nokrita zemē mirkli pirms tam, kad dzīvžogi, starp kuriem viņš bija skrējis, saņēma ložu krusu, gaisu pildīja lapu un zaru putra, un helikopters aizbrāzās pāri.

Pirms Bellazars paspēja apgriezties, Melouns pielēca kājās un skrēja. Aiz pēdējās krūmu joslas viņš izjoņoja klajumā un sasniedza koka stendus poligonā. Pa labi atradās piecdesmitā kalibra ložmetējs, ar kuru viņam bija draudējis

Bellazars. Taču, kad Melouns mēģināja tam piekļūt, Bellazars izšāva, apkārt lidoja smiltis un zāle, un starp Melounu un ložmetēju tika izrauts grāvis.

Melouns mēģināja atkal, un atkal ceļu aizšķērsoja Bellazara lodes. Tas nelietis izklaidējas! Melouns pārskaities metās uz citu pusi. Aiz stendiem atradās mākslīgais ciemats, ko Bellazars un viņa klienti izmantoja šaušanai mērķī. Kopš Melouns bija redzējis ciematu pēdējo reizi, tas bija iekārtots no jauna. Viņš pieskrēja pie viena no stendiem, nospieda slēdzi, kā pirms vairākiem mēnešiem bija darījis Poters, un steidzās uz pēkšņi atdzīvojušos ciematu ar gandrīz īstiem zaldātiem, civilistiem un automašīnām, kas tagad braukāja pa ielām.

Ložmetēja uguns saplosīja zāli pa labi no viņa. Pacirties pa kreisi, tomēr turpinādams ceļu uz ciematu, Melouns saspringa, gaidīdams ložu kārtu, kas būs tēmēta šajā virzienā. Lūkodams to paredzēt precīzi, viņš metās pa labi mirkli pirms tam, kad nākamā kārta izšķaidīja zāli pa kreisi no viņa, tomēr lodes tagad trāpīja tuvāk. Spēle Bellazaram sāka apnikt.

Priekšā parādījās ciemats. Melouns līkločiem noskrēja pēdējos divdesmit jardus, pārlēca pār akmens žogu, smagi nokrita zemē, ieelsās no sāpēm sānos, tad izmisīgi joņoja uz mūra ēkas stūri, kur paslēpās aiz gruvešu kaudzes. Šaujot ar abiem ložmetējiem, helikopters uzbruka ciematam. Lodes izrāva robu mūrī, sagrāva mājas stūri un mazliet tālāk izvandīja ielas bruģi.

Tiklīdz helikopters aizzibēja pār māju jumtiem, Melouns joņoja prom pa ielu. Pirms Bellazars bija pagriezies un ieraudzījis viņu, viņš ieskrēja pa kreisi kādā pagalmā un nokrita aiz mūra. Krūtis smagi cilājās. No sejas pilēja sviedri. Kad viņš tos noslaucīja, plauksta kļuva asiņaina, un viņš aptvēra, ka no tuvo ložmetēja trāpījumu radītā satricinājuma sācis asiņot deguns.

Bellazars laidelējās pār ciematu, meklēdams viņu. "Nedomā, ka varēsi paslēpties!" no skaļruņa auroja viņa balss. "Šim helikopteram ir ierīces, kas ļauj redzēt tumsā un just izstarotu siltumu! Kad satumsīs, man nebūs grūti atrast tevi pēc siltuma!"

Melouns vēroja armijas džipu, kurā sēdēja zaldātu formas tērpos saģērbti manekeni. Džips bija nostiprināts uz sliedes un pa to virzījās uz priekšu. Citi manekeni, pēc drēbēm spriežot, ciemata iedzīvotāji, slīdēja pa tādām pašām sliedēm, un izskatījās, ka viņi staigā.

"Un neceri, ka man pietrūks degvielas!" dārdēja Bellazara balss. "Pirms tas notiks, es nolīdzināšu ciematu līdz ar zemi!"

Kravas mašīna, kuras kulbā sēdēja manekeni tādās kā strādnieku drēbēs, izskatījās pavisam īsta. Melounam prātā pazibēja kāda doma, bet to pārtrauca sprādziens, kad mašīnai trāpīja raķete. Mašīna palēcās, uz visām pusēm aizvirpuļoja atlūzas. Pa gaisu lidoja degoši manekeni, daudzi bez rokām un galvas. Augšup cēlās ugunīga bumba. Melounam pār galvu virmoja melni dūmi, un nāsis nokņudēja, sajūtot kordīta, apsviluša metāla un degoša benzīna smaku.

Degošs benzīns? Vai Bellazars tiešām bija izveidojis ciematu tik reālistisku?

Helikopters krustu šķērsu lidoja pār ciematu, turpinot meklējumus. Līdzko Bellazars pagriezās pretējā virzienā,

Melouns izskrēja no paslēptuves un steidzās pie cita džipa. Sargādamies no helikoptera, viņš pakampa ieroci no viena zaldāta manekena un metās atpakaļ mūra aizsegā.

Smagi elpodams, viņš apskatīja ieroci. Ml 6. Aptvere pilna. Vai tas nozīmēja, ka manekeniem ir ari īstas granātas? Kādēļ lai… '

y

Tādēļ, lai skaņas un vizuālais efekts būtu precīzs. Melouns to saprata un nošerminājās. Kad Bellazars un viņa klienti apšauda šo ciematu, tam jāizskatās pēc iespējas īstam. Eksplozijai jāuzspridzina benzīns automašīnu tvertnēs, arī granātas un munīcija, — tieši tā notiktu, ja uguns aprītu

karavīru līkus.

»

Helikopters pagriezās un lidoja Melouna virzienā. Viņš lidos tieši man pāri, Melouns aptvēra, sirdij iepukstoties straujāk. Aiz šā mūra viņš mani ieraudzīs.

Skriedams uz taku starp mājām, Melouns dzirdēja, ka helikopters palielina ātrumu. Viņš mani redz! Sasniedzis taku, joņodams starp mūriem, viņš nolamājās, ieraudzījis, ka taka beidzas pie nama durvīm.

Ja tās durvis nav īstas, ja tās ir iestrēgušas…

Izvēles nebija. Melouns zināja, ko Bellazars darīs tālāk. Piepūlēdams kājas līdz pēdējam, Melouns ieskrēja strupceļā. Triecās ar plecu durvīs, sagrāba rokturi, atgrūda tās vaļā. Inerces nests, viņš iestreipuļoja mājā, taču nevis apstājās, bet gan turpināja skriet. Ieraudzīja vaļēju logu, metās pie tā, izlēca laukā un, vēl lidodams pa gaisu, dzirdēja aiz muguras sprādzienu, kas aizsvieda viņu tālāk. Bellazara izšautā raķete bija trāpījusi mājas fasādē. Sprādziena spēks nogāza sienas, izšķaidīja gaisā drupas. Kad Melouns nokrita bruģētā pagalmā, sāpes sānos gandrīz laupīja viņam samaņu. Pāri nobira akmens šķembas. Viņu pārklāja putekļi un dūmi.

Dūmi. Par spīti sāpēm, tagad prātā atkal atausa doma, kas bija pazibējusi iepriekš. Dūmi. Ugunsgrēki saspridzinātajās mājās bija radījuši dūmus, un tie blīvi pārklāja visu šo ciemata daļu. Bellazars neredzēs, kur guļ Melouns.

Aplam. Kad helikopters tuvojās, rotējošās lāpstiņas izkliedēja dūmus, ļaujot Bellazaram aplūkot drupas.

Tomēr dūmi palīdzēs, Melouns nosprieda. Tiem tikai jābūt biezākiem.

Viebdamies aiz sāpēm sānos, viņš piespieda sevi šķērsot pagalmu. Pielicis soli, viņš sasniedza ielu un ieraudzīja tuvojamies vēl vienu džipu. Novilcis vējjaku, viņš izveidoja no tās cilpu. Tad izskrēja uz ielas, ielēca džipā, paķēra no manekenu jostām granātas, sabāza tās cilpā, dzirdēja tuvojamies helikopteru, pakampa vēl divas granātas, nolēca zemē un paslēpās kādās durvīs, kamēr Bellazars aizlidoja viņam pāri.

Pūlēdamies atgūt elpu, Melouns izrāva gredzenu granātai, aizsvieda to uz prombraucošā džipa pusi un joņoja pa ielu pretējā virzienā. Ap stūri parādījās kravas mašīna. Viņš iemeta granātu arī tajā un skrēja vēl ātrāk. Pirmās granātas sprādziens saārdīja džipu, uzspridzināja benzīna tvertni un munīciju ieročos. Melouns dzirdēja citu pēc cita sīkus blīkšķus un saviebās no otras granātas skaļās eksplozijas; kravas mašīna uzliesmoja. Turpinādams skriet, viņš iemeta trešo granātu pikapā, ceturto autobusā, piekto furgonā. Eksploziju ķēdi aiz viņa pavadīja blīvu, melnu dūmu stabi, kas cēlās gaisā no degošā benzīna un riepām.

Bellazars raidīja šāvienus dūmos, bet Melouns jau bija citā sektorā, uzspēra gaisā kravas mašīnu, vēl vienu džipu un vēl vienu pikapu. Haosu pastiprināja papildu eksplozijas, uzvirmoja vēl blīvāki dūmi. No kodīgās smakas Melouns klepodams salīka uz priekšu. Liesmas pārsviedās uz ēkām. Manekeni civilistu drānās braukāja pa savām sliedēm, turpinādami virzīties uz priekšu pat tad, ja bija aizdegušies.

Dūmi plūda prom no ciemata, izplatīdamies klajumā aiz tā. Melouns izmantoja tos par aizsegu, skriedams pie poligona stendiem. Lielais ložmetējs, viņš nemitīgi domāja. Iepriekš Bellazara lodes bija aizšķērsojušas viņam ceļu. Melouns nešaubījās — ja viņš tad nebūtu atteicies no sava nodoma, Bellazars būtu nospriedis, ka briesmas ir pietiekami nopietnas, lai beigtu rotaļāties ar Melounu un uzreiz pieliktu spēlei punktu.

Pārmaiņa helikoptera motoru troksnī brīdināja Melounu, ka Bellazars pamanījis viņu skrienam pa dūmu klāto klajumu.

Nē!

Viņš joņoja, cik ātri vien spēdams.

Helikopters brāzās viņam pakaļ.

Ja nu ložmetējam nav munīcijas? Ja nu…

Skrien!

Bellazars izšāva, par mata tiesu netrāpīdams viņam.

Ātrāk!

Melouna paštaisītajā cilpā vēl bija dažas granātas. Kāju muskuļiem darbojoties, krūtīm smagi cilājoties, viņš paķēra granātu, izrāva gredzenu, sasniedza ložmetēju, tad pagriezās un svieda granātu helikoptera virzienā tik tālu un augstu, cik vien jaudāja. Viņš bija pārāk satraukts, lai raizētos par šrap- neli, kad metās pie ložmetēja uz tā trijkāju balsta un triumfa iekliedzās, redzēdams, ka tam pievienota patronlente.

Granāta eksplodēja helikoptera priekšā, triecienvilnis sašūpoja fizelāžu, šrapnelis atsitās pret pleksistiklu, un tas novērsa Bellazara uzmanību no nākamā tēmējuma.

Vienu saspringtu mirkli Melouns redzēja naida izķēmotos Bellazara vaibstus. Kabīnes galā, izmisuši un šausmu pārņemti, Poters un Ahmeds raustīja stieņus, pie kuriem bija pieslēgti ar rokudzelžiem. Tad Melouns parāva atpakaļ ložmetēja aizslēgu, pavērsa stobru augšup un nospieda sprūdu. Šāvienu briesmīgais ātrums draudēja izraut ieroci viņam no rokām. Lai gan pirms vairākiem mēnešiem, kad Bellazars bija licis viņam šaut ar šo ložmetēju, atsitiens bija šķitis biedējošs, tagad aiz dusmām Melouns viegli tika ar to galā. Ieroča trīsas, kas atgādināja lokomotīves ātrumu un spēku, pastiprināja sāpes Melouna ķermenī, tomēr ķermenis tās pārvarēja. Nākamajā tīrajā, pārlaicīgajā mirklī viņš saplūda ar ieroci, precīzi notēmēja un nemitīgi spieda sprūdu. Patronās bija ārkārtīgi spēcīgi lādiņi ar sprāgstošām galviņām. Ar tām Bellazars bija ļoti lepojies. Tagad vesela šo ložu straume ieurbās helikopterā un uzspridzināja to kopā ar Bellazara, Potera un Ahmedu.

Sprādziens bija ārkārtīgi spēcīgs, tā vilnis nogāza Me- lounu zemē, un šoreiz viņš zaudēja samaņu — taču paguva ieraudzīt, ka liesmojošais vraks krīt lejup un ietriecas klajumā. Cik ilgi viņš nogulēja bez samaņas — minūti vai piecas —, to viņš nebūtu varējis pateikt. Atžilbis viņš zināja tikai to, ka iepretim deg helikoptera vraks. Taču nebija laika priecāties par uzvaru. Par līksmošanos nebija ne domas. Melouns nebija uzvarējis. Nebija ko svinēt. Viņš bija dzīvs, viņš bija atriebies, taču nebija uzvarējis. Uzslējies kājās, viņš grīļodamies gāja gar saplosītajiem kokiem un dzīvžogiem uz Klostera pusi. Sjēna! — viņš bez mitas domāja un tad, sācis skriet, izvaidēja/šo vārdu skaļi.

"SJENA! "

11

Laiks bija viņu piekrāpis. Murgs, kas šķita ilgstam piecpadsmit minūtes, bija tuipinājies veselu stundu. Nonācis pie Klostera, Melouns atrada Džebu bezsamaņā uz pakāpieniem asiņu peļķē, ar šāviena brūci delmā. "Tagad es esmu parādā tev," Melouns noteica. No tuvākā ciemata, kas atradās divdesmit kilometru attālumā, bija ieradušies policists un ārsts, jo viņus bija satraukuši tālo eksploziju dārdi. Kamēr ārsts gādāja par Džebu, policists un pa telefonu ataicinātie pilsētnieki pārmeklēja apkārtni, cenzdamies palīdzēt tiem, kas vēl bija pie dzīvības. Trīs Džeba vīri, tai skaitā Dilons, bija ievainoti. Divi krituši. Trauksmes pārņemts, Melouns noskrēja pa pagraba kāpnēm un metās gaitenī, kas veda uz Sjēnas kameru.

Krievi vēl bija turpat, joprojām satriekti, ka Bellazars tiešām izmēģinājis ieroci. Gluži bāli viņi turpināja skatīties caur abām rūtīm uz Sjēnu. Gaidījusi jau tik ilgi, viņa satraukta soļoja šuipu turpu, acīs vīdēja panika. Caur spoguļstiklu Melouns vēroja, kā viņa izmisīgi rausta durvju rokturi, tad pēta griestus, cenzdamās izdomāt, kā izkļūt ārā. Sasitumi sejā vīdēja tumšāki. Melounam lūza sirds, tos redzot. Tomēr viņa acīs Sjēnas skaistumu tie neaizēnoja.

"Cik ilgi šī slimība attīstās?" viņš jautāja sakumpušajam krievam.

Vīrietis nomākts atbildēja: "Parasti septiņas līdz desmit dienas."

"Parasti?"

"Mēs apstrādājām slimības izraisītājus tā, lai iedarbība būtu paātrināta. Taču tas bija tikai pētījumu eksperiments. Mums ne sapņos nerādījās, ka Bellazars to izmantos."

"Cik ilgi?"

"Trīs dienas."

"Vai vina zina, ka ir inficēta?"

Sadrūmis vēl vairāk, krievs gausi papurināja galvu.

Melouns juta kaklā žulti. Pēc visa pārciestā viņš bija tik vārgs, ka gandrīz nespēja nostāvēt kājās. Taču viņa sajūtas nebija svarīgas. Viņš iegāja birojā, noņēma telefona klausuli un sastādīja numuru, ko pirmīt bija nosaucis Bellazars.

Viņam iepretim aiz spoguļstikla Sjēna strauji pagriezās pret galdu, uz kura stāvēja telefons. Melounam šķita, ka tas zvana bez skaņas, kad viņa pacēla klausuli.

"Čeis?" '

"Es esmu šeit, mīļotā."

"Es tā raizējos. Tu teici, ka nāksi, un, kad tu neatnāci…"

"Mani kaut kas aizkavēja."

"Tu runā tā…" Viņa izslējās. "Vai tev nekas nekaiš?"

"Esmu noguris. Drusku cietis. Bet citādi… Vai gribi dzirdēt labas zinas?"

"Ak Dievs, jā!"

"Viss ir galā. Viņš ir miris. Tev vairs nekad nebūs no viņa jābaidās."

Mirkli Sjēna nereaģēja. Šķita, viņa netic tam, ko dzirdējusi. Tad viņai sāka plūst asaras, ritēdamas pa izmocīto seju.

Melouns bezgalīgi vēlējās viņu apskaut. Viņš iztēlojās, kā Sjēna tur jūtas, nespēdama pat paskatīties laukā no istabas.

"Nāc un aizved mani," viņa teica. "Lūdzu!"

"Nevaru." Melouna balss gandrīz atteicās klausīt. "Vēl ne. Vēl piecas stundas."

"Piecas stundas? Kāpēc? Es nesaprotu."

"Kaut kāda atslēga ar laika šifru. Tik ilgi es nevarēšu atslēgt durvis."

"Laika šifrs? Piecas stundas?"

"Bet tu nebūsi viena. Mēs varam šādi sarunāties. Ko tu gribētu darīt tagad, kad tev vairs nav no viņa jābaidās? Kurp tu gribētu braukt?"

"Darīt? Tas ir vienkārši. Visu savu atlikušo mūžu es gribu būt kopā ar tevi."

Melounam aizžņaudzās kakls. "Norunāts. Un — kur?" ?

"Tev tas liksies sentimentāli."

"Šaubos. Pamēģini."

"Es gribētu aizbraukt uz turieni, kur mani vecāki pavadījuši medusmēnesi. Es tev stāstīju."

"Uz Sjēnu? Itālijā?"

"Jā."

"Tur nu gan nav nekā sentimentāla."

Kad gaitenī iesteidzās policisti, Melouns nepārtrauca sarunu ar Sjēnu — viņi runāja par saviem sapņiem, nožēlu un jauniem nodomiem. Melouns aizslēdza durvis un pa logu sparīgi māja policistiem, lai tie liek viņu mierā. Sākumā viņi centās ielauzties, līdz krievi viņiem izstāstīja, kas noticis.

Aizritēja piecas stundas.

Vesels mūžs.

Beidzot durvis bija iespējams atslēgt.

Melouns nolika klausuli un izgāja no biroja. Policisti jau sen bija atstājuši ēku, baidīdamies, ka krievu aprēķini nav pareizi un ka slimība joprojām ir lipīga. Prom bija arī krievi, pēdējā mirklī zaudējuši ticību aizsargpreparātiem, ko bija lietojuši.

Gaitenī stāvēja vienīgi Melouns. Viņam bija vienalga, vai viņš inficēsies. Bez Sjēnas viņš nevēlējās dzīvot. Joprojām nezinādams, kā viņai to pateikt, Melouns iegāja kamerā. Viņi apskāvās tā, it kā viņiem nebūtu bijis ļauts redzēties gadiem ilgi. Viņi skūpstījās tā, it kā šī būtu pēdējā reize.

Epilogs

Sjēna paceļas uz trim pakalniem Itālijā — Toskānas plašajos laukos. Tās slavenajai katedrālei ir sarežģīti teksturēta fasāde, baltais marmors rotāts ar zaļu un rožainu akmeni. Pilsētas galveno laukumu — slīpu kā milzīga gliemežvāka puse, bruģētu ar uguns krāsas ķieģeļiem skujiņu rakstā — ietver viduslaiku pilis un pilsoņu nami. Liela daļa vecpilsētas ir saglabājusies. Šķiet, tās senie portāli, šaurās ieliņas, kas vijas augšup un lejup, akmens celtnes un slīpie rūsas krāsas dakstiņu jumti izdzēš visas automašīnas, motociklus un elektrības līnijas un, gluži tāpat kā galvenais laukums, aiznes skatītāju atpakaļ pagātnē.

Tāds iespaids bija Džebam Veinraitam, kad viņš soļoja pa brūniem ķieģeļiem bruģētu ieliņu, atvēra pelēkus koka vārtiņus un iegāja spilgti krāsainā puķu dārzā, kur sarkanais, violetais un zaļais kontrastēja ar kvēlojošiem zemes toņiem, ar kuriem šī pilsēta ir slavena. Džebs bija ģērbies kroskur- pēs, džinsos un zilā īspiedurkņu polokreklā. Kreisajā plecā uzmesta fotosoma. Ik pa brīdim viņš paberzēja kreiso del- mu, it kā tas nemitīgi smelgtu.

Pa durvīm saulītē iznāca vecs vīrs ar sirmu bārdu, noputējušā salmu platmalē un dārznieka kombinezonā. "Vai varu jums palīdzēt?" viņš itāliski jautāja.

Džebs, kas bieži bija strādājis Itālijā un prata šo valodu, atbildēja: "Es meklēju kādu, par kuru man teica, ka viņš te īrējot istabas. Amerikāni.".

"Sinjoru Melounu?"

Džebs centās izskatīties uzticams. "Jā. Sen neesmu vinu redzējis."

Vīra bažīgā seja lika ari Džebam sajust bažas.

"Viņš ir turpat, kur vienmēr." Sirmgalvis pamāja uz vārtiņiem pretējā pusē; aiz tiem kuploja ziedoši krūmi.

"Grazie," Džebs pateicās.

Atkal paberzējis kreiso delmu, viņš gāja pa taku, klausīdamies, kā ziedos san bites, atvēra vārtiņus un iegāja citādā dārzā, kur sulīgi zaļu mauriņu ietvēra dekoratīvi krūmi un ēnaini koki.

Vīrietis pagalmā pa kreisi bija dziļi iegrimis darbā. Rokā viņš turēja gleznotāja otu un, raudzīdamies audeklā uz molberta, nedzirdēja atveramies vārtiņus. Gleznā bija attēlota pati skaistākā sieviete, kādu Džebs jebkad redzējis.

Gleznas modelis sēdēja pītā krēslā, fonā vīdēja daļa no ugunīgi brūnās pilsētas. Džebs atcerējās to reizi, kad šīs sievietes daiļuma klātbūtnē bija juties neveikli, nebija spējis uz viņu paskatīties. Iedams tuvāk, viņš apspieda tieksmi novērst acis.

Savukārt viņa, ieraudzījusi Džebu, samulsa, tad aizgāja pa dārzu un nozuda mājas durvīs.

Viņas aiziešanas skumdināts, Melouns pagriezās, lai redzētu, kas pārtraucis pozēšanas seansu. "Džebs?" Viņš samirkšķināja plakstus, kā neticēdams savām acīm.

"Kā tev klājas, veco zēn? Tu taču solīji, ka uzturēsi ar mani sakarus. Kad no tevis nebija nekādu ziņu, es sāku raizēties."

Džeba ierašanās pārsteigts, Melouns vilcinājās ar atbildi, it kā nezinātu, ko sacīt. "Uzturēt sakarus? Jā, es jau gribēju."

"Bet bija daudz darba?"

"Apmēram tā."

"Tevi nu gan ir grūti sameklēt," Džebs noteica. "Mans vienīgais pavediens bija tas, ko krievs Klosteri bija dzirdējis. Tu pa telefonu solījis Sjēnai, ka jūs abi brauksiet uz šejieni."

"Šī ir skaista pilsēta."

"Redzu gan. Kad nākamreiz būs jāpaslēpjas tālāk no acīm, braukšu uz šejieni." Džebs pameta skatienu uz to pusi, kur durvīs bija nozudusi Sjēna. Tad atkal pievērsās Melounam. "Nu, un kā tev ir gājis?"

Melouns sastomījās. "Labi." Viņš mirkli padomāja. "Ņemot vērā visu."

"Tu labi izskaties."

"Tu arī." Melouns viņu nopētīja. Un pirmo reizi ierunājās bez aplinkiem. "Ko tu gribi, Džeb?"

"Tikai apciemot vecu draugu un uzzināt, kā viņam klājas. Varbūt kopā iedzert pāris alus. Atgūt zudušo laiku."

Melouns raudzījās uz savām rokām. "Es laikam izturos neviesmīlīgi."

"Kas tev nāk prātā?"

Rotaļīgais sarkasms izvilināja Melounam vieglu smaidu. Tad viņš atkal kļuva nopietns. "Kājotas roka?"

"Tā nolādētā lode laikam pārrāvusi kādu nervu. Muskulis raustās."

"Žēl."

"Kas tur liels."

"Ir gan. Tu tik daudz izdarīji manā labā." Melouns palūkojās uz durvīm. "Mūsu abu labā. Kā tev iet darbā?"

"Lasters bija pārskaities, ka rīkojos bez viņa ziņas. Ietupināja mani birojā, līdz izlēma, vai turpmāk var man uzticēt operācijas."

"Es jau zinu, sēdēšana birojā dara tevi traku."

"Tur ir savas priekšrocības. Man radās izdevība pavērot Lasteru."

Melouns sarauca pieri.

"Es nemitīgi lauzīju galvu par to, kurš bija Bellazara ziņotājs Pārvaldē," Džebs teica. "Jau pašā sākumā brīnījos, kāpēc Lasters tik ātri noticēja, ka Istriverā atrasts tavs līķis. Cik vien naski varēdams, viņš atcēla visus atbalsta soļus, ko biju veicis gadījumam, ja tev izdotos aizvest Sjēnu no Bellazara pils. Un vēl kas — viņš nogādāja jūs ar Sjēnu tajā apsargātajā mājā Virdžīnijā un pagarināja jūsu iztaujāšanu, kaut arī bija pilnīgi skaidrs, ka esam dabūjuši visu iespējamo informāciju. Tad Bellazars piepeši uzzināja, ka jūs esat tai mājā, un tikpat piepeši Bellazars uzzināja, ka jūs ar Sjēnu esat Meksikā, pēc tam kad biju pateicis to Lasteram."

Melouna skatiens kļuva skarbs.

"Tāpēc es papētīju Lasteru tuvāk. Viņam ir sieva, divi bērni, kas mācās koledžā. Viņš nedzīvo pāri saviem līdzekļiem. Pirmās pāris reizes, kad izsekoju Lasteru, šķita, ka viņam ir pati garlaicīgākā dzīve pasaulē. Taču kādu nedēļas nogali viņš izjauca ierasto ritmu un aizbrauca nevis mājās, bet gan uz Baltimoru. Izrādās, tur viņam ir cita dzīve, cita identitāte, cita māja un cita sieviete, divdesmit gadu jaunāka. Uz šā otra vārda viņam ir ari konts bankā Bahamu salās, un turp tiek pārskaitīta nauda no vienas Bellazara korporācijas. Viņam draud divdesmit gadu cietumā."

"Par maz." Melouna balss skanēja cieti. "Bet, kad viņš tiks laukā, mums būs jāaprunājas."

"Runā ar mani. Tiešām, Čeis. Vai tev viss ir kārtībā?"

"Protams."

"Un kā…" Džebs norādīja uz durvīm.

"Lieliski."

Saules staros, kas iespīdēja pa logu, pie sienas bija saskatāmas vairākas gleznas. Visās attēlota viena un tā pati sieviete. "Tu esi čakli strādājis."

"Divas lietas, kuru man netrūkst, ir laiks gleznošanai un iedvesma. Kad mākslinieks atrod savu Beatriči…" Melouns uzmeta acis portretam, kuru tik aizrautīgi bija gleznojis.

"Nu, vai tu nepiedāvāsi man to alu?"

"Atvaino." Melouns šķita skaišamies uz sevi. "Es vēl arvien esmu neviesmīlīgs. Apsēdies. Es tūdaļ nākšu."

Tomēr Melouns neatgriezās vairākas minūtes. Sēdēdams uz sola, Džebs neskaidri dzirdēja sarunu.

Beidzot ārā iznāca Melouns ar alus pudelēm.

"Vai Sjēna mums nepiebiedrosies?" Džebs jautāja.

"Viņa ir mazliet apslimusi."

"Slikti gan. Man gribējās ar viņu parunāt."

"Vina liek tevi sveicināt."

"Pasveicini vinu ari."

Tā tas turpinājās stundu — saspringta saruna starp draugiem, kurus izšķīruši apstākļi. Džebs stāstīja Melounam par to, kā CIP un attiecīgā franču pārvalde aši sastrādājušās, lai notušētu to, kas noticis Bellazara pilī, apgalvojot, ka tas bijis rūpniecisks nelaimes gadījums.

Temats, par ko Melouns un Džebs nerunāja, bija tās trīs nedēļas, kurās Melouns bija centies noturēt Sjēnu pie dzīvības. Neviens nebija juties īsti drošs, ka bioloģiskā ieroča modificētā īpašība darīs savu un pēc sešām stundām slimība vairs nebūs lipīga, tāpēc Klosteri tika ieviesta karantīna. Pēc tam kad aizsargtērpos ģērbtas komandas bija aizvākušas ievainotos un kritušos, tika norobežots tūkstoš metru perimetrs. Nevienam nebija atļauts ne iebraukt, ne izbraukt pa izpostītās pils vārtiem.

Klosteris, drupu vidū līdzīgs rēgam, vienīgais nesagrautais nams, bija pārvērties par provizorisku slimnīcu, kurā Melouns, ievērojot pa telefonu dotos ārstu norādījumus, darīja visu, lai pazeminātu Sjēnas temperatūru, pievienoja viņai intravenozās sistēmas, apmazgāja viņu ar vēsu ūdeni un iedvesa viņai gribu dzīvot.

Bakas, viena no pašām briesmīgākajām sērgām, tika izskaustas jau 1977. gadā. Tikai gaužām nedaudzi mūsdienu ārsti bija redzējuši baku postošās izpausmes, tāpēc Melounu lūdza sīki pierakstīt simptomus, vēl jo vairāk tāpēc, ka šī bija jauna slimības forma. Vīrusa darbību nevarēja paredzēt, un tas bija galvenais iemesls, kāpēc varas iestādes nolēma neriskēt un neievietot Sjēnu slimnīcā. Zāles un pārtiku viņiem nometa ar izpletni. Teorētiski šī slimība nebija lipīga; tādi piesardzības soļi nebija nepieciešami. Taču, ja simptomi parādītos ari Melounam, pastāvēja plāni nomest šai teritorijā termisko bumbu un iznīcināt jebkuras vīrusa pēdas.

Par tādu iespējamību Melouns bija zinājis tikpat maz, cik Džebs, atkopdamies no sava ievainojuma, zināja par to, ko Melouns pārcieš Klosteri. Džebs varēja vienīgi ļaut vaļu iztēlei, izprašņāt ārstus par visu, ko stāstījis Melouns, un vēlāk lasīt piezīmes, ko Melouns rakstījis, kopdams Sjēnu. Vispirms bija sācies drudzis: 42 grādi. Tad vemšana, caureja un murgi. Pēc tam izsitumi spilgti sarkanu, hemorāģisku zemādas pūslīšu veidā. Ārsti bija Džebam teikuši, ka šai posmā nāves risks ir vislielākais. Sjēnai uz sejas un kakla bija parādījušies plankumi. Tie pārvērtās čulgās. Čulgas ap- duļķojās. Beidzot tās pārplīsa un sakalta par krevelēm. Visu to laiku Sjēnu bija mocījusi neizturama nieze. Par spīti vārgumam, Sjēna tik nevaldāmi centās plēst ar nagiem seju, ka Melouns zaudēja spēkus, turēdams viņas rokas, un beidzot bija spiests piesiet tās viņai gar sāniem.

Kad kļuva skaidrs, ka Sjēna dzīvos un ka šis vīruss bez sava partnervīrusa nav lipīgs, varas iestādes atcēla karantīnu, lika aizvest Sjēnu uz slēgtu palātu slimnīcā un reizē rūpīgi novērot Melounu, ja nu parādītos novēloti simptomi. Tikmēr Džebs turpināja atlabt. Kad palātā beidzot ielaida apmeklētājus, Džebs ar saitē iekārtu roku ieradās pats pirmais. Bet Melouns un Sjēna jau bija prom…

Kad viņu saruna apsīka, Džebs izdzēra savu atlikušo alu. Lapotnē iešalcās vējiņš. Tāla satiksmes dūkoņa saplūda ar bišu sanoņu ziedos.

Otru pudeli Melouns nepiedāvāja. "Kad tev jāatgriežas Vašingtonā?"

"To es zināmā mērā varu noteikt pats," Džebs atbildēja. "Varbūt šovakar kopā paēdīsim vakariņas?"

"Patiesībā mēs reti ejam izklaidēties."

"Varbūt tikai mēs abi?"

"Man nepatīk atstāt Sjēnu vienu."

"Protams," Džebs noteica. "Vai rīt iegriezties pie tevis?"

Melouns klusēja.

"Nu, tad te būs manas viesnīcas nosaukums." Džebs sniedza viņam kartīti, ko bija paņēmis viesnīcas vestibilā. "Ja pārdomāsi…"

"Labi." Melouns ielika kartīti krekla kabatā.

"Nu tad…" Džebs paspieda viņam roku. "Atvadies no Sjēnas manā vietā. Un noteikti pasveicini viņu." Juzdamies neveikli, viņš pievērsās molbertam. "Tas ir meistardarbs! Tu nekad neesi gleznojis labāk."

"Jā."

"Un tās pārējās gleznas…" Džebs pamāja uz tām, kuras bija redzējis pa logu. "Ari tās ir meistardarbi."

"Es nekad neesmu jutis tādu iedvesmu."

"Rūpējies par sevi, kā nākas," Džebs teica. "Un par vinu arī."

"Tici man, tas ir pats dabiskākais pasaulē."

Kad Džebs atvēra vārtiņus, Melouns iegāja mājā.

Sirmais vīrs puķu dārzā jautāja Džebam: "Vai jauki izciemojāties pie drauga?"

"Tas ir sarežģīti."

"Viņa sieva," vecais vīrs apbrīnā teica. "Viņš tā ziedojas savai sievai. Viņi nekad nekur neiet. Abiem pilnīgi pietiek vienam ar otru. Te viņi ir nodzīvojuši pusgadu, un jūs esat pirmais apmeklētājs."

"Viņi ir viens otram. Ko vairāk var gribēt?"

"Vai gleznas redzējāt?"

Džebs pamāja.

"Visās attēlota viņa sieva," vecais vīrs sacīja. "Neko citu viņš neglezno."

"Viņš ir tik izcils mākslinieks, ka viņam nav vajadzības gleznot neko citu."

"Tomēr es nesaprotu." Vecais vīrs sastomījās. "Vai viņa sievu jūs redzējāt?"

"īsu mirkli. Kad iegāju dārzā, viņa devās uz māju."

"Tā viņa dara vienmēr. Negrib, lai viņu redz. Kas ar viņu noticis?"

"Viņa bija smagi slima."

"Un tomēr gleznās viņa ir tik skaista."

"Viņa ir skaista."

Vecais vīrs šķita apmulsis.

"Uz audekla viņš attēlo to, ko redz."

Pagājis garām spilgtajām puķēm, Džebs apstājās pie pelēkajiem koka vārtiņiem.

Un nodomāja — Čeiss tik ļoti mīl Sjēnu, ka viņa vienmēr būs pati skaistākā sieviete pasaulē.

Deivids Morels

SPĒLE AR UGUNI

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 258.

D. Morels

Mo 531 Spēle ar uguni: Romāns / No angļu vai. tulk. Silvija Brice. - R., Kontinents, 2000. - 411 lpp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-683-23-0

Apgāda "KONTINENTS" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents. lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1 Kur viņa ir? Kas nolika? (Tulk. no spāņu vai.)

[1] Draugs. (Tulk. no spāņu vai.)

[2] karsta tortilja (plāna kviešu vai kukurūzas miltu maize), kurā ietīts pildījums. (Tulk. piez.)

[3] Jucis. (Tulk. no spāņu vai.)

3 Nav par ko (pateikties). (Tulk. no spāņu vai.)

Content

Morels Deivids Spēle ar uguni