Morels Deivids

Uguns derība

DEIVIDS MORELS

UGUNS DERĪBA

..

PR0L0GS Trakojošās liesmas

PELNU TREŠDIENA Spānija, 1391. gads

Arhidiakons Ferrans Martiness, savas trauksmainās katoļa pārliecības dzīts, nonāca galējībās un aizvien dedzīgāk sprediķos vērsās pret ķeceriem. Trīspadsmitajā martā, Pelnu trešdienā, viņa harismātiskā, naidpilnā retorika noveda baznīcēnus tādā neprātā, ka tie no dievnama taisnā ceļā iebrāzās Seviljas ebreju kvartālos. Ja ceļā nepagadītos kārtības uzturētāji, būtu izcēlusies īsta asinspirts. Divus pūļa vadoņus sagūstīja un nopēra. Taču sodi nekādā ziņā neatvēsināja pārējos fanātiķus, bet gan iecēla vadoņus mocekļu kārtā un pielēja eļļu to sekotāju ienaida ugunī. Pret ķeceriem vērstais neprāts no Seviljas izplatījās uz kaimiņu pilsētām un vēlāk cauri visai Spānijai. Sekas bija šaušalīgas - 1391. gada vasarā, pēc aptuveniem aprēķiniem, ar nāvi sodīja desmit tūkstošus neticīgo, tos lielākoties piekāva līdz nāvei vai nomētāja ar akmeņiem.

Un dažus sadedzināja.

TICĪBAS SARGI Francija

Reliģiskā mānija Spānijā nebija nekas unikāls. Jau kopš viduslaiku sākumposma ķeceru kustība, kuras saknes ietiecas Tuvo Austrumu teoloģijā, bija piesaistījusi tik daudz sekotāju, ka baznīca jutās apdraudēta. Ķeceri, saukti par albiģiešiem, uzskatīja, ka labais un ļaunais ir līdzsvarā un pasauli pārvalda divi dievi, nevis viens. Viņuprāt, Sātans ir vienlīdzīgs ar Dievu, tikpat izmanīgs un tam cienīgs pretinieks. Ķermenis - miesa - ir Sātana valdījums. Prāts -gars - ir ceļš uz pestīšanu.

Jau doma vien par diviem dieviem iesvēla baznīcas tēvos šausmas. Kristus, Dieva tēva fiziskais iemiesojums, nevarēja būt ļauns. Viņš bija Dieva miesīgais līdzinieks un nevarēja būt Velna darbs, jo, krustā sists, upurēja sevi par visu pagrimušo cilvēku grēkiem. Šie ķeceri bija jāsatriec pīšļos.

Krusta karš pret albiģiešiem bija nesaudzīgs. Gāja bojā desmitiem tūkstošu cilvēku. Taču ķeceru ticība nebija viegli iznīdējama. Tūkstošiem šīs ticības piekritēju rada nāvi, līdz pēdīgi, 1244. gadā, karavīri aplenca pēdējo albiģiešu citadeli Montsegīras kalnā Pire- nejos, Francijas dienvidrietumos, uzbruka cietoksnim un to aizdedzināja.

Taču tad paklīda valodas, ka ķeceri, par spīti barbariskajam krusta karam, nav iznīcināti un naktī pirms slaktiņa neliela ķeceru grupiņa pa virvēm nolaidusies no kalna, paņemot līdzi noslēpumainus dārgumus. Tika uzskatīts, ka šī ķeceru kopiņa smagajos apstākļos izdzīvojusi, izklīdusi pa pasauli un nolīdusi dziļi pagrīdē un to atbaidošā maldu ticība plaukst un tirdī cilvēkus.

DEGŠANAS VIETA Spānija, 1478. gads

Slaktiņus Seviljā un Montsegīrā var uzskatīt tikai par diviem viduslaiku reliģiskās histērijas piemēriem. Ebreji, mauri, albiģieši un protestanti kļuva par pāvesta sankcionētās ticības tīrīšanas - ko oficiāli sauca par inkvizīciju - vispārējo mērķi. Eiropas ziemeļvalstis izvairījās no inkvizīcijas ietekmes, turpretim Itālija, Anglija un Francija tās vārdā pastrādāja zvērības.

Nekur reliģiskā neiecietiba neizpaudās tik radikāli kā Spānijā. Sekas bija tādas, ka šeit inkvizīcija, kuru vadīja Tomass Torke- mada, dominikāņu mūks ar iekritušām acīm, nomocīja un sodīja ar nāvi desmitiem tūkstošu cilvēku. Bija domāts, ka ķeceriem tā būs mācība un viņi atgriezīsies pie īstās ticības.

Upuriem sasēja rokas aiz muguras, un tajā pašā virvē viņus pakāra gaisā - plecu locītavām bija jāiztur milzīgs spiediens.

-   Atzīstieties! - viņiem pavēlēja.

-   Atzīties? - upuri vaidēja.

-   Savā ķecerībā!

-   Ķecerībā? - upuri gaudoja.

-    Raujiet virvi augšā! - lika inkvizitori.

Rokas izgriezās. Pleci lauzās ārā no locītavām.

Tos, kuri izdzīvoja, staipīja uz moku rata. Un, ja ari tad cilvēki izdzīvoja un ietiepīgi liedzās atzīties savos teoloģiskajos maldos, inkvizitori iegrūda viņiem rīklē sarullētu auduma strēmeli un lēja mutē ūdeni. Kad nelaimīgie bija gandrīz nosmakuši, sarullēto auduma vīkšķi ar spēku izrāva. Izšļācās ūdens, sajaucies ar asinīm.

Upuriem bija atņemts gan īpašums, gan tiesības apstrīdēt savu apsūdzētāju teikto. Ļautiņiem bezpalīdzībā atlika vienīgi atzīties, lūgties žēlastību un - vēl svarīgāk - apsūdzēt ķecerībā citus; vai arī neatlaidīgi uzstāt, ka nav vainīgi, apgalvojot, ka nenovīdīgie kaimiņi, kas viņus nodeva, ir samelsuši. Atzīstoties - pat ja upuris nebija ķeceris - bija izredzes iegūt brīvību. Tiem, kas uzstāja, ka pieļauts misēklis, un atteicās nodot citus, draudēja visbargākais sods.

No cietuma apsūdzētos aizveda uz cļuemadero - degšanas vietu -, lai viņi piedalītos autodafē vai "ticības aktā". Visiem mugurā bija dzelteni apmetņi, galvā smailas, augstas kapuces. Uz nāvi notiesāto apmetņus rotāja melnas liesmas ar smailēm uz leju. Pārējie, visviens, nevarēja būt pārliecināti, ka paliks dzīvi. Tikai uzkāpuši uz ešafota, viņi uzzināja inkvizitoru spriedumu. Dažus - nedaudzus - atbrīvoja. Viņu atzīšanās bija šķitusi ticama, lai gan sods šā vai tā bija jāizcieš. Citiem piesprieda ieslodzījumu, nolemjot ilgai nāvei.

Vēl citus nožņaudza.

Bet vissmagāk noziegušos sadedzināja dzīvus uz sārta. Viņu pelnus izkaisīja kopā ar citu aizdomās turēto ķeceru pelniem. Šie ķeceri bija izlaiduši garu jau pirms inkvizīcijas pratināšanas. Pat pēc nāves ķecerībā apsūdzētos nelika mierā, viņu līķus izraka un šķīstīja liesmās.

Fanātiskā ticības aizstāvēšana turpinājās ilgāk, nekā parasti tiek uzskatīts. Inkvizīcija savu viedokli uztiepa gadsimtiem ilgi - no viduslaiku beigām līdz renesansei un vēl pat tā saucamajā apgaismības laikmetā. Tikai 1834. gadā šī institūcija tika likvidēta.

Vismaz oficiāli. Taču baumas nerimās.

PIRMĀ DAĻA Cēloņi un sekas

TAS KUNGS IR MANS LIECINIEKS

1 Tīrā Gaisa kauja senāta iegūst draudīgus apmērus

VAŠINGTONA, Kolumbijas apgabals, 10. jūnijs (AP). Šodien senātā norisinās šāgada saspringtākā demokrātu un republikāņu saķeršanās - aizsāktas debates par diskutablo Bār- kera un Hadsona Tīrā gaisa likumprojektu, kas ne tikai atbalsta, bet arī apstiprina nesen Kalifornijā pieņemto strikto atmosfēras kontroles politiku.

-   Mūsu valstī gaiss ir derdzīgs kā dūmi, kas paceļas no degošu riepu lauka, - vakar smogā ietītā preses konferencē uz kāpnēm pie Kapitolija ēkas paziņoja senators Bārkers, demokrāts no Ņujorkas vēlēšanu apgabala. - Ievelciet dziļu elpu! Tas ir, ja jums pietiek drosmes. Redzēsim, vai nesāksiet rīstīties. Mums būtu jāvalkā gāzmaskas.

-    Un neizejiet no mājas! - piebalsoja otrs likumprojekta atbalstītājs, senators Hadsons, demokrāts no Ņūhempšīras vēlēšanu apgabala. - Mēs ar sievu vakarvakarā devāmies pastaigāties un izturējām tikai piecas minūtes - skriešus atgriezāmies mājās un rūpīgi aizdarījām visus logus. Apmēram pirms desmit gadiem es atmetu smēķēšanu. Nebija vērts. Saskaņā ar statistiku, kas ir manā rīcībā, atmosfēra ir tik piesārņota, ka mēs ik dienas ieelpojam tik daudz indīgo vielu, cik ir divās paciņās cigarešu, ja jums vienaldzīgs pašu liktenis, tad vismaz aizsargājiet savus bērnus, jums jāpārstāj iznīcināt viņu un mūsu plaušas.

Bārkera un Hadsona likumprojektā ieteikts aizliegt smēķēšanu pilnīgi visās sabiedriskajās vietās, uzlikt milzīgu nodokli vieglo un smago automašīnu ražotājiem, ja tie divu gadu laikā nesamazinās izmešu apjomu, tikpat sālītu nodokli rūpniecības nozarēm, kas divu gadu laikā nespēs samazināt atmosfēras piesārņojumu, palielināt automobiļu numura zīmju nodokli tiem, kuru īpašumā ir vairāk nekā viena mašīna, nodrošināt obligātu gaisa izplūdes filtrācijas sistēmu brīvdabas restorānos, ķīmiskajās tīrītavās un…

2 Džordžtauna, Vašingtona

Kā gadu gaitā paradis, vecākais republikāņu senators no Mi- čiganas Rolands Deiviss pamodās sešos. Klusītēm, pieraudzī- dams, ka neuzmodina sievu, viņš nokāpa apakšstāvā, uzvārīja kafiju, pabaroja kaķi, pabāza roku pa parādes durvīm, lai paķertu "Washington Post", un ienesa salocīto avīzi virtuvē. Caur erke- ra logu blāvi jūnija saules stari apspīdēja galdu. Deiviss iemalkoja kūpošo kafiju, uzlika acenes, izklāja laikrakstu uz galda un pārskrēja ar acīm pāri lappusēm, meklēdams savu vārdu.

Ilgi meklēt nenācās. Virsrakstā bija pieminēts Bārkera un Hadsona likumprojekts, un divu sleju garajā rakstā Deivisa vārds bija bieži minēts - tas tāpēc, ka viņš pārstāvēja republikāņus pret šo "galējo, represīvo, radikālo un ekonomiski pašnāvniecisko pieeju īslaicīgam, taču nenoliedzami nopietnam jautājumam, kuru var atrisināt tikai pamazām ar lielu rūpību".

Deiviss pamāja ar galvu, atzinīgi novērtēdams gan savu daiļrunīgo izteikumu, gan reportiera precizitāti, pierakstot izteikumu. Senatoram bija piecdesmit astoņi gadi, biezi, krāšņi, sirmi mati, patricieša sejas panti un garš, fotogēnisks, slaids augums, kuru viņš uzturēja formā, ik dienas pusstundu darbojoties uz velotre- nažiera. Sāc tik mīties, viņš sev teica. Gaidāma darbīga diena. Turklāt viņš vēlējās noskatīties rīta ziņu izlaidumu.

Bet vispirms bija jāizlasa raksts. Bārkers un Hadsons nemitējās bārstīt dažādus apokaliptiskus paziņojumus - "gaisa piesārņojums, kas veicina siltumnīcas efektu un ozona slāņa noārdīša- nos… ādas vēža slimnieku skaita pieaugums… palielinās sausuma risks… kūst polārie ledi… ceļas okeānu ūdens līmenis… situācija ir kritiska". Izklausījās pēc zinātniskās fantastikas filmas sižeta.

Deiviss nosprauslājās. Demokrātiem nebija ne mazāko izredžu izdabūt likumprojektu cauri senātam. Viens tomēr bija jāatzīst - Bārkers un Hadsons prata piesaistīt plašsaziņas līdzekļu uzmanību, un tas vēlēšanu periodā nāks par labu, vismaz viņu vēlēšanu apgabala liberāļu vidū. Lai gan nav izslēgts, ka šādai taktikai būs atgriezenisks efekts - neveiksminiekus neviens negrib pārvēlēt, un Bārkers un Hadsons šoreiz visādā ziņā zaudēs. Tīrs gaiss? Visā visumā ideja nav peļama. Nelaime vienīgi tāda, ka amerikāņiem nepatīk uzupurēties. Viņiem patīk, ka uzupurējas kaimiņi. ^^ Ikviens smēķētājs, vairāku automašīnu īpašnieks un rūpnīcu strādnieks raizējas par savu darbavietu, ikviens, kura dzīvesveidu ^^ vai naudasmaku šāds likums ietekmētu, lūgs savu senatoru balsot V^ pret to.

Vai tad Bārkers un Hadsons nebija dzirdējuši par kompromisiem? Vai vārds "mērenība" nebija viņu vārdu krājumā? Vai tad šie senatori nesaprata, ka risinājumiem jāpieiet soli pa solim, nevis jāmetas virsū kā suņiem?

Deiviss izlasīja rakstu līdz galam un iepriecināts pamanīja, ka beigās viņš citēts vēlreiz, viņa vārdi izklausījās kā saprāta balss: "Domāju, mēs visi piekritīsim, ka gaiss nav tik tīrs, kā varētu būt. Jā, tā ir nelaime, vismaz dažās lielpilsētās, vismaz no jūnija līdz septembrim. Tomēr, laikam kļūstot vēsākam, apstākļi uzlabojas. Es neapgalvoju, ka mums būtu jāsēž, rokas klēpī salikušiem. Taču mēs nevaram vienā dienā mainīt visu sabiedrību, lai arī kā mani ievērojamie kolēģi to vēlētos. Mums vajadzīgs izsvērts, mērens, rūpīgi ieviests, ne tik graujošs risinājums - un esmu nolēmis tādu piedāvāt, tiklīdz būšu izvērtējis visus statistikas datus. Laiks. Gaisa piesārņojums radās tikai ar laiku, un būs nepieciešams laiks, lai to samazinātu."

Teicami, nodomāja Deiviss. "Washington Post" man atvēlējusi krietni daudz vietas, un Mičiganas presē es katrā ziņā gūšu vēl plašāku ievērību. Smēķētāji, tāpat ari ģimenes, kurām pieder divas automašīnas un kurām draud papildu nodoklis, manā vēlēšanu apgabalā varēs atvieglojumā uzelpot. Taču pats svarīgākais, pēc Deivisa domām, bija tas, ka autoražotāji būs ārkārtīgi pateicīgi, ja tiem nebūs jāraizējas par jauniem ierobežojumiem izplūdes gāzu noteikumos.

Ārkārtīgi pateicīgi.

Un varen dāsni. Tas nu gan.

Iešķindējās durvju zvans. Deiviss saviebās un palūkojās uz mikroviļņu krāsns elektronisko pulksteni iepretim - 6:14. Kurš gan traucētu tik agri no rīta? Prātā uzreiz iešāvās loģiska atbilde. Dedzīgs reportieris. Un tādā gadījumā man noteikti jāizskatās pienācīgi. Deiviss ar rokām pieglauda matus, kārtīgi aizsēja rītasvār- ku jostu, izgāja no virtuves un, atvērdams parādes durvis, centās izskatīties pēc iespējas mundrāks.

Un sadrūma. Aiz durvīm neviena nebija. Viņš novaikstījās, pārlaida skatienu dūmakainajai ielai, gar kuru stiepās elegantas rindu mājas, taču pamanīja vienīgi automobili, kas nozuda aiz stūra.

Velns, kas?…

Velns, kāpēc?…

Piepeši viņa uzmanību saistīja kāds priekšmets uz durvju sliekšņa. Liela, brūna bieza papīra aploksne. Saviebies vēl vairāk, Deiviss to pacēla, vēl reizi pārslidināja skatienu ielai, iegāja mājā un aizslēdza parādes durvis.

Šaubos, vai tā bija asistente, Deiviss nodomāja. Ja Sūzana būtu gribējusi, lai es tādā rīta agrumā kaut ko apskatu, viņa būtu iepriekš piezvanījusi. Pat ja asistentei pietrūktu laika piezvanīt, viņa nebūtu pametusi aploksni un aizskrējusi bez paskaidrojumiem.

Mazliet satraucies, Deiviss atplēsa aploksni un izvilka vairākus dokumentus. Degdams ziņkārē, viņš pat neiegāja virtuvē, lai tur apsēstos un tos izlasītu, bet, turpat priekšnamā stāvēdams, aši pārskrēja ar acīm pirmajai lapai. Taču tika līdz pusei. Pār lūpām izlauzās vaids.

Jēziņ!

Augstā debess!

Viņš steigšus izlasīja pirmo lapu un izšķirstīja pārējās.

Pie joda tādu sū…

Dokumentā bija datumu, vietu, vārdu un summu saraksts - katrs kukulis, ko viņš jebkad saņēmis, katrs nelegāls ziedojums kampaņai, katrs apmaksāts ceļojums, katrs…

Zem dokumentu kaudzītes bija fotoattēli, un, tos ieraugot, Dei- visam nācās atbalstīties pret sienu, lai noturētos kājās, un satrūkties - vai tik pēkšņās sāpes krūtīs nav sirdstriekas priekšvēstnesis.

Melnbaltajās fotogrāfijās - skaidrās, spīdīgās, profesionāli uzņemtās - bija redzami Deiviss ar savu satriecošo jauniņo asistenti kaili uz jahtas klāja; ne tikai nodarbojamies ar seksu, bet ari ar dažādiem nelikumīgiem tā paveidiem, to vidū sodomiju un kuni- lingu.

Deiviss skaidri atminējās to krāšņo vasaras pēcpusdienu. Viņi ar asistenti uz klāja bija divi vien. Pieraudzījuši, ka neviens neseko, viņi bija katrs atsevišķi aizbraukuši uz nelielu, privātu Kārību saliņu, kas piederēja vienam no ietekmīgākajiem Deivisa vēlētājiem. Viņiem gan apliecināja, ka uz salas nebūs nevienas dzīvas dvēseles, tomēr, drošs paliek drošs, Deiviss bija izstūrējis jahtu atklātā jūrā, kur neviens nevarētu viņus izspiegot. Tādu misēkli, kāds reiz gadījās Gerijam Hārtam [1] , nedrīkstēja pieļaut.

Taču kāds bija viņus izspiegojis.

Fotogrāfiju skata leņķis liecināja, ka tās uzņemtas ar teleobjek- tīvu no lidmašīnas. Fotoattēli bija tik asi, ka pat likās - Deiviss ar asistenti fotogrāfam pozējuši. Abu sejas bija viegli pazīstamas, tikai vienā fotogrāfijā ne, kurā Deiviss bija uzgriezis objektīvam pakausi un alkaini iegremdējis muti starp asistentes kājām.

Nolādēts, tas vēl nebija viss!

Izskatījis fotogrāfijas, kas lika krūtīm cilāties niknumā, nevis sāpēs, viņš nodrebēja, ieraudzījis drukātu zīmīti bez paraksta - drauds, ko tā saturēja, bija tikpat stindzinošs, cik īss:

MĒS IESAKĀM LABI APSVĒRT, KA BAI.SOT PAR BĀRKERA UN HADSONA LIKUMPROJEKTU

Deiviss pārplēsa uz pusēm dokumentus, fotogrāfijas un zīmīti, tad vēlreiz uz pusēm un vēlreiz. Papīra žūksnis bija tik biezs, ka viņš sadalīja to kaudzītēs un turpināja plēst, nemitīgi lādēdamies, sirdīgi, taču klusi, lai neuzmodinātu sievu.

Pautu laizītāji! Deiviss šķendējās, kā pa miglu aptverdams paradoksu, ka vienīgā pautu laizītāja ir paša asistente, kuras klātbūtni šajos pierādījumos viņš centās iznīcināt. Tomēr viņš attapa, ka var plēst šos pierādījumus, cik vien tīk, taču no tādas trakošanas nav jēgas, - tas, kurš nosūtīja šo paciņu, nav muļķis un noteikti saglabājis kopijas.

Jā! Taču nebija ne mazāko šaubu, kas to bija izdarījis.

Bārkers un Hadsons!

Deiviss sašutumā drebēja. Jaunākie demokrātu senatori draud vecākajam republikāņu senatoram? Vai viņiem nav apjausmas, kāda vara ir rokās pieredzējušam politiķim, tādam kā Deiviss? Es viņiem…

Jā? Ko tu viņiem?

Ko? Ko tu viņiem izdarīsi? Konfrontēsi viņus? Atspēkosi apsūdzību ticamību? Tu vari šiem cilvēkiem nodarīt, ko vien vēlies, - tas būs nieks salīdzinājumā ar to, ko viņi spēj nodarīt tev, ja nāks atklātībā šīs paciņas saturs. Tava karjera būs sašķaidīta gabalos, izpostīta, padarīta par apsmieklu! Ko tu iesāksi tad?

-    Mīļais?

Izdzirdējis sievu nākam lejup pa kāpnēm, Deiviss satrūkās un steidzīgi iegrūda sadriskātos pierādījumus aploksnē.

-   Vai kāds zvanīja pie durvīm? - Kāpņu pakājē parādījās Dei- visa sieva. Zem grumbiņām ieskautajām acīm rēgojās maisiņi. Tumīgie vaigi un vēders nokarājās. Sirmie mati bija sapinkājušies.

-   Jā, mīļā, - Deiviss atbildēja. - Nekas īpašs. Tikai ziņnesis ar pēdējo informāciju par tīrā gaisa likumprojektu.

-   Ak vai, cik apnicīgi! Kaut vienreiz pārstātu mūs traucēt tik agri no rīta!

-   Vārds vietā, saulīt, - Deiviss atteica. - Taču šoreiz bija svarīgi. Šī informācija lika man pārdomāt, kam nodot savu balsi. Bārkera un Hadsona idejas man sāk simpatizēt. Bērni, mīļā. Mums jāaizsargā nācijas bērni. Mums jādara viss, lai bērni varētu elpot tīru gaisu un nepiesārņotu savas plaušas.

-Bet kā tad…

- Mani dāsnie atbalstītāji no Detroitas? Laikam jau būs tas viņiem jāieskaidro. - Deiviss atcerējās fotogrāfijas un asistentes uzbudinošo smaržu. - Jā, tā tas ir. Laikam jau būs maniem dāsnajiem atbalstītājiem jāieskaidro.

3 Amazones baseins, Brazīlija

Debesis pārklājās ar dūmaku. Garā, melnā kleitā tērpusies Huanita Gomesa pūlējās nezaudēt spēkus, caur asarām un plīvuru raugoties uz rupji veidoto zārku, kurā gulēja viņas vīrs. Jā, esi stipra, viņa nodomāja, kaut dvēselē neizturami smeldz. Tev jābūt stiprai. Pedro dēļ. Viņš tā būtu gribējis. Huanita zināja, ka visapkārt stāvošie sērojošie vīra piekritēji vēro viņu tikpat uzmanīgi kā zārku. Ja sieviete zaudētu savaldīšanos, ja būtu kaut niecīgākais iemesls uzskatīt, ka sēras ir vājinājušas viņas apņēmību turpināt vīra darbu, tad, nogalinot viņas vīru, ienaidnieki patiesi būtu sasnieguši kāroto. Pedro dēļ esi stipra, viņa domāja.

Huanita bija divdesmit piecus gadus veca, tieva, neliela auguma, ar šauru seju un brūnganu ādas krāsu. Viņa pati atzina, ka nav skaista, un savu mūžu netika gudra, kādēļ Pedro viņu izvēlējies, - vienīgais, kas Huanitā bija pievilcīgs, bija viņas tumšie, pusgarie mati, kas mirdzēja, pat par spīti viņas trūcīgajam uzturam. Kā Pedro bija paticis tos glāstīt! Kā viņš bija dižojies, ka abi mazuļi mantojuši Huanitas jaukos matus! Ko gan es bez tevis iesākšu, Huanita domāja, ar pūlēm turēdamās uz trīcošajām kājām. Taču atbilde…

Šķita, ka viņa prātā izdzird Pedro bezkaislīgo balsi…

Un tā acumirklī lika viņai izslieties staltāk.

Esi droša, Huanita! Nepadodies! Pieraugi, ka neesmu gājis bojā veltīgi. Ieņem manu vietu! Aizrauj sev līdzi manus mazdūšībā iegrimušos sekotājus. Pasaki šos vārdus! Uzrunā viņus!

Jā, Huanita domās piekrita un pacēla dusmu pilnās acis pret sabiezējušo dūmaku, kas aizklāja debesis. Uzrunāt. Jau divas dienas, kopš vīru bija nopļāvušas lodes, Huanita juta sevī neapturami krājamies vārdus. Kaut ari viņa nebija apveltīta ar neizglītotā vīra pārsteidzošo spēju uzrunāt sabiedrību un piesaistīt publikas uzmanību, viņa piepeši saprata, ka šeit, pie Pedro kapa, ir jāsaka paziņojums. Gluži vai radās sajūta, ka viņai tas ir pavēlēts. Kamēr norisinājās gatavošanās Pedro bērēm, kamēr lodēm izvagotais vīra ķermenis bija gulējis uz dārgā, ar grūtībām nopērkamā ledus, Huanita bija prātā vēl un vēlreiz atkārtojusi to, ko viņai diktēja šī nepārvaramā deksme. Vakarnakt, kad skumjas neļāva aizmigt, viņa bija noslīpējusi vārdus. Drīz vien, kad pavecais mācītājs beigs murmināt savu sakāmo pie zārka, pienāks viņas kārta. Viņa teiks savu runu. Pedro, mīļotais vīrs, runās viņā, ar viņu, caur viņu - un, ja vien Huanita nezaudēs sparu, vīra sekotāji nomāks sevī bailes, pārvarēs mazdūšību un vienosies cīņā, lai izglābtu zemi.

Esi stipra!

Mūžvecajā kapsētā lielākā daļa koka krustu bija iepuvuši un sašķiebušies. Tā atradās uz kaila pakalna, no kura skatienam pavērās Kordobas ciemata būdeles un dubļu un sanesu nomākta pieteka, kas reiz bija ietecējuši tik krāšņajā Amazonē. Huanita zināja, ka sanesas bija izraisījusi notece, erozija, kad lietus aizskaloja augsni, kuru kādreiz tik majestātiskā meža saknes vairs nespēja aizsargāt.

Ugunsgrēku dēļ.

Vīra ienaidnieku piekoptās izciršanas un dedzināšanas taktikas dēļ.

Šie ienaidnieki bija piespieduši ciematniekus izcirst un nodedzināt kokus un attīrītajā zemē iesēt labību. Tieši tāpēc debesis aptumšoja biezā dūmaka. To radīja aizvien sarūkošā meža malā aizdedzinātie koki. Huanita drebēja, dusmām pieņemoties spēkā. Augsnes kārtiņa, pat klāta ar pelniem, bija ārkārtīgi plāna un, dažus gadus intensīvi apstrādāta, zaudēja auglību. Tad cilvēki nodedzināja kokus blakus gabalā, attīrīja zemi un atkal to apsēja, taču drīz vien ari tā vairs nebija auglīga. Sekas bija draudīga, sistemātiska postaža, kas aizvien vērsās plašumā.

Taču Huanita zināja, ka ar to draudīgā iznīcība neaprobežojās. Viņas vīra ienaidnieki, kuriem šī zeme piederēja, padzina no tās ciemata iedzīvotājus, ieveda smago tehniku un izrakņāja nolīdzināto zemi, lai iegūtu minerālus, kuru slānis atradās turpat pie virskārtas. Beigu beigās zeme bija pilnībā noplicināta. Kur vien pagriezās, skatienam pavērās kails, atbaidošs līdzenums.

Mācītājs tūdaļ pabeigs lūgšanas. Huanita juta dvēselē kvēlojam karstu dedzību uzrunāt vīra sekotājus, lūgt viņus turpināt cīniņu. Pedro ciematniekus bija saliedējis, pierunājis viņus pretoties bagātajiem, alkatīgajiem, ļaunajiem vīriem no valsts galvaspilsētas, neļaut viņiem turpmāk iznīcināt Dieva radīto. No nesen iebraukušajiem svešiniekiem (kā viņi sevi dēvēja - ekologi?) Pedro bija uzzinājis, ka biezie dūmi no plašajiem ugunsgrēkiem piesārņo gaisu. Svešinieki bija pastāstījuši, ka šis mežs, lielākais mežs pasaulē, uzsūc kaut ko nelabu no gaisa (Huanita atminējās nesaprotamo terminu - "ogļskābā gāze") un pievieno tam kaut ko labu (ko tieši - skābekli?). Ja mežs izzudīšot tikpat milzīgā ātrumā - ik gadu nopostīja miljoniem akru -, ogļskābā gāze gaisā uzkrāšoties. Tad mainīšoties laika apstākļi - kļūšot aizvien siltāks un vairs nelīšot lietus.

Svešinieki bija uzstājuši, ka no šā meža ir atkarīgi laika apstākļi visā pasaulē. Izdedzināšanai bija jādara gals!

Pedro bija sapratis svešinieku stāstīto, taču vienlaikus ari ap- jautis: zemnieki necīnīsies par mežu tāpēc vien, ka svešinieki apgalvoja - tas ir svarīgi pasaulei. Tomēr Pedro apzinājās, ka zemnieki cīnīsies, lai glābtu savas mājas, lai saglabātu kaučuka kokus, kas sniedza gan patvērumu, gan iztikas līdzekļus; lai aizsargātu upi no dubļainās erozijas, kura nogalināja zivis, ko viņi lietoja uzturā. Viņi cīnīsies. Tas ir, ja vien kāds parādīs, kā cīnīties, ja vien kāds viņus saliedēs, iedvesīs pārliecību, ka ar skaitlisku pārsvaru iespējams uzvarēt.

Tā nu Pedro bija ķēries pie šā grūtā uzdevuma, un kādu laiku viņš ar saviem piekritējiem bija veiksmīgi pretojies un padzinis ienaidnieku no zemes. Acīmredzot pārāk veiksmīgi, jo ļaunie vīri no galvaspilsētas bija atsūtījuši slepkavas ar automātiem, lai sašautu - sagraizītu - Pedro gabalos brīdī, kad viņš uzstājās ar runu kaimiņu ciematā, un tagad gaiss bija pārpilns ar dūmiem. Jau atkal dega ļaunu vēstītājas ugunis.

Tu nedrīksti padoties! Prātā Huanita dzirdēja Pedro balsi. Tev jāturpina cīņa.

Mācītājs atkāpās no zārka, un Huanita strauji pagriezās pret vīra sekotājiem, grasīdamās pacelt plīvuru, lai atklātu acīs degošo apņēmību un izrunātu iecerētos vārdus.

Taču viņa nepaguva, vīra sekotāju uzmanību novērsa garš, melns auto, kas negaidot parādījās uz grambainā, putekļainā ceļa un apstājās pie kapsētas vārtiem.

Ciemata iedzīvotāji neizpratnē vēroja no automobiļa izkāpjam svešinieku - slaidu izsmalcināta izskata vīru tikpat melnā uzvalkā kā automašīna. Arī kaklasaite bija melna, spilgti kontrastējot ar nevainojami spodro, mirdzošo balto kreklu, - iespējams, šis bija vienīgais tāds krekls, kuru ciematnieki jebkad redzējuši. Sperdams cienīgus, sērīgajai gaisotnei atbilstīgus soļus, svešinieks aizgāja līdz automašīnas aizmugurei, atvēra bagāžnieku, izcēla no tā kartona kasti un cauri dūmu plīvuram svinīgi devās augšup pa nogāzi sērotāju virzienā.

-    Lūdzu, piedodiet, senjora Gomesa! - vīrietis nočukstēja un cieņas pilns palocījās. Smalkais akcents un rūpīgi izrunātie vārdi liecināja, ka viņš ir atbraucis no pilsētas. - Es no sirds atvainojos. Nepavisam nevēlētos uzmākties tādā saviļņojošā, grūtā brīdī. Izsaku jums līdzjūtību un gribu veltīt lūgšanu jūsu drosmīgā nelaiķa vīra dvēselei. Es nebūtu jūs traucējis, taču kāds vīrietis norīkoja - patiesībā pat uzstāja lai es tā daru.

-   Vīrietis? - Huanitai šķita, ka mugura sastingst. Aizdomu pilna viņa nopētīja svešinieku. - Kāds vīrietis?

-    Diemžēl to es nevaru pateikt. Mans klients neatklāja savu vārdu. Vakar viņš negaidot ieradās manā kantori… Man pieder limuzīnu izīrēšanas firma pilsētā. Viņš samaksāja dāsnu summu, lai es atbraucu uz šo ciematu un tieši šajā brīdī nogādāju šo paciņu… šo dāvanu, kā viņš izteicās.

Aizdomām pieaugot, Huanita aplūkoja kasti.

-    Dāvanu? Kas ir kastē? - Pirmā doma bija tāda, ka ļaunie pilsētnieki ir atsūtījuši bumbu, lai šādos dramatiskos apstākļos - vīra bēru laikā - iznīcinātu viņu. Pedro piekritēji tad negrozāmi zaudētu cīņas sparu.

-            Mans klients neatklāja, kas tajā ir. Viņš pat brīdināja - ja es pāragri to atvēršu, viņš pārkāpumu atklās un mani bargi sodīs. Viņš man apliecināja un uzdeva apliecināt ari jums, ka šī dāvana nesatur nekādus draudus, - jūs tajā atradīšot vienīgi mierinājumu.

Huanita cieši samiedza acis.

-   Jums noteikti labi samaksāja, lai jūs mērotu tādu ceļa gabalu un izpildītu šādu noslēpumainu uzdevumu.

-    Tas tiesa, senjora. Es jau minēju, ka honorārs bija dāsns. - Vīrietis izskatījās samulsis, it kā, ieraudzīdams visapkārt valdošo nabadzību, kautrētos no savām smalkajām drānām. - To jums sūta tas nepazīstamais cilvēks, senjora.

Huanita negribīgi paņēma kasti rokā. Tā varēja būt aptuveni tortes kārbas lielumā. Taču tās saturs, kas valstīdamies dobji no- būkšķēja, bija krietni vien smagāks par torti.

Noraizējusies Huanita pieliecās, novietoja kasti zemē līdzās vīra pieticīgajam zārkam un mēģināja to atvērt, taču drebošie pirksti nejaudāja pārlauzt zīmogu. Pienāca kāds ciematnieks un atlauza ar nazi zīmogu.

Huanitai neatlika nekas cits kā atlocīt kastes malas un piesardzīgi tajā ielūkoties.

Viņa pēkšņi ieelsās. Ari vīrietis, kurš bija atgriezis kastes zīmogu, nosēcās. Tajā pašā mirklī Huanita gluži vai iekaucās - taču tas bija nevis pārsteiguma, bet gan triumfa sauciens - un, iegremdējusi rokas kastē, pacēla gaisā tās saturu.

Tā bija cilvēka galva. Nocirstā galva piederēja pilsētas ļaundarim, kurš bija pasūtījis viņas vīra nāvi. Groteski pārvērstie vaibsti nepārprotami liecināja, kādas mokas šis cilvēks pirms galvas nogriešanas izcietis. Galva bija ietīta plastmasas maisiņā, acīmredzot tādēļ, lai asinis no robotās kakla daļas neizsūktos cauri kartonam.

Huanita triumfējot iekliedzās, noplēsa maisiņu nost un ātri pacēla galvu aiz matiem, cik vien augstu varēja, lai visi vīra sekotāji redzētu brīnumaino dāvanu, ko bija atsūtījis nezināmais labvēlis.

Šausmu pārņemts, ziņnesis atkāpās, aizlicis mutei priekšā roku, it kā taisīdamies vemt. Ciema iedzīvotāji, gandrīz nogāzda- jni vīrieti no kājām, sadrūzmējās apkārt, lai labāk apskatītu sūtījumu.

-   Cīnieties! - Huanita kliedza. - Par Pedro! Par sevi! Par zemi!

Ciematnieki apņēmīgi atsaucās.

Huanita strauji pagrieza galvu pret Pedro zārku.

-   Mans vīrs, mans mīļotais, vai redzi savu ienaidnieku? Mūsu bērnu tēvs, tava nāve nav bijusi velta. Mūs nesakaus! Mēs cīnīsimies! Mēs turpināsim cīņu! Mēs nemūžam nerimsim! Nekad! Līdz pilnīgai uzvarai! Līdz dienai, kad uguns izdzisīs!

4 Koraļļu jūra, Klusā okeāna dienvidu daļa

"Argonauts", supertankkuģis, kas no Persijas jūras līča veda jēlnaftas kravu uz naftas pārstrādes rūpnīcu Brisbenā, Austrālijas austrumu piekrastē, apsteidza grafiku par trim stundām. Visu ceļu to pavadīja skaidras debesis un gluda jūra. Un brauciens noritēja bez starpgadījumiem. Neko labāku nemaz nevar vēlēties, nodomāja kapteinis. Viņa vārds bija Viktors Melons. Jūrnieks ar stāžu, divdesmit gadu pavadījis okeānā, no tiem lielāko daļu strādājis "Pacific-Rim Petroleum Corporation", četrdesmit astoņus gadus vecs, vidēja auguma, tumšiem, paretiem matiem un druknas miesas uzbūves. Kaut arī, atrodoties jūrā, kapteinis reti izgāja no kuģa telpām, viņa mazliet uztūkuši seja bija iesārta. Lai gan supertankkuģa komandtiltiņam bija logi, Meloņu pārņēma neliela klaustrofobijas lēkme, taču viņš pārbaudīja radaru un meteoroloģiskos, sonāros un navigācijas mēraparātus. Nekā neparasta. Vēl desmit stundu, un kuģis iebrauks ostā, viņš nodomāja. Vēlākais, rīt no rīta izmetīsim enkuru. Pārliecinājies, ka vakars solās būt mierīgs, viņš paziņoja sardzes virsniekam, ka pamet komandtiltiņu.

- Ja esmu vajadzīgs, būšu savā kajītē.

Pēc piecām minūtēm, aizslēdzis savas kajītes durvis, Melons atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izvilka pustukšu degvīna pudeli. Kapteinis bija pieņemts darbā ar noteikumu, ka, vadot "Pacific-Rim" kuģi, viņš atturēsies no alkohola lietošanas, un sākotnēji

Melons bija stingri ievērojis šo noteikumu. Vainas apziņas mocīts, apjucis, viņš vairs nebija pārliecināts, kurā brīdī bija sācis svārstīties un pēdīgi šo likumu pārkāpis.

Iespējams, iemesls bija fakts, ka pirms trim gadiem sieva bija pieprasījusi šķiršanos, jo Bostonā, kur viņa strādāja, bija ieķērusies nekustamā īpašuma māklerī - vīrietī, kurš, kā viņa dusmās brēca, nepametīs viņu mēnešiem ilgi.

Varbūt vainīgas bija vientuļās naktis svešu zemju ostās, kas vairs sen nežilbināja acis.

Lai nu kāds būtu iemesls, viens otrs malciņš pirms miega bija pārvērties par regulāru slepenu žūpošanu - Melons tā centās pārvarēt garlaicību, kāda uzmācās garajos pārbraucienos. Manīdams, ka netikums sāk gūt virsroku, šajā braucienā viņš mēģināja ievērot disciplīnu un padevās alkohola kārei tikai tad, kad nespēja to apslāpēt.

Bet pat tad visas astoņas pudeles, kuras viņam bija izdevies slepus uznest uz klāja, bija gandrīz tukšas. Juzdamies pārsteigts un iegrimdams domās par to, cik ātri tās iztukšotas, viņš ielēja glāzē degvīnu divu collu augstumā un atgāzās krēslā pie galda.

Melons, protams, neatteiktos no ledus un vermuta. Rīt no rīta, tiklīdz kuģis piestās pie rūpnīcas, tiklīdz viņa pienākumi būs izpildīti, viņš nokāps krastā, atradīs savrupu krodziņu, kur, neviena nepazīts, beidzot varēs izbaudīt martīni.

Vairākas glāzes martīni.

Viņš noīrēs istabiņu, izgulēs dzērumu un nākamajā dienā atgriezīsies darbā. Un nevienam neradīsies ne mazākās aizdomas.

Tas nu bija degvīna pluss. Tas nepiesārņoja elpu.

Izdzēris - kā pašam šķita - tikai dažus malciņus, Melons izbrīnījies konstatēja, ka glāze ir tukša. Viņš apjukumā miedza acis, pūlēdamies aizdzīt miglu to priekšā, novērtēja situāciju un atmeta ar roku - pie velna, drīz būsim ostā. Šī var būt pēdējā iespēja. Rutīnas uzdevums. Nekādas likstas nav gaidāmas. Nav jēgas aizlaist postā atlikušo dziru. Melons piepildīja vēl vienu glāzi, un, kad pēc pusstundas iekrita miegā, gan pudele, gan glāze bija sausas.

Piepeši viņu pamodināja sardzes virsnieka čerkstošā balss.

- Kapteini!

Melons pūlējās pacelt vienu plakstiņu, un tas visbeidzot izdevās.

-    Kapteini!

Ar puspavērto labo aci Melons meklēja, no kurienes skan balss, un palēnām attapa, ka tā plūst no sienas, no iekšējā tālruņa.

-    Kapteini, saniķojusies sonārās uztveršanas sistēma.

Melons ne bez pūlēm pacēla galvu un papurināja to, lai noskaidrotu prātu, atvēra abas acis un samiedza tās - acu priekšā virmoja migliņa. Viņš pielēca kājās, nogāzdams uz grīdas glāzi, un sataustīja tālruņa pogu.

-    Ē, jā, kas ir? Kas tur bija? Izstāsti vēlreiz!

-    Kapteini, es teicu, ka saniķojies sonārais radars.

-   Saniķojies? Kas vainas? - Melons paberzēja sāpēs pulsējošo pieri.

-    Ik pa brīdim pazūd signāls.

Mēle likās piepampusi. Bija vajadzīga zināma piepūle, lai ne- šjupstētu.

-    Izklausās, ka… gadījies… - Tas vārds bija pārāk grūti izrunājams. Lūpas bija kā no gumijas. - īssavienojums.

-   Man ari tā šķiet, kapteini. Es jau pavēlēju apkopes tehniķiem to novērst.

-    Labi. Jā, labi. Apkopes tehniķi. Labi. Ziņo man par rezultātiem!

-    Kapteini, manuprāt, jums jāuzkāpj pie mums.

-    Labs ir. Es tikai nosnaudos. Tūdaļ pat uzkāpšu. Tiklīdz varēšu. - Melons, lai gan galva bija apdullusi, atskārta, ka pārāk bieži izrunā burtu s. Viņš paņēma glāzi, izskaloja kajītes izlietnē un nolika uz skapīša. Pēc tam ielika tukšo degvīna pudeli galda atvilktnē un aizslēdza to.

Noteikti iztīri zobus!

Noteikti izskalo muti un nomazgā seju!

Taču, kad Melons viebdamies pablenza spogulī virs izlietnes, aizmiglotās, asiņu pielijušās acis viņu satrieca. Saņemies, viņš sev pavēlēja. Mosties!

Melons noskaloja seju vispirms ar karstu, tad aukstu ūdeni un iemeta mutē divas aspirīna tabletes. Ar satraukumu pamanīja, ka krekls ir saņurcījies. Jāpārģērbjas, viņš nodomāja. Jāizskatās možam!

Iekšējā telefona skaļruni atskanēja sardzes virsnieka čerkstošā balss.

-    Kapteini, sonārais radars nestrādā. - Fonā skanēja neskaidras balsis. - Tas ir pagalam! Pavisam!

Melonam izdevās nelīgojoties pāriet pāri kajītei, pieiet pie tālruņa un nospiest raidītāja pogu.

-    Pavisam?

-   Ekrānā nekas nav redzams.

-    Pārslēdzieties uz avārijas sistēmu!

-Jau mēģināju, kapteini! Arī tā nedarbojas.

-   Nedarb… - Melons ievilka elpu. Augstā debess! - Es jau eju!

Ar drebošām rokām viņš pārvilka tīru kreklu. Pēdējā brīdī uz-

šļakstīja uz sejas pēcskūšanās losjonu - ja nu kāds apkalpes loceklis nejauši saož citkārt nesajūtamo degvīna smaku.

Dievs bija žēlīgs. Neviens neredzēja, kā Melons izklumburē no kajītes, pieķeras pie starpsienas, iztaisnojas un līgojas uz priekšu.

-   Ziņojiet par pašreizējo stāvokli! - Melons, ieiedams vadības telpā, pieprasīja autoritatīvā tonī - vismaz viņš pats cerēja, ka tā izklausās.

-    Nekas nav mainījies, - sardzes virsnieks atbildēja. - Nedarbojas ne primārā, ne sekundārā sonārā sistēma.

-   Iedod man navigācijas kartes!

-    Jau domāju, ka gribēsiet tās izskatīt, kapteini. Vai man likt apturēt dzinējus?

-    Nē! Vēl ne! Tikai tad, kad būs nepieciešams! - Melons uzmeta svešādu skatienu virsniekiem. Kas šiem lēcies? Vai tad viņi neaptver, cik ilgs laiks paies, kamēr milzīgais, smagais "Argonauts" apstāsies un pēc sonārā radara saremontēšanas uzņems maksimālo ātrumu? - Trīs stundas! Mēs esam trīs stundas priekšā grafikam! Rūpnīcā mūs gaida. Mēs droši vien saņemsim prēmiju par efektivitāti. Toties, ja mēs apstāsimies, lai salabotu sīku ķibeli sonārajā radarā, un ieradīsimies Dievs zina, cik vēlu, tad mēs nesaņemsim ne sūda!

Melons pats aptvēra, ka tādu dusmu izvirdumu izraisījis ne- izgaisušais degvīna reibums, taču nespēja rimties. Viņš bija cerējis, ka tankkuģis nonāks rūpnīcas piestātnē rīt no rīta, alka atsvabināties no saistībām, aizbēgt no šā milzīgā kuģa, kura sienas pēdējā laikā tā vien šķita žņaudzam viņu nost.

Visvairāk viņš bija cerējis uz atlīdzību. Martīni.

Viņš gluži vai sajuta tā garšu.

-    Bet, kapteini, bez sonārā radara…

-    Vainojama kļūme elektrības sistēmā, - Melons neatlaidās.

-    Apkopes tehniķi to atradīs un novērsīs.

Viņš izklāja uz galda navigācijas kartes un pārlaida tām skatienu, ielāgojot okeāna dziļumu dažādās vietās un rifu atrašanās vietas.

Jā! Šie ūdeņi bija tieši tādi, kādi palikuši Melona atmiņā. Lai izvairītos no Torresa jūras šauruma ziemeļos, viņš bija pavēlējis izvadīt "Argonautu" ap Jaungvineju; tālāk kuģis bija braucis uz dienvidiem pa Zālamana jūru, nonācis Koraļļu jūrā un uzmanīgi kuģojis gar Lielo Barjerrifu, kas stiepjas gar Austrālijas ziemeļaustrumu krastu.

Kad pabrauca garām Lielajam Barjerrifam, okeāns bija tīrs līdz pat pašai Brisbenai, vienīgi paretam gadījās kāds sīkāks rifs.

-    Kādas bija mūsu koordinātas brīdī, kad sonārais radars izdzisa?

-   Šādas, kapteini. - Rādīdams kartē, sardzes virsnieks nosauca platuma un garuma grādus.

-    Ideāli. - Melons jutās, it kā cauri galvai būtu izdurts pīķis.

-    Tīrais nieks. Mums atliek vienīgi izvairīties no šiem diviem rifiem. - Pūlēdamies noturēt līdzsvaru, viņš novērsās no kartes.

-    Divdesmit grādu pa labi.

-   Klausos, kapteini! - atteica sardzes virsnieks un nosauca jauno kursu stūrmanim.

-    Divdesmit grādu pa labi, - stūrmanis apstiprināja dzirdēto.

Drebelīgām rokām Melons aizdedzināja cigareti.

-   Ķersimies pie tās ķibeles elektrības sistēmā. - Viņš pats jutās pārsteigts, ka paģirās spēj domāt tik skaidri. - Un liec, lai atnes kafiju. Nakts būs gara.

Pēc pusotras stundas Melons palūdza apstiprināt "Argonauta" ātrumu, noteica tankkuģa atrašanās vietu kartē, apmierināts sev pateica, ka no pirmā rifa tankkuģis ir izvairījies, un pagriezās, lai nosauktu jauno kursu, taču apgāza kafijas tasi un notrieca to uz grīdas.

-    Velns! Paaicini kādu, lai sakopj. Desmit grādu pa labi!

-   Klausos, kapteini. Desmit grādu pa labi!

Vadības telpā iestājās saspringts klusums.

Sonārā radara ekrāns noraustījās.

-    Kapteini, apkopes tehniķi ir atraduši vainu. Mēs esam gatavi… Tā. Radars darbojas.

-   Es taču teicu - nieks vien. Nebija vērts apstāties.

Melons un virsnieki paliecās uz priekšu, lai izpētītu piepeši iegaismojošos displeju.

-Jēzu! - kāds novilka.

Melons aizšāva plaukstu priekšā mutei.

Uz ekrāna nozibēja rifa aprises. Tajā pašā brīdī milzīgā tankkuģa korpusu satricināja šķebinoša, dārdoša dunoņa. Melons zaudēja līdzsvaru, nokrita uz ceļiem un notraipīja bikses ar izlieto kafiju. Viņš pārsteigts palūkojās lejup uz mitrajām biksēm, un tankkuģi sadrebināja vēl viens dārds. Kafija. Tik tumša. Tik ļoti līdzīga…

5

"Labvakar! Dens Rāzers, CBS ziņas. Vislielākā naftas noplūde pasaules vēsturē pieņem aizvien prāvākus apjomus. Vakarvakarā Austrālijas austrumu piekrastē rifam uzskrēja "Argonauts", "Pacific-Rim Petroleum Corporation" supertankkuģis, un joprojām kuru katru brīdi var nogrimt. Pūliņi savākt tā kravu pagaidām visā visumā bijuši neefektīvi, un šimbrīžam tiek lēsts, ka reiz tik tīrajā Koraļļu jūrā izplūduši aptuveni trīsdesmit miljoni galonu jēlnaftas. Valdošās straumes novirzījušas izplūdušo naftu uz vienu no pasaules skaistākajiem dabas brīnumiem, tūkstoš jūdžu garo Lielo Barjerrifu. Ekologi paredz - ja vien nenotiks brīnums, nafta iznīcinās trauslos, mikroskopiskos organismus, no kuriem veidots šis rifs, un līdz ar tiem bojā aizies arī pats Lielais Barjer- rifs. Mūsu Brisbenas korespondents ir nobažījies, ka vēl viens krāšņais un unikālais mūsu planētas skaistums drīz vien var izzust."

6 Austrālija

Drebošs un izvārdzis kapteinis Viktors Melons izgāja no Bris- benas tiesas nama; viņš nupat bija nopratināts par kļūmīgajiem norādījumiem, kurus bija devis sardzes virsniekam, lai izvairītos no rifa, uz kura "Argonauts" bija uzskrējis. Viņš neatlaidīgi apgalvoja, ka devis padotajiem norādījumu: "Desmit grādu pa kreisi."

Taču sardzes virsnieks un stūrmanis ietiepīgi paziņoja, ka dzirdējuši "desmit grādu pa labi". Nejēgas! Nē, gļēvuļi! Tik tiešām! Nolāpītie neuzticamie gļēvuļi! Viņiem trūka dūšas nostāties sava kapteiņa pusē. Daži pat bija izteikuši aizdomas, ka viņš dzerot!

Labi tomēr, ka asins analīze tika veikta tikai divpadsmit stundu pēc avārijas. Ķīmiskā analīze nebūs izšķirīga. Ja asinīs tomēr tiks atklātas niecīgas alkohola pēdas, Melons var mierīgi apgalvot, ka pēc tam, kad helikopters bija aizvedis viņu uz krastu, iedzēris kādu mēriņu, lai nomierinātu nervus.

Melons izgāja no tiesas ēkas, fotogrāfi sāka klikšķināt zibspuldzes, viņš pacēla roku, aizklāja seju un, niknuma pārņemts, ste- berēja lejup pa kāpnēm, izgāja cauri pūlim un nonāca pie automašīnas, kuru bija noīrējis. Muskuļi nodrebēja. Martīni ar degvīnu, viņš nemitīgi sevi drošināja.

Man vajadzīgs tikai…

Ja vien izdotos aizmukt no šiem nelietīgajiem reportieriem…

Martīni!

Tas ļautu noskaidrot miglaino prātu.

Melons iecirta elkoni viena fotogrāfa krūtīs, pagrūda vīru sānis, nelikdamies ne zinis par sāpju vaidu, un nostājās pie īrētā auto. Taču tumšajā sedanā neviena nebija. Piķis un zēvele, kur palicis šoferis? Nu protams, nodomāja Melons. Tas maitas gabals ir ņēmis kājas pār pleciem! Pūlis viņu nobiedējis. Mīkstčaulis, tāds pats kā mani virsnieki.

Melons iemetās šofera sēdeklī pie stūres, aizcirta durvis, asi pagrieza aizdedzes atslēgu, nospieda akseleratora pedāli, un automašīna aiztraucās no tiesas nama.

Kad automobilis nogriezās gar stūri, tas uzsprāga vienlaikus ar tā vadītāju, kurš vēl pirms brīža bija brīvs un plati smaidījis, domās izbaudīdams martīni garšu.

Eksplozija, kuru Melons tā arī nedzirdēja, izmētāja asinis, kaulus, matus un metāla daļiņas trīsdesmit jardu rādiusā uz visām pusēm.

Sprādziena vieta bija izvēlēta nevainojami. Dens Rāzers nākamajā vakarā skaidroja:

- Pēc visa spriežot, šāds paņēmiens nebija izraudzīts nejauši. Neviens cits nav cietis. Bojā gāja vienīgi "Argonauta" kapteinis.

7 Honkonga

Čāndlers Tompsons, "Pacific-Rim Petroleum Corporation" izpilddirektors, uz paaugstinājuma pie katedras "Pacific-Rim" galvenās mītnes konferenču zālē reportieru pūlīša priekšā ieņēmis pavēlniecisku pozu, pūlējās nemiegt acis televīzijas starmešu žilbinošajā gaismā. Viņš bija četrdesmit astoņus gadus vecs, bargs pēc izskata, ar asiem sejas vaibstiem. Tompsons bija ārkārtīgi negribīgi piekritis sasaukt šo preses konferenci, taču aizvien pieaugošais tracis ar katastrofu neatstāja nekādas izvēles iespējas. Viņam bija jākliedē šaubas un jāspodrina "Pacific-Rim" pabojātā reputācija. Tūkstoš dolāru vērtais uzvalks bija nevainojami izgludināts. Viņš bija pieraudzījis, ka visas žaketes pogas ir aizpogātas, un tikai tad ar militāru stāju izsoļojis telpā un uzkāpis uz paaugstinājuma.

- Vai mums bija zināms, ka kapteinis Melons mēdz pārāk aizrauties ar alkoholu?… Nē. Mūsu korporatīvā politika strikti nosaka: visiem apkalpes locekļiem darba laikā un divdesmit četras stundas pirms uzkāpšanas uz "Pacific-Rim" kuģa klāja jāatturas no alkohola lietošanas… Vai mēs, lai nodrošinātu šā noteikuma ievērošanu noņemam asinis analīzei, pirms darbinieki kiipj uz kuģa? Nešķita, ka tas ir nepieciešams. Pirms pieņemšanas darbā visi tiek rūpīgi pārbaudīti. Mēs savam personālam pilnībā uzticamies. Kapteiņa Melona pārkāpums bija ārkārtējs izņēmums. Nav pamata apšaubīt mūsu pārējo darbinieku profesionalitāti, tomēr, jā, mēs esam vienojušies, ka turpmāk izlases veidā izdarīsim asins analīzes, lai noteiktu alkoholu un narkotikas… Vai mums ir kaut mazākā nojausma, kurš ir atbildīgs par kapteiņa Melona nogalināšanu? Policija turpina izmeklēšanu. Būtu pāragri izteikt nepamatotas apsūdzības… Vilcināšanās reaģēt uz naftas noplūdi? Kāda vilcināšanās? Naftas savācēju vienība ķērās pie darba, līdzko mēs uzzinājām par katastrofu… Personāla trūkums? Nepietiekami kvalificēts un sagatavots? Pārāk maz tehnikas? Absurds. Mēs bijām gatavi jebkādam nepatīkamam pavērsienam… Lūdzu, pa vienam. Es nedzirdēju jautājumu… Tas ir tiesa. Vairāki naftas savācēju vienības locekļi katastrofas brīdī gulēja mājās, tomēr mūsu naktsmaiņas priekšnieks viņus nekavējoties brīdināja. Es varu apliecināt, ka no šā brīža mūsu nakts vienība dežurēs pilnā skaitā, tāpat kā dienas apkalpe… Nē, diemžēl mēs nevarējām aizkavēt naftas turpmāko noplūdi… Šobrīd jau trīsdesmit miljoni galonu? Ar nožēlu jāatzīst, ka skaitlis ir precīzs. Pūliņi aizkavēt noplūdušās naftas izplatīšanos līdz šim nav bijuši veiksmīgi. Man par lielām skumjām, daļa Lielā Barjerrifa patiešām jau ir piesārņota… Lūdzu, atkārtojiet jautājumu… Jā, daļa savākšanas tehnikas tiešām nedarbojās. Baumas par organizētības trūkumu? Jukas? Divdesmit četru stundu kavēšanās? Kādēļ "Argonautam" nebija pastiprinātais dubultais korpuss, lai kravas telpas sienas uz rifa nesagrūtu? Pirms turpinu atbildēt uz jautājumiem, vēlos apliecināt, ka "Pacific-Rim Petroleum Corporation" piemīt atbildības izjūta, mēs augstu vērtējam sabiedrības intereses…

Tompsona uzmanību novērsa kāda kustība kreisajā pusē. Uz paaugstinājuma uzkāpa sanervozējies "Pacific-Rim" darbinieks un steidzās šurp, turot rokā salocītu zīmīti. Darbinieka seja bija pelnu pelēka. Idiots tāds, domās lādējās Tompsons. Tu visu samaitāsi… Dieva dēļ, vai tev prātiņa aptrūcies? Mani nedrīkst traucēt!

Mums jārada pārliecinošs iespaids par sevi! Es taisni šajā brīdī grasījos…

Apspiedis nīgro grimasi, Tompsons paķēra zīmīti un nozvērējās uzreiz pēc preses konferences beigām darbinieku atlaist.

- Dāmas un kungi, atvainojiet, - Tompsons uzrunāja reportierus. Pūlēdamies saglabāt cieņu to acīs, viņš atlocīja zīmīti, pārlaida skatienu uzdrukātajai ziņai un acumirklī aizmirsa dusmas. Sirds metās auļos, un noreiba galva. Viņš pieķērās katedrai, lai nepakristu, šķita, ka zīmītes teksts peld acu priekšā.

Mūsu Brisbenas birojs ziņo, ka Kevins Stārks, naftas savākšanas plānošanas nodaļas vadītājs…

Stārks! Vēl viens darbinieks, kuru Tompsons dzīrās atlaist. Tas nelietis pret saviem pienākumiem bija izturējies neizsakāmi nolaidīgi un nebija sagatavojies tik vērienīgai naftas noplūdei. Savākšanas procedūru novilcinājums bija tikai un vienīgi Stārka vaina, jo darbinieku bija par maz un tehnika nebija uzturēta darba kārtībā. Tas, ka nafta bija aizplūdusi līdz Lielajam Barjerrifam un sākusi to noārdīt, bija vienīgi Stārka vaina.

… pirms stundas atrasts noslīcis. Līķis peldēja kājām gaisā naftas mucā.

Uz Tompsona acīm redzamo milzīgo pārsteigumu reportieri reaģēja, spiežoties ap viņu un izkliedzot jautājumus. Izpilddirektoram noreiba galva; piepeši sajutis slāpes, viņš satvēra ūdens glāzi, kas atradās uz katedras. Malkodams ūdeni, Tompsons samanīja tā rūgteno pēcgaršu un negaidot ieelsās. Cauri kuņģim izšāvās uguns, kājas pēkšņi saļodzījās. Fotogrāfi klikšķināja aparātus un videokameras nofilmēja, kā Tompsons nomet glāzi, nokrīt uz ceļiem, piespiež rokas pie vēdera, vēlreiz ieelšas un nokrīt uz priekšu, - viņš bija miris, pirms atsitās pret paaugstinājuma grīdu, taču pirms tam izšļāca no mutes asinis, nošķiezdams tuvāk stāvošos reportierus.

8 Hjūsfona, Teksasas pavalsts

Vērdžils Krauze, jaunieceltais "Pacific-Rim Petroleum Corporation" izpilddirektors, steigšus iegrūda dokumentus portfelī un jau grasījās izskriet no sava "Pacific-Rim" Amerikas mītnes kabineta ēkas augstākajā stāvā. Viņam pēc stundas bija jābūt Hjūstonas starptautiskajā lidostā - tur firmai piederošas lidmašīnas apkalpe lielā steigā sagatavoja lidaparātu, lai aizvestu viņu uz Hon- kongu. Krauze bija četrdesmit gadu vecs, viņam bija teicama veselība un piemita enerģiska, dzīvespriecīga cilvēka slava, taču no pēkšņā paaugstinājuma amatā bija aizrāvusies elpa. Viņš paguva atlicināt tikai piecas minūtes telefona sarunai ar sievu, izstāstot par nupat uzticēto amatu. Viņa ieradīsies Honkongā, līdzko varēs. Krauze jau paredzēja, ka lidojums būs saspringts, gulēt tikpat kā neizdosies, lidojuma laikā būs ne tikai jāizskata kļūmes, kas izraisīja "Argonauta" katastrofu, bet ari jārod risinājumi, kā savākt izplūdušo naftu un izvairīties no jaunas avārijas.

Precīzāk izsakoties, Krauzem neizdosies aizmigt lidojuma laikā ari tāpēc, ka viņš baidījās, vai šī paaugstināšana amatā, pēc kuras tā bija tiecies, nekļūs par viņa lāstu.

Melons, Stārks un Tompsons. To vardarbīgā nāve pārsteidza ne mazāk kā "Argonauta" katastrofa.

Vai es būšu nākamais, Krauze sev jautāja, drebošām rokām aizvērdams portfeli.

Kad Krauze iztraucās no kabineta, viņu notvēra sekretāre.

-   Jums nupat atsūtīta telegramma, ser.

-   Jāskrien. Izlasīšu lidmašīnā. - Krauze iestūķēja to žaketes kabatā.

-   Bet kurjers apgalvoja, ka tas ir svarīgi. Viņš uzstāja, lai jūs to izlasāt, cik vien drīz iespējams.

Krauze saminstinājās, izrāva telegrammu no kabatas un atplēsa vaļā.

Trīs teikumi. Daudz netrūka, un viņš būtu aizrijies.

Par kļūdām jāsaņem sods. Nepieļaujiet vēl vienu katastrofu! Tas Kungs ir jūsu liecinieks.

LAI DIEVS JUS SVĒTI!"

1 Manhefena

Stāvēdama savā kabinetā - piecpadsmitajā stāvā, nokvēpušā debesskrāpī, kas atradās Brodvejā netālu no krustojuma ar Trīsdesmit otro ielu, - Tesa Dreika novietoja uz rakstāmgalda gleznas reprodukciju. Deviņpadsmitā gadsimta gleznotāja darbā bija atveidota krāšņa Adirondekas kalnu mežainā nogāze Ņujorkas pavalsts ziemeļos. Atbilstoši laika garam mākslinieks bija idealizējis ainavu, parādīdams to tik romantiski leknu, idillisku un līdzīgu dārzam, ka glezna likās gluži kā reklāmas attēls, kas aicina pirmos Amerikas ieceļotājus apmesties šajā Ēdenē.

Blakus gleznas reprodukcijai Tesa nolika 1938. gadā uzņemtu fotogrāfiju, kurā bija redzama līdzīga Adirondekas kalnu daļa. Tā- laika fotogrāfisko nepilnību dēļ krāsas nebija tik spilgtas kā gleznā, turklāt fotogrāfijā ainava nebija idealizēta, kokiem noaugušās kalnu galotnes bija reālistiskas, tādējādi mežainajiem puduriem izraibinātās nogāzes izskatījās iespaidīgākas.

Pēdējā fotogrāfija, kuru Tesa novietoja uz galda rindā, bija uzņemta iepriekšējā nedēļā, un tajā bija redzama 1938. gadā nofotografētā nogāze - krasās atšķirības bija briesmīgas. Ne jau tāpēc, ka krāsainajā fotogrāfijā visas nianses būtu spilgtākas, - gluži pretēji. Attēls bija satraucoši pelēcīgs, satriecoši blāvs. Krāsu tikpat kā nebija, vienīgi dūmakainais debesu zilums. Nekur nemanīja koši zaļas lapotnes. Tikai brūni dubļi, it kā, attīstot filmiņu, kaut kas nebūtu izdevies - un tā patiešām bija, taču ne jau fotolaboratorijā. Tas notika gaisā, mākoņos, lietū. Šo meža daļu bija iznīcinājusi ūdenī izšķīdusi skābe - ūdeni, kuram būtu jāsniedz šiem kokiem veldze. Kailie, skeletveidigie koki izskatījās nedabiski, dubļiem klātā zeme - kā nolādēta.

Ar riebuma pilnu seju Tesa atgāzās krēslā, lai izpētītu visus attēlus pēc kārtas. Viņa bija plānojusi attēlus pievienot rakstam, taču attēli tik daiļrunīgi ilustrēja galveno domu, ka pats raksts nespētu to aizēnot, lai gan, protams, tas bija jāsacer, - un Dievs vien zina, cik rakstu par dabas katastrofām Tesa bija sarakstījusi, cerēdama, ka cilvēki pēdigi reaģēs uz šo globālo krīzi. Šīs aizraušanās dēļ Tesa bija noraidījusi dāsnus darba piedāvājumus no tādiem pazīstamiem izdevumiem kā "Cosmopolitan" un "Vanity Fair" un izšķīrusies strādāt "Earth Mother Magazine". Viņa juta pienākumu pret Zemi.

Tiesa - un viņa pati to neslēpa -, šāds ideālisms neprasīja upurus. Lielākā daļa viņas vecuma cilvēku bija apsēsti ar naudas pelnīšanu, toties šīs divdesmit astoņus gadus vecās sievietes rīcībā bija viņas nelaiķa vectēva trasta fonds, un tas ļāva nevērīgi izturēties pret labi apmaksātu darbu kārdinājumu. Paradoksāli, taču šis trasta fonds sniedza ne tikai neatkarības izjūtu, bet ari motivāciju ziedot sevi vides aizsardzības mērķiem, jo lauvas tiesa fonda naudas bija nākusi no vectēva ārkārtīgi veiksmīgajām ķīmiskajām rūpnīcām, to atkritumi bija sagandējuši dzeramo ūdeni vairākos Ņūdžersijas un Pensilvānijas rajonos. Doma, ka viņa pēc iespējas cenšas vērst par labu to, kas reiz noticis, sniedza Tesai apmierinājumu.

Tesa bija piecas pēdas un deviņas collas gara, viņai bija īsi apgriezti, blondi mati, pievilcīgi, starojoši vaibsti un muskuļains, juteklisks augums - kā izkalta statuete; viņa to uzturēja formā, ik dienas darbojoties veselības klubā Soho rajonā netālu no sava augšstāva dzīvokļa. Acis bija kristālskaidras, zilas, sejā nemanīja kosmētikas pēdas, vienigi lūpas bija viegli iekrāsotas. Viņas iemīļotākais apģērbs bija džinsi un kokvilnas pulovers, apavi - kros- kurpes. Tesa pasniedzās pēc ābola, kas stāvēja augļiem pārpilnā groziņā uz galda, un izbaudīja tā garšu. Tesa juta, ka aiz muguras kāds stāv, pagriezās un ieraudzīja kabineta atvērtajās durvis vīrieti.

-    Atkal strādā vēlu? - Vīrieša acis samiedzās. - Gandrīz vai jākaunas, ka dodos mājās.

Vīrieša vārds bija Volters Trasks. "Earth Mother Magazine" redaktors bija pārmetis pār roku uzvalka žaketi, baltā krekla piedurkne bija saburzījusies. Krekla augšējā podziņa bija atpogāta un kaklasaite vaļīgi atlaista. Traskam bija piecdesmit pieci gadi, viņš bija pilnīgs, ar sirmiem, paplāniem matiem un gaišpelēkiem, noļukušiem vaigiem.

-    Vēlu? - Tesa uzmeta skatienu pulkstenim. - Augstais Dievs, jau septiņi? Es palēnām liku kopā to rakstu par skābo lietu. Laikam jau tā aizrāvos, ka…

-    Rīt, Tesa. Uzdāvini sev brīvu laiku un pabeidz to rīt! Gan planēta līdz tam laikam izdzīvos. Toties tu pati vari sabrukt, ja nepasaudzēsi sevi.

Droši vien nenāktu par ļaunu aizbraukt nopeldēties. - Tesa nedroši paraustīja plecus.

Trasks papurināja galvu.

-    Kā es vēlētos, kaut man būtu tāda enerģija!

-    Vitamīni un treniņi.

-   Un trīsdesmit gadu mazāk. Vai tu lasīji avīzēs par slepkavībām pēc "Pacific-Rim Corporation" tankkuģa avārijas? Ko tu par to domā?

-    Viss ir skaidrs. - Tesa paraustīja plecus.

-    Re, kā?

-    Naftas noplūde kādam aizdevusi pamatīgas dusmas.

-   Tas gan. - Trasks nopūtās. - Es gan biju domājis ko citu. Vai tev neliekas, ka mums derētu par to uzrakstīt?

-    "Earth Mother Magazine" nav bulvārprese. Varam rakstīt par naftas noplūdi, nevis par slepkavībām - tas ir tikai papildu materiāls, piedevām mazsvarīgs. Fanātiķi mūsu mērķiem kaitē. Pārāk daudzi uzskata, ka mēs esam fanātiķi, kas pārspīlē draudus…

-    Labi, labi, - Trasks viņu pārtrauca. - Taču mūsu peļņas rādītāji ir nonākuši bīstamā zonā. Ja vien mēs varētu… Nūjā… Lai nu paliek. Aizslēdz durvis, kad iesi prom, Tesa. Un drīz, sarunāts?

-    Dodu godavārdu.

-    Labi. Tiekamies rīt, meitenlt! - Plecos sagumis, Trasks izgāja gaiteni un nozuda skatienam.

Pēc pusminūtes Tesa dzirdēja, kā lifts slīd lejup. Viņa notiesāja ābolu, apskatīja fotogrāfijas, ko bija nodomājusi pievienot rakstam, un atzina, ka Traskam taisnība - viņai jāatpūšas. Nelaime vienīgi tāda - un viņa pati to apzinājās -, ka pēc peldes veselības kluba baseinā, pēc dušas, mājupceļa, salātiem, tomātu mērces ar makaroniem bez gaļas (toties ar krietnu sēņu, sīpolu un zaļo piparu piedevu) viņa tik un tā pastrādās pie raksta. Tādējādi, neklausīdama Traska padomam, Tesa savāca fotogrāfijas un divas kastes ar izpētes materiāliem, uzmeta plecā somiņu, saņēma rokās abas kastes un mapi ar dzeltenu piezīmju papīru, ar elkoni nospieda kabineta gaismas slēdzi un devās pa gaiteni, pa ceļam ar elkoni nospiežot citus gaismas slēdžus.

Pēdējā kustība ar elkoni - un Tesa aktivizēja signalizācijas sistēmu. Atkāpdamās no infrasarkanā stara, viņa sataustīja durvju rokturi, atvēra durvis, izgāja ārā un aizvēra tās ciet - durvis aiz muguras automātiski aizslēdzās. Nonākusi nelielā uzgaidāmajā telpā, Tesa ar apakšdelmu piespieda lifta pogu, smagi atspiedās pret sienu, izdzirdēja, kā lifts slīd augšup, un beidzot atzina, ka ir piekususi.

Vainīgs bija vai nu nogurums, vai liktenis - kad durvis švīkstēdamas atvērās un Tesa iegāja lifta kabīnē, mape izslīdēja no rokām, nokrita uz grīdas, un zelta "Cross" pildspalva, kuru viņa bija tai piespraudusi, atlēca sāņus. Pildspalva, tēva dāvana pirmajā koledžas dienā, allaž uzvēdīja gan patīkamas, gan bēdīgas atmiņas - tēvs tā ari nebija piedzīvojis koledžas absolvēšanu.

Sirdij no skumjām iesmeldzoties, Tesa piespieda podziņu ar uzrakstu VESTIBILS. Lifta kabīne sāka lēnām slīdēt lejup, un viņa, joprojām turot rokās somiņu un kastes, noliecās, lai sagrābstītu mapi un pildspalvu. Noliekusies, izslējusi sēžamvietu gaisā, Tesa saspringa, manīdama, ka lifts negaidīti apstājas. Kad durvis atslīdēja vaļā, viņa pablenza gar kājām, un redzeslokā parādījās vīrietis, mezdams pāri viņai garu ēnu. Neveiklā, apkaunojošā poza lika Tesai justies viegli ievainojamai vai, mazākais, kaunpilnai. Skaisti! Tā parādīt sevi no labākās puses, viņa nodomāja.

Taču vīrieša labvēlīgais smaids acumirklī izgaisināja Tesas nemieru. Paraustījis plecus, viņš pacēla mapi un pildspalvu, un, kaut ari Tesa to atskārta tikai vēlāk, šis pieklājības žests pārmai- nlja viņas dzīvi. Turpmākajās murgainajās dienās un nedēļās Tesa vēl un vēlreiz centās izanalizēt šo acumirklīgo sastapšanos liftā un lauzīja galvu - ja viņa nebūtu nometusi mapi un pildspalvu, vai abi būtu uzsākuši sarunu? Vai tad viņa būtu varējusi izvairīties no sāpēm, bēdām un šausmām?

Tomēr Tesa nemainīgi nonāca pie viena un tā paša secinājuma. Viņai nebija varas pār notikumiem. Pat neņemot vērā drausmīgo iznākumu, viņa nebūtu varējusi grozīt nenieka, tāpat kā nevarēja apspiest acumirklīgo pievilkšanas spēku, ko juta pret šo vīrieti. Absurdi? Neloģiski? Jā. To var saukt par ķīmiju vai par netveramām emocijām. To var saukt par īpašu planētu saplūsmi vai zvaigžņu stāvokli. Lai izskaidrojums būtu kāds būdams, ceļgali saļodzījās, cirkšņos ieplūda siltums, un uz īsu bridi uzmācās bailes, ka viņa var noģībt. Tomēr Tesa piespieda sevi iztaisnoties, pavērsa seju pret vīrieti un aizgaiņāja pēkšņo vājumu.

Vīrietis bija vairāk nekā sešas pēdas garš, un Tesa, pati garumā padevusies, prata novērtēt vīriešus, kuri bija par viņu lielāki. Viņam bija veseliga, spīdīga, iedegusi āda, raupji, klasiski skaisti sejas panti un masīvs žoklis. Augumam piemita ideālas proporcijas, tas bija muskuļains, tomēr slaids. Vīrietis bija ģērbies gandrīz tāpat kā Tesa - kroskurpes, džinsi, zils kokvilnas krekls, kura apkaklīte izslējās zem tumši sarkanā kokvilnas pulovera. Taču acis! Tās visvairāk saistīja Tesas uzmanību. To mirdzums šķietami nāca no dvēseles dziļumiem, acu krāsa bija neparasta - pelēka -, un par šādu acu nokrāsu Tesa, pati par to kaunēdamās, bija lasījusi piecpadsmit gadu vecumā tikai uzbudinošos mīlestības romāniņos.

Kamēr viņa mēģināja atgūt cieņu, no svešinieka lūpām nenozuda labsirdīgais smaids.

-   Grūta diena?

-    Ne gluži. Gara gan, - Tesa atteica.

-   Acīmredzot tā vēl nav beigusies. - Svešais vīrietis norādīja uz kastēm viņas rokās.

-    Laikam jau cenšos izdarīt pārāk daudz. - Tesa piesarka.

-   Tā ir labāk nekā darīt par maz. - Svešinieks piespieda lifta pogu ar uzrakstu VESTIBILS un samiedza acis, lūkojoties uz pildspalvu. - Zelta "Cross", - vīrietis izlasīja ražotājfirmas nosaukumu. Tā vien šķita, ka šie vārdi viņam ir īpaši nozīmīgi. Viņš piestiprināja pildspalvu pie mapes un pasniedza to viņai.

Uz īsu mirkli abu rokas saskārās. Laikam nošķīla statiskā elektrība, jo Tesai notirpa pirksti.

-   Jūs strādājat "Earth Mother Magazine"? - vīrietis apvaicājās.

-    Kā jūs…?

-   Uzlīmes uz kastēm.

-   Ak jā, protams. - Tesa atkal pietvīka. - Un jūs? Jūs iekāpāt liftā vienu stāvu zemāk. Tajā stāvā atrodas tikai viena kompānija - televīzijas producentu grupa "Truth Video".

-   Tieši tā. Starp citu, es lasu jūsu žurnālu. Tas ir lielisks. Varu pat pastāstīt, ka šobrid gatavoju dokumentālu filmu, kas saistita ar jūsu darbu, - par pienācīgu drošības pasākumu trūkumu kodolatkritumu izgāztuvēs. Manuprāt, mēs abi veicam šobrīd vissvētīgāko darbu.

-    Mēģinām glābt planētu? - Tesa grūtsirdīgi palocīja galvu. - Kaut vairāk cilvēku būtu līdzīgās domās!

-    Bet tur jau tā nelaime, vai ne?

-   Jā? - Tesa sarauca pieri. - Es redzu daudz nelaimju. Kura konkrēti jums…

-Cilvēka daba. Neesmu pārliecināts, vai planētu var izglābt.

Vīrieša atbilde Tesu izbrinīja.

Lifts apstājās.

-    Vai nevajag palīdzēt tās kastes aiznest? - svešinieks piedāvājās.

-   Nudien nē. Gan es pati.

-Tad vismaz paturēšu vestibila durvis vajā.

Abi izgāja uz ielas, kur plūda bezprātīga gājēju straume, signalizēja transporta lidzekļi, sīvi koda izplūdes gāzes un rēgojās smoga aizēnots saulriets.

-   Tieši to es biju domājis. - Svešinieks skumīgi ierunājās un nošūpoja galvu. - Neesmu pārliecināts, vai planētu var izglābt.

Viņš palīdzēja Tesai apstādināt taksometru, palūkojās visapkārt, it kā meklēdams kādu, uzsauca: - Lai Dievs jūs svēti! - un žiglā soli aizgāja, iejuka pūli, gluži kā burvis izzuzdams starp ļaudīm.

Tesai joprojām tirpa pirkstu gali.

2

Nākamajā ritā, stāvot vestibilā un gaidot liftu, Tesa pameta skatienu pa labi un pamanīja svešo vīrieti ienākam ēkā. Viņas vaigi iekvēlojās.

-   Sveicināta! - viņš uzsauca.

Juzdama apmulsumu par valdzinājumu, ko izjuta pret šo vīrieti, un visiem spēkiem pūlēdamās to apslēpt, Tesa izspieda patīkamu smaidu.

-Jauks rits.

-   Vai ne? Kad devos rīta skrējienā, vējiņš attīrīja gaisu. Vēl nav nolaidies spiedīgais smogs.

-   Jūs skrienat?

-    Katru dienu.

-    Paskat, es ari, - Tesa teica.

-   To var redzēt.

Tesa juta, ka vaigi sāk stiprāk kvēlot.

-   Tas nāk par labu miesai, - svešais teica, - un ari dvēselei.

-   Daru, ko varu.

Abi iegrima klusēšanā.

Tas ieilga.

-    Lifts… - Tesa nopūtās.

-   Jā. Ārkārtīgi lēns. Bet es pēc iespējas cenšos uztvert visu ar rāmu garu.

-    Kā teicienā - "labs nāk ar gaidīšanu"?

-    Drīzāk jau disciplinē, - vīrietis izlaboja.

Lifta durvis atslīdēja vaļā.

-   Tā. Vai redzat? - Svešinieks norādīja. - Visam savs laiks.

Abi iegāja liftā.

-    Es apsolos neko nenomest uz grīdas, - Tesa noteica.

-    Man nebija nekas pretī palīdzēt.

-   Tomēr man neradās izdevība jums pateikties.

-    Tas nav vajadzīgs, - svešais atvēcinājās. - Manā vietā jūs būtu rīkojusies tāpat.

Tesa vēroja, kā viņš vispirms nospiež sava stāva pogu, tad viņas, un apmierināta atzīmēja prātā, ka svešajam pirkstā nav laulības gredzena.

Vīrietis pagriezās.

-   Domāju - ja jau turpinām tā saskrieties, mēs tikpat labi varētu iepazīties.

Tesai patika dzirkstis viņa pelēkajās acis. Viņa nosauca savu vārdu, taču tikai priekšvārdu - paraduma pēc tīšām neminēja, ka viņas uzvārds ir Dreika, jo ļaudīm reizumis tas asociējās ar viņas slaveno tēvu, un viņai sagādāja ciešanas runāt par tēva varmācīgo bojāeju.

-   Tesa?.- Svešinieks pielieca galvu un pamāja. - Skaists vārds. Tas ir saīsinājums no…

-    No vārda Terēze. - Viņa atkal nepateica vīrietim visu patiesību. Lai gan vārdu "Terēze" dažkārt tā saīsināja, viņas iesauka radās tāpēc, ka tēvam bija paradums meiteni bērnībā ķircinoši saukāt par komtesi Terēzi. Vēlāk viņš iesauku bija mīlīgi saīsinājis par "Tesu".

-    Protams, - sacīja tumšmatainais, pārsteidzoši glītais vīrietis. - Teresa. Spāniešu mistiķe, karmelītu mūķeņu ordeņa izveidotāja.

Tesa izbrīnījusies samirkšķināja acis.

-    Es nezinu. Tas ir… Man nebija zināms…

-   Nav svarīgi. Man ir nags uz visādas nederīgas informācijas vākšanu.

-    Un kāds ir jūsu vārds? - Tesa vaicāja.

-    Džozefs.

Viņa atzīmēja, ka arī virietis nebija nosaucis savu uzvārdu. Tāpat kā viņa.

Lifta kabīne noraustījās un apstājās.

-   Man laiks doties uz paša piespriesto katorgu.

-    Tik ļauni jau nu nevar būt. Vakar man radās iespaids, ka jums šis darbs patīk.

-    Dokumentālā filma par planētas sapūšanu nav nekas īpaši tīkams. Tomēr es rodu zināmu apmierinājumu apziņā, ka cenšos darit labu darbu. - Džozefs izgāja no lifta un starojošu seju pagriezās pret Tesu. - Lai Dievs jūs svētī!

Kad durvis aizslīdēja ciet un Džozefs izgaisa skatienam, Te- sas kuņģis krita lejup, taču iemesls nebija kabīnes pacelšanās.

3

Nākamajā dienā, piektdien, Tesa tā iegrima darbā, ka nostrādāja visu pusdienas pārtraukumu. Ceturksni pēc diviem burkšķošais vēders beidzot piespieda viņu atzīt, ka steigšus jāieēd, citādi cietīs viņas koncentrēšanās spējas.

Ieejot liftā, Tesa iedomājās par Džozefu. Slidot lejup, kabīne apstājās vienu stāvu zemāk. Atkal iekņudējās nervu gali. Nē, viņa nodomāja. Tā ir tikai sagadīšanās.

Taču ceļi saļodzījās, jo aiz atvērtajām durvīm parādījās Džozefs un iekāpa lifta kabīnē.

Viņš pasmaidīja, acīmredzot nemaz nebūdams pārsteigts, ieraugot Tesu.

-   Tā vien rādās, ka mums lemts ik brīdi saskrieties. - Viņš nospieda pogu ar uzrakstu VESTIBILS. - Kā jūsu katorga?

Stāvot viņam cieši blakus, jūtot abu rokas saskaramies, Tesa centās apvaldīt straujo elpu.

-    Katorga? - Bet tad viņa atminējās, ka vīrietis bija vakar lietojis šo vardu. - A, jūs runājat par darbu. Es gatavoju rakstu par skābajiem lietiem. Pagaidām darbs rit veiksmīgi.

-   Ko gan vēl var vēlēties?

-Es…

-Jā?

-    Vai jus nedomājāt, ka tas ir, saudzīgi izsakoties, dīvaini - mēs jau kuro reizi braucam liftā…

-    Kopā? - Džozefs paraustīja plecus. - Pasaule ir divaina. Es jau pirms krietna laika nolēmu ļauties liktenim, nevis apšaubīt to. Notiek tas, kam jānotiek.

-   Kā Dieva griba vai karma?

-   Providence. - Džozefa pelēkās acis iedzalkstijās. - Vēlas pusdienas?

Tesa sajuta vīrieša pēcskūšanās losjona smaržu, un viņas balss negribot nodrebēja.

-   Zuda laika izjūta.

-   Man tāpat. Vismaz pulksteņa laika izjūta. Pāri ielai ir delikatešu kafejnīca. Vai esat ar mieru piebiedroties?

Tesas rokas knaibīja zosāda.

-   Tikai tādā gadījumā, ja katrs maksās par sevi.

Džozefs noplātīja rokas.

-   Kā sirds pavēl. Man tas tik un tā sagādās prieku.

Nostājušies uz trokšņainās ietves, abi sagaidīja robu satiksmes

plūsmā un pāršāvās pāri ielas braucamajai daļai. Pēcpusdiena bija mitra, saules gaisma ar pūlēm lauzās cauri izplūdes gāzu migliņai. Nostājusies uz ietves ielas pretējā pusē, Tesa pameta skatienu uz Džozefu un neviļus ievēroja, ka viņš atkal - tāpat kā toreiz, kad abi tikās pirmo reizi, - pavērās apkārt, it kā meklēdams kādu pūlī. Kāpēc? Viņa atgaiņāja vēlmi saraukt uzacis, prātodama, vai Džozefs baidās, ka tiek novērots? Tādas domas bija radušās tēva paradumu ietekmē. Liecies mierā, Tesa sevi aprāja. Šī nav nekāda slepenā tikšanās.

Spilgti izgaismotā kafejnīca, kurā bija noskrējis pusdienlaika drudzis, pat nebija pustukša.

-   Šodien mums ir izcila žāvēta liellopu gaļa, - pavēstīja viesmīlis.

-   Paldies! Es neēdu gaļu, - Džozefs atteica. - Gribētu sendvi- ču ar tomātiem, rožu kāpostiem un gurķi.

-   Kāpostu salātus? Un varbūt marinētas dilles?

-   Tos arī varētu. Un vēl pudeli minerālūdens.

-   Nav slikti, - novērtēja Tesa. - Man to pašu. - Kad viesmīlis aizgāja, viņa pārlaida Džozefam pētošu skatienu. - Jūs atteicāties no gaļas? Esat veģetārietis?

-   Tā nav pārliecība. Kuņģis neņem gaļu pretī. Turklāt šodien ir piektdiena.

Tesa, Romas katoliete, nosprieda, ka šī piezīme ir nepārprotama. Pirms daudziem gadiem katoļiem bija aizliegts piektdienās ēst gaļu. Mūsdienās tikai veci, sevišķi konservatīvi katoļi ievēroja šo seno noteikumu. Džozefs bija jauns un diez vai atturējās no gaļas piektdienā, baidoties pastrādāt grēku.

-   Jautāju tāpēc, - Tesa neļāvās izrādīt mulsumu, - ka pati lielākoties atturos no gaļas uzturā.

-    Re, ari tas mums ir kopīgs.

-   Ari tas, ka mēs esam katoļi?

-    Kas jūs uzvedinājis uz tādām domām? - Džozefs sarauca pieri.

-   Tas, ka piektdienā neēdat gaļu.

-    Ā… - Džozefs novilka. - Skaidrs. Nē, es neesmu pieslējies nevienai reliģijai.

-    Piedodiet! Es atvainojos. Esmu pārāk uzmācīga.

-   Nekas, nekas. Es neapvainojos.

-   Ja jau esam sākuši… Ja neiebilstai, pajautāšu vēl, - Tesa neatlaidās.

-    Es klausos.

-    Kādēļ jūs tā nervozējāt, šķērsojot ielu?

Džozefs iesmējās.

-   Ņujorkā, kas bāztin piebāzta ar narkomāniem un dulliem autovadītājiem? Kurš tad nenervozē?

-    Vēl viens jautājums.

-    Lai iet!

-    … Jūs būtu ar mieru satikties rīt? - Tesa pati jutās pārsteigta par savu pārdrošību. Sirds salēcās.

-    Vai es…? - Džozefs saspringa un, palūkojies uz galdu, pasvārstīja rokās nazi un dakšiņu, tad pievērsa viņai savu pelēko acu spraigo skatienu. - Protams. Man jūsu sabiedrība ir ļoti patīkama.

Tesa izelpoja.

-   Tomēr man jābūt godīgam.

Nolāpīts, Tesa domās šķendējās. Te nu bija. Tieši no tā es baidījos. Šis satriecošais vīrietis tūlīt paziņos, ka viņam jau ir draudzene.

-    Visādā ziņā. - Viņa iztaisnoja muguru un piespieda plaukstas pie galda, lai sagatavotos gaidāmajam paziņojumam. - Es augstu vērtēju godīgumu.

-    Mēs varam būt tikai draugi.

-    Es isti nesaprotu…

-    Es gribēju teikt - mēs nevarēsim būt mīļākie.

Viņa vaļsirdība Tesu izbrīnija.

-    Paklausieties, es taču jūs nebildināju. - Tesa bija neizpratnē. - Vai tad es jūs vedināju kāpt gultā ar mani?

-   Es saprotu. Jūsu uzvedība nudien ir nevainojama. - Džozefs pasniedzās un maigi aizskāra viņas plaukstu. Tesa pamanīja, ka viņam uz plaukstas virspuses izvijas robaina rēta. - Man nebija padomā jūs apvainot vai apkaunot. Vienīgi… manai dzīvei piemīt dažas zināmas ipatnības, kuras jūs nesapratīsiet.

-   Manuprāt, es saprotu gan.

-Jā?

-   Jus esat gejs? Vai tapec?

-   Nebūt ne! - Džozefs nosmējās.

-   Nekas briesmīgs jau nenotiktu, ja jūs būtu gejs. Tomēr gribētos gan to zināt. Nevēlos sevi pataisīt par vēl lielāku muļķi nekā šobrīd.

-   Ticiet man, Tesa, es neesmu gejs un jūs neesat sevi pataisījusi par muļķi.

-   Varbūt jūs esat cietis kādā negadījumā un…

-   Jūs domājat - zaudējis vīrietības spējas? Tā gan nav. Patiesībā esmu ļoti glaimots, ka jūs vēlaties vēl kādreiz ar mani tikties. Tomēr man ir zināmas… teiksim, saistības. Es nedrīkstu klāstit, kādas tās ir un kāpēc man tām jāpakļaujas. Jums nāksies uzticēties, ticēt un pieņemt. Taču galvenais ir tas, ka esmu priecīgs par mūsu draudzību.

-    Draudzību? - Tesa izvairījās. - Vidusskolā es reiz tiku vaļā no uzmācīga zēna, paziņodama, ka gribu, lai mēs būtu tikai draugi un nekas vairāk.

-    Bet vidusskolas laiki jau sen ir aiz muguras, - Džozefs atteica. - Ja vēlaties būt manā sabiedrībā… un man jūsu sabiedrība ir patīkama… negribu izklausīties pārlieku stīvs, taču tādi ir mani noteikumi.

-    Klausieties… - Tesa iekoda lūpā. - Labāk metīsim visu pie malas.

-   Kāpēc? Vai jūs nevarat iedomāties, ka starp vīrieti un sievieti var valdīt attiecības, kas nebeidzas ar seksu?

-    Ak kungs, nu gan es jūtos kā īsta zoss!

-    Nevajag, - Džozefs atteica. - Jūs esat gudra, veselīga, pievilcīga sieviete, un jūsu vēlmes ir pilnībā saprotamas. Tomēr es… - Džozefa skatiens saspringa. - Es esmu pavisam citāds.

-   Nestrīdēšos pretī. Un varbūt tieši tādēļ… es gribu būt kopā ar jums… - Viņa pati neticēja savām ausīm.

-    Platoniski, - aizrādija Džozefs.

-    Labi. Lai notiek! Pagaidām - jā. Bet kas zina?

-   Nē, Tesa. Nevis pagaidām, bet vienmēr. Ticiet man, tā būs labāk.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tas būs mūžigi.

-    Jūs esat dīvainākais vīrietis, kādu vien esmu sastapusi, - Tesa noteica.

-   Uzskatīšu to par komplimentu.

-    Labi. - Tesas apņēmība auga augumā. - Cikos tiekamies rit?

-    Desmitos no rīta, - Džozefs piedāvāja. - Augšējā Istsaidā, Karla Šurca parkā. Pie Astoņdesmit astotās ielas. Netālu no mēra rezidendes.

-   Zinu, kur tas ir.

-   Gar upi stiepjas celiņš, domāts skrējējiem. Ja jau mēs katru dienu uzturam sevi formā, neredzu iemesla, kāpēc lai mēs to nedarītu kopā.

-   Jauki, - Tesa sacīja. - Skrienot kopā, es pārvarēšu patiku, ko izjūtu pret jums.

-   Fiziski vingrinājumi dara brīnumus, mana platoniskā draudzene.

-   Jums varbūt.

-   Gluži kā auksta duša. - Džozefs labsirdīgi pasmaidīja.

-   Man jūs jābrīdina. - Tesa neatlaidās. - Es darīšu visu, lai jūs iekārdinātu.

-   Jūsu pūles būs veltas, - Džozefs atteica. - Nudien. Es esmu neiekārdināms.

-    Uzskatīšu to par izaicinājumu.

4

Pat desmitos no rīta skrējēju celiņš kokiem aizaugušajā parkā blakus īstriverai bija pārpildīts. Tā kā tuvumā neplūda satiksmes straumes, gaisā nebija jūtams nomācošais smogs un skatienam pavērās nepierasti spoža debess. Uz soliņiem sēdēja pensionāri, baudīdami nedēļas nogales mieru. Kreisajā pusē, laukumiņā aiz samērā augsta kalta dzelzs žoga, pusaudži spēlēja beisbolu. Cilvēki, izklājuši segas zālītē, sauļojās, baudot neparasti spilgto jūnija sauli. Suņu īpašnieki starp kokiem vadāja savus mīluļus. īsta dāvana, Tesa nodomāja. Cik skaista diena! Tāds retums!

Viņa bija uzvilkusi zilu treniņtērpu, kas labi piestāvēja viņas tirkīza krāsas acīm, - kaut būdams paplats, tas lieliski izcēla viņas stāvu, slaiko, vijigo augumu un stingrās, augšup paceltās krūtis. Ap galvu viņa bija apvijusi sarkanu lenti, kas akcentēja īsos, gaišos matus. Tesa atspiedās pret skrējēju celiņa margām upes krastā un nopētīja garām rikšojošos cilvēkus - daudzi klausījās mūziku, uzlikuši austiņas, pie jostas piestiprinājuši miniatūrus radioaparātus. Tesai pašai labāk patika pilnībā ziedoties gandarījumam, ko sniedza ilgais treniņš, un viņa negribēja ļaut mūzikai novirzit uzmanību. Gluži vai reliģiskā apgarotība skrējēju sasvīdušajās sejās iekvēlināja Tesā dedzību pievienoties viņiem. Drīz, viņa domāja. Džozefs kuru katru bridi būs klāt.

Gaidīdama Tesa bez mitas apbrīnoja, cik nepārvarami šis vīrietis viņu saistīja. Protams, viņš bija izskatīgs, taču Tesa bija gājusi uz tikšanos ar daudziem izskatīgiem vīriešiem un ne reizi nebija izjutusi tik spraigu kopības sajūtu. Vairākums tā lepojās ar savu ārieni, ka viņu egocentriskums nebija paciešams. Reiz Tesa bija atklājusi, ka viņas draugs, izliekoties, ka Tesa ir viņa vienīgā mīlestība, slepus satiekas vēl ar trim sievietēm. Citam, daudzsološam televīzijas darbiniekam, Tesa bija vajadzīga tikai tādēļ, lai viņu nemitīgi slavinātu, kamēr viņš virzījās pa karjeras kāpnēm.

Pēdējā pusgada laikā Tesa ne ar vienu nebija satikusies. Varbūt tieši ar šo faktu bija izskaidrojama viņas tiekšanās pēc Džozefa, Tesa prātoja. Pārstrādāšanās un vientulība. Taču, jo vairāk Tesa apsvēra šo izskaidrojumu, jo neticamāks tas viņai šķita. Vīrieti bija kaut kas - Tesa neprata atrast īsto vārdu - citāds. Glīts vīrietis, kurš nebija iemīlējies savā ārienē, kurš izturējās pret viņu ar cieņu, ar kuru bija viegli sarunāties, kurš viņu uzskatīja par cilvēku, nevis potenciālo seksuālo iekarojumu. Tas viss, bez šaubām, bija būtiski. Tomēr pat tādā gadījumā viņa nekad agrāk nebija tik neatlaidīgi un atklāti izrādījusi interesi par kādu vīrieti. Kāpēc? Vīrietī bija vēl kas. Kas tas bija?

Šis agrāk nepieredzētās izjūtas Tesu ne tikai mulsināja, bet arī darīja nemierīgu.

Tesa nezināja, no kuras puses Džozefs parādisies - no labās, no kreisās vai ari nāks taisni pretī, cauri mežainajam parkam, tāpēc viņa nemitīgi grozīja galvu, ar acīm viņu meklēdama. Vajadzēja norunāt konkrētu satikšanās vietu, viņa nosprieda un turpināja pētīt pūli. Tomēr ne vienā, ne otrā pusē nevienu tuvumā nemanīja. Džozefam nevajadzētu būt grūti pamanīt mani šajā vietā, Tesa prātoja.

Ar nepacietību gaidījusi šo tikšanos, Tesa bija ieradusies agrāk, ceturksni pirms desmitiem, bet tagad, pametusi skatienu skrējēja pulkstenī, viņa ar satraukumu redzēja, ka tas rāda ceturksni pāri desmitiem.

Vai viņi būtu palaiduši viens otru garām?

Tesa vēl vērīgāk pētīja pūli. Drīz vien pulkstenis rādija pusvienpadsmit, pēc mokoši ilgas gaidīšanas - jau vienpadsmit, un viņa sev teica, ka Džozefu droši vien aizkavējušas nopietnas darīšanas.

Taču, kad pulkstenis rādija pusdivpadsmit, tad divpadsmit, viņa ar dusmām saprata vīrieša neierašanās iemeslu.

Tā ar Tesu bija gadījies tikai vienu reizi, koledžas trešajā kursā, - vīrietis, ar kuru viņa bija norunājusi tikšanos, sestdienas pēcpusdienas korporācijas ballītē bija pārdzēries un nebija spējigs aizvest viņu tovakar uz kino, un pat nebija papūlējies piezvanīt, lai atceltu tikšanos. Ar to ari tās attiecības bija beigušās.

Un tagad ari Džozefs bija viņu piekrāpis. Tesa neticīgi vērās apkārt. Vilšanās jaucās ar niknumu.

Uzvarēja niknums.

Velns lai…! Viņai jau bija licies, ka tik krietni vīrieši nepastāv, un bija izrādījies, ka viņa nav maldījusies. Tesa, mēs varam būt tikai draugi? Tā, draudziņ, tu palaidi izdevību vējā. Mēs neesam draugi.

Pikti šņākdama, Tesa iejuka skrējēju straumē, tā iegrimusi domās, ka aizmirsa savu iesildīšanās un izstaipīšanās vingrojumu rituālu, - niknums paātrināja soli, un viņa drīz vien atstāja aiz muguras pat visašākos skrējējus.

Draņķis tāds!

5

Svētdiena bija drūma. Stiprais lietus tikai pastiprināja Tesas nomākto omu. Viņa stāvēja savā dzīvokli Soho nama trešajā stāvā ar basām kājām, nakts drēbēs - šortos un saņurcītā T kreklā -, malkoja kūpošu stipru, melnu kafiju un viebdamās raudzījās pa logu. Pretējās ielas pusē nelielā rotajlaukumā izmircis nožēlojama paskata kaķis bija atradis patvērumu zem šūpolēm.

Tesai aiz muguras murmulēja televizors, "Cable Neios Netivork" diktore lietišķi ziņoja par jaunāko vides katastrofu. Tenesi pavalsti vilciens, kas divdesmit vagonos vedis bezūdens amonjaku, toksisku gāzi, ko pārvadā saspiesta šķidruma veidā un izmanto mēslojuma ražošanā, bija noskrējis no pabojātām sliedēm lauku apvidū un nogāzies no uzbēruma. Cisternas uzsprāgušas un to krava iztvaikojusi, radot masīvu indīgu mākoni, - jau bija gājusi bojā visa vilciena apkalpe, sešpadsmit vietējo fermu iedzīvotāji, desmitiem lopu, simtiem meža zvēru un tūkstošiem putnu. Ziemeļaustrumu vējš virzīja blivo balto mākoni uz tuvējo pilsētiņu, un visi tās piecpadsmit tūkstoši iedzīvotāju panikā bēga. Avārijas dienesta darbinieki nespēja apturēt mākoņa virzīšanos un nebija gatavi organizēt tik apjomīgu evakuāciju. Jaunākās ziņas liecināja, ka autokatastrofās, pilsētniekiem drudžaini mēģinot aizbēgt, gājuši bojā astoņi cilvēki un smagi ievainoti sešpadsmit. Diktore vēstija, ka ar laiku smagā gāze nosēdīsies uz zemes. Paradoksāli, taču mēslojuma ražošanā izmantojamais bezūdens amonjaks augsnei nenāks par labu - vismaz neatšķaidītā veidā. Ārkārtīgi augstais slāpekļa saturs (astoņdesmit divi procenti) tā sastāvā izdedzinās simtiem akru mežu, iznicinās labibu un iesūksies strautiņos, akās, dīķos un ūdenskrātuvēs, saindējot pilsētiņas ūdensapgādes sistēmu.

Tesa sadrūma, izslēdza televizoru, drūmi pavērās caur jumta logu uz vienmuļajām lietus un vēja brāzmām. Un nodrebēja, iztēlojoties, cik neiedomājami postošas sekas būtu šādai katastrofai, ja tā būtu gadījusies biezi apdzīvotā rajonā. Viņa apzinājās, ka tas kādu dienu tomēr notiks. Un vainīga būs bezrūpība, nemākulīga plānošana, slikti uzturētas iekārtas, varas iestāžu letarģija, alkatība, muļķība, pārapdzīvotība un… Tesa papurināja galvu. Pārāk daudz iemeslu. Pārāk daudz. Planēta drupa gabaliņu pa gabaliņam, un nelikās, ka šo procesu ir iespējams apstādināt.

Prātā iešāvās rindiņa no Jītsa dzejoļa: "Viss brūk un jūk; kodols vairs netur." Viņa bija pārguruši. Atmetusi ar roku nodomam no rīta aizskriet uz veselības klubu, Tesa nolēma pasautēties karstā vannā. Es sevi pārāk nodzenāju. Man patlaban derētu saritināties gultā un palasīt svētdienas "Times".

Taču viņa zināja, ka jaunākās ziņas uzdzīs vēl lielāku grūtsirdību.

Noskaties kādu vecu filmu, Tesa sev ieteica. Paņem nomā dažas trakuligas komēdijas ar Keriju Grāntu.

Taču viņa šaubījās, vai tās pacilātu garastāvokli. Kā gan viņa varētu smieties, ja… Nenoliedzot Tenesī pavalstī notikušā nozīmīgumu, Tesa negribigi atzina, ka daļēji grūtsirdības iemesls ir rūgtums, ko viņa izjuta, nesagaidot Džozefu vakar norunātajā vietā.

Viņu kremta dusmas. Kādēļ gan viņš…

Nelikās, ka Džozefs būtu no nepieklājīgajiem. I^bi, atzīstu, es biju visnotaļ uzmācīga, pūlējos izdabūt no viņa apliecinājumu, ka varam būt vairāk nekā tikai draugi. Es pāršāvu pār svītru un droši vien viņu atbaidīju.

Tādā gadījumā - viņā uzliesmoja aizvainojums - Džozefs varēja vismaz piezvanīt un atzīt, ka ir pārdomājis un nevēlas ierasties. Viņam nevajadzēja likt man gaidīt.

Piezvanīt? Tesa piepeši atcerējās, ka viņas tālruņa numura nebija telefona grāmatā. Pat ja būtu, tu viņam nepateici savu uzvārdu. Tikpat labi Džozefam bija kāds dibināts iemesls neierasties uz tikšanos, un viņš nevarēja sazināties ar tevi un to pateikt.

Vai man norīt lepnumu un piezvanīt viņam?

Dumjā, tu taču nezini viņa uzvārdu. Tāpat kā viņš nezina tavējo.

6

Pirmdien Tesa klusībā gandrīz vai cerēja ieraudzīt Džozefu ienākam vestibilā, taču šoreiz tāda sagadīšanās nenotika. Sēžot kabinetā, viņa pūlējās visu uzmanību veltīt rakstam, ik pa brīdim atraudamās no datora displeja un pamezdama skatienu uz tālruni.

Ikreiz, kad tas ietrinkšķējās, Tesa saspringa, cerot, ka zvana Džozefs, un katru reizi piedzīvoja vilšanos. Ap pusdivpadsmitiem, izmisuma dzīta, viņa sameklēja uzziņu grāmatā "Truth Video" tālruņa numuru. Viņa pacēla klausuli, tomēr ar skubu nolika atpakaļ.

Kas man lēcies? Mani taču piekrāpa. Kādēļ gan lai es viņam zvanītu? Vai man vairs nav lepnuma? Vai man jālūdzas piedošana?

Divos, iedama pusdienās, Tesa atkal cerēja viņu ieraudzīt liftā, taču kabīne paslīdēja garām "Truth Video" stāvam neapstājoties. Viņa impulsīvi izlēma ieturēt maltīti tajā pašā delikatešu kafejnīcā pāri ielai. No Džozefa nebija ne vēsts.

Kavēdamās domās pie noslēpumainā vīrieša, viņa pasūtīja to pašu, ko abi bija notiesājuši piektdien, - sendviču ar tomātiem, rožu kāpostiem un gurķi.

Pie liftiem Džozefs nestāvēja, viņa zvanu Tesa nesagaidīja, un abu ceļi nekrustojās ari tad, kad viņa mazliet pēc septiņiem izgāja no ēkas.

Pie velna! Viņam bija izdevība.

Taču otrdien, kad viņa vēl aizvien nebija Džozefu redzējusi un bija veltīgi izgaidījusies, ka viņš piezvanīs, Tesa nosvieda uz galda zelta "Cross" pildspalvu, ar kuru rediģēja izdrukāto manuskriptu, un nolēma, ka atvainošanās ir tieši tas, kas viņai vajadzīgs.

Patiesībā viņa to pat pieprasīs!

Tiesa, ne pa tālruni. Dieva dēļ, nē! Tesa gribēja redzēt, kā vīrietis lien uz vēdera viņas priekšā.

Tesa gribēja, lai viņš…

Tam maitas gabalam būs jāatvainojas viņai personiski.

7

"Truth Video" biroja šauro uzņemšanas istabu no pārējām telpām atdalīja bieza stikla siena ar durvīm. Sekretāre pacēla acis un uzrunāja Tesu caur lodziņu, turot pirkstu uz pogas, ar kuru bija atslēgusi durvju elektronisko slēdzeni.

-   Vai varu jums palīdzēt?

Tesas apņēmība ruka.

Neesi muļķe! Viņš domās, ka tu…

Jā? Ko?

Dzenies viņam pakaļ? Sasodīts, priecājies būtu!

Tesa dziļi ieelpoja un centās izskatīties lietišķi, neizrādīt dusmas.

Tomēr iekšēji viņa smaidija. Kad ieraudzīšu to nelieti, kad sekretāre izdzirdēs, ko es viņam pateikšu, un paklīdis runas…

-   Protams, varat. Es meklēju kādu jūsu darbinieku. Viņa vārds ir Džozefs; uzvārdu gan nezinu.

Sekretāre pamāja ar galvu, lai gan acīs vidēja neizpratne.

-   Šeit strādā tikai viens Džozefs. Jūs droši vien domājat Džozefu Mārtiņu.

-   Mārtiņš? - Tesa domās atkārtoja uzvārdu. - Mazliet vecāks par trīsdesmit gadiem. Slaids, tievs, tumšiem matiem un pelēkām acim?

-   Jā, tik tiešām viņš.

-   Ja viņš nav aizgājis pusdienās, lūdzu, esiet tik laba un pasakiet Džozefam, ka vēlos ar viņu aprunāties.

-    Piedodiet, nesanāks. - Sekretāre sarauca uzacis. - Nezinu, vai viņš ir pusdienās, taču birojā viņa katrā ziņā nav.

-   Labi. Es pienākšu vēlāk. Vai jums ir zināms, kad viņš varētu atgriezties?

-   Tas ir grūts jautājums.

-    Es nesaprotu.

-    Džozefs nav bijis darbā kopš brīža, kad piektdien izgāja no biroja.

-Ko?

-            Neesam viņu redzējuši ne vakar, ne šodien, - stāstīja sekretāre. - Džozefs nav piezvanījis, lai pateiktu, ka ir slims vai gadījusies nelaime ģimenē, vai… Viņš gluži vienkārši neieradās darbā.

Tesas pasaule mazliet sagrīļojās.

-   Montēšanas nodaļa raujas vaiga sviedros, lai pasūtījumu bez viņa pabeigtu laikā un…

Tesas dusmas pagaisa kā nebijušas. Viņa piespieda pirkstus pie stikla sienas.

-    Vai jūs paši viņam nezvanijāt?

-   Ari tā ir problēma. Viņš nav norādījis savu tālruņa numuru darbinieku datu bāzē. - Sekretāre nopētīja Tesu. - Vai jūs esat viņa draudzene?

-   Savādi, taču tā var teikt.

-    Nav brīnums. - Sekretāre paraustīja plecus. - Džozefs pats ir dīvainis. Ja jums gadās ar viņu saskrieties, esiet tik laba un palūdziet, lai viņš piezvana uz darbu. Mēs nevaram atrast viņa rakstītās piezīmes projektam, pie kura pašlaik strādājam. Montāžisti vai rāpjas pa sienām, meklēdami tās piezīmes un mēģinādami pabeigt darbu laikus.

-    Bet vai tad neviens neaizbrauca pie Dtozefa uz mājām?

Sekretāre pūlējās neizrādīt, ka viņai zūd pacietība.

-    Es jau teicu, mēs nevaram atrast viņa piezīmes. Taču mūsu sūtītais cilvēks pastāstīja, ka Džozefa uzrādītajā adresē neviens nedzīvo.

-    Kāda ir tā adrese?

-   Vai tam kāda nozīme? - sekretāre teica. - Ticiet man, nav jēgas.

-    Es prasu - kāda ir adrese? - Tesa atkal pacēla balsi.

Sekretāre pabungoja ar pildspalvu pa zodu.

-    Velta laika šķiešana. Tomēr, ja tas jums ir tik svarīgi…

-   Tas man patiešām ir svarīgi.

-   Jūs noteikti esat viņa draudzene. - Sekretāre nopūtās, izmeklējās vizītkaršu turētājā un nosauca adresi Brodvejā.

Tesa steigšus pierakstīja.

-   Tomēr es jums saku - tā ir…

-    Es zinu. Velta laika šķiešana.

8

Taču, kad Tesa Brodvejā izkāpa no taksometra signāltauru ka- kofonijā un blīvās satiksmes kaitīgajos izgarojumos netālu no krustojuma ar Piecpadsmito ielu, viņai uzmācās šaubas. Nostājusies pie baiga paskata nama un salīdzinājusi tā numuru ar piezīmēs uzkricelēto adresi, Tesa saprata - un domās ar novēlošanos atvainojās sekretārei -, kāpēc viņas uzstājība tika nosaukta par veltu laika šķiešanu.

Ēkas pirmajā stāvā atradās tūristu pievilināšanas objekts - pārāk dārgu fotoaparātu un elektronikas preču veikaliņš. Otrā stāva putekļainajā logā dižojās plakāts ar uzrakstu SEKSA INSTRUKTORI. Trešā stāva logi bija aizkrāsoti melni. Dievs vien zina, kas aiz tiem slēpās, tomēr Tesa sasprindzināja plecus, apņēmības pilna to noskaidrot. Dzīvoklis, kura numurs viņai bija nosaukts, atradās trešajā stāvā.

Viņa apgāja apkārt dzērājam vai, iespējams, narkomānam, kas bija atslēdzies uz ietves, iegāja pēc urīna dvakojošā gaitenī, devās augšup pa tikpat smirdīgām kāpnēm, drosmīgi nelikās ne zinis par pustumsu kāpņu telpā un nonāca baisajā trešajā stāvā. Uz durvīm saredzamās plāksnītes ar firmu nosaukumiem vairoja viņas izmisīgo pārliecību, ka šī ir biroju ēka un tajā nedzīvo ne Džozefs, ne kāds cits.

Viņa iegrima domās, pārliecināta, ka kaut kas nav kārtībā, - kādēļ Džozefs darbavietā bija uzdevis šo par savu adresi?

Tesa nonāca pie atvērtām durvīm, kuru numurs uz nokvēpušās matētās plāksnītes sakrita ar pierakstītā dzīvokļa numuru.

Telpā pie galda sēdēja sieviete ar sprogainiem matiem un pārāk košu lūpukrāsu un, košļādama gumiju, lasīja grāmatu plānos vākos. Pie visām sienām no grīdas līdz pat griestiem slējās skapji ar astoņu kvadrātcollu platām, sanumurētām, slēdzamām atvilktnēm ar metāla durtiņām.

Tesa minstinādamās tuvojās galdam.

Sieviete nelikās viņu manām.

- Atvainojiet, - Tesa ierunājās.

Sieviete pāršķīra lappusi.

-    Esiet tik laipna… - Tesa nokremšļojās.

Sieviete izklāja grāmatiņu otrādi uz galda un saigusi pavērās atnācējā.

-   Es meklēju… - Tesa papurināja galvu. - Uz durvīm nav plāksnītes. Kas šī ir par firmu?

Sieviete valstīja pa muti košļājamo gumiju.

-    Pasta pakalpojumu firma.

-   Es ne…

-    Pasta abonentu kastītes. Pastnieks atnes pastu, es to izšķiroju un sabāžu kastitēs pa spraugām. Klienti to vēlāk savāc.

-    Vai jūs esat dzirdējusi… Es meklēju virieti, vārdā Džozefs Mārtiņš.

-    Diemžēl nav dzirdēts.

-   Varbūt es varētu viņu aprakstīt?

-   Mīlulīt, - sieviete pacēla patuklu roķeli, - pirms aizraujamies - es esmu tikai pagaidu darbiniece. Meiča, kura te strādā, saslima. Apendicīts vai kas tamlīdzīgs. Es nekādu Džozefu Mārtiņu nezinu.

-   Tomēr viņš darbavietā pateicis, ka dzīvo šeit.

Sieviete nosprauslājās.

-    Kā nu ne! Varbūt vakaros te ielavās un pārguļ uz saliekamās gultas. Liecieties mierā! Es atkārtoju - te ir pasta pakalpojumu firma. Tas Mārtiņš droši vien lika uz šejieni nosūtīt savu algas čeku.

Tesa juta pulsu paātrināmies.

-   Ja viņš ir jūsu klients…

-   Varbūt ir, varbūt nav. Es tikai šorīt te sāku strādāt. Neviens Džozefs Mārtiņš te nav parādījies.

-    Taču, ja viņš ir jūsu klients, varbūt jūs varētu noskaidrot, vai viņš sestdien vai pirmdien nav atnācis pēc pasta.

-    Nu nē! - Sieviete saviebās.

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc, sirsniņ, ka tā ir konfidenciāla informācija. Šodien no rīta vecis, kas mani nolīga, piekodināja iegaumēt divus noteikumus. Pirmkārt, es nedrīkstu atvērt kastīti, pirms neesmu palūgusi klientam uzrādīt personas apliecību. Otrkārt, man nav atļauts izpaust informāciju par klientiem. Te vazājas pārāk daudz tiesas kurjeru. - Sieviete pārlaida Tesai aizdomu pilnu skatienu.

-    Es neesmu tiesas kurjere.

-   Tā jūs tikai sakāt.

-    Paklau, es esmu noraizējusies par draugu. Viņš jau kopš piektdienas pazudis un…

-   Tā sakāt jūs. Un es? Man sava āda ir dārga. Ja tā meiča, kas šeit strādāja, ilgi slimos vai nomirs, mani varbūt pieņems te pastāvīgā darbā. Tāpēc pazūdiet no manām acīm! Tikpat labi jūs atsūtījis mans boss, lai pārbaudītu, kā es izpildu man uzticētos pienākumus. Meklējiet savu draugu citur!

9

Braucot taksometrā uz darbu, Tesa aiz izmisuma trīcēja. Viņa centās sevi mierināt, ka paveikusi visu, ko vien varēja. Tā nebija viņas darīšana, ka Džozefs nolēmis aiziet no darba un pazust no visu acīm.

Lai vai kā Tesa centās vest sevi pie prāta, viņa netika vaļā no šķebinošās sajūtas kuņģī. Ja nu Džozefa pazušanai ir kāds sakars ar viņu?

Nemāni sevi, viņa sevi aprāja. Kurš gan aiziet no darba tikai tālab, lai izvairītos no sievietes, kura pārāk uzstājīgi vēlas uzsākt attiecības?

Piedevām Džozefs nav aizgājis no darba. "Truth Video" sekretāre taču skaidri pateica - viņš nav pat piezvanījis, lai paskaidrotu, kāpēc neieradīsies darbā.

Nu un? Tas nenieka nepierāda. Daudzi aiziet no darba, iepriekš to nepaziņojot. Viņi gluži vienkārši vairs neierodas darbavietā.

Tomēr, pēc Tesas domām, Džozefs nebija bezatbildīgs.

Kā tad, tev ari nelikās, ka viņš būtu spējīgs neatnākt uz tikšanos. Neesi taču tik naiva! Tu esi viņu satikusi tikai trīs reizes. Faktiski tev par Džozefu nekas nav zināms. Tu atzini - patiesībā pat pateici viņam -, ka tik dīvainu vīrieti nekad neesi sastapusi. Pat "Truth Video" sekretāre nodēvēja viņu par savādu. Un iespējams, ka tieši tāpēc šis vīrietis tevi tā piesaista.

Tesa iekoda lūpā. Atzīsti vēl kaut ko! Tu esi nobažījusies, jo baidies, ka ar Džozefu noticis kas nelāgs. Tev vislabāk patiktu, ja viņš gulētu mājās tik ļoti savārdzis, ka nejaudātu pat pacelt klausuli. Šāds paskaidrojums nudien būtu mierinājums tavam aizskartajam lepnumam.

Tesa saguma sēdekli.

Kas man uznācis? Vai es no tiesas ceru, ka viņš ir tik slims, ka nespēj piezvanīt?

Taksometra radio atskanēja saspringta diktora balss, vēstot jaunumus par toksiskās gāzes katastrofu Tenesi pavalstī. Trīssimt cilvēku miruši. Astoņsimt smagi ievainoti. Lauki kā nosēti ar tūkstošiem beigtu dzīvnieku un putnu. Meži un tīrumi jau apbrūnē- ja no indīgā mākoņa izdalītā svilinošā, kodīgā slāpekļa. Vairākas valdības aģentūras, to vidū Dabas aizsardzības aģentūra, bija steigšus aizsūtījušas savus izmeklētājus uz šaušaligo notikuma vietu, pavēlēdamas noskaidrot, kāpēc vilciens nogājis no sliedēm. Līdz šim secināts - tā vēstija atbildīga amatpersona, kas vēlējās palikt anonīma, - ka Tenesī dzelzceļa sistēmas niecīgā budžeta apcirpšanas dēļ apkopes brigādēs trūkst darbinieku. Ar dzelzceļa kompānijas īpašnieku nebija izdevies sazināties, tomēr klīda baumas, ka viņš nesen izšķiries no sievas - dēka ar sekretāri viņam bija krietni izmaksājusi - un tas novirzījis viņa domas no svarīgu biznesa lēmumu pieņemšanas. Piedevām tika izteiktas aizdomas, ka apkalpes brigādes priekšnieks cieš no kokaīna atkarības.

Kungs tētīt, Tesa domās iesaucās. Es te lauzu galvu par kādu, iespējams, saslimušu vīrieti, kurš neieradās uz tikšanos, bet planēta tikmēr iet bojā.

Viņas domās ielauzās piesmakusi balss.

-    Ko jūs teicāt? - Tesa izslējās taisni. - Piedodiet, es ne…

-    Kundzīt… - Taksists sašķobīja seju. - Es teicu, ka esam atbraukuši. No jums pienākas četri dolāri.

10

Ar pārsteigumu atklājusi, ka bijusi projām divas stundas, Tesa pulējās visu uzmanību veltīt labojamam rakstam, taču, aizgūtnēm koriģējot pēdējo, visiedarbīgāko rindkopu, viņa pieķēra sevi lūkojamies uz zelta pildspalvu. Atmiņā atausa diena, kad tēvs viņai to bija uzdāvinājis, un Tesa ieprātojās, cik izšķirīga nozīme bija šai pildspalvai brīdī, kad viņa satika Džozefu.

Tesa pēkšņi piecēlās, izgāja no kabineta, pa gaiteni devās garām citu kabinetu durvju rindai un apstājās koridora galā. Pēdējā kabineta durvis bija vaļā. Tikpat spēji viņa juta apņēmību izgais- tam, jo aiz tām redzēja Volteru Trasku, piecdesmitgadīgo tēvišķīgo, korpulento "Earth Mother Magazine" redaktoru, noliekušos pār galdu, berzējam deniņus un šūpojam galvu - šķiet, viņš pārskatīja finansiālos rādītājus.

Tesa pagriezās, lai ietu prom.

Taču Trasks laikam bija sajutis viņas klātbūtni. Pievērsis rūpj- pilno skatienu durvju ailai, viņš pasmaidīja.

-   Sveika, meitenīti Kā klājas?

Tesa neatbildēja.

-    Kas tad nu? Vai kas noticis? - Trasks atzvēlās krēslā un pacēla rokas. - Tu allaž staigā tik priecīgu vaigu. Nevar būt, ka ir tik ļauni. Nāc nu iekšā! Apsēdies! Izstiep kājas un klāj vaļā!

Tesa savilka norūpējušos grimasi un iegāja kabinetā.

-    Kas lēcies? - Trasks sarauca uzacis. - Mokies ap rakstu?

-   Mokos? Jā. - Viņa noslīdēja uz krēsla. - Bet ne ap rakstu.

-   Un tas nozīmē, ka patiesībā… - Trasks savilka uzacis vēl augstāk.

-    Personiskajā dzīvē, - Tesa minstinājās, nespēdama izrunāt vārdus. - Kāds kauns! Laikam jau nevajadzēja…

-   Blēņas. Tieši tāpēc manas durvis allaž ir vaļā. Likstas personiskajā dzīvē mūždien izraisa ķibeles profesionālajā dzīvē. Ja mans darbinieks nav laimīgs, cieš žurnāls. Runā, Tesa! Tu taču zini, ka man patīc. Uzskati, ka izsūdzi man grēkus. Ceru, nav jāpiebilst, ka viss šajā istabā izrunātais ārpus šim sienām neizskanēs. Par to vari būt droša.

Tesa centās nenervozēt. Viņas nelaiķa tēva pagātne bija pierādījusi - iztaujājot jāliek lietā dažas viltības.

-    Es gribēju pavaicāt… Tu zini tās firmas, kas glabā pastu?

Trasks samiedza acis, tā izceļot grumbiņas ap acīm.

-   Glabā pastu?

-   Tām pieder kaut kas līdzīgs pasta abonentu kastītēm. Taču tās neatrodas pasta kantori.

-   Ak tā, tagad es… pasta pakalpojumi. Skaidrs, - Trasks novilka. - Ko tu gribēji zināt?

Tesa juta kuņģi sažņaudzamies.

-    Kas un kāpēc tādus pakalpojumus izmanto?

Trasks paliecās uz priekšu, veltīja viņai pētījošu skatienu un sakārtoja domas.

-   Tas ir atkarīgs no daudz kā, piemēram, firmiņas, kas mēģina kāst naudu, pārdodot preces pa pastu, ieliek reklāmas lielveikalu izdevumu pēdējās lapās un seksa žurnālos. Gribat autentisku Otrā pasaules kara nacistu bajoneti vai piepūšamu anatomiski precīzu lelli dabiskā lielumā? Nosūtiet čeku uz tādu un tādu adresi. Krāpniekam, kas ievietojis reklāmu, pasts pienāk tieši uz tādu kantori. Viņš trīs vai četrus mēnešus nogaida, lidz klienti sāk kļūt nepacietīgi un griežas policijā, un tad ņem kājas pār pleciem ar visu naudu. Protams, nevienam nekādas bajonetes vai piepūšamas lelles netiek.

-   Bet… - Tesa piespieda rokas augšstilbiem. - Kālab jāizstrādā tik sarežģīta shēma? Kāpēc nevar izmantot oficiālo pastkastīti?

-   Tāpēc… - Trasks uzrāva plecus. - Protams, to ir grūti iedomāties, taču - daži, kas izlasa šos sludinājumus bulvārpresē un žurnālos, ir tik gudri, ka saož blēdību, ja firmai, kurai grib nosūtīt čeku, nav adreses, kas izskatās pastāvīga. Piedevām tiem afēristiem draud apsūdzība krāpšanā pa pastu. Par visu vairāk viņi negrib tuvoties pasta kantoriem, kur darbiniekiem var rasties aizdomas, ieraugot simtiem vēstuļu, kas adresētas firmai ar rosinošu nosaukumu - "Otrā pasaules kara kolekcionējamie priekšmeti" vai "Anatomijas studijas mājās".

-    Labi. - Tesa saviebās. - Tas ir loģiski, lai arī derdzīgi. Tomēr jābūt ari citiem iemesliem, kādēļ izmanto šādas kompānijas. - Viņa piepeši atcerējās cirtainās sievietes stāstīto. - Lai izvairītos no tiesu kurjeriem?

-    Re, izprātoji pati. Skaidrs, arī tā var gadīties, - Trasks teica.

-   Tādas kastītes abonē cilvēks, kam draud tiesas pavēste ar uzaicinājumu liecināt tiesā, vai ari tāds, kurš vienkārši izvairās no tiesas prāvas. Vīrietis, kas izvairās no alimentu maksāšanas un nevēlas, lai sieva uzzina viņa pašreizējo adresi.

Tesa pārdomāja dzirdēto un papurināja galvu.

-   Es tomēr… vai tad tiesas kurjers nevarētu pagaidīt, līdz meklētais cilvēks atnāk pēc sava pasta?

-   Tiesas kurjeriem maksā par rezultātiem, - Trasks skaidroja.

-    Viņi zina, ka gaidīt pie pastkastitēm var bezgalīgi - dienām vai pat nedēļām un arī tad… Ja kāds nevēlas tikt atrasts, atliek tikai par nelielu samaksu likt pārsūtīt pastu uz citu kastīti. Liec aiz auss, ir ari likumīgi iemesli izmantot šādu firmu pakalpojumus, nevis noīrēt abonenta kastīti pastā.

Tesa pamāja, likdama Traskam turpināt stāstījumu.

-    Kāpēc tev tas ir tik svarīgi? - Trasks prašņāja.

-    Lūdzu!

-   Labi. Cilvēkam, piemēram, darba jautājumos bieži jāizbrauc no valsts, un viņš neuzticas parastam pastam, baidās, ka tas ne- pārsūtīs viņa pasta sūtījumus. Varbūt viņš dzīvo citā pavalstī, taču juridisku iemeslu dēj viņam vajadzīga darba adrese Ņujorkā. Pastāv arī likumīgas firmas, kas pārdod preces pa pastu, taču nevienam nav noslēpums, ka potenciālajiem klientiem pagaidu pasta abonentu kastīšu numuri izraisa neuzticību. Pamatotu iemeslu ir daudz. Tomēr visā visumā, kā liecina mana pieredze, septiņi cilvēki no desmit izmanto šādu firmu pakalpojumus tāpēc, ka…

-    Viņi negrib, lai kāds uzzina, kur viņi dzīvo.

-   Tieši tā, - Trasks atteica.

Tesa lūkojās uz savu zelta "Cross" pildspalvu.

-    Paldies!

-   Lai nu kāda nelaime tev uzbrukusi… Paklau, meitenīt, es negribu bāzt degunu citu darīšanās, tomēr man nepatīk redzēt tevi tik sapikušu. Tā kā es atbildēju uz tavu jautājumu, atlīdzini man šo laipnību un atbildi uz manējo. Iespējams, man izdosies tev palīdzēt. Kāpēc tev tas ir tik svarīgi?

-    Es… Redzi, nu… Man tapis zināms, ka mans draugs… - Tesa papurināja galvu.

-    "Draugs"? - Trasks vērtējoši atkārtoja. - Tu gribi teikt, ka šis draugs ir vīrietis?

Tesa drūmi pamāja.

-   Tā… - Trasks pieklusināja balsi.

-    Mums bija sarunāts sestdien satikties, taču viņš neatnāca. Un šonedēļ nav ieradies darbā.

-   Tā, - Trasks teica vēl klusāk.

-   Un es gribu noskaidrot iemeslu.

-   Tesa, esi uzmanīga!

-   Man nekas cits neatliek. Ir aizskarts mans lepnums. Man jāzina, kas ar viņu noticis.

-    Bet varbūt… - Trasks nopūtās.

-Jā?

-   Tas ir tikai minējums. Taču pilnīgi pieļauju, ka tu negribēsi to dzirdēt.

-   Stāsti!

-    Ja šis vīrietis negribēja, lai viņu kāds atrod, iespējams, cilvēks, no kura viņš bēg, piekļuvis viņam pārāk tuvu, piemēram, bijusi sieva, kurai viņš nesūta alimentus. Nav izslēgts, ka tavs draugs bija spiests tīt makšķeres.

Tesa iegrūda pildspalvu somiņā.

-     Piedod, ka atrāvu tevi no darba. Paldies, Volter, es jau tā esmu tevi aizkavējusi. Ļaušu tev atgriezties pie darba. - Viņa piecēlās.

-   Nē, Tesa, pagaidi! Es jau solīju, ka mēģināšu palīdzēt. Tu droši vien nezināji, ka, pirms nodibināju "Earth Mother Magazine", es strādāju "The Times", un viena no manām stiprajām pusēm bija māka uziet ziņu avotus, kas vēlējās no mums izvairīties.

-    Kā man šo vīrieti atrast?

-    Pirmais punkts. Ņemot vērā, ka tavs draugs izmanto šādas firmas pakalpojumus, - vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka vēlies viņu atrast? Apdomā labi!

-   Jā, esmu pārliecināta.

-    Vai man būtu jāsecina, ka esi viņā iemīlējusies?

Tesa saminstinājās.

-Jā. Nē. Varbūt. - Viņa norīstījās, kaut kaklā bija sakāpis kamols. - Es esmu pagalam apjukusi. Lai Dievs man palīdz, es zinu tikai to, ka esmu par viņu noraizējusies un gribu būt ar viņu kopā.

-   Atbilde gana tieša. Labi, draudzenīt, es varētu uzmest uz papīra sarakstu ar palīdzīgiem cilvēkiem un vietām, kuras derētu pārbaudīt, taču katru izskatīt būs nogurdinoši un laikietilpīgi, - nemaz nav jāsaka, cik mokoši. Piedevām, būdama lieliska reportiere, tu pati vari tās visas pārbaudīt. Tāpēc aiztaupīšu tev ciešanas un ķeršos pie pēdējā punkta. Atklāšu tev noslēpumu. Ja tu uzticējies man, es uzticēšos tev. Taču - tā kā esmu solījies paturēt tavu atzīšanos noslēpumā, ticēšu tev uz goda vārda, ka tu neizpaudīsi manu noslēpumu. Goda vārds?

-   Goda vārds.

-    Zinu, ka varu uz tevi paļauties. Lūk, iemesls, kādēļ "The Times" aprindās manas spējas sameklēt negribīgus ziņu avotus bija leģendāras.

Trasks uz papīra lapiņas uzkricelēja divus vārdus.

-    Leitnants Kreigs? - Tesa sarauca pieri.

-    Viņš strādā Ņujorkas Centrālajā policijas iecirknī Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļā. Nosauc viņam manu vārdu! Ja viņš atsakās tev palīdzēt, pasaki, ka es liku atgādināt tūkstoš deviņi simti astoņdesmit sesto.

-   Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit…

-   Sesto. Tiesa, šaubos, vai tev viņam tas būs jāatgādina. Leitnants ir man parādā pakalpojumu, un viņš pats apzinās, ka nekad nevarēs to pilnībā atlīdzināt. Ja vien Kreigam nav izdarīta lobotomija, viņš metis visus darbus pie malas un visu uzmanību veltīs tev. Ja ne, dod man ziņu, jo tad es tam zellim nosūtīšu kādas vēstules kopiju un dažas audiokasetes, un varu svēti apsolīt, ka tāds sūtījums uzreiz atsvaidzinās viņa atmiņu.

11

Leitnants Kreigs bija muskuļains, gandrīz četrdesmit gadu vecs gara auguma vīrietis ar pinkainiem matiem, parupjiem, taču glītiem vaibstiem un izteiktām krunciņām vaigos - it kā mute ar spēku būtu iespiesta sejā.

Izdzirdot Traska vārdu, viņš savaikstīja seju vēl nīgrāk.

-   Teicami. Nav vārdam vietas. Pēdējais piliens draņķīgā dienā.

Kreigam mugurā bija saburzīts uzvalks, kas atbilda izmocītajai sejai.

-    Tas dēle ir… Lai nu paliek. Jums nav jāzina mans viedoklis par viņu. Mani izteicieni var sabojāt dienu jums. Ko tas asinssūcējs ieņēmis galvā šoreiz? - Miegdams acis, Kreigs norādīja uz vienkāršu koka krēslu iepretim papīriem nokrautajam rakstāmgaldam.

Tesa apsēdās un mēģināja nelikties ne zinis par telefoniem, kas nemitīgi zvanīja aiz muguras, un izmeklētājiem, kuri runāja, nepārtraucot klabināt datora tastatūras taustiņus.

-    Patiesībā… - Viņa sēdēja kā sapīta, mutē jautās žults garša. - Volters, tas ir, misters Trasks, no jums negrib neko.

Kreigs aiztaisīja vienu aci un piemiedza ari otru.

-    Kādēļ viņš paģērēja, lai jūs nosaucat viņa vārdu?

-   Laikam gan tāpēc, ka… - Tesa ieķērās krēsla paročos. Rokas drebēja pārāk stipri. - Viņš cerēja, ka jūs man varētu palīdzēt.

Kreigs iesmējās dzedrus, asus smieklus, kas vairāk atgādināja kāsu.

-    Es taču kalpoju sabiedrībai. Bez jokiem. Es nudien esmu uzticams civilierēdnis. Bagāts vai nabags, jauns vai vecs, vīrietis vai sieviete, baltais, melnais, meksikānis, kristietis, ebrejs vai musulmanis - es nevienu neaizmiršu? - visu rasu pārstāvjiem, visām ticībām piederīgajiem, visiem, kas ienāk šajā birojā, es pievēršu pilnīgu, nedalītu uzmanību. Ja vien, protams, tie nav politiķu radinieki - tad es no tiesas lecu taisni un nostiepjos kā stīga. - Leitnants atkal iesmējās un negaidot patiešām ieklepojās. - Sasodītā alerģija! Labs ir, jums vajag manu palīdzību, un jūs atsūtīja Volters. Ko varu jūsu labā darīt?

Tesa pacēla skatienu pret griestiem.

-    Nekaunieties, lai tas būtu kas būdams. Ticiet, man ir gadījies dzirdēt pilnīgi visu un vēl mazliet.

-    Negribētu gluži teikt, ka es kaunos, - Tesa sacīja.

-    Bet…?

-    Vienīgi… Atnākusi šeit, es vairs neesmu pārliecināta… Ziniet…

-    Tā, tūlīt būs seši. Sešos man beidzas dežūra. Kādēļ jūs gribējāt mani satikt?

-    Vēl pirms dažām stundām tas šķita ārkārtīgi nopietns gadījums. Taču iesaistīt policiju…

-    Es, bez šaubām, saprotu. Nopietni gadījumi cits no cita atšķiras, - sacīja Kreigs. - Ticiet man uz vārda - mans pienākums ir saskatīt atšķirību, ja jau esat atnākusi, jūs mierīgi varat pastāstīt, kāpēc tā žņaudzījat krēsla paročus. Kundzīt, izmantojiet savu nodokļos samaksāto naudu. Izkratiet sirdi! Pa galvu jums te neviens nesitīs.

-   Jūs varat likt manīt, ka šķiežu jūsu laiku.

-    Maz ticams, - Kreigs atteica. - Vaļsirdīgi runājot, es esmu sajūsmināts par cilvēkiem, kas šķiež manu laiku. Es gūstu milzīgu apmierinājumu, paziņojot nodokļu maksātājiem, ka viņu raizes ir veltīgas. Palūkojieties uz to tā! Pilnīgi iespējams, ka pēc mūsu sarunas jūsu prāts būs mierīgs un naktī varēsiet gulēt saldi.

Tesa juta, ka kuņģis savelkas čokurā.

-    Pieņemsim, ka manis stāstītais draugam var radīt nepatikšanas ar…

-    Likumu? Darīsim tā - vispirms apspriedīsim jūsu likstas un tad izlemsim, ko darīt. Ja pareizi saprotu, Volters jūs nosūtīja ar nolūku apdzēst ugunsgrēku, nevis sabangot ūdeņus. Ja vien iespējams, nejauksim te iekšā likumu. Es gan nevaru to apsolīt. Es teicu - ja vien iespējams.

Tesa pamāja un pārsteigta nosprieda, ka leitnants viņai iepaticies.

-     Labi, es mēģināšu. - Viņa izbrīnījusies atlaida paročus. - Es pazīstu kādu vīrieti…

Viņa uz mirkli apklusa.

-    Turpiniet! - Kreigs aizrādīja.

Smalkjūtīgi pamudināta, iemalkojusi palūgto kafijas tasi, Tesa pēdīgi pabeidza stāstījumu.

-    Labi. - Kreigs nolika pildspalvu. - Pat labāk. Iespaidīgi. Teicams apraksts. Galu galā jūs strādājat Voltera žurnālā, tāpēc varu nešaubīgi pieņemt, ka esat prasmīga reportiere, kas apveltīta ar brīnišķīgu atmiņu. - Leitnants pārlaida skatienu savām piezīmēm. - Jā. Pelēkas acis. Ārkārtīgi neparasti… Un pēdējo reizi jūs viņu redzējāt piektdien?… Un viņš izmanto pasta uzglabāšanas firmas pakalpojumus?… Un darbavietā nav viņa mājas tālruņa numura?… Un viņam ir paradums satrauktam lūkoties apkārt?

-Jā.

-   Ja neiebilstat, uzdošu vel vienu, nē, divus jautajumus.

-   Un tie būtu? - Tesa jutās nogurusi.

-   Kāda ir jūsu mājas un darba adrese? Un tālruņa numuri?

Kreigs visu pierakstīja.

-    Pēc pāris dienām es sazināšos ar jums.

-   Tas ir viss? Jūs sazināsieties?

Kreigs atkal ieklepojās.

-   Jūs iedomājaties, ka es strādāju ar kristāla bumbām vai iztaujāju mirušo garus? Pirmām kārtām man jāzvana uz slimnīcām, uz morgu.

-   Uz morgu?

-Jūs ne uz bridi…

-   Es centos tādu varbūtību nepieļaut.

-   Bet tāda iespējamība pastāv. Un mēs ar to sāksim. Protams, ir arī citas iespējamības, citi iemesli pazust. Jūs mani nostādāt neveiklā… Bet vienmēr taču…

-Kas?

-    Pastāv ceriba. - Kreigs sakārtoja mapes uz galda. - Tomēr sirdsapziņa mudina mani jūs brīdināt…

-   Par ko?

-   Ja vīrietis nemitigi raugās visapkārt… - Kreigs piecēlās kājās. - Lai nu paliek. Mēs vēl parunāsim.

-   Piepeši man vairs to negribas… - Tesa arī piecēlās.

-   Jā, tā mēdza sacīt mana bijusī laulene. Tomēr mēs vēl parunāsim. Un drīz, to es apsolu. Taču pagaidām iesaku noskatīties kādu filmu, piedzerties - darīt visu, lai atslābinātos un mierīgi iemigtu.

12

Tesa reti dzēra, un šķita, ka nav piemērots bridis paļauties uz alkoholu, toties ilga pelde baseinā un piecpadsmit minūtes saunā viņu tiešām nomierināja, atslābināja mezglā savilktos muskuļus. Deviņos pārradusies mājās, Tesa jutās tik izmocīta, ka, notiesājusi mazliet salātu, likās gultā. Taču prāts nespēja atslēgties. Viņa nemitīgi atsauca atmiņā, vēlreiz izdzīvoja tās dienas satraucošos notikumus. Džozefs… Kas ar viņu noticis?

Kādēļ viņš tik strikti sargāja savu privāto dzīvi?

Kad zvanīs leitnants Kreigs?

Saspringusi Tesa centās lasīt, taču nespēja uztvert ne vārda no Ēnas Bītijas jaunā romāna. Viņa ieslēdza televizoru un bez mitas mainīja kanālus, nespēdama paciest samocīti jautros spriedelējumus šķietami nebeidzamajā sarunu šovu straumē. Tikai pēc diviem naktī Tesai beidzot izdevās aizmigt, tomēr sapņi nenesa kāroto mieru.

Trešdienas rītā Tesa ieradās darbā ar galvassāpēm, un pat aspirīna tabletes nelīdzēja. Pūlēdamās neņemt vērā sāpes, viņa mēģināja visu uzmanību veltīt jaunajam darbam - rakstam par pārlieku apjomigu herbicīdu un pesticīdu izmantošanu Vidusrietumu fermās un neseno atklājumu, ka šīs indes ir izsūkušās cauri augsnes slāņiem un šobrīd satraucošos daudzumos atrodamas vairāku pilsētu ūdensapgādes sistēmās. Ikreiz, kad iezvanījās tālrunis, viņa metās pacelt klausuli, cerēdama izdzirdēt Džozefa balsi, tomēr baidoties no tā, ko izdzirdēs, ja sarunas biedrs būs nevis Džozefs, bet gan…

-    Mis Dreika?

-    Es klausos. - Tesa saviebās, pazīstot čerkstošo balsi.

-   Zvana leitnants Kreigs.

-    Jā? - Ar vienu roku Tesa saspieda ciešāk klausuli, ar otru masēja sāpēs pulsējošo pieri.

-     Biju solījies zvanīt, cik drīz vien varēšu, - teica leitnants. - Vai jūs varat izskriet no darba un šur tur aizbraukt kopā ar mani?

Tesai sareiba galva, viņa aizvēra acis.

-   Mis Dreika?

-    Lūdzu, sauciet mani par Tesu! - Vakar Kreigs nebija izrādījis, ka viņas uzvārds ir pazīstams, acīmredzot nebija saskatījis saistību ar viņas tēvu. Negribēdama sarežģīt attiecības, Tesa nevēlējās, lai leitnants saredz šo saistību, - un tas varēja notikt, ja viņš pietiekami bieži uzrunās viņu uzvārdā. - Vai esat kaut ko atklājis?

-   Mēs varētu to apspriest pa ceļam automašīnā. Vai varam tikties pēc piecpadsmit minūtēm? Vai varbūt tas būs par ātru? Gaidīšu jūs pie biroja ēkas.

-    Labi. - Tesai sažņaudzās kakls. - Protams!

-   Nemeklējiet policijas mašīnu! Lai jūs nebiedētu, atbraukšu automobilī bez atšķirības zīmēm. Gaidiet ielas malā!

Tesa nolika klausuli un notrīsēja.

Izgājusi no ēkas, viņa nemierpilna klīda pa rosīgo, trokšņaino, kodīgu izplūdes gāzu pārpildīto ietvi. Pēc desmit minūtēm - tieši laikā - viņai iepretim apstājās brūns "Chrysler", un leitnants ar mājienu lūdza viņu sēsties mašīnā.

Tiklīdz Tesa bija apsēdusies un piesprādzējusies, Kreigs manīgi atrada nelielu spraugu satiksmes plūsmā un izstūrēja uz ielas.

-   Tātad? - Tesa nopētija viņa seju, pūloties nolasīt domas.

Druknais leitnants nokāsējās.

-    Derdzīgais kakls. Ārsts baidās, ka man varētu būt astma. Nav brīnums, ja jādzīvo tik pretīgā gaisā.

-   Jūs izvairāties no mana jautājuma.

-   Es tikai risinu sarunu. Nekad nenāk par ļaunu būt laipnam. Labi, lieta tāda - man ir labi jaunumi un, iespējams, ari slikti.

-   Jādomā, man būtu jāatbild, ka vispirms gribu dzirdēt labās ziņas, - Tesa atteica.

-   Tieši tā. Un ari tas nenāk par ļaunu. - Mašīna nogriezās no Brodvejas un devās pa Trīsdesmito ielu austrumu virzienā. - Es pārbaudīju visas slimnīcas. Nekad nevar zināt - ja nu jūsu draugs ir iekļuvis avārijā vai viņu notriekusi automašīna; varbūt viņš pārcietis sirdslēkmi, trieku vai ko tamlīdzīgu un patlaban atrodas komā. Ja viņam nebija līdzi kabatas portfeļa, slimnīcas personāls nevarēja identificēt cietušā personību.

-   Un, tā kā tās ir labās ziņas, es pieņemu, ka slimnīcās jūs manu draugu neatradāt, - Tesa sacīja.

-    Ir pacienti komā, taču neviens neatbilst jūsu aprakstam.

-   Ari tas ir zināms mierinājums.

-    Nav teikts. - Kreigs pacēla roku no stūres. - Es pārbaudīju slimnīcas tikai pilsētā un ap to. Ja jūsu draugs nedēļas nogalē devies, piemēram, uz Ņūdžersiju, Pensilvāniju vai pat Konektikutu, patiešām iekļuvis avārijā un tagad atrodas komā, tad par to uzzināt nebūtu iespējams. Mūsdienās gandrīz visus datus ievada datoros, taču pat tādā gadījumā paiet zināms laiciņš, līdz piekļūst citu pavalstu slimnīcu datu bāzēm. Starp citu, es uzdevu vienam mūsējam pie tā pastrādāt. Tomēr man ir nojauta - iekšējā balss saka man -, ka šajā virzienā meklēt ir velti. Ņemiet vērā, tas nav solījums. Tikai…

-   Priekšnojauta. Es redzu un augstu vērtēju jūsu kvalifikāciju.

-   Mūsu darbā piesardzība noder, - Kreigs sacīja. - Pirms daudziem gadiem es guvu sāpīgu mācību - reti apstiprini, reti noliedz. Ļaudis bieži vien neklausās manis stāstītajā - viņi dzird to, ko grib dzirdēt, un vēlāk paziņo, ka esmu iedvesis cerības, lai gan…

-    Es esmu reportiere un zinu, kas ir piesardzīgi paziņojumi. Lūdzu, turpiniet! - Tesa attrauca. - Ar lielu nepacietību gaidu otro jaunumu. Ziņas, kas varētu būt sliktas.

-Jā, nu… - Sedans apstājās nekustīgā satiksmes plūsmā Trīsdesmitās ielas šaurībā. Nedaudz tālāk pārpildītā krustojumā ar Leksingtonas avēniju policists virzīja automašīnu straumi gar saplīsušu picas kurjera busiņu. - Nolēmu ķerties pie morga.

-Tad tāpēc mēs, liekas, dodamies Pirmās avēnijas virzienā?

Kreigs sarauca pieri, acīmredzot nesapratis.

-   Ja mēs turpināsim braukt šajā virzienā, nonāksim pie Ņujorkas universitātes Medicīnas centra, - Tesa stāstīja. - Krustojumā ar Trīsdesmito ielu atrodas Medicīniskās ekspertīzes birojs.

-    Bet es tā biju cerējis jūs sagatavot! Jā, tieši turp mēs dodamies. Nedēļas nogalē, pirmdien un otrdien tieslietu medicīnas ekspertus apciemojuši vairāki nepazīti viesi. - Kreigs palūkojās uz priekšu, mašīna sakustējās, pakļaujoties satiksmes regulētāja norādēm, un apbrauca krustojuma vidū apstājušos picas busiņu. - Lielākā daļa līķu neatbilda jūsu sniegtajam drauga aprakstam. Tomēr daži…

-Jā?

-   Slīkonis, kas izzvejots no Hudzonas. Garums sakrīt, aptuvenais vecums arī. Tāpat ķermeņa uzbūve, ja neņem vērā līķa uz- pūšanos. Negribētos ieslīgt baigos sīkumos.

-   Mani nav viegli satriekt, leitnant. Es nesen apmeklēju Etio- piju, kad tur plosījās bads. Esmu redzējusi gana daudz… pārāk daudz… liku.

-Ticu. Nešaubos, ka tas bija briesmigi. Es tikai vēlos jūs sagatavot. Pastāv iespēja, ka šādus līķus jūs nebūsiet redzējusi. Ar slīkoņiem nelaime tāda, ka ūdens izšķīdina acis, un mēs nevaram noteikt, vai to krāsa bijusi zaļa, zila vai - šajā gadījumā - pelēka. Šķērsieliņā atrasts narkomāns, kas pārdozējis heroīnu.

-   Džozefs nelieto narkotikas. - Lai nezaudētu cerību, Tesa ietiepīgi lietoja tagadni.

-   Tā tas var būt, taču to ne vienmēr iespējams viegli noteikt. Kā jūs jau minējāt, jūsu draugam bija paradums glabāt noslēpumus. Šā narkomāna apraksts atbilst jūsu drauga aprakstam. Vienīgi acis - arī to krāsu nebūs iespējams noskaidrot. Žurkas tās izēdušas.

Tesa iekšēji sarāvās.

-   Skaidrs…

-Ja jūs esat tik apņēmīga, kā likāt manīt vakar…

-   Esmu gan.

-   Es varētu parādīt fotogrāfijas. Tā ir parastā procedūra un nav tik satriecoša. Nelaime tāda, ka fotogrāfijas gan atstāj visai spilgtu iespaidu, tomēr tās nesniedz tik pilnīgu priekšstatu kā… Kad līķim ir sakropļota seja, nereti cilvēku ir visnotaļ grūti identificēt. Vai jūs?… Drausmīgs jautājums. Vai jūs esat ar mieru aplūkot…

-   Līķus? Jā. - Tesa nodrebinājās. - Sava drauga labā esmu ar mieru to darīt.

13

Kaut arī Tesai reportieres darbā bija nācies būt visdažādākajās vietās, viņa ne reizi nebija iegājusi Ņujorkas morgā. Ar bailēm viņa atsauca atmiņā filmās redzēto: milzīgu saldētavu, tērauda skapi ar daudzām durtiņām; darbinieks atvāž lūku un izslidina ar palagu apklātu mironi. Taču Kreigs aizveda viņu pa gaiteni uz nelielu istabu, nostādīja pie liela loga, aiz kura atradās šahta ar slīdošiem plauktiem, un pa tālruni nodeva rīkojumus, tad nolika klausuli un paskaidroja:

-    Lai ietaupītu laiku, es piezvanīju iepriekš. Personāls ir visu sagatavojis. Tesa, vēl nav par vēlu pārdomāt.

-    Nē. Man tas ir jādara. - Viņa trīcēja neziņā par to, kas notiks, un centās uzmundrināt sevi.

Pēc brīža iedūcās motors. Tesa sarāvās un bažīgi vēroja, kā troses ritinās un augšup slīd platforma. Kad tā apstājās iepretim logam, viņas skatienam pavērās uztūkuši svina krāsas seja ar apmiglotām acīm. Likās, ka līķa āda tūlīt, tūlīt noslīdēs no vaigu kauliem, - kaut ari tā bija pelēka, Tesai tā atgādināja ieplaisājušu, nolobījušos, pārvārītu tomātu. Viņa aizgriezās, juzdama nelabumu.

Kreigs maigi aizskāra viņas plecu.

-   Jā, saprotu. Ja vien tas ir mierinājums - es šeit esmu bijis neskaitāmas reizes, un tomēr ikreiz man sametas šķērmi.

Tesa cīnījās ar uzmācīgajām kuņģa spazmām.

-   Paldies! Es laikam… - Viņa dziļi ieelpoja. - Laikam jau būs labi. Acīmredzot neesmu tik stipra kā…

-   Neviens nav. Dienā, kad pieradīšu aplūkot tik baismīgus līķus, es aiziešu no šā darba.

-   Palags aizklāj visu līdz pat zodam. Tas tādēļ, lai nosegtu sekcijas šuves?

-   Jā. Skats jau tāpat ir pietiekami baiss… - Kreigs paminstinā- jās. - Tas ir viņš? Jūsu draugs?

Tesa papurināja galvu.

-   Jūs skaidri zināt? Līķis tik ilgu laiku peldējis ūdenī, ka seja ir izkropļota. Iespējams, jūs nevarat…

-   Vaibsti ir gana labi saskatāmi. Es Džozefu pazītu, un tas nav viņš.

-   Droši vien tas jums ir zināms atvieglojums, - Kreigs neveikli atteica.

-    Pagaidām viss rit labi. - Tesai šķita, ka viņa ir viscaur mikla.

-   Pagaidām. Tur jau tā nelaime. Diemžēl šis nav vienīgais. Jūs domājat, ka spēsiet…

-   Pasteigsimies, lai varam pabeigt.

Kreigs pacēla klausuli un deva rīkojumu.

Atkal iedūcās motors. Novērsusies no loga, Tesa iztēlē redzēja, ka platforma nolaižas un līķis pazūd skatienam.

-    Vai es varu…

-Jā. Vairs nav redzams. Varat pagriezties.

Tesa lēnām pagriezās. Ceļi ļodzījās. Elpa kļuva aizvien straujāka. Platforma cēlās augšup, un, izdzirdējusi dūkoņu, viņa sarāvās. Uzmācās reibonis, viņa sakopoja visus spēkus un piespieda sevi nopētīt nākamo līķi, kas gulēja viņpus logam.

Kreigs bija brīdinājis, ka žurkas tam izgrauzušas acis, taču viņa nebija gatava aplūkot citus grauzēju nodarītos postījumus. Ari lūpas bija noskrubinātas tā, ka bija redzami zobi, - likās, ka līķis smīn. Deguna nebija, tā vietā rēgojās divi groteski robiņi. Vaigos bija robainas plaisas, pazodē izplēsts ovāls caurums, gluži kā vēl viena mute un…

Tesa apcirtās.

-   Sakiet, lai ved prom!

Ausīs skaļi dunēja, taču viņa tik un tā sadzirdēja Kreigu bilstam dažus vārdus klausulē. Pēc brīža kā apžēlodamās iedūcās platforma.

Kreigs atkal maigi pieskārās viņas rokai. Tesa juta, ka leitnants gaida, manija, ka viņš vilcinās, jūt nemieru un pūlas izdomāt kādu līdzjūtīgu piezīmi, pirms būs jāvaicā, vai…

-    Nē, tas nav Džozefs. - Tesa drebēja. - Piere ir pārāk šaura. - Viņa ievilka elpu. - Mati ir tikpat gari, taču celiņš ir labajā pusē, nevis kreisajā. Paldies Dievam, tas nav Džozefs!

-    Nāciet šeit! Apsēdieties!

-   Gan es atgūšos.

-    Protams. Tomēr jūs esat bāla. - Kreigs pieveda viņu pie krēsla. - Nāciet atpūtieties! Sēdieties!

Tesa paklausīja, atspiedās pret atzveltni, aizvēra acis un juta virs uzacs sviedru lāsiti.

-    Tas ir viss? - Viņas balss bija pārtapusi čukstā. - Braucot šurp, jūs minējāt tikai divus līķus. Es gribu uzzināt vairāk par savu draugu, taču, zvēru pie Dieva, ceru, ka vairāk nav.

Kreigs neatbildēja.

Tesa lēnām nervozi atvēra acis.

Kreigs nodūra galvu.

-    Kas ir? - Tesa izmocīja.

Kreigs sašķobīja lūpas.

-    Runājiet! - Tesa sarauca pieri. Balss atguva spēku. - Vai ir citi? Jūs… Ko jūs no manis slēpjat?

-… Ir vēl viens.

Tesa smagi nopūtās.

-    Tomēr nedomāju, ka šis upuris būs pazīstams. Vismaz ne šādi. Būs vajadzīgi kaulu rentgena apskati, stomatoloģiskās kartes un… - Kreigs noplātīja rokas, nejuzdamies ērti. - Viņš ir apdedzis, gandrīz viss ķermenis un īpaši seja. Nezinu, vai būtu jēga… Es nudien šaubos, vai jums būtu tas jāredz.

-   Tīk bezcerīgi?

-   Katrā ziņā ļaunāk, nekā jūs nupat redzējāt. Pēc manām domām, šā līķa apskate panāks vienīgi to, ka jums kļūs pavisam nelabi.

-    Vairāk nekā šobrīd?

-   Jā, tā var teikt. - Kreigs novaikstījās.

Tesa apsvēra sacīto un ar atvieglojumu noteica:

-   Jūsu viedoklis ir skaidrs. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai uzzinātu, kas noticis ar Džozefu, tomēr, ja…

-    Es šo mirušo pieminēju vienīgi tāpēc, ka… - Kreigs atkal blenza grīdā.

-   Jūs vēl aizvien kaut ko slēpjat.

-   Viņa nāves vieta.

Tesa juta, ka viņai kuņģī ieurbjas baiļu tārps.

-   Nāves vieta? Ko jūs ar to gribat sacīt, leitnant?

-Jūs minējāt, ka jums bija sarunāts tikties ar Džozefu sestdienas rītā.

-Jā. Un tad?

-   Jūs gribējāt kopā paskraidīt.

-   Tā tas bija. - Tesa iztaisnoja muguru.

-    Augšējā īstsaidā. Karla Šurca parkā.

-    Nolādēts! Es prasīju, ko jūs ar to gribat teikt, leitnant?

-   Tieši tur sestdien trijos naktī atrada mirušo. Karla Šurca parkā.

-    Dievs tēvs! Kā viņš…? - Tesa pietrūkās kājās.

-            Sadedzis? Pagaidām īsti nezinām. Iespējams, mirušais ir klaidonis, kas gulējis parkā. Parku slēdz vienos naktī un apstaigā tikai policijas patruļas, taču dažkārt klaidoņi tur ielavās un noslēpjas. Upuris apliets ar benzīnu un aizdedzināts. Sekcijā atklāts, ka viņš gājis bojā liesmās, nevis no naža dūriena vai šāviena brūces, - reizēm līķus sadedzina, lai slēptu citu ieroču pēdas. Drēbes ir pilnībā sadegušas, tāpēc nevaram noteikt, vai viņš patiešām bijis klaidonis, taču, kā mēs zinām, palaikam puikas izklaidējas, atrodot guļošus bezpajumtniekus un pielaižot viņiem uguni. Tas rajons, netālu no mēra mājas, gan ir samērā mierīgs, bandas lielākoties klaiņo tālāk ziemeļos un rietumos. Šā vai tā, nupat izklāstītā versija sakrīt ar mums zināmajiem faktiem.

-   Bet vai jūs pats ticat tai versijai? Jūs nebūtu pieminējis šo mirušo, ja vien nedomātu, ka pastāv iespēja… - Tesa tikai ar grūtībām pabeidza teikumu, -… ka tas ir Džozefs.

-   Es vienīgi norādu uz kopsaucēju.

-    Karla Šurca parks.

Kreigs pamāja.

-    Bet tikpat labi tā var būt sakritība. Jūsu draugs nebija bezpajumtnieks. Ko gan viņš būtu darījis parkā trijos naktī? īpaši tajā naktī.

-    Kas sestdienas naktī bija tik neparasts?

-   Svētdien lija - vai atminaties?

-Jā.

-    Negaiss sakās aptuveni divos naktī. Pat ja jūsu draugs nevarēja iemigt un nolēma pastaigāties, vai būtu saprātīgi pieņemt, ka viņš, redzot tādu lietusgāzi, būtu izgājis no mājas? Pat ja viņš tomēr izgāja, kādēļ gan viņš nogrieztos no ielas un pārkāptu pāri žogam, lai iekļūtu parkā, kas naktī slēgts? - Kreigs paraustīja plecus. - Ja pieņemam, ka ticama ir pirmā versija - parkā ielavījies bezpajumtnieks, lai atrastu patvērumu, viņu uzgājuši puikas un aizdedzinājuši -, nav jāmeklē atbildes uz šādiem jautājumiem.

-   Tā vai citādi, man nav izvēles. - Tesa iekoda lūpā.

-    Kā, lūdzu?

-    Man jāapskata tas līķis, man jāpārliecinās, ka tas nav Džozefs. Citādi es neradīšu mieru.

-    Es runāju nopietni. Tas ir vēl briesmīgāks nekā iepriekšējie.

-    Lūdzu, leitnant!

Kreigs viņu nopētīja.

-   Mēs varam rast kompromisu?

-    Es… - Tesa norīstījās. - Es nesaprotu.

-   Es apbrīnoju jūsu lojalitāti pret draugu. Jūs varētu būt saudzīga pret sevi un šoreiz aplūkot tikai fotogrāfijas. Tā kā vizuālā identifikācija ir praktiski bezcerīga, nebūs nekādas atšķirības, un jūs tik un tā varēsiet atvieglot dvēseli.

Tesa domīgi, drūmi māja ar galvu.

-   Tūlīt atgriezīšos, - Kreigs sacīja.

Palikusi istabā viena, Tesa gaidīja, nervozi šaudīdama skatienu uz logu, atminēdamās šausmu pilno ainu, kuru aiz tā bija redzējusi, un pārdomāja, vai var būt vēl drausmīgāka…

Leitnants Kreigs atgriezās telpā, nesdams rokā mapi. Viņš to atvēra un saminstinājās.

-    Atcerieties, uguns izkropļojusi lielāko daļu ķermeņa, īpaši seju. Tā būtu izkropļojusi visu ķermeni, taču, kā var spriest, upurim pieticis spēka aizskriet līdz ūdens peļķei. Viņš tajā izvārtījās un nodzēsa liesmas. Un tikai tad nomira.

Tesa pasniedzās, satvēra mapi un lēnām izņēma sešas papīra lapiņas - otrādi apgrieztas fotogrāfijas. Pēc īsas atelpas sasprin- gusi viņa pagrieza pret sevi pirmo fotoattēlu.

Un ieelsās.

Tas, kas reiz bijusi galva, tagad atgādināja cepeti, apdegušu, apsvilinātu, pārogļojušos, nomelnējušu un…

-   Mans Dievs! - Tesa novērsa skatienu, taču groteskā sakropļojuma aina palika gluži kā iekalta prātā. Uz čulgainās galvas nebija matu, tajā nebija saredzami vaibsti, nekas tajā nekādā ziņā neatgādināja Džozefa glīto seju. No tumšajiem, apgruzdējušiem vijumiem izspraucās kvēpu klāts kauls…

-   Leitnant, piedodiet, ka jums nenoticēju. - Viņas balss drebēja.

-   Tā, ļaujiet, es… Nav jēgas turpināt šo spīdzināšanu. - Kreigs pastiepa roku, lai paņemtu fotogrāfijas.

Tesa sparīgi papurināja galvu.

-   Es pati to sāku, un es…

Viņa apgrieza otrādi nākamo fotoattēlu. Arī tajā bija galva, tikpat riebīgs skats. Viņa ātri nolika to malā. Vēl četras. Nevelc garumā, viņa sev pavēlēja.

Tesa nebija gatava nākamajam fotoattēlam. Līķa galva bija līdz pat zodam pārsegta ar palagu. Taču tagad viņa viebdamās skatīja kailu, gandrīz pilnībā apdegušu cilvēka ķermeni pilnā augumā. Uguns bija saudzējusi tikai kājas zem ceļgaliem un kreiso roku zem elkoņa. Cīnīdamās ar nelabumu, Tesa nespēja atraut skatienu no garajām šuvēm, kas stiepās no iegurņa līdz krūškurvim un tad sadalījās divās daļās, izveidojot burtu Y, - tās bija izveidojis patologs pēc līķa sekcijas.

Ilgi es to vairs neizturēšu, Tesa klusībā novaidējās un trīcošām rokām apgrieza otrādi vēl vienu fotogrāfiju. Lai kādas šausmas viņa ar bailēm iztēlojās, tomēr šoreiz atklāja - un atvieglota nopūtās -, ka redz līķa neapdegušo kreiso kāju un pēdu. Pateicos Tev, Dievs! Kaut nu… Viņa pagrieza pret sevi priekšpēdējo fotoattēlu un vēlreiz atvieglojumā strauji nopūtās, veroties uz līķa neapdegušo labo kāju un pēdu.

Palikusi vēl viena.

Vēl viena fotogrāfija.

Kaut nu man laimētos, Tesa paguva iedomāties.

Laimējās.

Tomēr arī neveicās. Lai gan beidzamā fotogrāfija nebija pārlieku briesmīga (ņemot vērā loģisko secību, bija paredzams, kas tajā būs skatāms - neapdegusī kreisā roka zem elkoņa), kaut kas tajā saistīja uzmanību.

Piepeši atmiņā pazibēja saruna ar Džozefu delikatešu kafejnīcā pagājušās piektdienas pēcpusdienā.

-   Mēs varam būt tikai draugi.

-Es īsti nesaprotu…

-    Es gribēju teikt - mēs nevarēsim būt mīļākie.

Viņa vaļsirdība Tesu bija izbrīnījusi.

-   Paklausieties, es taču jūs nebildināju, - Tesa bija atbildējusi. - Vai tad es jūs vedināju kāpt gultā ar mani?

-    Es saprotu, jūsu uzvedība nudien ir nevainojama. - Džozefs bija pasniedzies un maigi aizskāris viņas plaukstu. - Man nebija padomā jūs apvainot vai apkaunot. Vienīgi… manai dzīvei piemīt dažas zināmas īpatnības, kuras jūs nesapratīsiet.

Kamēr viņš to bija teicis, Tesa bija paskatījusies uz viņa plaukstas virspusi, kreisās plaukstas, ko Džozefs bija uzlicis uz viņas rokas.

Un tieši tāpat Tesa šobrīd lūkojās - nē, kā piekalta blenza - uz kreisās plaukstas virspusi fotogrāfijā.

Sajūta bija tāda, it kā viņa būtu norijusi ledus gabaliņus, it kā kuņģis būtu piebāzts pilns ar saltiem…

Pār lūpām paspruka aizžņaugts gārdziens. Viņa atkrita krēslā, ar mokām atrāva skatienu no fotoattēla un, bridi pacīnījusies ar sevi, uzrunāja Kreigu:

-   Tas ir viņš.

-   Ko? - Kreigs izskatījās pārsteigts. - Bet kā jūs varat… Līķis ir tik…

-   Piektdien mēs kopā ēdām pusdienas. Džozefs aizskāra manu roku. Atceros, ka uz viņa kreisās plaukstas virspuses bija rēta - īpatnēja, robota rēta. - Sirdij pamirstot skumjās, Tesa gurdi norādīja uz fotogrāfiju. - Tāda pati kā šī rēta uz kreisās rokas. Viņš ir miris. Mans Dievs, Džozefs ir…

-    Parādiet! - Kreigs satvēra fotogrāfiju. Tesa nelaida to vaļā, it kā izmisīgi turēdamās pie Džozefa. Leitnants maigi atlocīja viņas pirkstus un rūpīgi izņēma fotogrāfiju viņai no rokām, uzmeta drūmu skatienu fotoattēlam un pamāja. - Jā. Veca rēta. Bieza, tātad brūce bijusi dziļa. Ja man kāds būtu to pastāstījis, es būtu jums to pateicis. Jums tiktu aiztaupītas mokas un nebūtu jāapskata pārējie attēli. - Viņš pacēla fotogrāfiju tuvāk acīm. - Tā nav naža dūriena rēta - pārāk robaina. To varbūt iegriezusi pudeles lauska vai dzeloņstieple, vai ari… Tesa, jūs esat pārliecināta?

-   Es redzu viņa roku uz manējās tikpat skaidri kā šo fotogrāfiju. Es nevaru salīdzināt abas rētas. Tomēr… Es atdotu visu, lai tās nebūtu vienādas… Es esmu pārliecināta. Abas rētas ir identiskas. Tas ir Džozefs. Džozefs ir… - Tesa juta, ka ausis un kuņģi ieskauj bieza, neredzama siena, visbiezākā veidojās ap sirdi. Viņas balss noklusa. Tesu piepeši bija pārņēmis stingums. - Miris. Džozefs ir…

-   Tesa, man gaužām žēl.

-   Miris.

14

Morga pazemes autostāvvietā Tesas gaita kļuva aizvien grīļīgāka. Viņa tik tikko manīja, kā Kreigs palīdz viņai iesēsties automašīnā, tad apgāja tai apkārt un apsēdās pie stūres. Viņa ar pūlēm pārvilka pāri drošības siksnu un gandrīz nejuta, ka Kreigs palīdz to piesprādzēt. Ar neko neredzošām acīm Tesa lūkojās uz izplūdušajām mašīnu aprisēm blāvi apgaismotajā autostāvvietā.

Visbeidzot Kreigs iekāsējās un pārtrauca klusumu.

-    Kurp lai jūs vedu? Uz mājām? Pēc tādiem pārdzīvojumiem… Jūs drebat. Neiesaku šodien atgriezties darbā.

Tesa pagriezās pret viņu, samiedza acis un tikai tagad īsti apzinājās viņa klātbūtni.

-   Mājas? Darbs?

Viņa sakrustoja trīcošās rokas un piespieda tās cieši pie krūtīm, mēģinot apvaldīt drebuļus.

-    Vai jUs… Tas izklausīsies… Vai jūs izpildīsiet manu lūgumu?

-    Es jau soliju palīdzēt, kā vien spēšu.

-    Aizvediet mani turp, kur viņš gāja bojā.

-   Uz parku? - Kreigs sarauca uzacis.

-Jā.

-    Bet kādēļ gan jus…

Tesa vēl ciešāk piespieda rokas pie krūtīm un sarāvās.

-   Lūdzu!

šķita, ka Kreigs grib kaut ko teikt. Tomēr viņš atkal noklepojās, pagrieza aizdedzes atslēgu un ielika ātrumā. Automašīna izbrauca no autostāvvietas, izslīdēja uz Pirmās avēnijas un traucās pa vienvirziena ielu uz ziemeļiem.

-    Paldies! - Tesa bilda.

Kreigs paraustīja plecus.

-   Rīt no paša rīta es katrā ziņā pastāstīšu Vblteram, ka jūs mani ļoti atbalstījāt.

-    Volteram? Jums radies nepareizs priekšstats. Es nepalīdzu jums Valtera dēļ. Es tikai daru savu darbu. Vismaz līdz šim. Un pašlaik es strādāju jūsu labā.

-    Piedodiet! Es atvainojos. - Tesa tiecās pieskarties viņa rokai.

- Es negribēju jūs apvainot, liekot manīt, ka jūs tikai atmaksājat parādu vai…

-Jūs mani neapvainojāt. Neņemiet galvā! Tomēr man patīk, ka viss tiek salikts pa plauktiņiem. Tikai retais būtu ar mieru pārdzīvot tādas šausmas, lai noskaidrotu patiesību par vīrieti, kuru saticis tikai dažas reizes, bet jau uzskata par draugu. Uzticība nav bieži sastopama. Jūs būtu pārsteigta, uzzinot, cik daudziem nerūp, ka kāds ir pazudis. Es apbrīnoju jūsu neatlaidību, jūsu pienākuma izjūtu. Ja vēlaties, lai aizvedu jūs uz parku, es ar prieku paklausīšu jūsu lūgumam. Policijai pēcpusdien nāksies iztikt bez manis. Džozefs Mārtiņš droši vien bija īpašs cilvēks.

Tesa padomāja.

-   Citāds.

-    Es nesaprotu.

-   To ir grūti izskaidrot. Viņam piemita… Jā, protams, viņš bija izskatīgs. Taču svarīgāk ir tas, ka viņam piemita sava veida… magnētisms. Šķita, ka viņš… kā to labāk pateikt… Šķita, ka viņš staro. - Tesa pacēla galvu. - Un, starp citu, ja esat par to iedomājies, - mums nebija seksuālo attiecību.

-    Es neesmu teicis, ka bija.

-    Patiesību sakot, tieši otrādi. Džozefs uzstāja, ka mēs varam būt tikai draugi un mums nekad nebūs seksa.

Kreigs sarauca pieri un pagriezās pret viņu.

-    Es zinu, ko jūs domājat. Man prātā iešāvās tāda pati doma. Nekā. Viņš teica, ka neesot gejs, bet… Kā viņš sacīja? Platoniska draudzība esot labāka, jo tā esot mūžīga. Tieši tā viņš runāja. Gandrīz dzejiski. Jā. - Tesas kaklu aizžņaudza sēras. Skumjas sagrāba sirdi. - Džozefs bija īpašs.

Kreigs visu uzmanību veltīja automašīnas vadīšanai, tomēr nerimās šķobīt seju. Auto pārbrauca pāri krustojumam ar Četrdesmit piekto ielu, pabrauca garām ANO ģenerālmītnei labajā pusē un turpināja ceļu uz ziemeļiem.

-   Tātad… - Tesa noskurinājās un izslēja muguru taisni. - Kas tagad notiks?

-   Kad izbrauksim no parka? Es pastāstīšu Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, ka ir bijusi līķa pagaidu identifikācija.

-    Pagaidu? Tā rēta ir…

-   jums jāsaprot, ka Slepkavību izmeklēšanas nodaļai nepietiks ar šādu identifikāciju. Kreisās rokas pirkstu nospiedumi ir nosūtīti Federālās izmeklēšanas birojam. Tomēr paietu vairākas dienas, līdz FIB izskatītu visu datu bāzi, meklējot identiskus pirkstu nospiedumus, īpaši ņemot vērā, cik milzīgs apjoms lietu birojam jāizskata. Taču tagad, kad zināms iespējamais upura vārds, process var tikt paātrināts - viņi var izskatīt Džozefa Mārtiņa dos- jē, salīdzināt nospiedumus un… Kas zina? Pilnīgi iespējams, ka rēta ir tikai sagadīšanās. Varbūt jūs maldāties.

-   It kā es pati to negribētu! Tomēr tā nav. - Tesai reiba galva.

-   Es tikai cenšos dot jums cerību.

-   Diemžēl es uzskatu, ka cerība ir tikpat reta parādība kā uzticība.

Automobilim tuvojoties Astoņdesmit astotajai ielai, Tesas elpa kļuva aizvien vairāk saraustīta. Viņa saspringta vēroja, kā leitnants pagriež stūri pa labi, automašīna šķērso krustojumus ar divām avēnijām, un tieši pirms trešā krustojuma atradās brīva stāvvieta. Nemieram pieaugot, viņa izkāpa no mašīnas, Kreigs to aizslēdza, un dūmakainajā saules gaismā abi nostājās uz ietves, veroties uz pretējo īstendas avēnijas pusi.

Pa kreisi, daļēji koku aizsegts, stiepās sešas pēdas augsts stāv- koku žogs, kas apjoza Greisija savrupmāju, vienu no pirmajām Ņujorkas mājām īstriveras krastā. Šo milzīgo namu ar daudzajiem skursteņiem un frontoniem un vairākām verandām 1798. gadā bija licis uzbūvēt Ārčibalds Greisijs, savulaik tajā bija ierīkots pilsētas muzejs, tomēr mūsdienās tā bija labi apsargāta pilsētas mēra rezidence.

Tomēr Tesas uzmanību saistija kaltais dzelzs žogs taisni priekšā - tas ieskāva Karla Šurca parka birzis un celiņus.

-   Jūs esat pārliecināta, ka gribat…

Pirms leitnants pabeidza jautājumu, Tesa satvēra viņu aiz rokas un vilka pāri avēnijai. Viņi iegāja pa atvērtajiem vārtiem (pie tiem piestiprinātais plakāts piekodināja no desmitiem vakarā līdz astoņiem rītā netrokšņot un nespēlēt mūzikas instrumentus ) un soļoja pa ķieģeļiem izklātu celiņu. Abpus celiņam stiepās biezi krūmāji. Biezās koku lapotnes meta pāri gājējiem ēnas.

-    Kur? - Tesai bija aizsmakusi balss.

-   Greisija savrupmājas sargi pamanīja liesmas sestdienas naktī trijos. Aptuveni… - Kreigs palūkojās apkārt. - Tur.

Viņš rādīja pa labi uz alai līdzīgām aprisēm granīta klintī aiz krūmiem.

-   Mēra apsardzē strādā profesionāļi, kas zina, ka nedrīkst atstāt posteni. Galu galā vienmēr pastāv iespēja, ka uguns aizdedzināta tīšām, lai aizvilinātu sargus no mājas un atstātu bosu neapsargātu. Tāpēc viņi izsauca vietējo policiju. Tikmēr mēra sargi redzēja, ka liesmas pārvietojas. No šejienes… - Kreigs pameta ar roku uz alai līdzīgajām kontūrām un tad norādija tālāk aiz krūmiem uz miniatūru amfiteātri pāri tiltiņam. - Līdz turienei, uz to statuju.

Tesa saminstinājās un lēnām devās pie statujas cilvēka augumā. Tuvumā tā vērtās aizvien lielāka, līdz acīm pavērās bronzas tēls - bērns, kas pacēlis vienu celīti, pagriezis galvu sānis, lūkojoties lejup uz ķieģeļu klona grīdu, kura aizņēma apmēram piecdesmit pēdu lielu laukumu un kuru ieskāva apaļa pazema akmens siena.

Statuja atradās laukuma vidū un izskatījās pēc nimfas. Perversi, taču Tesai tā atgādināja Pīteru Penu.

-    Un? - Akmens plātnēm izklātajā laukumiņā Tesa dzirdēja, kā balss aizlūst. Viņa apcirtās ar seju pret Kreigu.

-    Atceraties, jūs pati lūdzāt, lai jūs šurp atvedu.

-    Es neesmu to aizmirsusi. Un?

-   Vietējā iecirkņa policisti atrada… Uz plātnēm bija sakrājušās peļķes. Upuris…

-   Jā, jūs stāstījāt. Viņš izvārtījies peļķēs, mēģinādams apdzēst liesmas. Kur?

-   Aiz statujas, Tesa. - Kreigs pacēla rokas un pienāca tuvāk. - Es neiesaku…

-   Tas ir nepieciešams. - Tesa lēnām aizgāja aiz statujas.

Un noslīga ceļos līdzās apmalei pie statujas kājām.

Uz plātnēm melnēja cilvēka ķermeņa apveids - tas bija gulējis uz sāniem, pievilcis ceļus pie krūtīm.

-Ak…

-   Piedodiet, Tesa! Es nevēlējos jūs šurp vest, taču jūs manī neklausījāties.

Tesa iešņukstējās, noliecās pār baiso tumšo kontūru uz plātņu grīdas un piespieda pirkstus tur, kur varēja atrasties Džozefa sirds.

-   Vai jūs izpildīsiet vēl vienu manu lūgumu? - viņas balss aizlūza. - Lūdzu! Vienu vienīgu.

-   Aizvest jūs prom?

-   Nē. - No Tesas karstajām acīm straumēm plūda asaras. Cauri to miglai viņa mēmi lūdzās.

Kreigs saprata. Viņš paplēta rokas, un Tesa, ļaudama vaļu šņukstiem, metās viņa apskāvienos.

15 Memfisa, Tenesī pavalsts

Billijs Džo Benets mežonīgi svīda. No galvas, sejas, krūtīm, muguras un kājām sūcās šķidrums, lāsoja pār kaklu, samērcēja kreklu. Vienos nakti, nervozi stūrēdams cauri pilsētas bāru rajonam, viņš jutās tā, it kā sēdētu peļķē. Nelaime tāda, ka svīšanu neizraisīja karstā, mitrā nakts. Viņš pat bija aizvēris "Chevy Blazer" logus, gaisa kondicionētājs darbojās pilnā jaudā. Taču, kaut arī vēsā gaisa plūsma uzdzina drebuļus, sviedri nemitējās līt. Viņš drebēja cita iemesla dēļ - un tā paša iemesla dēļ svīda. Patiesībā pat divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, spriedze. Galu galā viņam no rīta jāsniedz liecība veselam baram valsts iestāžu izmeklētāju. Un, otrkārt, viņam izmisīgi bija vajadzīgs kokaīns.

Jēziņ, Benets domāja. Kā gan tas iespējams, ka tas, kas sniedz tādu labsajūtu, var sagādāt tādas elles mokas, ja nav kādu laiku dabūts? Billija Džo iekšas smeldza, it kā orgāni berzētos cits gar citu. Muskuļi spēcīgi sarāvās, rokas žņaudzīja stūres ratu un kuru katru brīdi draudēja to pārlauzt. Augstais Dievs! Šķita, ka pretimbraucošo mašīnu ugunis dur acīs. Krodziņu neona izkārtņu spožums lika viebties. Ja es visdrīzākajā laikā nedabūšu deguna pulveriti…

Benets vienā laidā lūkojās atpakaļskata spogulī, izmisīgi baiļodamies, ka viņam kāds sekos. Tic sasodītie varas iestāžu izmeklētāji bija ļaunāki par asinssuņiem, jau kopš svētdienas visur viņu vajāja. Kamēr viņš atradās mājās, nama priekšā vienmēr stāvēja auto. Kopš tās vilciena katastrofas viņam katru dienu lika nodot urīna paraugus, taču ikreiz analīzes bija negatīvas, jo Bil- lijs Džo nebija dumjš. Nu nē, vecīt! Viņš lasīja avīzes, skatījās ziņu raidījumus un jau pirms vairākiem mēnešiem uzzināja, ka drīz vien transporta darbiniekiem izlases veidā sāks veikt analīzes, lai noteiktu narkotiku klātbūtni urīnā. Tāpēc Billijs Džo bija sagatavojies dienai, kad viņam būs jānodod urīns. Viņš bija samaksājis brālim, kurš kokaīnam pat nepieskārās, lai tas iečurā sterilā burkā, paņēmis burku uz mājām, salējis urīnu vairākās plastmasas pudelītēs un paslēpis tās aiz poda skalojamās tvertnes. Uzzinājis" par katastrofu, viņš acumirklī aizskrēja uz tualeti, nozieda vienu pudelīti ar vazelīnu un ievietoja to - kungs tētīt, sāpēja pēc suņa! - anālajā atverē. Nepagāja ilgs laiks, un svētdien varas iestāžu izmeklētājs pieklauvēja pie durvīm, uzrādīja tiesas orderi, iedeva stikla trauciņu un pieprasīja urīna paraugu.

Billijs Džo tikai noteica:

-   Protams. Man nav nekā slēpjama.

Viņš iegāja tualetē, aizslēdza durvis, izvilka plastmasas pudelīti ar urīnu no anālās atveres, ielēja silto šķidrumu stikla trauciņā, iestūma pudelīti atpakaļ taisnajā zarnā, izgāja no tualetes un uzrunāja izmeklētāju:

-   Piedošanu, pēc pavēles čurāt nemāku. Vairāk no pūšļa izvilināt nespēju.

Izmeklētājs bija veltījis viņam tēraudcietu skatienu un atteicis:

-    Mums ar to pietiks. Ticiet man!

-Jūs tikai velti šķiežat laiku.

-   Jā, kā nu ne.

Pēc šā notikuma Billijs Džo neizgāja no mājas, neievietojis di- bengalā ar vazelīnu ieziesto urīna pudelīti. Apžēliņ, sitās sāpes un krampjus! Taču viņš bija dzelzceļa darbinieks, platiem pleciem un krūtīm, divdesmit gadu nēsājis sliedes, pārvietojis gulšņus un cilājis veseri. Billijs Džo bija spēcīgs vīrs, par to nu nebija divu domu. Ja izmeklētāji sadomājuši viņu iebiedēt, tad tie memmes- dēliņi lētajos uzvalkos ir par sevi pārāk augstās domās.

Tomēr patlaban Billijs Džo bija iztrūcies. Pirmdien viņš bija izlietojis visus rūpīgi noslēptos kokaina krājumus. Pirmā diena bez devas nebija īpaši mokoša, tikai brīžiem uznāca trīsas. Toties nākamajā dienā sākās vēdergraizes un trešajā dienā - vemšana un nemitīga svīšana. Šobrīd, vienos ceturtdienas naktī, viņš mirka sviedros, viscaur drebēja un pēc iespējas centās stūrēt taisni. Billijs Džo baidījās, ka prāts aizies pa pieskari, ja viņš tūdaļ pat nedabūs šņaucienu kokaīna.

Dievs tēvs debesīs, Billijs Džo rīt no rīta nevarēja liecināt izmeklētāju priekšā, būdams šādā paskatā, svīzdams un drebēdams. Viņš nejaudāja koncentrēties. Viņš nespēs veltīt jautājumiem pienācīgu uzmanību. Viņš stomīsies vai - vēl ļaunāk - sāks buldurēt, un izmeklētāji uzreiz noģidis, ka tas nav uztraukuma dēļ, ka tas nav lampu drudzis, ka tie ir abstinences simptomi, - un tad viņa dziesmiņa būs nodziedāta. Billijs Džo nezināja, ko ar viņu darīs, ja izmeklētāji pierādīs viņa atkarību no kokaīna, tomēr vienu viņš zināja skaidri - tas viņam pagalam nepatiks. Viens vienīgs sliežu posms bija novirzījies, un tā dēļ vilciena sastāvs bija nogāzies no uzbēruma, apgāzušies un izlijuši divdesmit vagonu ar bezūdens amonjaku, un trīssimt cilvēku bija gājuši bojā, un kopš svētdienas visas avīzes bija pilnas ar rakstiem par iespējamo noziedzīgo nolaidību, pat slepkavību. Velns parāvis, par to var ietupināt.

Nujā, būdams apkopes brigādes brigadieris, viņš tās sliedes bija apskatījis un neko neparastu nebija atklājis. Var jau būt, ka Billijs Džo nebija tās pārbaudījis tik rūpīgi, kā pienāktos, bet tajā vēlajā pēcpusdienā viņš par visu vairāk bija tīkojis atgriezties pilsētā un iešņaukt kādu šķipsniņu kokaīna. Tā nebija viņa vaina, ka tas mērglis, kam piederēja šis dzelzceļš, nebija pievērsis pienācīgu uzmanību kompānijas lietām, jo bija pārāk aizņemts ar sekretāres apjādelēšanu. Tā stulbeņa sieva bija abus pieķērusi, izmetusi viru no mājas, izšķīrusies no viņa un aizejot pagrābusi vairākus miljonus. Nu nē, sasodīts, - sprieda Billijs Džo, - nav mana vaina, ka dzelzceļa kompānija bija spiesta apšņāpt apkopes un remonta budžetu, lai tas jampampiņš varētu izmaksāt sievai uz- turnaudu. Ja kompānijā būtu vairāk darbinieku, kas pārbaudītu sliedes, katastrofa nebūtu notikusi.

Taču tās nav manas raizes. Nekādā ziņā. Ne tagad. Izmet no galvas tās sliedes! Man pašam jānostājas uz ierastajām sliedēm, lai pēc astoņām stundām, kad tie izmeklētāji pūlēsies mani piesist krustā, es gluži nebruktu kopā.

Kārtējo reizi viebdamies Billijs Džo pablenza atpakaļskata spoguli. Viņš braukāja šurp un turp uz labu laimi un vēroja, vai aizmugurē redzamā lukturu gaisma neizvēlas to pašu maršrutu. Lāgiem viņš negaidīti apgrieza mašīnu pretējā joslā, pārskrēja pāri krustojumam, degot sarkanajai gaismai, iegrieza šķērsieliņās, viņš darīja visu, ko vien varēja iedomāties un ko bija noskatījies savās iecienītajās spiegu un detektīvfilmās, kur varoņi mēģināja atrauties no sekotājiem. Ar apmierinājumu nospriedis, ka autiņam neviens neseko, viņš piedeva gāzi un atstāja aiz muguras bāru rajonu, traukdamies upes virzienā. Billijam Džo nebija daudz laika. Katru nakti piecpadsmit minūtes pāri vieniem viņa narkotiku piegādātājs uz piecām - un tikai uz piecām - minūtēm netālu no Misisipi krasta atvēra bodīti nomaļā autostāvvietā blakus noliktavai.

Noslaucījis sviedrus no acīm, Billijs Džo ieskatījās pulkstenī. Mīļo stundiņ, jau gandrīz desmit pāri vieniem. Viņš uzspieda drebošo pēdu uz akseleratora pedāļa. Kad viņš pabrauca garām noliktavai un apstādināja mašīnu, autostāvvietas laukums izskatījās tukšs. Nē! Nesakiet, ka esmu nokavējies! Es ierados tieši vienos piecpadsmit! Nevar būt, ka esmu par vēlu.

Varbūt viņš kavējas? Jā, Billijs Džo nosprieda, sirdij spēcīgi dauzoties. Tieši tā ir gadījies. Viņš vēl nav ieradies.

Piepeši laukumā iegriezās automašīnas ugunis. Billijs Džo nomierinājās, taču jau nākamajā mirkli nodrebēja bažās, ka tas nav tirgotājs, bet gan izmeklētāji, kas viņam sekojuši. Mēģinādams apspiest paniku, viņš sevi mierināja, ka braukāt gar upes krastu nav nekāds noziegums. Tā ir, es varu mierīgi šiem iepūst miglu acīs, ka nevarēju aizmigt, gribēju atpūsties un aplūkot peldošo baržu starmešus. Vēsā mierā.

Viņš nepazina zilo "Ford", kas apstājās blakus. Tā nav laba zīme, taču slikta, domājams, arī ne. Tirgotājs piesardzības nolūkos nereti mainīja automobiļus. Taču Billijs Džo nepazina ari no "Ford" izkāpušo kalsno gara auguma vīru T kreklā, un tā nu no tiesas nebija laba zīme.

Vīrietis piebungoja pie Billija Džo mašīnas loga.

Billijs Džo nolaida lejā stiklu.

-   Jā? - Viņš centās izklausīties paskarbs, taču balss nepakļāvās un nodrebēja.

-   Tu te gribi nokārtot darīšanas? - vīrietis vaicāja.

-    Nesaprotu, ko tu tur gvelz!

-    Kokaīns. Gribi preci vai negribi?

Slazds, nodomāja Billijs Džo. Ja šis puisietis tiešām bija izmeklētājs, viņš ar šo teikumu ir sevi nodevis.

-   No kurienes tu ķēri, ka es…

-    Paklau, nevelc garumā! Čalim, kas apkalpoja šo rajonu, nācās izbraukt no pilsētas veselības likstu dēļ - viņš necieta konkurenci, ja saproti. Tagad šis maršruts ir mans, un man jāpiestāj vēl daudzās vietās. Pēc četrām minūtēm es tinu makšķeres. Domā pats!

Billijs Džo pēkšņi atcerējās, ka "Ford" bija iebraucis autostāvvietā no pretējās puses. Šis džeks, lai kas viņš būtu, viņam nav sekojis.

Billijs Džo atskārta vēl kaut ko - viņš svīda vēl trakāk un raustījās tādos drebuļos, ka pat zobi klabēja.

-    Labi. Esmu izlēmis. - Tik tikko valdīdams vibrējošās rokas, viņš neveikli atvēra automašīnas durvis, izkāpa un nostājās uz ļodzīgajām kājām. - Nokārtosim darījumu! Tā pati cena kā iepriekšējam?

Svešais vīrietis atslēdza mašīnas bagāžnieku.

-    Nē. Federāļi sākuši ņemt mūs pie dziesmas, pārķer pārāk daudz sūtījumu. Man radušies papildu izdevumi.

Billijs Džo bija pārlieku lielā izmisumā un neiebilda.

-    Taču šajā reizē esmu ar mieru būt dāsns un katrai paciņai piebērt mazliet klāt. Tāds labas gribas žests, iepazīšanās dāvana klientiem.

-    Labs ir, es pretī nerunāšu.

Berzēdams rokas, Billijs Džo piegāja pie vīrieša, alkaini ieskatījās automašīnas bagāžnieka nodalījumā un ieraudzīja masīvu atkritumu maisu. Svešinieks to attaisīja, un skatienam pavērās balts pulveris.

-    Kas tas par… Vai tad tā kāds…

Nāsīs ietriecās asa, kodīga dvaka. Bagāžnieka nodalījums dva- koja pēc… Veļas? Jā. Pēc veļas! Kādēļ gan…

-   Tas viss tev, Billij Džo!

-    Klau, kā tu zini manu vārdu?

Svešinieks izlikās nedzirdam jautājumu.

-   Jā, to visu mēs atvedām tev.

-Mēs?

Blīkšķēdamas atvērās mašīnas durvis. No "Ford" izlēca trīs vīrieši, kas bija slēpušies mašīnā, pieskrēja pie bagāžnieka, sagrāba Billiju Džo - divi katrs savā pusē, trešais no muguras - nolieca viņu uz priekšu un grūda viņa galvu maisā sabērtajā pulverī.

Billijs Džo drudžaini pūlējās izrauties, locījās, grozījās, taču pat gadiem ilgā vesera cilāšana nebija viņu norūdījusi pret šādu apņēmīgu vīru spēku.

-   Tas viss tev vien, Billij Džo.

Viņš pretojās vēl izmisīgāk, taču spēcīgās rokas spieda viņu aizvien zemāk. Billija Džo galvai tuvojoties baltajam pulverim, stiprā, kodīgā dvaka kļuva neizturama. Viņš norīstījās un pazina pulveri. Amonjaks. Pulverveida balinātājs.

-    Nē! Dieva vārdā! Nevajag! Es…

Balss noslāpa, sejai ietriecoties pulverī. Tas notriepa vaigus, pārklāja lūpas. Un tad viņa seju iedzina zem pulvera. Tas piepildīja ausis, sabira degunā. Billijs Džo pūlējās aizturēt elpu, bet tad ceturtais vīrs apžņaudza maisa malas ap viņa kaklu. Visbeidzot Billijs Džo instinktīvi ierāva elpu un juta, kā kodīgais pulveris iebirst nāsis, iekļūst elpvadā un pieblīvē plaušas. Dedzina! Mans Dievs, kā dedzina!

Pēdējais, ko Billijs Džo panikā dzirdēja, pirms zaudēja samaņu:

-    Mēs zinām, ka šis ir citāds pulveris, nekā esi pieradis lietot. Bet kā tev tas patīk, Billij Džo? Tu pieļāvi, ka trīssimt cilvēku iet bojā no amonjaka. Pienācis laiks arī tev to mazliet iešņaukt.

16

Misisipi austrumu krasts, desmit jūdzes uz ziemeļiem no Memfisas

Harisons Peidžs savas lauku mājas guļamistabā pūta un elsa, tomēr beigu beigās atzina, ka izmisīgie pūliņi ir bezgala bezcerīgi. Ironija nepaslidēja nepamanīta. Bez gala. Trāpīgs viņa peņa apzīmējums. Aizelsies Harisons atmeta ar roku, noslīdēja no sievietes, kuras dēļ sieva no viņa izšķīrās, un atgūlās uz muguras, drūmi blenzdams tumšajos griestos.

-   Tas nekas, mīļumiņ, - mierināja sieviete, kuras vārds bija Dže- nifera. - Nebaidies, tu neesi zaudējis vīrišķību. Tu dkai esi noguris. Sastresojies.

-   Jā, sastresojies, - Peidžs norūca.

-   Vēlāk pamēģināsim vēlreiz, mīļumiņ.

Peidžs tikai nesen bija sev atzinis, cik ļoti viņu kaitināja sievietes spalgā, griezīgā balss.

-    Laikam jau ne. Man sāp galva.

-    Iedzer manu miegazāļu tableti!

-   Nē. - Peidžs piecēlās, uzvilka pidžamu, piegāja pie loga, atvilka aizkarus un drūmi pavērās ārā, pat neievērodams mēnesnīcas atmirdzumu upē.

-   Varbūt tev gribas mazliet iedzert, mīļumiņ?

Ja viņa nepārstās mani tā saukt…

-    Nē, - viņš pikti atteica. - Rīt pirms liecības sniegšanas man vēl jātiekas ar advokātiem. Man jābūt mundram.

-    Es tikai gribu tev palīdzēt, mīļumiņ.

Viņš apcirtās, pūlēdamies apvaldīt dusmas. Cauri pavērtajiem aizkariem mēnessgaisma apspīdēja sievietes kailo augumu, tumšo pauguru starp kājām, dūšīgos gurnus, tvirto vidukli un nobriedušās krūtis. Pārbriedušas, Peidžs īgni nodomāja. Kā ienākušās melones, kas driz vien sāks pūt. Un beidzamajā laikā, glaudot viņas ādu, Peidžs bija sācis iekšēji viebties. Jo zem tās gludā, reiz tik uzbudinošā mīkstuma nu bija sakrājusies vēl viena ļengana kārta - kā želeja, kā… tauki, Peidžs nosprieda. Kā gan citādi, ja jau viņa augām dienām vāļājās pa gultu, blenžot ziepju operas un košļājot šokolādes - drīz vien viņa būs tikpat trekna kā…

Kaut ari viņš momentāni nomāca šo nikno domu, tās vietā uzmācīgi kavējās cita. Kā gan es varēju būt tāds nelga! Man ir piecdesmit pieci gadi, viņai - divdesmit trīs. Ja vien es būtu pratis savaldīt savu locekli… Vajadzēja aptvert savu maldīšanos jau tad - pēc pirmās reizes, kad pārgulējām, kad viņa sāka mani dēvēt par mīļumiņu. Mums nav nekā kopīga. Viņa nav spējīga iesaistīties gudrās sarunās. Man tobrīd vajadzēja iegrožot sevi, piešķirt Dže- niferai prēmiju, pārcelt viņu uz citu biroju un pateikties Dievam, ka neesmu izpostījis savu dzīvi.

Tomēr fakts bija tāds - Peidžs pats ar smagu sirdi to atzina -, ka viņš bija ļāvis savam loceklim valdīt pār smadzenēm. Viņš bija izpostījis savu dzīvi un nezināja, kā notikušo vērst par labu.

-    Noskriešu lejā. Man pirms nopratināšanas jāsagatavo liecība.

-   Labs ir, mīļumiņ. Es allaž saku, ka jāpeld lidzi straumei. Atceries, es tevi gaidīšu.

Jā, Peidžs nodomāja, apspiezdams vēlmi sarauties. Tas jau ir tas baismākais. Tu mani gaidīsi.

Viņš uzvilka rītakurpes un izgāja no guļamistabas, aizšļūca pa gaiteni un, cieši satvēris marmora kāpņu izliektās margas, ļo- dzīgi nokāpa lejā, juzdamies atvieglots, ka vairs nav jāuzturas Dženiferas klātbūtnē. Viņas smaržas - kā uzmācīga ziedu tvano- ņa bērēs - uzdzina nelabu dūšu.

Savrupmājā neviena nebija, tikai viņš un Dženifera - Peidžs bija aizsūtījis sulaini, virēju un istabeni prom, lai tie nejauši neizdzirdētu sarunas, kas varētu viņam nākt par sliktu, ja kalpotāji izmeklētāju priekšā neturētu muti. Soļiem atbalsojoties tukšajā mājā un tukšumā sevī, Peidžs šķērsoja pustumsā grimstošo vestibilu, iegāja darbistabā un ieslēdza lampu. Pie durvīm viņš pavilci- nājās un, krūtīm cilājoties, lūkojās uz dokumentu kaudzīti uz galda - jautājumi, kurus, pēc advokātu domām, viņam varēja uzdot nopratināšanas laikā, un prāvs skaits rūpīgi izsvērtu atbilžu, kas viņam bija jāiekaļ.

Peidžs gurdi apgāja apkārt galdam, nošļuka uz krēsla un nomākts sāka izskatīt dokumentus. Ja Patricija, bijusi sieva, būtu te, viņš varētu ar viņu aprunāties, pārspriest sarežģījumus un pa abiem atrast risinājumu. Patricija nekad neatteicās nākt talkā, sieva viņu līdzjūtīgi uzklausīja, masēja saspringtos plecus, sniedza saprātīgus padomus. Tomēr, ja Patricija būtu te, viņš nebūtu piedzīvojis šādas likstas - tad viņi nebūtu izšķīrušies, viņš nebūtu palicis gandrīz pliks un nabags, nebūtu pametis novārtā kompāniju, kur nu vēl būtu samazinājis apkopes izmaksas, lai palielinātu peļņu un atgūtu miljonus, kurus tiesa piesprieda samaksāt bijušajai sievai. Trīssimt cilvēku miruši. Desmitiem tūkstošu akru meža un ganību pārvērsti postažā. Visa apgabala ūdensapgādes sistēma saindēta. Viss tikai tāpēc, ka es domāju ar locekli, nevis ar galvu.

Atskanēja sīks troksnītis, Peidžs strauji pavērsa skatienu pa kreisi un satrūkās. Bailēm dedzinot kuņģi, viņš redzēja, kā atveras stikla divviru durvis, kas veda uz iekšējo pagalmiņu. Ienāca trīs vīrieši un sieviete, visi aptuveni trīsdesmit gadu veci, slaidi, izskatīgi, ģērbušies tumšos treniņtērpos.

Peidžs pietrūkās kājās kā dzelts. Gadiem ilgi strādādams atbildīgos amatos, viņš bija iemācījies draudīgos brīžos neizrādīt vājumu.

-    Velns parāvis, ko jūs te darāt? Vācieties ārā!

Viņi aizvēra durvis.

-    Vācieties ārā, es teicu!

Viņi pasmaidīja. Sieviete un viens no vīriešiem turēja rokas aiz muguras.

Peidžs ar pūlēm valdīja un slēpa izbailes. Laupītāji viņi nevarēja būt, viņi izskatījās pārāk kārtīgi… lai gan viņš, protams, nezināja, kā izskatās laupītāji, bet… Varbūt viņi bija…

-   Nolādēts! Ja jūs esat reportieri, tā ielaužoties, varat necerēt uz interviju! Turklāt es vairs nesniedzu intervijas.

-   Mēs neesam reportieri, - ierunājās sieviete.

-    Mēs jums neuzdosim jautājumus, - sacīja viens no vīriešiem.

-    Es izsaukšu policiju.

-   No tā jums nebūs nekādas jēgas, - teica otrs vīrietis.

Visi četri tuvojās. Sieviete un vīrietis vēl aizvien turēja rokas aiz muguras.

Peidžs pacēla klausuli un nospieda taustiņus 911, taču ātri vien attapa, ka nedzird signālu.

-   Nu re, - norādīja otrais vīrs. - Jēgas nekādas.

-   Es tās durvis aizslēdzu! Es aktivizēju signalizāciju! Kā jūs…

-    Mums labi padodas darboties ar instrumentiem, - pirmais vīrietis viņu pārtrauca.

-   Ar šādiem instrumentiem, - uztvēra sieviete.

Viņi nolaida rokas gar sāniem.

Peidžs pavēra muti, bet šausmas noslāpēja kliedzienu.

Divi vīrieši satvēra Peidžu aiz rokām un noguldīja viņu uz rakstāmgalda, trešais vīrietis novietoja dzelzceļa kabu, un sieviete uzsita ar veseri, izdzenot kabu cauri Peidža sirdij.

17

"… Caurdurts uz asinīm notraipītu dokumentu kaudzītes. Konfidenciāli ziņu avoti vēsta, ka tajos bijuši paziņojumi, kurus Harisons Peidžs šorīt grasījies sniegt nopratināšanā."

Briļļainais televīzijas reportieris svinīgi apklusa.

Tesa sēdēja uz bāra krēsla pie virtuves letes savā dzīvokli un šausmās nenovērsa acu no divpadsmit collu televizora, kas stāvēja blakus mikroviļņu krāsnij. " Radarange" digitālā pulksteņa sarkanie cipari rādīja 8:03. Viņa mēģināja piespiest sevi ieēst brokastis - augļu salātus, baltmaizes grauzdiņu un tēju -, taču vakardienas pārdzīvojumi morgā un ziņa par Džozefa bojāeju apetīti nerosināja.

Reportieris turpināja:

"Taču tā nav vienīgā Tenesī pavalstī notikušās toksiskās gāzes noplūdes groteskā atbalss. Šorīt Memfisā kādā autostāvvietā netālu no Misisipi atrasts Billija Džo Beneta līķis - Benets bija atbildīgs par tā sliežu posma apkopi, kurā notika avārija. Viņam draudēja apsūdzība noziedzīgā nolaidībā, kas saistīta ar kokaīna lietošanu."

Reportieris nozuda, un televizorā parādījās spilgti apgaismota aina - bargi policisti, kas, galvu nodūruši, staigā gar noliktavu, - tad tuvplānā parādīja ar baltu pulveri piepildītu atkritumu maisu uz autostāvvietas asfalta seguma, pēc tam ekrānā bija redzami sanitāri, kuri iecēla ratiņus ar pārklāto līķi ātrās palīdzības busiņā. Tikmēr reportieris aizkadrā izklāstīja šaušalīgos Beneta slepkavības apstākļus.

Tesa juta, kā sirdī no jauna ieduras skumjas, atgādinājums par Džozefa nežēlīgo slepkavību.

Kadrā atkal parādījās reportieris.

"Policija izvirzījusi versiju, ka Benetu un Peidžu atriebjoties nogalinājuši toksiskās gāzes noplūdes upuru radinieki."

Ziņu izlaidumu pārtrauca vienreizējās lietošanas autiņbiksīšu reklāma. Tesa paberzēja pieri, pavērās uz brokastīm un saprata, ka apetīte zudusi pavisam.

Iezvanījās tālrunis, iztrūcinot Tesu, kas tobrīd skaloja krūzīti.

Kas gan varētu tik agri zvanīt? Satraukušies viņa izgāja no virtuves, iegāja telpā, kurā izkārtotās mēbeles liecināja, ka tā ir dzīvojamā istaba, un pacēla klausuli trešā signāla laikā.

-    Hallo!

Čerkstošā balss bija tik savdabīga, ka zvanītājam pat nebija jāstādās priekšā.

-   Te leitnants Kreigs.

Tesa cieši sakrampēja pirkstus ap klausuli.

-    Piedodiet, ka zvanu tik agrā stundā, - Kreigs turpināja.

-    Es šodien darbā nebūšu un nebiju pārliecināts, vai man izdosies jūs šorīt sazvanīt darbā, tas ir, ja jūs vispār grasāties šodien iet uz darbu.

-Jā, es iešu. - Tesa nomākta apsēdās. - Biju jau nolēmusi, ka neiešu. Taču nīkt un nokauries ar apceri nav nekādas jēgas. Varbūt darbs novirzīs domas.

-    Reizumis ir derīgi atrasties sabiedrībā.

-   Nedomāju, ka šobrīd man jebkas var palīdzēt. Ko jūs vēlējāties, leitnant?

-   Gribēju zināt, cikos jums ir pusdienu pārtraukums.

-   Pārtraukums? Kādēļ gan? Šaubos, vai šodien ēdīšu pusdienas. Tad tāpēc jūs zvanāt? Lai ielūgtu mani pusdienās?

-    Ne gluži. Es vēlētos, lai jūs šo to apskatāt, - Kreigs attrauca.

-    Un, ja jūs kādā brīdī būsiet brīva, ceru, ka mēs varētu sarunāt tikšanos.

Tesas augumam pārskrēja šermuļi.

-   Tas ir sakarā ar Džozefa nāvi?

-    Iespējams.

-Jūs atkal kaut ko slēpjat.

-    Iespējams, ka tas nav nekas, Tesa. Nudien. Man negribētos par to runāt, iekams nezinu visu skaidri. Negribu jūs veltīgi satraukt.

-    Un jūs nedomājat, ka es jau tagad satraucos? Labi, vienos. Vai varēsiet atbraukt man pretī uz darbu vienos?

-    Katrā ziņā būšu. Kas zina, varbūt mums nemaz nebūs jātiekas. Tā ari var gadīties. Nedomājiet par to!

-    Protams, nedomāšu. Lielisks padoms.

18

Taču Tesai bija daudz domājama. Viņai nedeva mieru Džozefa apdegušās mirstīgās atliekas un Karla Šurca parka akmens plātnēs iesvilinātās tumšās ķermeņa aprises. Iekāpusi liftā, Tesa no- drebinājās, apjauta tā saistību ar Džozefu, un prātā iezagās stindzinoša doma - viņa Džozefu te nekad vairs neredzēs.

Iegājusi "Earth Mother Magazine" birojā, viņa taisnā ceļā devās uz Voltera Traska kabinetu gaiteņa viņā galā un visu izstāstīja.

Trasks, nomākts vairāk nekā parasti, sadruma vēl vairāk. Viņš piecēlās kājās, apgāja apkārt galdam un apņēma Tesu ap pleciem.

-   Man ļoti žēl, Tesa. Goda vārds. Vairāk, nekā pat spēju izteikt.

-   Bet kurš gan varēja ar viņu tā izrīkoties? Kāpēc?

-    Diemžēl nevaru tev atbildēt. - Trasks viņu vēlreiz apskāva un atkāpās. Viņa seja bija pelēka. - Taču mēs dzīvojam Ņujorkā. Dažreiz atbilžu nav vispār. Atmiņā palicis gadījums ar skrējēju, sievieti, kuru huligānu banda Centrālajā parkā izvaroja un gandrīz nogalināja. Puikas, kuri to izdarīja, nāca no vidusšķiras ģimenēm, nevis no padibenēm. Viņu rīcību nevarēja izskaidrot ar nabadzību. Loģika šeit, tāpat kā daudzās citās reizēs, ir bezspēcīga.

-    Bet ko gan Džozefs darīja Karla Šurca parkā lietus laikā trijos naktī?

-    Tesa, klausies! Tu par to vīrieti neko nezini. Tev viņš šķita pievilcīgs, toties viņš… Tas izklausīsies skarbi, tomēr man tas ir jāsaka. Kad tu pastāstīji, ka viņš nav iedevis savam darba devējam tālruņa numuru un ir izmantojis pasta uzglabāšanas kompānijas pakalpojumus, man uzmācās nemiers. Tam vīrietim bija noslēpumi. Nav izslēgts, ka tieši to dēļ viņš tik pāragri aizgāja bojā.

Ar spocīgu skaidrību Tesa atsauca atmiņā, ko Džozefs bija teicis tajā piektdienas pēcpusdienā delikatešu kafejnīcā: "Man ir zināmas… teiksim, saistības. Es nedrīkstu klāstīt, kādas tās ir un kāpēc man tām jāpakļaujas. Jums nāksies uzticēties, ticēt un pieņemt."

-   Var jau būt. Iespējams, viņam bija noslēpumi. - Tesa nerimās.

-   Taču tas nenozīmē, ka tie noslēpumi ir slikti. Un tas nenozīmē, ka man jāatmet ar roku un jāizliekas, ka neesmu viņu pazinusi.

-    Tici man, es jūtu tev līdzi. - Trasks atkal aplika roku viņai ap pleciem. - Nudien. Es tikai lūdzu, lai tu mēģini būt objektīva, saudzē savas jūtas.

-    Pašlaik man vismazāk izdosies būt objektīvai, - Tesa atteica.

-   Varbūt tev tomēr nevajadzēja šodien ierasdes darbā. Paņem brīvdienu, atvelc elpu, aizej uz savu veselības klubu, atpūties, kā vien vari. Redzēsim, kā tu jutīsies rit.

-    Nē, - Tesa attrauca. - Visļaunāk es jutīšos viena pati. Man vajadzīgs darbs. Man jābūt noslogotai.

-   Tu esi pārliecināta?

-   Jo vairāk darba, jo labāk.

-   Tādā gadījumā… -Jā?

-   Man tev ir kads uzdevums.

Tesa nogaidoši viņu uzlūkoja.

-Tomēr tad nāksies atlikt uz vēlāku laiku tavu rakstu par pārliecīgu herbicīdu un pesticīdu lietošanu Vidusrietumu fermās.

-    Bet tā taču ir svarīga problēma, - Tesa nedomājot attrauca.

-    Saindētie ūdeņi sūcas cauri augsnes slāņiem un nonāk dzeramajā ūdenī.

-   Tik un tā domāju, ka mums vispirms jāpievēršas citam materiālam. Vai tu šorīt skatījies televīzijas ziņas? Vai slepkavības Tenesī tev neko neatgādina?

-   Jādomā, ka tu runā par pagājušajā nedēļā notikušajām slepkavībām, kas saistītas ar "Pacific-Rim Petroleum Corporation".

Pēc vērienīgās naftas noplūdes, kas vēl aizvien apdraudēja Lielo Barjerrifu, bija pastrādātas trīs slepkavības - divas Austrālijā, trešā Honkongā. Viktors Melons, avarējušā supertankkuģa kapteinis, Kevins Stārks, atbildīgais par naftas savākšanu, un Čānd- lers Tompsons, "Pacific-Rim Petroleum Corporation" direktors, tos nobendēja pēc tam, kad publiski bija izskanējušas aizdomas par dzeršanu darba laikā, nespēju laikus novērst tālāku naftas izplatīšanos un atteikšanos atzīt savas kompānijas nolaidību. Meloņu uzspridzināja pēc tam, kad viņš aizbrauca no Brisbenas tiesas nama. Stārku noslīcināja, viņa līķi, peldam kājām gaisā, atrada naftas mucā. Tompsons iedzēra saindētu ūdeni preses konferences laikā.

-   Atceries, mēs pagājušajā trešdienā apspriedām šīs slepkavības, - Trasks atgādināja.

Tesa ieslīga krēslā, kā pa miglu atminoties vēl kaut ko. Tovakar drīz pēc abu sarunas viņa bija pirmo reizi tikusies ar Džozefu. Tesa iecirta nagus stilbos, cenšoties visu uzmanību veltīt Traska teiktajam.

-   Es ierosināju uzrakstīt par šīm slepkavībām.

-    Un es atbildēju, ka "Earth Mother Magazine" nav bulvārpreses izdevums, - Tesa attrauca. - Mums nevajadzētu iesaistīties. Fanātiķi mūsu mērķiem kaitē.

-    Bet tagad, pēc visa spriežot, fanātiķi parādījušies ari Tenesī.

-    Nē, mēs nevaram vilkt paralēles. Policijai ir aizdomas, ka Benetu un Peidžu nogalinājuši upuru radinieki…

-   Jā, to mēs dzirdējām televizorā. - Trasks novaikstījās. - Taču es nupat sazinājos ar saviem "Times" avotiem. Viņi gatavo rakstu, un tajā būs citēts Memfisas policists, kurš spriež, vai vainīgie nav jāmeklē kādā satracinātā ekologu organizācijā.

-Ko?

-    Lielās vides aizsardzības grupas, piemēram, "Sierra Club" un "Greenpeace", jau paredz apsūdzības un ir nosodījušas slepkavības, nosaucot tās par absolūti bezatbildīgām.

-    Bet tas taču ir absurds! Turēt aizdomās… - Tesa strauji paliecās uz priekšu. - Jā, dažus "Greenpeace" biedrus reiz arestēja par vaļu medniecības kuģa ieņemšanu Peru. Un bieži vien laivas, pilnas ar aktīvistiem, dreifē starp vaļu medniecības kuģiem un to lomu. Tomēr ir liela atšķirība - ieņemt privātīpašumu, riskēt ar dzīvību, lai glābtu apdraudētas sugas, un…

-   Noslepkavot cilvēku, kurš, pēc viņu domām, pielicis savu roku planētas iznīcināšanā? - Trasks sarauca uzacis. - Protams. Nepārproti mani, "Greenpeace" ir organizācija ar labu slavu. Es, protams, nedomāju, ka tā nolaistos līdz varmācībai. Taču jaunais "Pacific-Rim Corporation" direktors tomēr saņēma brīdinājuma zīmīti ar piekodinājumu nepieļaut, ka šādas noplūdes atkārtojas, tāpēc mēs zinām, ka par tām slepkavībām atbildīgi ir fanātiķi. Ar to es gribēju teikt, ka piekritu tev - ekstrēmisti kaitē mūsu mērķiem. Ikreiz, kad demonstranti ieņem atomelektrostaciju, nolaupa izmēģinājumu dzīvniekus no medicīnas laboratorijām, uzlej asinis sievietei, kurai mugurā ir kažokādas mētelis, sabiedrība reaģē tā, it kā visi apkārtējās vides aizsargātāji būtu bariņš vājprātīgo. Mums, pārējiem, kas uzskata, ka vislabāk pievērst savai pārliecībai ar izglītības, veselā saprāta un laba parauga palīdzību, lidz ar to tiek uzlikts tāds pats zīmogs. Tāpēc neizvairīsimies no šā jautājuma, runāsim atklātu valodu, skaidri un gaiši liksim manīt, ka lielākā daļa vides aizsargātāju nav ķerti, animācijas filmu varoņiem līdzīgi savdabji un mēs, tāpat kā teju visa sabiedrība, neatbalstām pārmērīgus protestus.

Tesa nopētīja savu priekšnieku un lēni pamāja ar galvu. Bēdu nomākta, viņa tikai ar grūtībām spēja koncentrēties.

-   Zini, Volter, jo vairāk par to domāju…

-    Doma nav slikta? Protams, ja vien drīkstu pats tā teikt. Vai tas nozīmē, ka tu uzņemsies šo rakstu?

Tesa vēlreiz dziļdomīgi pamāja un iztaisnojās.

-   Tas ir labi.

-    Es saredzu vairākas iespējas. - Balss izklausījās aizžņaugta. Tesa ar pūlēm turpināja:

-   Es varu nosodīt ekstrēmismu un vienlaikus uzsvērt draudus videi, kas pamudina šos cilvēkus tā rīkoties. Pareizi motīvi, nepareizi paņēmieni.

-   Trāpīts, meitenīt. Ja tu kārtīgi iegrimsi šajā rakstā - nevar zināt, varbūt tev izdosies novērst domas no tā, kas notika ar tavu nabaga draugu.

-   Šaubos, Volter. Ļoti šaubos. Tomēr, Dievs zina, es darišu, ko varēšu. - Viņas skatiens aizmiglojās. - Man visādā ziņā jānovirza domas.

Atlikušajā rīta daļā Tesai tas gandrīz izdevās. Pūlēdamās iedziļināties rakstā un nedomāt par Džozefa nāvi, viņa izrakņāja savu kartotēku, apņēmīgi piezvanīja sabiedriskās bibliotēkas informācijas nodaļai, "Daily Nezvs" un "Times", uzmeta piezīmes un sastādīja sarakstus. Trasks bija pieminējis dzīvnieku tiesību aktīvistus, un tas atgādināja viņai pērn notikušo gadījumu - protestētāju grupiņa bija nolaupījusi trusīšus, kurus izmantoja medicīniskajiem pētījumiem, un tādējādi izpostījusi piecus gadus ilgu eksperimentu, kura laikā bija cerēts atrast zāles pret muskuļu dis- trofiju. Citā gadījumā nolaupītie dzīvnieki bija inficēti ar Sibīrijas mēri, lai izmēģinātu jaunu vakcīnu, - pirms dzīvniekus atguva, bija izcēlusies neliela epidēmija.

Cenšoties atcerēties piemērus, Tesa iedomājās notikumu Brazīlijā pirms nedēļas. Pedro Gomesu, kaučuka koku audzētāju, kas mēģināja apvienot pārējos ciemata iedzīvotājus cīņā pret cilvēkiem, kuri izcirta un izdedzināja Amazones džungļus, automātu kārtas saraustīja gabalu gabalos, kamēr viņš uzstājās ar runu. Viņa bērēs sieva bija saņēmusi "dāvanu" - tā finansista, kurš it kā bija pasūtījis Gomesa slepkavību, galvu. Pastāvēja versija, ka finansistu atriebjoties nogalinājis kāds Gomesa piekritējs. Tomēr galvas nociršana, tāpat kā Billija Džo Beneta un Harisona Peidža slepkavības, iespējams, atriebības nolūkā, bija saistītas ar vērienīgu vides katastrofu, un Tesa nolēma šo gadījumu pieminēt rakstā kā ekoloģiskās krīzes izraisītu radikālas rīcības paraugu. Nosodot šādu rīcību, vienlaikus viņa varēja vērst lasītāju uzmanību uz krīzi.

Ap pusdienlaiku Tesai bija gatavs raksta uzmetums, un viņa pati brīnījās, cik ātri tas bija izdevies, lai gan viņa bija vēlējusies novirzīt domas. Taču patiesībā kāds pūžņojošs prāta stūrītis vēl aizvien kavējās domās par Džozefu. Aizvien biežāk Tesa meta skatienu uz pulksteni - tā rādītāji kustējās neapturami; brīnumainā ātrumā, tomēr vienlaikus paradoksāli lēni tuvojās vieniem un tikšanās brīdim ar leitnantu Kreigu. Ko viņš gribēja Tesai parādīt? Kāpēc viņš atkal bija tik izvairīgs?

19

Šoreiz leitnants piebrauca nemarķētā rūsas krāsas automašīnā. Kad spēkrats apstājās pie ietves, Tesa iekāpa, piesprādzējās un pamanīja, ka virs Kreiga izliektajām uzacīm lāso sviedri. Zilā žakete bija samurcīta turpat blakus. Saburzītā krekla krūteža un paduse bija mitra un tumša.

-   Piedodiet! - Viņš ieklepojās. Logi bija vaļā, taču vienīgo vēja pūsmu šajā sutīgajā, smoga dūmakas pārņemtajā jūnija pēcpusdienā radīja pretimbraucošās mašīnas. - Gaisa kondicionētājs nestrādā.

-   Gan pieradīšu.

-    Labi, ka vismaz viens no mums to spēs.

-   Astma, jūs teicāt?

-Ko?

-   Tas klepus.

-    Ak jā… - Kreigs pagrieza stūri, un auto ieplūda satiksmes straumē. - Jā, klepus. Tā vismaz dakteris teica. Astma, alerģija. Šī pilsēta mani nobeigs.

-   Tad jau jums vajadzētu pārcelties citur.

-    Kā nu ne. Uz kādu veselīgāku apvidu. Teiksim, uz Aiovu. Mēģinu atcerēties to dialogu filmā "Sapņu lauks". Jā, laikam tāds bija filmas nosaukums. "Vai šī ir paradīze?" Un Kevins Kostners atbild: "Nē, šī ir Aiova." Kukurūzas lauki? Tikai nevajag! Esmu šeit uzaudzis. Te ir paradīze. - Kreigs saviebās, un viņa balss pieklusa. - Vismaz kādreiz bija.

Mašīna nogriezās uz Brodveju un brauca uz austrumiem.

-   Mēs dodamies tajā pašā virzienā kā pagājušajā reizē. - Tesa sastinga. - Nesakiet, ka mēs atkal braucam uz…

-   Uz morgu? - Kreigs papurināja galvu un iekāsējās. - Tad es būtu jūs brīdinājis. Nē, mēs atkal brauksim pa Pinno avēniju.

-   Uz Karla Šurca parku? Bet es negribu…

-   Nē, arī turp ne. Ļaujiet man rīkoties, kā esmu iecerējis, sarunāts? Lai varu visu paskaidrot un jūs sagatavot. Nešķobieties! Es zvēru, ka nekas baismīgs jums nebūs jāredz.

-   Jūs nemānāties?

-   Es neapgalvoju, ka tas nebūs satraucoši, tomēr varu solīt, ka slikti no tā jums nekļūs. No otras puses… Labi, lieta ir tāda. Jūs stāstījāt, ka jūsu draugs esot citāds. Tas vēl ir maigi teikts. Saskaņā ar FIB informāciju viņš vispār nepastāv.

-   Nepas…? Ko jūs ar to…?

-    Mēs nosūtījām jūsu drauga vārdu uz FIB, lai būtu vieglāk sameklēt līķa kreisās neapdegušās rokas pirkstu nospiedumus. Viņi uzmeklēja datu bāzē Džozefa Mārtiņa dosjē. Nav nekāds bri- nums, vārds ir diezgan parasts. Valsti ir vesels lērums Džozefu Mārtiņu. Pārsteidzoši ir tas, ka neviena Džozefa Mārtiņa pirkstu nospiedumi nesakrita ar mūsu nosūtītajiem.

-    Bet FIB kartotēkā taču nav visu cilvēku pirkstu nospiedumu?

-   Protams, nē. - Mašīna turpināja braukt Pirmās avēnijas virzienā. - Tāpēc nākamais darbs ir pārbaudīt sociālās apdrošināšanas numuru - salīdzināt numuru, kuru jūsu draugs iesniedzis savā darbavietā, ar vārdiem un adresēm sociālās apdrošināšanas datu bāzē.

-Un?

Kreigs apbrauca ap "UPS" busiņu, kas steidzās nodot sūtījumu.

-    Un! Atrada Džozefu Mārtiņu ar tādu numuru. Nelaime tāda, ka viņš dzīvo Ilinoisā. Precīzāk sakot, dzīvoja. Šur tur piezvanīdams, es uzzināju, ka Džozefs Mārtiņš, kuram bijis tāds sociālās apdrošināšanas numurs, gājis bojā tūkstoš deviņi simti piecdesmit devītajā gadā.

-   Tā ir kāda kļūda.

Kreigs pašūpoja galvu.

-    Es pārbaudīju vēlreiz. Rezultāts bija tāds pats. Džozefam Mārtiņam - jūsu Džozefam Mārtiņam - nevajadzēja visus tā vazāt aiz deguna. Viņš varēja rīkoties, kā pienākas, - izstiepties uz grīdas, sakrustot rokas uz krūtīm, izpūst pēdējo dvašu un būt tikpat miris kā Džozefs Mārtiņš, kurš atdusas kapsētā Ilinoisas pavalstī.

Kad automašīna uzbrauca uz Pirmās avēnijas un pagriezās ziemeļu virzienā, Tesa juta, ka ausīs spiež.

-   Jūs gribat teikt, ka Džozefs bija pieņēmis miruša cilvēka identitāti?

-    Patiesībā miruša bērna - zīdaiņa - identitāti. Atgādiniet, cik vecs jūsu Džozefs varēja būt.

-   Mazliet virs trīsdesmit.

-    Pieņemsim, ka trīsdesmit divi, - Kreigs sprieda. - Tik vecs šobrīd būtu tas otrs Džozefs Mārtiņš, ja vien tūkstoš deviņi simti piecdesmit devītajā gadā kopā ar vecākiem nebūtu gājis bojā autoavārijā.

-   Un jādomā, ka viņam nepalika tuvi radinieki?

-    Aha! - Kreigs viņu nopētīja. - Jūs zināt, kā šīs lietas kārto?

Tesa noplātīja rokas.

-   Cilvēks, kurš vēlas iegūt jaunu identitāti, uz labu laimi izvēlas kādu apkaimi un izskata vietējā avīzē savā dzimšanas gadā publicētos nekrologus. Viņš meklē zīdaini, kurš miris tajā gadā un bijis vai nu bārenis, vai ari gājis bojā kopā ar tuvākajiem ģimenes locekļiem. Tāpēc viņš neizskatīsies ne vecāks, ne jaunāks par saviem gadiem un neviens nevarēs apstrīdēt jauno identitāti. Nākamais solis ir uzzināt bērna dzimšanas vietu. Nereti tā ir norādīta nekrologā: "Tāds un tāds ir dzimis tajā un tajā pilsētā." Persona, kas vēlas iegūt jaunu identitāti, uzraksta pieprasījumu konkrētās pilsētas tiesas namam izsniegt jaunu dzimšanas apliecību, jo vecā it kā ir nozaudēta. Cilvēki bieži nozaudē dzimšanas apliecības, nav nekas neparasts, ja lūdz izsniegt jaunu, un ierēdņi gandrīz nekad nepūlas pārbaudīt, vai vārds dzimšanas apliecībā sakrīt ar kāda mirušā vārdu. Saņēmusi dzimšanas apliecību, persona nosūta tās kopiju uz sociālās apdrošināšanas biroju, pastāsta, ka gadiem ilgi dzīvojusi ārzemēs, kur sociālās apdrošināšanas numurs nav bijis nepieciešams, taču tagad tas ir vajadzīgs. Sociālās apdrošināšanas kantori reti iebilst pret šādu lūgumu. Kad dzimšanas apliecība un sociālās apdrošināšanas numurs ir saņemts, cilvēks var dabūt pasi, autovadītāja apliecību, kredītkarti, visus dokumentus, kas vajadzīgi likumīgam dzīvesveidam - lai iekļautos sistēmā, dabūtu darbu, maksātu nodokļus un tā tālāk.

-    Lieliski, - Kreigs atzina. Mašīna turpināja traukties ziemeļu virzienā. - Iespaidīgi, nav vārdam vietas.

-    Reportieriem gadās uzlasīt dažādas informācijas druskas.

Tesai nebija nekādas vēlēšanās piebilst, ka īstenībā par svešas

identitātes iegūšanas paņēmieniem bija uzzinājusi, noklausoties tēva telefona sarunu ar kolēģiem.

Kreigs iegrima domās, automobilis šķērsoja krustojumu ar Četrdesmit devīto ielu.

-    Ar federālās valdības nelielu palīdzību man izdevās noskaidrot, ka savu jauno identitāti Džozefs pirmo reizi izmantojis pagājušā gada maijā, sākdams maksāt ienākuma un sociālo nodokli. Kopš tā laika viņš strādājis trīs darbavietās, ieskaitot pēdējo. Firmā darbavieta bija Losandželosā, otrā - Čikāgā. Skaidri redzams, ka viņš nav gribējis uzkavēties vienā vietā ilgi un abos gadījumos pārcēlies uz visai attālu pilsētu. Visas trīs darbavietas bija dokumentālo videofilmu kompānijas.

-   Tā. - Tesas elpa kļuva straujāka. Viņa baidījās, ka var sākties hiperventilācija. - Tātad Džozefam bija kaut kas slēpjams. Visa viņa dzīve sastāvēja no meliem. Tas izskaidro viņa vēlmi nelaist mani tuvu klāt. Jautājums ir tāds - ko viņš, ellē ratā, slēpa?

-    Varbūt jums izdosies to pateikt man, kad redzēsiet, kurp es jūs aizvedīšu. Man pašam to nekādi neizdodas izskaidrot, - Kreigs ieminējās.

-   Ko izskaidrot? Kurp mēs dodamies?

-    Nē, to es pagaidām neatklāšu.

-Ko?

-   Nu… Redziet, vispirms man jāpaskaidro daži citi apstākļi.

Tesa aizkaitinājumā savēcināja rokas gaisā.

-   Esiet pacietīga! Es aprunājos ar Džozefa darbavietas grāmatvedi un palūdzu parādīt viņa algas čekus. Summas ir pārāk lielas, un lielveikalos un dzērienu veikalos tādus čekus nepieņemtu. Viņam tie bija jānes uz banku, tā dzēstos čekus nosūta uz Džozefa darba devēja banku, un tā savukārt nogādā tos grāmatvedim. Sagadījies tā, ka Džozefs apmainījis visus čekus pret naudu vienā un tajā pašā bankā. Tajā. - Kreigs norādīja. - Mēs nupat pabraucām tai garām. Piecdesmit ceturtā iela.

-   Tātad jūs aizgājāt uz banku, uzrādījāt tiesas orderi, piekļu- vāt Džozefa bankas kontu ierakstiem un tos izpētījāt, - Tesa minēja.

-   No jums būtu iznākusi laba policiste. - Kreigs atkal viņu nopētīja.

-    Policiste.

Kreigs palaida gar ausīm šo labojumu.

-   Jā, tieši tā es rikojos. Aizgāju uz banku un noskaidroju, ka Džozefs uzrādījis adresi, kas pieder pasta glabāšanas kompānijai Brodvejā. Piedevām šo pašu adresi viņš licis bankai uzdrukāt uz čekiem. Nav nekāds pārsteigums. Toties pārsteidzoši ir tas, kas atrodams Džozefa dzēsto čeku mikrofilmu ierakstos - viņš ne reizi nav maksājis ne par īri, ne elektrību. Skaidrs, ka šim cilvēkam bija kaut kur jādzīvo un jāveic komunālie maksājumi, - tad kā viņš atpirkās no namīpašnieka un "Coti Edison"[2]? Izrādās, ka Džozefs reizi mēnesī nosūtījis čeku par tūkstoš trīssimt dolāriem vīrietim, vārdā Maikls Hofmans. Uzminiet, kas ir šis Hofmans?

-   Grāmatvedis, - Tesa atbildēja.

Kreigs viņu nopētīja vēl uzmanīgāk.

-   Vēl labāk. Minējums ir pareizs. Grāmatvedis. Džozefs, pēc visa spriežot, centās sabiezināt miglas aizsegu, kas aizsargāja viņa privāto dzīvi. Es aprunājos ar Hofmanu, un viņš pastāstīja, ka nekad nav Džozefu sastapis, viņi visas darīšanas kārtojuši pa pastu un telefonu.

-    Bet Hofmans nomaksāja visus Džozefa lielākos rēķinus, - Tesa paredzēja.

-   Šoreiz komplimentu nebūs, bet - taisnība.

-   Labi. Izskatījis Hofmana iegrāmatojumus un palūdzis "Con Edison" palīdzību, jūs varētu atrast Džozefa dzīvesvietu.

-   Teorētiski - jā.

-   Vēl viens dūmu aizsegs? - Tesa saviebās.

-   Tieši tā. Džozefs bija vienojies, ka namīpašnieks nomaksās komunālos maksājumus un Džozefs pēcāk viņam atmaksās. Tāpēc "Con Edison" man šoreiz nepalīdzēs.

-   Namīpašnieks gan varētu.

Kreigs neatbildēja.

-    Ikreiz, kad jūs tā sašķobāt lūpas… Kur vaina? - Tesa noprasīja.

-    Tā nama īpašnieks ir nekustamo īpašumu konglomerāts, kam pieder tūkstošiem dzīvokļu. Visus ierakstus glabā datorā. Pēc mana lūguma darbinieki sameklēja Džozefa Mārtiņa adresi Gri- ničvilidžā, taču, turp aizbraucis, es atklāju, ka aģentūra iedevusi man nepareizu adresi un Džozefs tur nav dzīvojis. Patiesībā nekustamā īpašuma firmai tas dzīvoklis nemaz nepiederēja.

-   Tātad kāds pieļāvis kļūdu un ievadījis datorā nepareizu adresi?

-   Tā ir viena iespēja. Aģentūra to patlaban pārbauda. - Kreigs saviebās, ieraugot priekšā uz Pirmās avēnijas sastrēgumu.

-   Viena? Un kāda būtu cita iespēja? - Leitnanta nopietnā sejas izteiksme Tesai modināja raizes.

-   Pieņemsim… Es nemitīgi gudroju par tiem dūmu aizsegiem. Man ir tāda aizdomu pilna daba. Visu laiku lauzu galvu, vai Džozefs nav izprātojis, kā piekļūt firmas datoram, un palabojis tajā ierakstus. Nebūšu izbrīnījies, ja viņš būtu tik ļoti vēlējies nepieļaut, lai kāds atklāj viņa dzīvesvietu. Tikpat labi viņš uzpirka sekretāri, lai tā vilto ierakstus. Vienalga, kā Džozefs to panāca, tas tikai vairo manu apņēmību izdibināt iemeslus, - Kreigs sprieda.

-   Tomēr, ja jūs nezināt, kur Džozefs dzīvojis, kurp mēs braucam? - Tesa saspringta sažņaudza plaukstas.

-   Vai tad teicu, ka nezinu? Man ir daži pieņēmumi, piemēram, tā kā Džozefa iecienītā banka atrodas īstsaidā un viņš norunāja ar jums tikties Karla Šurca parkā…

-    Un tur atrada galu. - Tesa aizvēra acis, apspiezdama asaras. - Augšējā īstsaidā.

-   Tad varbūt Džozefa dzīvoklis meklējams tajā pusē. Protams, pasta kompānijas birojs atrodas pilsētas pretējā galā, taču, ņemot vērā viņa apmātību ar slepenību, būtu tikai loģiski, ka viņš izdarītu izņēmumu. Tāpēc es palūdzu vietējiem iecirkņiem noskaidrot, vai kopš piektdienas vakara nav atgadījies kas neparasts. Tieši tā mēs notvērām Sema dēlu* - tas nelietis, izgājis ielās šaudīties, bija pārāk ilgi atstājis auto maksas autostāvvietā un saņēmis soda talonu. Nedēļas nogalē bijis vesels lēvenis starpgadījumu. Izpētījis ziņojumus un atmetis vairākas iespējas, es izlasīju par kautiņu dzīvokļu namā Austrumu Astoņdesmit otrajā ielā. Acīmredzot aplaupīšanas mēģinājums. Uzbrukts kādam nama īrniekam, vīrietim. Viņš izskrējis no ēkas, vairāku vīriešu vajāts. Viņi sacēluši tādu ļembastu, ka citi īrnieki pamodušies, palūkojušies pa durvīm un redzējuši uz kāpnēm cīnāmies ēnainus stāvus. Kāds, vēlu pārrazdamies no viesībām, pamanījis, ka banda dzenas pa ielu pakaļ klibojošam vīrietim.

-   Austrumu virzienā? Uz,upi?

-   Jā. - Kreigs nopūtās. - Un tas noticis piektdienas naktī, precīzāk - pustrijos nakti.

-   Ak… - Tesa iekunkstējās. - Dievs tēvs!

-    Aprunājos ar dažiem nama iemītniekiem, kurus tonakt tas kautiņš bija pamodinājis. Viņi apgalvoja, ka tas aizsācies septītajā stāvā. Katrā stāvā ir tikai četri dzīvokļi. Šorīt agri tur ierados un iztaujāju trīs dzīvokļu iemītniekus, toties ceturtajā neviena nebija. Pārējo dzīvokļu iemītnieki pastāstīja, ka vīrietis, kurš to irē- jis, jau vairākas dienas nav redzēts. Tiesa, tas neesot nekas neparasts. Viņu reti varot redzēt. Esot vientuļnieks, draudzīgs, tomēr atturīgs. Allaž savrups.

Tesa sarauca uzacis, stingums nepārgāja.

-   Uz dzīvokļa pastkastītes pirmajā stāvā ir Rodžera Koplenda vārds. Tas, bez šaubām, neko nenozīmē - uz pastkastītes var uzrakstīt, kādu vārdu vien vēlas. Kaimiņi stāsta, ka vīrietis bijis glīts, slaida auguma, fiziski attīstīts, mazliet virs trīsdesmit, ar tumšiem matiem un iedegušu seju.

-   Mans Dievs! - Tesa sarāvās. - Tas nudien varētu būt Džozefs.

-    Redziet, kaimiņi visvairāk bija ievērojuši acis - pelēkas, it kā starojošas.

Tesa aizturēja elpu.

-    Un viņa īpatnējo runas manieri, - Kreigs piebilda. - Tajos retajos gadījumos, kad viņi ar šo vīrieti sarunājušies, viņš atvadījies ar vārdiem: "Lai Dievs jūs svētī!"

Tesa juta pārskrienam saltus šermuļus.

-Jūs teicāt, ka Džozefs bieži lietojis šo izteicienu. Tāpēc es dabūju no namīpašnieka atslēgas un izpētīju dzīvokli…

-    Un? - Tesa ar mokām apspieda tirpas.

-    Es tomēr negribētu stāstīt, ko tur redzēju, - Kreigs izvairījās. - Labāk, ja jūs redzat to ar svaigu aci, iepriekš nezinādama. Tomēr es patiešām nesaprotu, ko tur… Tāpēc es jūs turp vedu. Varbūt jums izdosies saskatīt loģiku.

Kreigs nobrauca ielas malā un novietoja auto šaurā spraugā automašīnu rindā pie ietves. Tesa piepeši atskārta, ka, iegrimusi sarunā, nebija pamanījusi - mašīna nogriezušies Astoņdesmit otrajā ielā.

-   Tas ir nākamajā kvartālā, - Kreigs sacīja.

-   To visu jūs uzzinājāt kopš vakardienas pēcpusdienas?

-   Tāpēc es piezvaniju jums tik agri un pateicu, ka nebūšu iecirknī. Man bija daudz darīšanu.

-   Bet vai tad ar to nebūtu jānodarbojas Slepkavību izmeklēšanas, nevis Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļai?

Kreigs paraustīja plecus.

-    Nolēmu pielikt ari savu roku.

-    Bet jums noteikti ir simtiem citu lietu.

-   Paklausieties, es taču jau vakar teicu. Es to daru jūsu dēļ. - Ieklepojies Kreigs izkāpa uz ietves.

Kreiga paziņojuma apmulsinata - vai viņš liek manīt, ka es sāku viņam iepatikties? - Tesa sāka iet viņam līdzās. Taču apjukums ātri vien pārauga bažās. Viņa pagāja garām ietves malās izvietotajām atkritumu tvertnēm un tuvojās noslēpumam, kuru Kreigs grasījās viņai parādīt.

20

Šis dzīvokļu nams, viena no daudzajām šaurajām celtnēm, kas slējās ielas malā, atšķīrās no pārējām krietni vien nokvēpušajām ēkām ar to, ka tās ķieģeļu sienas bija nokrāsotas žilbinoši baltas. Zem katra loga bija piestiprinātas ugunsdzēsēju kāpnes, kas no izrūsējušas metāla platformas veda lejup.

Kreigs atvēra sdklotās parādes durvis, ieveda Tesu vestibilā, kur pie abām sienām bija piestiprinātas pastkastītes (RODŽERS KOPLENDS, DZĪVOKLIS 7. c), izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza iekšējās durvis.

Gaitenī aiz tām valdīja kāpostu dvaka. Abi izgāja cauri gaitenim un nonāca pie betona pakāpieniem, kas līkumiem veda augšup. Pirmajā kāpņu laukumiņā atradās lifta durvis.

-   Arhitekts ir ietaupījis, - Kreigs noteica. - Lifts apstājas tikai katrā otrajā stāvā.

-    Iesim pa kāpnēm, - Tesa ierosināja.

-   jūs smejaties? Uz septīto stāvu?

-    Man šorīt nesanāca izskraidīties.

-   jūs gribat teikt, ka skriemt katru ritu? - Kreigs jautāja.

-   Jau divpadsmit gadus.

-    Velns lai…

Tesa pameta skatienu uz Kreiga platajām krūtīm.

-    Mazliet izkustēšanās stiprinātu jūsu plaušas. Vai jums tas būs pa spēkam?

-Ja jūs to varat, tad es arī. - Leitnants apspieda kāsu.

-    Es minēšu. Jūs esat smēķējis?

-    Divas paciņas dienā. Ilgāk, nekā jūs skraidāt. - Viņš atkal ieklepojās. - Janvāri atmetu.

-    Kāpēc?

-   Ārsts ieteica.

-    Labs ārsts.

-   Jā, neatlaidīgs jau nu gan.

-   Tieši tā es domāju. Labs ārsts, - Tesa sacīja. - Galvenais, lai jūs beigtu kūpināt… Paies vēl daži mēneši, līdz nikotīns būs izvadīts no organisma, un vēl daži gadi, līdz attīrīsies plaušas. Bet jūs esat atbilstošajā vecuma grupā. Zem četrdesmit gadiem. Visā visumā jums ir lielas izredzes nesaķert plaušu vēzi.

-   Vai jums allaž izdodas sniegt tik drūmu mierinājumu? - Leitnants pablenza viņā.

-   Šķiet, man nepatīk noraudzīties, kā cilvēki izposta paši sevi tikpat apņēmīgi, kā izposta planētu.

-   Man mūždien piemirstas, ka jūs esat vides sargātāja.

-   Optimiste. Mani nepamet cerība - ja labi pacentīšos un ja ari citi labi pacentīsies, mums varbūt beigu beigās izdosies nokopt šo ķēpu.

-    Tad nu tā… - Kreigs iekāsējās un nolika plaukstu uz margām. - Esmu gatavs sniegt savu artavu. Sākam kāpt. Septiņi stāvi. Tīrais nieks. Paklausieties, ja es piekusīšu, jūs taču ļausiet atspiesties jums pret plecu?

21

Kad abi nonāca septītajā stāvā, Kreigs jau bija aizelsies, uzacis mirdzēja sviedru lāsītes, tomēr viņš nebija žēlojies un lūdzis atpūsties. Tesa neviļus atzina, ka stingras gribas viņam netrūkst.

-   Tā. Šim mēnesim vingrinājumu pietiks, - Kreigs novilka.

-   Neizjauciet sistēmu jau pašā sākumā. Pamēģiniet rit atkal!

-   Var jau būt. Kas zina, varbūt jūs pārsteigšu.

Pamanījusi leitnanta blēdīgo smaidiņu, Tesa noprata, ka Kreigs cenšas izgaisināt viņas bažas.

Nogriezušies pa kreisi, viņi nostājās pie 7. c dzīvokļa durvīm. Zem dzīvokļa numura nebija iemītnieka uzvārda, vienīgi metāla plāksnīte ar uzrakstu "ACE SIGNALIZĀCIJA".

-   Iesaku uzvilkt šos, - Kreigs ierunājās un pasniedza Tesai gumijas cimdus un pārvalkus, ko uzmaukt virs kroskurpēm. - Šorīt te ieradās Slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbinieki, visu nofotografēja un izkaisīja pulveri, lai vēlāk noņemtu pirkstu nospiedumus. Viņi vēl atgriezīsies. Lai gan man ir atļauja izrādīt jums dzīvokli, nevajadzētu to savandīt vairāk, nekā nepieciešams.

Kreigs uzvilka rokās cimdus un apaviem pāri pārvalkus. Pieklauvējis un pārliecinājies, ka neviens neatsaucas, viņš izņēma no kabatas divas atslēgas un atslēdza abas slēdzenes. Taču, kad Kreigs pagrieza rokturi, Tesa nervozi uzlika plaukstu uz viņa rokas.

-    Vai kas lēcies? - Kreigs jautāja.

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka šajā dzīvoklī nav nekā tāda, kas varētu mani šausmināt?

-   Redzētais var jūs satraukt. Tomēr es apsolu - tādas ainas kā morgā nebūs. Ticiet man, jums nav iemesla baidīties.

-   Labi. - Tesa sasprindzināja muskuļus. - Esmu gatava. Iesim iekšā!

Leitnants atgrūda durvis vaļā.

Tesa ieraudzīja baltu gaiteni. Pa kreisi pie signalizācijas kastītes mirguļoja sarkana spuldzīte. Signalizācijas sistēma bija primitīva - ciparu tastatūras nebija, tikai slēdzis. Jādomā, namīpašnieks bija ekonomējis, ierīkojot vislētāko modeli.

Kreigs pavērsa slēdzi uz leju. Spuldzīte nodzisa.

Abi iegāja gaiteni. Aiz signalizācijas kārbas atradās durvis, aiz tām - pašaura vannas istaba. Izlietne, tualetes pods, vanna, toties nebija dušas kabīnes. Vanna bija veca, apmales izliektas, ovālas, nevis taisnstūra, un tā balstījās uz metāla kājām. Tomēr, kaut arī gan vanna, gan izlietne un pods izskatījās veci, to ieliektās baltās virsmas bija spodras.

Tesa tik ļoti koncentrējās, ka leitnants, skaļi aizcirzdams durvis, viņu iztrūcināja.

-Jūs neko neievērojat? - Kreigs ierunājās, stāvēdams Tesai aiz muguras.

Tesa nopētīja kārtīgi salocīto tīro dvieli un dušas sūkli, kas bija pakarināti uz spīdīga metāla stieņa līdzās izlietnei. Virs izlietnes zaigojošā stikla glāzē stāvēja zobu suka, pēc izskata spriežot, nelietota. Spogulis uz zāļu skapīša durtiņām laistījās.

-Skaidrs ir tas, ka Džozefs savu mājokli uzturēja daudz labākā kārtībā nekā es savu.

-    Ielūkojieties ciešāk! - Kreigs paspraucās viņai garām. Iegājis vannas istabā, viņš atvēra zāļu skapīti.

Tesa ielūkojās tajā. Skuveklis. Paciņa asmenīšu. Tūbiņa "Old Spice" bārdas krēma. Tūbiņa "Crest" zobu pastas. Abas tūbiņas bija uzrotītas no gala un nostādītas kārtīgi blakus. Pudelīte "Old Spice" pēcskūšanās losjona. Pudelīte "Redken" šampūna. Paciņa zobu diega.

-    Nu? - Tesa noprasīja.

-   Paši nepieciešamākie piederumi. Tikai paši nepieciešamākie. Patiesībā daudziem pat šāds komplekts neliktos pietiekams. Gadiem ilgi strādādams par izmeklētāju, es bieži esmu pārmeklējis bezvēsts pazudušu cilvēku mitekļus un nekad neesmu redzējis zāļu skapīti, kurā nebūtu kaut vienu zāļu, ko izsniedz pret receptēm, piemēram, antibiotikas vai antihistamīns.

Tesa grasījās iebilst.

Kreigs pacēla roku.

-    Labi, spriežot pēc jūsu apraksta, Džozefs bija veselīgs vīrietis, katru dienu sportoja, ēda kārtīgi un rūpējās par sevi. Bet, Tesa, skapītī nav pat aspirīna pudelītes, un aspirīns ir visiem - lai cik veselīgs Džozefs bijis. Visiem, es saku. Es izskatīju pārējās dzīvokļa telpas. Virtuvē atradu vitamīnus. Bet aspirīnu? - Leitnants pakratīja galvu. - Viņš nudien bijis pūrists.

-    Vai tas ir tik dīvaini? Viņam nepatika lietot ķīmiju, pat ne labdabīgu. Nu un?

-    Es vēl neesmu pabeidzis. - Kreigs pamāja, lai Tesa viņam seko.

Abi izgāja no vannas istabas un pa gaiteni iegriezās virtuvē.

Plīts, ledusskapis un trauku mazgājamā mašīna bija vairākus gadus veci, tomēr, tāpat kā izlietne, pods un vanna, tie bija nospodrināti spoži. Nobružātā, taču spodrā virtuves lete bija tukša. Nebija ne tostera, ne mikroviļņu krāsns, ne kafijas kannas.

Kreigs pavēra skapīšu durtiņas. Vienā atradās tikai šķīvis, bļodiņa un tasīte, otrā daži tīri nerūsējošā tērauda katliņi un caurduris.

Kreigs pavilka vaļā visas atvilktnes. Ari tās bija gandrīz tukšas - vienā bija nazis, dakšiņa un karote, bet otrā lielākas metāla karotes, ko lieto, lai apmaisītu ēdienu, gatavojot to nerūsējošā tērauda katliņos.

-   Saudzīgi izsakoties, Džozefs savā miteklī glabājis vienīgi pašus nepieciešamākos priekšmetus. Starp citu, vitamīni stāv uz garšvielu plauktiņa jums aiz muguras. Tur nav ne salvijas, ne rau- denes, pat ne sāls vai piparu. Tikai vitamīni. Un nekur nav alkohola, pat ne heresa, ko lieto ēdiena gatavošanā.

-   Tātad Džozefs nelietoja alkoholu. Liela muiža! - Tesa atcirta. - Ari es gandrīz nemaz nedzeru.

-    Nenoniciniet manus novērojumus! Tas ir tikai sākums.

Tesa nesaprašanā pakratīja galvu un vēroja, kā Kreigs atver

ledusskapi.

-    Apelsīnu sula, piens ar zemu tauku saturu, minerālūdens, augļi, veselām grēdām salātu, tomātu, piparu, rožu kāpostu… Tikai dārzeņi. Gaļas nav. Nav ari…

-    Džozefs man atzina, ka ir veģetārietis.

-    Vai jūs nedomājat, ka šajā ziņā viņš pārspīlē?

-   Nez vai. Es arī esmu veģetāriete, - Tesa atzina. - Jums būtu jāredz mans ledusskapis. Tā saturs īpaši neatšķirtos, vienīgi es dažreiz ēdu zivis un vistas gaļu, taču tikai balto gaļu.

Kreigs nepacietīgi norādīja ar roku apkārt.

-   Skapīšos nav nevienas pārtikas konservu kārbas.

-   Protams, nav. Pārāk daudz sāls un konservantu. Tāds ēdiens garšo pēc sintētikas.

-   Lūdzu, neapvainojieties, bet es ceru, ka man nebūs jāēd jūsu gatavotais.

-   Neizdariet pārsteidzīgus secinājumus, leitnant! Es gatavoju ļoti labi.

-   Es neapstrīdu jūsu vārdus. Tomēr, ja ik pa laikam nedabūšu steiku…

-   Tad jums būs zemāks holesterīna līmenis, - Tesa viņu pārtrauca. - Un, iespējams, mazāk tauku ap jostasvietu.

Kreigs samiedza acis, iespurcās un tad noklepojās.

-Jādomā, ka nemaz nenāktu par Jaunu mazliet… Labi, lai nu paliek. Kā jau teicu, tas ir tikai sākums. Izrādīšu jums dzīvojamo istabu.

Tesa sekoja viņam, izgāja no virtuves un devās uz priekšu pa gaiteni.

Un saminstinājās.

Istaba bija pilnīgi tukša, vienīgi pie logiem karājās biezi, atvilkti aizkari. Telpā nebija ne paklāja, ne lampas, ne krēslu, ne dīvāna, ne galdu, ne plauktu, ne televizora, ne magnetofona, ne plakātu, ne gleznu reprodukciju. Kaila grīda. Kailas sienas. Pat ne…

-    Pat ne telefona! - Kreigs šķita lasām viņas domas. - Ne virtuvē, ne šeit. Un guļamistabā arī ne. Nav brīnums, ka Džozefs nebija paziņojis darbavietā savu tālruņa numuru. Viņam nebija tālruņa. Viņš negribēja tālruni. Es pieņemu, ka viņam pēc tā nebija nekādas vajadzības. Tas tāpēc, ka Džozefs vismazāk vēlējās, lai viņam kāds piezvana, un pats arī zvanīt negribēja. Jūsu drauga dzīvē bija tikai pats nepieciešamākais. Nesakiet, ka tas ir tipiski veģetārietim. Es zinu. Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

Trīsēdama Tesa atvēra skapja durvis un blakus vienkāršam, bet praktiskam mētelim ieraudzīja uz pakaramā treniņtērpu. Augšējā plauktā nebija nevienas kastes. Apakšā uz grīdas atradās vienīgi pāris "Nike" sporta kurpju.

Nodrebinājusies viņa pieķērās skapja durvīm, lai nomierinātos, un pagriezās.

-   Labi. Jūs mani pārliecinājāt. Tas nav… Neviens tā nedzīvo… Kaut kas nav lāgā.

-   Bet es vēl neesmu jums izrādījis pašu labāko. Patiesībā - sliktāko. - Savilcis kokainu seju, Kreigs norādīja uz durvīm. - Guļamistabu. Tas, ko jūs tur redzēsiet… Nē, nebozieties! Tas nav nekas šķebinošs. Es taču jums vairākas reizes solīju. Tomēr man jāzina, ko tas nozīmē.

Soļiem atbalsojoties, Kreigs šķērsoja istabu un atvēra guļamistabas durvis.

Tesa kā hipnotizēta spēra soli uz priekšu.

22

Guļamistaba bija gandrīz tikpat tukša kā dzīvojamā istaba. Vienkārši aizkari, paklāja uz grīdas nebija. Stūrī kaut kas melnēja, taču šeit logam priekšā bija aizvilkti aizkari, un istaba bija pārāk tumša, lai Tesa sazīmētu tumšās kontūras.

Viņa pataustījās gar sienu un atrada gaismas slēdzi. Tomēr, to nospiežot, nekas nenotika.

-   Lampas nav, - Kreigs ieteicās. - Un spuldzīte pie griesdem nedeg.

-    Kā Džozefs redzēja, kur liek kāju?

Leitnants neatbildējis atvilka aizkarus.

Ieplūda dūmakaina saules gaisma, un Tesa samiedza acis, līdz redze pielāgojās. Bet tad viņa samirkšķināja acis cita iemesla dēļ - tas, ko viņa ieraudzīja istabā, viņu apstulbināja.

Tumšais priekšmets istabas stūri, ko viņa ar pūlēm bija saskatījusi, bija uz grīdas nolikts matracis. Nē. Pat ne matracis. Salmu maiss no kaņepājiem, sešas pēdas garš, trīs pēdas plats, vienu collu biezs.

-   Nevarētu apgalvot, ka Džozefs būtu sevi lutinājis, - Kreigs ieminējās. - Nav ne spilvena, ne palagu. Tikai šī sega. Es jau izmeklējos. Skapī ari nekā nav.

Tesai pierē dunēja. Apjukumam pieaugot, viņa ievēroja, ka sega, uz kuru vērsa uzmanību leitnants, bija salocīta maisa kājgalī tikpat rūpīgi kā dvielis un dušas sūklis uz stieņa vannas istabā.

-   Un te būs atbilde uz jautājumu, kā viņš redzēja, kur liek kāju.

Galvassāpes pastiprinājās. Tesa viebdamās ar acīm sekoja leitnanta žestam un nošūpoja galvu. Blakus cisu maisam šķīvīšos atradās ducis sveču.

-   Man rodas sajūta, ka viņš diez vai mēģināja taupīt elektrību, - Kreigs sacīja.

Tesa samiedza acis un maisam labajā pusē ieraudzīja vienkāršu priežkoka grāmatplauktu ar trim nodalījumiem. Krūtis sažņaudzās, viņa piegāja tam klāt un uzmeta skatienu virsrakstiem. "Filozofijas mierinājums", "Platona dialogu kopode raksti", "Bibele: Skofīlda izdevums", "Akvitānijas Alieonora", "Aplidošanas māksla", "Planētas Zeme pēdējās dienas".

-            Laikam jau viņš nebija dzirdējis par "Neiv York Times" bestselleru sarakstu. - Kreigs nosmējās. - Filozofija, reliģija, vēsture. Smagi temati. Ar tādu cilvēku pavadīt kopā nedēļas nogali būtu tīrās mokas. Pasmieties diez vai sanāktu.

-   Viņš nebija garlaicīgs, - Tesa izklaidīgi atcirta, turpinādama pētīt plauktus. - Vairākas grāmatas par apkārtējo vidi.

-   Jā. Arī šīs intereses jums bija kopīgas.

Neveiksmīgi pūlēdamās apspiest trīsas, Tesa piegrūda rādītājpirkstu pie grāmatas ar nosaukumu "Tūkstošgade" un pamanīja, ka nākamās grāmatas nosaukums nav angļu valodā. Sējums bija iesiets visai nobružātos ādas vākos un izskatījās mūžvecs.

-   Vai drīkstu izņemt grāmatu no plaukta?

-   Galvenais, atlieciet atpakaļ turpat, kur paņēmāt, - Kreigs piekodināja.

Viņa uzmanīgi nocēla grāmatu no plaukta un apskatīja sauso, iesprēgājušo vāku. "El Circulo del Cuello de la Paloma".

-    Izskatās pēc spāņu valodas, - Kreigs nosprieda.

-   Tā ari ir.

-   Man pat angļu valoda lāgā nepadodas. Varat to izlasīt?

-   Nē. - Tesa žēli nopūtās. - Vidusskolā gan dažus gadus mācījos, bet lielāko tiesu esmu aizmirsusi.

-    Zem virsraksta - "Abu Muhammad, 'Ali ibn Hazm al-Andalu- si", - Kreigs boksterēja. - Jāpieņem, ka tas ir autora vārds. Gandrīz neietilpst vienā rindā uz vāka. "Muhameds"? Izklausās pēc musulmaņa vārda.

Tesa pamāja, pierakstīja nosaukumu un autora vārdu piezīmju grāmatiņā un atvēra grāmatu. Lapas bija trauslas, teksts spāņu valodā. Nepacietībai augot, viņa pievērsās grāmatplauktam, īpašu uzmanību veltot Skofilda Bibeles izdevumam. Viņai jau pirmīt tas bija licies aizdomīgs. Šī grāmata te neiederējās. Tesa uzmanīgi novietoja spāņu grāmatu plauktā, izņēma Bībeli un pamanīja, ka tās vāki ir ieliekti uz iekšu. Saraukusi pieri, viņa atvēra Bībeli un pārsteigta atklāja, ka lielākā daļa lapu ir izņemtas - taisnās griezuma vietas norādīja, kur tās izgrieztas ar nazi vai šķērēm.

-    Kādēļ gan?

-   Tieši to es gribēju noskaidrot. To un daudz ko citu, - Kreigs teica.

Tesa izlasīja nodaļu virsrakstus dažu palikušo lappušu augšpusē - teksts daudzviet bija pasvītrots.

-   Viņš izgriezis visu, atstājot ievadu un… - Tesa pāršķīra dažas lappuses, - Jāņa evaņģēliju, Jāņa vēstules un Jāņa atklāsmes grāmatu. Es nesaprotu.

-   Jūs neesat vienīgā. Un šis… - Kreigs norādīja. - Lai nu kas būtu tas nolāpītais priekšmets. Plauktā. Tas ir visdīvainākais.

Tesa pacēla acis. Viņa bija ievērojusi šo priekšmetu jau tad, kad piegāja pie plaukta, taču tas bija tik ļoti pretrunā ar loģiku, ka viņa bija atlikusi tā apskati, cerēdama, ka citi priekšmeti istabā palīdzēs interpretēt šo grotesko tēlu.

Tā bija statuja vai, pareizāk sakot, bareljefs, vienas pēdas garumā un platumā, izgrebts no balta marmora. Tajā bija attēlots garmatains, muskuļains, izskatīgs vīrietis vērša mugurā, cīniņā atliecis dzīvnieka galvu atpakaļ un iecirtis tā kaklā dunci.

No brūces aumaļām šļācās asinis un krita uz, šķiet, kviešu asniem zemē. Suns, saslējies pakaļkājās, laizīja asinis, čūska līda asnu virzienā, un vērša sēkliniekiem uzbruka skorpions.

Abpus šaušalīgajai ainai stāvēja un visā noskatījās lāpneši. Kreisajā pusē stāvošā vīra lāpa bija pavērsta augšup, turpretī vīrs labajā pusē to turēja ačgārni, uz leju. Un virs kreisajā pusē stāvošā lāpneša bija redzams putns…

… Pūce? Grūti pateikt…

… Putns, kas piekalis skatienu duncim un plūstošajām asinīm.

-   Ko tas nozīmē? - Kreigs vaicāja. - šis skats man nedod mieru jau kopš rīta, kad to ieraudzīju.

Tesai bija grūti parunāt. Mutē bija rūgta garša. Muguras lāpstiņas šķita pārakmeņojušās.

-   Tas ir… šausmīgi. Atbaidoši. Pretīgi.

-   Jā, parasts, ikdienišķs mājas dekorējums.

Abās pusēs aiz bareljefa pie sienas bija piestiprināti svečturi ar svecēm - atdarinot spocīgajā, groteskajā ainā redzamās lāpas, viena svece bija pavērsta augšup, otra lejup. Zem otrās sveces bija palikts šķīvis, kurā krājās nopilējušais karstais vasks.

-    Džozefs nav turējis augstā godā ugunsdzēsēju ieteikumus, - Kreigs piezīmēja. - Ja par šīm svecēm būtu uzzinājis mājas īpašnieks, jūsu draugs drīz vien kopā ar savām dažām mantiņām atrastos uz ielas. Brinums, ka viņš nenosvilināja visu ēku.

-    Bet tas taču ir neprāts.

-   Sasodīts, jā, drusku nobiedēja gan.

-    Klau, vai es nevarētu izlūgties atļauju aizņemties Bībeli un to spāņu grāmatu? - Tesa ieteicās.

-   Ja es jums to atļautu, Slepkavību izmeklēšanas nodaļa mani paņemtu aiz krāgas.

-    Varbūt es vismaz drīkstu nofotografēt?

-   Jums ir līdzi fotoaparāts?

-   Jā, vienmēr. Reportiera paradums.

-   Labi. Bet jums jāapsola, ka bez manas vai Slepkavību izmeklēšanas nodaļas atļaujas nepublicēsiet tās, - Kreigs aizrādīja.

-   Apsolu.

-   Tad jūtieties kā mājās, - Kreigs bilda.

Tesa izņēma no savas maisauduma somiņas nelielu 35 mm "Olympus" un nofotografēja dažus tuvplāna kadrus no dažādiem leņķiem. Pēc tam viņa atvēra Bībeli un nofotografēja lappuses, kurās teksts bija pasvītrots visvairāk. Atlikusi Bībeli atpakaļ plauktā, Tesa nofotografēja visu grāmatplauktu un visbeidzot salmu maisu, kuram abās pusēs bija izliktas sveces, un tad ielika aparātu somiņā.

-   Viss kārtībā.

-    Jums tomēr būs jāapsola vēl kaut kas, - Kreigs piebilda. -Ja fotogrāfijas jūs uzvedinās uz kādām domām, es tās gribu dzirdēt - gadījumā, ja neesam paši to atklājuši.

-    Dodu godavārdu.

Kreigs nervozi sakustējās.

-   Tā, atkal šī sejas izteiksme, - Tesa iesaucās. - Atkal jūs neesat pateicis visu!

-    Lieta tāda…

-    Kāda?

-    Vai esat gatava vēl vienam satriecošam jaunumam?

-    Proti, ir vēl kas?

-   Skapī. - Kreigs pavēra durvis. - Ievērojiet, ka viņam bija tikai daži apģērba gabali. Tīri džinsi. Lieks krekls. Vēl viens - tikai viens - kokvilnas pulovers. Daži pāri zeķu un apakšveļa plauktā. Un šis. - Kreigs pasniedzās pa labi, pie skapja iekšējās sienas.

-    Lai tas būtu kas būdams, es to negribu redzēt.

-    Piedodiet, Tesa, tas ir būtiski. Man jums tas jāparāda.

Leitnants izvilka no skapja kādu priekšmetu - pēdu garu koka

nūju, kas droši vien bija apzāģēts slotaskāts. Tā vienā galā bija piestiprināts pusducis trīs pēdas garu smalku virvīšu.

lesa nodrebinājās.

-    Pātaga?

-    Uz auklām ir izkaltušas asinis. Viņš nodarbojies ar… šķiet, ka tā to var nosaukt… ar paššaustīšanu.

23 Cavo nacionālais parks, Kenija, Āfrika

Turēdams rokās jaudīgo tālšāvēja bisi, mednieks pacietīgi gaidīja, prasmīgi noslēpies ērkšķainos brikšņos līdzās baobabu audzei. No šīs vietas nekas neaizsedza skatu uz ūdenskrātuvi. Pie ekvatora dienvidū karstums bija tik neizturams, ka medījumi drīz vien lielā skaitā ieradīsies šurp padzerties. Kaut ari cepure ar platajām malām un krūmājs ļāva kaut mazliet patverties no žilbinošās saules, mednieks bija noplūdis ar sviedriem, haki krāsas krekls bija izmircis tumšs. Taču viņš neuzdrīkstējās pacelt blašķi un nodzerties, baidīdamies, ka šī kustība var nodot viņa atrašanās vietu. Galu galā medījums bija ārkārtīgi piesardzīgs un modri pamanīja svešiniekus.

Mednieka pacietība un mērķtiecība agrāk daudzreiz bija atalgota. Viņam tikai bija jāizturas kā profesionālim. Vēlāk, pēc veiksmīgām medībām, viņš varēs atļauties greznību padzerties.

Nervu gali kņudēja. Tur! Pa kreisi! Viņš vairāk sajuta nekā izdzirdēja dunoņu, tuvojoties milzīgām kājām. Tad ieraudzīja to sacelto putekļu mākoni, un visbeidzot masīvie dzīvnieki iznira no plaukstošo akāciju pudura/pārlaida piesardzīgu skatienu atklātajai zālainei un nervozi nopētīja ūdenskrātuvi.

Ziloņi. Mednieks saskaitīja desmit. Dzīvnieku platās ausis plivinājās, pūloties uztvert nepazīstamas, draudīgas skaņas. Mednieks bija vilies, redzot, ka četri ir mazuļi bez ilkņiem un pieaugušo dzīvnieku ilkņi labi ja četras pēdas gari - no tāda attāluma bija grūti pateikt. Vēl vairāk saīdzis, viņš iegrima atmiņās par divdesmit gadu senu pagātni, kad izliektie ilkņi bija sešas, astoņas pēdas, dažkārt pat desmit pēdas gari. Ilkņu vidējais svars toreiz bija astoņpadsmit mārciņu - tagad tikai deviņas. Tādējādi ziloņkaula tirgoņu noteikto normu varēja izpildīt, vienīgi nošaujot daudz vairāk dzīvnieku. Pirms divdesmit gadiem - mednieks domās nošū- poja galvu - šajā līdzenumā klaiņoja četrdesmit tūkstoši ziloņu, turpretim pērn, pēc viņa aprēķiniem, bija palikuši tikai pieci tūkstoši, un šajos aprēķinos neietilpa divi tūkstoši līķu, kurus viņš bija uzgājis savu aizvien plašāko ekspedīciju laikā. Drīz vien ziloņkaula tirdzniecība izsīks. Tas tāpēc, ka paši ziloņi būs iznīdēti. Divpadsmit tonnas ilkņu, kas ievāktas no tūkstoš trīssimt ziloņiem, bija trīs miljonus dolāru vērtas. Taču tas, ka ilkņi bija mazāki, nozīmēja, ka tie sver mazāk, un, lai izpildītu normu, jānošauj vairāk.

Stingajiem pirkstiem turēdams bisi, mednieks vēroja, kā ziloņi pēdīgi pārvar nervozitāti un tuvojas ūdenskrātuvei. Brīnišķīgi dzīvnieki. Viņš koncentrēja visu uzmanību, piespieda pirkstu šautenes mēlītei un lēnām dusmīgi grozīja acis, pētīdams zālaini ap ūdenskrātuvi.

Mednieka nervi atkal iekņudējās, instinkti saasinājās.

Labajā pusē kaut kas sakustējās. No zāles, kas stiepās cilvēkam līdz viduklim, iznira stāvi. Arī šie cilvēki turēja rokās bises.

Vīrieši! Arī ģērbušies haki krāsas maskēšanās tērpos.

Citi mednieki!

Taču tie nebija viņa konkurenti. Nepavisam ne. Gluži otrādi. Abas šīs puses pastāvēja sarežģītā, nāvējošā simbiozē. Viņu nolūki radīja viņa nolūku, un bende ar bargu apņēmību pavērsa šauteni pret šiem plēsējiem.

Pat no šāda attāluma mednieks redzēja, ka cilvēki tur rokās automātiskos ieročus, M-16 un AK-47, nevis medību bises. Viņš jau agrāk bieži bija uzgājis to izraisītās asinspirts pierādījumus. Veseli bari dzīvnieku iznīcināti, ložu caururbti, to līķi puva saulē, ilkņi brutāli izrauti no mutes, ap gaļu, kas varēja noderēt izsalkušiem vietējiem iedzīvotājiem, drūzmējās šakāļi un ņudzēja tārpi.

Lai nolādēti tie mednieki!

Lai tie nonāk ellē!

Un tieši tur šis mednieks dzirās viņus nosūtīt.

Uzmanīgi, lai neatklātu savu atrašanās vietu, viņš lēnām piecēlās kājās, pacēla šauteni, atbalstīja to pret plecu, sasprindzināja redzi, lūkojoties cauri spēcīga palielinājuma tēmēkļiem, un, stingri pieglaudis pirkstu mēlītei, ar milzu apmierinājumu to nospieda.

Neatrāvis skatienu no tēmēkļa, viņš tuvplānā redzēja, kā plēsēja galva tiek saārdīta.

Nav nekā labāka par sprāgstošajām lodēm.

Jau nākamajā mirklī mednieks ieraudzīja, ka vēl viens plēsoņa pielec kājās zālē, šausmās atkal sakņūp, pieliek roku pie mutes un sāk kāpties atpakaļ.

Sīkums.

Mazliet pavirzījis šauteni sāniski, mednieks izšāva vēlreiz.

Un sadragāja otra plēsoņas krūtis.

Nu, mednieks nodomāja, kāda sajūta? Vai miršanas brīdī jūs izjutāt… vai jūs sapratāt, kā jūtas… vai jūs iztēlojāties… un nožēlojāt… un izjutāt nožēlu pret… mokām, kādas esat izraisījuši tik daudzām brīnišķajām, neaizvietojamām Dieva radibām? Ziloņiem?

Nē, piķis un zēvele! Vienīgais, ko jūs jūtat, ir alkatiba.

Bet tagad gan jūs to vairs nejūtat, vai ne?

Jūs nejūtat neko.

Tāpēc ka pēc jūsu bojāejas uz planētas par vienu lāstu ir mazāk.

Nesēji, vietējie iedzīvotāji, pietrausās kājās no zāles un bēga uz attālo pakalnu grēdu. Panikas pārņemto bēgļu aprises bija kārdinošas, bet mednieks apvaldīja pirkstu un nolaida šauteni lejā. Viņš savu bija pavēstījis. Šo cilvēku motīvus viņš saprata, kaut ari neatzina tos par labiem.

Nesējiem bija vajadzīgs darbs. Jā.

Viņiem bija vajadzīga nauda. Viņiem bija vajadzīgs ēdiens.

Taču, lai cik izmisuši viņi būtu, viņi nedrīkst piedalīties sava mantojuma iznīcināšanā. Šie ziloņi taču bija Āfrikas simbols! Ziloņi bija…

Mednieks apslāpēja dusmas. Kuņģis sagriezās, un sametās nelaba dūša. Vērodams, kā vietējie apskrien ap pakalnu un nozūd skatienam, viņš ar profesionālu piesardzību piecēlās kājās, pārlaida pētījošu skatienu zālainei un nožēloja, ka šāvieni izbiedējuši ziloņus un tie pārvarējuši izmisīgo vēlmi padzerties dubļaino ūdeni no seklās bedres. Tomēr viņš, izpildījis savu pienākumu, juta neaptveramu lepnumu.

Pagāja piecas minūtes, līdz mednieks nonāca pie pirmā sodītā plēsoņas. Mirušais pretinieks izskatījās nožēlojams, spēcīgā vīrieša galvaskauss bija atrauts vaļā, asinis sūcās zemē. No otras puses…

… mednieks sev atgādināja…

… mirušie ziloņi izskatās vēl nožēlojamāk. Dzīvi šie brīnišķīgie dzīvnieki bija radības kronis.

Bija jāsniedz mācība.

Mednieks izņēma plakanknaibles, pietupās, atvāza līķa muti un sniedza atbaidošo, tomēr nepieciešamo mācību.

- Ziloņkauls, - viņš aizžņaugtā balsī murmināja. - Ak to jūs kārojāt? Ziloņkaulu? Tad nu lūdzu - nolādēts, es jums palīdzēšu. Redziet, atšķirībā no ziloņiem jums ir papilnam visiem vajadzīgo ilkņu.

Grozīdams knaibles, mednieks līķim citu pēc cita izrāva zobus.

Viņš salika tos čupiņā blakus līķim ar iekritušo muti.

Un tad piegāja pie otra upura.

Ar visiem nepieciešamajiem līdzekļiem…

Mācība…

Atmaksa…

Tam jānotiek!

Šim slaktiņam jādara gals!

24

-    Piedodiet! - Kreigs lūdzās.

-    Ko gan?

-    Es nudien negribēju jūs tik ļoti satraukt.

-    Tā nav jūsu vaina, - Tesa atteica. - Man bija… Man bija jāredz šis dzīvoklis. "Earth Mother Magazine" manas prombūtnes laikā nebankrotēs. No manis pašlaik tik un tā nav nekāda palīga. Man ir daudz kas pārdomājams.

Satrauktu seju Kreigs apstādināja auto pie mašīnu rindas trokšņainajā, pārpildītajā ielā netālu no Tesas dzīvokļa Soho.

-    Kamēr jūs visu pārdomāsiet, neaizmirstiet solījumu. Slepkavību izmeklēšanas nodaļa veiks rūpīgu darbu. Tomēr, ja jums iešaujas prātā kas tāds, kas palīdzētu izskaidrot Džozefa dzīvoklī redzēto, dodiet man ziņu. - Leitnants pasniedza viņai vizītkarti. - Kartītes apakšā ir mans mājas tālruņa numurs. Ja gadās kas nozīmīgs, negaidiet, līdz ieradīšos darbā.

-    Neuztraucieties! Ja būs tāda vajadzība, zvanīšu kaut nakts vidū.

-    Man nekas nav pretī. - Kreigs pasminēja. - Man ir brīnum trausls miegs. - Viņš ieklepojās. - Tas ir, vismaz tad, kad iemiegu.

-    Ā, tagad atcerējos. - Tesa parakņājās somiņā. - Daudz netrūka, un būtu aizmirsusi. Kamēr gaidīju jūs piebraucam, iegādājos jums dažas dāvaniņas.

-    Vai tu re?

-    Mūsu žurnāla numuru. Varbūt tas palīdzēs jums iemigt.

-   Šaubos. Es pat teiktu, ka tas palīdzēs aizdzīt miegu. Dodu godavārdu, ka izlasīšu to no viena vāka līdz otram.

-    Es sagatavošu testu, lai to pārbaudītu. Vēl es jums atnesu

šo.

Viņa pasniedza kastīti ar pretklepus tabletēm.

Kreigs uzjautrināts saviebās.

-    Paldies! Cilvēki parasti man neko nedāvina - vienīgi sirdssāpes. - Viņš nokrekšķinājās. - Lai jums veicas!

-    Jums tāpat. - Atcerēdamās Džozefa vārdus, Tesa sevi pārsteidza, piemetinādama: - Lai Dievs jūs svētī!

Kreigs palocīja galvu.

Izkāpusi no mašīnas, Tesa vēroja to aizbraucam. Izlikdamās, ka dodas augšup pa kāpnēm uz ieejas durvīm, viņa pagaidīja, līdz Kreiga automobilis nogriežas ap stūri, un raitā solī devās pretējā virzienā. Uz veikaliņu, kas atradās šajā pašā ielā.

25

"ĀTRAIS FOTO", vēstīja plāksne logā. Kad Tesa atvēra un aizvēra durvis, ietrinkšķējās zvaniņš. Spāņu izcelsmes pusmūža vīrietis, kas aiz letes krāva kaudzītēs filmiņu kastītes, paskatījās uz Tesu. Balsī gan nemanīja akcentu.

-    Kā varu jums palīdzēt?

Tesa saminstinājās. Pārdevēja melnīgsnējā ādas krāsa… Tai piemita kaut kas… Tā atgādināja Tesai Džozefa tumsnējo ādas krāsu. Viņa bija iedomājusies, ka Džozefs ir tikai nosauļojies.

Bet varbūt…

Tesa iegrima domās - vai Džozefs bija spāņu izcelsmes? Tad būtu skaidrs, kāpēc viņa plauktā atradās grāmata spāņu valodā.

-Jā. Logā izlikts paziņojums, ka izgatavojat fotogrāfijas stundas laikā.

-    Protams. Tomēr par papildu maksu, - darbinieks atteica.

-             Lai notiek. - Tesa izņēma fotoaparātu no somiņas un pasniedza vīrietim filmiņu. - Tas ir svarīgi. Man jādabū bildes pēc iespējas drīzāk.

-   Vienu mirkli. - Vīrietis paņēma filmiņu, iegāja dibenistabā un pēc brīža atgriezās. - Brālis jau sāka to attīstīt. - Viņš pasvārstīja pildspalvu virs pasūtīšanas veidlapas. - Jūsu vārds?

Tesa sniedza visas nepieciešamās ziņas.

Darbinieks pasniedza Tesai kvīti.

-   Vai varu jums vēl kā palīdzēt?

-   Jā. Gribu iegādāties trīs filmiņas. Ekspozīcija - trīsdesmit seši. "ASA divsimt". - Ar izmēģinājuma un kļūdu metodi Tesa bija apguvusi, ka viņas lētajam, vienkāršajam, viegli pārnēsājamam fotoaparātam "ASA 200" filmiņas bija ļoti piemērots kompromiss, lai iznāktu skaidras fotogrāfijas gan telpās, gan brīvā dabā. - Es… Jūs izskatāties… Vai protat spāņu valodu?

Vīrietis pasmaidīja.

-    S(, senorita. Muy bien[3]

-   Tādā gadījumā, ja neiebilstat - lūdzu, pasakiet, ko tas nozīmē. - Tesa izvilka no somiņas piezīmju grāmatiņu un parādīja pierakstīto grāmatas virsrakstu.

-    "El Circulo del Cuello de la Paloma". - Darbinieks paraustīja plecus. - Riņķis… vai, iespējams, gredzens… ap dūjas kaklu.

Tesa vīlusies sarauca pieri. Viņa bija cerējusi, ka, zinot grāmatas virsrakstu, varēs tikt skaidrībā par tās saturu. - Varbūt esat dzirdējis par tādu grāmatu?

-    Piedošanu, seAorita. Neesmu.

-    Un šis? - Viņa norādīja uz grāmatas autora vārdu: Abu Mu- hammad 'Ali ibn Hazm al-Andalusi. - Kāpēc rakstnieka vārds ir tik garš?

Vīrietis uzrāva plecus.

-   Spāņiem gari vārdi nav nekāds retums. Bieži vien tajos iekļauti arī vecāku vārdi.

-   Bet Muhameds nav spāņu vārds. Izklausās pēc musulmaņu, arābu vārda.

-   Tas tiesa, - darbinieks atteica.

-    Un kas tas par vārdu beigās? "Al-Andalusi"?

-   Tas nozīmē, ka šis cilvēks ir no Andalūzijas.

-   Ja atmiņa mani neviļ, tā atrodas Spānijā. Pareizi?

-Jā. Tā ir province pašos Spānijas dienvidos.

-    Nesaprotu. Kā gan no Spānijas provinces var nākt arābs?

Darbinieks noplātīja rokas un pakratīja galvu.

-    Manas dzimtās zemes vēsture ir sarežģīta. - Viņš pameta skatienu uz pulksteni pie sienas. - Fotogrāfijas būs gatavas piecos.

-    Es atnākšu tām pakaļ. Paldies!

-    De nada.[4]

26

Tesa traucās mājās, pagāja garām lifta durvīm un skrēja augšup pa kāpnēm. Iegājusi dzīvoklī un aizslēgusi durvis, viņa steigšus paķēra pārnēsājamo tālruni, piespieda numura taustiņus un gaidīdama piegāja pie skapja un izņēma ceļasomu.

Atbildēja "Earth Mother Magazine" sekretāre.

-    Betij, šeit Tesa. Volters ir brīvs?… Labi. Savieno ar viņu… Vol- ter, zvana Tesa. Man tev ir kāds lūgums. Es nevarēšu dažas turpmākās dienas ierasties darbā. Vai varēsiet bez manis iztikt?… Jā, es strādāju pie raksta. Nē, tam ar rakstu nav nekāda sakara. Sacīsim, ģimenes darīšanas. Man jāaizbrauc no Ņujorkas… Ko? Saistībā ar Džozefu? Jā, labi, tu uzminēji. Tu tagad māki lasīt domas?… Volter, man tas ir jādara… Uzmanīties? Kā gan citādi! Es apsolu.

Atvieglota nopūtusies, Tesa pārtrauca sarunu, pienesa ceļasomu pie kumodes un ejot piezvanīja vēl uz vienu telefona atmiņā ievadītu numuru.

-    Bibliotēka? Lūdzu, uzziņu nodaļu! - Gaidīdama viņa sameta somā tīras drēbes. - Uzziņu dienests? Es esmu žurnāliste. Drīz jānodod raksts, un man būtu liels lūgums - paskatieties datu bāzē, vai jums ir grāmata ar nosaukumu "Riņķis - vai gredzens - ap dūjas kaklu".

Gaidīdama Tesa iegāja vannas istabā un ielika somā pirmās nepieciešamības priekšmetus - zobu pastu un citus.

-    Nav? Paldies!

Bet, aizvilkusi ceļasomas rāvējslēdzēju, Tesa jutās iztukšota. Viņa izgāja no vannas istabas, paņēma "Dzeltenās lapas", drīz vien atrada meklēto un atkal spaidīja klausules taustiņus.

-    "Trump Shuttle"? Es gribu rezervēt biļeti uz Vašingtonas reisu sešos vakarā. Jā, es zinu, ka jūs garantējat vietas, taču negribu gaidīt nākamo reisu. Te būs mans "American Express" numurs…

Viņa atšļuka uz dīvāna, centās sakārtot domas un tad atkal piespieda vairākus taustiņus.

-   Māt? Es šovakar iebraukšu pilsētā… Jā, sen neesam tikušās. Varēsim izrunāties… Viss ir kārtībā, māt. Ja nemaldos, tev bija zināma ietekme uz Kongresa bibliotēkas direktoru. Vai viņš nemēdza apmeklēt tēva rīkotās dinejas?… Labi. Es gribu, lai tu viņam piezvani. Apjautājies, vai viņš zina tādu grāmatu un vai var man to sagādāt. - Tesa pateica grāmatas nosaukumu. - Astoņos, māt. Varbūt mazliet vēlāk… Es jau cenšos, bet nezinu, cikos. Manis dēļ neaizkavē vakariņas… Jā, es ari tevi mīlu.

Tesa nospieda atvienošanas pogu, izskatīja adrešu grāmatiņu un turpināja spaidīt taustiņus. Varētu pat teikt, ka viņa tos durstīja.

-   Lūdzu, Braienu Hamiltonu… Tā jau biju domājusi. Viņš vienmēr ir aizņemts. Pasakiet, ka zvana Terēze Dreika… Jā, tā Dreika.

Šim vārdam bija burvju spēks. Iespējams, tas iedvesa bailes. Katrā ziņā Braiens Hamiltons atsaucās drīz.

-   Sen neesam tikušies.

-   Ne tik sen. Bet es gribu atjaunot mūsu pazīšanos, Braien. Personiski.

-   Ak tā? Vai tas nozīmē…

-   Jā, tieši tā. Es ierodos pilsētā. Šovakar astoņos esi manas mātes mājā!

-   Piedod, Tesa! Nevaru. Esmu paredzējis ierasties uz pieņemšanu Padomju Savienības vēstniecībā.

-    Visu cieņu Padomju Savienības vēstniekam…

-Tieši tā, visu cieņu. Mēs pēkšņi esam kļuvuši par sabiedrotajiem. Man…

-   Tu mani neklausies, Braien. Man ar tevi jātiekas.

-Bet vēstnieks…

-    Pie pakaļas vēstnieku! - Tesa iekliedzās. - Tu apsolīji manam tēvam, ka palīdzēsi man grūtā bridi. Es pieprasu, lai tu turi doto solījumu.

-   Tu pieprasi? No tavas mutes tas izklausās pēc drauda.

-    Drauds? Braien, es nedraudu. Es garantēju. Neaizmirsti, ka esmu žurnāliste. Man zināmi gan tavi, gan mana tēva noslēpumi. Iespējams, man var rasties kārdinājums par tiem uzrakstīt. Ja vien tu nedomā uzsūtīt man slepkavu.

-   Tā, Tesa, nepārspīlēsim. Tu zini, ka mēs…

-    Esi manas mātes mājā astoņos!

Braiens brīdi vilcinājās.

-   Labi, ja jau tu tā uzstāj. Veco laiku un tava tēva vārdā. Es ar nepacietību gaidu…

Tesa pārtrauca sarunu.

27

Tieši piecos, slapja no sviedriem, Tesa ienesa ceļasomu fotodarbnīcā. Atkal ietrinkšķējās zvaniņš. Un atkal pusmūža spāņu izcelsmes darbinieks pacēla acis.

Tesa tusnīdama nolika ceļasomu uz grīdas.

-   Vai fotogrāfijas ir gatavas?

-    Bet protams! - darbinieks atsaucās. - Kā jau reklamējam, mēs izgatavojam bildes stundas laikā. - Viņš iebāza roku atvilktnē. - Te tās ir.

Tesa atvēra maku.

-   Man ļod žēl, ka jūsu draugs tā sadusmojās.

-… Mans draugs?

-   Tas vīrietis, kuru jūs atsūtījāt izņemt fotogrāfijas.

-    Bet es…

-    Pagājušajā mēnesī mēs kļūdaini izsniedzām kāzu fotogrāfijas. Vispār jau tā bija mana vaina - aizmirsu palūgt, lai uzrāda kvīti. Kopš tā laika es izsniedzu fotogrāfijas tikai tad, ja man…

-   Te būs kvīts, - Tesa sacīja. Viņas roka drebēja. - Jūs rīkojādes pareizi. Es neesmu sūtījusi… Kā viņš izskatījās?

-   Iededzis. Mazliet virs trīsdesmit. Gara auguma. Muskuļains. Glīts. - Darbinieks brīdi padomāja un saviebās. - Nedabūjis fotogrāfijas, viņš kļuva varen uzstājīgs. Tā satraucās, ka pat baidījos - viņš ar varu man atņems tās bildes. Pabāzu roku zem letes, - darbinieks pasvārstīja rokā beisbola nūju, - un izņēmu šo. Ja viņš sadomātu likt lietā spēku. Viņš droši vien ievēroja, ka noliecos. Par laimi, nebija vajadzības to izmantot. Tieši tajā brīdī ienāca trīs klienti. Viņš izšāvās ārā kā bulta. - Vīrietis saviebās vēl vairāk. - Es ievēroju viņa acis.

-    Acis? - Tesa pieķērās letei, lai nenokristu. - Kas tajās bija tāds īpašs?

-    Krāsa bija neparasta.

-    Pelēka?

-   Jā, senorita. Kā jūs…?

Tesa plātīja muti. Uzmācās nelabums. Viņa nometa naudu uz letes, paķēra sainīti ar fotogrāfijām, saņēma visus spēkus, lai neizrādītu baiļu trīsas, un steidzās uz durvīm, nolēmusi atrast taksometru.

-    Es patiešām rīkojos pareizi, senorita?

-    Neapšaubāmi. No šā brīža visas savas filmiņas nesīšu tikai pie jums.

Ietrinkšķējās zvaniņš virs galvas, un Tesa izmetās no darbnīcas. Pārlaidusi skatienu smoga ietītajai ielai, viņa piepeši, kuņģim svilstot, atskārta, ka raugās apkārt ne tikai tādēļ, lai ieraudzītu taksometru.

Vīrietis, kuru darbinieks bija aprakstījis, šķita visnotaļ līdzīgs Džozefam. Bet Džozefs taču bija miris!

Kā gan tas varēja…

Apstādinājusi taksometru un iekāpusi automobilī, Tesa jutās pārsteigta, ka piesavinājusies kādu Džozefa paradumu. Viņa nervozi šaudīja skatienu visapkārt, baidoties, ka viņai kāds seko.

NEVALDĀMAIS NIKNUMS

1 Lagvārdijas lidosta

Drūmā izskata vīrietis, kas sēdēja taksometra pakaļējā sēdeklī, stīvi paliecās uz priekšu, mēģinādams paturēt acīs citu taksometru, kas brauca desmit mašīnas priekšā. Vīrietim bija trīsdesmit astoņi gadi, viņš bija vidēja auguma un miesas uzbūves, tumšiem matiem un neuzkrītošiem sejas vaibstiem, tik neievērojamiem, ka tie nesaglabājās neviena atmiņā. Vīrietim mugurā bija konservatīvs, necils, samērā lēts uzvalks, kokvilnas un poliestera sajaukuma krekls, ap kaklu cieša, svītraina kaklasaite. Viņa portfelis tikpat labi varētu piederēt tūkstošiem cilvēku.

-    Kura aviolīnija? - taksists noprasīja.

Pasažieris saminstinājās, vērodams taksometru, kuram bija sekojis ar acīm.

-    Ei, draudziņ, es prasu - kura aviolīnija?

-   Vienu mirkli. Es ieskatīšos biļetē.

-   Vai tik jums nevajadzēja to izdarīt jau agrāk?

Taksometrs, no kura pasažieris nebija nolaidis acu, nogriezās

pa labi uz pārpildītas uzbrauktuves, apmeta loku un patraucās garām pārpilnai autostāvvietai. Zīme vēstīja: "TRUMP SHU'ITLF., DELTA, NORTHWESTERN, PAN AM SHUTTLF. "

-    Pa labi, - pasažieris norādīja.

-   Cik ilgi man vēl jāgaida? Kura aviolīnija? - šoferis nerimās.

-   Es vēl neesmu atradis.

-   Vecīt, ja nokavēsiet reisu, nevainojiet mani.

Pasažieris samiedza acis, palūkojās uz priekšu, pamanīja, ka taksometrs, kuram viņš sekojis, apbrauc apkārt autostāvvietas laukumam, pabrauc garām norādēm uz "Pati American", "Delta" un "Northivestern" un tuvojas nesen uzceltai masīvai ēkai, pie kuras dega milzīga sarkana izkārtne: "TRUMP SHUTTLE".

-   Tur, augšā, - pasažieris sacīja.

-   Nu tad beidzot!

Kad taksometrs apstājās termināļa priekšā aiz limuzīna, pasažieris jau bija nolasījis skaitītāja rādītājus. Viņš pievienoja maksu par tilta šķērsošanu un divdesmit procentu dzeramnaudu, iegrūda šoferim vairākas naudaszīmes, paķēra portfeli un izlēca no mašīnas.

-    Draudziņ, vai tad čeku neņemsiet?

Bet pasažieris jau bija izkāpis. Dododes lidostas kompleksa automātisko durvju virzienā, viņš neuzkrītoši pameta skatienu pa kreisi un ieraudzīja, kā sieviete, kurai viņš bija sekojis, izkāpj no taksometra, samaksā šoferim un ienes ceļasomu pa citām durvim.

Abi vienlaikus iegāja lidostas ēkā un virzījās paralēli viens otram, tikko atbraukušu ceļotāju straumes izšķirti. Tumšmatainais, necilais vīrs apstājās blakus grupiņai līdzīga izskata uzņēmēju un, vērodams sievieti, kas steidzās uz rindu pie letes, izlikās, ka pārbauda savu biļeti.

Rinda virzījās uz priekšu strauji - "Trump Shnttle" garantēja žiglu apkalpošanu. Sieviete tomēr izskatījās nepacietīga - tikusi pie letes, viņa steigšus iedeva darbiniecei kreditkarti, parakstīja kuponu, paķēra mapīti, kurā acīmredzot atradās biļete, un, paklausot simpātiskās darbinieces norādēm, raitā solī pagāja garām letei.

Teicami, nodomāja hameleons. Viņš izlocījās cauri pūlim, sekodams laupījumam. Kad viņš nonāca apsardzes zonā, sieviete jau bija izgājusi pārbaudi. Tālāk bez biļetes nevienu nelaida. Bet tas nekas. Hameleonam vienmēr līdzi bija viltota biļete, un viņa bagātā pieredze liecināja, ka dkai retais apsardzes darbinieks papūlējās to pārbaudīt.

Viņš nolika portfeli uz konveijera lentes, kas ieslīdēja rentgen- aparātā. Darbinieks formas tērpā ar galvas mājienu palūdza viņu iziet cauri metāla detektoram. Hameleons pieraduma pēc darba laikā nenēsāja līdzi neko metālisku, pat ne monētas un siksnas sprādzi, arī pulkstenis bija no plastmasas. Izgājis cauri klusējošam metāla detektoram, viņš paņēma portfeli otrā pusē rentgena parātam. Portfelī, protams, neatradās nekas tāds, kas varētu izraisīt aizdomas. Tikai nevainīgi, garlaicīgi dokumenti. Katrā ziņā ne jau ieroči. Galu galā viņš bija novērošanas speciālists. Hameleonam nebija nekādas vajadzības pēc ieročiem, lai gan pavisam retos gadījumos, ārkārtējās situācijās viņam bija gadījies aizstāvēties. Vidusmēra augums un miesas uzbūve bija mānīga - viņa Austrumu cīņu māka bija iespaidīga.

Vīrietis, pielicis soli, kāpa augšup pa braucošā eskalatora pakāpieniem - gluži kā parasts, nostrādājies uzņēmējs, kas steidzas iesēsties lidmašīnā.

Medījums jau atradās plašajā otrajā stāvā un gāja steidzīgiem soļiem. Hameleonam nebija nodoma sievieti panākt - vienīgi paturēt viņu acīs. Viņš ieskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm seši. Paraudzījies uz priekšu, viņš pamanīja, ka sieviete uzrāda pavadonei iekāpšanas biļeti un steigšus pazūd pa durvīm tunelī, kas veda uz lidmašīnu.

Hameleons gaidīja, kamēr tuneļa durvis aizveras, piegāja pie loga un vēroja, kā lidaparāts atraujas no iekāpšanas platformas. Taču viņš joprojām nebija apmierināts. Pieredze mācīja, ka jāpagaida, līdz lidmašīna paceļas.

Pēc piecām minūtēm hameleons domās veltīja atzinīgus vārdus "Trurnp Shuttle". Lidaparāts pacēlās tieši grafikā paredzētajā laikā. Viņš pagriezās, piegāja pie letes, kas atradās pie durvīm, un sarakstā pie sienas aiz letes atrada reisa galamērķi.

-   Atvainojiet, - viņš pievērsās pavadonei. - Cikos šī lidmašīna nolaidīsies? - Izdzirdējis atbildi, viņš pasmaidīja. - Paldies!

Atlika tikai vēl viens darbs. Viņš piegāja pie taksofonu rindas un, ievietojis aparātā kredītkarti, piezvanīja.

-    Pīter, te Roberts.

Abi vārdi bija neīsti - lai gan tas bija maz ticams, tomēr varēja gadīties, ka sarunu noklausās vai arī izdzird kāds blakus stāvošais. Lieki riskēt nebija vajadzīgs.

-            Piedod, ka liku tik ilgi gaidīt. Mūsu draudzene nevarēja vien izvēlēties reisu. Es zinu, cik ļoti tu viņu gaidi. Viņa iesēdās "Trump Shuttle" lidmašīnā, kas septiņos nulle nulle ieradīsies Vašingtonas Nacionālajā lidostā. Vai tu varētu?… Tā jau domāju. Tu esi īsts draugs, Pīter. Es zinu, ka viņa priecāsies tevi redzēt.

Savu paveicis, hameleons nolika klausuli. Paķēris portfeli, viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu uz uzgaidāmo telpu. No otras puses, viņa darbs vēl nebija paveikts. Nebūt ne. Tas nekad nebeidzās. Nekad.

Tiesa, viņš nežēlojās. Šis pienākums bija pārāk nozīmīgs. Tas aizņēma… varētu pat teikt, ka bija pārņēmis visu viņa prātu un dvēseli.

Atgriezies Manhetenā, viņš pirmām kārtām liks pieslēgties sievietes telefonam. Līdz šodienai tas nebija šķitis nepieciešams, taču viņas ierašanās dzīvoklī Austrumu Astoņdesmit otrajā ielā lika skaidri saprast, ka viņas apsēstība ar drauga bojāeju nav mitējusies. Ja viņi būtu jau agrāk pieslēgušies telefonam, piemēram, vakar, kamēr sieviete bija morgā, hameleons, iespējams, būtu uzzinājis, ka viņa gatavojas izlidot uz Vašingtonu, un tad viņa uzdevums izsekot sievieti būtu bijis vienkāršāks. Šī nolaidība tagad tiks novērsta. Iespējams, braucienam uz Vašingtonu nav nekādas saistības ar vīrieša, vārdā Džozefs Mārtiņš, nāvi, taču hameleons nevarēja paļauties uz "iespējamībām". Viņam bija jāzina viss, kas zināms sievietei.

Pēc tam viņš iztaujās savas vienības locekļus - varbūt kādam būs izdevies sadzīt pēdas vīrietim, kas fotodarbnīcā netālu no sievietes mājām bija mēģinājis pārtvert viņas atstātās fotogrāfijas. Hameleons bija viens no trim, kuri iegāja darbnīcā brīdī, kad vīrietis strīdējās ar darbinieku. Tādējādi hameleonam bija izdevies kārtīgi apskatīt vīrieti, kad tas izbrāzās no darbnīcas, un sīko aprakstu viņš bija nodevis savai vienībai. Hameleonu visvairāk - pat pārāk - bija ieinteresējušas vīrieša pelēkās acis.

Visbeidzot, gaidīdams Vašingtonas kontaktpersonu brīdinājumu, kas vēstīs, kad sieviete atgriezīsies Manhetenā, hameleons nodarbosies ar cita cilvēka izsekošanu. Tas izmeklētājs, leitnants Kreigs, izrādīja neparasti lielu interesi. Galu galā ar šo lietu būtu jānodarbojas Slepkavību izmeklēšanas, nevis Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļai. Iespējams, leitnants patiesībā interesējās par sievieti. Hameleons to nezināja. Pagaidām. Tomēr viņš zinās. Drīz. Zinās visu par šo izmeklētāju. Jo ikviens tik neatlaidīgs cilvēks kā leitnants Kreigs ar laiku var uzošņāt ļoti, ļoti noderīgu informāciju.

2

Sēžot "Trump Shuttle 727" lidmašīnā, kas lidoja uz Vašingtonu, Tesa pēc iespējas centās nelikties ne zinis par dzinēju dūkoņu un nodarbināt prātu ar gaidāmajiem svarīgajiem darbiem. Lidmašīnu pacelšanās Tesā allaž izraisīja diskomfortu, tāpēc viņa šobrīd berzēja pieri un plātīja muti, mēģinot noņemt smeldzīgo spiedienu deguna dobumos un ausīs. Kaut ari fotogrāfijas somiņā nedeva mieru, viņa baidījās piesaistīt apkārtējo uzmanību. Izturies rāmi! Fakts, ka viņas fotogrāfijas kāds bija mēģinājis nolaupīt, joprojām urdīja prātu. Tikai pametusi skatienu uz pasažieri blakus sēdeklī, viņa nolēma atvērt somiņu. Vīrietis lasīja "USA Today" - žurnāla pirmās lapas malā bija rakstīts, ka trešdaļai Ziemeļamerikas zivju sugu draud iznīcība. Nākamā rindkopa vēstīja, ka uz katru iestādīto koku četrus citus iznīcina skābais lietus, izžuvušas upes vai reģiona attīstība.

Raksta sadusmota, izmisumam padziļinoties, Tesa atvēra somiņu, izņēma paciņu ar fotogrāfijām un izskatīja tās. Uzmanību vispirmām kārtām saistīja grāmatu nosaukumi Džozefa grāmatplauktā.

Gandrīz tajā pašā mirklī viņa pamanīja, ka atļauts noņemt drošības jostas, piecēlās un aizgāja pie tālruņa automātiem, kas bija piestiprināti pie starpsienas salona priekšpusē. Noslidinājusi kredītkarti, Tesa piezvanīja uz savu iecienītāko grāmatveikalu "Strand", kas atradās Ņujorkā, Brodvejas lejasgalā.

- Lester? Kā sviežas?… Es? Kā tu uzminēji? Mana balss ir tik pazīstama?… Jā, mazliet čerkst. Es esmu lidmašīnā, dodos uz Vašingtonu… Nē, ģimenes darīšanas. Paklau, izpildi manu lūgumu!

Jādomā, mans kredīts vēl ir spēkā. Tam jābūt spēkā, es ik mēnesi atstāju jūsu veikalā krietnu summiņu. Tāpēc klausies vērīgi. Man te ir vesels saraksts. Vai tu esi gatavs?

-   Vienmēr, mīlulīt. Kad vien vēlies…

-    Lester, vai tu, lūdzu, nepierimtu?

-    Es tikai cenšos izturēties draudzīgi, dārgā. Sāc lasīt!

-    "Filozofijas mierinājums", "Platona dialogu kopotie raksti", "Tūkstošgade", "Akvitānijas Alieonora", "Aplidošanas māksla" un kāda grāmata spāniski - "Riņķis ap dūjas kaklu".

-   Tāda nav dzirdēta, dārgumiņ.

-   Te būs vēl vesela kaudze. - Tesa nolasīja nosaukumus.

-   Vai tad autorus nenosauksi, mīlulīt?

-    Es tik tikko varu salasīt nosaukumus, kur nu vēl…

-    Izklausās, ka esi sanervozējusies.

-   Sanervozējusies? Tu pat aptvert nespēj. Sagādā man tās grāmatas, cik drīz vien vari.

-    Norunāts, mīlulīt. Izskatīšu mūsu krājumus. Kā jau tu labi zini, mums ir gluži vai viss.

-    Nosūti tās uz… - Tesa gandrīz nosauca sava Soho dzīvokļa adresi, tomēr, aizdomu mākta, piepeši atcerējās starpgadījumu fotodarbnīcā un izlēma iedot Lesteram "Earth Mother Magazine" adresi - žurnāla birojs atradās turpat Brodvejā, nedaudz tālāk.

Kuņģim žņaudzoties krampjos, viņa nolika klausuli un aizgāja uz savu vietu, nelikdamās ne zinis par ziņkāro skatienu, ko, nolicis malā "USA Today", viņai veltīja kaimiņš.

Tesa aizvēra acis…

… patiesībā aizspieda tās cieši, pat līdz sāpēm, apcerēdama…

… bīdamās no…

… ierašanās Vašingtonas Nacionālajā lidostā un gaidāmās tikšanās ar māti.

Ne tikai ar māti. Ari ar sava mirušā tēva labāko draugu.

To maitas gabalu.

To slepkavniecisko izdzimteni.

To nolādēto Braienu Hamiltonu.

3

Aleksandrija, Virdžīnijas pavalsts

Kaut ari saule tikai nupat sāka rietēt, visi koloniālās savrupmājas pirmā stāva logi bija spoži apgaismoti, ikviens lukturis ārpus mājas dega. Taksometram iebraucot pa atvērtajiem platajiem metāla vārtiem, Tesa pārlaida skatienu krūmājiem gar žogu un plašajam mauriņam, kas stiepās augšup pa nogāzi, izsmalcinātajiem puķu dārziem, grandiozajiem, torņveidīgajiem ozoliem (no viena ozola viņa bērnībā bija nokritusi un salauzusi roku; ar skaudru maigumu viņa atcerējās, kā tēvs steidzās palīgā), strūklakai, kuras baseinā viņai patika bradāt (eš nudien biju puicisks skuķēns, viņa nodomāja un izmocīja smaidu).

Taču smaids acumirklī apdzisa, jo, kamēr taksometrs virzījās pa garo, izliekto piebraucamo ceļu un tuvojās savrupmājai; viņa ieraudzīja, ka pie baltajām akmens kāpnēm, kas veda uz milzīgajām parādes divviru durvīm un kam abās pusēs slējās kolonnas, stāv sudrabains "Rolls Rot/ce Corniche".

Automašīnai bija valdības numura zīmes. Šoferis (miesassargs?) modri stāvēja tai blakus, nolaidis rokas gar sāniem, un uzmanīgi vēroja taksometru.

Nav šaubu. Braiens Hamiltons bija ieradies.

Tesa samaksāja taksometra vadītājam, izkāpa no mašīnas un, iedama garām Braiena Hamiltona šoferim, to cieši uzlūkoja, ļaudama ari sevi kārtīgi aplūkot. Braiens acīmredzot bija pastāstījis šoferim, kā viņa izskatās. Viņš pamāja, atkāpās un visu uzmanību veltīja taksometram, kas aizslīdēja pa piebraucamā ceļa pusloku un nozuda skatienam, izbraucot uz klusās, kokiem apstādītās ielas. Jā, tas visādā ziņā ir miesassargs, Tesa nosprieda.

Viņa uznesa ceļasomu pa pakāpieniem, brīdi pastāvēja zem portika un visbeidzot nospieda zvana pogu.

Pēc desmit sekundēm durvis atvēra sulainis livrejā.

Tesa šeit nebija tik sen bijusi, ka pat nepazina šo kalpotāju.

-   Es ierados pie savas mātes.

-             Es zinu, mis Dreika. Mans vārds ir Džonatans. - Viņš veltīja viešņai svinīgu smaidu. - Laipni lūdzam! Jūs jau gaida. Lūdzu, atļaujiet paņemt jūsu somu!

Tesa iegāja, viņš aizvēra durvis un, soļiem atbalsojoties, izvadīja viņu cauri milzīgajam vestibilam ar marmora grīdu un augstajiem griestiem un ieveda viesistabā pa labi. Ejot Tesa ievēroja, ka gleznu kolekcijai pie sienas nācis klāt Matiss.

Atbīdāmās ozolkoka viesistabas durvis bija ciet. Kad sulainis tās bez skaņas atslidināja vaļā, Tesa centās saglabāt mieru, ieraugot no pavaldonības laika dīvāna blakus kaminam pieceļamies māti.

-   Terēze, miļā, kāds prieks tevi redzēt! - Mātei nekad nebija patikusi vīra paraža saukt meitu par Tesu. Viņas sešdesmit gadu vecā māte bija slaida, pagara auguma un šķita desmit gadu jaunāka - to bija panākušas vairākas plastiskās sejas operācijas, tomēr tās piešķīra viņas aristokrātiskajiem vaibstiem it kā saspiestu izskatu.

Kā allaž vēlās stundās, mātei mugurā bija vakarkleita, šoreiz dārgs dzintara krāsas zīda tērps, kas, valkātājai sakustoties, čaukstēja. Rotaslietu klāsts bija bagātīgs - briljantu kaklarota, tādi paši auskari, rubīna piespraude, uz vienas rokas pirksta safīra gredzens, uz otras - iespaidīgi saderināšanās un laulības gredzeni (kaut arī vīrs jau sešus gadus nebija dzīvo vidū, viņa ietiepīgi atteicās tos novilkt), smaragda rokassprādze ap vienas rokas locītavu un zelta "Piaget" rokaspulkstenis ap otru.

-    Nudien, patiesi, kāds prieks!

Kā jau vairākums Redklifas koledžas absolvenšu - beigusi to vēl vecajos labajos laikos, pirms šī sieviešu koledža tika rupjā kārtā (lai Dievs stāv klāt, kur šī pasaule nonāks?) pievienota Hārvar- da vīriešu koledžai, - Tesas māte slīdēja tā, it kā viņai pie muguras būtu piesiets dēlis, un bija piesavinājusies paradumu runāt aizsmakušā balsī, kas atgādināja Lorenu Bekolu (kura nebija studējusi Redklifā), un uzsvērt atsevišķus vārdus.

-   Pagājis tik ilgs laiks. Tu taču zini, cik ļoti pēc tevis ilgojos. Tu nedrīksti tā atsvešināties.

Māte jau bija pienākusi klāt un ar obligāto moderno, tēloto skūpstu notrausa vispirms labo, tad kreiso vaigu gar Tesas vaigiem, gandrīz tos neskarot.

-Jā, māt, es arī priecājos tevi redzēt. - Tesa ar pūlēm pasmaidīja.

-    Džonatans aiznesīs somu uz tavu istabu. Nāc iekšā! Apsēdies! Tu droši vien esi pārguruši pēc brauciena.

-    Māt, no Ņujorkas jālido tikai stunda.

-   Ak, patiesi? Nūjā, tā laikam gan ir. Tad kālab es tevi neredzu biežāk?

Tesa piegāja pie pavaldonības laika krēsla, kas bija novietots pret tā paša komplekta dīvānu.

-    Darba dēļ esmu drausmīgi aizņemta. Es tik tikko pagūstu izmazgāt veļu, kur nu vēl…

-    Veļu? - Tesas māte atmeta galvu. - Tu pati mazgā savu…? Mūždien piemirstas, ka tu gribi būt neatkarīga.

-   Tieši tā, māt. - Tesa trinās gar krēsla arabeskas rotājumiem, pārlaida skatienu istabai, taču satraucošā kārtā no Braiena Ha- miltona nebija ne vēsts. - Neatkarīga.

-    Un tavs darbs? Kā sokas tavam mazajam žurnāliņam?

-   Tas nav mazs, māt. Un, manuprāt, tas dara labus darbus.

-    Jā, tā jau mēs gribam. - Tesas māte padīdījās uz dīvāna. - Tas ir par apkārtējo vidi? Kaut kas par piesārņošanu?

Tesa pamāja.

-    Un par to, ka kļūst aizvien ļaunāk.

-   Jā, protams, ņemot vērā manu vecumu, es nenodzīvošu tik ilgi, lai… Lai nu paliek. Svarīgākais ir tas, ka tu esi laimīga.

-   Jā, māt. - Par spīti juceklim, kas valdīja prātā… par Džozefa bojāeju, par viņam līdzīgo vīrieti, kurš bija mēģinājis nozagt Džozefa guļamistabā uzņemtās fotogrāfijas… Tesai izdevās izspiest neviltotu smaidu. Viņa atdarināja mātes paradumu uzsvērt vārdus. - Es esmu laimīga.

-   Tā. - Māte ar roku nogludināja kleitu. - Tādā gadījumā… - Viņa sakārtoja kaklarotu-Jādomā, nekam citam nav nozīmes.

Taču viņa neizskatījās par to pārliecināta.

Tesa aizvien vairāk ierāvās sevī, manīdama, ka māte vērtējoši nopēta viņas kroskurpes, džinsus un īspiedurkņu kokvilnas pu- loveru. - Es zinu, māt. Tu gribētu, lai es ģērbjos kā…

-    Dāma. Šajā brīdī izskatās, ka tu nāc taisnā ceļā no sporta sacīkstēm. Tu, mazākais, varēji aplikt krūšturi.

-   Tā es jūtos ērtāk, māt. īpaši tik slapjā laikā.

-   Slapjā? Tieši tā. Pulovers ir tik mitrs, ka var saskatīt tavas… Es nekad nepiedošu sev, ka ļāvu tev studēt Džordžtaunas universitātē, nevis kādā no Septiņām māsām[5].

Tesa sabozās.

-    Ne jau tu ļāvi man studēt. Tas bija tēva ziņā.

Māte papurināja galvu.

-Tas ir sens temats. Pārāk bieži esam to apspriedušas. Piedod, ka par to ieminējos. Tā kā mēs tik reti redzamies, labāk risināsim patīkamas sarunas.

-   Es citu neko nevēlos, māt.

-    Ļoti jauki. Esam vienojušās. Risināsim patīkamas sarunas. - Tesas māte atkal ar plaukstu nogludināja kleitu. - Es neesmu aizmirsusi, ka tu piekodināji man negatavot vakariņas, taču es atļāvos palūgt, lai Edna pagatavo mazliet aknu pastētes. Ja atmiņa neviļ, tev tā savulaik garšoja.

-    Ļoti, - Tesa sameloja.

-   Un, protams, mazliet tējas. Es domāju, mums visiem nenāktu par ļaunu iedzert mazliet tējas.

Māte pacēla sīciņu sudraba zvaniņu, to glezni pašķindināja, un Tesa atkal pārlaida skatienu istabai.

-   Ja runājam par "mums visiem", es palūdzu Braienu Hamil- tonu atbraukt šurp. - Tesa sarauca uzacis. - Manuprāt, uz piebraucamā ceļa stāv rolsroiss, tomēr…

Viesistabas durvis atslīdēja vaļā. Tesa strauji pagrieza galvu. Ienāca istabene. Viņai mugurā bija formas tērps, galvā maza ce- purīte, viņa ienesa sudraba paplāti ar grauzdiņiem un pastēti un novietoja to uz trīsdesmit tūkstošus dolāru vērta antikvāra galdiņa.

Aiz istabenes parādījās vīrietis smokingā, nesdams citu sudraba paplāti, uz kuras bija tējas tasītes un divi simti gadu veca japāņu tējkanna.

-   Es atvainojos, ka tik ilgi aizņēmu tālruni, Melinda. Ceru, ka tev nav iebildumu. Nolēmu būt noderīgs un palīdzēt Ednai visu ienest.

-   Iebildumi? Bez šaubām, nav. Esmu pārliecināta, ka Edna novērtē šādu laipnību, turklāt visi viesi manā namā drīkst darīt, ko vien vēlas.

Vīrietis nolika paplāti uz galda blakus grauzdiņiem un pastētei, pagriezās pret Tesu un pasmaidīja. Vīrietim bija mazliet virs sešdesmit, taču, vecumam spītējot, viņam bija taisna mugura, tumši, nevainojami apgriezti mati un robusti, raupji vaibsti, viņš bija solīds, kārtīgs un ārkārtīgi labi izskatījās fotogrāfijās. Laikrakstos zem fotogrāfijām paraksti nereti uzsvēra viņa daudzās Vjetnamā iegūtās medaļas un leģendāro disidentiskā ģenerāļa karjeru jūras kājniekos. Smaids vairoja krunciņas ap acīm un lika viņam izskatīties vēl skarbākam. Balss bija piesmakusi, taču tai piemita televīzijas diktora gludenā modulācija.

-    Kā klājas, Tesa? - Viņš pastiepa muskuļainu, ideāli koptu plaukstu.

Tesa nelabprāt to paspieda. Rokasspiediens bija ciešs.

-    Ir bijis labāk, Braien. Šobrīd esmu nonākusi grūtībās.

-    Tā jau sapratu no mūsu telefona sarunas. - Braiens pagriezās pret istabeni un, saraucis uzacis, paskatījās uz Tesas māti. - Bet, pirms apspriežam…

Tesas māte saprata mājienu.

-    Nu jau būs labi, Edna. Mēs paši ieliesim tēju.

-   Kā vēlaties, kundze. - Edna pakniksēja un izgāja no istabas, aizvilkdama durvis ciet.

-   Tā, - Tesas māte noteica. - Tagad gan, Braien, tu neatteiksies mūs apkalpot, vai ne?

-    Protams, nē. - Viņš pacēla tējkannu.

-    Nē, pagaidiet, - Tesa iejaucās. - Pirms mēs… Es patiešām…

Abi vaicājoši palūkojās viņā.

-    Negribu ne ēst, ne dzert. Lidostā uzkodu sālsstandziņas.

-    Sālsstandziņas? - Tesas māte bija šausmās.

-    Es gribētu ķerties vērsim pie ragiem, - Tesa atteica. - Braien, tā kā tev mugurā ir smokings, es pieļauju, ka tu plāno doties uz pieņemšanu pie Padomju Savienības vēstnieka vai ari nāc taisnā ceļā no tā. Tāpat es pieļauju, ka tu karsti vēlies skriet uz pieņemšanu vai tur atgriezties, tāpēc neaizkavēšu tevi ilgāk, kā nepieciešams. Tici man, es nevēlos šķiest tavu laiku. - Viņa centās neizklausīties sarkastiska.

-     lesa, tu nekad neesi šķiedusi manu laiku. - Braiens nolika tējkannu, apgāja apkārt galdam un nostājās viņai priekšā. - Es jau tev pa telefonu teicu - veco laiku… un tava tēva vārdā… es darīšu visu, lai tev palīdzētu.

-   Tieši tā. Mana tēva vārdā.

-    Mēs bijām draugi, - Braiens bilda.

-    Bet tas neatturēja tevi nosūtīt viņu uz Beirūtu.

-   Ziniet, nudien! - māte iejaucās. - Ja šī saruna būs nepatīkama, es negrasos te sēdēt un…

-    Prātīgi sacīts, māt. Tu vari iet prom. Mums ar Braienu šis tas jāapspriež.

-    Nē, Melinda, paliec tepat! Laiks izklīdināt dažus pārpratumus, - Braiens ierunājās. - Visiem mums. - Viņš apsēdās līdzās Tesas mātei un saņēma viņas rokas savās.

Piepeši Tesai pirmo reizi uzmācās aizdomas, ka mātei varētu būt romāns. Ar tēva labāko draugu? Ar vīrieti, kas bija nosūtījis savu labāko draugu nāvē? Vai tas briesmonis patiesi gulēja ar sava labākā drauga sievu? Iedomājoties vien abus gultā, Tesai uzmācās nelabums, un viņa nožēloja, ka šurpbraucot notiesājusi sālsstandziņu.

-   Tā, saruna trijatā, - Tesa novilka. - Lai nu būtu. Galvenais, lai es noskaidrotu to, ko vēlos.

-   Tavs tēvs bija savam darbam nodevies diplomāts, - Braiens sacīja. - Viņš devās uz to elli Beirūtā tāpēc, ka cerēja visu vērst par labu, izbeigt karu starp krisdešiem, musulmaņiem un to šķelt- nieku grupām. Sirdī viņš ticēja, ka patiesi spēs apturēt šo slaktiņu.

-   Tas jau izklausās pēc politiķa runas, - Tesa atcirta.

-    Arodslimība. - Braiens paraustīja plecus.

-    Vaļsirdīgi sakot, pēc tēva nāves šīs pašas nupat dzirdētās banalitātes lasīju "Washington Post".

-   Tas ir iespējams. - Braiens izskatījās nomākts. - Par nelaimi, mani itin bieži iztaujā, tāpēc šad tad gadās atkārtoties.

-   Tomēr tu nepastāstīji "Washington Post", ka manu tēvu nosūtīja uz Beirūtu, lai apspriestu līgumu par ieročiem ar karotājiem, kurus jūs vēlējāties redzēt uzvarētāju godā, - ar kristiešiem. Un vēl tu nepastāstīji laikrakstam, cik pavirši strādā jūsu drošības dienests, tā ka viņa uzdevums nāca ausīs musulmaņiem, un tie nolaupīja manu tēvu, lai aizkavētu noslēgt to darījumu ar ieročiem.

-    Nu, nu, Tesa, tie ir tikai minējumi.

-    Palūgšu iegaumēt, ka es neesmu naiva. Musulmaņi gribēja, lai mans tēvs atzīst ASV iejaukšanos konfliktā un nostāšanos kristiešu pusē. Taču mans tēvs neizpauda valsts pozīciju un pārcieta bargo apiešanos, pārcieta spīdzināšanu. Viņu sita, viņu mērdēja badā, bet arī tad viņš neatzinās - un tad viņam pārgrieza kaklu un viņu izsvieda renstelē par brīdinājumu Amerikai neiejaukties.

-   Tesa, tā ir tikai tava versija. Ieročiem ar šo gadījumu nav nekāda sakara. Viņš bija tikai sarunu vidutājs ar labiem nodomiem, īsi un skaidri.

-   Jums, mēslu gabaliem, nekas nav īsi un skaidri.

Tesas māte novaikstījās.

-    Es atsakos paciest tādu vulgāru valodu savā…

-   Nē, Melinda, - Braiens viņu pārtrauca. - Ļauj viņai izrunāties. Mēs to nokārtosim reizi par visām reizēm.

-    Es zinu, kādi bija tavi rīkojumi manam tēvam. Es zinu, ka viņš nedrīkstēja nepaklausīt Baltā nama pavēlei, - Tesa sacīja. - Kā es to zinu? Es noklausījos viņu runājam pa tālruni. Kad viņš atnesa dokumentus no darba, es tos ne tikai paslepus izlasīju, bet arī nokopēju, pirms viņš tos iznīcināja.

-Ja tā, Tesa, tas ir nacionālās drošības noteikumu pārkāpums. Par to draud nopietns sods…

-   Tikpat nopietns kā manam tēvam? Ko tu ar mani darīsi? Iebāzīsi mani aiz restēm? Protams, nē. Es varu izpļāpāties. Ja vien tu negribi vēl vienu Irānas nemiernieku ieroču skandālu, tev nāksies mani novākt.

-    Nu jau diezgan! - Tesas māte izslējās taisni. - Es esmu dzirdējusi gana. Tavs tēvs bija izcils cilvēks, un es neklausīšos, kā tu nomelno gan viņa, gan Braiena labo slavu.

-    Nē, Melinda, pagaidi! - Braiens atkal saņēma Tesas mātes plaukstas savās, un viņa balss bija biedējoši rāma. - Domāju, ka Tesa ir jau gandrīz pabeigusi. Manuprāt, viņai kaut kas ir padomā. Un, kad viņa beidzot būs nonākusi pie galvenā, es domāju, mēs pēdīgi atbrīvosimies no rēgiem, kas mūs vajā. Tesa, atvaino, bet, ja drīkstu izteikties vulgāri, beidz mesties virsū! Sasodīts, ko tu no manis gribi?

Tesa dziļi ieelpoja un atbildēja, cik vien mierīgi spēja:

-    Ikreiz, kad redzu tavu vārdu presē, es niknumā novēršos. Bet es nedzīvoju mucā. Es šo to dzirdu. Lai gan Baltā nama administrācija ir nomainījusies, es pieņemu, ka tev joprojām ir cieši sakari ar valdību.

-   Tas tiesa. - Braiens iztaisnojās.

-   Ar Nacionālās drošības padomi un ne tikai ar to, - Tesa noteica.

-    Nepamatotas baumas.

-    Redzi, Braien, pienācis laiks atmaksāt parādu. Pakalpojums apmaiņā pret manu klusuciešanu. Es nepiedošu tev to, ko tu pavēlēji manam tēvam. Tomēr es zvēru - lai Dievs mans liecinieks - ja tu izpildīsi manu lūgumu, es vairs nekad neatsākšu šo sarunu.

Kara varonis ar raupjajiem vaibstiem nopētīja viņu.

-    Kārdinošs piedāvājums.

-   Tad pieņem to.

-    Kas tevi nomāc? - Diplomāta skatiens pauda aprēķinu.

Tesas saspringušie muskuļi piepeši atslāba.

-    Man ir… Tas ir, man bija… Nezinu, kā lai to nosauc… Draugs.

Turpmāko ceturtdaļstundu Tesa lēni, stomīdamās aprakstīja

savu tikšanos ar Džozefu, velto gaidīšanu parkā, viņas briesmīgos pārdzīvojumus Ņujorkas pilsētas morgā, satraucošo Džozefa dzīvokļa apskati. Pabeigusi stāstu, viņa izklāja uz galda fotogrāfijas, kurās bija redzami nesaprotamie priekšmeti Džozefa guļamistabā.

Braiens izskatīja fotoattēlus.

-    Ērmīgi. Tu esi pārliecināta, ka tavs draugs nelieto narkotikas?

-   Narkotikas? Pilnīgi izslēgts. Ari alkoholu viņš nelietoja. Viņš pat aspirīnu nedzēra. Fanātiski rūpējās par savu veselību.

-   Tomēr Džozefs izturējās tā, it kā viņam kāds sekotu. Un… - Braiens nogrozīja galvu. - Es, goda vārds… Kas man jādara?

-            Liec lietā savu ietekmi FIB un CIP! Man ir aizdomas, ka Džo- zefs bijis spāņu izcelsmes. Es zinu, ka viņa identitāte bija viltota. FIB ir saņēmis viņa pirkstu nospiedumus. Liec nosūtīt to kopijas Interpolam! Sazinies ar… Parausti aiz parastajām aukliņām. Izliecies, ka valstij izteikti draudi, ja vien tas tevi pamudina darbodes. Es gribu zināt Džozefa īsto identitāti. Es gribu noskaidrot, kas viņu nogalināja! Un kas mēģināja nozagt fotogrāfijas! Un kas man varētu sekot! Un…

-   Paga, - Braiens viņu pārtrauca. - Tu domā… Tu domā, ka tev seko?

-   Es esmu tā apjukusi, ka pat nezinu, ko domāt!

-   Labi. Nomierinies! Ļauj man… Labi, par tām fotogrāfijām. Vai es varu tās aizņemties, lai uztaisītu kopijas?

-    Neies cauri. Es nelaidīšu tās ārā no rokām.

-   Citiem vārdiem, tu man neuzticies un domā, ka tās pie manis nebūs drošībā.

-    Es likšu izgatavot kopijas un nosūtīšu tās tev.

-   Lai notiek, - Braiens samierinājās. - Skaidrs… Vēl viens jautājums.

-    Man nav nekā slēpjama. Vaicā!

-   Tu ar to vīried esi tikusies trīs un tikai trīs reizes, un tomēr tu izjūti pienākumu izdibināt, kas viņu noslepkavojis. Vai tas nozīmē, ka biji viņā iemīlējusies?

Tesa kā taisnodamās nikni pablenza politiķī.

-    Nav tik vienkārši. Viņš bija citāds. īpašs. Teiksim tā - es nebiju pret Džozefu vienaldzīga. Un kas tev par daļu?

-    Es tikai gribēju zināt, kāds ir tavs motīvs.

-    Mans motīvs ir taisnība, Braien. Pēc taisnības tev jābūt tādam pašam motīvam - galvenais, lai tam nav nekāda sakara ar ieroču pārdošanu Beirūtā.

-    Lai notiek. - Braiens piecēlās un izstiepās kā stīga. - Es drīz ar tevi sazināšos.

-Jo drīzāk, jo…

-   Ātrums ne vienmēr ir tikums, - Braiens noteica. - Turpretim pamatīgums - tas gan man piemīt lielā mērā.

-   Tad pierādi! - Tesa uzstāja.

-   Ceru, ka tu mani kādudien neienīdisi.

-             Nesaprotu, vai tam tavās acīs ir tāda nozīme. Nē. - Tesa papurināja galvu. - Tas nav lāgā. Man rodas aizdomas. Braien, ja es nemaldos… tad mana tēva dēļ… un tavu attiecību ar mani māti… tu raujies pušu, kaut vai aptaisies.

-   Terēze! - māte iebilda.

-    Māt, esi tik laba un nejaucies!

-   Apžēliņ! - Māte aizšāva roku priekšā mutei.

-   Sitam saujā, Tesa? - Braiens pastiepa roku.

-   Ja tu izpildīsi solīto? Jā, sitam saujā. - Tesa paspieda viņa roku. Tā vairs nebija tik stingra.

-   Cik vien drīz varēšu.

-    Pazīstot tevi, zinot tavas spējas… - Tesa zīmīgi apklusa.

-    Tev vajadzēja kļūt par diplomāti.

-    Pārāk atbaidošs darbs, Braien.

-    Iespējams, tev taisnība. Atvaino, Melinda! Man ir steidzami darbi.

-    Neaizmirsti pieņemšanu pie Padomju Savienības vēstnieka, - Tesa īgni iestarpināja.

-    Neesmu aizmirsis. Tomēr esmu nolēmis tur neierasties. Kā jau tu pa telefonu teici - pie pakaļas to vēstnieku. Taču katrā ziņā - visu cieņu.

-   Jā, katrā ziņā.

Braiens Hamiltons piegāja pie ozolkoka durvīm, atvilka tās vaļā un nozuda skatienam.

-    Nudien! - Tesas māte ierunājās. - Vai tiešām viņam bija jāsaka…?

-    Pakaļa? Māt, Dieva dēļ, viņš ir kara varonis. Ja Braiens tevi tā piesaista, tev jāsāk pierast, ka viņš laiku pa laikam izmet kādu piparotu vārdu.

-   Augstā debess! Ceru, ka ne.

-    Māt, vai tad tēvs ne reizi nav atļāvies teikt neko rupju?

-   Vispār ir, bet es laidu to gar ausīm.

-    Tad gan tev būs grūti. Es pārdomāju. Pasniedz man kādu grauzdiņu! Un ielej tasi tējas!

-    Piezvanīšu, lai atnāk Edna.

-    Nē, māt. Ielej tēju tu! Un, starp citu, es neciešu aknu pastēti.

4

Novietojis automašīnu Aleksandrijas elitārā rajona ēnainā ieliņā netālu no savrupmājas, hameleona kopija - tas pats augums, tā pati miesas uzbūve, tikpat neievērojami vaibsti, vienīgi mati bija smilškrāsas, nevis tumši, - malkoja atdzisušu kafiju no plastmasas krūzītes. Uz blakus sēdekļa bija nolikts tukšs termoss, un zem palielā metāla diplomātportfeļa bija paslēpts deviņu milimetru pusautomātiskais brauniņš.

Portfelis bija vaļā, no audio skenera stiepās vads, kas bija iesprausts automobiļa piesmēķētajā, barojoties no spēkrata akumulatora. Skeneris nevarēja uztvert divvirzienu radiosakarus, kādus izmanto policija un taksometru kompānijas un kas darbojas sevišķi augstā frekvencē, četrsimt megahercu diapazonā. Ar šo skeneri varēja noklausīties automobiļu mobilo telefonu sarunas, ko pārraidīja daudz augstākā frekvencē, astoņsimt megahercu frekvenču joslā.

Kaut arī likums neaizliedza glabāt savā īpašumā aparatūru, ar kuru iespējams noklausīties policijas sakarus, par tāda uztvērēja glabāšanu, ar kuru var pārtvert automobiļu telefonu sarunas, draudēja kriminālsods. Tiesa, hameleona kopijai tas bija vienaldzīgi. Viņš savas karjeras laikā tikpat kā neievēroja likumus, tā ka šis nu bija visniecīgākais pārkāpums.

Tik tiešām, vīrietis bija gatavs pārkāpt daudz vairāk likumu, un viņam nerūpēja, cik nopietni tie ir. Galu galā viņam bija dota pavēle, uzticēts uzdevums, un pagaidām šis uzdevums nebija sagādājis viņam ne mazākās grūtības. Izsekot slaido, gaišmataino, pievilcīgo atlētiskā izskata sievieti no Vašingtonas Nacionālās lidostas līdz šejienei bija nieka lieta. Šo pašu brīdi cits vienības loceklis - ari nesastopoties ar grūtībām - veica noklausīšanās sistēmas pieslēgšanu savrupmājas tālruņiem. Ar laiku noklausīšanās ierīces būs izvietotas visā savrupmājā, taču līdz tam jāiztiek ar ierobežoto elektronisko novērošanu.

Lāgu lāgiem vīrietis, kuram mugurā bija parasts, samērā lēts uzvalks un kuram piemita dotības nevainojami pazust pūlī, izdzirdēja apslāpētu sarunu vienā vai otrā skenera frekvencē. Uzmanīgi paklausījies, viņš nosprieda, ka sarunas temats viņu neinteresē.

Piedevām ik pa laikam viņš iedarbināja dzinēju, lai skeneris neiztukšotu automašīnas akumulatoru. Kaut arī vīrietis visu uzmanību veltīja savrupmājai, īpaši nama parādes durvīm un vārtiem puslokā izliektā piebraucamā ceļa galā, viņš atkārtoti šaudīja skatienu uz priekšu un uz augšu, uz atpakaļskata spoguli.

Raizes darīja garāmbraucošie automobiļi. Ieraudzījis tuvojamies mašīnu, vīrietis nekavējoties izslēdza dzinēju, atvienoja skeneri no piepīpētāja, iemeta vadu diplomātportfelī un aizvēra vāku. Galu galā šādā lepnā rajonā noteikti patrulē policijas automašīnas, un tajā sēdošajiem policistiem var rasties kārdinājums apstāties un apvaicāties, kādēļ viņš šeit dirn tik vēlā stundā.

Tieši tāpēc šādos sabiedrības augstāko šķiru apdzīvotajos piepilsētas rajonos veikt novērošanu no automašīnas nebija viegli. Tikai retais atstāja savu auto uz ielas. Tomēr šovakar novērotājam veicās. Puskvartālu tālāk bija sarīkotas viesības - šādā norobežotā apvidū to dēvētu par pieņemšanu -, un ne visu ciemiņu spēkrati satilpa plašajā piebraucamajā ceļā. Ielā aiz viņa stāvēja daži "Cadillac" un "Oldsmobiles", un, kaut arī novērotāja tumšais "Ford Taurus" šo dārgo automobiļu rindā īpaši neiederējās, novērotājs cerēja pārliecināt policistu, ka ir noligts šoferis, kurš bijis spiests atbraukt ar "Ford", jo "Cadillac", ar kuru bija paredzēts braukt šurp, sabojājies degvielas sūknis. Laime no novērotāja nenovērsās. Pagaidām neviena policijas mašīna nebija braukusi garām.

Piepeši viņš izslējās, ieraudzījis no savrupmājas piebraucamā ceļa iznirstam sudrabainu "Rolls Royce Corniche" un dodamies pretējā virzienā. Paķēris no pakaļējā sēdekļa nakts redzamības brilles, viņš nopētīja "Rolls Royce" un apmierināts konstatēja, ka tajā atrodas tikai šoferis un vēl viens vīrietis. Mašīnai bija valdības numura zīme. Intriģējoši.

Novērotājs pierakstīja numura zīmi uz papīra lapiņas, apņēmies vēlāk ar savu kontaktpersonu palīdzību noskaidrot automašīnas īpašnieku, taču pagaidām - tā kā sieviete tajā nesēdēja - viņa pienākums bija nevis sekot šai automašīnai, bet gan turpināt savrupmājas novērošanu.

Pēkšņi viņš izdzirdēja pīkstienus, dūkoņu, un to pārtrauca balss no audio skenera, tik skaidri, ka tā noteikti nāca no automašīnas, kas atradās tuvumā, - iespējams, no tā "Rolls Royce".

-    Sveicināti! - skanēja vīrieša balss oficiālā tonī. - Mistera Četema rezidence.

-    Te Braiens Hamiltons. Es zinu, ka ir vēls. Es tiešām negribētu Ēriku traucēt. Tomēr - vai viņš ir mājās?

-Jā. Lai gan gatavojas doties pie miera.

-    Lūdzu, pasakiet viņam, kas zvana. Nododiet, ka tas ir sva- rigi.

Novērotājs koncentrēja uzmanību. Ēriks Četems? Četems bija FIB direktors! Un Braiens Hamiltons, bijušais valsts sekretārs, pašreizējais prezidenta padomnieks un Nacionālās drošības padomes un arī citu padomju loceklis, acīmredzot bija "Rolls Royce" pasažieris.

Re, re, novērotājs nodomāja. Smagais gals.

-   Visādā ziņā. Vienu mirkli, mister Hamilton.

Novērotājs blenza sarkanajā spuldzītē uz audio skenera un klausījās balsīs, kas no tā skanēja.

-    Braien? - gurdi un mulsi iejautājās miegaina balss. - Es jau vilku mugurā pidžamu. Jau sen gribēju palasīt jauno Stīvena Kin- ga grāmatu, kaut ko, kam nav nekāda sakara ar… Lai nu paliek. Kas noticis? Asistents apgalvoja, ka tas esot nopietni.

-    Es atvainojos, - ierunājās Hamiltons. - Šovakar manās rokās nonāca kāda informācija, kuru vēlos ar tevi apspriest.

-   Tagad? Vai nevari pagaidīt līdz ritam? Atnāc pie manis uz darbu! Es gan būšu ļod aizņemts, bet kādas piecpadsmit minūtes pirms pusdienlaika varēšu tev atlicināt.

-   Man visdcamāk vajadzēs vairāk nekā tikai piecpadsmit minūtes, - Hamiltons attrauca. - Zem četrām acīm. Neviena netraucētiem.

Mašīnai attālinoties, sarunu varēja saklausīt aizvien neskaid- rāk.

-    Zem četrām acīm? - Ēriks Četems nesaprata.

-    Jā. Tas ir saistīts ar lietu, pie kuras tavējiem lika pastrādāt. Taču patiesībā tā ir personiskas dabas. Tai ir saistība ar Reming- tonu Dreiku, viņa atraitni un meitu. Man tev ir kāds lūgums.

-    Ar Remingtonu Dreiku! Augstais Dievs! Un šis lūgums ir svarīgs?

-   Man - jā. Gaužām svarīgs, - teica Hamiltons.

-    Lūgums? Labi, ja to pavērš tā… Tu neapšaubāmi esi izpildījis daudz manu lūgumu, un Remingtons Dreiks, protams, bija mans draugs. Pēc cik ilga laika tu ieradīsies?

-   Pēc desmit minūtēm.

-    Es gaidīšu.

-    Paldies, Ērik! Liels paldies, ka piekriti palīdzēt.

-    Nepārsteidzies! Es vēl neesmu piekritis.

-   Bet man ir droša pārliecība, ka tu piekritīsi. Pēc desmit minūtēm.

Saruna beidzās.

Novērotājs sarauca pieri, mēģinādams izprast nupat dzirdēto. Taču viņš bija tā aizrāvies ar sarunu, ka nesadzirdēja kaut ko citu - tikko dzirdamu švīkstoņu, ko izraisīja apavi ar gumijas pazoli, kādam strauji tuvojoties mašīnai. Karstuma dēj novērotājs bija atstājis logu vaļā. Galu galā vīrietis nevarēja nepārtraukti rū- cināt dzinēju, lai darbinātu gaisa kondicionētāju, - kādam varēja rasties aizdomas.

Kuņģim saraujoties, novērotājs spēji pavērsa galvu pret steidzīgo nācēju un, muti paplētis, ielūkojās divdesmit otrā kalibra pistoles stobrā, kas bija piebāzts viņam pie sejas pa atvērto logu. Pārsteigts viņš nepaguva paķert savu brauniņu, kas atradās zem portfeļa. Pistole, kas bija aprīkota ar klusinātāju, klusi izspļāva. Lode ietriecās galvā, un novērotājs ievaidējās. Trieciens no dk tuva attāluma bija tik spēcīgs, ka novērotājs sasvērās uz sāniem. Izšļācās asinis. Vīrieds nodrebēja un nozvēlās uz audio skenera.

Taču mazā lode nenogalināja viņu. Bezspēcīgs, būdams šokā, ciezdams necilvēcīgas sāpes, novērotājs vēl bija pie apziņas, juta, dzirdēja un notrīsēja, kad slepkava atrāva vaļā šofera puses durvis.

Slepkava pagrieza novērotāju, pastūma un nogrūda uz grīdas pie priekšējā pasažiera sēdekļa. Nākamajā mirklī viņš aizcirta durvis, iedarbināja dzinēju, un automašīna līganā, neuzkrītošā gaitā izbrauca no ēnainā kvartāla.

Sagumis uz grīdas, novērotājs mirkšķināja acis, taču neko neredzēja, tikai juta, kā, asinīm samērcējot paklājiņu, no ķermeņa izplūst dzīvība. Bija sajūta, ka galvai cauri izdzīta nagla. Ja slepkava būtu šāvis ar jaudīgāku ieroci, novērotājs būtu acumirklī pagalam - to viņš kā pa miglu saprata. Taču liela kalibra pistole, pat aprīkota ar klusinātāju, būtu radījusi viegli izšķiramu troksni, kas vairāk atgādinātu kāsu, nevis divdesmit otrā kalibra sprakšķi. Tik un tā tas būtu gana skaļš, un kāds viesis, izejot no balles, varētu to sadzirdēt un kļūt aizdomu pilns. Tomēr ar klusinātāju aprīkota divdesmit otrā kalibra pistole, sevišķi ar īpaši pielāgotu munīciju, ar tā saukto "zemskaņas daudzuma" pulveri, bija tik nedzirdama, cik vien pistole var būt.

Šķebinoša reibuma pārņemts, novērotājs juta, ka automašīna nogriežas gar stūri. Viņš baidījās, ka aizrīsies ar asinīm, kas bija satecējušas peļķītē pie sejas, un neskaidri nobrīnījās, ka vēl nav miris. Cauri šausmīgo sāpju mūrim izlauzās vārga cerība, ka viņam vēl ir cerība izdzīvot.

Izdzīvot?

Nemāni pats sevi!

Liecies mierā!

Ar tādu ievainojumu galvā?

Nekad mūžā!

Bet viņš zina, ka es vēl esmu dzīvs. Viņš dzird, kā es gārdzu. Kādēļ viņš nešauj vēlreiz un nepiebeidz mani?

Amatieris?

Nē.

Dievs tēvs debesīs, nē, novērotāja dziestošais prāts iebilda.

Domas virpuļoja, asinis gāzās, viņš gandrīz aizrijās no to smakas un nāca pie miglaina secinājuma, ka tas nav amatieris. Brīdī, kad novērotājs bija pagriezies, izdzirdot steidzīgos soļus, viņš bija ievērojis, ka pistole izskatās mazliet neparasta - virs sliedes, kas pēc šāviena atslīd atpakaļ, izmet tukšo patronu, atgriežas vietā, iebīdot patrontelpā jaunu patronu, bija piestiprināts trokšņu slāpētājs.

Taču tas neļāva sliedei slīdēt šu. pu turpu un izlauzties šāviena blīkšķim. Trokšņu slāpētājs pastiprināja klusinātāja iedarbību. Tādējādi no šīs pistoles varēja izšaut tikai vienu reizi! Tad tāpēc slepkava nebija vēlreiz nospiedis mēlīti un piebeidzis mani!

Nē! Viņš nav amatieris! Profesionālis. īsts profesionālis. Labi apmācīts, pieredzējis bende!

Slepkava darbojās tik labi, ka pietika tikai ar vienu šāvienu. Viņš labi zina, ka man nav ne mazāko izredžu. Viņš zina, ka tas ir tikai laika jautājums, līdz…

Spēkiem zūdot, galvai reibstot, novērotājs drudžainā izmisumā sāka lūgt Dievu. Kas cits viņam atlika? Jāglābj dvēsele. Vienīgais mierinājums bija tāds, ka viņu nevar nopratināt. Tomēr novērotājs nožēloja, ka nespēs aizkavēt slepkavu pārmeklēt viņu un atrast gredzenu, kuru viņš nēsāja ieslēptu uzvalka žaketē.

Piepeši novērotājs juta, ka auto apstājas. Slepkava izkāpa no mašīnas, un bija dzirdams, ka blakus "Ford" apstājas automobilis.

Tātad mani atstās te - kādā man nezināmā vietā - nomirt.

Cerība lika dziestošajam pulsam sisties mazliet straujāk. Varbūt man izdosies sakopot spēkus un izlīst no mašīnas. Varbūt man izdosies pasaukt kādu palīgā un palūgt, lai mani aizved uz slimnīcu.

Tomēr viņa cerību nežēlīgi iznīcināja - nākamā neskaidrā skaņa, kuru viņš dzirdēja, nebija vis slepkava, kurš iekāptu otrā mašīnā. Salonā iešļācās kāds šķidrums. Viņš manīja, ka drēbes samirkst, un norīstījās no kodīgās benzīna dvakas.

Nē!

Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija sērkociņa uzšķilšana un būk- šķis, uzliesmojot benzīnam. Liesmas piepildīja salonu un strauji pārņēma viņa ķermeni. Nē! Mīļais Dievs! Ciešot bezgalīgas mokas, viņš lūdzās vēl dedzīgāk. Mūsu Tēvs debesīs… Kā par brīnumu, novērotājs paguva noskaitīt līdz pat "atpestī mūs no ļauna", un tikai tad mokošā uguns viņu apklusināja.

5

Tesa devās cauri vestibilam uz lielajām, platajām kāpnēm, un māte viņu uzrunāja:

- Neņemot vērā šāvakara nepatīkamo, nožēlojamo ievirzi, es no tiesas priecājos, ka tu atbrauci ciemos. Ceru, ka varēsi labi izgulēties un rīt no rīta būsi patīkamā omā.

-    Paldies, māt! Un es priecājos tevi redzēt. - Tesa mazliet sa- guma. - Tomēr es nez kāpēc šaubos, vai varēšu labi izgulēties. Man ir daudz kas jāpārdomā.

-    Varbūt iedot tev kaut ko palasīt? Man tas allaž uzdzen miegu. Vai manu dieniņ! - Māte piepeši apstājās uz kāpnēm.

-    Kas noticis?

-    Man pavisam bija izkritis no prāta. Tu mani palūdzi piezvanīt Kongresa bibliotēkas direktoram. Viņš atrada grāmatu, ko tu meklēji, un nosūtīja šurp ar kurjeru. - Tesas māte kāpa lejā. - Tā palika viesistabā. Viņš gan teica, ka tu esi iedevusi nepareizu nosaukumu.

-    "Riņķis - vai arī gredzens - ap dūjas kaklu"?

-   Acīmredzot tas ir burtisks tulkojums no spāņu valodas. Taču angļu nosaukumā vārdu kārtība ir mainīta un… - Māte iesteidzās viesistabā un atgriezās, izņemdama no paciņas grāmatu. - "Dūjas kakla gredzens". Jā, tāds ir nosaukums.

No grāmatas uzvēdīja senatne. Tesa to žigli atvēra un iepriecināta konstatēja, ka tā ir angliski.

-    Paldies! - Viņa apskāva māti, kura pārsteigumā iepleta acis par tādu mīlestības izrādīšanu. - Es to augsti novērtēju. Goda vārds. Pateicos!

Māte izskatījās apjukusi.

-     Pirmo reizi redzu, ka par grāmatu kāds tā priecājas. Tevi gaidot, es to pāršķirstīju, un man nudien tā nelikās īpaši interesanta.

-   Tieši otrādi, māt. Es paredzu, ka tā būs burvīga. - Sirds dauzījās, Tesai gribējās traukties augšup pa kāpnēm un ķerties pie lasīšanas, tomēr viņa apvaldīja sevi, piemērojoties mātes solim. Abas nostājās pie Tesas istabas durvīm garajā gaitenī, kurā pie sienām bija izkarinātas franču impresionistu gleznas. - Arlabu- nakti! - Tesa noskūpstīja māti uz vaiga, un viņa atkal izskatījās pārsteigta. - Piedod, ka sacēlu tādu traci. Tu pat nevari iedomāties, ko esmu pārdzīvojusi šo dažu dienu laikā. Dodu tev godavārdu - es centīšos vairs tevi tā nesatraukt.

-            Dārgumiņ, - māte ierunājās aizžņaugtā balsī, pēc tam brīdi klusēja. - Tev nav jāatvainojas. Dievs tētīt, tikai tu vien man esi palikusi. Es tevi mīlēšu vienmēr. Taisi tračus, cik vien sirds kāro. Šeit tu allaž būsi gaidīta. Un es apsolu, ka darīšu visu, lai palīdzētu tev atrisināt problēmas.

Tesa juta, ka acīs sakāpj asaras.

Un piepeši māte viņu pārsteidza. Viņa noskūpstīja Tesu, un tā nebija nevērīga vaigu pabružāšana, tas bija īsts skūpsts, viņas lūpas cieši, tomēr maigi pieskārās Tesas uzacij.

-   Atceries, es mēdzu tev stāstīt, kā ievīstīju tevi gultiņā pirms miega. Saldu dusu, saldu dusu, pilnu gultu mazu blusu.

-    Es atceros. Es… - Tesa notrausa asaru.

-   Jā, mīļā?

-    Es to saku pārāk reti. Es mīlu tevi, māt.

-    Es zinu. Nekad neesmu par to šaubījusies. Paliec gultā, cik vien ilgi gribi. No rīta piezvani uz virtuvi un pasaki Ednai, ko tu gribi brokastīs. Un tad, lūdzu, piezvani man. Vēlos pabrokastot kopā ar tevi.

Tesa iešņukstējās un noslaucīja asaru no vaiga.

-   Ar lielāko prieku.

-    Es tikai negribētu, ka tu raudi.

-    Protams. Es atceros. Emocijas tev allaž likušas justies neērti.

-     Ne tik daudz emocijas, kā to izrādīšana, - māte atbildēja. - Diplomāta sieva ļoti ātri iemācās to atšķirt.

-    Redzi, māt, es diemžēl neesmu diplomāta sieva, tikai viņa meita.

-    Remingtona Dreika meita? Tu neesi "tikai" meita. Nebūt ne. No sava tēva un manis tu esi mantojusi spēku. Atceries, ko esi no viņa mantojusi. Esi stipra!

-    Būšu, māt. Es apsolu.

-   Sacīšu vēlreiz - es tevi mīlu. Un, starp citu, varu apliecināt, ka zem gultas nav nekādu briesmoņu.

Tesa vēroja māti aizejam pa gaiteni - nogurušu pavecāku sievieti, kuras soļi bija mazliet nedroši, taču viņa tik un tā centās saglabāt stāju, iet cienīgi. Tikai tad, kad māte ieslīdēja guļamistabā, Tesa, sirdij lūstot, iegāja savējā.

6

Visu Tesas mūžu šī bija viņas istaba. Ieslēgusi griestu lampu un aizvērusi durvis, Tesa vispirms nopētīja gultu ar baldahīnu. Kalpotājs bija tai atlocījis segas. Kalpotājs, droši vien tas sulainis, bija arī izkravājis viņas ceļasomu un novietojis viņas īsbikses un T kreklu uz mežģīņotā spilvena.

Skumjām vijoties ar prieku, Tesa pārlaida skatienu istabai, atmiņas jaucās cita caur citu, it kā viņa redzētu caurspīdīgas fotogrāfijas ar dažādiem pagātnes periodiem - bērna gultiņa, leļļu mājiņa (to viņai bija pagatavojis tēvs), mīkstās rotaļlietas, mazliet lielāka gultiņa, beisbola cimds uz kumodes, tam blakus beisbola nūja un bumbiņa, plakāti ar beisbola un futbola zvaigznēm, kurus drīz vien nomainīja plakāti ar rokzvaigznēm, skaņuplašu kaudzīte līdzās atskaņotājam, grāmatas, no kurām mācījusies koledžas laikā (Tesa bija atteikusies apmesties Džordžtaunas universitātes kopmītnē; viņa palika mājās, lai būtu tuvāk tēvam).

Tagad tā visa vairs nebija. Sen vairs nebija.

Nožēlā paraustījusi plecus, Tesa apspieda nostalģiskās pārdomas, paraudzījās uz grāmatu, ko turēja rokā, un centās koncentrēties uz to, kālab bija šurp atbraukusi.

"Dūjas kakla gredzens". Titullapa apliecināja, ka šo Ibn Haz- ma grāmatu 1931. gadā no spāņu valodas tulkojis A. R. Nikls. Viņa devās uz gultu un, pārlapojusi ievadu, uzzināja, ka Ibn Hazms bijis arābs, kas dzīvojis vienpadsmitā gadsimta sākumā, pārcēlies no Ziemeļāfrikas uz Spānijas dienvidiem, un 1022. gadā uzrakstījis traktātu par platonisko mīlestību.

Platons.

Tesa piepeši atcerējās "Platona dialogu kopotos rakstus", ko bija redzējusi grāmatplauktā Džozefa guļamistabā. Un ar sāpēm atcerējās vēl kaut ko - Džozefa uzstājību, ka viņu attiecības var būt vienīgi platoniskas, nevis fiziskas. "Tā būs labāk," viņš bija teicis. "Tāpēc, ka tas būs mūžīgi."

Nomākta viņa ieslēdza naktslampiņu, pasniedzās un izslēdza griestu lampu, iekrita gultā, sakārtoja sev visapkārt spilvenus un turpināja caurskatīt grāmatu.

Drīz vien kļuva skaidrs, kādēļ mātei tā bija likusies garlaicīga. Tas bija nevis stāsts, bet gan detalizēta eseja, stīvais tulkojums angļu valodā pūlējās atspoguļot viduslaiku spāņu valodas sdlu, tā bija pārblīvēta ar pamācībām un abstrakcijām.

Ievads vēstīja, ka "Dūjas kakla gredzens" savulaik bijis ārkārtīgi populārs darbs, tas bieži vien pārrakstīts ar roku; tolaik grāmatu iespiešana vēl nebija izgudrota. Ar laiku grāmata izplatījusies visā Spānijā un Francijas dienviddaļā, un divpadsmitā gadsimta vidū uz tās pamata radies idealizēts priekšstats par attiecībām starp vīrieti un sievieti, kas bieži saukts par "aplidošanu".

šis vārds saistīja Tesas uzmanību. Viņa pēkšņi atcerējās citu Džozefa guļamistabā redzētu grāmatu - "Aplidošanas māksla". Bet kādēļ gan Džozefu šis temats bija tā interesējis?

Ziņkārei augot, Tesa atsāka lasīt un uzzināja, ka aplidošanas jēdziens bija iepaticies Francijas karalienei Akvitānijas Alieono- rai (vēl vienas Džozefa guļamistabā atrastās grāmatas nosaukums!) un arī viņas meitai Marijai de Fransai - abas bija pulcējušas ap sevi dzejniekus un menestrelus, liekot sacerēt vārsmas un dziesmas, kas slavina rituāliem pārpilnus, gauži pieklājīgus un izsmalcinātus noteikumus, kuri nosaka, kā vienam pret otru jāizturas sievietēm un vīriešiem.

Tesa apjukumā rauca pieri. Viņa nedka gudra, kā šos mulsinošos gabaliņus var salikt pa plauktiņiem, taču Džozefa izturēšanās pret Tesu visādā ziņā bija atbildusi stingrākajiem aplidošanas noteikumiem.

Viens šīs sensenās tradīcijas atzars aplidošanu ieskatīja par sava veida priekšspēli, prelūdiju seksam, cits nepielaidīgi apgalvoja, ka sekss ir nešķīsts, nepilnīgs mīlestības paveids. "Dūjas kakla gredzena" autors atzina viedokli, ka patiesa mīla balstās nevis uz fizisku, bet gan uz radniecīgu dvēseļu pievilcību. Šīs dvēseles reiz, pirms šīs dzīves, bija mitušas citur, harmonijā; tas Tesai atgādināja paradīzi. Piedzimstot fiziskajā pasaulē, dvēseles tika nošķirtas, tāpēc jutās nepilnīgas, spiestas nemitīgi meklēt viena otru, gūstot apmierinājumu tikai tad, kad satikās. Dvēseļu attiecības pirms ierašanās šajā pasaulē bija šķīstas, nebija fiziskas un seksuālas, tāpēc šajā pasaulē attiecībām jābūt tādām pašām - brīvām no miesas vulgaritātēm. Paradīzei līdzīgās pirmsdzīves eksistences jēdziens acīmredzot bija aizgūts no Platona dialogiem (Tesa atkal atminējās Platona sarakstīto grāmatu Džozefa guļamistabā), un tādējādi neseksuāla, garīgajā tuvībā ievirzīta pieķeršanās bija ieguvusi nosaukumu "platoniska mīlestība".

Tesa sarauca pieri vēl vairāk, zemapziņas dziļākie stūrīši pūlējās izprast lasīto. Viņa nenoliedzami acumirklī bija jutusi zināmu tuvību ar Džozefu jau brīdī, kad viņš bija iekāpis liftā abu pirmajā tikšanās reizē pagājušā trešdienā.

Vai tiešām tas bija noticis tikai pirms nedēļas?

Taču viņa pret Džozefu nebija izjutusi vienīgi tuvību.

Daudz vairāk! Valdzinājumu. Kaislību. To, ko romantiķiem patika saukt par mīlestību no pirmā acu uzmetiena, bet ko sen mirušais "Dūjas kakla gredzena" autors būtu nodēvējis par mīlestību no otrā acu uzmetiena.

Tā ir tikai teorija. Spekulācijas. Tā nekādā ziņā neizskaidroja Tesas apmātību.

Aplidošana? Platons? Dieva vārdā, kādēļ gan Džozefs bijis apsēsts ar šīm idejām?

Krūtīs smeldza. Tesa impulsīvi pameta skatienu uz pulksteni un pārsteigta ieraudzīja, ka tas rāda divi naktī.

Kaut arī Tesa bija atzinusi mātei, ka satraukums neļaus izgulēties, viņa piepeši jutās izmocīta un nolēma nomest drēbes, uzvilkt īsbikses un T kreklu un likties uz auss.

Tomēr, pieceļoties kājās un novelkot kokvilnas puloveru, Tesas acis pievērsās tālruņa aparātam uz naktsgaldiņa.

Savrupmājas atdzesētais gaiss saldēja krūtis, likdams krūšu galiņiem sacelties.

Tomēr viņa minstinājās, nenovērsdama skatienu no tālruņa. Man jāpiezvana uz dzīvokli un jāpārbauda, vai automātiskajā atbildētājā nav atstāta kāda ziņa, viņa sev teica.

Nē. Jāpaciešas līdz ritam.

Protams.

Bet tik daudz ir…

Man jāpārliecinās, ka nav noticis vēl kaut kas.

Viņa nospieda telefona taustiņus, izdzirdēja tālsarunas savie- nojūma klikšķus, atskanēja pīkstiens, tad vēl viens, un beidzot klausulē atskanēja pašas balss:

-   Šeit Tesa. Šobrīd nevaru atbildēt uz zvanu. Lūdzu, pēc signāla atstājiet ziņu!

Viņa nekavējoties nospieda vēl divus taustiņus, 2 un 4, savu dzimšanas datumu, drošības kodu, ko bija ieprogrammējusi automātiskajā atbildētājā, neļaujot svešiem piezvanīt uz viņas numuru, nospiest divus uz labu laimi izvēlētus taustiņus un piekļūt atbildētājā atstātajām ziņām.

Čērkstošā vīrieša balss bija acumirkli pazīstama.

-   Tesa, te leitnants Kreigs. Šobrīd pulkstenis ir… - Fonā mur- dēja balsu jūklis. - Ceturksnis pāri pieciem. Piezvaniet man uz darbu, cik vien drīz varat.

Pīkstiens vēstīja par ziņas beigām.

Ziņkārē trīsēdama, Tesa gaidīja, vai būs vēl kāda ziņa.

-   Te atkal leitnants Kreigs. Pusseptiņi. Tūdaļ piezvaniet man!

Vēl viens pīkstiens.

Leitnanta balsī jautās steidzamība, un Tesai gribējās nolikt klausuli un piezvanīt viņam, taču viņa apspieda šo iegribu; viņai bija jāzina, vai nav atstāta vēl kāda ziņa.

-    Te leitnants Kreigs. Jau gandrīz vienpadsmit. Kur jūs, ellē, esat? Piezvaniet man!

Šoreiz atskanēja trīs pīkstieni - signāls, ka visas ziņas ir noskanējušas. Tesa nolika klausuli, izņēma no somiņas maku, atrada Kreiga doto vizītkarti un nosprieda - kaut arī pirmā ziņa bija likusi viņai zvanīt uz Kreiga darbavietu, viņa tur vairs nebūs.

Žigli nospiedusi taustiņus, Tesa piezvanīja Kreigam uz mājām. Viņa atkal izdzirdēja tālsarunas savienojuma klikšķus, atkal atskanēja pīkstiens, tad vēl viens un vēl viens.

Pēc piektā signāla viņai sāka rasties aizdomas, ka Kreigs patiešām vēl ir darbā. Pēc sestā viņa jau bija par to pārliecināta un nolaida roku, lai nospiestu atvienošanas sviru, grasoties piezvanīt uz policijas iecirkni. Kad roka bija collas attālumā no sviras, īgna balss noteica: - Hallo! - un noklepojās.

Tesa piespieda klausuli cieši pie auss.

-Te Tesa. Piedodiet, ja jūs pamodināju, bet ziņas atbildētājā…

-    Kur jūs bijāt palikusi? Mans Dievs, es biju pārnervozējies!

-    Es esmu Aleksandrijā, Virdžinijas pavalstī. - Tesa dzirdēja fonā skaļu mūziku, orķestri, kori, soprānu, kas izdziedāja neticami augstas notis.

-   Aleksandrijā? Ko jūs tur darāt? - Soprāna balss nolaidās un tad atkal pacēlās.

-   Te dzīvo mana māte. Es paspēju uz reisu sešos.

-    Bet jūs neesat atbildējusi uz manu jautājumu. Ko jūs tur…?

-    Mēģinu rast izskaidrojumu tam, ko redzējām Džozefa dzīvoklī. Manai mātei ir sakari Kongresa bibliotēkā un… - Tesa sastomījās, nevēlēdamās stāstīt leitnantam par mātes ciešajiem sakariem ar valdību tēva darba dēļ. - Vai es dzirdu fonā operu?

-    Pučīni "M-me Butterfly". Vienu mirkli, es izslēgšu.

Pēc īsa brīža mūzika apklusa.

-    Nezināju, ka jums patīk opera, - Tesa ierunājās. - Nez kāpēc neliekas, ka jūs būtu no tiem, kas…

-    Paklausieties! - Kreigs viņu pārtrauca. - Nekad vairs neatstājiet tā pilsētu, iepriekš nebrīdinājusi mani! Jums noteikti jāpasaka man, kā es varu ar jums sazināties. Es ik pa brīdim zvanīju, bet jūs necēlāt klausuli. Un es sāku raizēties, ka ar jums kaut kas noticis.

-   Savā ziņā kaut kas gandrīz notika.

-Kas?

-   Fotogrāfijas, ko sabildēju Džozefa dzīvoklī, es atstāju izgatavot fotodarbnīcā. Devos sakravāt somas un pēc stundas atgriezos tām pakaļ. Pārdevējs man teica, ka ienācis kāds vīrietis, kurš apgalvojis, ka esmu viņu sūtījusi, un gribējis saņemt fotogrāfijas.

-   Ak dievs!

-   Tas vīrietis par fotogrāfijām varēja zināt tikai tādā gadījumā, ja bija sekojis mums no Džozefa dzīvokļa un redzējis mani ieejam fotodarbnīcā, - Tesa attrauca.

-    Sasodīts, tas patiesi skan loģiski. Ak dievs! - leitnants atkārtoja un iekāsējās. - Nu jūs saprotat? Jūs nedrīkstat tā pazust. Jums jādara man zināms, kur jūs atrodaties un ko darāt. Tas var būt bīstami.

-   Tas vēl nav viss. Un to es nesaprotu. Pārdevējs aprakstīja, kā tas vīrietis izskatījies, un apraksts stipri vien atgādināja Džozefu.

Viņam pat bijušas pelēkas acis. Vai tiešām es morgā būtu tā maldījusies? Vai Džozefs varētu būt dzīvs? Vai…

-   Nē, Tesa, jūs nemaldījāties. To nu es jums varu apsolīt. Lai nu kas bija tas vīrietis, Džozefs tas nekādā ziņā nebija.

-    Bet kā gan jūs varat būt pārliecināts? Kā jūs izskaidrosiet pelēkās acis?

-   Varbūt sakritība? - Kreigs minēja. - Es nezinu, bet…

-    Jūs pats teicāt, ka ar rētu uz līķa rokas nepietiek pilnīgai identifikācijai. Varbūt tā rēta arī ir sagadīšanās. Tā kā FIB nav varējis datu bāzē atrast līķa pirkstu nospiedumus, varbūt…

-    Nē, Tesa, pirkstu nospiedumus atrada. Ari tāpēc es gribēju jūs sazvanīt.

-    FIB datu bāzē? - Tesa žigli pārvaicāja. - Džozefa īstā identitāte ir noskaidrota?

-   Nē, to neatrada FIB datu bāzē. To paveica mūsu pašu laboratorija. Džozefa dzīvoklī atrada pirkstu nospiedumus un salīdzināja tos ar līķa neapdegušās kreisās rokas nospiedumiem. Tesa, tie sakrīt. Tie sakrīt punktu pēc punkta, turklāt tie sakrīt ar pirkstu nospiedumiem pie Džozefa galda "Truth Video". Jūsu veiktā identifikācija ir apstiprināta. Džozefs gājis bojā Karla Šurca parkā.

Tesas ceļgali piepeši saļodzījās. Viņa noslīga pie gultas un tā drebēja, ka ietinās palagā. Kopš starpgadījuma fotodarbnīcā bailes par sekotājiem bija jaukušās ar cerību, ka tas vīrietis varēja būt Džozefs, ka Džozefs varētu vēl būt dzīvs.

Bet tagad viņa pa otram lāgam pārdzīvoja smeldzošus skumju uzplūdus; kuņģis grima, krūtis tukšojās, prāts grīļojās.

-   Tesa?

Vārdi nenāca pār lūpām.

-   Tesa? - Kreigs satraukts uzsvēra viņas vārdu.

-    Es klausos. Es… Jā, viss kārtībā.

-    Man uz brīdi likās… Paklau, es atvainojos. Laikam man vajadzēja būt smalkjūtīgākam.

-    Es jutu… Nē, nekas. Gan būs labi, - Tesa ar pūlēm noteica.

-Jūs esat droša?

-   Šobrīd pats galvenais ir nokārtot rēķinus, noskaidrot, kas un kādēļ nogalināja Džozefu. - Ar sāju sejas izteiksmi Tesa pakratīja galvu. - Jūs likāt manīt, ka pirkstu nospiedumi nav vienīgais iemesls, kādēļ jūs mēģinājāt mani sadabūt rokā. Kas vēl?…

-   Par fotogrāfijām… - Kreigs mirkli klusēja.

-   Jā? - Tesa saviebās. - Man jāvelk ārā kā ar spīlēm? Kas tajās tik īpašs?

-    Labi, ka jūs nofotografējāt Džozefa guļamistabu, un vēl labāk ir tas, ka pārdevējs neatdeva tās fotogrāfijas vīrietim, kurš apgalvoja, ka jūs esot viņu sūtījusi.

-    Kas noticis?

-   Kāds ielauzies Džozefa dzīvoklī un pielaidis uguni guļamistabai.

Tesa izstiepās kā stīga, un palags noslīdēja no pleciem.

-    Pielaidis uguni?

-    Ja ugunsdzēsēji nebūtu atsteigušies laikā, viss augšējais stāvs būtu nosvilis. Brīnumainā kārtā neviens nav cietis.

-   Jēziņ! Kad tas notika?

-   Četros.

-    Aptuveni tai pašā laikā tas vīrietis mēģināja nozagt manas bildes.

-    Un tās šobrīd ir vienīgais lietiskais pierādījums par to, ko mēs atradām Džozefa guļamistabā, - Kreigs piemetināja.

-    Bet jūs taču teicāt, ka pirms mums dzīvoklī bijusi Slepkavību izmeklēšanas nodaļa un ari šo to nobildējusi.

-   Izrādās, tas nav tiesa, - Kreigs atbildēja. - Nodaļa bija nosūtījusi dkai pirkstu nospiedumu vienību. Ieraugot guļamistabu, tika nolemts aizsūtīt uz dzīvokli fotogrāfu, un tam bija paredzēts ierasties pēcpusdienā.

-    Un viņš neieradās?

-   Nepaguva. Galu galā dzīvoklis taču nebija nozieguma vieta. Nelikās, ka ir iemesls steigties.

-    Velns parāvis!

-   Pieraugiet, lai ar tām fotogrāfijām nekas nenotiek! Nobēdziniet tās, lieciet izgatavot kopijas no negatīviem! - Kreigs piekodināja.

-   Pirmais darbs rit no rīta.

-   Vairākas kopijas. Lai jums būtu vēl viens komplekts. Vai jūs rit atgriežaties Manhetenā?

-    Pagaidām nezinu, - Tesa sacīja. - Man vēl šis tas jāpārbauda.

-    Tad nosūtiet vienu kopiju komplektu man. Ar "Federal Ex- press". - Kreigs nosauca darba adresi Policijas laukumā. - Un ir vēl kāds sarežģījums.

-   Neesmu droša, ka vēlos to dzirdēt.

-   Pēc tam kad ugunsdzēsēji bija nodzēsuši uguni, man atļāva ieiet apsvilušajā dzīvoklī un to pārmeklēt. Tajā ēkā ir betona grīdas - nepastāvēja briesmas, ka es vai kaut kas cits varētu izkrist tam cauri.

-    Nesaprotu, uz ko jūs mērķējat, - Tesa nervozi iestarpināja.

-    Es biju spiests ar kārti pārbīdīt pusiebrukušo griestu un sienu blāķus. Tomēr es zināju, kur jāmeklē, tādēļ jau pēc neilga laika biju attīrījis to vietu.

-   Kuru vietu? Ko jūs…

-   To, kur stāvēja grāmatplaukts, - Kreigs atteica. - Tur, kur uz plaukta stāvēja tas mākslas darbs. Grāmatas bija sadegušas, kā jau to varēja gaidīt. Ari grāmatplaukts bija pilnībā pārvērties pelnos. Taču cilnis bija no marmora, un marmors nedeg. Tas gan var ieplaisāt no karstuma, tomēr… Es turpināju meklēt. Cilnis nevarēja izkrist cauri betona grīdai, un, nokrītot no plaukta, tas nevarēja aizripot īpaši tālu. Bet tā nebija, Tesa. Ciļņa tur nebija! Skaidrs, ka tas, kurš pielaida uguni dzīvoklim, paņēmis to līdzi. Nolāpīts, es vairs neko nesaprotu. Lūdzu, apsoliet man! Apzvēriet, ka būsiet uzmanīgai

7

Atlantijas okeāna ziemeļdaļa, pie Menas pavalsts krastiem

Savienoto Valstu krasta apsardzes kuteris "jūras vilks", kura pieraksta vieta bija Portlenda, joprojām steidzās pa samērā viļņaino jūru, pildot uzdevumu. Mēnesi un zvaigznes aizklāja mākoņi, lai gan pat dienas gaismā "jūras vilka" galamērķis nebūtu saskatāms, tas bija pārāk tālu. Kapteinis Pīters O'Molijs, stāvēdams uz kutera komandtiltiņa, vēroja galamērķi - punktiņu radara ekrānā -, un viņa seja nomācās.

-    Attālums - četrpadsmit tūkstoši jardu! - sauca apkalpes loceklis. - Izskatās, ka gaisa flotes izlūkdaļai bija taisnība. Tā kurss ir dīvains. Minimāls ātrums.

O'Molijs pamāja. Pirms sešām stundām Gaisa kara spēku F-15 iznīcinātāji, kuri bija veikuši nakts manevrus armijai atvēlētajā gaisa koridorā netālu no Jaunanglijas piekrastes, bija ievērojuši uz radaru ekrāniem punktiņu, kas apzīmē kuģi. Tā neparastā izturēšanās bija pamudinājusi grupas komandējošo virsnieku sazināties ar savu komandieri, kas atradās Loringas gaisa kara flotes bāzē netālu no Laimstonas, Menas pavalsti, un lūgt atļauju sazināties ar kuģi. Atļauja tika dota, taču visi mēģinājumi sazināties ar kuģi bija neveiksmīgi.

-    Identificējiet sevi!

Atbildes nebija.

-    Vai jums ir vajadzīga palīdzība?

Atbildes nebija.

Pēc atkārtotiem mēģinājumiem grupas komandieris bija lūdzis atļauju mainīt kursu, nolaisties zemāk un apskatīt kuģi. Arī šoreiz atļauja tika dota. Galu galā ietiepīgā klusēšana, neizprotamais, lēnais, juceklīgais kuģa kurss un tā tuvā atrašanās Savienoto Valstu piekrastei bija pamats bažām. Atrodoties drošā attālumā, lidojuma grupas komandieris ar jaudīgu nakts redzamības aparātu bija noteicis, ka kuģis ir masīvs zvejas traleris. Uzraksts latīņu burtiem uz kuģa pakaļgala vēstīja, ka tralera nosaukums ir "Bronzas zvans", tā mājas osta ir Dienvidkorejas pilsēta Pusana. Tas, ka kuģa nosaukums bija angliski, nebija nekas neparasts - daudzi Austrumu komerciālie kuģi, kas peldēja Rietumu ūdeņos, izmantoja identifikācijas simbolus angļu valodā.

Toties neparasti, pat satraucoši bija ne tikai tas, ka traleris juceklīgi, lempīgi tuvojās ASV teritoriālajiem ūdeņiem, bet ari tas, ka uz tā nedega neviena lampiņa, pat ne obligātās signālugunis, kas saskaņā ar jūras likumiem noteikti bija jāiededz nakts laikā, lai garāmbraucošie kuģi pamanītu viens otru un nesaskrietos.

Loringas gaisa kara flotes bāzes komandieris norūpējies pieprasīja apstiprinājumu. Tikpat norūpējies, lidojuma grupas vadītājs atkārtoja, ka traleris grimst pilnīgā - "es jums saku, absolūtā" - tumsā.

Situācija sāka izvērsties kutelīga, starptautiska skandāla iespēja trauksmaini pieauga. Aplams spriedums varēja maksāt karjeru.

Ja krastam tuvotos ārzemju militārais kuģis, Savienoto Valstu armijas daļās būtu izziņota trauksme. Taču, tā kā tas bija civiliedzīvotāju kuģis, nebija vērts pieņemt tik radikālus lēmumus. Gaisa kara flote nevilcinoties sazinājās ar krasta apsardzi, un, tā kā O'Molija kuteris atradās vistuvāk noslēpumainajam kuģim, "Jūras vilkam" nekavējoties deva pavēli izpētīt apkārtni.

Šobrīd, piecas stundas pēc pavēles saņemšanas, O'Molijs - rudmatains krasta apsardzes veterāns, kurš pavadījis dienestā divdesmit gadu un kopā ar karsti mīļoto sievu un meitu dzīvoja Portlendā, - drūmi lūkojās uz punktiņu radara ekrānā.

-   Viss, kapteini! - ziņoja apkalpes loceklis. - Tas šķērsojis divsimt jūdžu robežu un atrodas mūsu ūdeņos.

-   Un joprojām virzās šurp. - O'Molijs to pateica tā, it kā būtu nomiris viņa labākais draugs.

-   Tā izskatās, kapteini.

-   Uz mūsu radiosakaru pieprasījumiem joprojām nav atbilžu?

-   Tieši tā, kapteini.

O'Molijs nopūtās.

-    Izziņot trauksmi!

-    Klausos, kapteini! - Apkalpes loceklis nospieda trauksmes pogu.

Virs klāja trauksmes signāls izklausījas apslapēts, taču gana spalgs. Zem klāja griezīgais signāls gluži vai plēsa ausis pušu. Apkalpei momentāni bija jāķeras pie darba.

-   Jūs domājat, ka var būt nepatikšanas?

-   Tur jau tā nelaime, vai ne? - O'Molijs novilka.

-    Kā, lūdzu, kapteini?

-    Ko lai es domāju? Nepatikšanas? Protams. Nav šaubu, ka kaut kas ir nogājis greizi. Jautājums ir tāds - vai nepatikšanas draud mums vai tralerim? Viens ir skaidrs - mana dārgā nelaiķe māte, lai Dievs mielo viņas dvēseli, nav vis izaudzinājusi dumju dēlu.

-    Esmu ar jums vienās domās, kapteini.

-    Paldies, leitnant! - O'Molijs, kaut iegrimis nervozās pārdomās, atļāvās pasmīnēt. - Un es apsolu, ka darīšu visu, kas manos spēkos, lai visu māšu dēli, kuri ir manā pakļautībā, atkal redz savas ģimenes.

-    Mēs par to nešaubāmies, kapteini.

-    Es augsti vērtēju tavu uzticību, taču ar glaimiem tu neizpel- nīsies augstāku novērtējumu ziņojumā.

Leitnants pasmējās.

-    Liec, lai vīri gatavojas uzkāpt uz tā kuģa! - O'Molijs pavēlēja.

-   Jā, kapteini.

-    Bruņoti.

-   Jā, kapteini.

-    Liec gatavot "Zodiaku"!

-    Klausos, kapteini!

O'Molijs nenovērsa drūmo skatienu no radara. Pēc pusstundas "Jūras vilka" nakts redzamības ekrānā atklājās milzīgais Dienvidkorejas traleris, kas šūpojās viļņos tūkstoš jardu attālumā, monitorā tā masivās kontūras iekrāsojās spokaini zaļā krāsā.

Leitnants izstiepās taisni un izslēja galvu.

-   Gaisa kara flote nebija pārspīlējusi, ser. Tik tumšu kuģi es redzu pirmo reizi.

-   Visiem ieņemt kaujas posteņus! - O'Molijs deva pavēli.

-    Klausos, kapteini!

-    Radiosakari vēl aizvien klusē?

-   Diemžēl, ser.

-    Piebrauc pie kreisā borta un uzrunā kuģi caur megafonu.

O'Molijs nervozi lūkojās uz sakaru virsnieku, kas bija notupies aiz nelielas izbūves uz klāja un ik pa brīdim megafonā uzrunāja noslēpumaino kuģi.

-    Ahoi, "Bronzas zvans"!

-   Ahoi! Lūdzu, atsaucieties!

-   Jūs esat nonākuši Savienoto Valstu ūdeņos!

-    Lūdzu, atsaucieties!

-   Ahoi! Vai jums vajadzīga palīdzība?

-            Pie velna! - O'Molijs noskaldīja. - Norīko vienību sēsties "Zodiakā"! Visiem jābūt pilnībā apbruņotiem - beretas, M-16. Dieva dēļ, pieraugi, lai vīrus pa ceļam pilnībā piesedz no klāja. Piecdesmitā kalibra automāti, četrdesmit milimetru lielgabali un viss pārējais.

-    Klausos, kapteini!

"Zodiaks", gumijas plosts ar piekarināmo motoru, traucās uz "Bronzas zvanu". Septiņu vīru apkalpe turēja M-16 triecienšau- tenes gatavībā. Tumsā piebraukuši pie tralera, viņi pārmeta pāri bortam āķus, kuriem bija piesietas virvju kāpnes. O'Molijs noskaitīja lūgšanu par vīru drošību un domās pārmeta krustu.

Vienība uzmeta plecos šautenes, izņēma no makstīm pistoles, iebīdīja magazīnās patronas, vienā elpas vilcienā uzrausās pa virvju kāpnēm un nozuda skatienam aiz borta apmales.

O'Molijs aizturēja elpu, nožēlodams, ka pienākums liek palikt uz kutera, kamēr šie vīri - krietni vīri, drosmīgi vīri -, iespējams, riskēja ar dzīvību.

Kaut kas visādā ziņā nebija kārtībā.

-    Kapteini? - Iekrakstējās divvirzienu rācija O'Molijam pie rokas.

O'Molijs pacēla rāciju un atsaucās.

-    Dzirdu skaidri. Ziņojiet!

-   Ser, uz klāja neviena nav.

-     Sapratu. Palieciet kaujas gatavībā! Nostādiet sargus! - O'Molijs izrīkoja. - Uzmanīgi izpētiet apakšējos klājus!

-    Klausos, kapteini!

O'Molijs aizvadīja piecas ilgākās minūtes savā mūžā.

-    Kapteini, arī tur neviena nav.

-   Turpiniet apskati!

-    Klausos, kapteini!

O'Molijs gaidīja vēl piecas spriedzes pārpilnas minūtes.

Uz tralera klāja zibinājās kabatas lukturīšu starmeši. Iedegās gaisma. lesprakšķējās rācija.

-   Kapteini, mēs nevaram atrast nevienu cilvēku. Izskatās, ka traleris ir pilnībā pamests.

O'Molijs zināja atbildi uz nākamo jautājumu. Tādu informāciju vienība noteikti jau būtu pārraidījusi. Taču tas bija jāprasa.

-    Vai jūs uzgājāt līķus?

-    Te nav ne dzīva, ne miruša, kapteini. Ja vien visi nav kaut kur noslēpušies, kuģis ir pilnībā pamests. Savā ziņā visai spokaini, ser.

-    Kā to saprast?

-   Redziet, kapteini, apkalpes atpūtas telpā ir ieslēgts televizors. Kajītēs skan radio. Kambīzē uz šķīvjiem ir ēdamais. Tas, kas šeit noticis, ir noticis ātri.

O'Molijs sarauca pieri.

-    Un traleris nav bojāts? Vai nav kādas ugunsgrēka pazīmes, kāds iemesls, kas izskaidrotu apkalpes pazušanu?

-   Nē, ser. Nav nekādu bojājuma pazīmju. Piedevām visas glābšanas laivas ir uz klāja.

Kas tad, velns parāvis, ir noticis? Kur, Dieva vārdā, viņi palikuši? Un kā aizkļuvuši prom? O'Molijs satraukts prātoja, taču neļāva bažām izskanēt balsī.

-   Skaidrs, - viņš sacīja pavēlnieciskā mierā. - Un tralera dzinēji?

-   Izslēgti, bet mēs tos iedarbinājām.

-    Degviela?

-   Tvertnes ir pustukšas.

-    Un īsviļņu radio?

-    Radio bija izslēgts, tomēr mēs to pārbaudījām, un tas ir darba kārtībā, ser. Ja būtu notikusi nelaime, apkalpe būtu varējusi pārraidīt trauksmes signālu.

-   Nav teikts, ka to kāds būtu sadzirdējis. Turpiniet pārbaudi!

-    Klausos, kapteini!

O'Molijs nolika rāciju un, domās iegrimis, raudzījās cauri tumsai uz apgaismoto masīvo traleri. Laiku pa laikam bija gadījies dzirdēt par apkalpes pamestiem kuģiem, kas peld jūrā. Izskaidrojumi parasti bija vienkārši - īpašnieki izsituši norūsējušai tupelei bortā caurumu, lai to nogremdētu un saņemtu apdrošināšanas naudu, taču tā nenogrimst; jahta, kuru izlaupījuši pirāti, nogalinājuši pasažierus (un izvarojuši sievietes, ja tās atradās uz klāja) un pārmetuši līķus pār bortu; zvejas kuģis, kuru pametuši narkotiku kontrabandisti, baidoties, ka Narkotiku apkarošanas aģentūrai radušās aizdomas par tā kravu un tā var to kuru katru bridi aizturēt.

O'Molijs zināja, ka pagājušajos gadsimtos kuģa apkalpe dažkārt (tomēr reti) sadumpojās, sodīja kapteini ar nāvi, izbaroja to haizivīm un glābšanas laivā aizlaidās uz tuvāko krastu. Tajos laikos bija dzirdēts par kuģiem, uz kuriem izcēlusies sērga, - tās upuru līķus citu aiz cita izlidināja jūrā, līdz pēdējais dzīvais, ciezdams no tās pašas drausmīgās slimības, bija izklāstījis kuģa dienasgrāmatā baismīgos notikušā apstākļus un pēc tam meties jūrā, izvēloties ātru, samērā nesāpīgu nāvi noslīkstot nekā ilgu un mokošu aiziešanu.

Un vēl O'Molijs bija dzirdējis leģendas par spoku kuģiem bez apkalpes, piemēram, par "Klīstošo holandieti", lai gan šajā leģendā uz kuģa atradās kapteinis, kuram lemts mūžību peldēt pa jūrām, jo viņš bija zaudējis derības ar velnu.

Vispazīstamākais pamestais kuģis bija "Marija Seleste", bri- gantlna, kas 1872. gadā vedusi alkoholu no Ņujorkas uz Itāliju, - to visu pamestu atrada starp Azoru salām un Portugāli. Taču O'Molijs tā arī netika gudrs, kāpēc šis kuģis ieguvis tādu noslēpumainu slavu - galu galā buras bija bojātas, kajītes pielijušas ar ūdeni, glābšanas laivas pazudušas. Nav šaubu, ka apkalpe, nobijusies no spēcīgās vētras, kas draudēja "Mariju Selesti" nogremdēt, muļķīgā kārtā bija sasēdusies glābšanas laivās, kur vētras satrakotā jūra bija viņus aprijusi.

To visu varēja viegli izskaidrot.

Taču, zinot, ka ir iespējams kas tāds, O'Molijs visas savas ilgās un notikumiem bagātās krasta apsardzes kapteiņa karjeras laikā nebija redzējis pamestu peldlīdzekli. Protams, viņam bija gadījies redzēt negaisa laikā uz rifiem sadragātas baržas, taču tās neietilpa šajā kategorijā. Kuģis slīd rāmos, atklātos ūdeņos, un bez redzama iemesla uz tā nav neviena apkalpes locekļa. O'Molijs papurināja galvu. Viņš nebija nedz māņdclgs, nedz ar tieksmi uz fantazēšanu. Kaut arī pār muguru skrēja šermuļi, viņš neticēja zaudētām derībām ar sātanu, citplanētiešiem, kas nolaupa cilvēkus, fantastiskām laika vērpetēm, Bermudu trijstūrim un visām pārējām smieklīgajām teorijām, kuras sludināja lielveikalos nopērkamā bulvārprese. Šeit bija notikusi kāda drausmīga nelaime, jā, bet tās izskaidrojums būs loģisks, un, Dieva dēļ, viņš bija apņēmies aizrakties līdz šā notikuma saknei.

O'Molijs pagriezās pret apkalpes locekli.

- Sazinies ar Portlendas centru un paskaidro situāciju! Pieprasi, lai atsūta vēl vienu kuteri. Palūdz, lai paziņo vietējai policijai, varbūt ari Narkotiku apkarošanas aģentūrai un FIB. Kas to zina, cik vēl aģentūru šajā lietā būs iesaistītas, kad mēs beidzot aizrak- simies līdz saknei. Turklāt… gan jau centrs ari par to iedomāsies… vajadzētu dot ziņu "Bronzas zvana" īpašniekam.

-   Tūdaļ pat, kapteini.

O'Molijs kārtējo reizi ar drūmu skatienu pavērās uz masivo traleri. Bija jānokārto bezgala daudz sīkumu. Viņš nevarēja atstāt "Bronzas zvanu", kamēr uz tā atradās viņa vīri, taču, tiklīdz ieradīsies vēl viens krasta apsardzes kuteris, viens vai otrs kuteris uzsāks jūrnieku meklēšanu ūdenī. Ar rītausmu meklēšanā iesaistīsies gaisa kara flotes izlūklidmašīnas. Tikmēr "Bronzas zvanu" vedīs uz Portlendu, kur to gaidīs izmeklētāji no dažādām valsts struktūrām.

Iesprakšķējās rācija.

-   Joprojām nekā, kapteini. Es jums saku, mēs izmeklējāmies visur, ari kravas tilpnēs. Teikšu jums tā. Šiem nudien bijusi veiksmīga diena - tilpnes ir gandrīz pilnas.

Piepeši O'Molijam iešāvās prātā kāda doma.

-   Gandrīz pilnas? Ar ko viņi zvejojuši?

-   Tādu lomu var nogrābt tikai ar tīkliem, ser.

-   Jā, bet ar kāda tipa tīkliem? - O'Molijs noprasīja.

-   Velns! Ser, es laikam sapratu. Vienu mirklīti.

OMolijs gaidīja. Mirklis ievilkās teju bezgalīgi.

-    Nolādēts, jums taisnība, ser. Viņi izmantojuši driftertīklus.

O'Molijs niknumā piespieda rokas konsolei ar tādu spēku, ka

pirkstu kauliņi nobālēja. Driftertīkli? Kādi gan vēl? "Bronzas zvans" piederēja dienvidkorejiešiem. Taivanieši un japāņi bija bē- digi slaveni ar paradumu nosūtīt tralerus starptautiskajos ūdeņos Atlantijas okeāna ziemeļu daļā. Tur tie izmeta neilona tīklus, kas stiepās desmitiem jūdžu aiz kuģa. Nesen bija aplēsts, ka Atlantijas okeāna ziemeļu ūdeņos izklāti trīsdesmit tūkstoši jūdžu šādu tiklu, un tajos ievilka visas dzīvās radības, būtībā izsmeļot okeānu sausu. Šajos tiklos varēja bez pūlēm notvert milzīgu (neaptveramu!) skaitu tunču un kalmāru, un tādējādi šīs sugas tika masveidā iznicinātas. Vēl ļaunāk, tīklos iepinās ari delfīni, jūras cūkas, bruņrupuči un vaļi - radības, kurām bija laiku pa laikam jāpaceļas virs ūdens līmeņa, lai ieelpotu, taču, ieķērušies tīklos, tie netika ārā un noslīka - kad tīklus ievilka kuģī, to līķus, rūpniecībā neizmantojamus, izmeta pāri bortam. Tā masveidā notika arī šo sugu iznicināšana.

Neģēļi! O'Molijs klusībā vārījās. Slepkavīgie neģēļi!

Viņš ar pūlēm apspieda dusmas balsī, ierunādams rācijā:

-   Vai tīkls vēl aizvien peld ūdenī?

-   Jā, ser.

-   leslēdziet vinčas un ievelciet to nolāpīto tīklu iekšā! Mēs vedīsim "Bronzas zvanu" uz Portlendu. Driftertlkla svars to tikai kavētu.

-    Es došu pavēli, ser.

O'Molijs nošņācās, sirdīgi pablenzdams uz traleri. Velns! Velns! Tie nolādētie driftertikli! Tie bezatbildīgie…

Rācijas skaļrunī neskaidri iekliedzās balss.

-   Mans Dievs! Kapteini! Ak kungs tētīt! Ak… - Izklausījās, ka tas vīrs tūlīt laidīs pār lūpu.

-    Kas tad nu? Kas noticis?

-    Mēs velkam iekšā driftertīklu. Jūs neticēsiet - cik tur zivju… Jēzus un Marija! Un delfīni! Jūras cūkas! Es pirmo reizi redzu tik daudz vienkop. Miruši! Visi pagalam! Iepinušies tīklos. Totāls murgs! Un apkalpe!

-   Ko? Atkārto! Apk…?

-Apkalpe! Divdesmit! Trīsdesmit! Un tas vēl nav viss! Dievs tēvs debesīs! Jēzus un Marija! Mēs atradām apkalpi! Visi piesieti pie tīkla un noslīkuši reizē ar delfīniem un…

Pēc tam rācijā bija dzirdama tikai nepārprotami pazīstama mokpilna, dobja rlstīšanās. Krasta apsardzes virsnieks vēma.

8 Bruklina

Blakus Sv. Tomasa Mora pamatskolai pie staba piestiprinātā plāksnīte vēstīja: SLĒGTS. NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA. "FUN S" NEKUSTAMA ĪPAŠUMA AĢENTŪRAS ĪPAŠUMS. Pie plāksnes bija piestiprināta papīra lapiņa, uz kuras smalkā drukā juridiskā valodā bija paskaidrots, ka šis īpašums ir pārzonēts un šajā vietā cels daudzdzīvokļu namus. Uz citas plāksnes pie skolas parādes durvīm bija rakstīts: PAREDZĒTS NOJAUKT. ŠEIT TIKS BŪVĒTI "GRAND VIEW" DZĪVOKĻU NAMI.

Skola, dzeltenpelēka trīsstāvu ķieģeļu ēka, bija celta 1910. gadā. Tās elektroinstalācijai, santehnikai un apkures sistēmai bija nepieciešams dk dārgs remonts, ka vietējā diecēze, trūkuma mākta, pārdeva skolas ēku un nosūtīja apkaimes katoļu skolas skolēnus uz jaunāku, bet jau pārpildīto Sv. Andreja skolu, kas atradās divu jūdžu attālumā. Vecāki, kuri savulaik bija mācījušies Sv. Tomasa Mora skolā un sūtīja tajā arī savus bērnus, apraudāja skolas likteni, taču, kā savā vēstulē, ko svētdienas misē baznīcēniem nolasīja vietējais mācītājs, bija izklāstījis bīskaps, baznīcai draudēja finanšu krīze, un diemžēl nevarēšot iztikt bez dažiem upuriem ne tikai šajā, bet ari gandrīz visās pārējās valsts diecēzēs. Tika izteikts lūgums aizlūgt un ziedot.

Astoņos no rīta smoga dūmaka jau bija bieza, gaiss - spiedīgs. Tukšajā skolotāju autostāvvietā blakus skolai iegriezās trīs automašīnas - tumši četrdurvju amerikāņu sedani, kam uz sāniem vīdēja ar dzelteniem burtiem uzkrāsots uzraksts: "F UN S" NEKUSTAMO ĪPAŠUMU AĢENTŪRA. No katras automašīnas izkāpa divi vīri un pamāja cits citam. Visi bija aptuveni četrdesmit gadu veci, visiem bija mugurā neuzkrītošs, viegls poliestera uzvalks. Pieci turēja rokā mapi, sestais - paprāvu metāla diplomātportfeli. Visi uzlūkoja kādreiz tik rosīgo skolas ēku un finiera plāksnes, kas aizsedza logus.

-   Žēl, - viens vīrs izmeta.

-   Njā… - otrs novilka. - Nekas nav mūžīgs.

-    Nekas?

-   Vismaz uz Zemes.

-   Tas tiesa, - trešais vīrs piekrita.

-    Un jūs jau zināt, kas ir izšķirīgais, - ceturtais piebilda.

-    Ziedojumu vākšana. - Piektais vīrs pamāja.

-    Vai jūs paņēmāt atslēgu? - sestais vīrs pajautāja.

Pirmais vīrs paplikšķināja pa uzvalka žaketes kabatu.

Visi devās uz skolas parādes durvīm, pagaidīja, līdz pirmais vīrs tās atslēdz, un pa čīkstošajām durvīm iegāja ēkā, Jaujot acīm pierast pie pustumsas, ievelkot nāsīs putekļus un pelējuma dvaku.

Pirmais vīrs aizvēra un aizslēdza durvis, un pustumsa sabiezēja. Viņa teiktais atbalsojās, uzsverot ēkas tukšumu.

-    Varam iet jebkurā istabā.

-    Labāk otrajā stāvā, - ierunājās vīrietis, kurš nesa diplomāt- portfeli. - Mazāk izredžu dzirdīgām ausīm, kas var atrasties ārpusē pie loga. Pamanīju, ka dažās finiera plāksnēs ir caurumi.

-    Piekrītu, - atsaucās otrais vīrs.

-   Tik un tā būtu vērts izpētīt arī šo stāvu.

-   Jums taisnība, - sacīja pirmais vīrs. - Šaubu nav.

Tagad atbalsojās tikai soļi, vīriem ejot cauri priekšnamam. Kamēr četri vīri izskatīja katru klases telpu, zēnu un meiteņu labierīcības, noliktavas istabu un vairākus sienas skapjus, piektais pārbaudīja, vai sētaspuses durvis ir aizslēgtas, un sestais izpētīja pagrabu. Tikai pēc tam visi seši uzkāpa augšā pa čīkstošajām kāpnēm.

Pirmo vīru ne mirkli neatstāja pārdabiska sajūta - viņi šeit ir nelūgti viesi, šī ēka, šķiet, visus astoņdesmit gadus uzsūkusi sevī gaisotni, kādu rada smejoši, dedzīgi bērneļi, un šeit uzturas… īsti neizdevās atrast piemērotāku vārdu… rēgi, kas vēlas tikai vienu - lai tos liek mierā un ļauj vēl pēdējo reizi, vēl beidzamo vasaru šeit parotaļāties. Tas bija sentimentāli, vīrietis pats nekautrējās to atzīt, tomēr šajā profesijā viņam bieži nācās būt ciniskam. Tāpēc viņš nosprieda, ka nekas slikts nenotiks, ja vismaz dažus brīžus atļausies šādu vaļību.

Vīrietis bija vidēja auguma un miesas uzbūves, ar tumšiem matiem un kastaņbrūnām acim, kuru krāsa šķita piemērota apģērbam, kas viņam bija mugurā, un neievērojamiem vaibstiem, tik neievērojamiem, ka tie nevienam nepalika atmiņā. Daudzu gadu laikā viņš bija apguvis hameleoniem raksturīgo māku, un iepriekšējā pēcpusdienā viņš bija sekojis Tesai uz Lagvārdijas lidostu.

Uzkāpis otrajā stāvā, viņš, acis miegdams, paraudzījās augšup uz kāpnēm, tad pameta skatienu pa labi un pa kreisi, ievēroja klases telpu atvērtās durvis un divas ūdens dzeršanas strūklakas, kas šķita novietotas nedabiski zemu, bet tad viņš atcerējās, ka tās domātas bērniem. Viņš paraustīja plecus un, pavērsies pret vīru ar portfeli, sacīja:

-   Kurai telpai jūs dotu priekšroku?

-   Kreisajā pusē, ar skatu uz autostāvvietu.

-   Kā vēlaties.

-   Taču vispirms… - Vīrietis, kas nesa portfeli, norādīja uz trešo, beidzamo stāvu.

-   Jūs patiesi uzskatāt, ka bez tā nevar iztikt? Putekļi uz kāpnēm nav skarti.

-   Mani mācīja strādāt rūpīgi. Jūsu specialitāte ir novērošana, toties mana…

-    Un jūs savu darbu veicat izcili. - Pirmais vīrs pamāja.

-    Es pieņemu komplimentu. - Vīrieša acis iezibējās.

-    Pārbaudīšu trešo stāvu, un pārējie izskatīs telpas šajā stāvā. Tikmēr, tā kā mēs esam laika trūkumā, jūs varētu…

-Jā, es uzstādīšu aparatūru.

Pēc piecām minūtēm, izskatījis piesmakušo trešo stāvu un nevienu neatradis, pirmais vīrs nokāpa otrajā stāvā un iegāja klases telpā pa kreisi, ar skatu uz autostāvvietu. Viņi bija ilgi izvēlējušies tikšanās vietu. Bija ārkārtīgi maz ticams, ka ienaidniekam būtu izdevies atrast ceļu šurp. Visvairāk - vismaz tā hameleonam likās - bažījās vīrs ar portfeli; viņš baidījās, ka ēkā, par spīti aizslēgtajām durvīm un aiznaglotajiem logiem, varēja iekļūt narkomāns vai kāds no neskaitāmajiem pilsētas bezpajumtniekiem un atrast šeit patvērumu. Pat narkomāns varētu saprast, par ko viņi runā, un kļūt par ziņotāju.

Tomēr hameleons sev atgādināja, ka ienaidnieks daudzu gadu gaitā ir izrādījis atzīstamu gudrību, ārkārtīgu spēju izdzīvot, nežēlīgu mērķtiecību un prasmi veikt pretuzbrukumus. Lai cik uzmanīgi būtu izvēlēta dkšanās vieta, fakts bija tāds, ka šajā pamestajā skolā viņi satikās jau ceturto reizi. Tādējādi bija iedibināta sistēma, un, kad radusies sistēma, to ir iespējams atklāt. Vīrietim ar portfeli bija taisnība. Piesardzība nekaitēs.

Iegājis klases telpā, hameleons ieraudzīja šādu skatu. Sestais vīrs, elektroniskās drošības speciālists, bija atvēris savu prāvo portfeli, pieslēdzis monitoru akumulatoram un skenēja ar metāla nūjiņu tāfeli, griestus, sienas, grīdu un mēbeles. Pārējie vīri, parasti tik nopietni un cienīgi, bija iespraukušies miniatūrajos krēsliņos, kas domāti desmitgadīgiem bērneļiem. Šī absurdā aina hameleonam atgādināja pasakas "Gulivera ceļojumi" un "Alise Brīnumzemē".

-   Tīrs, - sestais vīrs ierunājās, ielika iekārtas portfelī, aizvēra to un aizslēdza.

-   Tad sāksim. - Kaut arī hameleons līdz šim bija izturējies godbijīgi, šobrīd viņš ieņēma autoritatīvo vietu un apsēdās pie skolotāja galda.

Visi grupiņas locekļi reizē iebāza roku žaketes kabatā, izņēma gredzenu un uzvilka to kreisās rokas vidējā pirkstā. Visi gredzeni bija vienādi - skaista, īpatnēja divdesmit četru karātu zelta stīpi- ņa ar lielu, mirdzošu rubīnu, kurā bija iestrādātas zelta zīmotnes - sakrustots zobens un krusts.

-    Lai Tas Kungs ir ar jums, - hameleons sacīja.

-    Un ar jūsu garu, - pieci pārējie atteica.

-     Deo gratias, - visi seši noskaitīja reizē, un rituāls bija pabeigts.

Hameleons pārlaida skatienu pārējiem medniekiem.

-   Vēlos sākt ar atzīšanos.

Visi samiedza acis un izslējās tik taisni, cik nu tas šaurajos, mazajos krēslos bija iespējams.

Sākumā hameleons pievērsās sestajam vīram, elektroniskās drošības speciālistam, kurš atšķirībā no citiem bija mazliet korpulents.

-   Pirms neilga brīža mēs apmainījāmies ar komplimentiem par mūsu iemaņām. Diemžēl esmu spiests atzīt, ka manas iemaņas nav ļāvušas izvairīties no kļūdas, precīzāk sakot, kļūdu pieļāva mana vienība, un es allaž uzņemos atbildību par paša apmācītajiem vīriem.

-    Kas tā ir par kļūdu? - Otrais vīrs pabīdīja zemāk brilles un pameta skatienu pāri tām.

-   Kāds ienaidnieka cilvēks mēģināja pārtvert fotogrāfijas, kuras sieviete bija uzņēmusi mūsu mērķa dzīvoklī.

Ceturtā vīra platā mugura ielīka.

-    Iespējams, šāds starpgadījums nav saistīts ar mūsu lietu.

Mums jau agrāk gadījušās viltus trauksmes. Kā jūs varat būt pārliecināts, ka šis vīrietis bija mūsu ienaidnieks?

-   Viņam bija pelēkas acis, - hameleons atteica.

-    Ā… - Trešais vīrs sašķobīja plānās lūpas. - Tādā gadījumā…

-   Tad jau nu gan. - Piektā vīra kalsnie vaigi ietrīsējās.

-    Es iegāju fotodarbnīcā un izlikos par klientu. Es viņam atrados tikpat tuvu, cik tagad jums, - hameleons stāstīja. - Es nevarēju neievērot šīs pazīmes. Tikpat labi viņš varētu būt mūsu mērķa brālis.

-   Varbūt viņš ari bija brālis, - iestarpināja ceturtais vīrs ar platajiem pleciem. -Šā vai ta, es nesaprotu. Kas ta par kļudu?

-   Mans pienākums bija sekot sievietei. Manas vienības pienākums bija izsekot vīrieti un to notvert. - Hameleons neapmierināts pakratīja galvu. - Viņi cieta neveiksmi.

-    Ko? - Sestais vīrs, elektronikas drošības speciālists, nikni pa- blenza. - Viņi redzēja, kā vīrietis iziet no fotodarbnīcas un…

-    Viņš strādā spīdoši. Spriežot pēc ziņojuma, viņš esot acumirklī nopratis, ka tiek izsekots, un meties skriešus. Mana vienība traukusies viņam pakaļ. Vīrietis bija iegriezies šķērsieliņās, meties pāri ielām, līkumojis gar garāmbraucošajām mašīnām. Tomēr no viņa neatstājās. Tad viņš iegāja restorānā.

-Un?

Hameleons pacēla rokas.

-    Kā akā iekritis.

-    Kādā veidā?

-   Ja mana vienība spētu to noteikt, tā katrā ziņā nebūtu pārtraukusi vajāšanu. Atkārtoju - es uzņemos atbildību par šo izgāšanos.

-     Bet no tā nav nekāda labuma, - sestais virs atvēcinājās.

-    Jūs varat uzņemties vainu, cik vien tīk. Taču fakts ir tāds, ka ienaidnieks bija jūsu vienībai pa tvērienam, bet jūsu vīri cieta neveiksmi.

-   Jā. - Hameleons nokāra galvu. - Tāds ir fakts.

-   Viņam noteikti bija izplānots bēgšanas ceļš. - Trešais vīrs atkal saverkšķīja lūpas.

-    Šaubu nav, - teica ceturtais vīrs ar masīvo miesas uzbūvi.

-    Viņi ir kā seski - izgrozās, izlokās un atrod alas neiedomājamās vietās. Kā gan citādi viņi būtu varējuši tik ilgi no mums izvairīties?

-   Ne jau par to ir runa! - iebilda patuklais sestais vīrs. - Viņu izdzīvošanas spējas ir labi zināmas. Taču mums jābūt pārākiem.

-   Mēs arī esam pārāki. - Otrais vīrietis sakārtoja brilles. - Tāpēc ka labais ir mūsu pusē. Bet dažbrīd tā vien rādās, ka liktenis pārbauda mūsu apņēmību.

-    Es nepieņemu loģiskus izskaidrojumus. Ja jūs vēlaties teikt, ka Tas Kungs palīdz tiem, kuri palīdz paši sev, tad mēs acīmredzot neesam pielikuši gana pūļu! - Sestais vīrietis uzmeta hameleonam kvēlojošu skatienu. - Šajā gadījumā gana pūliņu nepieli- kāt jūs un jūsu komanda. Es personiski savu esmu paveicis. Es pieslēdzu noklausīšanās iekārtas gan sievietes, gan policista telefona līnijai stundas laikā pēc tam, kad saņēmu jūsu norīkojumu. Bez tam es devu pavēli mūsu cilvēkiem Vašingtonā noklausīties automašīnu telefonu sarunas. Tāds tālrunis mūsdienās ir katram augsta ranga valdības ierēdnim, lai gan man grūti saprast, kādēļ viņi izmanto tik nedrošus sakarus.

-    Ko vēl jūs vēlaties no manis dzirdēt? Es nevaru grozīt bijušo. Tomēr es varu apņemties turpmāk strādāt labāk.

-    Bet tā nav jūsu pirmā kļūda! - sestais vīrietis iestarpināja. - Tikko jūs atradāt mūsu mērķi, jums vajadzēja nekavējoties dot pavēli veikt viņa nolaupīšanu un nopratināšanu.

-   Neesmu vienisprātis, - hameleons atvēcinājās. - Tā kā mērķis nezināja, ka ir atklāts, man šķita saprātīgāk turpināt viņa novērošanu, cerot, ka viņš var aizvest mūs pie citiem mērķiem vai ari…

-    Bet kālab gan viņš būtu rīkojies tik muļķīgi? Tas vīrietis bēguļoja no savas grupiņas, kas kāroja viņu notvert tikpat ļoti kā mēs.

-    Tieši tā, - hameleons uztvēra. - Mēs nogaidījām, cerot, ka grupiņa viņu panāks. Tad mums būtu radusies iespēja notvert, nopratināt un likvidēt citus parazītus.

-   Šī taktika izgāzās, - sestais virs kurnēja. - Mērķa grupa patiesi noskaidroja viņa atrašanās vietu, taču mums neizdevās viņus notvert, toties grupai izdevās viņu likvidēt.

-   Tonakt lija. Laika apstākļi aizkavēja…

Sestais vīrietis iesprauslājās.

-    Laika apstākļi! Kā gan otrs parazīts, mērķa kolēģis, viņu atrada?

Hameleons saviebās.

-   Droši vien, liekot lietā to pašu paņēmienu, kuru izmantojām mēs. Mērķis prata prasmīgi slēpties. Viņš pieņēma jaunu identitāti. Viņš neuzkavējās nevienā pilsētā ilgāk par pusgadu. Viņš radīja izsmalcinātus dūmu aizsegus, lai noslēptu savu atrašanās vietu. Teorēdski mērķis nebija atrodams. Taču cilvēka dabai ir savi trūkumi. Ne visu sevī viņš varēja vai vēlējās mainīt. Konkrēd runāju par viņa aizrautību ar dokumentālajām filmām. Tieši tā mēs uzgājām viņu Losandželosā - pārbaudot dokumentālo filmu studijas. Protams, pirms mēs noteicām mērķa dzīvesvietu, viņš jau bija aizbraucis. Bet tad mēs vēlreiz tādā pašā veidā uzgājām viņa pēdas Čikāgā. Tomēr vīrietis atkal mums izspruka no rokām. Un, visbeidzot, liekot lietā visus mūsu rīcībā esošos līdzekļus, mēs noskaidrojām viņa darbavietu - "Truth Video" Manhetenā. Un, ja mēs varējām mērķi tā atrast, es uzskatu - pats par sevi saprotams, ka tas bija pa spēkam arī parazītam, kas viņam sekoja.

-   Tomēr no tā izriet cits jautājums, - ierunājās ceturtais vīrietis, muskuļainais. - Kad viņi bija ar atbilstošu paņēmienu iznīcinājuši mērķi - aizdedzinot to, tieši tā, kā būtu rīkojušies mēs, - kādēļ viņi pielaida uguni arī viņa dzīvoklim un kādēļ to izdarīja tikai pēc dažām dienām?

-    Novērošanas vienība ziņo, ka mērķa mednieki naktī, kad viņu nogalināja, neiegāja dzīvoklī, - hameleons stāstīja. - Kopš piektdienas vakara viņš izturējās ar vēl lielāku piesardzību, it kā nojauzdams sekotāju klātbūtni. Sestdienas rītā viņš neieradās uz tikšanos ar to sievieti, Tesu Dreiku, un visu dienu pavadīja savā dzīvoklī. Sestdienas vakarā mērķis acīmredzot nolēma negaisa aizsegā bēgt. Mana vienība bija secinājusi, ka mērķa uzvedība sāk kļūt neparedzama, un nolēma nogrābt viņu, kamēr vēl var, - nakts vidū, kamēr viņš guļ. Taču šo plānu izjauca citu mērķu ierašanās, un to nodomi bija tieši tādi paši kā mūsu grupai. Viss noritēja strauji. Mednieki uzgāja savu medījumu brīdī, kad tas traucās lejup pa kāpnēm. Kā mēs zinām, viņš bija teicamā fiziskā formā.

-   Viņi visi tādi ir, vai ne? - otrais vīrieds retoriski ievaicājās.

-    Taču viņš bija labi apguvis tuvcīņu, - hameleons sacīja.

-      Viņš pretojās medniekiem, izspruka no ēkas, taču cīņas laikā bija savainojis kāju un…

-    Jā, jā, - elektronikas eksperts nepacietīgi viņu pārtrauca.

-    Viņu notvēra un sadedzināja dzīvu. Jūsu vienība nepaguva izstrādāt jaunu plānu un, ja ne visus sagūstīt un nopratināt, tad vismaz iznīcināt. Iznākumā būtu likvidēts vēl viens perēklis.

-   Jūs tur nebijāt, tāpēc nevarat spriest, - hameleons aizrādīja.

-    Manā vienībā ir trīs vīri, sākotnējam uzdevumam pilnīgi pietiekami. Taču tad mums pretī bija mērķis un pieci mednieki. Izlīdzināt spēkus varētu ar pistolēm. Taču, ja tik ļoti apsargātā apkaimē - Karla Šurca parkā netālu no mēra nama - sāktos apšaude, uz karstām pēdām tiktu ziņots policijai, un tā aplenktu visu rajonu. Mana vienība nedrīkstēja riskēt, ka to notver un iztaujā.

-    Kāds risks? - sestais vīrs norūca. - Jūsu vīri noteikumus zina. Sagūstīšanas gadījumā viņiem ir pienākums pirms nopratināšanas izdarīt pašnāvību. - Viņš pasita ar pirkstu pa rubīna gredzenu, kurā zem viņa un visu pārējo gredzenu akmens bija paslēpta indes kapsula.

-   Vienīgi jājautā, vai tamlīdzīgā situācijā jūs tik dedzīgi tīkotu uzņemties risku, kas varētu viegli novest pie neveiksmes, un pastāvētu ticama iespēja, ka jūs būtu spiests sev padarīt galu.

-    Varat likt galvu ķīlā, ka es to darītu.

-    Nē, ne manu galvu. Lieciet pats savu! - hameleons atcirta.

-    Es šaubos, vai jūs rīkotos tik pārdroši. Jūs esat tehniķis, nevis operatīvais darbinieks, un jūsu lepnums ir jūsu dzīvotgribas pamats.

-    Iespējams, jūs neienīstat parazītus tik ļoti, cik es, - sestais vīrs noskaldīja.

-   Arī par to es neesmu pārliecināts.

-    Jūs novirzījāties no apspriežamā temata. Pastāstiet par ugunsgrēku dzīvoklī!

-   Mans pieņēmums ir tāds - pārējie mērķi bija sacēluši ēkā lielu kņadu, tāpēc neuzdrošinājās tur atgriezties, baidoties, ka policija var viņus atklāt. Turklāt nav izslēgts, ka mērķi secināja - vīrs, kurš sevi dēvēja par Džozefu Mārtiņu, tik skrupulozi noslēpis savu īsto dabu, ka dzīvoklī nekas uz to nenorādītu. Tie, protams, ir vienīgi pieņēmumi, taču viens gan ir skaidrs. Mēs zinām, ka viņi nosprieduši novērot sievieti, ar kuru šis Džozefs Mārtiņš sadrau- dzejās, jo cer - viņa ar savu rīcību apliecinās, ka zina viņa noslēpumu. Mēs, protams, ari novērojām sievieti, jo viņa bija vienīgais mums zināmais sakars ar mērķi. Viņa devās uz morgu un identificēja līķi. Nākamajā dienā izmeklētājs no Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas aizveda viņu uz mērķa dzīvokli. Tūlīt pēc tam viņa atstāja fotofilmiņu darbnīcā, kurā fotogrāfijas izgatavo stundas laikā. Nav jābūt ģēnijam, lai secinātu, ka sieviete mērķa dzīvoklī uzgājusi kaut ko interesantu un to nofotografējusi, un gribēja attīstīt filmiņu pēc iespējas ātrāk. Kad vienam mērķa bendem neizdevās iegūt fotogrāfijas, viņš kopā ar pārējiem apķērās, ka dzīvoklī atrastais ir kļuvis svarīgs un ir vērts riskēt. Tur atrastais viņiem noteikti bija jāiznīcina. Un uguns, bez šaubām, ne tikai šķīsta, bet ari noslēpj zādzību.

-   Bet ko viņi atrada? - trešais vīrietis iejautājās.

-    Gribat zināt manu minējumu? - hameleons pavilcinājās. -Altāri.

Ceturtais vīrietis ieelsās.

-   Iespējams, to viņu cilni. Tas viņiem par visu vari bija jāsavāc no dzīvokļa, un nebija būtiski, vai kāds to ir redzējis un nofotografējis - tādam atklājumam nebūtu tik liels svars kā pašam objektam. Bareljefs tiem būtu pārāk svēts, lai ļautu tam iekrist nešķīstās rokās.

Grupiņa riebumā novaikstījās.

-    Lai Dieva lāsts pār tiem! - otrais vīrs izmeta.

-   Viņš jau tos ir nolādējis, - sestais vīrs atsaucās. - Bet tagad, nonākuši tiem tik tuvu, mēs esam pazaudējuši pēdas.

-    Nav teikts, - ierunājās hameleons.

-   Ak tā? - Piektais vīrs pacēla galvu.

-Jums jau ir kāda doma? - ceturtais vīrs apvaicājās.

-   Cik noprotams, viņu uzmanību pilnībā piesaistījusi sieviete, - hameleons klāstīja. - Nesenie notikumi liecina, ka, viņuprāt, sieviete zina pārāk daudz, īpaši ņemot vērā fotogrāfijas un vēl, protams, viņas pēkšņo braucienu uz Aleksandriju. Kā mēs jau zinām, viņas tēvs bija ietekmīgs valdības vīrs un viņam bija visnotaļ ie- tekniigi sakari valdības aprindās. Tādi joprojām ir arī sievietes mātei. Cik var nomanīt, šī sieviete, Tesa Dreika, ir apņēmusies noskaidrot sava drauga slepkavības cēloni. Turklāt izskatās, ka mūsu mērķi ir tikpat apņēmīgi viņu aizkavēt un noslēpt visus pierādījumus par savu eksistenci.

-    Pagaidiet! Pirms brīža jūs minējāt "nesenus notikumus". - Sestais vīrs iztaisnojās. - Kādi ir šie nesenie notikumi?

-   Redziet… - hameleons novilka. - Jā, - viņš sastomījās. - Tieši to dēļ es vēlējos sasaukt šo sapulci. - Viņa acis un balss kļuva sērīgas. - Vakarvakarā…

Viņš aprakstīja sava līdzinieka galu.

-    Viņu sadedzināja? - Sestais vīrs nobālēja.

-   Jā. - Pieceļoties no skolotāja vietas, hameleons sajuta mutē žultainu garšu. - Mūsu novērotājs strādāja kopā ar diviem cidem. Ne viena, ne otra nebija mašīnā - viens bija patvēries aiz savrupmājas, ja sieviete izietu pa sētaspuses durvīm, un otrs slēpās krūmos uz ielas nedaudz tālāk, un tieši viņš redzēja, kā no savrupmājas izbrauca sudrabainais rolsroiss, pierakstīja tā numura zīmi un pēcāk ar savu kontaktpersonu palīdzību noskaidroja limuzīna īpašnieku. Tieši tā mēs uzzinājām, ka savrupmāju apciemojis Braiens Hamiltons. Otrais vīrs pamanīja, kā slepkava pieskrien pie novērotāja automašīnas, izdara šāvienu, uzreiz apsēžas pie forda stūres un aizbrauc. Novērotāja dublieris pa tiešo saslēdza uz ielas stāvoša kadiljaka vadus, traucās pakaļ fordam un uzgāja to degam tukšā automašīnu stāvlaukumā pie lielveikala. Aptvēris, ka palīdzība visviens būtu novēlota, viņš atstāja notikuma vietu pirms policijas ierašanās;

-   Taču, ja mūsu cilvēks jau bija sašauts, kādēļ viņi… - otrā vīrieša balss aizlūza.

-   Aizdedzināja viņu? - Hameleons sašķobīja seju. - Nav šaubu, ka vēlējās dot mums mācību. Lai mūs demoralizētu.

-   Tādā gadījumā viņi pievīlušies, - trešais vīrietis nikni atsaucās. - Viņi samaksās. Es viņus nosūtīšu uz elli.

-    Mēs visi viņus turp nosūtīsim, - sestais vīrietis piebilda.

-   Un liksim samaksāt arī par pārējo, - sacīja hameleons, mutē viļādams rūgtumu.

-   Jūs gribat sacīt, ka tas vēl nav viss? - Ceturtais vīrieds strauji iztaisnojās, nejuzdams, kā ceļi atsitas pret miniatūrā galdiņa apakšu.

-    Diemžēl nav. Vakar vakarā ap to pašu laiku, kad novērošanas postenī pie savrupmājas nošāva mūsu operatīvo darbinieku…

9

Braiens Hamiltons, sēžot sudrabainā "Rolls-Royce Corniche" pustumsā grimstošajā pakaļējā sēdeklī, nolika mobilo tālruni, sarauca pieri, paliecās uz priekšu un uzrunāja savu šoferi un miesassargu:

-   Stīv, tu dzirdēji?

Druknais, bijušais jūras kājnieks, izlūkošanas speciālists, apņēmīgi pamāja.

-   Tas bija Ēriks Četems. Jūs vēlaties, lai aizvedu jūs pie viņa uz mājām.

-   Tieši tā. Tūdaļ pat aizgādā mani uz Vestfolzčērču!

-   Es jau dodos automaģistrāles virzienā.

Devis norādījumus, Braiens Hamiltons atslīga sēdeklī un iegrima domās. Tesas stāstītais… un fotogrāfijas… aizdeva viņam milzīgas raizes. Cilvēks, kurš bija uzdevies par Džozefu Mārtiņu, katrā ziņā glabāja kādu svarīgu noslēpumu.

Vai arī bēga no tā. Hamiltons par to bija pārliecināts. Jā. Lai kas tas arī būtu, tas noteikti bija drausmīgāks par asinīm notraipīto pātagu Džozefa Mārtiņa skapi un grotesko cilni, kuru bija nofotografējusi Tesa.

Savrupmājā aplūkojis ciļņa fotogrāfiju, Hamiltons to bija nosaucis par dīvainu, taču tas bija pārāk saudzīgs apzīmējums ārkārtējam pretīgumam, kuru viņš izjuta, to ieraugot. Bareljefa attēls bija izraisījis viņā riebumu.

Hamiltons iekoda lūpā. Pieauga bažas, ka Tesa iesaistījusies kādā samudžinātā, bīstamā situācijā, kas var novest pie viņas bojāejas. Viņa taču bija izsacījusi aizdomas, ka tiek izsekota, vai ne?

Hamiltons nošņirkstināja zobus. Viņš apņēmās likt lietā visas savas spējas, visu savu ietekmi, sacelt kājās visus, kuriem savulaik bija palīdzējis, lai izdibinātu, kas draud Tesai, un pieraudzī- tu, lai tam tiek darīts gals.

Galu galā viņš bija Tesas parādnieks. Vairāku iemeslu dēļ. Un viens no svarīgākajiem bija tāds, ka viņš, Tesas tēva draugs, lai arī negribīgi, bija paklausījis priekšniecības pavēlēm un nosūtījis Remingtonu Dreiku uz Beirūtu risināt sarunas par slepenu ieroču darījumu ar kristiešiem, kas tolaik karoja ar musulmaņiem. Tādējādi uz viņa pleciem gūlās atbildība par to, ka musulmaņi nolaupīja Tesas tēvu, spīdzināja un beigu beigās nonāvēja. Nebija nekāds brīnums, ka Tesa viņu ienīda. Viņai visādā ziņā bija dibināts iemesls. Taču, ja viņam izdotos Tesai palīdzēt, varbūt pat novērst viņas bojāeju, tas šo naidu kaut nedaudz gaisinātu. Un šī Braienam Hamiltonam bija labākā motivācija, īpaši tāpēc, ka viņš ar Tesas māti jau bija vienojies. Galu galā nebūtu patīkami, ja audžumeita viņu ienīstu.

Aizdomājies viņš tomēr pamanīja, ka mašīna nogriezušies uz maģistrāles un traucas uz Folzčērču, kas atradās desmit jūdžu attālumā. Pēc dažām minūtēm Braiens Hamiltons varēs izskaidrot nepatīkamo situāciju FIB direktoram un pieprasīt, lai Ēriks Četems liek lietā visus līdzekļus, kas ir biroja rīcībā, un noskaidro Džozefa Mārtiņa īsto identitāti un slepkavu. Hamiltons bija parādā Tesai, savukārt Ēriks Četems bija viņa parādnieks, un tagad, Dieva vārdā, bija pienācis laiks šo parādu nomaksāt.

-   Ser, iespējams, ir sarežģījumi, - ierunājās šoferis miesassargs.

-    Kādi sarežģījumi? - Hamiltons izslējās.

-   Man liekas, mums seko.

Kuņģim sažņaudzoties, Hamiltons spēji pagriezās un palūkojās pa automobiļa aizmugurējo logu.

-   Tas mikroautobuss?

-   Jā, ser. Sākumā domāju, ka tā ir tikai sakritība. Taču tas turas mums aiz muguras jau kopš Aleksandrijas robežas.

-    Atraujies!

-   Tieši to es mēģinu, ser.

"Rolls-Royce" palielināja ātrumu.

Taču mikroautobuss neatpalika.

-    Neatlaidīgs, - šoferis izgrūda.

-    Es taču liku atrauties.

-    Kur, ser? Esmu spiests norādīt, ka mēs esam uz automaģistrāles. Es braucu ar ātrumu deviņdesmit jūdzes stundā. Un nekur neredzu nobrauktuvi.

-   Pagaidi! Tas iegriežas blakus joslā! Izskatās, ka grib mūs apdzīt! - Hamiltons uzsauca.

-Jā, ser. Varētu būt, ka… iespējams… es droši vien maldos.

Mikroautobuss, iebraucis blakus joslā, palielināja ātrumu un drīz vien traucās tieši blakus "Rolls-Royce". Vērodams busiņu, Hamiltons juta, ka sirds salecas - pasažiera pusē vērās vaļā logs.

-    Uzmaniedes! - Hamiltona šoferis iekliedzās.

Par vēlu.

Pa atvērto logu izlidoja pudele ar kakliņā iestūķētu lupatu.

Aizdedzinātu lupatu.

-    Dievs tēvs!

Miesassargs strauji pagrieza mašīnu uz maģistrāles grants apmales pusi, izmisīgi pūlēdamies nobremzēt, taču pudele - droši vien ražota no īpaši trausla stikla - sašķīda, ietriecoties "Rolls- Royce" priekšējā stiklā un izlaistot liesmojošu benzīnu pāri visai automašīnai.

Liesmu apžilbināts…

… uz motora pārsega!…

… un, ak debess, uz priekšējā stikla!…

… šoferis izmisīgi pūlējās savaldīt automašīnu. Aizmugurē sēdošais Hamiltons pameta skatienu pa kreisi un šausmās ieraudzīja, ka busiņš lielā ātrumā iegriežas "Rolls-Royce" virzienā, juta, kā tas spēcīgi ietriecas sānos, tad vēlreiz, vēlreiz un - visbeidzot - nogrūž automobili no maģistrāles ceļmalas.

Hamiltona kuņģis salēcās. "Rolls-Royce", jau pilnībā liesmu pārņemts, izlauzās cauri norobežotājai apmalei, aizlidoja un atsitās pret…

Hamiltons iekliedzās. Viņš tā arī neuzzināja, kur automašīna ietriecās. Pēkšņais, drausmais trieciena spēks parāva viņu uz priekšu, pacēla gaisā, pārmeta pāri sēdeklim un iedzina viņa galvu priekšējā vadības panelī.

Todes mikroautobusa pasažieri, ļauni tīksminādamies, vēroja, kā "Rolls-Royce" ietriecas masīvā tērauda elektrības tornī. No sadursmes uzsprāga automobiļa degvielas tvertne. Spēkrats milzīgā ugunsbumbā sadalījās sastāvdaļās, piecdesmit jardu rādiusā izmētādams miesas, kaula un metāla daļiņas, liesmas šāvās simt pēdu augstumā. Mikroautobuss traucās tālāk, iejuka transporta līdzekļu straumē, un tumsā kvēlojošais iespaidīgais sārts blakus maģistrāles lentei atspoguļojās tā aizmugurējā stiklā.

10

Hameleons izņēma no dokumentu paliktņa zem papīriem salocītu "Neiv York Times" pirmo lapu un pacēla gaisā, ļaujot grupiņai izlasīt virsrakstu "Bijušais valsts sekretārs iet bojā liesmās autokatastrofā", un pasniedza laikraksta lapu otrajam vīrietim.

-   Kad pabeigsiet, padodiet tālāk.

-   Es jau esmu to lasījis. Nezināju saistību, taču, līdzko jūs pieminējāt Braienu Hamiltonu, es sapratu, par ko jūs runājat.

-   Toties man nebija izdevības šorīt izlasīt avīzi, - trešais vīrietis aizrādīja. - Padodiet to man!

Nopietnām sejām vīrieši pēc kārtas izlasīja rakstu.

-     Uguns, - sestais vīrietis, riebumā savilcis seju, izmeta.

-    Viņi tā dievina uguni. - Sakniebis lūpas, viņš nolika laikrakstu un uzmeta hameleonam pētošu skatienu. - Redzu, ka jums ir atbildes uz daudziem jautājumiem. Vai spēsiet atbildēt arī uz šo? Kāpēc viņu nogalināja?

-    Es neteiktu, ka tās ir atbildes; vairāk gan secinājumi un pieņēmumi, - hameleons attrauca. - Tesa Dreika piepeši dodas pie savas mātes. Un savrupmājā Aleksandrijā viņu sagaida bijušais valsts sekretārs un pašreizējais galvenais prezidenta padomnieks, - vai tā ir sagadīšanās? Maz ticams. Tādējādi esmu spiests secināt, ka Tesa šo ietekmīgo vīru bija ataicinājusi uz māju un vēlējās satikt viņu, sava mirušā tēva draugu, nevis māti. Tesa Dreika izmantoja sava nelaiķa tēva ietekmi un savervēja ietekmīgu palīgu cerībā atklāt, kas ir Džozefs Mārtiņš un kāpēc viņš nogalināts.

Trešais vīrietis paraustīja plecus.

-   Tie ir pieņēmumi, kā jūs jau atzināt. Tomēr nenoliegšu, ka tie ir loģiski.

-   Piedevām varu secināt, ka ienaidnieks, tāpat kā mūsu cilvēki, sekoja Tesai Dreikai uz savrupmāju, - hameleons turpināja.

-    Pazinis Hamiltona rolsroisu uz piebraucamā ceļa, ienaidnieks atskārta, kas sievietei padomā, un, cik noprotams, nosprieda - lai noslēpums neizplatītos tālāk, Hamiltonam jāmirst. Manas domas ir tādas, ka ienaidnieks vēlējās aizkavēt Hamiltonu izpaust kādam to, ko tas nupat bija uzzinājis, un, liekot lietā sakarus valdībā, paplašināt izmeklēšanas diapazonu.

Piektais vīrietis vilka ar pirkstu gar zīmuļu reni miniatūrā galdiņa augšmalā.

-   Tas ir iespējams.

-   Šķiet, jūs neesat pārliecināts.

-Jā, jūsu pieņēmumos ir sava jēga, tomēr… Mani vairāk satrauc tas, ka… Ja ienaidnieks uzņēmās tādu risku un uzdrošinājās nogalināt Hamiltonu, grūtības tik un tā nav novērstas, vismaz ne pilnibā. Ienaidnieka noslēpums vēl aizvien nav pilnīgā drošībā. Lai to panāktu, viņiem bija jānovērš ikviena, pat visniecīgākā kļūme, un tātad vissvarīgākais būtu likvidēt…

-   Tieši tā. - Hameleons pamāja.

-Jūs gribat teikt…?

-Jā.

-    Augstais Dievs! - sestais vīrs izdvesa.

-Gluži manas domas… Augstais Dievs… Vakarvakarā… īsi pēc diviem…

11

Tesa sastingusi stāvēja savā Aleksandrijas savrupmājas guļamistabā, sakrampējusi pirkstus ap tālruņa klausuli, un klausījās Kreiga steidzīgajos, čerkstošajos vārdos.

-    Lūdzu, apsoliet man, - Kreigs sacīja. - Apzvēriet, ka būsiet uzmanīga!

-   Es apsolu, - Tesa uzsvēra. - Es neatļaušos riskēt.

-    Turēšu jūs pie vārda. Un gribu dzirdēt vēl vienu solījumu. Apzvēriet, ka rit no rīta jūs man piezvanīsiet, tiklīdz būsiet izgatavojusi fotogrāfiju kopijas, un tad ar "Federal Express" nekavējoties nosūtīsiet tās man.

-   Es tā darīšu. Apsolu, - Tesa viņu mierināja.

-   Ziniet, es negribu izklausīties pēc greizsirdīga miļākā, taču jutīšos krietni vien labāk, kad būsiet atgriezusies.

-   Goda vārds! - Tesa iesaucās. - Viss būs kārtībā. Ja kāds pielaida uguni Džozefa dzīvoklim, nevajag uzreiz secināt, ka man draud briesmas.

-   Ak tā gan? - Kreigs pacēla balsi. - Un to vīrieti fotodarbnīcā jūs jau aizmirsāt?

Tesa neatbildēja. Klusībā viņa negribot atzina, ka baiļu sajūta aug ar katru mirkli.

-   Labi. Kāda ir jūsu mātes mājas adrese un tālruņa numurs? - Kreigs vaicādams ieklepojās. - Manuprāt, man būtu tas jāzina… Man jāvar sazināties ar jums, ja atgadās vēl kas tāds, par ko jums būtu jāzina.

Tesa sniedza prasītās ziņas.

-    Labi, - Kreigs noteica. - Es atkārtoju, ka vēlos, lai jūs drīz vien atgriežaties.

-    Pat ja es šobrīd atrastos Manhetenā - ko jūs darītu, pieņemot, ka jums ir taisnība un man draud briesmas? Jūs taču nevarat nepārtraukti staigāt man līdzi.

-   Tas nav zināms. Tikpat labi var nonākt ari tik tālu.

-    Paklau, nevajag pārspīlēt! - Tesa notrīsēja. - Jūs mani biedējat.

-   Tas ir labi. Beidzot tu nāc pie sajēgas. - Leitnanta balss noklusa, tālsarunai piejaucās sprakšķi. - Un piedevām… - Kreigs izklausījās nervozs. - Vai tad būtu tik nepatīkami, ja es pastāvīgi atrastos tavā tuvumā?

-    Ko? - Tesa sarauca pieri. - Es īsti nesapratu.

-   Es jau vakar, braucot uz Džozefa dzīvokli, tev teicu. Sākumā tā bija policijas lieta. Tagad tā nonākusi Slepkavību izmeklēšanas, nevis Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas pārziņā. Tomēr es vēlos piedalīties izmeklēšanā. Tevis dēļ.

Tesa joprojām rauca pieri.

-    Atbildes nebūs? - Kreigs pavaicāja.

-    Es mēģinu aptvert to, ko dzirdēju. Vai esmu pareizi sapratusi?

-   Ciktāl tas attiecas uz mani, tas vairs neattiecas uz darbu. Es vēlos tevi iepazīt tuvāk.

-Bet…

-   Saki vien, ko tu vēlējies teikt, Tesa.

-   jūs esat desmit gadu vecāks.

-    Nu un? Tev ir aizspriedumi? Vai tev nepatīk nobrieduši vīrieši, uz kuriem var pajauties; tādi kā es, kuri dzīvē pieredzējuši šo un to, un vēl mazliet un kuriem nav ilūziju vai cerību, vai tieksmes radīt neērtības?

-   Tā gluži nav. Tas ir… - Tesa mēģināja izlocīties. - Vienīgi… Es par to vispār nebiju domājusi.

-    Tad esi tik laba un mazliet paprāto. Es negribu izklausīties uzmācīgs, zinu, ka pēdējā laikā tev gadījušies vairāki milzīgi pārdzīvojumi, un nepatīkamākais ir tas, ka tu zaudēji draugu. Atkārtoju - es nevēlos kļūt par apgrūtinājumu. Esmu pacietīgs. Starp citu, es mazgājos katru dienu.

Tesa nenoturējās un iespurcās.

-   jauki, - Kreigs noteica. - Tas man patīk. Man patīk dzirdēt tevi smejamies. Padomā par to, labi? Vai vismaz paturi to prātā? Nav jau nekas īpašs, es tevi nespiežu. Taču varbūt… nolādēts, esmu tik… varbūt, kad viss būs galā, mēs varētu to apspriest?

-    Lai notiek. - Tesa norija siekalas. - ja… Kad… Es apsolu - kad tas viss būs galā, mēs par to parunāsim.

-    Vairs neko citu es neprasu. Neizklausās, ka tu būtu sajūsmas pārņemta. Bet tas nekas - es protu novērtēt tavu pacietību. Tomēr nākamais lūgums ir saistīts ar darbu. Man vienalga, vai tu esi aizņemta vai ne - kad rīt nosūtīsi man fotogrāfiju kopijas, tev man noteikti jāpiezvana.

-    Dodu godavārdu, - Tesa atsaucās. - Arlabunakti!

-   Arlabunakti! - Kreigs atbildēja. - Un, starp citu, es nespēlēju azartspēles. Dzeru reti. Un esmu laipns pret dzīvniekiem, bērniem, nabagiem, nevarīgajiem, nemaz nerunājot par vecajiem. Padomā par to!

Leitnants nolika klausuli.

Tesa klausījās tālsarunas sprakšķu tukšumā, apmulsusi izelpoja, nodrebēja un nolika klausuli uz aparāta.

Un kādu bridi nekustējās.

Apžēliņ!

Viņa ar to nebija rēķinājusies. Tesa gan bija neskaidri jutusi, ka leitnants pievērš viņai uzmanību, taču nebija likusies par to ne zinis. Viņu bija nomākušas daudz svarīgākas rūpes.

Bet tagad slūžas bija pasprukušas vajā, un Tesa nezināja, kā reaģēt. Kreigs nenoliedzami bija patīkams vīrietis un izskatīgs, kaut arī mazliet dūšīgs. Viņš, bez šaubām, bija centies būt pretimnākošs un laipns. Un šajos grūtajos apstākļos viņa klātbūtni Tesa atzinīgi novērtēja.

Tomēr - vai viņš Tesu saistīja? Fiziski? Seksuāli? Šīs izjūtas noteikti nelīdzinājās tai spēcīgajai, visu pārņemošajai tuvībai, kādu viņa izjuta pirmajā tikšanās reizē ar Džozefu.

Tesa atcerējās "Dūjas kakla gredzenā" izklāstīto teoriju, ka mīlestība no pirmā acu uzmetiena patiesībā ir mīlestība no otrā acu uzmetiena.

Tas tāpēc, ka mīlētāju dvēseles, kas pazīstamas jau agrākajā eksistences formā un šobrīd, atdzimušas uz Zemes, pazīst viena otru.

Nolādēts, Tesa nolamājās. Ko lai es daru? Es negribu leitnantu nedz apkaunot, nedz apvainot. Bet galu galā - Kreigs ir vecāks par mani. Tomēr…

… Tesa staigāja šurpu turpu…

… Kaut ko pret viņu es tomēr jūtu.

Un varbūt ērtības sajūta ir pārāka par salkanu kaisles uzliesmojumu?

Viņa atcerējās, ka grāmatā "Dūjas kakla gredzens" fiziskā - nevis garīgā - kaisle bija nodēvēta par vājību, par sava veida slimību.

Ko lai es iesāku?

Tesa jutās vainīga. Viņa bija dk atturīga un, iespējams, pat strupa pret Kreigu, kad tas sarunas beigās bija atzinies savās jūtās pret viņu.

Vainas apziņa grauza.. Es nevaru pieļaut, ka šis temats paliek karājamies gaisā. Prātu nodarbināja pārāk daudz citu jautājumu. Man tas nekavējoties jānokārto.

Viņa pacēla klausuli.

Lai piezvanītu leitnantam.

Lai izklāstītu savas domas.

Lai pilnīgi godīgi un laipni atzītos savā nedrošībā.

Taču, pielikusi klausuli pie auss, viņa sarauca uzacis. Signāla nebija.

Tesa nepacietīgi paklabināja atvienošanas taustiņu, pacēla klausuli un ieklausījās.

Signāla joprojām nebija.

Nepacietībai augot, viņa vēl vairākas reizes padauzīja atvienošanas taustiņu.

Nekā.

Klausule klusēja.

Vēl pirms brīža taču tālrunis darbojās. Kādēļ gan…?

Tesa nodrebēja, pāri mugurai pārskrēja tirpas. Tāpat kā brīdi iepriekš, bet tad tās bija izraisījusi savrupmājas gaisa kondicionēšanas sistēma.

Gaisa pūsmiņa no ventilācijas šahtas Tesai lika nodrebināties vēl spēcīgāk, bet ne tāpēc, ka tā būtu vēsa. Satraukumā ošņādama gaisu, Tesa piegāja pie ventilācijas lūkas, kas bija iebūvēta zemu sienā, noslēpta aiz krēsla līdzās kumodei.

Pulsam paātrinoties, viņa noliecās, pastūma krēslu nost un paostīja gaisa vēsmiņu.

Tikko jūtama kodīga smaka. Tesu sagrāba drebuļi.

Dūmi? Vai tie ir…

Sāka kost kaklā.

Tie nevar būt dūmi!

Bet dvinga sabiezēja, un, iepletusi nāsis un dziļi ievilkusi elpu, Tesa ieklepojās.

Krūškurvis panikā sažņaudzās. Viņa noelsojās, iztaisnojās un, šausmu pārņemta, ieraudzīja no ventilācijas ejas izplūstam tievu, pelēku strūkliņu.

Ugunsgrēks!

Ķermenis uz bridi atteicās klausīt.

šķita, ka viņā kaut kas pārlūst. Tesa metās pie tālruņa uz naktsgaldiņa, lai piezvanitu uz 911, un tajā pašā mirklī dūša saplaka vēl vairāk - viņa atcerējās, ka vēl nupat tālrunis nebija darbojies. Tesa drudžaini pamēģināja vēlreiz. Signāla joprojām nebija! Jēziņ! Viņa paķēra kokvilnas puloveru, ko pirms brīža bija novilkusi, un žigli uzmeta to mugurā. Tad savāca "Dūjas kakla gredzenu" un fotogrāfijas un iestūķēja visu somiņā.

Vēl beidzamo reizi uzmetusi skatienu gaisa kondicionēšanas lūkai, no kuras stīdzēja aizvien biezākas dūmu vērpetes, Tesa, kāsa lēkmes pārņemta, pieskrēja pie istabas durvīm, atrāva tās vaļā un izmetās gaitenī.

12

Gaitenī valdīja tumsa. Kāds, droši vien sulainis, bija izslēdzis gaismu pēc tam, kad Tesa un māte bija iegājušas savās istabās. Pat kāpnes pa kreisi un vestibils zem tām grima tumsā. Vienīgo gaismas staru meta lampa uz naktsgaldiņa. Tesa pagriezās pa labi, traucās pa neapgaismoto gaiteni un nonāca pie mātes istabas durvīm.

Viņa steidzīgi pagrūda tās vaļā un sataustīja gaismas slēdzi. Griestu lustra iekvēlojās. iMāte gulēja gultā ar baldahīnu, kas bija līdzīga Tesas gultai, un, lai gan aizkari bija aizvilkti, bija aplikusi acu apsēju. Tāpēc viņa nereaģēja uz ieslēgto lampu.

Tesa ieklepojās skaļāk. Arī šī istaba bija pārplūdusi ar dūmiem, kas gāzās no gaisa kondicionēšanas šahtas.

-Māt!

Viņa pieskrēja pie gultas. Māte krāca.

-    Māt! - Tesa viņu sakratīja.

-   Ā… - Māte pagriezās uz otra sāna.

Tesa vēlreiz viņu sakratīja.

-   Māt! Mosties!

-   Ā… - Māte rimās krākt. - Es… Kas…? - Viņa samiegojusies pagrābstījās ap acu apsēju, neveikli pastūma to uz pieres un pamirkšķināja miegā pietūkušās acis. - Tesa? Kāpēc tu…? Kas…?

-    Kāp ārā no gultas! Veicīgi!

-    Kas tā par… - Māte iekāsējās. - Migla? Ož pēc…

-   Pēc dūmiem! Māja deg! Veicīgi, māt! Tev jākāpj laukā no gultas!

No pārsteiguma mātei miegs bija kā ar roku atņemts.

-     Deg? - Viņa pataustījās palagos un lēnām paslējās sēdus. - Žigli! Zvani ugunsdzēsējiem!

-   Nevaru!

-Ko?

-   Es jau mēģināju. Telefons nedarbojas! - Tesa sauca.

-   Tas nevar būt! - Māte pasniedzās pēc tālruņa uz naktsgaldiņa.

-   Nē! Klausies, ko es tev saku, māt! Telefons ne… Nolādēts, pasteidzies! Mums jātiek ārā!

Māte aizgaiņāja beidzamās miega paliekas un izkāpa no gultas. Viņai mugurā bija rožkrāsas naktskrekls ar rišiņām, tas bija uzrāvies līdz ceļiem, taču, kad māte nolaida kājas uz grīdas, tas noslīdēja līdz pat potītēm. Viņa sadulbusi pagrozījās, sasparojās un pietraucās pie skapja.

-   Palīdzi man apģērbdes!

-   Nav laika! - Tesa satvēra viņu aiz rokas. - Mums jādek ārā! - Istabā jau vēlās dūmu mutuļi. Abas sievietes kāsēja. - Dieva dēļ, māt, skrienam!

Tesa bīdīja māti uz guļamistabas atvērtajām durvīm.

Bet, kad abas nonāca pustumsā grimstošajā gaitenī, Tesa sastinga, pēkšņi visu sapratusi. Cauri ķermenim izstrāvoja bailes.

-    Nē! - viņa klusu iesaucās.

Vispirms nedarbojās tālrunis.

Un tad aizdegusies savrupmāja?

Tā nav sagadīšanās. Tas nav nejauši!

To izdarījuši viņi!

Viņi domā, ka es zinu pārāk daudz. Viņi grib mani nogalināt!

Kreigam taisnība! Kāpēc gan es viņā neklausījos?

Tagad māte mudināja viņu virzīties uz priekšu.

-    Pasteidzies! - Viņa pagrūda Tesu. - Kas noticis? Kālab tu apstājies?

Dievs tēvs, Tesa nodomāja. Ja nu viņi ir ēkā?

Iekaucās dūmu detektori. Guļamistabās. Gaitenī. Vesdbilā, virtuvē un citās pirmā stāva telpās. To spalgais koris laupīja drosmi un radīja vēlēšanos aizklāt ar plaukstām ausis.

Tomēr panikas pārņemtais prāts uzdzina trauksmes sajūtu. Nē! Viņi diez vai pielaistu uguni un mestos bēgt. Viņi gribēs pārliecināties, ka es…

ja nu viņi ir namā?

Viņi pieliks visas pūles, lai mēs neizkļūtu ārā. Šie cilvēki gribēs, lai visu acīs mūsu nāve izskatās pēc nelaimes gadījuma!

Ja tāds ir viņu nolūks, un mēs mēģināsim izbēgt…

Ja mūs nenobeigs uguns, tad to izdarīs viņi!

-   Tesa, nestāvi! - Māte viebās, pielikusi mutei priekšā naktskrekla piedurkni, griezīgi elpodama caur to. - Kas lēcies? Dūmi kļūst aizvien biezāki! Mēs nosmaksim! Ja nu…

-   Māt? - Ļaunajām priekšnojautām pastiprinoties, kāda pārsteidzoša, urdoša doma lika Tesai apstāties. - Vai tev joprojām ir tēva pistole?

-   Es nesaprotu. Kādam nolūkam tev…

Tesa apsviedās un uzsauca:

-   Klausies, ko es tev jautāju! Vai tu pēc tēva nāves to paturēji? Vai tev vēl ir viņa pistole?

-   Kāda tam nozīme? - Māte ieklepojās. - Mums jācenšas…

-    Māt, ko tu izdarīji ar pistoli?

-   Neko. Es atstāju to turpat, kur tēvs to glabāja, - tāpat kā visas pārējās viņa mantas. - Pat sešus gadus pēc viņa nāves mātes baiļu pārņemtajā sejā atdzima skumjas. - Tu labi zini, ka man pietrūka spēka šķirties no jebkuras viņa mantas.

Aiz muguras uzvirmoja dūmi. Pa kreisi vestibilā zem kāpnēm tumsu pāršķēla gaismas zibšņi, it kā no lēna stroboskopa.

Uguns!

Tesa satrūkās un satvēra māti aiz pleciem.

-   Otrā guļamistabā?

-   Jā. Tā istaba palikusi tāda pati, kāda bija todien, kad tavs tēvs atvadījās no manis un aizbrauca uz Beirūtu.

Tesa steidzīgi noskūpstīja māti uz vaiga.

-   Lai Dievs tevi svētī! Ātri! Seko man!

-    Bet mums jā…! Es vēl aizvien nesaprotu!

-   Nav laika skaidrot! Tev jāsaprot dkai tas, ka es tevi mīlu, māt, un gribu glābt tavu dzīvību!

-    Labi! - Māte elpoja ar grūtībām. - Ar to man ir gana.

Pametusi baiļpilnu skatienu uz šaudīgajām liesmām vestibilā, Tesa parāva māti aiz rokas un vilka viņu pa labi cauri gaitenim.

-    Lūdz Dievu un visā klausi mani!

Viņa nonāca pie pēdējām durvīm labajā pusē, atgrūda tās vaļā un tumsā taustījās gar sienu, lai atrastu gaismas slēdzi.

-   Pirms tu… Man tevi jābrīdina, - māte iejaucās.

-   Ne tagad!

Taču griestu lampas mestajā gaismā Tesa ieraudzīja to, par ko māte bija gribējusi viņu brīdināt. Un pārsteigumā noblisināja acis.

Šajā guļamistabā tēvs mēdza pārlaist naktis, kad pārradās mājās vēlu pēc ārkārtas sapulcēm Valsts departamentā un negribēja traucēt Tesas māti. Tagad guļamistaba atgādināja mis Havišemas mājas pussabrukušo interjeru grāmatā "Lielās cerības". Visu - paklāju, gultu, galdiņus, lampas, tālruņa aparātu, kumodi - klāja sešu gadu gaitā uzkrājusies putekļu kārta. Kaktos no griestiem nokarājās zirnekļu tīkli, un Tesa iztrūkās, it kā grasītos ieiet zirnekļu midzenī. Plūsma, ko izraisīja spēcīgi pagrūstās durvis, lika uzvirmot putekļiem un nošūpoties tīmekļiem; to radītā migliņa sajaucās ar dūmu vērpetēm, kas stiepās no gaisa kondicionēšanas lūkas.

-Māt!

-   Es nepaguvu tevi brīdināt.

Šausmu sagrābta, Tesa metās uz priekšu, katrs steidzīgais solis lika pacelties putekļu mākonim. Viņa pavēcināja rokas, notraušot zirnekļu tīklus; tie lipa pie rokām, sajūta bija pretīga.

-    Es atstāju visu, kā bija. - Māte kāsēdama dipināja nopakaļus. - Todien, kad uzzināju par tava tēva bojāeju, es vēl pēdīgo reizi uzmetu skatienu istabai, aizvēru durvis un vairs nekad te neiegāju. Un piesacīju kalpotājiem šīs durvis neatvērt.

Pretīgumam krājoties, Tesa pamanīja, ka pie gultas pat palikušas tēva ritakurpes, kas tagad putekļu klātas. Satraukumā Tesa aizmirsa pajautāt, kāda velna pēc māte pārvērtusi šo istabu par kapenēm, nevis par svētnīcu. Taču dūmi ar katru brīdi kļuva biezāki. Viņai atlika laika padomāt vienīgi par…

Tesa atrāva vaļā naktsgaldiņa augšējo atvilktni, baidīdamās, ka tēvs varētu būt paņēmis pistoli līdzi uz Beirūtu. Taču, īsi nopūtusies, viņa ieraudzīja ieroci ierastajā vietā.

Tesas tēvs bija karojis Vjetnamā Jūras kājnieku izlūkošanas daļā. Tieši tur viņš iepazinās ar Braienu Hamiltonu, jūras kājnieku ģenerāli, Pirmā korpusa komandieri. Pēc kara tēvs iestājās darbā

Valsts departamentā, strādāja Izlūkošanas nodaļā - par tās pastāvēšanu zināja tikai retais. Kad Braiens Hamiltons atvaļinājās no militārā dienesta, ari viņš iestājās darbā Valsts departamentā, tikai diplomātiskajā nodaļā, un pierunāja Tesas tēvu pāriet no izlūkošanas uz diplomātiem. Taču tēvam no Vjetnamas laikiem bija saglabājušies nervozi paradumi. Lai gan viņš reti ņēma līdzi ieroci, pildīdams uzdevumu potenciāli bīstamos apstākļos ārvalstīs, viņš uzstājīgi glabāja pistoli mājā tādā vietā, kur to viegli varētu atrast, ja namā kāds ielauztos.

Deviņu milimetru pusautomātiskā "Sig Sauer" pistole bija ražota Šveicē, tas bija kompakts ierocis ar īsu stobru, aptverē sagāja neparasti daudz patronu (sešpadsmit), un atšķirībā no vairākuma pistoļu pirms šāviena tā nebija jāuzlādē - tā uzlādējās automātiski, nospiežot mēlīti.

Tesa to visu uzzināja jau divpadsmit gadu vecumā - viņa slaistījās apkārt tēvam brīžos, kad tas tīrīja pistoli, un bija izrādījusi interesi par to. Tēvs bija nospriedis, ka meitai par ieroci jāzina vairāk, lai iedvestu viņā bijību pret to un - vēl svarīgāk - piespiestu viņu turēties no tā pa gabalu. Galu galā Tesa bērnībā vairāk atgādināja zēnu, ieroči viņu neatbaidīja kā citas viņas vecuma meitenes, un šaušana pa mērķiem drīz vien Tesai bija tikpat pierasta kā basketbola, vieglatlētikas un vingrošanas treniņi.

Iedams uz šaujamlauku slīpēt snaipera iemaņas, tēvs nereti aicināja Tesu līdzi. Viņš mācīja meitai ieroci izjaukt, iztīrīt un salikt kopā. Viņš ierādīja pareizu tēmēšanas tehniku - abas rokas uz pistoles, abas acis vaļā, priekšējie un pakaļējie tēmēkļi nostādīti. Taču galvenais noslēpums, pēc viņa vārdiem, bija koncentrēt skatienu uz mērķi, nevis uz tēmēkļiem. Tādējādi tēmēkļu stabiņi izskatījās izplūduši, taču tas nekas, pie tā pierod. Beigu beigās - galvenais ir mērķis, un tas bija jāredz skaidri. Ja tēmēkļi ir redzami skaidri un mērķis ir kā miglā tīts, šāvējs tēmē nepareizi.

Tikai tad, kad tēvs bija tikpat sīki izskaidrojis, kā pielādēt aptveri, iestiprināt to rokturī un atvilkt sliedi pistoles virspusē, iebīdot patronu patrontelpā, viņš beidzot atļāva Tesai izšaut.

Nerausti mēlīti! Nospied!

Tesa mazliet bažījās par atsitienu, taču jau pirmajā reizē viņa konstatēja, ka ierocis šāviena brīdī nemaz nenoraustās tik spēcīgi, kā viņa bija baidījusies. Patiesībā Tesai pat patika atsitiens, patika brīvībā pasprukušais spēks un šāviena blīkšķis, kuru noslāpēja austiņas, ko viņai bija licis uzlikt tēvs.

Vēlāk, pusaudzes gados, Tesa iemācījās no trīsdesmit jardu attāluma ielaist visas sešpadsmit lodes basketbola bumbas lieluma aplī, taču, mācoties koledžā, viņa zaudēja interesi par šaušanu tikpat spēji, kā bija ar to aizrāvusies. Varbūt tāpēc, ka tēva bieži nebija mājās.

Tesa paķēra pistoli no atvilktnes un domās pateicās tēvam par sniegtajām pamācībām. Iespējams, ka tēvs būs izglābis viņai dzīvību.

Tesa nospieda podziņu sānos, izslidināja aptveri no roktura un pamāja, redzot, ka tā ir pilna. Atbīdījusi aptveri vietā, viņa atvilka pistoles sliedi un ļāva tai pasprukt uz priekšu, iebīdot pat- rontelpā patronu. Gailis, atvilkts atpakaļ, nekustējās. Viņa uzmanīgi piespieda mēlīti un tikpat vieglītēm nolaida gaili, lai ierocis nejauši neizšautu. Tiktāl viss bija labi.

Taču pistole nebija tīrīta un eļļota jau sešus gadus, un tas viņai darīja raizes. Ja piepildīsies Tesas lielākās bažas un viņai būs jāaizstāvas, vai pistole šāviena mirklī neiesprūdīs?

Tesa neuzdrošinājās to pieļaut pat domās.

-   Nāc, māt! Skriesim!

-   Bet tu vēl man nepateici, kādam nolūkam tev vajadzīgs ierocis?

-    Drošībai.

-   Kā to saprast?

Tesa palika atbildi parādā un kopā ar māti izskrēja pa atvērtajām durvīm gaiteni.

Šaudīgās liesmas izstaroja spožāku gaismu, šķita, ka gaiteni apgaismo sveces. Skubinādama māti skriet, Tesa traucās pa kreisi uz kāpnēm un nervozi lūkojās lejup, mērķēdama ar pistoli. Taču mērķus neredzēja, vienīgi liesmas, kuru krakšķi vestibilā lēnām pārauga rūkoņā. Kāpņu pakāje bija vienās ugunis. Tesa pagājās uz priekšu, bet tad atsprāga atpakaļ, jo sejā iesitās karstuma vilnis. Bija skaidrs, ka neizdosies cauri vestibilam tikt līdz savrupmājas parādes durvīm, jo izskriet cauri ugunij, kas neatlaidīgi pieņēmās plašumā, nebija iespējams. Mātei neapšaubāmi pietrūks veiklības, viņa netiks Tesai līdzi, un Tesai, pats par sevi saprotams, nebija ne mazākās vēlēšanās atstāt māti aiz muguras.

Ieraudzījusi liesmas, māte iestenējās.

-    Uz sētaspuses kāpnēm! - Tesa komandēja. - Žigli!

Viņa vadīja māti pa dūmiem pieplūdušo gaiteni. Klepodamas, zemu pieliekušās - gaiss tuvāk gridai bija tīrāks -, abas nonāca pie kāpnēm, kas veda uz virtuvi.

Ari šeit kāpņu pakāji apgaismoja drebelīga gaismiņa, taču tā atmirdzēja no sienas. Liesmas šeit nebija redzamas.

Iespējams, mums tomēr izdosies izkļūt, Tesā modās cerība.

Viņa kāpa lejup pirmā, piekodinot mātei turēties cieši aiz muguras.

Dūmu signalizācija nemitējās gaudot.

Piepeši kāpņu pakājē uzradās cilvēks un metās viņām klāt.

Tesa pavērsa pret viņu pistoli.

-    Misis Dreika, - neskaidri atskanēja vīrieša balss.

-    Džonatan! - māte iesaucās.

Satrauktā Tesa nolaida pistoli.

Sulainis pieskrēja klāt. Viņam mugurā bija pidžama.

-    Es gulēju! Dūmi gandrīz… Ja ugunsgrēka signalizācija nebūtu mani uzmodinājusi… - Viņš aizgūtnēm vilka elpu. - Es mēģināju uzkāpt pa parādes puses kāpnēm un jūs brīdināt, taču vestibils ir…

-    Mēs zinām, - Tesa viņu aprāva. - Vai mēs varam izkļūt no mājas pa sētaspuses durvīm?

-    Uguns plosās virtuvē, toties kalpotāju spārnu tā nav skārusi.

-    Pagaidām nav.

Visi trīs noskrēja pa kāpnēm.

-    Vai jūs nemanījāt mājā vēl kādu cilvēku? - Tesa noprasīja.

-Vēl kādu?

-    Edna? Kur tad Edna? - Tesas māte izklausījās aizsmakusi.

-   Pirms steidzos pie jums, es viņu pamodināju un liku iet ārā, - Džonatans sacīja.

-   Un nevienu citu jūs neredzējāt? - Tesa steidzīgi atkārtoja.

-    Nē, nē, mis Dreika. Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt. Kas gan vēl… - Sulainis likās apmulsis.

Nebija laika skaidrot. Nonākusi kāpņu pakājē, Tesa samiedza acis un palūkojās pa kreisi - tur virtuvē aiz durvju ailas trakoja žilbinošās liesmas.

Svelme bija neizturama, viņa bija spiesta aizlikt roku priekšā sejai.

Taču karstums dzeldēja roku. Ja liesmas izplatīsies šajā gaitenī…

Pirms Tesa pati attapa, ko dara, viņa metās uz priekšu un aizcirta durvis. Rokā iedzēla.

Tomēr sāpes bija tā vērtas. Durvis bija sava veida aizsegs. Tesa paķēra mād aiz rokas un klamzāja uz priekšu, sekodama Džona- tanam pa gaiteni uz kalpotāju spārnu.

Kaut ari virtuves durvis bija ciet, gaitenis bija dūmu pilns, karsts vējiņš vērpināja mutuļus. Taču, jo tuvāk viņi nonāca durvīm savrupmājas dārza pusē, jo vieglāk kļuva elpot.

Viņa nevarēja sagaidīt, kad tiks tīrajā, vēsajā nakts gaisā.

No jauna viesās bailes, izraisot nevaldāmus šermuļus, kājas pinās. Tie cilvēki droši vien slēpjas dārzā aiz krūmājiem, notēmējuši šaujamos, un gatavojas mūs nolaist no kājām, tiklīdz iziesim ārā.

-   Tesa, tu viscaur drebi! - māte iesaucās. - Neuztraucies! Mēs tūlīt būsim ārā!

Ārā? Tesa domās atkārtoja. Pastāv ticama iespēja, ka tur, ārā, mūs nošaus!

Viņi nonāca pie sētaspuses durvīm.

Tās bija vaļā, pa tām izvēlās dūmu mutuļi, iekšā ieplūda vēss gaiss. Tad dūmi izklīda, Džonatans izsteidzās pa durvīm, un aiz viņa Tesa ieraudzīja…

… divdesmit pēdu tālāk…

… logos vizošo liesmu gaismā…

… zālē uz vēdera gulēja sieviete. No naktskreklā tērptās muguras sūcās asinis.

-    Edna! - Džonatans izgrūda.

Tesa mēģināja viņu aizkavēt.

-Nē!

Bet Džonatans izrāvās un metās pie istabenes.

-   Edna!

Tas bija viņa pēdējais vārds. Aptuveni pusceļā Džonatans iztaisnojās un noraustījās - kā vērsis, kas paskubināts ar dzelksni. Nāvējošu dzelksni.

No kakla izšāvās tumša strūkla. Nākamajā mirklī tāda pati strūkla izšļācās no muguras. Izskatījās, ka Džonatans mēģina ar rokām aptvert vienlaikus muguru, krūtis un pieri.

Par maz roku!

Viņš nokrita kā lempīgs akrobāts.

Zālē gulēdams, noraustījās.

Notrīsēja.

Vairs nekustējās.

Tesas māte iekliedzās. Vai nu viņa nesaprata, kas noticis, vai arī gluži otrādi - saprata, un viņu bija pārņēmusi panika. Iespējams, viņa izmisīgi gribēja palīdzēt kalpotājiem. Lai nu kāds būtu iemesls, viņa paspraucās garām Tesai un izsteberēja pagalmā.

Tesa rāvās viņu aizkavēt, taču roka, kas turēja tēva pistoli, ne- aizķērās aiz naktskrekla, un otra roka satvēra adrušu mežģīnes rišu.

Māte lauzās uz priekšu.

-Nē!

Tesa blenza kā pārakmeņojusies. Kalsnā, diētu novārdzinātā māte neatlēca atpakaļ kā akrobāte; viņa drīzāk apsviedās otrādi un, rokas vicinot, noslīga zemē kā izmocīta balerīna. No caurumiem vēderā un krūtīs izšļācās asinis.

Tesa iekaucās.

No bēdām.

No šausmām.

No dusmām.

Šķita, ka viņai visapkārt spindz bites, tās sitas pret stenderem, triecās gaiteņa sienās. Lodes. Ar klusinātāju aprīkotas pistoles pagalma krūmos!

Šāvieni izrāva Tesu no šoka radītā sastinguma. Viņa klupdama atkāpās, pagriezās un turpat apstājās kā zemē iemieta, ieraugot liesmas, kas ēdās cauri aizvērtajām virtuves durvīm.

Ko lai es daru?

Es nevaru skriet iekšā!

Es esmu iedzīta lamatās!

Prātā jaucās pārāk daudz domu. Mātes nāve. Ārpusē paslēpušies šāvēji. Uguns.

Stingums atkal pārņēma viņu savā varā.

Es nevaru te palikt!

Bet ari nedrīkstu iet ārā!

Domā!

Liesmas aizvien spožāk apgaismoja dūmu pārpildīto gaiteni, laizīdamās ap virtuves durvīm.

Pagrabs! No gaiteņa es varu nokāpt pagrabā un paslēpties kaktiņā, veļas bļodā samērcēt lupatas un aptīt sevi ar…

Nē! Tas ir neprāts! Man nebūtu izredžu izdzīvot. Kad dūmi piepildīs pagrabu, es ātri vien nosmakšu, lai ari kā pūlēšos elpot caur slapju lupatu kārtām.

Un karstums būs neciešams!

Un kādā brīdī pagraba griesti iebruks, un mani apraks gailoši…

Tesa tā drebēja aiz bailēm, ka gandrīz atslāba urīnpūšļa muskuļi. Bet es nevaru te palikt stāvam!

Nejauši ierāvusi plaušās dūmus, viņa saliecās un norīstījās.

Negaidīti prātā iešāvās kāda doma, sniedzot izmisīgu cerību.

Var neizdoties!

Bet, lai Dievs man stāv klāt, tā ir mana vienīgā iespēja!

Tesa aizturēja elpu un šāvās uz priekšu pa gaiteni, paskrieda- ma garām uguns pārņemtajām virtuves durvīm. Svelme pieķērās drēbēm, un vienu baiļpilnu mirkli viņa bija pārliecināta, ka kokvilnas pulovers aizdegsies.

Dūmi koda acīs, Tesa nonāca pie kāpnēm, paklupa, nogāzās uz pakāpieniem, sasitās, taču četrrāpus turpināja rāpties augšup. Seit karstums visžēlīgi atlaidās, tomēr dūmi sabiezēja, un, viņai ievelkot elpu, plaušas dumpojās un krūtis žņaudzīja spazmas. Tomēr viņa apņēmīgi rāpās augšup aizvien ātrāk, aizvien sparīgāk, un drīz vien pakāpieni piepeši izbeidzās. Atgrūdusies ar ceļgaliem, ķerstīdamās ap tukšu gaisu, viņa metās uz priekšu un izstiepās uz grīdas, atdauzīdama zodu pret grīdu.

Pat cauri dūmu segai aptuveni gaiteņa vidū Tesa saskatīja pret griestiem tiecamies rēcošās liesmas vestibila kāpņu augšgalā.

Ātrāk! No dūmiem asaroja acis, koda kaklā.

Tesa ar pūlēm nostājās četrrāpus un vaidēdama traucās uz priekšu, tuvojoties aizvien pieaugošajai svelmei, plašajām liesmām. Uguns sprakšķi un švīkstoņa apdullināja.

Tesa iekunkstējās, un viņu sagrāba bailes, ka nepaspēs aizkļūt līdz nodomātajam galamērķim, ka kveldējošā karstuma uzplūdi nelaidīs viņu garām.

Bet citas izvēles nav! Viņa nolādējās, sakopoja visus spēkus un pagriezās pa kreisi. Bangojošu liesmu taustekļu vajāta, Tesa uzmeklēja atvērtās durvis, iemetās savā istabā un aizcirta durvis.

Salīdzinājumā ar gaitenī valdošo spelti istabā gaiss bija brīnišķīgi dzestrs, lai gan biezie, spīvie dūmi arī šeit grauza acīs. Nogurums piespieda viņu ievilkt gaisu plaušās, Tesai sākās spēcīgs kāss, viņa izspļāva krēpas.

Tas nekas! Tagad vēl ir cerība!

Veicīgi!

Iedegtā naktslampiņa nelīdzēja - tā bija gandrīz pilnībā ietīta dūmakā, tās mestā gaisma tikpat kā nebija saskatāma.

Tam nebija nozīmes! Šī istaba Tesai bija labi pazīstama, viņai nevajadzēja redzēt. Tesa paskrēja garām krēslam un nonāca pie divviru stikla durvīm. Atraujot tās vaļā, viņu apņēma neticami spirgts gaiss. Liesmas, laužoties cauri logiem labajā pusē, apgaismoja dārzu un krūmājus.

Taču Tesa pievērsa uzmanību tikai milzīgajam ozolam, kas auga blakus nelielajam viņas istabas balkonam.

Tieši zem šā ozola Tesa vienpadsmit gadu vecumā bija salauzusi roku. Kādā sestdienas pēcpusdienā, pārradusies mājās no vingrošanas treniņa, viņa bija kā spārnos par panākumiem vingrojumos uz stieņa un, stāvēdama uz balkona, aplūkoja ozolu un apsvēra, vai spētu aizlēkt līdz tuvākajam zaram, aizšūpoties līdz nākamajam, tad nokļūt līdz stumbram un nošļūkt lejā.

Vēlme pārbaudīt aprēķinus nevaldāmi iekārdināja, viņa lēca, satvēra zaru ar vienu roku, izstiepusi otru pret nākamo zaru… un iekliedzās, juzdama, ka roka pašaujas garām zaram… un, nokritusi uz mauriņa, iekliedzās vēl spalgāk. Kreisā roka bija piespiesta pie zemes, nepareizi izliekusies - šausmīgi nepareizi. Pirmo reizi mūžā viņa cieta tik mežonīgas sāpes.

Tēvs bija izskrējis no mājas, paņēmis viņu uz rokām, aizbrā- zies uz garāžu un aizvedis meitu - traukdamies garām sarkanajai luksoforu gaismai - uz tuvējo slimnīcu.

Viņas tēvs.

Miris.

Cik ļoti Tesa pēc viņa ilgojās!

Un tagad arī māte bija mirusi! Tesa vēl aizvien nespēja pilnībā aptvert pirms brīža skatīto ainu - asiņu šalti no mātes ievainojumiem vēderā un krūtīs.

Prāts atsacījās ticēt redzētajam.

Mirusi?

Nevar būt, ka māte ir mirusi.

Nelieši!

Liesmas ietiecās istabā pa durvīm. Tesa iegrūda pistoli audekla somiņā, aizvēra to un apvija somiņas siksnu ap vidukli, lai tā netraucētu.

Liesmas nevis spraucās, bet verda viscaur gar durvju stenderēm.

Vairs nav laika!

Tesa atkāpās istabas dūmu mutulī. Atsaukdama atmiņā ilgos treniņu gadus, viņa saliecās, paspēra soli uz priekšu un noliecās sprintera stājā.

Noskaitīja īsu lūgšanu.

Un no visa spēka metās skriet.

13

Tesa palēcās, kroskurpēs ieautās kājas atspērās pret balkona greznajām metāla margām, un viņa lēca, cik vien tālu spēja. Lēciena brīdī viņa vēl paguva nobīties, ka pagātne atkārtosies, roka noslīdēs no zara un viņa kā akmens nogāzīsies uz mauriņa.

Taču tagad Tesa bija divdesmit astoņus gadus veca. Slaidais, vingrais ķermenis ielidoja ozola biežņā daudz ātrāk, nekā viņa bija gaidījusi, garās rokas pastiepās, un plaukstas cieši aptvēra zaru.

Rokām aizķeroties aiz zara, ķermenis, inerces vadīts, pasvie- dās uz priekšu - Tesa izmantoja šo kustību, un brīdī, kad zars, pie kura viņa turējās, sāka liekties lejup, viņa aizāķēja kājas aiz nākamā zara un palika tajā karājamies ar sēžamvietu uz leju.

Tiklīdz zari mitējās šūpoties, viņa, pārliekot rokas vienu aiz otras, sāka virzīties uz abu zaru stakli. Vingrotājas iemaņas palīdzēja uzrausties uz zariem un apgriezties ar seju pret zemi. Tesa sprīdi pa sprīdim virzījās pa zariem, un beidzot, sēdēdama uz resnajiem zariem, lapotnes apslēpta, apkampa stumbru.

Sirds dauzījās dk neganti, ka bezmaz uzmācās nelabums.

Vai šāvēji ir pamanījuši, kā viņa nolec no balkona?

Kaut arī Tesa zināja, ka pa logiem netālu no savrupmājas parādes puses laužas liesmas, viņa pūlējās sevi pārliecināt, ka šī puse palikusi ēnā.

Tiesa, zari gan bija sašūpojušies. Jā. Nebija vērts sev iegalvot pretējo. Taču, ja šāvēji visu vērību bija veltījuši savrupmājas durvīm, varbūt viņi nebija iedomājušies veltījuši mājas šai pusei, kur durvju nebija.

Un - pats galvenais - šāvējiem diez vai ienāks prātā pacelt skatienu pret otrā stāva balkonu, no kura diez vai kāds sadomātu izkļūt no nama.

Tā, Tesa notrīsēja, to es drīz uzzināšu.

Viņa atrāva vaļā somiņu un izvilka pistoli. Tesu pārņēma milzīgs apmierinājums, iedomājoties, ka vīrieši, kas nogalināja viņas māti, var iet bojā no ieroča, ar kuru viņu bija apmācījis rīkoties tēvs. Kaut arī tas jau sešus gadus nebija tīrīts. Kaut arī tā aptveres atspere droši vien ir "nogurusi", tik ilgus gadus atrazdamās saspiestā stāvoklī.

Tesa nevarēja atļauties iegrimt pārdomās par šādu risku. Prātu nodarbināja tikai viena doma…

Kā nokāpt no koka.

Un darīt visu, lai cauri biezajiem, mūžzaļajiem dzīvžogu puduriem tumsas aizsegā aizbēgtu uz kaimiņu mājas pagalmu.

Viņa nokāpa no koka, iekārtojās stumbra pakājē un pavērsa pistoli pret tumsā grimstošās savrupmājas sienu. Nevienu neredzējusi, Tesa metās skriešus uz krūmājiem labajā pusē.

Likās, ka aizspindzēja bite. Lode izmētāja ozola mizas šķēpeles.

Tesa skrējienā strauji pagriezās, sakņupa un pacēla tēva pistoli.

Acu skatienam atklājās mērķis, nometies uz ceļa, - to ieskāva liesmas, kas piepeši izlauzās pa logiem otrpus savrupmājai. Mērķis ar ieroci! Mērķis, kas saguma un notēmēja uz Tesu.

Atmiņā pazibēja šaujamlaukā gūtās mācības.

Viņa nospieda mēlīti. Pistole ierēcās, atsitiena spēks parāva stobru uz augšu.

Nieks par atsitienu. Nenolaid acis no mērķa!

Viņa paraudzījās uz šāvēju un, sirdij pamirstot, atskārta, ka nav trāpījusi.

Vīrietis izšāva, bet Tesa jau metās guļus. Viņa ierocim bija klusinātājs. Viņa nedzirdēja paukšķi šāviena brīdī, taču lodes svilpiens pāri galvai bija nekļūdīgi pazīstams.

Guļot uz zemes, abām rokām aptvērusi pistoli, Tesa nomērķēja uzmanīgāk, koncentrējās vērīgāk un izšāva. No blīkšķa iezvanījās ausīs.

Ieraudzījusi, ka šāvējs pastreipuļo atmuguriski un sabrūk zālē, Tesa domās uzvaras priekā iekliedzās.

Jau nākamajā mirklī, aptvērusi, kas noticis, viņa juta kuņģī ie- metamies krampjus no spriedzes, no milzīgā satricinājuma.

Viņa nevarēja ļauties vainas apziņai… Viņai jātiek prom.

Pietraususies kājās, Tesa neprātīgā ātrumā traucās uz krūmiem labajā pusē. Tālumā kauca sirēnas. Ugunsdzēsēji. Varbūt policija. Tos droši vien izsaucis kāds no blakus mājas! Bet sirēnas gaudoja pārāk tālu. Automašīnas nepagūs ierasties laikā. Turpini skriet!

Savrupmājas priekšā kāds uzsauca.

Tesa apcirtās. Skatienam pavērās vīrietis ar ieroci.

Tesa instinktīvi notēmēja un nospieda mēlīti. Vēlreiz. Un vēlreiz! Pirmā lode ietriecās savrupmājas sienā. Otrā aizskāra koku aiz šāvēja muguras.

Bet trešā vīrieti pagrūda, tas sagrīļojās.

Tesa atkal domās triumfējoši iekliedzās.

Taču mēmās gaviles sastinga kaklā.

Nē!

Šāvējs tomēr bija palicis stāvam kājās un lēnām cēla ieroci. Pistolei rībot, Tesa izšāva atkal, un šoreiz vīrietis nokrita zālienā.

Viņa paskrēja garām puķu dārzam. No savrupmājas sētaspuses džinkstēja lodes, apcirzdamas mūžzaļo dzīvžogu, kura virzienā viņa skrēja. Tesa atkal metās garšļaukus.

Mežonīgā ātrumā viņa aizvēlās līdz krūmu pakājei, apgriezās, nomērķēja uz vīrieti, kas steidzās viņas virzienā, trīs reizes izšāva, netrāpīja, tomēr piespieda šāvēju patverties aiz dārza vasaras mājiņas.

Savrupmāju jau bija pilnībā pārņēmušas liesmas. Sirēnas kauca skaļāk. Tuvāk. Šāvējs pabāza ieroci gar mājiņas sienu, Tesa notēmēja un kārtējo reizi izšāva.

Vīrietis pazuda skatienam.

Tomēr ne pietiekami ātri. Tesa mēģināja sevi mierināt, ka, iespējams, trāpījusi, lai gan tikpat labi viņas raidītā lode varēja būt izšķaidījusi koka sienu netālu no vīrieša sejas.

Skaidri zināt to nevarēja. Un tam nebija nozīmes. Nebija laika!

Tesa līda cauri šaurai spraugai krūmājā, juta, kā zari skrāpē galvu, muguru un gurnus, un, izkļuvuši cauri dzīvžogam, momentāni pielēca kājās un skrēja pāri ugunsgrēka apgaismotajam plašajam kaimiņu mājas dārzam.

Mājā dega lampas. Viņa iztēlojās, kā iztrūkušies kaimiņi steidzas laukā, baidoties, ka ugunsgrēks vērsīsies plašumā un viņu mājā ari iemetīsies liesmas.

Taču pat uguns rēkoņa neapslāpēja zaru švīkstoņu aiz muguras. Tesa apcirtās un raidīja trīs šāvienus tur, kur bija sakustējies dzīvžogs, dzirdēja vīrieti iekunkstamies un mudināja sevi skriet tālāk, uz plašā pagalma tumšāko pusi.

Viņa izlocījās garām kokiem, traucās pa puķu dobēm, paklupa pār liliju dīķīša zemo apmali, gandrīz iekrita ūdenī, ar pūlēm saglabāja līdzsvaru, apskrēja dīķītim apkārt un joza prom aizvien ātrāk.

Tēvs allaž bija pieteicis - skaiti izšautās patronas.

Taču bēgšanas trakumā Tesai bija izkritis no prāta tēva dotais padoms. Cik reižu es izšāvu?

Tesa nevarēja atcerēties. Vairāk nekā desmit, tas nu bija skaidrs. Varbūt trīspadsmit vai… Aptvere bija gandrīz tukša.

Kaut arī sviedri izmērcēja apģērbu un pilēja no sejas, bailes saldēja un stindzināja. Jātaupa munīcija.

Krūtīm cilājoties, viņa nonāca pie vēl viena dzīvžoga. Apstājusies tumsā, Tesa gribot negribot pagriezās un uzmeta skatienu liesmojošai savrupmājai simt jardu attālumā. No viņas istabas logiem laizījās liesmas. Šāda ielaušanās Tesu padarīja neprātīgu aiz dusmām. Viņas pagātni, viņas jaunību pazudināja liesmas. No vajātājiem nebija ne miņas, drebēdama viņa noslīga zemē un palīda zem tuvākā dzīvžoga.

Nākamās savrupmājas pagalmā Tesa nāca pie secinājuma, ka nedrīkst bēgt šajā virzienā, - tas bija viegli paredzams. Vajātājiem atlika tikai izskriet uz ielas, aizsteigties priekšā, noslēpties un gaidīt Tesu, kad viņa mēģinās aizlaisties no kvartāla.

Bija tikai viena cerība - ka sirēnas, kuras kauca pavisam tuvu, piespiedīs medniekus bēgt.

Taču uz to nedrīkstēja paļauties. Viņai pašai bija jānokļūst drošā vietā. Kā?

Strauji elpodama, drebēdama, apstulbusi, nobijusies, Tesa acumirklī pieņēma lēmumu un metās aiz mājas.

Tumsā virzīdamās starp peldbaseinu un tenisa kortu, viņa nonāca augsta akmens mūra priekšā. Viņa pameta skatienu visapkārt, izmisīgi lūkodamās pēc kāpnēm vai koka blakus mūrim, meklējot jebko, ar kā palīdzību viņa varētu pārkļūt tam pāri.

Nekā.

Tesa piegāja pie peldbaseina. Pret šķūnīša sienu bija atslieta gara metāla kārts ar tīkliņu galā - acīmredzot ar to no ūdens izzvejoja lapas un citas drazas.

Veicīgāk! Viņa piespieda kārti pie mūra, pagrozīja to un palocīja. Kārts bija izturīga, tomēr lokana. Varbūt.

Auļojošie sirdspuksti sāpīgi atbalsojās deniņos. Citas iespējas nebija.

Tesa iegrūda pistoli somiņā, kas joprojām karājās pie vidukļa, ātri satvēra kārti aiz viena gala, otro pavērsa pret pagalma mūri, pacēla kārti un laidās skriešus.

Kad kārts tālākais gals atradās piecu pēdu attālumā no mūra, Tesa iedzina to zālienā un palēcās.

Jau gadiem ilgi Tesa nebija trenējusies šajā vieglatlētikas disciplīnā. Piedevām kārtslēkšana viņai nekad nebija īsti patikusi. Tomēr tagad Tesai bija jāizliekas, ka piedalās olimpiskajās spēlēs. Izliekusies, izstiepusi kājas uz augšu, viņa juta kārti ielokā- mies. Metāls nošņirkstēja. Ja tas pārlūzis…

Ar spēju triecienu viņa atsitās pret mūra augšmalu, pataustl- jās ar roku, pieķērās, atlaida kārti vaļā, pagrābstījās ar otru roku, pakarājās un sāka lēnām rāpties augšup.

Noskrāpētām, asiņojošām rokām Tesa nogūlās uz mūra, cenzdamās aizmirst sāpes, bridi atvilka elpu, tad nolaida kājas otrā pusē un nolēca tumsā.

Viņa baidījās, ka uzkritīs uz soliņa un salauzīs potīti.

Vai uzdursies uz kāda mietiņa, pie kura piesiets jauns kociņš.

Taču pēdas atsitās pret dārza mīksto zemi, un Tesa, kā paradusi, izveicīgi pietupās, piespieda elkoņus pie sāniem un aizvēlās pāri čaganajai augsnei un pakļāvīgajiem ziediem.

Izmisīgā ātrumā Tesa pielēca kājās, pārlaida skatienu tumsai priekšā, neskaidrajām koku kontūrām, masīvajām, tumšajām vēl vienas savrupmājas aprisēm, izrāva pistoli no somiņas un skrēja, ko kājas nes.

Kad Tesai bija desmit gadu, šajā namā mita viņas labākā draudzene. Abas bieži spēlējās šajā pagalmā, un iemīļotākā rotaļa bija paslēpes.

Tesa atminējās to dienu, kad bija atradusi tik labu paslēptuvi, ka draudzene beidzot padevās un pārstāja viņu meklēt.

Un nu Tesa steidzās uz to paslēptuvi, cerot, ka pagalms nav pārkārtots. Izdzirdējusi ūdeni urdzam, viņa pielika soli.

Pagalma tālākajā stūrī atradās sacementētu laukakmeņu krāvums, izveidojot pakalnu aptuveni plecu augstumā - no tā virsotnes burbuļodams plūda avotiņš, līkumodams un lēkādams pāri akmeņiem un ieplūzdams baseinā ar zelta zivtiņām. Straumi dzina sūknis, kas bija noslēpts nišā aiz krāvuma.

Nišā bija metāla lūka, tā pasargāja sūkni no nokrišņiem. Abpus laukakmeņu kalniņam auga krūmi. Tesa izlīda cauri ērkšķainajiem krūmiem, notupās un tumsā sataustīja lūku.

Viņa ierāpās nišā, aizvēra lūku un apsēdās piķa melnajā tumsā blakus ņurdošajam sūknim, pievilkusi kājas pie krūtīm, aplikusi rokas ap ceļiem, pieliekusi galvu. Šādā saspiestā pozā sāpēja muskuļi, bet viņai vismaz bija iespēja atpūsties un iegūt laiku pārdomām.

Toreiz, pirms daudziem gadiem, draudzene neatrada Tesu tāpēc, ka abas pirms tam bija ielīdušas šajā nišā un draudzenei tā bija šķitusi atbaidoša. Tāpēc viņa nebija iedomājusies tur ielūkoties, jo pati nekad nebūtu tur slēpusies. Taču Tesa bija puiciska meitene - ja uz spēles likta uzvara, zirnekļu tīkli bija niecīgs šķērslis.

Juzdama, kā tīmekļi ieķeras matos un kāda dzīva radība ar daudzām kājiņām čāpo pa labo roku un kņudina ādu, Tesa arī šoreiz nelikās ne zinis par to, no kā viņas draudzenei kļūtu nelabi, - kaut ari nācās pielikt visus spēkus, lai apspiestu drebuļus. Svarīgākais bija tas, ka viņa tikusi drošā vietā. Šajās nāvējošajās, pieaugušajiem domātajās paslēpēs neviens svešinieks neuzies šo paslēptuvi, jo svešs nekad neiedomāsies meklēt nišu aiz šā akmeņu krāvuma.

Tesa saviebās. Saskrambātās, apsvilušās rokas sāpēja. Lienot cauri dzīvžogiem, viņa bija savainojusi muguru. Kājas, rokas un zods smeldza, apdauzīti kritienos un pārskrējienos.

Taču miesīgās sāpes nespēja līdzināties dvēseles sāpēm. Māte bija mirusi!

Nē! Tesa nespēja tam noticēt. Viņa nespēja pierast pie šīs domas.

Viņa šovakar bija nogalinājusi vismaz divus vīrus, un Tesa nespēja pierast arī pie tā, lādēdama - un nerimdama lādēt - šāvējus, kuri bija nogalinājuši viņas māti, lai cik nešpetni viņa zvērēja nokārtot rēķinus.

Nāca vēmiens.

Nē! Viņa tikai klusītēm ieraudājās. Karstas asaras plūda pāri vaigiem, viņa sēdēja sarāvusies vēsajā, mitrajā, melnajā nišas dobumā un drebēja.

Jāpadomā.

Ar laiku, kad apkaime varētu būt droša, viņai būs jātiek prom.

Bet vairāk par visu Tesai vajadzēja noskaidrot, kas viņu vajā un kāpēc šie cilvēki pārvērtuši viņas dzīvi par elli.

Un atriebties. Šī rūgtā, tracinošā doma nedeva viņai mieru. Jā, kāds visādā ziņā par to samaksās.

Tesa iztaustīja somiņu. Pārgurumam uzmācoties, viņa atcerējās fotogrāfijas somiņā, konkrēti vienu fotogrāfiju - tikpat pretīgu, cik mulsinošu. Ar bareljefu. Muskuļains, garmatains, izskatīgs vīrietis, uzkāpis mugurā vērsim un pāršķēlis tam kaklu, suns, kas, saslējies pakaļkājās, laiza asinis, čūska, kura lien pie kviešu asniem, skorpions, kas uzbrūk vērša sēkliniekiem.

Vājprāts!

14

Stāvēdams putekļainajā klases telpā, pamestās Bruklinas skolas otrajā stāvā, hameleons pabeidza ziņojumu.

Krēslainajā, ar finiera loksnēm aiznaglotajā telpā bridi valdīja klusums; hameleona kolēģi apsvēra dzirdēto.

-   Tātad sieviete izbēga? - ceturtais vīrietis visbeidzot ievaicājās, neapzināti virpinādams savu rubīna gredzenu uz kreisās rokas vidējā pirksta, taustīdams zīmotni ar pārkrustoto zobenu un krustu.

Hameleons vilcinājās.

-    Tiek uzskatīts, ka jā. Mūsu novērošanas vienības loceklis, kurš bija paslēpies aiz savrupmājas, nepamanīja sievieti nolecam no balkona, tomēr ieraudzīja, kā viņa nokāpj no koka. Un pilnīgi skaidri redzēja, kā viņa nošauj abus vīriešus.

-    Bet kur viņa dabūjusi ieroci? - pajautāja piektais vīrietis.

Hameleons paraustīja plecus.

-   Vai esat pārliecināts, ka ienaidnieks nesadzina sievietei pēdas un nesagūstīja viņu? - noprasīja otrais vīrietis.

-   Droši zināt es to nevaru. Turp steidzās ugunsdzēsēji un policija, un to sirēnas jau laikus brīdināja ienaidnieku. Tas paguva savākt mirušos un aizbēgt, pirms ieradās likumsargi.

-   Ceru, ka mūsu pašu operatīvajam darbiniekam arī izdevās laimīgi aizbēgt, - trešais vīrietis ieteicās.

Hameleons apstiprinoši pamāja.

-   Turklāt, manuprāt, mēs varam uzskatīt, ka sieviete ir drošībā.

-    Tomēr mēs nezinām, kur viņa atrodas, - sestais vīrietis saviebies noteica. - To nezina arī ienaidnieks, ja pareizi izpratu jūsu loģiku, jūs bijāt nodomājis izmantot sievieti par ēsmu, lai pievilinātu mūsu medījumu. Tomēr jūsu iecere vairs nav īstenojama. Mēs esam atgriezušies sākumpunktā.

-   Tā gluži nav. - Hameleons piemiedza acis. - Patlaban mums sievietes atrašanās vieta nav zināma. Taču mēs to uzzināsim, turklāt visai drīz.

-Kā?

-   jūs pieslēdzāt sievietes tālrunim noklausīšanās iekārtu.

-    Kā jau jūs pavēlējāt, - atsaucās elektronikas eksperts.

-    Un arī policista tālrunim. Ja jūs būtu viņas vietā - izmisuma mākts, nobijies, zaudējis galvu, - ko jūs iesāktu? - hameleons jautāja.

-    Aha! - Sestais vīrietis atgāzās krēslā. - Nu man ir skaidrs. Viņa sazināsies ar policistu. - Pasmaidījis viņš piemetināja: - Tāpēc mēs koncentrēsim novērošanu uz viņu.

-   Ar laiku viņš aizvedīs mūs pie sievietes, - hameleons sacīja. - Vēl svarīgāk - es pieņemu kā pašsaprotamu, ka ienaidnieks rīkosies tikpat gudri kā vienmēr. Galu galā tam bijusi gadiem ilga prakse. Vai kāds šaubās, ka viņu loģiskie spriedumi būs tikpat trāpīgi kā manējie un viņi nonāks pie tāda paša secinājuma?

Piektais vīrietis vilka pirkstu pa putekļu kārtu uz miniatūrā galdiņa.

-    Viņi ir apliecinājuši savas spējas izdzīvot, neskaitāmas reizes paredzējuši mūsu slazdus.

-    Iespējams, ne šoreiz, - hameleons atteica. - Policists būs ēsma, kas pievilina medījumu. Medības turpinās. Tieši šobrīd vienība novēro leitnantu Kreigu, lai gan tās primārais uzdevums, protams, ir uzmanīt, vai neparādās ienaidnieks.

-   Tādā gadījumā mums jāiesaistās medībās, - ceturtais vīrs rezumēja.

-    Katrā ziņā, - trešais vīrs piekrita.

Pārējie mundri slējās kājās.

Hameleons pacēla roku.

-   Vienu mirkli! Pirms izklīstam, man jums jāizskaidro vēl kāds apstāklis.

Vīrieši klusi gaidīja.

-    Kā mēs zinām, ienaidnieks - parazīti - vērš plašumā savas pretīgās aktivitātes. Nav prātam aptverams, cik drausmīgi zemu savu ellišķīgo misēkļu dēļ tas nolaidīsies. Vienlaikus es nenoliedzu, ka mūsu puse šīs nedēļas laikā ir pieļāvusi ne mazums kļūdu, īpaši taktiskajā ziņā. Un dažas no tām gulstas uz manas sirdsapziņas. Es nekaunos to atzīt. Tomēr pastarās tiesas diena ir jau pienākusi. Pēdējā laika notikumi liecina, ka situācija ir izvērtusies nedroša. Biju cerējis, ka spēsim tikt galā ar šo uzdevumu paši. Tomēr manī vairs nav tādas pārliecības. Lepnība nav manu trūkumu sarakstā. Es nevilcinos lūgt palīdzību, ja ieskatu, ka tas ir nepieciešams mūsu mērķim.

-    Palīdzību? - Sestais vīrs sarauca biezās uzacis.

-    Esmu sazinājies ar savu priekšniecību. Esmu izklāstījis situāciju. Viņi ir vienisprātis ar manu situācijas novērtējumu un apstiprināja manu lūgumu. Pusvienos Kenedija lidostā jāsagaida ekspertu vienība.

-    Eksperti? - Sestais vīrietis nobālēja.

-   Tieši tā. Esmu pieprasījis pastiprinājumu.

OTRĀ DAĻA Pāridarījums un atmaksa

UPURIS

1 Ņuarka, Ņūdžersijas pavalsts

Basters Bjūkenans, ar iesauku Labais Āķis, stāvēja savā noplukušajā kabinetā, kas atradās aprūsējuša, viļņaina tērauda ēkā pilsētas doku nomalē, uzšķīla sērkociņu gar rakstāmgaldu un aizkūpināja cigāra nodeguli, ko bija nodzēsis vakar pirms došanās mājās. Nav jēgas laist to zudībā - galu galā tas taču ir Kubas cigārs, pēdējais cigārs kastītē, kuru allaž iejūtīgais dons Vinčenco pirms divām nedēļām bija viņam uzdāvinājis dzimšanas dienā.

Vecais labais dons Vinčenco! Viņš no tiesas zināja, kas viņa padotajiem sagādā prieku. īpaši tiem, kuri pūlējās vaiga sviedros, un Labais Āķis Basters rāvās tikpat uzcītīgi kā toreiz, jaunībā, kad bija ostas krāvējs un vēlāk spēkpilns bokseris. Reiz pat viņš pretendēja uz titulu. Un tā nav nieka lieta.

Atcerējies savu iemīļoto nodarbošanos, Basters savilka rokas dūrēs, vieglītēm padancoja, izdarīja dažus straujus un asus sitienus pa labi un pa kreisi un tad trieca savu slaveno, vareno labo āķi.

Dabūji gan! Viņš pablenza uz iedomāto nokautēto prednieku. Taču atmiņas par bijušo slavu ringā uzvēdīja Basterā skumjas. Satrakoto skatītāju gaviles. Glāstošās menedžera uzslavas. Cita veida glāsti, ko viņš saņēma no sievietēm, daudzām sievietēm, satriecošām sievietēm, kas tīkoja atdoties slavenībai. Basters papurināja galvu. Gaviles, uzslavas, sievietes… Dažkārt naktīs šķita, ka… tas viss viņu gluži vai vajā.

Basters vēl drusciņ padīdījās, vēl pāris reižu izdarīja sitienus, taču viņš bija krietni pieņēmies svarā. Bija pagājuši divdesmit gadi, un, fakts paliek fakts, ārsts bija piekodinājis nepārpūlēties.

Basteram gan nebija bail. Velns un elle, viņš nekad nebaidījās. Bāra kautiņā viņš, kad vien iegribēja, varēja nolikt gar zemi trīs vīrus. Vai tad tieši tā nenotika tuvējā krodziņā, kurā viņš bija iegriezies pēc darba? Sasodīts, kā nu ne! Tomēr palēkājis, izvicinājis rokas un izpūtis cigāra strupuča dūmus, viņš jau aizelsās. Sajūta bija tāda pati kā toreiz, kad Basters bija aizbraucis atvaļinājumā uz Kolorādo un, kāpelēdams pa kalniem, nebija varējis atgūt elpu.

Varbūt patiešām mest tos cigārus pie malas? Beigu beigās ārsts taču tā ieteica.

Nu nē, nolāpīts! Dzīve ir pārāk īsa. Ko tas nejēga dakteris vispār zina? Vai viņš jebkad ir bijis titula pretendents? Šim jau viegli mētāties ar padomiem. Dieva dēļ, pats vēl tīrais puišelis. Un vēl tas "Rolex" pulkstenis. Laikam dzimis laimes bikšelēs. Ko viņš jēdz?

Žēl , baigi žel to trīs pedejo cīņu. Basters vel līdz šai dienai bēdājās, ka viņam toreiz lika pakāst pēdējo, nē, pēdējās trīs cīņas, jo dona Vinčenco brālēns bija bokseris un bija sagribējis iegūt titulu Bastera vietā.

Brālēna stikla žoklis bija pielicis punktu viņa karjerai, rūgti tīksminoties, Basters atcerējās. Bet arī mana karjera līdz ar to bija noskalota podā un…

Ai, neņem pierē! Atgaiņājis dūmus no sejas, ievilcis beidzamās Kubas cigāra dūmu paliekas - vismaz dons Vinčenco neaizmirsa tos, kuri viņam pakalpoja, - Basters sev atgādināja, ka tas darbiņš ir jāizdara. Citādi dons Vinčenco noskaitīsies.

Basters izbaudīja pēdējo Kastro tabakas dūmu mutuli un nospieda īso nodeguli pārpildītā pelnu traukā. Derētu vienu otru reizi šo ūķi uzkopt, viņš nodomāja.

Gaidīja darbs. Basters sašķobīja seju, pamanījis švīku, ko uz apdauzītā koka galda virsmas tieši šķērsām pāri apaļajam, alus skārdenes radītajam traipam bija atstājis sērkociņš, un atgādināja sev, ka darba cilvēkam laiku pa laikam vajag šādu tādu iepriecinājumu.

Cigāri ir laba manta, bet…

Jā.

Basters pagrabstījas galda atvilktne, paķēra pēdējo alus kārbu no kastes, atvēra to un iesūca vairākus dziļus malkus.

Vitamīni.

Jā.

Viņš aplaizīja lūpas un atkal atgadinaja sev, ka jaizdara darbs. Kuru katru mirkli Lielais Džo ar brāli uz noliktavu atvedīs sarkanos plastmasas konteinerus. Trijatā viņi no kravas mašīnas konteinerus izkraus. Tie izskatījās pēc dabas gāzes baloniem. Tāds bija piestiprināts pie Bastera dārza grila, atšķīrās vienīgi krāsa un materiāls.

Basteram gan nepatika cept gaļu. Viņa īgnajai sievai - īstai suņanaglai - tādas nodarbes gan bija gājušas pie sirds.

Izbēruši konteineru saturu vairākās lielās metāla tvertnēs, viņi aizslēgs tvertņu vākus, lai tajos nevar ielūkoties, ar autokrāvē- ju pados tvertnes pie ceļamkrāna, ar kuru iecels tās baržā. Naktī visi trīs izbrauks Hudzonas upē un dosies netālu no Longailen- das raga.

Un izgāzis tur tos mēslus.

Tāpēc ka šī krava - Basters iemalkoja vēl mazliet alus un no- drebinājās - bija medicīnas atkritumi.

Lietotas adatas.

Asiņaini pārsēji.

Inficētas asinis.

Sapuvuši cilvēku audi.

Jā, Basters nodomāja un ielēja rīklē vēl mazliet alus - darbiņš ir netīrs…

… Viņš izspieda spurcienu…

… Bet kādam nabaga mērglim tas jādara. īpaši, ja tas jādara dona Vinčenco labā.

Kaut arī alus palīdzēja remdēt rīta paģiras, galva kļuva aizvien skaidrāka.

Jā, īpaši dona Vinčenco labā. Ja donam atsaka, viņš kļūst nelaimīgs. Ja dons ir nelaimīgs, kādam sašķīst ceļgalu bļodiņas. Un tas ir tikai sākums. Pie velna Kubas cigārus! Kad dons ir nelaimīgs, viņš ne tikai liek sadragāt kādam ceļgalus. Viņš sarīko slaktiņu.

Un vispār - kas tur slikts, ja izmet okeānā adatas un pārsējus?

Basters gremzās, ka nav iedomājies nopirkt vēl mazliet alus. Valsti trūkst atkritumu izgāztuvju. Tā vismaz raksta tajās nolāpītajās avīzēs. Atkritumu ir pārāk daudz. Trūkst vietas, kur izgāzt visus tos mēslus. Pārāk daudz to nolādēto dzīvokļu namu, pārāk maz bedru zemē. Un neviens negrib, lai medicīnas atkritumus iznicina šide te… dedzinātāji. Tie sasodītie japīši iedomājas, ka, ieelpojot mazliet dūmu, uzreiz saķers kādu kaiti. Bet donam Vinčenco pieder lielākā atkritumu iznīcināšanas firma Ņūdžersijas austrumos. Kur lai viņš liek visus tos mēslus, īpaši tās slimnīcas drazas?

Atbilde bija vienkārša.

Okeāns ir plašs.

Kā tad. Ūdens, velns parāvis, ir vairāk nekā puse pasaules, varbūt pat trīs ceturtdaļas - vai pareizi? Daudz. Pāris baržām ar adatām un pārsējiem vieta atradīsies.

Jā, labi, labi, brīžiem paisums nav mums labvēlīgs. Dažreiz mēsli aizpeld atpakaļ uz krastu. Gadās, ka adatas un pārsēji izpeld pludmalēs.

Ko piesējāties? Vai tā ir mana vaina? Es daru, kas jādara. Izmetu mēslus, un cauri. Ne jau es esmu vainīgs, ka okeāns nav mums labvēlīgs.

Jā, viņš nodomāja.

Skaidrs, ka tā.

Nu un tad, ka daži japīši pāris dienu nedabū izpeldēties, kamēr drazas nokopj?

Liela muiža!

Lai apkopēju brigāde dara savu darbu, un es darīšu savējo.

Iedūcās zvans. Basters nolika alus skārdeni uz galda un iztaisnoja muguru. Tas bija signāls, ka Lielais Džo ar brāli ir piebraukuši ar kravas mašīnu pie noliktavas un gaida, kad Basters pacels durvis.

Bija jau laiks. Basters nospieda pogu. Durvīm paceļoties, ļo- dzīgā noliktava nodrebēja. Lielā Džo kravas auto atpakaļgaitā iebrauca noliktavā un tuvojās baržas konteineriem. Dzinējs atraugājās, un automašīna apstājās.

Basters uzsita pa pogu, kas lika nolaisties grabošajām durvīm, un izsteidzās no kabineta.

- Jūs kavējaties! - viņš norūca, kad auto durvis sāka vērties vaļā.

Taču no šofera puses neizkāpa Lielais Džo.

Uz betona grīdas vingri nolēca Basteram nepazīstams vīrietis.

-   Sveicināts! - Vīrietis pasmaidīja. Viņš bija aptuveni trīsdesmit gadu vecs, lieliskā fiziskajā formā.

-    Kas tu tāds esi, nolāpīts?

-   Ar nožēlu jāpavēsta, ka Lielais Džo ir cietis negadījumā. Traģiskā, šausmīgā.

-   Negadījumā? Kas tas par…

-   Drausmīgs. Viņa treilerā iemetās uguns. Viņš tā ari vairs nepamodās.

-    Mans Dievs! - Basters nosēcās. - Un Lielā Džo brālis! Kur viņš ir? Vai viņš zina?

-   Tā varētu teikt.

-    Ko nu mels! Vai nu zina, vai ne!

-   Skaidrs ir tas, ka viņš zināja, - izskatīgais, spēcīgais svešinieks attrauca. - Bet nu vairs nezina. Redzi, viņš ir gājis bojā citā ugunsgrēkā. Tīrās šausmas. Viņa māja vakar nodega.

-    Ko tu te gvelz?

-   Tu būsi nākamais.

Ar blīkšķi atvērās vaļā kravas mašīnas pasažiera puses durvis, un izlēca divi citi vīrieši.

Basters izberzēja acis. Šie abi bija ļoti līdzīgi pirmajam.

Slaidi.

Vingri.

Izskatīgi.

Iedeguši.

Mazliet virs trīsdesmit.

Trijotnei tuvojoties, Basters pamanīja vēl kādu kopīgu iezīmi. Droši vien gaismas apmāns. Izskatījās, ka visiem trim ir pelēkas acis.

-   Tā, Baster, mums te šis tas nepatīk, - pirmais vīrietis ierunājās.

-   Ak tā, jā? - Basters soli atkāpās un pacēla slaveno labo dūri. - Kas jums nepatīk?

-   Tās adatas. Tie pārsēji. Tās inficētās asinis. Tu piesārņo okeānu.

-    Es tikai daru to, ko dons Vinčenco pavēl.

-   Skaidrs. Bet tev vairs nav jāklausa viņa pavēlēm. Dons Vinčenco ir miris.

-Ko?

-   Grūti noticēt, vai ne? Pārsteidzoši. Nav vārdam vietas. Bez jokiem. Ari viņš gāja bojā ugunsgrēkā.

Basters klupdams kāpās atpakaļ.

-    Kas tad nu?! Nenāciet man klāt! Es jūs brīdinu.

-   Jā, jā, jā. - Pirmais vīrietis neaptveramā ātrumā paslīdēja zem Bastera dūrēm, izvairījās no bijušā titula pretendenta slavenā labā āķa un trieca vīrietim pa degunu ar tādu spēku, ka Basters no- zvēlās uz grīdas. Acu priekšā miglojās, sāka tecēt asinis. - Klausies vērīgi, - vīrietis viņu uzrunāja. - Mēs tevi nesadedzināsim.

Sāpju un miglainā acu skatiena šķebināts, Basters atvieglots nokrācās. Viņš bija spiests atzīt, ka ikviens no šiem trim vīriešiem ir labākā fiziskā formā nekā jebkurš viņa kādreizējais pretinieks. Ja viņi piekrīt izlīgumam, viņam varētu rasties cerība.

-Jūs mani atlaidīsiet? - Basters nolādēja to dienu, kad bija iepazinies ar donu Vinčenco un piekritis strādāt pie viņa.

-   Diemžēl nē, - vīrietis atteica. - Par sekām jāatbild. Taču liesmas ne vienmēr ir labākais iebiedēšanas līdzeklis. Dažreiz ir labāk, ja sods atbilst noziegumam, un bieži vien tas ir nepieciešams citāds. Mazliet uzgaidi, tūlīt tu sapratīsi.

Trīs vīrieši uzlika sejas maskas, uzģērba ķirurgu virsvalkus un uzvilka gumijas cimdus.

-   Jēzus! - Basters iekliedzās.

-    Lūdz, ko vien vēlies! Mani kolēģi tevi piespiedīs pie zemes.

-Nē!

-   Nepretojies! Tagad tava nāve būs vēl sāpīgāka.

Basters locījās, pretojās un auroja, divi vīri piespieda viņu pie zemes. Trešais iestūma Basteram mutē kabatlakatiņu, lai viņu apklusinātu, tad sakārtoja gumijas cimdus un atskrūvēja vairākus sarkanos plastmasas konteinerus, kas atradās mašīnā, izvilka inficētas zemādas injekcijām domātas adatas un sadūra tās viscaur Bastera ķermenī.

Rokās.

Kājās.

Kaklā.

Cirkšņos.

Acīs.

Visur.

Kad trijotne bija savu paveikusi un aizbraukusi no noliktavas, līķi beidzot atrada. Laikraksti vēstīja, ka tas atgādinājis kniepadatu spilventiņu.

Ne gluži precīzi. Basters Bjūkenans, ar iesauku Labais Āķis, patiesībā bija šļirču adatu spilventiņš. Ja tūkstošiem adatu, kas bija sadurtas visās viņa ķermeņa vietās, nebūtu nonāvējušas Basteru, viņu uz viņsauli aizsūtītu kāda no slimībām, ar kurām bija inficētas adatas, tas ir, ja plaušu vēzis no gadiem ilgās cigāru smēķēšanas nenobeigtu viņu vispirms.

2

Leitnants Kreigs mitinājās vienistabas dzīvoklī ar nelielu virtuves nišu šaurā, pārbūvētā rindu mājā Blīkerstrītā Lejas Manhetenā. Reiz viņam bija piederējusi māja Kvīnsā, precīzāk sakot, tā piederēja bankai, taču pirms četriem gadiem saskaņā ar šķiršanās līgumu īpašuma tiesības uz namu ieguva viņa bijusī sieva.

Kreigs no visas sirds vēlējās, kaut joprojām dzīvotu tajā mājā. Ne jau paša nama dēļ. Viņam nekad nebija paticis pļaut mauriņu, šķūrēt sniegu un darīt citus mājas darbus. Patiesībā gan Kreigs tolaik bija tik aizņemts, ka reti parādījās mājās un neveltīja pienācīgu uzmanību šiem darbiem - ari sievai un abiem bērniem.

Tieši tā viņam pietrūka visvairāk. Ģimenes, ne jau tās nolāpītās mājas. Dažu labu nakti sirds smeldza tik neprātīgi, ka viņš gulēja saliekamajā gultā un, nespēdams aizmigt, blenza griestos. Viņš nolādēja sevi, ka nav'pielicis vairāk pūļu.

Taču Kreigs bija nācis pie secinājuma, ka laulība un darbs policijā nav savienojami. Tas tāpēc, ka policista darbs ir kā vēl viena laulība, un policista sieva var būt tikpat greizsirdīga uz viņa darbu kā uz citu sievieti. Vienīgais prieks bija tāds, ka Kreiga šķirtā sieva neliedza tikties ar bērniem. Viņš darīja visu, lai brīvdienās varētu pavadīt laiku ar dēlu un meitu, un, iespējams, redzēja viņus biežāk nekā tad, kad vēl dzīvoja mājā. Vienīgi bērni jau bija pusaudžu gados, un tēva klātbūtne viņus vairs nesajūsmināja tik ļoti kā tad, kad abi bija vēl mazuļi.

Es nudien esmu ievārījis pasakainu ķēpu, Kreigs nodomāja, iekāpis dušas kabīnē, aizbīdījis durvis un atgriezis krānus. Karstais ūdens svilināja. Un ko es domāju tagad? Kā tas nākas, ka gribu nodibināt attiecības ar desmit gadu jaunāku sievieti? Vai esmu galīgi prātu izkūkojis? Vienīgais, kas mani ar Tesu saista, ir viņas nelaimes. Kad tas nokārtosies…

… Tu gribēji teikt - ja tas nokārtosies…

… Nē, kad…

… Tā, neesi tāds pesimists…

… Viņa tevi vairs negribēs redzēt. Visādā ziņā mans vakar izteiktais piedāvājums par draudzību, tuvu draudzību, nekādu īpašo pacilātību sievietē nebija izraisījis.

Kreigs atgrieza durstīgā karstā ūdens krānu gandrīz līdz galam, izmazgāja matus ar šampūnu un nogrozīja galvu. Klausies, ko tad tu gribēji? Viņa sēro. Tas nekas, ka Tesa ar to draugu, noslēpumaino Džozefu Mārtiņu, bija sastapusies tikai trīs reizes. Pastāv ticama iespēja, ka viņai seko. Tesai tagad prātā citas domas, viņa taču ir nobijusies. Tu esi uzradies nepiemērotā brīdī.

Viņš aizgrieza krānu, izkāpa no šaurās dušas kabīnes (vannas dzīvoklī nebija) un noberzējās ar dvieli. Ar sūkli, pedantiski - kā jau šķirtenis, kurš nācis pie atskārsmes, ka bijušajai sievai mājas uzkopšana prasījusi milzīgi daudz pūļu, ko viņš tā arī nebija ievērojis, - notrausa ūdens lāses no dušas kabīnes, lai nepaliktu traipi. Viņš jau bija noskuvies, atlika vienīgi sasukāt matus, uz- šļakstīt nedaudz pēcskūšanās losjona, uztriept mazliet dezodoranta (sevis apkopšana ir nebeidzams process), apģērbties un piespiest sevi paēst brokastis.

Dzīvojamā istabā, kas vienlaikus kalpoja ari par guļamistabu un virtuvi, Kreigs uzlika uz plīts vārīties ūdeni kafijai. Pēc paraduma ieslēdza radio, lai noklausītos ziņas, un, pēkšņa impulsa vadīts, paķēra tālruņa klausuli. Tā droši vien nebija prātīga doma. Reiz jau nošāvi greizi un laikam neesi no tā mācījies. Tik un tā - viņš juta vajadzību aprunāties ar Tesu, atzīt, ka nožēlo savu uzmācību. Kreigs uzmeta skatienu vakar uzkricelētajai zīmītei ar Tesas mātes tālruņa numuru un, nospiezdams aparāta taustiņus, pa ausu galam dzirdēja diktoru stāstām par jaunām apšaudēm, kas izcēlušās starp kristiešiem un musulmaņiem Beirūtā. Vai viņi nevarētu vienreiz beigt kašķēties savā starpā, Kreigs nodomāja un izdzirdēja klausulē tālsarunu sprakšķus.

Nopīkstēja signāls.

Tad vēl viens.

Un tad sievietes - ne Tesas, pat ne cilvēka, bet robotam līdzīga, datora sintezēta - balss teica:

-   Numurs, uz kuru jūs zvanāt, nedarbojas.

Nedarbojas? Kreigs sarauca pieri. Laikam būšu nospiedis nepareizu taustiņu.

Viņš palūkojās zīmītē, cerēdams, ka nav pierakstījis numuru aplam, un zvanīja vēlreiz.

-   Numurs, uz kuru jūs zvanāt, nedarbojas.

Ak kungs, es tiešām būšu pierakstījis numuru nepareizi!

Ūdens bija uzvārījies, un tējkanna iespiedzās. Kreigs aizgrieza gāzi un, bērdams šķīstošo kafiju krūzītē, saviebās. Bet tad, ieklausījies radio diktora teiktajā, sastinga.

-    … pilnībā iznīcinājusi savrupmāju elitārā Aleksandrijas rajonā Virdžīnijas pavalstī.

Aleksandrijā.

Uzmācoties ļaunām priekšnojautām, Kreigs metās pie radio un pagrieza skaļāk.

-   Trīs cilvēki, kas, mēģinādami glābties no liesmām, izskrēja no mājas, ir nošaud, - pavēstīja diktors. - Tie bija divi mājkalpotāji un Melinda Dreika…

Kreigam aizžņaudzās kakls.

-    … Remingtona Dreika atraitne - viņas vīru, Valsts departamenta aģentu Dreiku, musulmaņu ekstrēmisti Beirūtā pirms sešiem gadiem nomocīja līdz nāvei. Pagaidām varas iestādēm nav nekādu ziņu par uzbrucējiem un slepkavošanas motīvu, tomēr ugunsgrēka izmeklēšanā secināts, ka notikusi ļaunprātīga dedzināšana.

Ļaunprātīga dedzināšana? Divi kalpotāji? Tesas māte?

Bet kā tad…

Kreigs paķēra klausuli, ātri sazvanīja informācijas dienestu, noskaidroja tālruņa numurus, piezvanīja uz dem, sazvanīja Aleksandrijas informācijas dienestu un visbeidzot sazvanīja Aleksandrijas…

-    Policijas iecirknis, - atskanēja skarba vīrieša balss.

-   Slepkavību izmeklēšanas nodaļu! - Kreigs ar pūlēm saglabāja vienmērīgu elpu.

Klikšķis. Signāls. Klusums.

Ātrāk taču! Ātrāk!

-   Slepkavību izmeklēšanas nodaļa, - teica piesmakusi sievietes balss.

-    Mans vārds ir Viljams Kreigs. - Vēlreiz dziļa ieelpa, lai nomierinātos. - Esmu Ņujorkas Policijas departamenta Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas leitnants. Mans žetona numurs ir… Mana priekšnieka vārds… Viņa tālruņa numurs… Es zvanu no mājām. Ja vēlaties, varu iedot savu numuru, kamēr jūs noskaidrojat manu identitāti.

-    Leitnant, lai nerastos lieki sarežģījumi, atvelciet elpu un pasakiet, kas jums vajadzīgs.

-     Es zvanu sakarā ar ļaunprātīgo dedzināšanu Melindas Dreikas mājā. Vai jūs atradāt vēl kādu nošauto? Viņas meitu Tesu Dreiku?

-    Nē. Tikai kalpotājus un… Kas jums zināms par viņas meitu, leitnant? Kādēļ jūs domājat, ka arī viņa atradusies mājā? Kāpēc jūs tā interesējaties par šo gadījumu?

-    Es… To nevar tik vienkārši paskaidrot. Man jāpadomā. Es jums vēlāk piezvanīšu. - Kreigs nometa klausuli.

Tesa bija drošībā!

Nē.

Piepeši prātā iešāvās drausmīga doma. Kreigs izmisumā pieķērās pie virtuves letes. Ja nu viņa tomēr nebija izbēgusi no uguns? Ja nu Tesa gājusi bojā mājā? Ja nu izmeklētāji vēl nebija atraduši viņas mirstīgās atliekas?

Kreigs drebēdams atrāva vaļā virtuves skapīša durtiņas un paķēra uzziņu krājumu, nolēmis rezervēt biļeti uz tuvāko reisu, kas lido uz Vašingtonas Nacionālo lidostu. Tur viņš noīrētu automašīnu un dotos uz…

Rokas notrīsēja. Viņš aizcirta sējumu.

Kāda no manis jēga Aleksandrijā, velns parāvis? Muļķības! Es tikai vazāšos apkārt un vērošu, kā policija pārmeklē savrupmājas krāsmatas.

Bet kaut kas ir jādara!

Domā! Nezaudē cerību! Droši zināms tikai tas, ka divi kalpotāji un Tesas māte nošauti brīdī, kad mēģināja izskriet no degošās mājas.

Bet tas nenozīmē, ka Tesai nav izdevies izbēgt.

Lūdzu! Dievs tēvs, es tevi lūdzu! Kaut nu ar viņu nekas ļauns nebūtu nodcis!

Ja viņa ir izbēgusi…

Ko gan viņa darītu? Protams, Tesa izbailēs meklētu patvērumu, bēgtu no tiem, kas bija mēģinājuši viņu nošaut.

Un pēc tam?

Varbūt…

Varbūt - bet tikai varbūt - viņa man piezvanītu.

Pie kā vēl viņa grieztos? Kuram paziņam viņa vēl varētu uzticēties, uz ko varētu paļauties? Iespējams, ka esmu viņas vienīgā cerība.

3

Tesa jutās tā, it kā būtu izģērbta kaila. Agrā rīta gaiss bija vēss un mitrs, un viņa, drebēdama aiz bailēm, vairākas reizes spaidīja savrupmājas durvju zvanu un nemitīgi pār plecu atskatījās uz kokiem un krūmiem, kas auga plašajā pagalmā un mājas priekšā, uz dzīvžogiem pie vārtiņiem piebraucamā ceļa galā. Līdz šim viņai bija uzsmaidījusi laime. Kopš brīža, kad Tesa bija uzskrējusi uz garā lieveņa, pa šauro, kluso ielu neviena automašīna nebija braukusi - bet, ja būtu, ja viņu kāds šoferis būtu pamanījis un ja nu kāda mašīna piederētu vīriem, kas gribēja viņu nonāvēt…

Ātrāk! šoreiz, nospiedusi pogu, Tesa neatlaida no tās īkšķi. Prātā iezagās citas bailes - ja nu savrupmājā neviena nav? Ja nu Ko- dili aizbraukuši uz savu vasaras namiņu Menā? Izmisumā viņa apsvēra domu ielauzties mājā. Nē! Tur noteikti ir ierīkota signalizācija!

Tesas bērnības draudzene jau sen te vairs nedzīvoja - vispirms viņa bija iestājusies koledžā un pēc tam ar vīru pārcēlusies uz

Sanfrancisko taču nams joprojām piederēja viņas vecākiem. Naktī, slēpjoties mitrajā, melnajā, šaurajā nišā aiz laukakmeņu krāvuma pagalmā pie strūklakas, Tesa visiem spēkiem pūlējās nelikties ne zinis par krampjos savilktajiem muskuļiem un centās nodarbināt šausmu un skumju pārņemto prātu ar domām par to, ko darīt. Kaut arī atbilde šaubas neradīja, tikai pret ritu viņa, kā no plaukta nokritusi, bija atminējusies, ka šajā savrupmājā mītošais pāris viņai reiz bija gluži kā otri vecāki.

Tesa spieda pogu ar tādu spēku, ka īkšķa nags metās balts. Cerības ruka, bailes auga augumā. Lūdzu!

Piepeši durvis atvērās, un viņa uzelpoja. Stīvs sulainis saviebās, pārlaizdams skatienu viņas nokvēpušajiem džinsiem, ieplēstajam puloveram, ar sodrējiem notraipītajai sejai un izspūruša- jiem, zirnekļu tīmekļiem klātajiem matiem.

-   Misis Kodila! - Tesa dvesa. - Lūdzu, sakiet - vai misis Kodi- la ir mājās?

-    Misis Kodila ziedo bezpajumtnieku patversmēm. Pilsētas centrā ir vairākas patversmes. - Sulainis sāka vērt durvis ciet.

Tesa aizstājās tām priekšā.

-   Jūs nesaprotat!

-   Misis Kodilu nedrīkst traucēt. - Sulainis izslējās vēl taisnāk, viņam noraustījās deguns. Tesa aptvēra, ka viņas drēbes smird pēc dūmiem, sviedriem un izbailēm. - Ja jūs neiesiet prom, būšu spiests izsaukt policiju.

-    Nē! Uzklausiet mani! - Tesa uzsauca un pagrūda durvis.

Sulainis pretojās.

-    Mani sauc Tesa Dreika! Misis Kodila mani pazīst! - Sirdij dauzoties, viņa izdzirdēja, ka pa ielu šurp brauc automašīna, un drudžaini mēģināja ielīst pa pavērto durvju šauro spraugu. - Es esmu misis Kodilas meitas draudzene! - Tesa sauca un centās pagrūst sulaini malā ar plecu. - Es kādreiz bieži viņu apciemoju. Misis Kodila mani pazīst! Pasakiet viņai, ka…

-   Tesa? - atskanēja mulsa sievietes balss. - Tesa? Tā esi tu?

-   Misis Kodila! Lūdzu, ļaujiet man ieiet!

Automobiļa rūkoņa tuvojās.

-   Tomas, viss kārtībā! Vari atvērt durvis, - neredzamā sieviete izrīkoja.

-    Labi, kundze. - Sulainis pablenza uz Tesu. - Kā vēlaties.

Kad Tesa iedrāzās pa durvīm, mašīna jau bija tuvu pie vārtiņiem piebraucamā ceļa galā. Sulainis aizvēra durvis, noslāpēdams garām braucošā spēkrata troksni.

Tesa aprima, dziļi ieelpoja, satvēra somiņu - fotogrāfiju, grāmatas un pistoles svars to pamatīgi vilka uz leju - un atvieglota paraudzījās uz misis Kodilu, kas stāvēja foajē pie ēdamistabas durvīm.

Misis Kodila bija piecdesmit piecus gadus veca, neliela auguma, nedaudz pilnīga, ar tukliem vaigiem, to tuklumu vēl vairāk izcēla apaļie briļļu ietvari. Viņai mugurā bija spīdīgi austrumnieciski rītasvārki. Mājas saimniece samirkšķināja acis, acīmredzot ne tikai Tesas negaidītās ierašanās, bet arī nekārtīgās ārienes pārsteigta.

-   Augstā debess, Tesa! Vai viss kārtībā?

-   Tagad - jā, viss kārtībā.

-   Ugunsgrēks! Naktī es no guļamistabas loga vēroju liesmas. Sirēnas mani uzmodināja. Kur tu biji? Kas ar tevi noticis?

Tesa piespieda pamirušās kājas steigties pie sievietes.

-   Paldies Dievam, ka esat mājās! Misis Kodila, man vajadzīga palīdzība. Piedodiet, ka tā ielauzos, bet…

-    Palīdzība? Bet, protams, mīļā. Tu taču zini, ka allaž esi te laipni gaidīta. Atminos, tu mēdzi nākt pie mums un rotaļāties ar… - Misis Kodila gandrīz pacēla rokas un apskāva Tesu, tomēr apvaldīja sevi, no tuvāka attāluma aplūkodama Tesas notraipītās drēbes un saozdama no viņas vējojam dūmu smaku. - Tavas rokas! Paskat, kādi zilumi! Un kādas tev plaukstas! Čulgainas. Tu esi apdegusi. Tev jābrauc pie ārsta!

-Nē!

-Ko?

-    Pie ārsta braukt es nevaru! Vēl ne. Misis Kodila, apdegumi diez vai ir dziļi. Lai gan sūrst. Ja jums būtu aptieciņa…

-   Jā. Pareizi. Un mums tevi jāapkopj. Veicīgi! Kāp augšā! Tomas! - Misis Kodila žigli pagriezās pret sulaini. - Es neatminu, kur mums… Kur mums glabājas aptieciņa? Atnes to šurp, cik vien ātri vari!

-    Visādā ziņā, kundze, - sulainis nīgrā balsī atteica.

-   Tā ir manas meitas draudzene! Tesa Dreika! Atceries ugunsgrēku naktī?

-Jā, kundze.

-   Nodega viņas mātes māja!

-   Tagad man ir skaidrs, kundze, - sulainis vēl drūmākā toni atbildēja. - Tesa Dreika. Tomēr ar nožēlu… Tā, bez šaubām, ir mana vaina, bet, kundze, viņa bēra vārdus kā pupas. Es atvainojos. Sarunas karstumā nesaklausīju viņas uzvārdu.

-   Tomas, pārstāj klanīties! Tā Kunga vārdā, pārtrauc pievilkt kāju! Kā mēdz teikt mana meita - nevelc garumā!

-   Protams, kundze.

Misis Kodila, satvērusi krāšņā, austrumnieciskā mājastērpa apakšmalu, ar negaidītu vingrumu (ņemot vērā viņas vecumu un miesās pilnīgo augumu) traucās nopakaļus Tesai augšup pa savrupmājas parādes puses kāpnēm.

-    Bet tu vēl aizvien neesi man pateikusi, kas ar tevi noticis. Kāpēc policija… Vai ugunsdzēsēji… Kāpēc tevi neaizveda uz slimnīcu?

-    Tas viss ir… - Tesa saberzēja acis un mēģināja runāt tā, lai izklausītos ticami. - Kā miglā tīts. Es pamodos no dūmu detektora kaucieniem. Liesmas. Atceros, ka netiku ārā no istabas. Atceros, ka izlēcu pa logu.

-   Tu izlēci pa logu? - Misis Kodila šķita satriekta.

-    Bet pēc tam…? Nezinu. Neskaidri atceros, ka sasitu galvu. Šķiet, metos skriet un kaut kur saļimu. Attapos pagalma aiz jusu mājas.

-   Apžēliņ, kā gan…

-   Man nav ne jausmas, misis Kodila. Laikam gan kritu histērijā.

-   Nav brīnums. Es tavā vietā būtu noģībusi. Tas droši vien bija drausmīgi. Tu esi pārdzīvojusi… Tesa, tava māte… Man ļoti negribas… Tu aptver, kas noticis ar tavu māti?

Tesa apstājās kāpņu laukumiņā. Žēlabas sažņaudza kaklu, bēdas lauztin lauzās no krūtīm. Asaras aizmigloja acis un karsēja vaigus.

-   Jā. - Viņas balss aizlūza. - Lai Dievs man stāv klāt - tas bridis man palicis atmiņā.

-   Izsaku visdziļāko līdzjūtību, Tesa. Es pat nespēju izteikt, cik ļoti es… Tava māte bija krietna, cēla sieviete. Cik daudz spēka viņai vajadzēja, lai pārdzīvotu tava tēva bojāeju! Viņa bija apbrlno- jama. Vēl aizvien grūti noticēt, ka viņa ir nošauta. Drausmīgi, satriecoši! Kur gan šī pasaule nonāks? Es no tiesas nespēju iedomāties. Gandrīz visu nakti mētājos un grozījos gultā. Tu noteikti esi bēdu satriekta.

-   Jā, misis Kodila. Es jūtos tik… "Sagrauzta" pat nav īstais vārds. Nudien, paldies! Es augstu vērtēju jūsu iejūtību. - Tesa neveikli reizē ar asarām noslaucīja smiltis no vaiga. Asaras lāsoja uz nokvēpušajām rokām.

-   Tev nav man jāpateicas. Patiesībā es pat jūtos glaimota, ka tu iedomājies griezties pie mums. Ridžaina jau sen dzīvo citur, un pagājuši daudzi gadi, kopš man bijusi izdevība rūpēties par kādu.

Izdzirdējusi soļus, Tesa spēji pagriezās.

Pa kāpnēm stīvs kā miets kāpa sulainis, nesdams plastmasas kārbiņu ar sarkanu krustu uz baltā vāka.

-   Lieliski. Aptieciņa. Beidzot! - izsaucās misis Kodila. - Nāc, Tesa! Lieki nekavēsimies. Jāapskata apdegumi.

Korpulentā sieviete steidzīgi veda Tesu uz durvīm, kas atradās aptuveni pa vidu otrā stāva gaitenī.

-   Tu taču atceries, ka šī ir Ridžainas vannas istaba?

-    Kā es to būtu varējusi aizmirst! Es taču bieži to izmantoju.

-   Jā, vecie laiki. - Misis Kodila pasmaidīja. Tomēr smaidā bija jaušama grūtsirdība. - Labie laiki.

Vina atvēra durvis.

Tesas skatienam pavērās milzīga, balta vannas istaba, skapīši un flīzes bez mazākā traipiņa. Tāda pati, kā bija palikusi atmiņā. Iepriecinoši pazīstama. Durvis tālākajā labajā stūrī veda uz Ridžainas istabu. Tām iepretī blakus dušas kabīnei bija durvis uz pirts telpu.

Bet Tesas uzmanību piesaistīja - tik ļoti, ka viņa ar pūlēm valdījās, - dziļā, platā vanna.

Misis Kodila izņēma sulainim no rokām aptieciņu, nolika to uz marmora skapīša starp izlietnēm un devās uz durvju pusi.

-    Izmērcējies labi, Tesa!

-    Esiet bez bēdu, misis Kodila, tieši tāds ir mans nodoms.

-    Un vari palikt vannā, cik ilgi gribi. Es tikmēr izskatīšu Ridžainas apģērba gabalus, kas vēl te palikuši. Ja atmiņa neviļ, jums bija gandrīz vienāds izmērs.

Tesu pārņēma nostalģija, un viņa pamāja.

-Jā, mēs mēdzām viena no otras aizņemties. Bet, misis Kodila, lūdzu, neko šiku! Ja vien iespējams, džinsus. Kreklu vai pulo- veru. Gribu kaut ko neuzkrītošu.

-   Esi palikusi tāds pats mežonēns? - Misis Kodilas acis iedzirk- stījās.

-    Laikam jā. Savā ziņā. Kleitā es nejūtos ērti.

-    Šajā ziņā tu neesi mainījusies kopš tā laika, kad pirmoreiz parādījies mūsu mājā. Darīšu, ko varēšu. Kāp vannā un izsautē- jies labi! Un, kamēr vēl neesmu aizmirsusi, piezvanīšu policijai. Tā noteikti gribēs…

-   Nē, misis Kodila! - Pati izbrīnījusies par savu izlēcienu, Tesa jutās tā, it kā kuņģī locītos čūskas.

-    Kā, lūdzu? - Misis Kodila sarauca uzacis. - Es nesaprotu. Kāpēc ne? Mums taču jāziņo policijai. Tevi gribēs iztaujāt. Iespējams, tava liecība palīdzēs notvert tos briesmoņus, kas pielaida uguni tavas mātes mājai un nobendēja…

-    Nē! Vēl ne! - Tesa pūlējās iegrožot paniku.

-   Es visviens nesaprotu. - Grumbiņas misis Kodilas pierē padziļinājās. -Tu mani mulsini.

-    Es neesmu tam gatava. Es jūtos tik… Ja jūs izsauksiet policiju, tā uzreiz trauksies šurp. Un es nejūtos tik stipra, lai atbildētu uz jautājumiem. Man vajag skaidru prātu. Man vajag… Mana māte. Es šaubos, vai spēšu jau tagad runāt par notikušo. Visticamāk es… - Pāri vaigiem slīdēja asaras. - Es nespēšu novaldīties.

Misis Kodila apsvēra prātā Tesas vēlēšanos un ļāva pierei atslābt.

-    Protams. Cik muļķīgi es uzvedos! Pavisam nepadomāju. Tu taču vēl arvien esi šokā. Tomēr tev jāsaprot, ka agrāk vai vēlāk tev būs jārunā ar policiju. Tas būs mokoši, tomēr tas būs jādara.

-    Es zinu, misis Kodila. Vēlāk, kad būšu sakopusies un kaut mazliet atpūtusies, es piezvanīšu policijai pati. Drīz. Es apsolu.

-    Es tev ticu. Bet vispirms svarīgākais. Un vissvarīgākais - kāp vannā, kamēr es mēģināšu atrast tev kādas drēbes.

Misis Kodila izgāja ārā pa durvīm un aizvēra tās, vēl arvien būdama neizpratnē.

Bet, iespējams, viņas sejā bija pavīdējis žēlums. Palikusi vannas istabā viena, Tesa par to tā ari netika skaidrībā.

Viņa aizslēdza durvis. Emocijas jaucās lielā murskulī. Tesa steigšus izģērbās un iesvieda saplēstās, netīrās, pēc dūmiem smirdošās drēbes kaktā - pat zeķītes un apakšveļa oda pēc dūmiem -, nevilcinoties atgrieza karstā ūdens krānu, pabāza pirkstu zem strūklas, lai noteiktu temperatūru, un ieslīdēja brīnišķīgi remdinošajā siltumā.

Tulznas uz rokām brīdi iedzēla, bet drīz vien sāpes aprima, un viņa atslīga pret vannas malu, izbaudot karstumu, kas tīksmi cēlās ap gurniem, vēderu, krūtīm. Tikai tad, kad ūdens līmenis nonāca bīstami tuvu augšējai kanalizācijas atverei, viņa negribīgi paslējās un aizgrieza krānus. Krampjos savilktie muskuļi pamazām atslāba.

Taču apmierinājums neradās. Lūkodamās uz kvēpu kārtas klātajiem ziepju burbuļiem, kas paukšķēja virs ūdens, sadrūmusi viņa jautāja sev, kāpēc gan bijusi tik uzstājīga un nebija ļāvusi, lai misis Kodila piezvana policijai.

Dievs tēvs, manu māti nošāva! Nonāvēti divi kalpotāji. Ari es gandrīz nonācu viņsaulē. Skaidrs, ka tie, kuri aizdedzināja māju, mierā neliksies un turpinās mani vajāt. Acīmredzot iemesls ir tik nopietns, ka šie cilvēki ir gatavi man piekļūt par katru cenu.

Kāpēc? Vai tam ir kāds sakars ar fotogrāfijām, kuras tas vīrietis gribēja pievākt?

Kas Džozefa dzīvoklī bija tik nozīmīgs, ka man un, iespējams, nevienam citam tas nebija jāzina?

Atcerēdamās bareljefu virs Džozefa grāmatplaukta, Tesa nodrebēja. Grotesks. Atbaidošs.

Ko šis bareljefs nozīmēja? Kāds slims prāts to radījis? Un kāpēc Džozefs bija tam tik ļoti pieķēries? Ko tas liecināja par viņa prātu? Skaidrs, ka viņš nebija tāds labsirdīgs, maigs vīrietis, par kādu izlikās - visas šaubas izgaisināja varbūtība, ka viņam piemita paradums sevi šaustīt ar pātagu un gulēt uz cisu maisa, kamēr no augšas, no grāmatplaukta, viņā veras tas šausmeklis. Un tagad - Tesa sev atgādināja - Džozefa dzīvoklis bija izdedzis, cilnis nozagts, un vienīgais pierādījums par tā eksistenci bija fotogrāfija viņas bāztin piebāztajā somiņā.

Viņa drebēja tik spēcīgi, ka melnīgie burbuļi cits pēc cita pārplīsa. Man pirmām kārtām vajadzēja piezvanīt policijai. Man vajadzīga palīdzība!

Bet kāpēc es negribu, lai misis Kodila zvana?

Atbilde uzradās pārsteidzoši ātri. Es negribu, lai kāds zina, kur atrodos. Mani vajātāji pieņems, ka es sazināšos ar policiju, un tāpēc droši vien noklausās policijas radiosakarus. Ja piezvanīšu policijai, viss kļūs zināms. Slepkavas atskries šurp pirms policijas. Un šajā reizē…

Tesa noskurinājās.

Viņi ir tik apņēmīgi, ka gribēs pabeigt iesākto. Un nogalinās visus.

Sulaini.

Misis Kodilu.

Mani.

Gara acīm Tesa redzēja misis Kodilu kliedzam, asinis šļāca- mies no ložu izurbtiem caurumiem.

Nē! Es nedrīkstu savai sirdsapziņai uzkraut ari viņu nāvi! Un es nevaru paļaudes uz to, ka policija mani aizsargās. Man vajadzīgs laiks pārdomām. Man jāslēpjas, līdz rodas pilnīga pārliecība, ka esmu drošībā! Ko lai es iesāku?

4

Kreigs, neradis mieru, klīda pa savu vienistabas dzīvokli un fonā pa ausu galam dzirdēja operas dziedātāju krāšņās balsis - viņš bija paradis saspringtos brīžos klausīties Pučīni "Turandotu".

Piezvani, Tesa! Lūdzu! Ja esi sveika un vesela - Dieva dēļ,

piezvani!

Laiks ritēja, un leitnants krita aizvien dziļākā izmisumā. Bija noticis kaut kas ļauns.

Kreigs pameta skatienu pulkstenī un redzēja, ka jau veselu stundu kavē darbu. Tajā pašā brīdī viņš apstājās kā zemē iemiets, pēkšņas domas paralizēts. Darbā? Varbūt Tesa iedomājas, ka esmu iecirknī, un mēģinās mani sazvanīt tur?

ja viņa mēģinās sazināties ar mani.

ļa viņa nav gājusi bojā ugunsgrēkā un līķis vēl nav atrasts.

Nē, nedomā tā! Viņa ir dzīva! Viņai jābūt dzīvai.

Kreigs paķēra klausuli un piezvanīja uz savu darbavietu. Nepacietīgi gaidīdams, viņš izdzirdēja signālu.

Tad vēl vienu.

-    Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļa, - ierunājās čerkstoša balss.

-   Tonij, te Bills. Es…

-   Beidzot! Kur tu biji iesprūdis? Mums darba pāri galvai. Lui- dži piezvanīja, ka saslimis. Telefoni zvana bez mitas. Astoņas jaunas lietas, un kapteinis kurn!

-    Tonij, es apsolu, ka drīz būšu darbā. Vai man atstāta kāda ziņa?

-   Veselām čupām.

Kreiga sirds salēcās.

-    Vai kāda ir no Tesas Dreikas?

-    Uzgaidi, pārbaudīšu. Bet… Kas tev tur fonā kviec? Opera? Kopš kura laika tu esi kļuvis par itālieti?

-   Ziņas, Tonij! Pārbaudi ziņas!

-   Jā, jā, labi, es jau atradu. Ļauj taču man… No Beilija, no Hop- kinsa. Nekā. No Tesas Dreikas nav.

Kreigs atslīga pret virtuves leti.

-     Runājot par ziņām, pirms brīža kapteinim piezvanīja no Aleksandrijas policijas Virdžīnijas pavalstī. Tu esot viņiem zvanījis un prašņājis par kādu ugunsgrēku. Esot izklausījies tāds ērmīgs. Kas noticis?

-   Kad aizbraukšu, visu pastāstīšu. Tonij, tas ir svarīgi - ja man zvana Tesa Dreika, noteikti noprasi numuru, pa kuru varu viņu sazvanīt.

Kreigs nolika klausuli. Pavaroti sulīgā balss uzvijās augšup ārijas kulminācijā, bet Kreigs blenza uz virtuves skapīti. Nolamājies viņš sapurinājās, ieslēdza automātisko atbildētāju un izslēdza magnetofonu.

Piestiprinājis makstī ielikto revolveri pie jostas, viņš izgāja no dzīvokļa un aizslēdza abas durvju slēdzenes.

Uzskrējis pa desmit pakāpieniem, kas veda uz viņa pagraba dzīvokli, Kreigs izgāja uz trokšņainās ielas. Rīta smogs kairināja rīkli, uznāca kāss. Apstājies pie atkritumu tvertņu rindas ielas malā, viņš veltīgi gaidīja parādāmies kādu taksometru, vīlies saguma plecos un sāka neveikli rikšot uz Septītās avēnijas pusi. Pēkšņā piepūle uz brīdi aizcirta elpu.

Tesai taisnība, viņš prātoja. Esmu atļāvies nolaisties. Man jāsāk trenēties.

Tesa. Jau doma vien par viņu izraisīja adrenalīna pieplūdumu. Kreigs svīzdams paātrināja soli, izmisīgi lūkodamies pēc taksometra.

5

Kreigam aiz muguras netālu no Blīkerstrītas dzīvokļa divi vīrieši stāvēja pie ietves malā nostumtas automašīnas, noliekušies pār atvērtu motora pārsegu, un pētīja dzinēju. Ieraudzījuši, ka Kreigs metas skriešus Septītās avēnijas virzienā, viņi aizvēra pārsegu, iesēdās mazajā japāņu automobilī, steigšus apgriezās pretējā virzienā un traucās viņam pakaļ.

Nedaudz tālāk tajā pašā ielā stāvēja busiņš, tam uz sāniem bija uzkrāsots telefona sakaru kompānijas logotips - vai precīza tā kopija. Busiņā sēdēja drūma izskata vīrietis, kurš paņēma rokā mobilo tālruni. Otrs tikpat drūms vīrs regulēja monitora pogas un klausījās austiņās.

Pirmais vīrietis, zinādams, ka mobilo tālruņu sarunas var viegli noklausīties, runāja aplinkus.

- Mūsu draugs ir izgājis no stadiona. Daži komandas biedri aizgāja viņam līdzi… Pretinieku komanda? Izskatās, ka nav gatava spēlei. Vismaz nav redzēti. Tomēr mūsu ķērājs ir nobažījies par savas draudzenes veselību. Bija cerējis, ka viņa piezvanīs draugam uz klubu, tomēr velti. Viņš spriež, ka sieviete var piezvanīt viņam uz darbu. Mums tikmēr ir mazliet brīva laika, protams, ja vien neieradīsies pretinieki. Tāpēc mēs iesim talkā mūsu ķērājam un paslaistīsimies gar klubu, ja nu viņa draudzene beigu beigās tomēr piezvana un vēlas atstāt ziņu. Man taču nav pat jātaujā, vai kads uzturas viņa darbavietā?… Lieliski. Galu gala - ja draudzenei vajadzīga palīdzība, nebūtu labi atstāt ķērāju vienu.

6

Ūdens vannā bija pārklājies ar tik biezu kvēpu kārtu, ka Tesai nācās ūdeni iztecināt, izmazgāt vannu un piepildīt to vēlreiz. Pat tad viņa nejutās tīra, tāpēc beigās vēl noskalojās dušā un tris reizes izmazgāja savēlušos matus.

Tesa neatrada fēnu, tāpēc matus tikai izsukāja. Paldies Dievam, tie bija īsi un viegli kopjami, un beidzot atkal bija blondi, nevis melni no pelnu plēksnēm.

Viņa atvēra aptieciņu un uzzieda uz apdegumiem antibiotisku krēmu. Izskatījās, ka apdegumi nav dziļi, lai gan no tiem sūcās caurspīdīgs šķidrums, un sāpes uzbangoja no jauna. Gribējās tos pārsiet, taču viņa bija lasījusi, ka apdegumus - ja vien tie nav nopietni, un viņa cerēja, ka nav, - labāk nepārsiet, lai tiem tiek klāt gaiss. Tomēr šajā brīdī apdegumi un nobrāzumi viņai sagādāja vismazāk raižu.

Pirms neilga brīža misis Kodila bija pieklauvējusi un pastāstījusi, ka blakusistabā nolikusi dažus apģērba gabalus. Tesa aptina sev apkārt dvieli, pa durvīm labajā pusē iegāja guļamistabā un uz gultas atrada izklātas zeķītes, apakšveļu, džinsus un tumši sarkanu blūzi ar īsām piedurknēm. Viņa steidzās apģērbties, vienīgi krūšturi atlika malā. Tīras drēbes uz tīras miesas - tā bija lieliska sajūta. Viss derēja gandrīz nevainojami, tikai misis Kodilas noliktās tenisa kurpes izrādījās pusi izmēra par mazu. Tesai nācās vilkt kājās nomelnējušās kroskurpes, kuras viņa bija cerējusi atstāt. Paķērusi audekla somiņu, kas arī bija noklāta ar kvēpiem, viņa nolēma steigties lejā, pirms misis Kodila pārdomā un piezvana policijai.

Foajē bija dzirdami trokšņi no ēdamistabas. Viņa iegāja ēdamistabā un ieraudzīja, ka istabene garā ozolkoka galda galā novieto sudraba paplāti ar grauzdiņiem, ievārījumu, bekonu, olu kulteni un apelsīnu sulu. No kafijas kannas kūpēja garaiņi.

Misis Kodila bija uzvilkusi kleitu un sēdēja netālu no galda gala, nolikusi sev priekšā "Washitigton Post". Ieraudzījusi Tesu, viņa pasmaidīja, lai gan acis jautās grūtsirdība.

-    Tu katrā ziņā izskaties labāk. - Misis Kodila ar pūlēm iztaisnojās. - Ceru, ka tev nebūs iebildumu - es nezinu, kas tev garšo. Atļāvos palūgt Rozmarijai, lai pagatavo tev brokastis. Tu noteikti esi izbadējusies.

Ieelpojot ēdiena aromātu, Tesa dzirdēja vēderu ierūcamies. Viņa bija aizmirsusi, cik ļoti ir izvārguši. Vakariņās viņa bija nobaudījusi tikai aknu pastēti, kas garšoja viņas mātei.

Māte. Ar jaunu spēku uzbangoja sēras, tās saldēja, stindzināja. Tesa norija asaras, zinot, ka gaidāmo uztraukumu dēļ nedrīkst zaudēt pašsavaldīšanos. Jau likās, ka tas neizdosies… Viņa vēl aizvien nespēja pierast pie… bija grūti noticēt… viņa atteicās sev atzīt, ka māte ir mirusi.

Tas nevarēja būt tiesa!

Saņemot visus spēkus, Tesa beigu beigās veltīja smaidu misis Kodilai.

-    Paldies! Jūs nudien esat laipna.

-   Aiztaupi komplimentus, Tesa! Tu pateiksies man, ja noēdīsi visu, kas ir uz tava šķīvja. Šī diena būs, atvaino par izteicienu, čābiska. Tev vajadzēs spēkus.

-    Diemžēl jums taisnība. - Tesa apsēdās pie galda un, atlocījusi salveti, ar trīsošu roku paņēma mirdzošo sudraba dakšiņu. Sev par pārsteigumu, viņa metās maltītei virsū kā izsalcis vilks, kaut ari šādi ēdieni uz viņas brokastgalda nebija redzēti krietnu laika sprīdi. Viņa jau sen bija izslēgusi no ēdienkartes olas (pārāk daudz holesterīna) un bekonu (kancerogēnie nitrāti).

Kad Tesa bija izdzērusi pēdējo apelsīnu sulas pilienu un smē- lusies enerģiju no milzīgā brokastu apjoma, viņai pēkšņi ienāca prātā pavaicāt:

-   Kur tad jūsu vīrs? Tieslietu departamentā? Vai jūsu vasaras namiņā Menā?

-   Mans vīrs? - Misis Kodila nobālēja. - Tu gribi teikt, ka nezini?

Tesa nolika glāzi.

-    Kā lai es zinātu? Es īsti…

-   Mans vīrs nomira pirms trim gadiem.

-   Ak vai… - Tesas balss izdzisa. Visu ķermeni sagrāba trīsas. Viņa sēdēja, netikdama gudra, ko darīt un sacīt.

Bet tad viņa attapās, pastiepa roku un maigi saspieda misis Kodilas plaukstu.

-   Es no visas sirds jūtu jums līdzi. Man viņš loti patika. Viņš allaž mani silti uzņēma.

Misis Kodila iekoda lūpā.

-   Jā. - Viņa apspieda šņukstu. - Viņš bija godprātīgs, mīlošs vīrs.

-   Jums nav nekas pretī…?

-Kas?

-    Par viņu runāt.

-    Kāpēc lai būtu? - Misis Kodila pašūpoja galvu. - Dīvaini, taču savā ziņā man tas pat palīdz. Runā vien! Es esmu veca un sīksta dāma.

-    Kā tas notika?

-   Sirdslēkme. - Misis Kodila nopūtās. - Lai arī kā pūlējos, tomēr nespēju pierunāt viņu pārlieku nenoslogot sevi darbā. Bez mitas lūdzu biežāk paņemt brīvu dienu vai vismaz atrauties no darba nedēļas nogalēs. - Sievietes lūpas ietrīsējās. - Viņš aizgāja savā kabinetā, nevis mājās. Jādomā, ka tieši tur viņš bija vēlējies nomirt.

Nāve, Tesa domās atkārtoja. Mani ielenc nāve.

-    Tāpēc zinu, kā tu jūties, Tesa. Dievs ir mans liecinieks, es nepavisam negribētu to zināt - tomēr zinu. Mans vīrs. Tava māte. Mums viņu pietrūks. Mūsu dzīve bez viņiem būs nabadzīgāka.

Misis Kodila apskāva savus plecus, it kā negribēdama turpināt šo tematu. Viņa nomākta norādīja uz "Washington Post" priekšā uz galda.

-   Ugunsgrēks tavā mājā… slepkavības… acīmredzot tas notika pārāk vēlu, tāpēc rīta avīzē par to nekas nav teikts. Ieslēgsim radio. Iespējams, ziņās pavēstīs kādus jaunumus, turpmākos pavērsienus, par kuriem tev būtu jāzina.

Iekšēji sarāvusies, Tesa atsauca atmiņā to murgu - liesmas, mātes bojāeju. Iedomājoties vien, ka būs jādzird par to radio, viņu pārņēma šausmas. Tomēr Tesa gribēja zināt, vai policijai izdevies notvert vīrus, kas nošāva viņas māti.

-   Jā. To varētu.

-   Un pēc tam - tu taču esi atpūtusies? - tev būs jāzvana policijai.

-   Tieši tā, - Tesa meloja. - Es jau dzīros to darīt.

Taču viņas uzmanību saistīja laikraksts misis Kodilai priekšā uz galda. Virsraksts bija augšpēdus, tomēr Tesai izdevās to izburtot, un viņu pārņēma ledains stingums. Viņa ieelsās, paliecās uz priekšu, paķēra avīzi un pagrieza, lai izlasītu kliedzošo virsrakstu:

Autokatastrofā gājis bojā Braiens Hamiltons

-    Mans Dievs! - Kaklā dedzināja žults no apēstajām brokastīm. - Braiens Hamiltons ir miris? - Drudžainā steigā viņa sāka lasīt rakstu.

-    Mikroautobuss nostūmis limuzīnu no ceļa, - misis Kodila skumji pavēstīja. - Vai nu maniaks, vai piedzēries šoferis.

Tesa pārlaida acis rakstam.

-    Un tad Braiena automašīna ietriecās elektrības tornī? Auto uzsprāga?

-Ja viņš negāja boja sadursme, tad uguns jau nu gan viņu… Padomā tik - Hamiltons pārdzīvoja visus tos Vjetnamas kauju gadus un rada galu nejēdzīgā autoavārijā.

-    Bet es vēl vakarvakarā ar viņu tikos! - Tesa pietrūkās kājās. - Es vakar ar viņu sarunājos mātes namā!

-   Jā, man bija piemirsies, ka Hamiltons, tava tēva darbabiedrs, ar tavu mād bija draugos.

-   Tas vēl nav viss! Es vakar viņam izteicu kādu lūgumu. Es…

-    Lūgumu? - misis Kodila pavaicāja.

Prātā virmoja biedējošu domu juceklis. Ugunsgrēks savrupmājā. Autokatastrofa uz maģistrāles. Viņa neticēja, ka tā ir tikai sagadīšanās. Tie, kas paņēma viņas mātes dzīvību, bija nogalinājuši ari Braienu Hamiltonu! Viņi sazin kādā veidā bija atklājuši, ka Tesa uzaicinājusi pie mātes Braienu! Viņi baidās, ka vēl kāds uzzinās to, ko viņam bija teikusi Tesa!

Viņi nonāvē ikvienu, kurš zina to, ko zinu es! Viņi nogalina visus, ar kuriem es satiekos!

Nē! Misis Kodila! Ja nelaidīšos prom no šīs mājas, viņa būs nākamā.

-   Man jāpiezvana. Vai drīkstu? - Tesa izmisīgi centās noslēpt izbailes.

-    Policijai?

-   Jā, - Tesa atteica. - Policijai. Pienācis laiks pastāstīt visu, ko zinu.

-   Telefons ir gaitenī. Arī virtuvē ir.

Gaitenī? Virtuvē? Kur manis teikto nedzirdētu? Virtuvē uzturējās istabene.

-   Iešu gaitenī, - Tesa nomurmināja un izsteidzās no ēdamistabas.

Cita pēc citas uzbrāzās baisas domas. Viņa bija ienīduši Braienu Hamiltonu par to, ka viņš bija nosūtījis viņas tēvu uz Beirūtu, kur tas bija noslepkavots.

Bet vakarvakarā Tesa ar šo nīstamo vīrieti bija noslēgusi darījumu un šodien uzzina par viņa bojāeju. Un viss tāpēc, ka viņš bija apņēmies nokārtot parādu, likt lietā savu ietekmi, lai noskaidrotu visu iespējamo par Džozefu Mārtiņu.

Nāve. Ikviens, ar kuru es sarunājos…

Bet es pati gan ne! Es vēl esmu dzīva.

Un es nokārtošu rēķinus.

Viņa piegāja pie tālruņa aparāta gaiteni, parakņājās somiņā, pastūma malā pistoli un izņēma Kreiga vizītkarti.

Kreigs! Viņš ir vienīgais, kas sapratīs. Abi gandrīz no paša sākuma bija izdzīvojuši šo murgu.

Bet Kreigs zināja to pašu, ko viņa. Iespējams, arī leitnantam draudēja briesmas. Viņš ir jābrīdina.

Uzmetusi īsu skatienu kartītei, Tesa sāka spaidīt aparāta taustiņus.

-   Šeit Bills Kreigs. Manis pašreiz nav mājās, tomēr nosauciet savu vārdu un…

Nolādēts! Tesa bija aizmirsusi, cik ir pulkstenis. Kreigs patlaban ir darbā. Viņa sparīgi nospieda atvienošanas sviru un zvanīja uz citu numuru, šoreiz…

-     Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļa, - sacīja čerkstoša balss.

-    Lūdzu, leitnantu Kreigu! - Tesa pūlējās apvaldīt brāzmaino elpu.

-   Viņa patlaban nav darbā. Ja vien varu palīdzēt, es noteikti…

Tesa strauji nolika klausuli.

Nē! Man vajadzīgs Kreigs! Viņš ir vienīgais, kuram es varu uzticēties.

-   Tesa?

Viņa strauji pagriezās un ieraudzīja misis Kodilu, kas satrau- kusies iznāca no ēdamistabas.

-    Vai tu jau aprunājies ar…?.

-   Ar policiju? Bez šaubām. Man tūdaļ pat jādodas uz iecirkni. Misis Kodila> man ārkārtīgi negribas uzmākties, taču - ja jums būtu mašīna, ko es varētu…

-    Mans nams un mans automobilis ir tavā rīcībā. Vari ņemt mana vīra mašīnu. Es liku to aprūpēt, arī dokumenti ir kārtībā. Allaž klusībā cerēju, ka man pietiks dūšas aizgaiņāt atmiņas un pabraukāties ar to.

-    Kāda mašīna viņam…?

-    "Porsche 9H". Tai ir… kā mūsdienu jaunatne saka… baigās iekšas.

-   Tāpat kā jūsu vīram, misis Kodila.

-     Klausi mani, Tesa! Ņem mašīnu un brauc! Mans vīrs ne drusciņas neiebilstu. Mašīnai ir kolosālas iekšas. Man radusies sajūta, ka tu esi nonākusi drausmīgās sprukās. Un tādām likstām vajadzīgas…

-   Iekšas? - Tesa pacēla rokas. - Intuīcija jūs neviļ, misis Kodila. Es patiesi esmu nonākusi grūtībās. Tādās, ka prāts pat atsakās ticēt. Man nav daudz laika. Negribu izklausīties rupja, bet… žigli iedodiet atslēgas. Kur ir atslēgas?

7

Saglabādams aukstasinību, tomēr gatavodamies nepatīkamai sarunai, viceprezidents Alans Džerārds pagāja garām metāla detektoram un slepenā dienesta vīriem Baltā nama gaiteni. Vīru vaibsti palika tikpat akmenscieti arī tad, kad viņš iegāja Ovālajā kabinetā. Kopš Džerārds, nācijai par lielu izbrīnu, vēlēšanās pirms trim gadiem tika nosaukts par viceprezidenta amata kandidātu, viņš bija uzaicināts uz Ovālo kabinetu tikai astoņas reizes. Tā kā Džerārds nebija biežs viesis šajā telpā, nebija nekāds brīnums, ka viņš ikreiz jutās pārsteigts, ka šis kabinets ir krietni vien mazāks, nekā šķita televīzijā.

Nezinātājus droši vien mulsināja fakts, ka viceprezidents tik reti ierodas pie prezidenta. Taču Džerārds visu labi saprata. Galu galā viņš par viceprezidenta amata kandidātu bija kļuvis ne jau iemaņu, bet gan trīs nejaušu pragmatisku un politisku iemeslu dēļ.

Pirmkārt, Džerārds senātā bija ievēlēts no Floridas, Dienvidu pavalsts, bet prezidents, agrākais Ilinoisas senators, bija saistīts ar Ziemeļiem, - visam bija jābūt līdzsvarā.

Otrkārt, Džerārds bija četrdesmit gadu vecs, piecpadsmit gadu jaunāks par prezidentu, ar izskatīgo, filmzvaigznei līdzīgo ārieni gūdams popularitāti (vismaz tā apgalvoja prezidenta padomnieki demogrāfijas jautājumos) gados jaunu vēlētāju, īpaši sieviešu, vidū.

Trešais un pats svarīgākais iemesls - Džerārdam bija pakļāvīga cilvēka slava. Viņš neradīja nepatikšanas, ievēroja republikāņu partijas politiskās nostādnes un tādējādi diez vai būtu sāncensis prezidentam, kurš jau gaidīja nākamās vēlēšanas un negribēja, lai kāds aizēnotu viņa prominento personību.

Lai gan kampaņas sākumā bija šķitis, ka prezidenta izteiktie spriedumi teorētiski izklausās loģiski un saprātīgi, praksē to iespaids bija katastrofāls. Sabiedrību, plašsaziņas līdzekļus un politiskos analītiķus prezidenta izvēle ne tikai izbrīnīja, bet pat šausmināja.

- Džerārds par tenisu zina vairāk nekā par politiku. Ārpilsētas klubiņā viņš jūtas omulīgāk nekā senātā. Tik bagāts, ka, viņaprāt, visa tauta braukā mersedesos. Ne reizi nav pieņēmis lēmumu, nepakonsultējoties ar savām kontaktpersonām, pat savu dārznieku. Dievs dāvājis viņam glītu izskatu un tad devies pastaigāties, aizmirsis piešķirt smadzenes.

Un tā tālāk, un tā joprojām.

Republikāņu partijas vadītāji lūdza nākamo prezidentu pārdomāt savu izvēli par viceprezidenta amata kandidātu. Džerārds iztrūcies padzirdēja daudzus baumojam, ka prezidents gandrīz pakļāvies spiedienam, tomēr beigu beigās bija nācis pie secinājuma, ka šādas pārmaiņas liktu viņam izskatīties neizlēmīgam, un tas nebūtu labākais vēlēšanu kampaņas sākums. Tādēļ, lai gan prezidents neatteicās no Džerārda, no nākamā viceprezidenta viņš turējās pa tādu gabalu, cik vien diplomātijā iespējams. Viņš sūtīja Džerārdu teikt runas nenozīmīgos, visretāk apdzīvotajos rajonos, raidīja uz nomaļākajiem apgabaliem, faktiski izdzēsdams viņu no vēlētāju atmiņas.

Dažu faktoru dēļ - vājā demokrātu pretestība un prezidenta stingrā saistība ar iepriekšējo administrāciju - Džerārda puse uzvarēja vēlēšanās, un prezidents, ne mirkli nevilcinoties, vēl vairāk distancējās no Džerārda, izmantodams viņu par Baltā nama izkārtni nīkulīgos sabiedriskajos pasākumos, nosūtīdams viņu nekaitīgās labas gribas vizītēs pa visu pasauli. Pēdējā laikā žurnālisti bija sākuši Džerārdu dēvēt par "neredzamo cilvēku".

Vismaz vēl pirms četrām dienām.

Jā gan.

Pirms četrām dienām.

Tad Džerārds bija kļuvis ļoti redzams un licis lietā savu ierobežoto varu, pilnīgi satriekdams visus valsts politikas teorētiķus.

Šobrīd, iegājis kabinetā un aizvēris durvis, Džerārds pamanīja, ka tajā atrodas dkai prezidents Klifords Gārts. Prezidents sēdēja krēslā ar augsto, ložu necaurlaidīgo atzveltni pie sava platā, nospodrinātā galda netālu no ložu necaurlaidīgā loga, no kura pavērās skats uz Baltā nama zālienu.

Prezidents bija piecdesmit piecus gadus vecs, garāka auguma, nekā izskatījās televīzijā, labā formā, jo ik dienas nopeldēja divas jūdzes baseinā, kas bija izbūvēts Baltā nama pagrabā. Viņam bija šaura seja, reizēm izskatījās, ka viņš ir sakniebis lūpas, pavēlnie- ciskas, tumšas uzacis, kas iespaidīgi kontrastēja ar manāmu sirmuma iekrāšu rūpīgi apgrieztajos īsajos matos. Ik dienas ļaudamies "kalnu saules" apstarojumam, viņš bija visai iededzis, taču šajā dienā prezidenta vaigi bija viegli pamanāmā tumšsārtā krāsa. Acis, kas vienmēr izstaroja rāmu, apvaldītu domīgumu, šobrīd bija izvalbījušās un kvēloja ugunīgās emocijās.

-Jā, prezidenta kungs? Jūs vēlējāties mani redzēt? - Džerārds vaicāja.

-   Redzēt? Sasodīts, skaidrs, ka gribēju! - Prezidents enerģiski piecēlās. - Es nogaidīju, cik vien ilgi… Es būtu aicinājis tevi jau pirms četrām dienām, taču visu šo laiku mēģināju sevi savaldīt. Nav runa par politisko atbildību - es negribēju, lai mani arestē.

Džerārds papurināja galvu.

-   Es nesaprotu. Arestē?

-   Par slepkavību! - Gārts stīvi izstiepa roku un drudžaini pacēla to pret griestiem, kratīdams rādītājpirkstu. - Iztēlojies virsrakstus. Iztēlojies manu apmierinājumu! "Prezidents zaudē prātu, uzbrūk viceprezidentam, pārmet to neģēli pāri Ovālā kabineta galdam un žņaudz to maitu, līdz tam izkaras mēle." Tu stulbais…! Vai tu, ellē ratā, pats apjēdz, ko esi sastrādājis? Aiz gara laika esi nolēmis izlikties, ka tavās rokās ir vara? Tu glupais…!

-   Jā, tagad saprotu. Pieņemu, ka tas saistīts ar balsojumu senātā par Tīrā gaisa likumprojektu, - Džerārds sacīja.

-   Mans Dievs, man trūkst vārdu! Nebiju gaidījis, ka tev ir tāds krampis. Piepeši esi kļuvis par ģēniju. Tu lasi manas domas, Dže- rārd. Tev taisnība, tieši par to es runāju. Tīrā gaisa likumprojekts senātā.

-   Prezidenta kungs, ja vien mēs varētu to apspriest rāmā gaisotnē…

-    Rāmā? Šādā situācijā es pat gribēdams nevaru būt rāmāks… Ja tev izkūpējis no atmiņas, atgādināšu, ka esmu prezidents. Nevis tu! Es - pagaidām! - vēl neesmu noskaidrojis, kā opozīcijai izdevās pārvilkt savā pusē tādu skaitu senatoru, lai nosvērtu svaru kausus savā labā, tomēr zvēru - vari likt ķīlā savu un savu bērnu nākotni! - es to noskaidrošu! Bet kurš ir vainīgs, ka man galva plīst pušu? - Prezidents noskurinājās. - Ko es neesmu noskaidrojis? Kas man naktis neļauj aizmigt? Kas mani izraisa tādu vēlēšanos ieurbt tev sirdi pildspalvu? Tu! Tu pavērsies pret mani. Pirms trim gadiem es tevi gandrīz patriecu. Tev vajadzētu būt pateicīgam - es tevi iekārtoju omulīgā darbiņā bez jebkādas atbildības! Braukā apkārt, apmeklē banketus, pārāk nepiedzeries un, kamēr tava Bārbijas tipa sieviņa neredz, drāz jebkuru republikāņu popdziedātāju ar prāviem pupiem un paradumu turēt mēli aiz zobiem. Tad kāpēc tev nepietika prāta turēt mud ciet? Dieva dēļ, Džerārd, Tīrā gaisa likumprojekta balsojums bija neizšķirts!

Ja tu tēlo tādu vientiesi, es tev atgādināšu, ka viceprezidenta pienākums ir izšķirt balsojumu. Tas nozīmē, ka viņš nodod savu balsi par administrācijas politiku. Bet tu nobalsoji pret mani! Tu izšķīri balsojumu par labu opozīcijai!

-   Prezidenta kungs, vai jūs nevarētu mani uz mirkli uzklausīt?

-    Uzklausīt? - Gārts nodrebēja tik spēcīgi, it kā viņam sāktos triekas lēkme. - Uzklausīt? Es neklausīšos. Tu gan. Tu esi padotais. Es esmu priekšnieks. Notiek tā, kā es saku. Vienigi rādās, ka tu šo vienkāršo principu neesi apjēdzis.

-   Tīrā gaisa likumprojekts ir vajadzīgs, - Džerārds mierīgi atteica. - Atmosfēra ir piesārņota un indē mūsu plaušas. Jaunākie pētījumi liecina, ka pēc četrdesmit gadiem planēta būs neatgriezeniski piesārņota.

-    Līdz tam laikam es jau būšu zem zemes! Kāda man gar to daļa? Tu pieminēji nolemtību. Tavs paša liktenis ir izšķirts. Pēc vēlēšanām tu izlidosi! Man vajadzīgs viceprezidents, kam pietiek prāta sadarboties, un, lai Dievs man stāv klāt, es biju cerējis, ka tu tāds esi. Bet te piepeši izrādās… es pat nespēju aptvert… ka tev ir pašam savas domas.

-    Es balsoju tā, kā lika sirdsapziņa, - Džerārds sacīja.

-    Sirdsapziņa? Nesmīdini mani!

-   Pēc manām domām, likumprojektam jānonāk tālāk. Šajā gadā Ņujorkas ostā vien katru dienu notikušas naftas noplūdes. Un tas atgadās katrā piekrastē. Aļaskā. Oregonā. Kalifornijā. Ņūdžer- sijā. Teksasā. Manā pavalstī Floridā. Nerunāsim par naftas noplūdēm. Nerunāsim par neattīrītiem kanalizācijas ūdeņiem, kas ietek upēs un ostu ūdeņos. Nerunāsim par herbicīdiem un pesticīdiem dzeramajā ūdenī un noplūdēm no kodolreaktoriem. Runāsim tikai par gaisu. Mēs esam drausmīgā situācijā. Valdībai jāsāk rīkoties.

-    Džerārd, ieskaties patiesībai acīs! Mūsu administrācijai jāpārstāv rūpniecības intereses. Tajā ir nodarbināti mūsu vēlētāji, kas padara mūsu ekonomiku stabilu, tie maksā nodokļus - jā, atzīstu, ne tik daudz, kā varētu. Bet neaizmirsīsim, ka no rūpniecības saņemam ieguldījumu rūkošajā ārējās tirdzniecības bilancē. Lieta tāda, Džerārd, ka…

-   Ļaujiet, es minēšu. Kad krīze kļūs pavisam smaga, mēs mēģināsim to kaut kā novērst.

-    Re, kāds pārsteigums! - Prezidents izslēja zodu. - Tev beidzot ataususi gaisma.

-   Taču… - Džerārds sacīja. - Jūs tomēr, šķiet, neaptverat…

-   Es aptveru visu.

-   Krīze ir jau tagad. Ja vēl kaut mirkli kavēsimies, diez vai…

-    Tu esi aizmirsis amerikāņu prasmi. Tu esi aizmirsis Otro pasaules karu. Amerikāņu uzņēmība daudzkārt pierādījusi, ka spēj atrisināt ikvienu samilzušu problēmu.

-Jā, bet…

-Ko?

-    Tas ir pagātnē. Tagad ir citādi. Un mēs neesam tik uzņēmīgi kā japāņi.

-   Augstais Dievs, es ceru, ka tu neesi to izpļāpājis presei!

-    Un apvienotā Vācija būs vēl uzņēmīgāka, - Džerārds turpināja. - Tomēr es neuzskatu, ka viņi to atrisinās. Un mēs arī ne. Alkatība, prezidenta kungs. Pie visa vainojama alkatība. Tā allaž gūst virsroku. Līdz mēs noraustīsimies un izpūtīsim pēdējo dvašu.

-    Tu uzvedies kā tāds nolādēts radikālis no Bērklija universitātes sešdesmitajos gados.

-     Labi, - Džerārds teica. - Es atzīstu, ka stingrāki gaisa piesārņošanas noteikumi ietekmēs teju ikvienu Amerikas rūpniecības nozari. Piesārņojumi - sēra dioksīds, rūpnieciskie izmeši, kas rada vēzi, freons, ogļskābā gāze automobiļu izplūdes gāzēs… Es varētu turpināt, taču negribu jūs garlaikot - piesārņojuma ierobežošanas izmaksas būs neaptveramas.

-    Pēdīgi! Džerārd, tu mani nebeidz pārsteigt. Tu esi sapratis galveno. Sēra dioksīdu, kas rada skābos lietus, atmosfērā izmet elektrostacijas, kuras dedzina ogles. Ja mēs pasludināsim ogļu izmantošanu elektrostacijās par nelikumīgu, simtiem tūkstošu ogļraču zaudēs darbu. Freons, kas noplicina ozona slāni, ir ledusskapju dzesēšanas sistēmu un gaisa kondicionētāju blakusprodukts. Taču cita tehnoloģija pagaidām nav izgudrota. Ko mums darīt? Aizliegt šīs rūpniecības nozares? Vai tu no tiesas iedomājies, ka visi amerikāņi piekristu iztikt bez gaisa kondicionētāja? Automobiļu izplūdes gāzes ir viens no globālās sasilšanas iemesliem. Tas nav noliedzams. Taču, ja mēs piespiedīsim autoindus- triju samazināt šos izmešus, tām nāksies ieguldīt miljardiem dolāru, lai uzlabotu dzinējus. Mašīnu cenas celsies, mazāk cilvēku varēs tās atļauties, un Detroita paliks bez darba. Nepārproti mani, Džerārd! Man tas piedraņķētais gaiss dara raizes. Tici man - galu galā man pašam tas nolāpītais gaiss ir jāelpo. Ne tikai man, bet arī manai sievai, maniem bērniem un mazbērniem. Gribi zināt, kas vēl mani satrauc? Bezgala satrauc? Brūkošā ekonomika… negatīvā tirdzniecības bilance… augošais valsts parāds… krīze Tuvajos Austrumos… man nemitīgi uznāk panikas lēkmes! Tāpēc man nerūp, kas būs pēc četrdesmit gadiem. Man visa uzmanība jāpievērš šā mēneša, šā gada ierobežojumiem! Bet tu nepakļaujies manai programmai! Tāpēc pastāstīšu tev, kā notikumi risināsies turpmāk. Ja pārstāvju palāta piesliesies senāta nostājai un Tīrā gaisa likumprojekts nonāks uz mana galda, es tam uzlikšu veto.

-    Veto?

-    Kāda laime! Beidzot tu dzirdi, ko es saku. Esi tik labs un nezaudē vērību! Kad senāts saņems likumprojektu otrreizējai izskatīšanai, šoreiz tu lūgsi balsot pret to. Vai tu šobrīd dzirdi? Pret to. Vai es skaidri izsakos?

-    Pilnībā.

-    Un šoreiz nesalaid visu dēli!

Džerārds nošņācās, tomēr ārēji centās izlikties pazemīgs.

-    Protams, prezidenta kungs. Jūsu norādījumi ir skaidri. Un es tik tiešām saprotu, kas pamudina jūs tā rīkoties. Galu galā šīs valdības prioritāte ir uzņēmējdarbības attīstīšana.

-    Dabiski, ka tā. Šīs valsts attīstības pamatā ir uzņēmējdarbība. To tu liec aiz auss!

-   Ticiet man, prezidenta kungs, tieši tāds ir mans nodoms.

8

Pēc trim minūtēm, kad prezidents rimās lādēt Džerārdu, viņa vecākus, sievu, filmzvaigznes ārieni un pat tenisista iemaņas, Džerārdam beidzot tika atļauts iziet no Ovālā kabineta.

Slepena dienesta apsargi joprojām stāvēja stoiskā mierā ne tikai profesionālās atturības dēļ, bet arī tāpēc, ka juta politisko noskaņojumu un aptvēra - Džerārda politiskā ietekme, viņam izejot no Ovālā kabineta, ir sarukusi vēl vairāk.

Vismaz tā secināja Džerārds un, izvilcis no žaketes kabatas mutautiņu, noslaucīja acīm redzami mitro pieri un spēra tikpat acīm redzami nedrošus soļus pa Baltā nama gaiteni.

Prezidenta padomnieki uzgrieza muguru, mēģinādami noslēpt, ka jūt viņam līdzi, tomēr nepārprotami izrādot atvieglojumu, ka paši netiek uzskatīti par nevajadzīgiem.

Džerārdam bija vienalga. Viņam nepiemita lepnība. Taču viņam bija dots uzdevums, un Džerārds aptvēra paradoksu - prezidenta beidzamais apvainojums (par viņa tenisista prasmi) bija tieši saistīts ar Džerārda nākamo norīkojumu, sacīkstēm tenisā ārkārtīgi savrupā Vašingtonas klubā. Džerārds iekāpa liftā, nobrauca uz Baltā nama autostāvvietu, un limuzīns divu vieglo automašīnu pavadībā - abās sēdēja slepenā dienesta aģenti - aizvizināja viņu uz smalku piepilsētas rajonu un apstājās pie plašas stikla un mirdzoša metāla celtnes, kas pirms trim gadiem bija izpelnījusies arhitektu godalgu. Pat ēkas priekšā bija dzirdami tenisa bumbiņu paukšķi. Džerārda šoferis un slepenā dienesta sargi, kā pavēlēts, palika ārpusē un neuzkrītoši novēroja autostāvvietu un ieeju ēkā - lai gan neizrādīja augstākā līmeņa modrību. Galu galā - kurš gan atzītu Džerārdu par pietiekami svarīgu mērķi, lai tam nodarītu kaitējumu?

Lepnajā tenisa kluba ģērbtuvē Džerārds nomainīja uzvalku pret modernu sporta jaku un slavena dizainera radītām īsbiksēm. Četrsimt dolāru vērtās, ar roku šūtās itāliešu tenisa kurpes bija dāvinājis kāds diplomāts Džerārda labas gribas vizītes laikā. īpaši viņam no kosmosa tehnoloģiju materiāliem ražotā divus tūkstošus vērtā tenisa rakete bija sievas dāvana. Džerārds paķēra dvieli ar monogrammu, iemeta skatienu spogulī, lai pārliecinātos, ka filmzvaigznes frizūra ir nevainojama, izgāja otrpus ēkas un samiedza acis smoga piekūpinātajā saules gaismā. Viņa acīm pavērās astoņi sdepļu žogiem ieskauti korti. Sepdņi bija aizņemti, bet astotajā Džerārdu gaidīja slaids, iededzis, aptuveni četrdesmit gadu vecs vīrietis tenisista sporta tērpā.

Džerārds iegāja pa atvērtajiem korta žoga vārtiņiem, aizvēra tos un paspieda vīrietim roku.

-    Kā klajas, Ken?

-    Esmu noraizējies. Un tu, Alan?

-   Tāpat. Prezidents man nupat sarīkoja to, ko žurnālisti sauktu par "galvas mazgāšanu". - Džerārds pamasēja labo aci.

-    Bija grūti pārdzīvot?

-   Attiecībā uz manu ego - nieks vien. Toties stratēģiskajā ziņā… Pastāstīšu vēlāk. Galu galā mēs šeit ieradāmies spēlēt tenisu, un, vaļsirdīgi runājot, man gribas tikt vaļā no stresa. - Džerārds vēlreiz paberzēja labo aci.

-   Kas tev ar…?

-   Nekas īpašs. Smogs kož un kairina acis. Ja nieze kļūs spēcīgāka, likšu ārstam izrakstīt kādu ziedi.

-   Vai esi drošs, ka tas netraucēs spēlēt? Es gaidīt gaidu, ka varēšu nolikt tevi uz lāpstiņām. Tomēr gribu, lai mūsu spēki ir līdzīgi, - Kens sacīja.

-   Gan jau varēšu spēlēt. Nav svarīgi, vai spēki ir līdzīgi, tev tik un tā būs grūti mani pieveikt.

-   Labi, izaicinājums pieņemts. Pirmais servē tu! - Pasmaidījis Kens aizgāja uz pretējo korta pusi.

Kena uzvārds bija Medens, un viņš bija Centrālās izlūkošanas pārvaldes Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieks. Abi ar Džerārdu savulaik bija studējuši Jeilas universitātē, abi bija tās ietekmīgās slepenās biedrības "Galvaskauss un kauli" locekļi, ari Jeilas tenisa kluba biedri un gadu ritējumā nebija zaudējuši sakarus. Draudzība bija ilga un dziļi iesakņojusies. Politikas komentētāji tai nepievērsa īpašu uzmanību. Kopš pašreizējās administrācijas nākšanas pie varas - ja vien prezidents nebija aizsūtījis Džerārdu kārtējā starptautiskajā labas gribas vizītē - abi bijušie korporācijas biedri reizi nedēļā mēdza tikties spēlē. Vissvarīgākais bija tas, ka gan plašsaziņas līdzekļi, gan sabiedrība no Džerārda gaidīja šādu aizraušanos ar tenisu. Un šādā īpašā apkaimē, kurā reportieriem un zemāka ranga diplomātiem ieeja bija liegta, abu iknedēļas tikšanās kļuva gluži vai neredzama - kā jau daudz kas saistībā ar Džerārdu.

Džerārda un Medena spēki bija līdzvērtīgi, un uzvarētājs guva virsroku ar ļoti minimālu starpību. Ja vienā nedēļā uzvaru izcīnīja Medens, tad nākamajā laurus plūca Džerārds. Taču šodien, kaut Džerārds bija pašpaļāvīgi pieņēmis izaicinājumu, labā acs niezēja tik spēcīgi, ka viņš patiesi brīžiem izrādīja vāju pretestību. Pirmo setu Džerārds zaudēja, ar grūtībām pārspēja pretinieku otrajā, taču trešajā viņam netika atstātas nekādas cerības. Vairāk nebija laika spēlēt.

Džerārds pieliecās, smagi elpodams un brīnīdamies par nogurumu. Vainīgs ir smogs, viņš nodomāja. Nolādētais smogs.

-   Piedod! - Pāri tīklam viņš paspieda Medena roku un pārvilka dvieli pār sviedriem klāto seju. - Es atvainojos par savu vārgo spēli. Papūlēšos nākamajā nedēļā būt cienīgāks pretinieks. - Un jau kuro reizi paberzēja labo asarojošo aci.

-   Jā, kopš spēles sākuma acs izskatās vēl ļaunāk. Tā ir stipri apsārtusi. Tev kaut kas jādara.

-    Varbūt izskalot ar ūdeni?

-   To var. - Medens paraustīja plecus. - Pamēģini! Labi vismaz, ka klubā ir ierīkota atgriezeniskās osmozes attīrīšanas sistēma. Citādi ķimikālijas ūdenī tikai pasliktinātu stāvokli.

Viņi nogāja malā. Pārējos kortos tenisisti turpināja dauzīt bumbiņas.

-   Stāsti! - izrīkoja Medens. Abi stāvēja ar muguru pret kluba ēku, tādējādi izsargādamies no sarunas noklausīšanās, ja kāds būtu pavērsis pret viņiem tālas uztveršanas mikrofonu. - Stāsti par prezidentu!

-   Viņš ir iecerējis uzlikt Tīrā gaisa likumprojektam veto.

-    Dievs tētit! - Medens nogrozīja galvu. - Tas iecirtīgais nelga.

-   Zvēru, es izklāstīju vislabākos argumentus, - Džerārds sacīja. - Taču viņš neatlaidās. Viņa pamatojums bija tāds - tiklīdz krīze kļūs neizturama, amerikāņu uzņēmēji piepeši radīs tai brīnumzāles.

-   Tas taču ir smieklīgi. Nebiju domājis, ka prezidentam ir humora izjūta - pat tad, ja tā ir nevilša, - Medens novilka. - Kad krīze kļūs neizturama? Vai tad viņš neaptver, ka jau tagad krīze ir dziļa?

-    Viņa uztverē tas ir kā augošs budžeta deficīts - lai par to rūpējas nākamā paaudze. Taču šobrīd viņa galvenais pienākums esot saturēt kopā valsti. - Džerārds noslaucīja vēl dažas sviedru lāses.

-    Nevar apgalvot, ka šādu reakciju nebijām paredzējuši. Tomēr mums bija jārīkojas pareizi, jāsniedz viņam iespēja. - Medens nopūtās.

Džerārds nomākts apmeta dvieli ap kaklu.

-   Tomēr tas vēl nav pats ļaunākais.

-Aktā?

-    Prezidents jūtas nodots. Viņš ir zaudējis galvu, krīt panikā. Viņš nespēj aptvert, kā opozīcijai izdevies piespiest tik daudzus republikāņu senatorus atmest ar roku partijas piederībai un nobalsot par likumprojektu tā, kā tā vēlas. Viņš spļauj zili melnu par šiem atkritējiem un - pēc paša teiktā - līdīs vai no ādas ārā, lai noskaidrotu, kas licis senatoriem mainīt domas, un liks pie darba visus pašlaik pieejamos izmeklētājus.

-    Arī to mēs paredzējām. Politiskais instinkts, - Medens teica. - Tomēr ļoti šaubos, vai daudzi senatori atzīs, ka krituši par upuri šantāžai. Nav šaubu, ka nākamais jautājums būs - kāpēc viņus šantažēja. Un es nedomāju, ka kaut viens senators būtu tik dumjš, lai izpostītu savu karjeru, atzīstoties kukuļņemšanā, komisijas naudu pieprasīšanā, regulārā kokaīna lietošanā, laulības pārkāpšanā un dažos citos vēl nopietnākos pārkāpumos, ko uzrakuši mūsu cilvēki. Akciju tirdzniecība, izmantojot dienesta stāvokli. Cilvēka sabraukšana dzērumā un aizbēgšana no notikuma vietas. Viens incesta gadījums. Nē, šie senatori turēs mēli aiz zobiem. Viņi ir pieredzējuši, un, vēl svarīgāk, lai Dievs tos svētī… un vienlaikus arī nolād… viņi ir praktiķi. Žēl, ka neizdevās atrast vairāk senatoru ar pagātnes noslēpumiem. Taču nav ļaunuma bez labuma - savā ziņā tas man dod ticību sistēmai. Ne jau katram ir dziļi noglabāts tumšs noslēpums. Vienādi vai otrādi, ja mums būtu izdevies iebaidīt vēl dažus senatorus, balsojums būtu jums par labu. Un tev nebūtu jāapdraud savs amats un jāizšķir balsojums, nododot balsi pret administrāciju.

Džerārds paraustīja plecus.

-   Sīkums. Prezidenta nicinājumu man nav grūti paciest. Sliktākais ir tas, ka pēc veto uzlikšanas un likumprojekta nosūtīšanas atpakaļ uz senātu mums būs jāizdara spiediens vēl uz dažiem senatoriem, lai nodrošinātu divas trešdaļas balsu "par", kas būs vajadzīgas, lai noraidītu veto.

-   Nu… - Medens pameta skatienu apkārt, izvērtēdams pozīciju drošību. - Mūsu pusē ir vara. Mums ir ietekme. Šā vai tā, balsis sadalīsies līdzīgi. Bet tikmēr, ja tu arī turpmāk neatbalstīsi prezidenta politiku…

-   Jā, tas mani vieš bažas, - Džerārds atzina. - Prezidents var vēl vairāk ierobežot manas aktivitātes, nostumt mani malā, lai pirms nākamajām vēlēšanām izvēlētos citu viceprezidentu. Taču tās labās gribas vizītes ir ārkārtīgi būtiskas. Man jāturpina mūsu pūliņu koordinēšana.

Medens nolaida skatienu uz tenisa korta betona segumu.

-   Jā, tas ir būtiski. - Viņš pacēla galvu. - Diemžēl viņš mums neatstāj nekādu izvēli. Taču grupa zināja un bija vienisprātis, ka agrāk vai vēlāk tas būs jādara.

-   Un tagad skaidrs, ka tas būs drīz, - Džerārds atsaucās.

-   Šaubu nav. Pērn, apmeklēdams narkotiku apkarošanas konferenci Kolumbijā, prezidents pierādīja nācijai… nemaz nerunājot par pasauli… ka ir drosmīgs. Ciniski žurnālisti saderēja, kad un kā kokaīna magnāti liks viņu nozūmēt. Taču prezidents palika dzīvs… manuprāt, tas ir brīnums… un tagad viņš ir kļuvis pārāk pašpaļāvīgs. Nākamnedēļ viņš izlidos uz Peru, lai piedalītos vēl vienā narkotiku apkarošanas konferencē. Es neesmu gaišreģis, tomēr domāju, ka šajā reizē nekļūdīgi varu paredzēt nākotni. Prezidents neatgriezīsies. Vismaz ne dzīvs. Pēc nedēļas un vienas dienas mums biis jauns prezidents. Gudrāks - izglītots prezidents.

-    Ceru, ka izrādīšos šādas atbildības cienīgs, - Džerārds atbildēja.

-   Kā jau esi uzzinājis biežajās labas gribas vizītēs, mūsu kolēģi nāks tev talkā.

-    Jā, sūtīdams mani šajos braucienos, prezidents pats sev ir pamatīgi iezāģējis.

Medens atkal pievērsa skatienu tenisa korta grīdai.

-    Vēl kas?

-    Diemžēl… - Medens sarauca pieri.

-    Kas noticis?

-   Iespējams, mūsu drošība ir apdraudēta, - Medens atzina.

Džerārda seja nobālēja pat zem iedeguma kārtas.

-   Cik tas nopietni? Kāpēc tu jau agrāk neteici? Var izrādīties, ka mums jāatliek…

-    Domāju, ka tas nebūs nepieciešams. Vismaz šimbrīžam tā šķiet. Lai gan vajadzības gadījumā nākamās nedēļas plāns, protams, būs jāatliek. Negribēju tevi satraukt, jo mums bija pamats pārliecībai, ka šis izlēciens ir nokārtots. Tomēr tā nav. Tevi jāinformē, jo var gadīties, ka tev būs jāliek lietā sava ietekme, lai mūs izpestītu.

-    Kas tas par izlēcienu? - Džerārds noprasīja.

-   Pagājušajā nedēļā es tev pastāstīju, ka meklētāju vienība beidzot uzgājusi uz pēdām atkritējam.

-   To es atceros, - Džerārds nepacietīgi viņu pārtrauca. - Atceros arī - tu mani mierināji, ka viņš ir likvidēts, kā pienākas.

-   Tā arī bija.

-Tad…?

-   Atkritējs iepazinās ar kādu sievieti, - Medens sacīja. - Viņu draudzība sākās pavisam nesen un ilga tikai dažas dienas - izskatījās, ka tas nav nekas īpašs. Meklētāju vienībai tas nelikās nozīmīgi. Taču tad sieviete izrādīja neparastu interesi par atkritēju jau pēc viņa nāves. Viņa devās uz policiju un sazin kādā veidā identificēja apdegušo līķi. Viņas sniegtās ziņas ļāva Ņujorkas policijas Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas izmeklētājam atrast atkritēja dzīvokli. Viņš paņēma līdzi arī sievieti. Izgājusi no dzīvokļa, viņa aiznesa filmiņu uz fotodarbnīcu, kas specializējas ātro fotogrāfiju pagatavošanā. Pats par sevi saprotams, novērošanas vienībai gribējās zināt, kas fotoattēlos redzams. Taču mēģinājums tās paņemt nebija veiksmīgs. Ziņkārei augot, vienība nolēma pārmeklēt atkritēja dzīvokli.

-    Tu gribi teikt, ka tas netika izdarīts jau agrāk? - Džerārds saviebās.

-   Viņi atzīst savu kļūdu. Tomēr vienībai par aizstāvību jābilst, ka atkritējs bija sarāvis saites ar pagātni un nelikās ticami, ka viņš būs paglabājis kaut niecīgāko priekšmetu no iepriekšējās dzīves.

-   Tu apgalvo, ka kaut ko tomēr bija paglabājis?

Medens cieši sakoda zobus.

-   Guļamistabā novērošanas vienība uzgāja altāri.

Džerārdam aizrāvās elpa.

-   Dzīvokli iznicināja, - Medens turpināja. - Vēl svarīgāk ir tas, ka bareljefu viņi paņēma līdzi.

-   Tomēr vēl paliek sieviete ar fotogrāfijām.

-   Tieši tā. Vakarvakarā vienība mēģināja atrisināt šo aizķerša- nos.

-   Mēģināja?

-   Diemžēl neveiksmīgi. Viņa bija paguvusi aprunāties ar Braienu Hamiltonu un…

-   Ar Hamiltonu? Kāds viņam sakars ar…? Viņš vakarvakarā gāja bojā autokatastrofā!

-    Viņa saistība ar sievieti? Es vēl neesmu pavēstījis baisāko. Sievietes vārdu. Terēze Dreika.

-Tesa? Nejau…

-   Remingtona Dreika meita. Viņa vakar devās uz Aleksandri- ju, lai, izmantojot tēva ietekmi valdības aprindās, uzzinātu, kas bijis nogalinātais. Uzklausījis viņas lūgumu, Braiens Hamiltons devās pie FIB direktora. Taču mūsu vienībai izdevās viņu pārķert.

-    Mēs nogalinājām Braienu Hamiltonu? - Džerārds atgāza galvu.

-   Un vienība darīja visu, lai dabūtu pie malas ari sievieti. Droši vien esi dzirdējis par ugunsgrēku viņas mātes namā? Tesai Drei- kai izdevās aizbēgt. Mēs nezinām, kur viņa atrodas, taču nav ne mazāko šaubu, ka viņa mūs apdraud. Mēs esam iedarbinājuši visas sviras, lai viņu atrastu un notvertu. Tieši tādēļ es tev to visu stāstu. Protams, tev jau tāpat ir gana raižu, taču tu pazini Tesas tēvu.

-   Jā, piedevām visnotaļ labi.

-   Tāpēc ir iespējams, ka viņa mēģinās ar tevi sazināties un lūgt palīdzību.

-   Aha, - Džerārds novilka. - Tagad sapratu.

-    Iespējams, tik tālu nenonāks. Mums ir izstrādāts plāns, ar kura palīdzību mēs varētu nonākt sievietei uz pēdām.

-    Kādā veidā?

-    Tas saistīts ar izmeklētāju, pie kura viņa griezās pēc palīdzības. Man nebūs laika skaidrot. - Medens palūkojās apkārt un pamanīja, ka rindā pie korta gaida spēlētāji. - Mēs šeit esam aizkavējušies. Mums jāiet prom, pirms piesaistām uzmanību. Ja nenotiks nekas ārkārtējs, tiekamies tepat pēc nedēļas.

-    Lai Dievs tevi svētī!

-   Un ari tevi lai Dievs svētī! Ja sieviete… nekavējoties katrā ziņā dari man zināmu.

Ar nopietnu sejas izteiksmi Džerārds pamāja.

Medens atbildēja ar tādu pašu žestu. Viņi devās laukā no korta, iejutās savās lomās, pārmija dažas laipnas piezīmes ar spēlētājiem, kas gaidīja aiz žoga, un iegāja kluba ēkā.

-   Acs izskatās aizvien briesmīgāk, - Medens norādīja.

-   Jā, tā būs jāapskata.

Džerārds iegāja dušas telpā, ar atvieglojumu redzēdams, ka neviena nav. Viņš piegāja pie spoguļa, uzmeta skadenu asiņu pielijušajai acij un uzmanīgi izņēma kontaktlēcu, gatavodamies izskalot aci ar ūdeni. Kad viceprezidents parādījās cilvēkos, viņa acu varavīksnenes bija fotogēniski zilā krāsā, taču, izņemot kontaktlēcu - kas bija vajadzīga nevis tāpēc, ka viņam būtu slikta redze, bet gan tāpēc, ka lēcas zilā krāsa palīdzēja nomaskēt acs īsto krāsu, - atklājās, ka Džerārda labās acs varavīksnene ir pelēka.

9

-   Man zvanīja sieviete, bet tu nepajautāji viņas tālruņa numuru? - Kreigs šķīla zibeņus. Aizelsies ieskrējis policijas galvenajā ēkā, viņš stāvēja Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas telpās un nikni raudzījās uz Toniju. - Es taču pieteicu!

-   Es nepaspēju pavaicāt. Viņa nolika klausuli. Pat vārdu neizdevās uzprasīt. Tikpat labi tā nemaz nebija Tesa Dreika.

-    Man ar to ir par maz! Man jāzina!

-    Esi tik labs un pārtrauc aurot! Man jau galva sāp. Labāk pastāsti, kas noticis!

-    Pareizi. Es arī to gribētu dzirdēt, - iejaucās parupja balss. Abi pagriezās pret kabineta atvērtajām durvīm, kurās, nostūmis brilles uz deguna, stāvēja un sirdīgi lūkojās kapteinis Melorijs, padrukns vīrs virs četrdesmit. - Cik man zināms, tu joprojām strādā mūsu nodaļā. - Viņš piegāja pie Kreiga. - Tāpēc es un droši vien ari policijas priekšnieks, pilsētas mērs un nodokļu maksātāji būtu pateicīgi, ja tu ierastos darbā laikus. - Melorija balss kļuva vēl griezīgāka. - Patiesībā būtu labi, ja tu vispār ierastos darbā. Jau vairākas dienas man nav ne jausmas, ar ko tu nodarbojies un kur atrodies! Kas tev par darīšanām ar Aleksandrijas departamentu? Viņu Slepkavību izmeklēšanas nodaļa man zvanīja un tirdīja, vai kāds neizliekas par Ņujorkas policijas izmeklētāju. Par tevi! Vakarvakarā tur notikušas vairākas slepkavības. Turīgā augstākās sabiedrības rajonā. Kas tev par to zināms?

Kreigs norīstījās, pablenza Melorijā un lēnām noslīga uz krēsla. Un cauri kāsa lēkmei nomurmināja:

-Žēl ka atmetu smēķēšanu.

-   Tas nekas, šeit tu tik un tā nedrīkstētu pīpēt. Kreig, es gaidu. Kas notiek?

Kreigs brīdi vilcinājās.

-   Otrdien… - Viņš pūlējās sakārtot domas. - Pie manis ieradās sieviete…

Turpmākās desmit minūtes Kreigs stāstīja. Par morgu, par Karla Šurca parku, par Džozefa Mārtiņa dzīvokli. Nobeigumā pavēstīja par Tesas pēkšņo braucienu uz Aleksandriju un radio ziņās dzirdēto.

Kapteinis Melorijs savilka skābu seju.

-    Palabo mani, ja maldos, - uz tām durvīm ir rakstīts "Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļa", vai ne? Tiklīdz līķis bija identificēts, tas bija nost no tava kakla. Lieta pārgāja Slepkavību izmeklēšanas nodaļas ziņā. Kāpēc tu vēl esi ar to saistīts?

-   Es padešām nodevu lietu Slepkavību izmeklēšanas nodaļai, - Kreigs taisnojās. - Es turpināju viņus informēt.

-   Tu neatbildēji uz jautājumu! Kāpēc tu vēl esi…

-    Sievietes dēļ. - Kreigs juta, ka vaigi piesarkst. Viņš runāja klusāk.

-    Kāds tam sakars ar sievied? - Melorijs neatlaidās.

-   Viņa man šo to nozīmē.

-    Ko tu teici?

-    Man šī lieta ir personiska.

-    Vairs ne! Ciktāl tas attiecas uz mani, lieta ir oficiāla!

-    Es gribēju ari turpmāk ar viņu satikties.

-   Vai man jāsaprot, ka tu esi viņā iemīlējies?

-    Es… Jā, tā laikam ir. Pareizi. Jā, es esmu viņā iemīlējies.

-    Un tas viss noticis kopš otrdienas? Dievs tēvs, tad jau viņa ir smuka pēc velna! - Melorijs izmisumā savēcināja rokas gaisā. - Kreig, vai tu atminies kādu svarīgu noteikumu, ko tev Policijas akadēmijas instruktori mēģināja iedzīt galvā? Nesaisties ar klientiem! Tas nekad nenoved pie laba gala. Tas rada kļūdas. Tā var ievārīt pamatīgu putru!

-   Domā, man bija izvēle? Tu varbūt iedomājies, ka es pats sev liku izdarīt kaut ko tik stulbu un iemīlēties tajā sievietē? Tas notika pēkšņi! Es nevaru pavēlēt savām jūtām.

Melorijs atšļuka pret galdu un nogrozīja galvu.

-    Vecīt, vecīt, vecīt! Labi. Mums ir sarežģījumi. Jauki. - Viņš iztaisnojās. - Tā nu mēs tos vērsīsim par labu. Pirmām kārtām tev jāpiezvana Aleksandrijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļai un jāizklāsta viss, ko zini.

Kreigs uzmeta priekšniekam stingru skatienu.

-    Nē, tas nu gan neies krastā.

-Ko?

-    Es nedomāju, ka būtu labi sazināties ar to nodaļu. Vismaz ne pagaidām.

-   Es tev devu pavēli!

-    Ja viņa ir dzīva - pirms neilga laika Tonijam zvanīja kāda sieviete, un man ir aizdomas, ka tā bija Tesa, - viņa bēguļo, viņu vajā. Ja mēs paziņosim Aleksandrijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļai un tā sāks sievieti meklēt, tad cilvēki, kas viņu vēlas nogalināt, pieslēgsies policijas radiosakariem. Tiklīdz būs noskaidrota viņas atrašanās vieta, šie ļautiņi līdīs vai no ādas ārā, lai nokļūtu tur pirms patruļmašīnām.

-    Beidz tēlot viņas draudziņu, Kreig! Sāc domāt kā policists! Dieva dēļ, viņa ir jāaizsargā!

-    Es jau domāju kā policists. Tu to zini tikpat labi kā es. Aleksandrijas policija var darīt, ko vien vēlas, - ne viņi, ne mēs nevaram garantēt sievietes drošību. Ja kāds no sirds vēlas otru nogalināt… un vakarnakts notikumi ir nepārprotams pierādījums par šo ļautiņu apņēmību… viņu nekas neapturēs.

-   Bet tu iedomājies, ka spēsi viņus apturēt, - Melorijs attrauca.

-    Es domāju, ka varu viņu atvest šurp bez lieka trača un sarežģījumiem.

-    Džons Veins steidzas palīgā.

-   Neņirgājies! - Kreigs atrūca. - Man vēl nav gadījies piedzīvot tādu lietu. Tie cilvēki ir ļauni. Organizēti. Mērķtiecīgi. Un izbauda spēli ar uguni. Es nezinu, kāpēc viņi grib to sievieti nogalināt… varbūt baidās, ka sieviete ir kaut ko uzzinājusi… taču viņi ir pierādījuši, ka ies pāri līķiem, lai piekļūtu viņai. Līdzko sieviete iznāks no paslēptuves, līdzko lūgs palīdzību Aleksandrijas policijai un šis fakts nonāks atklātībā - un tas visādā ziņā nodks viņa vairs ilgi nedzīvos. Domāju, ka Tesai pašai tas ir skaidrs. Un tāpēc nav brīnums, ka viņa nospriedusi izvairīties no policijas.

-   Tā ir tikai teorija.

-   Nē. Citādi Aleksandrijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļa nebūtu zvanījusi tev un tincinājusi, vai man ir zināms tas, ko nezina vhii.

-   Labi. - Melorijs negribēja padoties. - Tu spried loģiski. Taču tev šā vai tā būs jāsazinās ar Aleksandriju. Te nav runa tikai par divu pilsētu policijas departamentu sadarbību. Tev jāsniedz sava versija par to, kas noticis. Pretējā gadījumā sanāk, ka tu slēp ziņas par vairākiem noziegumiem, un tu labi zini, kas notiek ar cilvēkiem, kuri tā rīkojas. Visā visumā tu neesi riebīgs tips, taču ari neesi tik simpātisks, lai es tevi apciemotu cietumā. Pacel klausuli un zvani!

-    Nē. Pagaidi! Lūdzu! Vēl dažas minūtes.

-   Uz ko tu ceri? Ka viņa piezvanīs tev?

-Jā. Tad man varbūt būs, ko pastāstīt Aleksandrijas policijai. Sieviete man uzticas, un mēs, iespējams, varēsim izprātot, kā nogādāt viņu drošā vietā.

Iezvanījās tālrunis uz Tonija galda. Tonijs pacēla klausuli, pirms Kreigs paguva pieskriet.

-     Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļa… vienu mirkli. - Tonijs pasniedza klausuli Kreigam.

-   Tā ir viņa? - Kreigs noprasīja.

-    Nē. Aleksandrijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļa.

Kreigs sastinga.

Nākamajā mirkli iezvanījās cits tālrunis, un to pacēla kapteinis Melorijs.

-    Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļa… Jā, kā tad. Tūlīt pat. Kreigs, nespēdams izšķirties, šaudīja skatienu no viena tālruņa

uz otru.

-   Vispirms manējo, - Melorijs norādīja. - Zvana sieviete. Dzirdot to, kā viņa izrunā tavu vārdu, rodas sajūta, ka viņai ir pamatīgas ziepes un viņa lūdz Dieva palīdzību.

Kreigs metās pie aparāta.

10

- Tesa, tā esi tu?

Dzirdot Kreiga balsi, Tesai saļodzījās ceļgali. Ak, Dievs! Beidzot!

Nervozi izstūrējusi gludeno, melno "Porsche 911" no plašās garāžas, kas pieslējās misis Kodilas savrupmājai, viņa bija jutusies kaila aiz bailēm. Kad viņa izbrauca no noslēgtā bagātnieku rajona, labā roka, pārslēdzot ātrumus, drebēja.

Garām pabrauca tikai dažas automašīnas, taču tāpēc tās izskatījās vēl aizdomīgākas. Pastāvēja pavisam ticama iespēja, ka slepkavas ap rajonu norīkojuši sardzi. Tesa bez mitas lūkojās at- pakaļskata spogulī. Nelikās, ka viņai kāds sekotu. Tomēr, atstājusi aiz muguras lepno apkaimi un palielinājusi ātrumu uz dzīvās četrjoslu maģistrāles, gar kuru rindojās veļas mazgātavas, ātrās apkalpošanas restorāni un videonomas, Tesa aptvēra, ka biezajā satiksmē nebūs iespējams noteikt, vai mašīnai kāds seko.

Vēl ļaunāk, automašīna, ar kuru viņa brauca, bija dārga, ārišķīga un tādējādi piesaistīja uzmanību. Jaunībā viņa bija dzirdējusi tēvu pa telefonu sakām -galvenais, pieraugi, ka automašīna nedrīkst būt uzkrītoša. Tai jāsaplūst ar satiksmi.

Šis spēkrats nekādā ziņā "nesaplūda ar satiksmi". Garām braucošu lētāku mašīnu šoferi ar skaudību nopētīja "Porsche".

Sasodīts, viņa nodomāja un, kā meklēdama mierinājumu, pieskārās somiņai, kas atradās blakus, - tajā vēl aizvien bija pistole. Ieraudzījusi mašīnu pārpildītas lielveikala autostāvvietas malā tālruņa automātu, Tesa bija piebremzējusi, apstādinājusi mašīnu pie automāta, izlēkusi no automobiļa, izvilkusi no maka kredītkarti, paķērusi klausuli un vēlreiz piezvanījusi Kreigam uz darbu.

-   Jā, - viņa elsa. - Tā esmu es. Mēģināju pirms kāda laika tevi sazvanīt.

-    Es jau domāju, ka tā biji tu. Paldies Dievam, tu esi dzīva! Es jau pārbijos…

-    Viņi aizdedzināja… Viņi nogalināja manu māti…

-   Es zinu, Tesa. Izsaku tev līdzjūtību. Tev droši vien… Kad tiksimies, es mēģināšu… Es nevaru novērst tavas sāpes, taču darīšu visu, lai dalītos ar tevi bēdās. Pašreiz svarīgi nepieļaut, lai arī tevi nogalina.

-    Vēl jau tas nav noticis. Bet mani turpina tvarstīt. Man visu laiku bail, ka man seko. Ko lai es daru? Tie, kas man dzenas pakaļ, noteikti novēro vietējo policijas iecirkni. Turp doties es nedrīkstu. Ja zvanīšu policijai, baidos, ka slepkavas pieslēgsies policijas sakariem. Man vajadzīga palīdzība!

-   Klausies, Tesa! Nekrīti panikā! Es apsolu, ka darīšu visu, lai tevi aizsargātu. Kur tu atrodies? Es fonā dzirdu satiksmi.

-    Es ne… Es… Aleksandrijas nomalē. Zvanu no tālruņa automāta netālu no lielveikala.

-   Jēziņ, tu nedrīksti tur uzkavēties! - Kreigs ieklepojās. - Vai tu varētu kaut kur noslēpties, līdz es ieradīšos Aleksandrijā?

Viņa nodrebēja un mēģināja domāt.

-   Tesa?

-    Es nedrīkstu iesaistīt bijušos draugus, jo tad ari viņi var iet bojā. Apsvēru iespēju ielavīties kinoteātrī, taču tādā pūlī un tumsā es nejutīšos droši. Varbūt bibliotēkā vai muzejā. Taču tās ir pārāk sabiedriskas vietas. Arī tur es nebūšu drošībā.

-   Vienu mirkli. Man šeit zvana. Nenoliec klausuli, es nerunāšu ilgi.

-    Nē, pagaidi!

-Tesa, tas ir svarigi. Uzgaidi!

Klausulē atskanēja klikšķis, un tad iestājās klusums. Bija dzirdami vienīgi tālsarunas savienojuma trokšņi.

Rokas drebēja.

Ātrāk! Lūdzu!

Tesa paslepus pārlaida baiļpilnu skatienu pilnajai autostāvvietai un pamanīja, ka no automašīnām izkāpj nepazīstami cilvēki.

Netālu blakus busiņam stāvēja divi vīrieši un lūkojās viņas virzienā.

Tesa iegrūda roku somiņā un satvēra pistoli.

Vīrieši apgāja apkārt busiņam, tuvojās Tesai no sāniem, bet tad negaidīti mainīja virzienu un devās uz lielveikalu.

Tesa nopūtās, atskārzdama, ka abi vīrieši bija apbrīnojuši "Porsche".

Kreig, ātrāk taču!

Piepeši klausulē ieskanējās viņa balss.

-   Tesa?

-    Kur tu biji pazudis? - Viņas balss drebēja.

-   Piedod, es nezināju, ka tas aizņems tik ilgu laiku. Bija jānoskaidro šāda tāda informācija. Es iekāpšu "Trump" lidmašīnā, kas nolaidīsies Vašingtonas Nacionālajā lidostā divos, nulle, septiņās. Kā tu nokļuvi pie lielveikala? Vai tev ir mašina?

-Jā.

-    Kada? Man ta bus japazīst.

-Melns "Porsche911".

-    Pat baiļu pārņemta, tu izvēlies eleganci. Tas nu jāatzīst.

-    Kreig, aiztaupi jociņus!

-    Es tikai gribēju tevi mazliet uzmundrināt. Ja gribi runāt lietišķi, klausies vērīgi. Kristelsitijā, netālu no lidostas, atrodas viesnīca "Marriott". Tiklīdz ielidošu, iesēdīšos taksometrā, došos uz viesnīcu un ēkas priekšā sameklēšu tavu mašīnu. Ieradīšos tur, vēlākais, pustrijos.

-    Bet tas būs pēc trim stundām!

-    Es jau visu izdomāju. Brauc uz Vašingtonu, pastaigā gar Kapitoliju. Tur čum un mudž no gvardiem un neviens neuzdrošināsies tevi aizskart. Galvenais, esi uzmanīga brīžos, kad izkāp no mašīnas un iekāp tajā.

-    Uzmanīties? Kopš vakarvakara es to vien daru kā uzmanos!

-   Bet šobrīd centies vēl vairāk. Pa to laiku sazināšos ar Aleksandrijas policiju un pastāstīšu, kas noticis.

-    Nē! Ja ziņas par mani nonāks policijas radiosakaros…

-   Tesa, tev man jāuzticas. Es aprunāšos ar Aleksandrijas policijas priekšnieku. Palūgšu, lai viņš tur muti. Es neatklāšu, kur tu atrodies un kur mēs esam sarunājuši tikties. Es tikai vēlos, lai viņš nosūta vienību, kas tevi aizvedīs uz drošu vietu.

-   Tādas vietas nav.

-   Tici man, ir. Nams. Viesnīcas numurs. Lauku māja. Vienalga, kur. Es tev zvēru, ka tevi ielenks apsargi. Galvenais, saglabā mieru. Vēl dažas stundas, un viss būs galā.

-    Nē! Tu maldies!

-   Es ne…

-   Viņi vienmēr gaidīs. Viņi nekad neatmetīs ar roku. Tas nemūžam nebeigsies.

-    Beigsies, ja izdibināsim, kāpēc tevi grib nogalināt. Līdzko viņu noslēpums nāks gaismā - vienalga, kāds tas ir, - nebūs vairs iemesla aizbāzt tev muti.

-   Ja mēs spēsim noskaidrot, kādi man zināmi fakti viņos izraisa tādas bailes! Ja! Ja! Ja!

-    Es tev saku - saglabā mieru!

-   Tas viss taču skar ne tikai mani! - Tesa iebilda. - Es neesmu vienīgā, kam draud briesmas!

-    Es nesaprotu. Neviens cits taču…

-    Tu maldies! Kreig, neaizmirsti, ka tu biji kopā ar mani. Tu uzklausīji manu stāstu. Tu kopā ar mani devies uz Džozefa dzīvokli. Tu redzēji, kas atrodas viņa guļamistabā. Ja slepkavas ir izsekojuši mūs abus, tad, lai pasargātu savu noslēpumu, viņi, iespējams, sāks vajāt arī tevi!

Kreigs kādu brīdi klusēja.

-   Lai tik tie maitas gabali pamēģina! - Viņš iekrekstējās.

-    "Marriott", netālu no lidostas. Pustrijos. Braukā garām, līdz redzi mani. Es tavu auto pamanīšu.

-Tu man iedves…

-   Nav īstais brīdis novirzīties no temata.

-   Pārliecību. Rīkošos tikpat gudri kā mans tēvs. Es tur būšu.

11

Viņa nolika klausuli, nopētīja svešos cilvēkus stāvvietā, jutās trausla un neaizsargāta un steidzās iekāpt "Porsche".

Kreigs bija pieteicis, lai viņa brauc uz Vašingtonu un apstaigā

Kapitoliju. Taču, iedomājoties vien, ka būs jāatrodas tik sabiedriskā vietā, pat gvardu klātbūtnē, Tesa sāka nervozēt. Jābūt kādai citai, mazāk bīstamai idejai.

Izbraucot no lielveikala stāvlaukuma, Tesa palūkojās atpakaļ- skata spoguli, lai pārliecinātos, ka neviens neseko. Aiz "Porsche" no stāvlaukuma izbrauca vairākas mašīnas. Dziļi ieelpojusi, viņa no jauna pieskārās izcilnim somiņā, kur bija izspiedusies pistole, un nomierinājās.

Te pēkšņi uzbangoja atmiņas par vīriešiem, kurus viņa bija vakar nošāvusi, un uzmācās nelabums. Taču uzreiz to apslāpēja dusmas un bailes. Tesa nebija izskaitījusi, cik reižu izšāva, un no rīta, vēl būdama apjukusi, nebija izņēmusi pistoles aptveri, lai izskaitītu, cik patronas palikušas. Tēvs noteikti nebūtu apmierināts ar šādu nolaidību. Tikpat labi aptvere jau ir tukša.

Man jāspēj sevi aizstāvēt!

Uzmetusi īsu mirkli ceļa malai, Tesa pamanīja veikaliņu rindu, un viens no tiem saistīja viņas uzmanību.

Viņa asi sagrieza stūri, piebrauca pie ēkas un iesteidzās veikalā. Pie durvīm viņa palēnināja gaitu, cenzdamās izskatīties pēc iespējas mierīga.

-   Jā, kundze? - apjautājās muskuļains sporta preču nodaļas pārdevējs. Stāvēdams aiz letes, viņš pārlaida acis sievietei, nopētīja viņas seju un augumu un gandarīts smaidīja, patiesībā glūnēja. - Kā varu jums palīdzēt?

-   Man vajag divas kastītes munīcijas "Sig Sauer" deviņu milimetru pistolei.

-    Tad jau gatavojaties no sirds pašaudīties. - No viņa mutes šāda piezīme izklausījās divdomīgi.

-   Mūsu šaušanas apmācības instruktors liek mums pašiem iegādāties munīciju.

-    Ja jūs būtu manā apmācības grupā, jūs saņemtu munīciju un apmācību par brīvu. To es jums apsolu. - Pārdevējs pacēla uzacis.

-   Tādā gadījumā žēl, ka neesat mūsu grupas instruktors, - Tesa attrauca.

Pārdevēja skatiens pētīja viņas krūtis zem plānās blūzītes, un slēptā ironija paslīdēja secen.

Kamēr viņš pagriezās un meklēja munīcijas kastītes, Tesa izņēma no somiņas maku, negribēdama, lai pārdevējs pamana pistoli.

Somiņā pirksti piedūrās fotogrāfiju paciņai. It kā viņa būtu pieskārusies kailam elektrības vadam, prātā iešāvās Kreiga piekodinātais - izgatavot fotoattēlu kopijas un ar "Federal Express" kur- jerpastu nosūtīt viņam uz darbavietu. Bet tagad viss bija citādi. Viņai nebija laika klausīt Kreiga pavēlēm, un, velns parāvis, gaidīt, kamēr izgatavo kopijas, nebūs droši. Es nedrīkstu apstāties!

-   Sakiet, lūdzu, - vai jūs pārdodat ari aploksnes? - viņa vaicāja pārdevējam. - Vai pie jums var nopirkt arī pastmarkas? Tas patiesi būtu ērti.

-   Tik glīta dāma pie mums var dabūt, ko vēlas.

-    Paldies! Es noteikti te vēl kādreiz iegriezīšos.

-   Ticiet man, mēs gaidīsim. Aiz tām durvīm ir šaudīšanās laukums. Mēs varētu kādreiz pašaudīties, tā teikt, zem četrām acīm.

Tesa ar pūlēm pacieta šo gvelšanu.

-   Jādomā, ka jūs allaž trāpāt mērķī.

-    Pagaidām neviena vēl nav sūdzējusies.

"Atšujies!" Tesa domās iekliedzās. Viņa savaldījās, lai sejā nebūtu saskatāms riebums, samaksāja par munīciju un paņēma aploksni un pastmarku. Un atcerējās fotofilmiņas negatīvus! Jānosūta Kreigam negatīvi. Tad vismaz tie būs drošībā.

Un piepeši, iedomājoties par fotogrāfijām un spilgti atceroties dīvaino bareljefu Džozefa guļamistabā, Tesai uzbrāzās smeldzīga atskārsme, kur jādodas tālāk.

Katrā ziņā ne jau uz Kapitoliju.

12

Kreigs nometa klausuli.

Redzēdams nelokāmo stingrību Kreiga sejā, kapteinis Melorijs satrūkās un savicināja rokas gaisā.

- Tā, tagad esmu piedzīvojis visu. Leitnants dod pavēles policijas šefam!

-   Bet es taču panācu to, ko gribēju. Aleksandrijas departaments sadarbosies.

-   Ja vien tā tu gribi to saukt… Es pat šādā attālumā dzirdēju, kā šefs auroja klausulē. Kad viņš tiks tev klāt…

-    Nemaz neturpini! Ko tad tu gribēji? Man nebija izvēles. Es nevarēju… Es neuzdrošinājos… konkrētāk stāstit par gaidāmo tikšanos ar Tesu. Tas slepkavu grupējums ir pārāk labi organizēts. Ja radiosakarus patiešām noklausās un kaut viena patruļmašīna pieminēs "Marriott", Tesu nošaus, līdzko viņa piebrauks pie viesnīcas.

-    Taču tu liki Aleksandrijas policijas šefam sagatavot drošu paslēptuvi. Jāatzīst, ka tas ir iespaidīgi. Tikai viena aizķeršanās, Kreig.

-   Tikai viena? Es redzu neskaitāmas un…

-   Jā, viena aizķeršanās. Es neesmu tev devis atļauju aizbraukt. Tu neesi šīs nodaļas priekšnieks. Tu pārāk daudz esi ieņēmis galvā.

-    Es jau teicu. Es braucu!

-    Pat ja es tevi uz laiku atstādinātu no amata?

-   Dari, kas tev jādara. Kaut vai atlaid mani no darba! Es par to nospļaujos!

-   Stūrgalvīgais…

-   Man nav laika strīdēties. Līdz reisam ir maz laika. Es tik tikko pagūšu izsaukt taksometru un aizskriet līdz Lagvārdijai.

-    Pusdienlaika satiksmē? Vēlu veiksmi atrast taksi!

-   Tad es paņemšu patruļmašīnu!

-Nē!

-Ko?

-    Neies cauri! Tu neņemsi patruļmašīnu.

-   Nestāvi man ce…

-   Tonijs paņems. Viņš tevi aizvedīs uz lidostu.

-    Vai tu tikko teici… - Kreigs pārsteiguma noblisināja acis.

-    Kusties, Kreig! Un turi acis vaļā! Ja Aleksandrijas šefs tev rada problēmas, liec, lai viņš man piezvana.

-    Es pareizi dzirdēju?… Pat nezinu, kā lai…

-    Pateicas? Pietiks ar to, ja atgriezīsies dzīvs. Un pārmaiņas pēc pastrādāsi. Tonij, ja ielās ir sastrēgumi, vari ieslēgt signālbāku.

13

Netālu busiņā, kura uzraksti liecināja, ka tas it kā pieder telefona kompānijai, sēdēja divi vīrieši un uzmanīgi vēroja patruļmašīnu, kas, riepām kaucot, iztraucās no policijas mītnes. Abiem kabatās bija gredzeni, mirdzoši rubini ar zelta zīmotnēm - sakrustotu zobenu un krustu.

Vīrietis, kas sēdēja priekšējā sēdeklī - bargs novērošanas eksperts -, salīdzināja garāmslīdošajā mašīnā sēdošo izplūdušās sejas ar fotogrāfiju, ko turēja rokā.

-   šķiet, tas ir viņš!

-   Tev šķiet? Mums jābūt drošiem. - Otrs vīrietis busiņa dziļumā turpināja klausīdes austiņās.

-    Es esmu drošs.

-    Bet tu teici, ka tev šķiet, ar to ir par maz. Žēl, ka neizdevās pieslēgt noklausīšanās iekārtas Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas telefoniem. Paga! Es kaut ko uztveru. - Otrais vīrs sakārtoja ausdņas. - Paskat dk! Policijas dispečers pavēl visām patruļmašīnām mest darbus pie malas un gādāt, lai tā policijas mašīna… numurs sakrīt… nonāk Lagvārdijas lidostā laikus, pirms "Trump" reiss vienos izlido uz Vašingtonas Nacionālo lidostu.

-   Vai ar to tev ir gana?

-   Jā, - tehniķis atsaucās. - Ar to pilnībā pietiek. Zvani!

Vīrietis, kurš sēdēja priekšējā sēdeklī, paņēma mobilo tālruni

un nospieda dažus taustiņus.

-   Ķērājs ir atstājis mājas bāzi. Mūsuprāt, viņš ir tā noraizējies par draudzenes veselību, ka dodas pie viņas uz Vašingtonas stadionu. - Viņš sniedza sīkākas ziņas par reisu.

-    Bet kā tad pretinieks? - otrā galā hameleons jautāja.

-     Pagaidām nav licis sevi manīt. Varbūt patlaban negrib spēlēt.

-    Tas nevar būt tiesa. Galu galā tuvojas finālmačs. Viņu komanda droši vien ir turpat tuvumā. Modri vērojiet, vai neparādās jauno talantu meklētāji. Mēs savukārt izskatīsim Vašingtonas stadionu. Tomēr paturiet prātā, ka pretinieku komandai ir paradums uzrasties tad, kad to vismazāk gaida.

14

Sirdij dauzoties, Tesa iesēdās "Porsche", kas stāvēja pie sporta preču veikala, un steigšus aplaida skatienu apkārt, baidīdamās, ka jebkurā brīdī blakus apstāsies automašīna, no tās izlēks vīrieši un sāks šaudīties. Viņa izņēma no somiņas pistoli, pacēla to saprātīgā augstumā - tā, lai kāds to neieraudzītu pa mašīnas logu. Drudžaini nospiedusi podziņu, kas izbīdīja aptveri no spala, viņa atklāja, ka aptverē palikušas tikai divas patronas un vēl viena ir patrontelpā.

Kungs tētīt! Tesa žigli atrāva vaļā tikko nopirktās munīcijas kastītes vāku un iegrūda aptverē vēl četrpadsmit patronu - tagad tā bija pilna. Teorētiski ierocī ietilpa tikai sešpadsmit patronu, taču, ieskaitot patronu, kas jau atradās patrontelpā ("ieķīlātā", kā viņas tēvs mēdza to dēvēt), pistolē kopā bija septiņpadsmit patronu.

Ieslidinājusi aptveri pistoles spalā, Tesa uzreiz jutās tā, it kā atslābtu cieša saite ap krūtīm. Tagad beidzot viņa spēs sevi aizstāvēt. Vismaz tā viņa cerēja.

Man jāsteidzas prom!

Tesa iespieda pistoli somiņā, pastūma munīcijas kastītes zem sava sēdekļa, pagrieza aizdedzes atslēgu, iegrūda akseleratora pedāli grīdā un iegrieza "Porsche" blīvajā maģistrāles satiksmes plūsmā.

Aploksne! Sporta preču veikalā Tesa bija uzlipinājusi uz aploksnes pastmarku un uzrakstījusi adresi. Ar vienu roku viņa sataustīja fotogrāfiju paciņu somiņā, atvēra aploksni un ieslidināja tajā negatīvus.

Nedaudz tālāk, labajā pusē! Satraukumā ātri elpodama, Tesa pie pastkastītes, kas atradās pie neliela universālveikaliņa, ieraudzīja pasta mašīnu. Viņa nobrauca no maģistrāles, strauji nobremzēja pie smagās mašīnas, aizlīmēja aploksni un pa "Porsche" logu pasniedza to darbiniekam, kas nesa pilnu maisu no pastkastītes uz mašīnu.

-   Novēlota piegāde! - Tesa izmocīja smaidu. - Ceru, ka jums nekas nav pretī.

-   Man alga viena. Smuks autiņš.

-    Paldies!

-    Kā tāds velk?

-   Skatieties! - Tesa iegrūda pārslēgu pirmajā ātrumā, iespieda gāzes pedāli grīdā, un automobilis, riepām švīkstot, aiztraucās.

Taču tā nebija izrādīšanās. Ja viņai kāds sekoja, pēc iespējas ātrāk jāattālinās no pasta darbinieka. Tesa izmisīgi cerēja, ka neviens nebija pamanījis, kā viņa nodod aploksni. Jau tā pārāk daudzi ir miruši. Pārāk daudz sāpju. Viņa lūdzās, kaut nebūtu pakļāvusi nāves briesmām arī pastnieka dzīvību.

Mēģinādama sarežģīt sekošanu, Tesa lika mašīnai līkumot pa maģistrāli ar maksimālo ātrumu, ar kādu uzdrīkstējās, lai nepiesaistītu ceļu policijas uzmanibu.

Galamērķis bija Vašingtona - kā jau Kreigs bija ieteicis.

Bet ne Kapitolijs. Nu nē! Vairs ne!

Viņai bija padomā labāka vieta. Tā gan nebūs gluži drošāka, bet katrā ziņā vajadzīgāka.

Svarīgāka.

Bareljefs. Tas groteskais, atbaidošais bareljefs. Viņas dzīvība bija briesmās, jo viņa to bija skatījusi savām acīm. Tesai bija jānoskaidro, ko tas nozīmē, un viņa spēja iedomāties tikai vienu cilvēku, kurš varētu viņai to pastāstīt.

15

Atgāzies limuzīna pakaļējā sēdekli un nodevis rīkojumu no tenisa kluba braukt uz kantori, viceprezidents iegrima pārdomās par sievieti, par kuru viņu bija brīdinājis CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieks.

Tesa Dreika?

Kāpēc tieši Tesa apdraudēja viņu?

Alans Džerārds, viņas nelaiķa tēva draugs, bija bieži sastapis Tesu - toreiz viņa bija izstīdzējusi jutekliska, zēniska pusaudze. Slaikais, atlētiskais ķermenis, smalkās, smailās krūtis un īsie gaišie, spurainie mati viņam patika.

Protams, ne jau seksuāli. Nebūt ne. Lai gan prezidents bija pieņēmis, ka Džerārds, kā jau politiķiem ierasts, izmanto līdzekļu vākšanas pasākumus, lai pārgulētu ar politiski svarīgām lldzskrē- jējām, patiesībā viņš bija sevi stingri disciplinējis, apmācījis sevi apspiest seksuālās dziņas.

Jā, Džerārds bija precējies. Viņa sieva bija skaista un fotogē- niska, nereti bija redzama populāros žurnālos. Taču laulātā draudzene atbalstīja viņa šķistās, stingrās vērtības, un divdesmit laulības gados, kamēr abi gulēja vienā gultā - kā sabiedrotie, līdzgaitnieki, dvēseļu radinieki -, viņi bija nodarbojušies ar seksu tikai trīs reizes, un šo trīs rituālu laikā atļāvās baudīt grēcīgos miesas priekus tikai tādēļ, lai radītu bērnus.

Nē, Džerārda patika pret Tesu ne mazākajā mērā nebija fiziska. Gluži otrādi, viņš Dreika meitu tikai apbrīnoja kā lielisku ziedošas, veselīgas jaunas sievietes paraugu, ideālu cilvēku sugas pārstāvi. Džerārdu dziļi skumdināja tas, ka tieši viņa - šāds bioloģisks ideāls - apdraud plānus un būs jālikvidē. Tomēr viņa satraukums nekavēja no sirds cerēt, ka Tesu varēs apklusināt pēc iespējas drīzāk.

Iedūcās tālrunis. Džerārds pieliecās un steidzīgi pacēla klausuli. Šis numurs bija zināms tikai trim cilvēkiem, un tie zvanīja tikai īpaši svarīgos gadījumos.

Iespējams, kādas ziņas par Tesu. Varbūt viņa jau ir atrasta un apklusināta.

-   Vienu mirkli, ser, - sacīja sievietes balss. - Ar jums runās prezidents.

Džerārds apspieda vilšanos.

Pārsteidzoši drīz klausulē ierūcās Kliforda Gārta balss.

-    Kravā mantiņas! Tu dosies vēl vienā braucienā.

Džerārds izlikās, ka nopūšas, atbildot vīram, kura bēres viņš

pēc desmit dienām apmeklēs jauniecelta prezidenta statusā.

-    Kas tad nu šoreiz? Līdzekļu vākšana Aidaho? Vai cits iegansts aizdabūt mani prom no pilsētas?

-   Nē, šoreiz jābrauc pāri okeānam. Tikko miris Spānijas prezidents. Sirdslēkme. Es jau nosūtīju līdzjūtības apliecinājumus. Tu būsi mūsu oficiālais pārstāvis bērēs.

Bēres, Džerārds nodomāja. Tā vien šķiet, ka drīzā laikā būs jāapmeklē vairāki šādi pasākumi. Viņam bija žēl, ka iet bojā cilvēki, lai cik nepieciešams tas būtu.

-   Ja vien jūs tā vēlaties.

-    Labi teikts. Tu esi uz pareizā ceļa, - Gārts norūca. - Ja rīkosies tā, kā likšu, mēs pat varētu saprasties. Lai gan es par to šaubos.

Nomurminājis lāstu, prezidents pārtrauca sarunu.

Džerārds, domās iegrimis, nolika mobilo tālruni. Viņš nebija īpaši pārsteigts par Spānijas prezidenta nāvi - plašsaziņas līdzekļi pēdējā laikā palaikam vēstīja par viņa vājo veselību. Tomēr ziņās Spānijas prezidenta stāvoklis, bez šaubām, tika iztēlots labāks, un tādējādi vienīgais pārsteigums bija tāds, ka politiķa nāve bija apsteigusi Džerārdam zināmo grafiku.

Spānija. Burvīga valsts. Tās iekārta, tāpat kā Anglijā, bija parlamentāra monarhija. Karaļa nāves gadījumā viņa vietu ieņēma vecākais dēls un pēc viņa nākamais bērns vai arī viņa sieva, vai tuvs brālēns, vai māsīca, vai… šo pēctecību nebija iespējams ietekmēt. Taču ar Spānijas parlamentu bija citādi. Tā prezidentu, kuru izvēl deputātu kongress, varēja likvidēt un vietā iecelt citu politiķi. Un tas politiķis, rūpīgi izraudzīts un ievēlēts, iepriekš šantažējot labu tiesu Spānijas parlamenta deputātu, var simpatizēt Džerārdam. Galu galā viņi bija radinieki - gan attāli, tomēr nedz laiks, nedz atšķirtība nebija vājinājusi abu saikni. Kopā ar daudziem citiem, kurus vienoja tādi paši centieni, garīgā pārliecība un uzdevums, viņi drīz piepildīs nosprausto mērķi.

Spānija. Cik atbilstoši, domās nosprieda Džerārds.

16

FIB direktors Ēriks Četems klusējot devās augšup pa nogāze- nu celiņu garām spoži baltiem kapakmeņiem. Slaidais vīrietis virs četrdesmit - viņa seja bija amata pienākumu noguruma izvagota - pastaigājās pa Ārlingtonas Nacionālo kapsētu, pagriezās un aplūkoja smoga ieskautos koku pudurus uzkalna pakājē. Tālumā vēl biezākā smogā tinās Vašingtonas Monumenta baltais marmora obelisks. Četems mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi pilnīgi skaidri skatījis Monumentu, un nobažījies pamanīja, ka netālu no viņa mašīnas tajā pašā joslā apstājas kāds auto. No tā pakaļējā sēdekļa izkāpa Kenets Medens, CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieks, pavēlēja miesassargiem nesekot, uzkāpa augšā pa nokalni un pienāca pie Četema.

Abi vīrieši viens otru vērtējoši nopētīja. Kaut arī teorētiski FIB un CIP bija dažādas pilnvaras un jurisdikcija, praksē tās bieži pārklājās, un nereti abas organizācijas sagāja ragos. Ja Medens dotos apmeklēt Četemu viņa birojā - un otrādi -, reportieri tādu neparastu faktu droši vien nepalaistu garām nepamanītu. Tieši tāpēc viņi nevarēja tikties restorānā vai līdzīgā sabiedriskā vietā - abu tikšanās ne tikai piesaistītu uzmanību, bet viņu sarunu varētu viegli noklausīties. Vienkāršākais risinājums bija telefona saruna, un Medens patiešām bija piezvanījis, taču tikai pateicis, ka vēlas apspriest kādu kutelīgu jautājumu un tāpēc jātiekas aci pret aci. Ārlingtonas kapsēta bija pieņemama abām pusēm. Šeit viņus redzētu tikai retais.

-   Paldies, ka atsaucies aicinājumam un tik ātri piekriti tikties, - Medens iesāka. - īpaši jau pusdienas pārtraukumā.

Četems paraustīja plecus.

-   Tā nav nekāda uzupurēšanās. Man šodien tikpat nav apetītes.

-    Es tevi saprotu. Man pašam kuņģis raujas čokurā.

-    Braiena Hamiltona bojāejas dēļ?

Medens skumji pamāja.

-   Visnotaļ pamatīgs trieciens. - Viņš pārlaida skatienu kapakmeņiem. - Tikai pēc tam, kad bijām vienojušies šeit satikties, es atskārtu, ka pirmdien šeit atgriezīsimies un piedalīsimies bērēs.

-   Nenojautu, ka jūs ar Braienu bijāt tik tuvi, - Četems piezīmēja.

-   Ne jau tik tuvi kā jūs abi, tomēr es viņu uzskatīju par savu draugu. Cik nu vairākums šīs pilsētas iedzīvotāju var būt kādam draugi. Mēs laiku pa laikam strādājām pie lietām, kas saistītas ar Nacionālo drošības padomi.

CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieks sīkākos paskaidrojumos neielaidās, un FIB direktors apzinājās, ka tādā gadījumā Medens pārkāptu profesionālās ētikas kodeksu.

-     Par kādu jautājumu tu vēlējies ar mani apspriesties? - Četems vaicāja.

Medens vilcinājās.

-    Vakarvakarā norisinājusies vēl viena traģēdija. Melindas Dreikas mājā noticis ugunsgrēks un slepkavības.

Četems sastinga, taču ārēji to neizrādīja.

-   jā. Remingtona Dreika atraitne. Piekrītu, tā ir vēl viena traģēdija.

-    Es mēģināju pa tālruni sazināties ar Melindas Dreikas meitu, kas dzīvo Ņujorkā, lai nodotu līdzjūtības apliecinājumus, tomēr neveiksmīgi. Žurnāla redaktors pastāstīja, ka Terēze - jeb Tesa - vakar devusies uz Aleksandriju, lai apciemotu māti. Baidos, ka tas, kurš pielaida uguni mājai un nošāva viņas mād - pat nevaru iedomāties šādas zvērības iemeslu -, mēģinās nogalināt arī Tesu. Taču līdz šim ugunsgrēka izmeklētājiem nav izdevies krāsmatās uziet viņas līķi. Tādējādi man radušās aizdomas, ka Tesai izdevies aizbēgt, un tādā gadījumā viņa acīmredzot ielīdusi kādā paslēptuvē un baidās pabāzt galvu ārā.

-   Tas ir iespējams, - FIB direktors novilka. - Šāds pieņēmums ir loģisks. Tomēr - kāda ir tava interese šajā lietā? Vai tu pazīsti Tesu? Tu pazini viņas tēvu?

-    Tesu? Nē, nemaz. - Medens papurināja galvu. - Bet viņas tēvu gan es pazinu labi. Agrākos laikos es nereti instruēju viņu par bīstamajiem apstākļiem dažādās valstīs, uz kurām viņš devās veikt sarunas Valsts departamenta uzdevumā. Bet pēc viņa nāves… un kā viņš aizgāja bojā… kā tie nelieši viņu spīdzināja… zini, man gribējās, kaut man būtu tādi operatīvie darbinieki! Mani šausmina Remingtona Dreika aiziešana, tomēr - lai Dievs viņu svētī! - viņš cieta klusu. Dreiks bija varonis, un Tesa - viņa dēļ - ir pelnījusi pilnīgu valsts aizsardzību.

FIB direktors samiedza acis.

-   Aizsardzību? Izsakies konkrētāk!

-   Šorīt man piezvanīja Alans Džerārds. - Medens pavēcināja plaukstas. - Lai nu kāds būtu tavs viedoklis par viceprezidentu, viņa pavēlēm es klausu un tu droši vien arī. Viņš un Remingtons Dreiks Hamiltonam bija tikpat tuvi, cik tu… biji. Džerārds vēlas, lai visas attiecīgās valsts aģentūras rautos pušu, viņai palīdzēdamas. To vidū ari mēs abi. Birojs un pārvalde.

-   Man kaut kā neliekas… Tā ir iekšzemes lieta, - Četems sprieda. - Tā neietilpst mūsu jurisdikcijā.

-   Nestrīdos. Es tikai nododu tev viceprezidenta vārdus, un, vaļsirdīgi runājot, tieši tādēļ šeit ierados. Tāpēc ka tā ir iekšzemes lieta. Vismaz cik man zināms, jo izmeklēšana pagaidām turpinās. Es negribu padziļināt sāncensību mūsu starpā. Tagad viss ir tavās rokās. Viceprezidents novērtētu, ja tu piezvanītu Aleksandrijas policijai. Kad Tesa Dreika parādīsies un sazināsies ar policiju, viceprezidents būtu pateicīgs, viņš uzsvēra šo vārdu - pateicīgs -, ja tu liktu vietējai policijai nodot lietu FIB, tad sazinātos gan ar viceprezidenta biroju, gan ar manējo, gadījumā, ja pa to laiku mēs patiesi būtu atklājuši kaut ko tādu, kas liecinātu, ka šī lieta vairs neattiecas dkai uz iekšzemi.

Četems saviebies skatījās uz CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieku. Viņš nebija pieradis dalīdes informācijā ar aģentūru.

Tomēr nebija aizmirstama draudzība ar Braienu Hamiltonu. FIB direktors bija cieši apņēmies noskaidrot, vai viņa drauga nāve no desas bijis negadījums.

-   Viņš vakarvakarā man piezvanīja, - Četems skaļi teica.

-Kas?

-   Braiens. Viņš uzstāja, ka vēlas ierasties pie manis mājās. Es gaidīju viņu ap vienpadsmitiem. Braiens teica, ka viņam esot kāds personiskas dabas lūgums. Tas esot saistīts ar Remingtonu Drei- ku, viņa atraitni un meitu.

Medens, kas vienmēr izskatījās nosauļojies, vērtās pelēks.

-   Tu gribi teikt, ka Braiena nāve un notikumi Melindas Dreikas namā…

-   Varētu būt saistid? Nezinu. Bet katrā ziņā esmu apņēmies to noskaidrot. Nodod viceprezidentam, ka es sadarbošos. Es aprunāšos ar Aleksandrijas policijas priekšnieku. Es gādāšu, lai mani padotie iegūst informāciju un nodod to tālāk.

-    Es apsolu, ka viceprezidents augstu novērtēs…

-    Novērtēs? Lai viceprezidents iet ieskrieties! Man pie vienas vietas, ko viņš novērtē! Man rūp vienīgi Braiens, Remingtona Dreika atraitne un meita.

-   Man arī, Ērik. Man arī. Taču, tā kā Braiens ir miris… un Remingtona Dreika sieva… mums jādomā par dzīvajiem. Par Tesu.

Mūsu draugu labad mums jādara viss iespējamais, lai viņu aizsargātu.

-    Lai Tas Kungs stāv man klāt! - Četems novaikstījās.

-   Kas nodcis?

-   Dodu savu godavārdu, - Četems attrauca. - Tomēr es piebildīšu, ka man nesagādā prieku tik cieši sadarboties ar aģentūru.

-   Rāmu garu. Tas vairs neatkārtosies. Un mērķis attaisno kompromisu.

-   Tieši tāda ir vienošanās. Par kompromisu. Un mēs sadarbojamies tikai šo reizi.

-   Šajā reizē. Tikai šoreiz. - Medens pasdepa roku.

Četems saminstinājās, tomēr negribīgi to paspieda.

-   Uzturēsim sakarus.

-   Es zinu, ka tu, kā allaž, darīsi, ko varēsi.

Abi vīrieši saspringti šķīrās un pa ceļam uz savām mašīnām pagāja garām mirdzoši baltiem kapakmeņiem.

Pamājis miesassargiem un šoferim, Medens apstājās, pagriezās un pavērās uz kapsētu. Kaut arī viņa vienības galvenais uzdevums bija atrast Tesu Dreiku, CIP slepeno operāciju pieredze bija mācījusi, ka jābūt rezerves plānam. Un tagad šis plāns bija sācis darboties.

Daudz netrūka, un viņš būtu pasmaidījis.

Tomēr triumfu nomāca grūtsirdība. Medens nožēloja, ka pirmdien šeit apglabās Braienu Hamiltonu. Nepieciešams upuris.

Tomēr viņu nemāca nožēla, ka pēc desmit dienām šeit norisināsies vēl vienas bēres - prezidenta bēres.

Un ka Alans Džerārds pārņems varu valstī.

17

Tesa drebēdama apstādināja "Porsche" pie labi apkoptas Viktorijas laika mājas Džordžtaunas pievārtē, paķēra somiņu ar pistoli, uzsteidzās augšup pa platā lieveņa pakāpieniem un piespieda durvju zvana pogu.

Mājā valdīja klusums.

Viņa vēlreiz piespieda zvana pogu.

Vēl aizvien neviens nenāca atvērt.

Kaut arī sanervozējusies, Tesa nebrīnījās. Vismaz ne īpaši. Vīrietis, kas šeit dzīvoja, viņas bijušais mākslas profesors Džordž- taunas universitātē, bija izslavēts ar paradumu vasaras atvaļinājumu pavadīt dārzā, aprūpējot un sačukstoties ar savu krāšņo liliju kolekciju.

Taču tas bija agrākajos laikos, Tesa pakavējās smeldzīgās atmiņās. Galu galā viņa savu iemīļoto profesoru nebija redzējusi kopš izlaiduma pirms sešiem gadiem.

Profesors Hārdings jau tolaik bija krietni gados. Iespējams, ka viņš jau bija aizgājis pensijā. Pilnīgi iespējams, ka viņš aizbraucis uz Eiropu pētīt savu dievināto mākslu, par kuru tik lietpratīgi un aizrautīgi lekcijās stāstīja studentiem.

Tesa zināja vienīgi to, ka profesors izturējās pret studentiem kā pret ģimenes locekļiem. Viņš ielūdza tos savās mājās, saulrietā krāšņo liliju dārzā pasniedza mazliet heresa - ne pārāk daudz, lai tie saglabātu skaidru prātu, - un stāstīja par Velaskesa, Gojas un Pikaso burvīgajām gleznām.

Spāņi. Profesoram Hārdingam bija vājība pret spāņu mākslas ģēnijiem. Vienīgais konkurents Hārdinga apbrīnai bija…

Tesa nokāpa no lieveņa, pagriezās ap stūri un devās uz pagalmu. Bija pagājis krietns laiks, un profesora Hārdinga tālruņa numurs bija izkūpējis no atmiņas - taču, pat ja nebūtu, viņa jutās pārāk nobijusies, pārāk neaizsargāta, pārāk apdraudēta, lai apturētu mašīnu pie tālruņa automāta un noskaidrotu viņa numuru informācijas dienestā. Tā kā vienā vietā ilgi uzkavēdes nedrīkstēja, viņa bija nolēmusi taisnā ceļā doties šurp, cerēdama, ka profesors būs mājās. Citas izejas nebija. Viņai bija jāzina.

Tomēr, nonākot pagalmā, Tesas bailes pagaisa. Redzot profesoru Hārdingu - daudz vecāku, satraucoši vārgu - aplūkojam liliju stādu, kas stiepās līdz pat jostasvietai, un ar mokām iztaisnojamies, Tesa juta, kā caur krūtīm izstrāvo silts mīlestības vilnis.

Pagalms pludoja krāšņu ziedu pārbagātībā. Dārzs bija pārpildīts ar neskaitāmiem trompetei līdzīgiem košiem, daudzkrāsainiem apliecinājumiem Dieva dāsnumam, tos caurvija šauru taciņu mudžeklis.

Šīs dailes ieskauta, Tesa palēnināja soli, sažņaugusi rokā somiņu ar smago pistoli, un atgādināja sev, cik tālu bija tikusi kopš Džordžtaunas universitātes beigšanas - ne vienmēr soļojot uz priekšu. Cik karsti viņa vēlējās, kaut atkal būtu profesora studente!

Profesors Hārdings pagriezās un pamanīja sievieti.

-   Jā? - Viņš trīsēdams vilcinājās. - Jūs ieradāties aplūkot manus…

-   Ziedus? Tie, kā parasti, ir brīnišķīgi.

-Jūs esat aplam laipna. - Profesors Hārdings, atspiezdamies pret nūju, kliboja viņai pretī. - Man par nožēlu, reiz bija laiks, kad…

-   Jums par nožēlu?

-   Piesārņotais gaiss. Tikpat piesārņotais lietus. Pirms astoņiem gadiem…

-    Es tos laikus atceros, - Tesa sacīja.

-   Lilijas bija… - Profesors Hārdings noslīga uz sarkankoka soliņa. Viņa seja bija grumbu izvagota, viņš bija satraucoši novecojis. Sirmie mad bija plāni un šķita pūkaini, āda ļengana, plankumu izraibināta. - Tas, ko jūs šeit redzat, ir nieks. Izsmiekls. Reiz bija laiks, kad daba valdīja pār visu. Lilijas bija tik… - Viņš paraudzījās uz savu nūju un nodrebēja. - Nākamgad… - Trīsas pieņēmās spēkā. - Es vairs neļaušu tām ciest šīs indes. Nākamgad es tās atdošu zemei. Taču sīpolus es noglabāšu drošā vietā. Varbūt kādudien atkal audzēšu ziedus. Ja mūsu planēta būs attīrīta…

Tesa uzmanīgi palūkojās atpakaļ, satvēra ciešāk somiņā izspiedušos pistoli un tuvojās vecajam vīram.

-   Vai es jūs pazīstu? - profesors Hārdings vaicāja. Viņš sakārtoja brilles ar stieplīšu ietvariem un koncentrējoties samiedza acis. - Paskat tik, Tesa! Vai tā patiesi esi tu? Protams! Tesa Dreika.

-   Kāds prieks, ka neesat aizmirsis! - Tesa pasmaidīja, acīs sūrstoši riesās asaras.

-   Kā gan es varētu aizmirst? Tavs skaistums piepildīja auditoriju.

Tesa pietvīka.

-   Tagad jūs esat ļoti laipns. - Viņa apsēdās profesoram līdzās uz sarkankoka soliņa un maigi viņu apskāva.

-             Patiesībā, ja atmiņa neviļ, tu piedalījies daudzās manās lekcijās. Katru mācību gadu tu izvēlējies kādu manu kursu. - Profesora balss čaukstēja kā vējš sačervelējušās lapās.

-   Man patika klausīdes jūsu stāstītajā par mākslu.

-    Ā, bet svarīgākais bija tas, ka tev patika pad māksla. Tas atspoguļojās tavās acīs. - Profesors Hārdings samiedza acis, it kā lūkodamies tālumā. - Ņem vērā, patiesībā tu nebiji mana labākā studente.

-    Diemžēl teicamas atzīmes bija retums.

-   Taču tu visādā ziņā biji mana aizrautīgākā studente. - Profesora plānās, krunkainās lūpas savilkās mīlīgā smaidā. - Un man ir liels prieks, ka tu sadomāji mani apciemot. Zini, daudzi studenti pēc izlaiduma solījās, ka iegriezīsies pie manis. - Smaids izdzisa. - Taču, kā jau tas bija gaidāms…

-jā?

-    Neviens ta arī nav parādījies.

Tesai sažņaudzās kakls.

-   Bet es tomēr atbraucu. Diemžēl ar nokavēšanos.

-    Tieši tā, kā tu parasti ieradies manās lekcijās. - Vecais vīrs nosmējās. - Dažas minūtes pēc zvana. Mani tas netraucēja. Likās, ka tu nespēj liegt sev majestātisku uznācienu uz skatuves.

Tesa pievienojās profesora smiekliem.

-    Es nudien nemēģināju notēlot grandiozu uznācienu. Patiesībā es nespēju laikus izrāpdes no gultas.

-    Mana mīļā, kad būsi manā vecumā, ik rītu celsies līdz ar rītausmu. - Profesora vārgā balss aprāvās. - Un nereti pat agrāk. Daudz agrāk.

Viņš nokrekšķinājās.

Saruna aprāvās.

Taču Tesa spēja rast klusumā mierinājumu.

Maigumu.

Viņa apbrīnoja lilijas.

Kā man gribētos šeit palikt uz visiem laikiem, viņa nodomāja. Kā man gribētos, lai mana pasaule nebruktu kopā!

-    Profesor, vai mēs varētu nedaudz parunāt par mākslu?

-    Ar lielāko prieku. Kā jau tev zināms, liliju audzēšana nav vienigais man tīkamais sarunu temats…

-            Es gribētu jums parādīt kāda bareljefa fotogrāfiju. - Tesa bažīgi izņēma no somiņas fotogrāfiju paciņu, pieraudzīdama, lai vecais vīrs neierauga pistoli.

-   Bet kāpēc… Tu esi tik nopietna. - Profesors Hārdings sarauca sirmās, retās uzacis. - Tevi šis temats vairs neaizrauj?

-   Tā vis nav, - Tesa liedzās. - Taču, runājot par šo… - Viņa parādīja bareljefa fotogrāfiju. - Tas ir pavisam kas cits.

Profesors Hārdings saviebās, viņa piere sakrunkojās vēl vairāk. Viņš pastūma brilles augstāk un pacēla fotogrāfiju tuvu tām.

-   Jā, tagad tava saviļņojuma iemesls ir skaidrs. - Viņš pielika fotoattēlu tuvāk, tad attālināja un pēc katras kustības kratīja galvu. - Tik tiešām brutāls darbs. Un stils - tik raupjš, tik primitīvs. Visādā ziņā sajūsmu manī tas neizraisa. Tas noteikti nav Velaskess.

-    Bet ko jūs varat man par to pastāstīt? - Tesa aizturēja elpu.

-    Piedod, Tesa, man jāzina konkrētāk. Ko tieši tu par to gribi zināt? Kādēļ tu par to ieinteresējies? Kur tu to atradi?

Tesa sevi pārlika, cik daudz drīkst stāstīt. Jo mazāk vecais virs zināja, jo labāk. Ja slepkava atklātu, ka viņa šeit ieradusies, nezināšana un vārgums, iespējams, glābtu profesora Hārdinga dzīvību.

-   Tas atradās kāda mana drauga guļamistabā.

-    Tas par viņa gaumi neliecina neko labu. Guļamistabā? Šo pat netiktos novietot instrumentu šķūnītī.

-    Piekrītu. Taču - vai jums ir kāda nojausma, kas to izveidojis? Un kāpēc? Un kāda ir tā nozīme? Vai jums būtu kāda nojausma, kas ir šā bareljefa autors? Vai jūs varētu būt dzirdējis par šā darba autoru?

-    Žēlīgais Dievs, nē. Skaidrs, kas tevi tā mulsina. Tu gudro, vai šis cilnis varētu būt saistīts ar mūsdienu… kā lai labāk to nosauc… neoprimitīvisma vai avangarda klasicisma skolu.

-   Profesor, piedodiet man! Es joprojām neesmu īpaši laba studente. Jūs tikko teicāt… Nē, man prātā ir juceklis.

-    Pamēģināšu izteikties skaidrāk. Lai gan fotogrāfijā tas nav skaidri redzams, šķiet, ka cilnis ir lieliskā stāvoklī. Līnijas ir izteiktas, visas detaļas ir savās vietās. Nekur nav saskatāmas nedz plaisas, nedz bojājums. Nav nekādu pazīmju, ka tas būtu izgatavots tālā pagātnē.

-   Es tik un tā ne…

-   Klausies vērīgi! Izliecies, ka lekcijā raksti piezīmes.

-   Ticiet man, es cenšos.

-   Šis mākslas priekšmets ir izgrebts, izgatavots nesen. To var uzreiz redzēt. Turpretim pats attēls ir… - Profesors Hārdings brīdi vilcinājās. - Sens. Ļoti sens. Tesa, tā ir kopija. Oriģināls varētu būt radīts pirms kādiem… ja atļauts minēt… diviem tūkstošiem gadu.

-   Pirms diviem tūkstošiem gadu? - Tesa ieelsās.

-   Aptuveni. Diemžēl man jāatzīst, ka darbi, kas radīti pirms septiņpadsmitā gadsimta, nav mana specialitāte.

-   Tad jūs man nepalīdzēsiet noskaidrot, ko šeit attēlotais nozīmē?

-   Vai tad es tā teicu? Rimsties! Es vienīgi atzinu, ka manas zināšanas nav bezgalīgas. Tev nepieciešams klasikas zinātnieks ar izglītību arheoloģijā.

Tesa ieskatījās pulkstenī. Pusviens. Kreigs šobrīd jau atrodas Lagvārdijas lidostā un drīz izlidos uz Vašingtonu. Viņiem bija paredzēts tikties pustrijos. Laiks. Viņai bija maz laika!

-    Klasikas zinātnieks ar… - Tesa strauji elpoja. - Kur lai es tādu atrodu?

-   Jaunā dāma, esmu tevī vīlies. Vai tu esi aizmirsusi, ar kādu brīnišķīgu sievieti esmu precējies? Nevis es, bet viņa ir mūsu ģimenes smadzenes. Vēl pirms pieciem gadiem viņa bija profesore Džordžtaunas universitātes Klasiskās mākslas katedrā. Nāc! - Profesors Hārdings atspiedās pret kūju un piecēlās no sarkankoka soliņa. Un bridi pazvārojās. - Prisila devās nosnausties, taču nu viņai laiks celties. Nebūtu labi, ka viņa palaiž garām pusdienas. Cukura diabēts, saproti. Varbūt tev ari gribētos mazliet iekost?

-    Profesor, es negribētu būt rupja, bet es patiesi neesmu izsalkusi. Lūdzu! Kungs tētīt, man riebjas tā runāt, taču es steidzos. Tas ir svarīgi. Ārkārtīgi steidzami. Man par to cilni jāzina viss.

-    Labi. - Profesors Hārdings pārlaida viņai pētījošu skatienu. - No tavas mutes tas izklausās noslēpumaini. Tas ir lieliski. Mazliet pamudinājuma man nekaitēs.

Vecais vīrs sāka grīļīgi šļūkt pa taciņu. Liliju dvesmu nomāca smogs.

-Ja tas ir tik steidzami - un ja neiebildīsi pret tādu familiaritāti -, apliec man apkārt roku, jo tad es varēšu paiet ātrāk. Atzīstu, ka mani māc ziņkāre. Tāpēc uzmodināsim Prisilu. Arī viņai šī bilde būs labs stimuls. Noskaidrosim, ko šis odiozais attēls nozīmē.

18

Kenedija starptautiskā lidosta

"Pati Am 747" no Parīzes ieradās tieši laikā, divdesmit piecas pāri divpadsmitiem. Četri simti piecdesmit pasažieru vidū bija seši vīrieši, kas bija sēdējuši atsevišķi biznesa klasē, viņi izkāpa no lainera atsevišķi un iesēdās atsevišķos taksometros, lai dotos uz

Ņujorku. Visi bija plecīgi, vecāki par trīsdesmit gadiem, visiem mugurā bija necili uzvalki, rokās portfelis un soma, ko var pabāzt zem sēdekļa. Nevienam nebija bagāžas. Visiem bija parasti, neievērojami, neuzkrītoši vaibsti.

Vēl visus sešus vienoja iezīme - laipnā attieksme pret stjuartēm un pieklājīgie vārdi prasīja no viņiem zināmu piepūli, it kā katra prātu nodarbinātu svarīgas domas. Viņu acis - atturīgas, domīgas, vēsas - liecināja, cik nopietnas ir raizes.

Manhetenā, dažādās vietās izkāpuši no taksometriem, vīrieši nogāja dažus kvartālus, iekāpa pirmajā metrovilcienā, kas ietraucās stacijā, nobrauca dažas pieturas un, apstādinājuši citu taksometru, ar dažu minūšu atstarpi ieradās avēnijā uz rietumiem no Dabas vēstures muzeja. Pārlaidis skatienu satiksmei, ielas malās novietotajām automašīnām un tuvākajiem gājējiem, katrs piegāja pie sarkanbrūna smilšakmens nama Rietumu Astoņdesmit piektajā ielā un nospieda durvju zvana pogu.

Durvis atvēra cienīga izskata sieviete, aizšķērsodama šauro durvju spraugu.

-    Mēs laikam neesam pazīstami.

-   Lai Tas Kungs ir ar jums!

-    Un ar jūsu garu!

-    Deo gratias!

-    Tā nu gan. - Sieviete vilcinājās. - Tomēr man vēl jāprasa zīme.

-    Katrā ziņā. Ja jūs nebūtu taujājusi, es sajustu briesmas.

Pēdējais vīrietis iebāza roku uzvalka žaketes kabatā un parādīja gredzenu ar vizošu rubīnu. Iespaidīgajā akmenī bija iestrādātas zelta zīmotnes - sakrustots zobens un krusts.

-    Deo gratias! - sieviete atkārtoja.

Tikai pēc tam viņa atvēra durvis līdz galam, atkāpās, palocīja galvu, cienīgi ļaudama viesim ienākt.

Nišā pa kreisi no durvīm stāvēja drūms, sasprindzis vīrietis ar "Kevlar" ložu necaurlaidīgo vesti mugurā un, ieraugot viesi, nolaida ar klusinātāju aprīkotu "Uzi" automātu.

Sieviete aizvēra durvis.

-   Vai lidojums noritēja labi?

-    Lidmašīna necieta avāriju.

-    Pārējie ieradās pirms neilga brīža.

Viesis pamāja ar galvu un gāja sievietei līdzi, uzkāpa pa šaurajām kāpnēm uz otro stāvu un tur sastapa pārējos piecus vienības locekļus - tie jau bija pārģērbušies neuzkrītošās drēbēs un pašreiz izjauca un lika kopā pistoles, kuru detaļas bija izbārstītas uz gultas.

Ieroči, deviņu milimetru pusautomātiskās "Glock-17" austriešu pistoles, bija pagatavotas no izturīgas polimēru plastmasas, to vienīgās metāla detaļas bija tērauda stobrs un šaušanas mehānisms. Ieroči bija viegli, uzticami, un to lielākā priekšrocība bija tāda, ka metāla detektori bieži vien tos neatklāja un lidostas rentgena caurskates aparāti pistoles izjauktā veidā parasti neuzrādīja.

-   Jūsu ielas apģērbs ir kumodē, - sieviete norādīja.

-    Pateicos, māsa!

-    Lidojums bija ilgs. Jūs noteikti esat noguris.

-   Nebūt ne.

-    Neesat izsalcis?

-    Ne gluži. Mērķis sniedz man enerģiju.

-   Ja jums kas vajadzīgs, es būšu lejā. Tomēr jums jāpasteidzas. Grafiks kļuvis saspringts. Jums ir biļetes uz reisu, kas trijos nolaidīsies Vašingtonas Nacionālajā lidostā. Ēsma sākusi pārvietoties.

-    Priecājos to dzirdēt, māsa. Un ienaidnieks? Vai parazīti ir uzķērušies uz ēsmas?

-   Vēl ne.

-    Tas drīz vien notiks. - Balss nolaidās līdz draudīgam čukstam. - Par to man nav šaubu. Paldies! - Viņš izvadīja sievieti no istabas. - Pateicos, māsa! Paldies! - Viņš aizvēra durvis.

Mātišķā sieviete pieķērās kāpņu margām, lēni nokāpa lejā un apstājās pie sarga, kas stāvēja netālu no durvīm.

-   Man no viņiem šermuļi skrien pa kauliem.

-    Es ticu, - atteica kalsenais vīrietis ar "Uzi" automātu rokās. - Man reiz jau sanāca strādāt kopā ar pastiprinātāju vienību. Vēl veselu dienu pēc tam bija sajūta, it kā būtu sasalušas kaulu smadzenes.

19

Sēžot profesora Hārdinga virtuvē uz ķebļa, Tesa nepacietīgi dī- dljās. Plašā, zilos toņos ieturētā telpa nama sētaspusē bija tīra un kārtīga.

No lielā loga pavērās brīnišķīga ainava uz tūkstošiem krāšņo, daudzkrāsaino liliju, taču viņa, iegrimusi domās, nepievērsa tām uzmanību. Pirms neilga brīža - viņai šķita, ka pirms pārāk ilga, - profesors Hārdings bija lūdzis viņu šeit uzgaidīt un pats uzkāpis augšstāvā, lai pamodinātu sievu.

Tesa bez mitas nervozi skatījās pulkstenī. Piecas pāri vieniem. Viņa nodrebēja un, nejaudādama apspiest drebuļus, piecēlās, mazliet pastaigāja pa virtuvi, aizslēdza sētaspuses durvis, atkal apsēdās un nerimās trīcēt.

Ātrāk! Kreigs droši vien jau sēž lidmašīnā un traucas šurp. Pēc nepilnas pusotras stundas viņš gaidīs Tesu pie viesnīcas "Marriott", kas atrodas netālu no Vašingtonas Nacionālās lidostas.

Es nedrīkstu te vēl ilgi uzkavēties!

Bet es nevaru aiziet!

Man ir jāzina!

Tomēr beigu beigās viņa izdzirdēja soļus uz kāpnēm mājas priekšpusē un atvieglota nopūtās.

Tūlīt pēc tam atskanēja klusinātas balsis. Soļi šļūca pa gaiteni, tuvodamies virtuvei.

Tesa pietrūkās kājās. Profesors Hārdings ieveda virtuvē sievu.

Ieraudzījusi sievieti, Tesa juta, ka vēderā iezogas stindzinošs saltums.

Nē!

Tik daudz laika! Es esmu izšķiedusi tik daudz…

Prisila Hārdinga izskatījās vēl vārgāka nekā viņas vīrs. Viņa bija sīciņa, tieviņa un sakumpusi. Sirmie, plānie mati bija sabuži- nāti, seja krunkaina un bāla, āda ļengana. Viņa, tāpat kā virs, atspiedās uz nūjas. Abi balstīja viens otru.

- Profesor, - Tesa ierunājās un, sargādamās aizvainot abu cieņu, centās neizrādīt satraukumu. - Ja jūs būtu man lūdzis, es ar lielāko prieku būtu uzkāpusi augšā un palīdzētu novest jūsu sievu lejā.

-   Tas nav vajadzīgs. - Vecais virs pasmaidīja. - Mēs ar Prisilu jau vairākus gadus esam iztikuši bez citu palīdzības. Tu taču negribētu mūs izlutināt, vai ne? Bet pateicos par iejūtību.

-   Ļaujiet… - Tesa apskrēja ap galdu, maigi satvēra Prisilu Hār- dingu aiz rokas un palīdzēja viņai apsēsties.

-    Labi, - profesors sacīja, smagi elsodams. - Mūsu nelielais vingrinājums ir galā. Kā tu jūties, Prisila?

Sieviete neatbildēja.

Tesu darīja nemierīgu dzīvīguma trūkums viņas acis.

Mans Dievs, viņa taču ir tik apātiska un nespēs…

Nevar būt, ka viņa spēs atbildēt uz maniem jautājumiem!

Likās, ka profesors Hārdings lasa viņas domas.

-    Neraizējies! Prisila vēl nav atguvusies no snaudas. Paies kāds laiciņš, līdz viņa atgūs enerģiju. Bet gan viss būs labi. Līdzko viņa…

Vecais vīrs pavēra spīdīgās ledusskapja durvis un izņēma šļirci. Ieberzējis sievai roku ar spirtu, viņš iešļircināja insulīnu - vismaz tā likās Tesai, jo profesors iepriekš bija pieminējis sievas diabētu.

-   Tā, - profesors noteica.

Tad viņš izņēma no ledusskapja ar polietilēna plēvi aptītu šķīvi ar augļiem, sieru un gaļu.

-   Ceru, ka esi izsalkusi, mīļā. - Viņš nolika šķīvi uz galda, noņēma polietilēna plēvi un grīļīgi piegāja pie letes, lai nogrieztu franču maizi. - Iesaku vispirms notiesāt apelsīnu daiviņas. Tev jāuztur cukura līmenis…

-   Cukura līmenis asinīs? - Prisilas Hārdingas izruna bija neskaidra, balss pārsteidzoši dobja. - Mani padara slimu tas…

-   Jā, gluži tā. Tu jau esi slima. Bet, tiklīdz dabūsi ieēst, pēc dažiem mirkļiem jutīsies daudz labāk. Starp citu, tas "Navel" šķirnes apelsīns ir varen gards. Iesaku to nobaudīt.

Veltījusi vīram gurdu skatienu, Prisila Hārdinga paklausīja. Artrīta samezglotās rokas pielika pie mutes apelsīna daiviņu. Kārtīgi košļādama, viņa pievērsa neizpratnes pilnu skatienu Tesai.

Jau otro reizi profesors Hārdings šķita lasām domas.

-    Piedod, mīļā, esmu nepieklājīgs. Šī izskatīgā jaunā sieviete ir mana bijusī studente. Tomēr viņas skaistums, bez šaubām, nevar mēroties ar tavējo.

-    Ak tu, melīgais utubunga!

-    Nu, nu, mīļā! Un vēl svešu cilvēku klātbūtnē!

Uzjautrināta Prisila Hārdinga samiedza krunciņām apvītās

acis.

-   Viņu sauc Tesa Dreika, - profesors pavēstīja. - Tesa ieradusies pie mums ar kādu lūgumu. Tev būs jānāk viņai talkā ar savu zinātnieces erudīciju.

-    Manu zinātnieces… - Prisila Hārdinga pacēla acis, kurās nu bija redzama ziņkāre.

-   Jā, te ir kāds noslēpums, kuru mēs ceram atrisināt, - profesors sacīja. - Mēģināju pats palīdzēt savai bijušajai studentei, taču baidos, ka man nav pa spēkam atbildēt uz viņas jautājumiem. Tie nebūt neietilpst manā kompetencē.

Prisila nodesāja vēl vienu apelsīna daiviņu. Acis bija atguvušas spožumu.

-   Tā liellopu gaļas šķēle ir garda. Nogaršo! - profesors teica.

-     Kāds lūgums? - Prisila, turpinādama gremot, pajautāja. Skatiens kļuva aizvien spraigāks. - Kas de par jautājumiem?

-    Viņa vēlas, lai tu aplūko kādu fotogrāfiju. Tajā redzams… vismaz tāda ir mana nojausma… sena bareljefa moderna reprodukcija. Samērā brutāla ainava, jāpiebilst. Tāpēc sagatavojies! Kad jutīsi, ka tevī atgriezīsies spēki, tu varētu…

-   Ričard, jo vecāks tu kļūsd, jo biežāk novirzies no temata. Fotogrāfija? Sena bareljefa moderna kopija? Izklausās visnotaļ interesanti. Es ar lielāko prieku to aplūkošu.

Tesa saspringusi juta, kā laiks aizsteidzas.

-    Paldies, misis Hārdinga!

-    Lūdzu, neizturies tik oficiāli! Sauc mani par Prisilu! - Viņa košļāja maizes gabaliņu, noslaucīja rokas salvetē un pievērsās Tesai. - Fotogrāfiju?

Tesa izņēma to no somiņas un paslidināja pār galdu.

Misis Hārdinga izņēma no kleitas kabatas brilles, uzlika tās uz acīm un vērīgi aplūkoja fotogrāfiju, turpinādama košļāt maizi.

Tad viņa pārtrauca košļāt.

Un norīstījās. Žokļi sakodās drūmā izteiksmē.

Labu bridi viņa nebilda ne vārda.

Tesa satraucās. Kas noticis?

Ašāk!

Prisila sadrūmusi pamāja ar galvu.

-   Es to esmu redzējusi vairākas reizes. Vismaz kaut ko jod līdzīgu.

Muskuļiem sastingstot, Tesa paliecās uz priekšu.

-   Bet kādēļ jūs izskatāties tik satraukta? Duncis, asinis, čūska, suns - es pati saprotu, ka tas izskatās riebīgi, taču…

-     Un skorpions. Neaizmirsti skorpionu! - Prisila norādīja.

-    Tas uzbrūk mirstoša vērša sēkliniekiem. Un nepiemirsd lāpne- šus, kas stāv abās pusēs upurim, un viena lāpa ir pavērsta uz leju. - Vecā sieviete pašūpoja galvu. - Un vēl krauklis.

-   Man likās, ka tā ir pūce.

-   Nē, mans Dievs! Pūce? Blēņas. Tas ir krauklis.

-    Bet ko tas viss nozīmē? - Tesa baidījās, ka aukstasinības vaļņi kuru katru bridi sabruks.

Prisila notrīsēja. It kā nedzirdējusi Tesas teikto, viņa pievērsa uzmanību vīram.

-    Ričard, vai tu atceries vasaru Spānijā septiņdesmit trešajā gadā?

-   Protams, - profesors ar maigumu atbildēja. - Mūsu kāzu divdesmit piektā jubileja.

-   Nekļūsti sentimentāls, Ričard! Tā brauciena iemesls, lai cik ļoti es to izbaudīju, nav būdsks. Turpretī būtiski ir tas - kamēr tu paliki Madridē un skraidīji pa Prado muzeju…

-   Jā, Velaskess, Goja un…

-   Bet ne Pikaso. Nedomāju, ka tur tobrīd bija izstādīta Pikaso "Gernika".

-    Lūdzu… - Tesa paliecās vēl vairāk uz priekšu, balsī ieskanējās steiga. - Par cilni…

-    Esmu vairākas reizes bijusi Prado muzejā, - Prisila stāstīja.

-    Un mana specialitāte ir klasika. Es neesmu mākslas vēsturnie- ce. Tāpēc es ļāvu Ričardam izklaidēties, kamēr pati gāju savu ceļu. Galu galā man labpatīk domāt, ka esmu brīvu uzskatu sieviete.

-   Tāda tu esi, mīļā. Tu to esi pierādījusi neskaitāmas reizes. - Profesors labvēlīgi paraustīja plecus un paskrubināja sieru.

-   Tāpēc es devos uz senajām Spānijas pilsētām, kuru kultūras pieminekļi mani allaž intriģējuši. - Atmiņu pārņemtajai Prisilai aizmiglojās acis. - Merida. Pamplona.

-    Pamplona? Vai tad tieši tur Hemingvejs…?

-   Tesa, lūdzu, atvaino - izliecies, ka tu esi mana vīra lekcijā. Esi pieklājīga un nemedes starpā!

-    Piedodiet, misis…

-    Un pārtrauc šādus pieklājīgus izteicienus! Es taču piekodināju uzrunāt mani vārdā. Vismaz kamēr tu esi mana viešņa. - Prisila koncentrējās. - Kā man tur patika!… Katra ciemata nomalē drupās es uzgāju gravējumus, grebumus. Nelielā muzejā Pamplo- nas pievārtē es ieraudzīju tieši šādu cilni. Laikazoba apgrauztu. Apdrupušu. Gravējums nebija tik ideāls. Līnijas nebija skaidras. Taču tas bija tāds pats cilnis, kādu tikko redzēju fotogrāfijā. Un vēlāk savu aizraujošo ceļojumu laikā, gaidīdama, kamēr izsīks Ričarda apmātība ar Velaskesu un Goju… Acīmredzot es esmu tāda pati kā Ričards. Es esmu tik veca, ka sāku runāt aplinkiem.

-    Bet ko jūs atradāt? - Tesa pūlējās nepacelt balsi.

-   Vēl dažus ciļņus. - Prisila paraustīja plecus. - Un grebumus.

-    Kas tajos bija attēlots?

-   Tas pats, kas šajā. Taču tos atrast nebija viegli. In situ tie bija apslēpti. Vienmēr atradās alās vai grotās.

-    Kas tajos bija attēlots?

-   Mitra.

Tesa strauji pacēla galvu.

-    Kas, pie velna, tas ir…

-   Mitra? - Prisila sakopoja spēkus. - Tesa, vai tu esi ticīga?

-    Varētu teikt, ka jā. Mani vecāki bija katoļi. Jaunībā es ticēju Dievam. Koledžas laikos man šī ticība zuda. Bet tagad… Jā, droši vien varu teikt, ka esmu ticīga.

-    Katoliete? Aha! - Prisila iekoda lūpā. Balsī jautās nomāktība. -Tādā gadījumā baidos, ka tavai ticībai ir…

-Kas?

-    Konkurents.

-    Par ko jūs runājat?

-    Sens konkurents un spēcīgāks, nekā vari iedomāties. Tā izcelsme ir visa sākumpunkts, civilizācijas sākotne, vēstures saknes.

-    Kas, ellē…

-   Jā, ellē. - Prisila nodūra galvu, piepeši atkal izskatīdamās vāja. - Debesis un elle. Tā ir Mitras būtība.

-    Es vairs nespēju to izturēt! - Tesa izmisa. - Jūs nezināt, ko es esmu pārdzīvojusi. Mana māte ir mirusi! Man visapkārt iet bojā cilvēki. Man pēc stundas jātiekas ar kādu cilvēku netālu no Nacionālās lidostas. Un es esmu nobijusies. Nē, tas vēl ir maigi teikts. Es esmu šausmās.

-    Par Mitru? Jūtu līdzi. - Prisila saspieda Tesas roku. - Ja šī fotogrāfija… šis cilnis ir saistīts ar tavām likstām… tev nudien ir pamats baiļoties.

-    Kāpēc?

-   Mitra ir senākais man zināmais dievs, - Prisila sacīja. - Un tā prednieks ir visļaunākais un visnežēlīgākais…

-   Tas ir… - Tesa nodrebēja. - Neprāts. Par ko jūs…? - Viņa sažņaudza plaukstas dūrēs, nagi iedūrās delnās.

-    Par ko es runāju? - Prisila ar pūlēm piecēlās kājās. - Rimsties blenzt pulkstenī! Tev būs daudz kas jāapgūst… jāuzklausa daudzi brīdinājumi… un jānoskaita daudzas lūgšanas.

ČŪSKA, SKORPIONS UN SUNS

1 Riefumvācija, uz dienvidiem no Ķelnes, Reina

Cauri miglai mirguļoja automašīnas lukturu gaisma. Pirms daudziem gadiem, abu karu starplaikā, pa šo mūsdienās retajam zināmo ceļu mēdza braukāt makšķernieki - viņi noslēpa velosipēdus krūmos, izcēla no velosipēdu groziem zvejasrīkus, sasprauda kopā makšķeru sastāvdaļas un pa labi iemītām taciņām kāpa lejā pa kokiem noaugušo nogāzi uz savām iecienītajām makšķerēšanas vietiņām pie upes. Savulaik gar krastu draiskojās bērni. Siltās vasaras dienās mātes izklāja segas mīkstajā, leknajā zālē un atvēra piknika grozus, no kuriem izplūda desiņu, siera un svaigas maizes aromāts. Ēnā dzesējās vīna pudeles.

Bet tas bija sen un Vācijā. Kamēr Tesa Vašingtonā ar šausmām klausījās profesora Hārdinga sievas stāstītajā, te vairs nebija diena, un, pat ja būtu, šurp vairs neviens nebrauca makšķerēt. Tagad šeit ieradās tikai retais, un piknikus nekādā ziņā te vairs nerīkoja, jo upes smirdoņa nomāktu svaigi ceptas maizes aromātu, un piesārņotais ūdens jau sen bija iesūcies augsnē, kaitējot zālei un kokiem, un dūņas, kas smacēja straumi, jau sen bija nobendējušas visas zivis.

Tomēr šajā vakarā pasažieri, kas sēdēja mašīnā, kura kratījās pa ceļu, patiešām domāja par piknikiem un makšķerēšanu, lai gan viņu atmiņas bija rūgtas. Vīrieši īgniem skatieniem glūnēja uz kailajiem kokiem un nīkulīgajiem krūmiem.

Tikai viens pasažieris bija nomākts cita iemesla dēļ.

Var pat teikt, ka viņš drebēja.

-jūs neizspruksiet sveikā cauri! Viesi mani gaida! Manu pazušanu pamanīs!

-   jūs runājat par pieņemšanu jūsu īpašumā? - pavaicāja šoferis un paraustīja plecus. - Nu, jūsu viesiem nāksies iztikt bez jums, Šmita kungs.

-   jā, - atsaucās cits vīrietis. - Žēl gan. Viņi būs spiesti pagaidīt.

-   Ilgi gaidīt.

-    Ko jūs no manis gribat? - smokingā tērpies sirmais vīrs ar sausnējo seju noprasīja. - Izpirkuma naudu? ja tas jums vajadzīgs, kāpēc mēs ieradāmies šeit? Ļaujiet piezvanīt! Es nokārtošu… Mans asistents piegādās jums jebkuru prasīto summu! Bez policijas iejaukšanās!

-   Protams, bez policijas, šmita kungs. To es varu jums apsolīt, - autovadītājs apliecināja. - Varbūt vēlāk uzradīsies policija, bet pagaidām no tās nebūs ne vēsts.

-   Ko jūs gribat?

-   Taisnības uzvaru! - sacīja vīrs ar pistoli.

Sirmajam vīrietim pie kakla bija piegrūsts ierocis.

-   Vajadzīgi paskaidrojumi? - sacīja cits vīrieds. - Te būs. - Viņš paliecās uz priekšu un uzrunāja šoferi. - Bērnībā šī bija mana iemīļotākā taciņa. Upe bija tik… Kā man šeit patika! Bet tagad! Parau- gieties, kā upe ir piedraņķēta! Te! Jā, apstājieties šeit!

-    Kādēļ gan ne? - šoferis atkal paraustīja plecus. - Kaut vai tepat.

-    Kāpēc? - Šmits uzstāja trīcošā balsī.

-   Es taču jau teicu, - sacīja vīrs ar pistoli. - Taisnības uzvaras dēļ.

Mašīna apstājās ceļmalā pie kaila krūmāja. Nokaltušie zari krakšķēja. Šoferis izslēdza ugunis un izkāpa no mašīnas. Tikmēr pārējie atvēra savas durvis un izvilka Šmitu, kas izmisīgi pretojās, miglā ietītajā postažā. Koka zars bez mizas uzplēsa smokinga piedurkni.

-    Vai, cik žēl! - noteica vīrs ar pistoli. - Kāda nelaime!

-   Jā, tīrā neraža, - atbalsoja šoferis.

Vīrieši nonāca pie stāvā krasta un veda Šmitu lejup pa neauglīgo nogāzi. Visus piepeši apņēma šķebinošie izgarojumi no upes, izraisot kāsu. Šmits, šausmu pārņemts, pretojās tik neganti, ka vīrieši bija spiesti vilkt viņu lejup. Lakādas kurpes skrāpējās gar akmeņiem. Kad maz pamanāmā līkloču taka kļuva stāva, viens no vīriešiem rādīja ceļu ar piesegtu kabatas lukturīti.

Nomācošajā kraujas pakājē, kur neauga ne zāles stiebra, lukturīša gaismā vīrieši upes krastā ieraudzīja putas, gļotas ūdenī un sanesas, kas sabiezināja straumi. Šeit smirdēja kā atkritumu bedrē, jo straumē bija ieplūdināti arī kanalizācijas ūdeņi.

-   Nolāpīts… Es savulaik mēdzu te peldēties! - izsaucās vīrietis ar pistoli. - Un zivis… zivis bija gardas! To gaļa bija tik balta, tik mīksta, taču ari stingra. Māte zivis mērcēja pienā, noklāja ar cepumu drumslām un…

-    Zivis? - Šmits činkstēja. - Par ko jūs runājat? Zivis? Kāds tam… Dieva dēļ, ja jūsu nolūks bija mani iebiedēt, jums tas izdevies! Es to nenoliedzu! Es esmu pārbijies! - Pašsavaldīšanās izgaisa, un sirmais gūsteknis iešņukstējās. - Cik jūs gribat? Jūs dabūsiet visu! Lūdzu! Es zvēru pie mātes kapa! Es darīšu visu.

-   Jā, - šoferis atsaucās. - Tas nu tiesa. Visu. Jūs maksāsiet.

-   Nosauciet summu! Pasakiet, cik jūs gribat, un jums tas tiks! Meiti Gott, cik?

-   Jūs vēl aizvien nesaprotat, cik daudz jums jāmaksā, - aizrādīja cits vīrietis. - Tas ir jūsu darbs.

-   Mans? Ko es…

. - Ceturtais vīrs ar riebumu seja noradīja uz apganīto upi.

-   Jūs. Ne jau viens! Taču sava daļa jāuzņemas arī jums.

-    Un kam vēl? - Šmitam iztukšojās zarnas.

-   Citiem alkatīgiem rūpniekiem, kas tiecas pēc peļņas pat tad, ja tiek nodarīts kaitējums dabai. Miljardieriem, kuriem tie daži miljoni, kas ļautu nepiesārņot upi un nesaindēt gaisu, neiecirstu kabatā nekādu īpašo robu.

-   Miljoni? - Šmits neprātīgi purināja galvu. - Bet mana direktoru padome, mani akciju turētāji liktu…

-     Miljoni? Jā! Bet tikai sākumā! - izlaboja vīrs ar pistoli.

-   Tās būtu bijušas vienreizējas izmaksas. Taču tas bija pirms daudziem gadiem. Tagad izmaksas būtu lielākas. Daudz, daudz lielākas. Un upe ir tā piesārņota, nedzīva, ka var paiet desmitiem gadu, līdz to atdzīvinās - protams, ja vien mirušos var jebkad atdzīvināt.

Vīrietis, kas turēja kabatas lukturīti, viebdamies nāca tuvāk.

-   Klausieties vērīgi, Šmita kungs! Mēs neizvēlējāmies šo vietu tikai tāpēc, ka mums patika bērnībā šurp nākt. Nebūt ne. Mēs izvēlējāmies to tāpēc, ka… - Drūmais vīrietis rādīja ar roku. Pat cauri biezajai miglai neskaidri vīdēja gaismiņas ap vairākām milzīgām fabrikām, kas atradās upes krastā mazliet tālāk. Patiesi, miglas izcelsme nebija pilnībā dabiska. Dūmakai pievienojās toksisko piesārņotāju izgarojumi. Turpat netālu kanalizācijas caurule, kas stiepās no kādas fabrikas, izšļāca ūdenī kodīgas ķimikālijas. Putas krājās.

-    Mēs izvēlējāmies šo vietu tāpēc, ka vēlējāmies, lai jūs pats savām acīm skatāt savus noziegumus, - šoferis sacīja.

-   Grēkus, - izlaboja cilvēks ar pistoli.

-    Grēkus? - Šmits sarāvās. - Jūs visi esat neprātīgi! Jūs esat…

-   Un par grēkiem ir jāsaņem sods, - ierunājās vīrieds ar kabatas lukturīti. - Kā jūs jau apliecinājāt, jūs esat gatavs maksāt.

-    Un jūs maksāsiet, - ceturtais vīrietis piemetināja.

Šmits saspieda plaukstas kopā.

-    Es jūs lūdzu. - Viņš noslīga uz ceļiem. - Es apsolu. Es zvēru. Mani inženieri pārprojektēs fabriku atkritumu izvadīšanas sistēmas. izmaksām nav nozīmes. Es nepieļaušu, ka ķimikālijas ieplūst upē. Es aprunāšos ar citiem vietējiem rūpniekiem. Es pierunāšu viņus nepieļaut, lai piesārņojumi…

-   Par vēlu, - vīrietis ar pistoli viņu pārtrauca.

-    …Noplūst upē. - Šmits šņukstēja. - Es darīšu visu, ja vien jūs…

-    Par vēlu, - vīrietis ar pistoli atkārtoja. - Jāsaņem mācība.

-   Taisnībai jāuzvar, - noteica šoferis.

-    Esmu izslāpis, - ceturtais vīrietis ierunājās. - Tas gājiens lejup pa nokalni man izkaltējis muti.

-    Man arī, - atsaucās vīrietis ar pistoli.

-   Šmita kungs, varu iedomāties, ka jūsu mute ir sevišķi izkaltusi. No bailēm. Es teiktu, ka jūs esat nopelnījis kādu glāzi.

Ceturtais vīrs izņēma no savas mugursomas plastmasas kārbu un droši, kaut arī ar riebumu sejā, krūtīm sažņaudzoties un aizturot elpu, noliecās virs indīgajiem izgarojumiem, kas pacēlās ūdensmalā, un pasmēla kārbā putas, gļotas, dūņas un kanalizācijas ūdeņus.

Šmits iekliedzās.

-    Nē! Es nedzeršu no… Nelieciet man dzert to… Tas mani nobeigs…

Vīrietis, kas turēja kabatas lukturīti, piekrītot pamāja.

-    Nobeigs? Tas nu gan. Tāpat kā tas nobeidza zivis. Tāpat kā tas nobeidza upi. Kā tas nobeidza kokus, krūmus un zāli. Kā tas lēnām, par spīti dārgajām ūdens attīrīšanas sistēmām, nobeidz pilsētu iedzīvotājus, kuri no šīs upes iegūst dzeramo ūdeni.

-    Par nožēlu, ir jārāda paraugs, - sacīja vīrs ar pistoli. - Daudzi paraugi. Drošu dūšu - ja vien tas ir kāds mierinājums. Es apsolu, ka jūs nebūsiet vienīgais, kuram būs tāds liktenis. Drīz jums pievienosies laba tiesa citu grēcinieku. Daudziem jāsaņem mācība. Līdz visbeidzot cilvēce apgūs vissvarīgāko mācību. Pirms esam nokavējuši. Protams, ja vien jau nav par vēlu.

Vīrietis piespieda Šmitam pie mutes kārbu ar šļuru.

Šmits iekaucās, saspieda lūpas kopā un atrāvās nost.

-    Nu, nu, - vīrietis, kas turēja kārbu, ierunājās. - Zāles ir jādzer.

Pārējie sagrāba Šmitu kā spīlēs.

-    Pakļaujieties liktenim, - teica vīrs ar kabatas lukturīti rokā. - Izbaudiet savu panākumu sekas!

šmits izmisīgi pretojās, grūstījās, mēģināja izrauties no gūstītāju stingrajām rokām.

-   Mums visiem jāsamierinās ar likteni, man Herr. - Vīrietis otro reizi pacēla kārbu pie Šmita sakniebtajām lūpām.

šmits atkal aizgrieza galvu projām.

-   Kā tad tā? - Vīrietis, kas turēja kabatas lukturīti, bija manāmi vīlies. - Tad jau mums nekas cits neatliek.

Viņš ar nepielūdzamu spēku nogrūda Šmitu zemē. Pārējie viņam palīdzēja, ar ceļgaliem un rokām piespieda Šmitu pie zemes un centās pavērst gūstekņa seju pret drūmajām, miglas un dūmakas pārpildītajām debesīm.

Vīrietis ar kārbu pieliecās un uzspieda uz nerva Šmitam aiz auss.

Šmits, refleksa vadīts, iekliedzās.

Tajā bridī cits vīrietis iedzina Šmitam mutē piltuvi, iespieda to cieši starp lūpām, vēroja, kā šoferis paceļ kārbu un Šmita rīklē ieplūst putas, gļotas, dūņas un kanalizācijas ūdeņi.

-            Varbūt kādā nākamajā dzīvē jums radīsies atbildības izjūta, - vīrietis sacīja. - Tas ir, ja mums veiksies un cilvecei bus iespeja dzīvot arī nākotnē.

Vēlāk…

Kad atrada līķi un izdarīja sekciju…

Tiesu medicīnas eksperts netika skaidrībā par galveno nāves iemeslu. Teorētiski Šmits bija noslīcis.

Taču ķimikālijas, kas piepildīja viņa kuņģi un uzpūta plaušas, bija dk toksiskas, ka svarīgākie orgāni, pilnīgi iespējams, pārtrauca funkcionēt no acumirklīga šoka.

2

Kreig, tu biji kopā ar mani. Tu uzklausīji manu stāstu par Džozefu. Tu redzēji, kas atrodas viņa guļamistabā, ja slepkavas ir izsekojuši mūs abus, tad, lai pasargātu savu noslēpumu, viņi, iespējams, sāks vajāt arī tevi!

Atcerējies Tesas brīdinājumu pa telefonu, Kreigs pagrozījās sēdeklī, drošības jostas piespiests, un pavērsa nemierpilno skatienu pret smoga klajumu aiz "Trump Shuttle 727" lidmašīnas iluminatora - lidaparāts grasījās nosēsties Vašingtonas Nacionālajā lidostā.

"Sāks vajāt ari mani?" viņš domās atkārtoja.

Šāda iespēja Kreigam bija ienākusi prātā dkai tad, kad to bija pieminējusi Tesa. Viņš atcerējās, ko bija atbildējis, un bija to teicis no sirds: "Lai tik tie maitas gabali pamēģina!" Patiesībā Kreigs pat gaidīja šādu sadursmi. Viņš bija gatavs uz visu, lai šis neprāts beigtos. Uz visu, lai tikai paglābtu…

"Turpini skriet, Tesa!" viņš domāja. "Esi gudra! Lieki neriskē!

. Drīz! Es drīz būšu klāt!"

Pirms izbraukšanas no Ņujorkas policijas galvenās mītnes Kreigs bija piezvanījis Lagvārdijas "Trump Shuttle" drošības personālam un brīdinājis - viņš ir policists, rezervējis biļed uz reisu, ir gatavs aizpildīt visas veidlapas un pakļaudes visām sarežģītajām procedūrām (ari pārrunām ar pilotu), lai viņam ļautu ienest pistoli uz lidmašīnas borta. Pa ceļam uz lidostu viņi ar Toniju bija darījuši visu, lai izsargātos no izsekošanas, kaut ari haotiskajā pusdienlaika satiksmē tas bija visnotaļ grūti paveicams uzdevums.

Mēģinādams blakus sēdošajam pasažierim neizrādīt, ka sēž, labo roku pabāzis zem žaketes, Kreigs žņaudzīja pirkstus ap trīsdesmit astotā kalibra "Smith & Wesson" revolvera spalu. Lai gan tam nebija nozīmes. Ja patiešām gadītos kādas nepatikšanas, vismazāk ticams, ka tās sāktos lidojuma laikā. Katrā ziņā ne jau šaudīšanās. Pārāk bīstami. Lodes izrautu caurumus fizelāžā, dehermetizētu salonu, un pastāvētu iespēja, ka lidmašīna varētu nogāzties. Tik un tā, pieskaroties ierocim, Kreigs jutās drošāk.

Kreigs lūkojās apkārt tik nevērīgi, cik vien saspringtie nervi ļāva. Nelikās, ka kaut viens pasažieris izrādītu par viņu interesi.

Tas ir labi, viņš secināja. Saglabā mieru! Viņš pūlējās sevi mierināt. Tu esi veicis visus drošības pasākumus, kādus vien varēji iedomāties. Tu dreifē līdzi straumei. Tu esi uzņēmies saistības. Tev jāsamierinās, ka neesi situācijas noteicējs.

Viņš tomēr nebija ievērojis vīrieti ar pelēkajām acīm, kas sēdēja desmit rindas aiz viņa un izlikās snaužam, lai neviens neievērotu viņa acu krāsu. Kopš sieviete vakarvakarā bija pazudusi, vīrietis, izmantodams dažādas identitātes, bija iegādājies biļed uz katru "Trump Shuttle" reisu, kas lidoja no Lagvārdijas uz Vašingtonas Nacionālo lidostu.

Protams, pelēkacainais vīrietis negrasījās visas šīs biļetes izmantot. Viņš neuzkrītoši novēroja ieeju ēkā, gaidīdams, vai neparādīsies sievietes draugs izmeklētājs. Viņa kolēģis tikmēr novēroja "Pan Am" aviosabiedrības ēku.

Jau zaudējis cerības, vīrietis ar pelēkajām acīm, pulsam paāt- rinoties, bija pēkšņi ieraudzījis mērķi izkāpjam no policijas mašīnas. Viņš bija ieskrējis lidostas ēkā, izgājis drošības pārbaudi, uzrādījis biļeti un iekāpis lidmašīnā pirms izmeklētāja. Tā nu paradoksālā kārtā viņš sekoja izmeklētājam, pats dodamies tam pa priekšu, un šādās reizēs izsekotais gandrīz nekad nenojauta par "astes" klātbūtni.

Jā, sieviete vakarvakarā bija izbēgusi. Taču vīrietis ar pelēkajām acīm bija palūdzis stjuartei tālruni un, sargādamies, lai sejas izteiksme neatspoguļo sacīto, brīdinājis pārējos vienības locekļus, ka izmeklētājs ir ceļā uz Vašingtonas Nacionālo lidostu un acīmredzot gatavojas tikties ar upuri.

Ar sievieti.

Viņa bija bīstama. Viņa zināja pārāk daudz. Tāpat kā, jādomā, uzņēmīgais izmeklētājs, kurš izrādīja pārāk lielu interesi par sievieti.

Kad abi satiksies, viņi tiks apklusināti, fotogrāfijas tiks iznīcinātas, un derība beidzot būs pasargāta.

3

-   Ļaunums, - sacīja Prisila Hārdinga.

Skarbais vārds saistīja Tesas uzmanību.

Viņa kopā ar Prisilu un profesoru Hārdingu bija pārcēlusies no virtuves uz mājas darbistabu apakšstāvā. Insulīns bija iedarbojies, apēstās pusdienas stabilizējušas cukura līmeni asinis, tāpēc vecā sieviete nu šķita par desmit gadiem jaunāka. Acis bija dzīvīgas. Viņa runāja sparīgi, lai gan balss modulācija bija lēna un nesteidzīga, it kā paraduma pēc liktu lietā gadu gaitā pilnveidoto lektores runas stilu.

Taču Tesai nebija laikū lekcijām. Viņai bija jāzina par cilni jau tagad. Ātrāk! Viņai jātiekas ar Kreigu.

Prisila pamanīja viņas nepacietību un nopūtās.

-   Pārtrauc lūkoties pulkstenī! Apsēdies, Tesa, un klausies uzmanīgi! Es nevaru izstāstīt koncentrētu versiju. Ja tev tiešām draud tik lielas briesmas, pilnīgi iespējams, ka no tā, cik labi tu saproti manis stāstīto, ir atkarīga tava dzīvība.

Tesa vilcinājās. Piepeši sajuzdama nogurumu, viņa paklausīja un atslīga uz ādas krēsla.

-   Es atvainojos. Es zinu, ka jūs gribat man palīdzēt. Es darīšu visu, lai… Ja tas ir tik sarežģīti, es nedrīkstētu… Patiesībā es neuzdrīkstos jūs steidzināt. Stāstiet tā, kā esat paradusi.

Tomēr Tesas muskuļi saspringti smeldza. Viņa vēroja, kā Prisila izņem no plaukta vairākas biezas grāmatas un novieto tās uz galda.

-    Ļaunums, - Tesa bilda. - Jūs teicāt "ļaunums".

Prisila pamāja.

-   Ļaunums ir galvenā dilemma kristiešu teoloģijā.

-    Diemžēl es… Kāds tam sakars ar…?

-    Padomā pati! Kā var apvienot ļaunuma pastāvēšanu ar labvēlīgā, visu mīlošā kristiešu Dieva tradicionālo koncepciju?

-    Es nudien nesaprotu. - Tesa stingi, mulsi rauca pieri.

Prisila pacēla artrīta izkropļoto, krunkaino roku.

-   Klausies manī! Mēs zinām, ka ļaunums pastāv, mēs ar to sastopamies ik uz soļa. Mēs dzirdam par to radio, televīzijā, lasām par to avīzēs: Morālais ļaunums noziedzības, nežēlības un korupcijas veidolā. Fiziskais ļaunums - kā slimība. Vēzis. Muskuļu distrofija. Izkliedētā skleroze. - Prisilas balss noklusa. - Cukura diabēts. - Viņa pavilcinājās, nomākta apsēdās pie galda un domīgi turpināja: - Protams, daži noliedz ļaunuma eksistenci, pat tā jēdzienu, un apgalvo, ka noziegumi ir tikai nabadzības, vecāku nolaidības, izglītības trūkuma un tamlīdzīgu cēloņu sekas. Viņi meklē pamatojumu un uzveļ vainu sabiedrībai, vai, ja runa ir par atbaidošiem masu slepkavām, to varmācību izskaidro ar slimu prātu. Un reti kāds pieļauj, ka slimībām ir sava slēptā, teoloģiskā nozīme. Pēc daudzu domām, vēzis ir bioloģisks negadījums, ko izraisa apkārtējā vidē sastopamās substances.

-   Bet tas nav nepareizi, - Tesa iebilda. - Es strādāju vides aizsardzības žurnālā un zinu, ka kancerogēnās vielas ir mums visapkārt.

-     Tā tas katrā ziņā ir, - iestarpināja profesors Hārdings. - Nav taču noliedzams, ka piesārņojums ir visur. Manas lilijas ār pūlēm uzzied. Tās nav ne uz pusi tik skaistas kā agrākos laikos.

-    Ričard, esi tik laipns! - Prisila ar mezglainajiem pirkstiem pieklauvēja pie galda. - Man piepeši uzmācās briesmīgas slāpes. Es būtu pateicīga, ja tu aizietu uz virtuvi un uzvārītu mums tēju.

-    Protams! - Profesors Hārdings paķēra nūju. - Ir kādas īpašas vēlmes?

-    Nē, būs labi tas, ko tu izvēlēsies.

-   Tādā gadījumā domāju, ka tev garšos "Lemon Lift", mīļā.

-   Teicami.

Profesors Hārdings izklidzināja no darbistabas, un Prisila samiedza krunciņu ieskautās acis. Palikušas divatā, abas sievietes pievērsās viena otrai.

-            Kancerogēnās vielas un tā saucamie bioloģiskie negadījumi - tieši tas, ko es domāju, - Prisila sacīja. - Fiziskais Jaunums. Teoloģiskais Jaunums.

-   Bet kāds vēzim sakars ar teoloģiju? - Tesa pagrozīja galvu.

-     Klausies uzmanīgi! Kristietība māca, ka Visumu radījis augstsirdīgs, mīlošs Dievs.

-   Tas tiesa, - Tesa iestarpināja.

-    Bet kas tas par Dievu, kurš ielaidis pasaulē noziedzību un vēzi? Šāda ļaunuma pastāvēšana tradicionālo kristiešu Dievu cilvēces acīs padara mazāk labvēlīgu, drīzāk pat nežēlīgu, perversu, pretrunīgu. Tieši tādēļ izgudroja Velnu.

Velnu? Tesa mēģināja aptvert. Kas, pie… Nu jau sāka kļūt…

-   Lucifers, - Prisila turpināja. - Visvarenākais eņģelis debesīs. Dieva vietnieku superzvaigzne. Bet Gaismas nesējs, kā to dažkārt dēvē, nebija apmierināts ar Dieva vietnieka lomu. Nē, tas alka vēl vairāk varas. Tas alka Dieva varas, cerēja būt pienācīgs sāncensis. Taču, tiklīdz Dievs manīja Luciferu pēc tā tiecamies, tūlīt nogrūda to lejā - ļoti zemu - uz tikko radītās elles uguņu dzīlēm. Dievs nosauca Luciferu par Sātanu, un Sātans niknumā nozvērējās samaitāt Dieva ideālo Visumu un ieviest pasaulē ļaunumu.

-   Bet šī kristietības dogma allaž man šķitusi mīts, - Tesa ieteicās.

-    Tev - jā. Tomēr lielākā daļa kristiešu, īpaši fundamentālisti, šai koncepcijai tic un uz to balsta visu savu dzīvi. Dievs un kritušais eņģelis. Sātans ir ērts izskaidrojums ļaunumam, kas izplatās visapkārt.

-   Jūs runājat gluži kā mūķene, kas ik svētdienu pēc mises pasniedza man katehisma stundas.

-     Vai patiesi? - Prisila sarauca jau tā sakrunkotās uzacis. - Tomēr es tev mācīšu citādu katehismu. Tas var sašķobīt tavu ticību. Un diemžēl nedrīkstu noliegt - tas var tevi pārbiedēt.

Tesa iztaisnoja muguru. Muskuļi savilkās kā stīgas, un viņa turpināja klausīties ar vēl lielāku saspringumu.

-    Pat ja ar Sātanu izskaidro ļaunuma pastāvēšanu - tik un tā var atzīt, ka Dievs rīkojas pretdabiski, - Prisila iesāka. - Jo Dievs pacieš Sātana radīto ļaunumu, Viņš atļauj Sātanam apspiest mūs ar noziedzību un slimībām.

Tesa atkal nogrozīja galvu.

-    Mūķene, kas man mācīja katehismu, mēdza daudzināt, ka

Dievs ir nolēmis paciest Sātana ļaunumu, tāpēc ka vēlas mūs pārbaudīt. Ja mēs pārvarētu ļaunuma kārdinājumu un samierinātos ar slimību postu, mēs iegūtu augstāku vietu debesu valstībā.

-    Nu, nu, Tesa. Un tu tik sirsnīgi tam tici?

-   Labi… Varbūt tomēr ne. Bet vismaz tā man mācīja.

-   Tagad paklausies, ko iemācīja man. - Prisilas balss tonis kļuva rūgtuma pilns. - Mums ar Ričardu bija dēls Džeremijs. Mūsu vienīgais bērns. Desmit gadu vecumā viņš neizturamās mokās nomira no kaulu vēža. Vēl pēc trīsdesmit gadiem mani modina viņa ciešanu murgi. Tas jaukais, mīļais, ideālais zēns ne reizi nebija nodarījis nevienam ļaunu. Viņam nebija ne mazākās jausmas, kas ir grēks. - Prisilai aizmiglojās acis. - Tomēr Dievs pieļāva, ka tā drausmīgā slimība spīdzina manu dēlu. Ja Sātans ir atbildīgs par ļaunumu, Dievs ir atbildīgs par Sātanu un vienlaikus ari par Dže- remija agoniju. Es vēl aizvien vainoju Dievu par Džeremija… - Mig- liņa Prisilas acīs izgaisa, tajās parādījās tēraudcieta apņēmība. - Tā nu es atgriežos pie jautājuma, kuru uzdevu iepriekš. Kā gan labu vēlošais, visu mīlošais Dievs pieļauj ļaunumu? Kristiešu pūliņi atbildēt uz to, ieviešot kritušu eņģeli, ne mazākajā mērā neapmierina. - Prisila sašķobīja seju, tomēr atsāka. - Tomēr pastāv vēl viens mīts, kas sniedz loģiskāku ļaunuma eksistences izskaidrojumu. Tūkstošiem gadu pirms Kristus mūsu senči ticēja diviem vienlīdzīgiem dieviem, labajam un sliktajam, - tie abi cīnījās par varu Visumā. Tajos laikos Sātans bija nevis kritušais eņģelis, bet gan dievība. Tikumīgais dievs bija neatkarīgs no ļaunā dieva un tādējādi nebija atbildīgs par to un ļaunumu, ko tas nodarīja cilvēcei. Vissenākais pierādījums par šo ticību ir datēts ar ceturto tūkstošgadi pirms Kristus senajā Irākā, konkrētāk - Divupē, apvidū starp Tigru un Eifratu. Tradicionāli tiek uzskatīts, ka tajā vietā atradies Ēdenes dārzs.

-   Čūska dārzā, - Tesa novilka.

-    Tieši tā. Tomēr tā čūska nebija kritis eņģelis. Tā bija ļaunā dieva simbols - tā cīņa ar šķīsto dievu.

Tesa palaikam gribot negribot pameta skatienu uz pulksteni pie sienas. Kreigs drīz vien ieradīsies Vašingtonas Nacionālajā lidostā. Un viņš gaidīs…

-   Neglūni pulksteni, Tesa! Skaties uz mani! Nenovērsies! - Prisila ar profesionālu bargumu satvēra viņu aiz pleciem. - Koncep- rija par pretišķiem, vienlīdz vareniem dieviem izplatījās Tuvajos Austrumos, un, kad tā ap tūkstošo gadu pirms Kristus parādījās senajā Irānā, labajam dievam jau bija vārds. Mitra.

Tesa strauji iztaisnojās.

-   Mitra? Jūs jau to vienreiz pieminējāt.

-Jā. Tā figūra bareljefā, - Prisila sacīja. - Vai tagad tu saproti, kāpēc man vajadzēja izplūst tādos sīkumos? Tas, kurš nodur vērsi, nav cilvēks. Tas ir dievs. Vairākās vēlākās reliģijās - zoroas- trismā un maniheismā - arī izmantota vienlīdzīgu, konkurējošu labo un Jauno dievu koncepcija. Taču būtībā šie dievi ir Mitras un tā ļaunā pretpola kopijas. Tie ir seni laiki, Tesa. Mūžseni. Tieši tāpēc es iepriekš tev teicu, ka Mitra zināms jau kopš vēstures saknēm. Tas ir vissenākais mums konkrēti zināmais dieva jēdziens, un dkai nejaušības dēļ…

Sarunu pārtrauca profesors Hārdings, kas, atbalstījies uz nūjas, iestūma ratiņus, uz kuriem bija novietota tējkanna, krūzītes un šķīvis ar cepumiem.

-    Pateicos, Ričard!

-    Priecājos izpalīdzēt, mīļā.

-    Kas notika nejaušības dēļ? - Tesa nepacietīgi mudināja Prisilu turpināt stāstu.

-    Pienu, mīļā? - profesors Hārdings apvaicājās.

-    Mazdrusciņ.

Tesa kļuva aizvien nepacietīgāka, un daudz netrūka, lai viņa paskubinātu Prisilu.

Kamēr profesors Hārdings salēja tēju, Prisila domīgi atvēra grāmatu, kuru bija nolikusi uz galda, pašķirstīja un atrada meklēto lappusi.

-   Es tev izstāstīšu par kādu ticību. Ieejot tās baznīcā, tu iemērc roku svētītā ūdens traukā un met krusta zīmi. Uz altāra tu redzi tava Dieva fizisko atveidu. Dievkalpojuma laikā tu saņem svēto vakarēdienu, dievmaizīti un vīnu. Tu tici kristīšanai, iesvētīšanai, pestīšanai, ko nodrošina labi darbi, un dzīvei pēc nāves. Tavas dievības fiziskais veidols ir dzimis divdesmit piektajā decembrī, un viņa atdzimšana notiek Lieldienu laikā.

Profesors Hārdings aptina ap katru kūpošo tējas tasi salveti un pasniedza tās Prisilai un Tesai.

-    Katoļticība, - viņš sacīja.

-   Jā, tas būtu loģisks secinājums, Ričard. Tomēr piedod - tev misējies. - Prisila nenolaida acis no Tesas. - Tas ir mitraisms.

-    Kas? - Tesa nolika tējas tasīti un pārsteigta samiedza acis. - Bet kā gan var būt dk daudz paralēļu? Jūs teicāt, ka mitraisms ir radies krietnu laiku pirms kristietības.

-    Padomā par to! - Prisila pabīdīja brilles zemāk uz deguna un palūkojās tām pāri. - Esmu pārliecināta, ka atbilde drīz vien būs tev rokā.

-   Vienīgais iespējamais izskaidrojums… Tas nešķiet iespējams. Kristietība daudz ko patapinājusi no mitraisma?

-    Tā izskatās, - Prisila uztvēra. - Pirmo trīs gadsimtu laikā pēc Kristus, kamēr kristietība cīnījās par izdzīvošanu, mitraisms bija oficiālā Romas impērijas reliģija. Vairāki imperatori to ne tikai atbalstīja, bet arī aktīvi piekopa. Mitra nereti dek dēvēts par saules dievu, un tieši viņa dēļ romiešiem un pēcāk arī Rietumu kultūrā svētdiena ieguva svēto nozīmi. Mitru bieži vien attēloja ar sauli aiz galvas, un šī saule krisdešu mākslā kļuva par nimbu virs svarīgu tēlu galvas. Krusts, starp citu, ir sens saules simbols. Tādējādi mitraisma piekritēji, ieejot baznīcā, lai pielūgtu saules dievu, meta krustu. - Prisila pagrieza grāmatu un pastūma to tuvāk Tesai. - Aplūko fotogrāfiju - sens bareljefs, kurā attēlots mit- riešu dievkalpojums. Ievēro, ka dievmaizītēs ir iegrebta krusta zīme.

-    Pirms kristietības? - Tesa jutās izsista no sliedēm. - Bet tas ir… Visa mana reliģijas mācība, viss, ko katolicismā uztvēru kā pašsaprotamu… Šobrīd sajūta tāda, it kā es slīktu.

-    Es tevi brīdināju! - Prisila pacēla pietūkušos pirkstus. - Es taču sacīju, ka manis stāstītais var sašķobīt tavu ticību. Es mēģināju tevi sagatavot, brīdinādama, ka tu vari pārbīties. Un baiļu cēlonis var būt vairāk nekā dkai viens. Bet pie tā vēl nonāksim.

Profesors Hārdings iedzēra malciņu tējas, izbaudīdams garšu, tvīksmīgi nopūtās un iejaucās sarunā.

-   Mana mīļā…

-   Jā, Ričard?

-   Brīdī, kad ienācu istabā, tu piebildi - " dkai nejaušības dēļ"… Kas notika tikai nejaušības dēļ?

-    Es arī to gribētu zināt, - Tesa iestarpināja.

-            Es gribēju teikt… - Prisila samiedza acis. - Tikai nejaušības dēļ mitraisms nekļuva par dominējošo reliģiju Rietumu kultūrā. Kā jau minēju, pirmajos trijos mūsu ēras gadsimtos vairāki Romas imperatori zvērēja uzticību Mitram. Bet līdz ar Konstantīna nākšanu pie varas viss mainījās. Trīssimt divpadsmitajā gadā, grasīdamies nosūtīt armiju pret spēcīgu ienaidnieku slavenajā kaujā pie Milvija tilta, Konstantīns redzēja vīziju - vismaz pats tā stāstīja.

-   Vīziju?

-   Iespējams, tas ir kārtējais mīts. Konstantīns pavērās debesis un pēcāk apgalvoja, ka virs Saules redzējis spožu krustu. Viņš to iztulkoja kā Dieva vēstījumu un pavēlēja karavīriem uzkrāsot tādus pašus krustus uz vairogiem. Viņa karaspēks tajā kaujā uzvarēja - zem krusta zīmes. Ņemot vērā, ka krusts ir sens saules simbols, un mitraismā tam bija labvēlīga nozīme, norāde uz saules dievu, vēsturnieki vēl nav vienisprātis, kāpēc Konstantīns patvaļīgi nosprieda, ka šis krusts ir krucifiksa simbols - krusta, pie kura tika pienaglots Jēzus.

Prisila atgāzās krēslā.

-   Viens ir skaidrs - Konstantīns pārgāja kristīgajā ticībā, ar laiku to padarīdams par galveno Romas impērijas reliģiju. Kristieši, kurus līdz tam īpaši necieta, izraidīja vai pat svieda lauvām sa- plosīšanai, naski izmantoja pēkšņo ietekmi impērijā. Pirmām kārtām bija steidzami jāapslāpē konkurējošā dcība. Viņi uzmeklēja un nopostīja mitraisma tempļus, nokāva priesterus, to līķus pieķēdēja pie altāriem… lai tādējādi apgānītu tempļus un tie vairs nebūtu izmantojami. Vēstures svaru kausi sazvārojās, un mitraisma piekritēju skaits strauji ruka. Atlikušie mitraisma ticības piekritēji devās bēgļu gaitās; sadalījušies nelielās grupiņās, viņi slepeni prakdzēja savus rituālus. Taču šai ticībai izdevās izdzīvot, tā pārcieta pat tādu nešpetnu vajāšanu. īstenībā Indijā pat mūsdienās piekopj mitraismu.

Prisila iemalkoja tēju, manāmi atdzīvojusies.

-   Turpretim Eiropā beidzamais mitraisma bastions tika likvidēts viduslaikos. Trīspadsmitajā gadsimtā divu vienlīdzīgu dievu - labā un ļaunā - pretmetu koncepcija parādījās Francijas dienvidrietumu pilsētiņā Albī. Katoļu baznīca nosauca negaidīto mitraisma parādīšanos pilsētiņas vārdā un paziņoja, ka tā ir al- biģiešu ķecerība. Galu galā - drīkstēja būt tikai viens Dievs. Pāvesta svētītie krustneši tūkstošiem vien saplūda Francijas dienvidrietumos un noslaktēja ikvienu, kuru atzina par ķeceri, un pēc kāda laika atlikušie tā saucamie neticīgie patvērās kādā kalnu cietoksnī Montsegīrā. Tur krustneši nogaidīja, līdz ķeceri, bada un slāpju mākd, padevās, sadzina tos augsta mietu žoga aplokā, pielaida tam uguni un noskatījās, kā pūlis sadeg. Tā bija pēdējā reize, kad kāds mitraisma novirziens pacēla galvu Rietumu pasaulē - pirms sepdņsimt gadiem.

-   Taču jūs neizskatāties pārliecināta, - Tesa bilda.

-    Tas gan, - Prisila atzina. - Joprojām klīst baumas, ka naktī pirms slaktiņa neliela grupiņa apņēmīgu ķeceru pa virvēm nolaidās no kalna, paņemot līdzi kādu noslēpumainu dārgumu. Brīžiem prātoju, vai tikai saujiņa ķeceru pēcnācēju nav izdzīvojusi līdz pat mūsdienām. Un šā ciļņa fotogrāfija apliecina, ka manām aizdomām varētu būt pamats. Vari pat nesapņot, ka tev izdotos iegādādes šādu priekšmetu mākslas galerijās, kas specializējas senos kultūras pieminekļos. Ja tādi būtu pieejami, to cena būtu neaptverama - kā jau teicu, lielākā daļa bareljefu tika iznīcināta pēc tam, kad Konstantīns pievērsās kristīgajai ticibai. Daži, kas palika neskarti, ir muzeju retums. Divi vislabāk saglabājušies ciļņi atrodas Luvrā un Britu nacionālajā muzejā.

-    Taču jūs septiņdesmit trešajā gadā Spānijā pati redzējāt līdzīgus priekšmetus, - Tesa iebilda.

-Jā, laikazoba sagrauztus gravējumus grotās netālu no Meri- das. Un stipri cietušu bareljefu nelielā muzejā Pamplonas pievārtē. Un pēc tam - man par lielu pārsteigumu - es turpat tuvākajā apkārtnē atradu dažas atsevišķās alās paslēptas statujas. Tāpēc es sāku lauzīt galvu, vai šī ķeceru kustība vēl arvien nav dzīva. Negribējās ticēt, ka vietējie nav izpētījuši alas un neko nezināja par statujām. Es secināju, ka tās tur paslēptas kāda noteikta iemesla pēc, un aiz cieņas - nenoliegšu, arī aiz bailēm - atstāju tās deši tur, kur biju atradusi. Galu galā negribējās sadusmot ciemata iedzīvotājus, nozogot viņu tradīciju svētumu, un, izejot no alas, man nudien bija sajūta, it kā mani novērotu.

-   To tu man nekad neesi stāstījusi, mīļā, - profesors Hārdings noteica.

-   Jā, es ne allaž tev stāstu visu, Ričard. Negribēju, lai tu lieki satraucies. Šo vientuļo, mērķtiecīgo ceļojumu laikā man gadījušies neskaitāmi piedzīvojumi, un, ja tu par tiem zinātu, iespējams, mēģinātu aizkavēt mani doties citos ceļojumos. Bet nenovirzīsimies no temata. Taču, Tesa, - tavā fotogrāfijā nav redzams sens cilnis. Tā ir kopija, kas izgatavota nesen, rūpīgi izgrebta no marmora. Kāds pielicis milzīgas pūles un iztērējis krietnu summu, lai to izgatavotu. Jautājums ir tāds - kāpēc?

- Un kāda ir tā nozīme? - Tesa gudroja. - Kādēļ senie cilvēki tam piešķīra reliģisku nozīmi? Kālab Mitra pāršķēlis vērša kaklu?

4 Vašingtonas Nacionālā lidosta

Kreigs saspringts gaidīja, līdz lidmašīna pieripos pie izkāpšanas platformas; brīdī, kad nodzisa brīdinājuma lampiņa, viņš atsprādzēja siksnas, pietrūkās kājās un vēja ātrumā izlocījās garām pārējiem pasažieriem, kas stāvēja ejā, ceļā uz durvīm.

Izkāpis no lidmašīnas un iegājis ēkā, Kreigs traucās cauri pārpildītajam terminālim, mezdams visapkārt piesardzīgus skatienus, vērodams, vai kāds neizrāda par viņu interesi. Izgājis no ēkas, Kreigs bija spiests drebinādamies stāvēt rindā, gaidot taksometru. Beidzot pienāca viņa kārta. Pie ietves piebrauca taksometrs, viņš iekāpa pakaļējā sēdeklī un uzsauca taksistam:

-    Uz viesnīcu "Marriott" Kristelsitijā!

Svīzdams Kreigs nemitīgi ielūkojās pulkstenī.

Taksometrs piebrauca pie viesnīcas divdesmit piecas pāri diviem - mazliet agrāk, nekā Kreigs bija paredzējis.

Kad Kreigs samaksāja taksometra šoferim un automašīna aiz- traucās tālāk, pienāca formas tērpā ģērbies šveicars un nobrīnījās, neredzēdams bagāžu.

-   Jūs vēlaties piereģistrēties viesnīcā, ser?

-    Nē. Es te gaidu kādu cilvēku.

Šveicars sarauca pieri un atkāpās.

-   Jā. Labi, ser.

Kreigs nervozēdams pārlaida skatienu rosīgajai maģistrālei, meklēdams melnu "Porsche 911". Tādu mašīnu nebūs grūti pamanīt. Kuru katru brīdi Tesas automobilis nogriezīsies no maģistrāles un apstāsies pie viņa. Kreigs ielēks pasažiera sēdeklī, un auto šausies tālāk.

Protams. Kuru katru bridi.

Smoga mākts, Kreigs ieklepojās un sāka soļot šurpu turpu. Un skatījās pulkstenī.

Pustrīs.

Piecas pāri pustrijiem.

Bez divdesmit trīs.

Droši vien iekļuvusi kādā sastrēgumā.

Kuru katru brīdi viņa parādīsies.

Pretējā ielas pusē, sēdēdami busiņā ar "UPS" logo kopiju uz sāniem, ielu tāpat vēroja ari nopietnie vīri ar gredzeniem kabatās.

Netālu tajā pašā ielā pa restorāna logu tāpat vērās vīrieši ar pelēkām acīm un ļaunu apņēmību sejā.

Kreiga muskuļi saspringa.

Bez piecpadsmit trīs.

Viņš smagi elsa.

Tesa!

Dieva dēļ, kas noticis? Kur tu esi palikusi?

5

-   Tu minēji, ka ieraudzīji šo cilni kāda drauga guļamistabā? - Prisila jautāja.

Tesa saminstinājās, nebūdama pārliecināta, cik var atļauties stāstīt, baidīdamās, ka Hārdingi būs briesmās, ja viņas vajātāji uzzinās, ka viņa šeit ieradusies.

-   Jā, cilnis atradās uz grāmatplaukta.

-   Spriežot pēc stingās sejas izteiksmes, tev dara raizes vēl kaut kas.

Laika trūkuma spiesta, Tesa pieņēma lēmumu. Bija jāzina.

-Guļamistaba…

-    Kas tajā bija tik īpašs?

-    … Tā izskatījās dīvaina.

Prisila piepeši paliecās uz priekšu.

-    Kādā ziņā?

-   Tajā nebija lampu. Spuldzīte pie griestiem nedega. Grīda bija kā nosēta ar svecēm. Un abpus cilnim atradās vēl divas sveces.

-   Sveces? Kas gan cits? Un viena bija pavērsta augšup, otra - lejup? - Prisila negaidot ievaicājās.

-   Jā. Kā jūs zinājāt? - Tesa pārsteigta atgāza galvu.

-    Ciļņa fotogrāfijā abpus Mitram ir lāpneši - viens lāpu tur paceltu, otrs - nolaistu. Tesa, mani māc stipras aizdomas, ka tu savām acīm esi redzējusi pašdarinātu Mitras altāri. Ko tu vēl neesi pastāstījusi?

Tesa notrīsēja, saguma un spēji izšķīrās pastāstīt Prisilai visu no sākuma, no tās pagājušās trešdienas - vai tiešām tas bija tik nesen? - kad iepazinās ar Džozefu. Pieminēja arī zelta "Cross" pildspalvu, ko bija nometusi uz lifta kabīnes grīdas.

Džozefs toreiz nopētīja pildspalvu un bijīgi izlasīja tās ražotājfirmas nosaukumu.

Zelta "Cross".

Tagad Tesa zināja, ko šie vārdi bija nozīmējuši Džozefam.

Saules dieva simbols. [6]

6

Vašingtonas Nacionālās lidostas apkaimē smogs kļuva biezāks. Stāvlaukumā iepretim viesnīcai "Marriott" atradās "UPS" busiņa pakaļdarinājums, vīrietis, kurš tajā sēdēja, runāja pa tālruni, kas bija aprīkots ar šifrētāju, lai neļautu nevienam noklausīties šo sarunu.

-    Nē, viņš tikai pastaigājas viesnīcas priekšā un ik pēc brīža ieskatās pulkstenī. Skaidri redzams, ka viņš kādu gaida. Tai ir jābūt tikšanās vietai. Sievietei kuru katru brīdi jāierodas.

-   Bet vai viņš nezina, ka jūs viņam sekojāt no lidostas? - balss līnijas otrā galā vaicāja. - Vai jūs esat par to drošs?

-    Tik pārliecināts, cik vien varu būt, - sacīja vīrs busiņā.

- Tiklīdz mērķis izkāpa no lidmašīnas un iesēdās taksometrā, viens no mūsu operatīvajiem darbiniekiem piezvanīja man pa pārnēsājamo tālruni un brīdināja. Mūsu busiņš bija novietots aiz lidostas vārtiem. Pamanījuši ēsmas noīrēto taksometru, mēs sākām braukt tam pa priekšu. Viņš devās tieši uz viesnīcu. Mēs busiņu novietojām pretējā ielas pusē.

-    Un ienaidnieks? - balss noprasīja. - Vai parazīti nav manīti?

-    Pagaidām ne vēsts. Tomēr mums jāpieņem, ka arī viņi ir sekojuši izmeklētājam. Ja sieviete viņus tiešām tik ļoti apdraud, policists ir vienīgais, kas var viņus pie tās aizvest.

-   Turpiniet novērošanu! Un turpiniet viņus meklēt!

-    Mēs jau cenšamies. Cita vienība patrulē maģistrālē. Tomēr šeit ir tik daudz cilvēku! Vienīgi, ja izdodas piekļūt parazītam cieši klāt un pamanīt acu krāsu… Droši zināsim tikai tad, ja ienaidnieks izdarīs gājienu. Vienu min…! Kas tad tas?

-    Kas ir? - balss otrā galā bargi uzstāja.

-   Viesnīcas priekšā kaut kas notiek! Es nesaprotu! Ēsma nupat…

7

Kreigs, raižu nomākts, bez mitas soļoja šurpu turpu pa ietvi viesnīcas priekšā. Piepeši viņš ar acs kaktiņu samanīja kustību labajā pusē un, iegrūzdams roku zem žaketes un satverdams revolveri, bažīgi apcirtās. Pamanījis, ka, sakniebis lūpas un saraucis pieri, tuvojas viesnīcas šveicars, Kreigs mazliet atslāba.

Viņš taču nepieprasīs, lai es piereģistrējos vai pārtraucu vazāties gar viesnīcu! Kreigs mudīgi noņēma roku no ieroča un iegrūda pirkstus žaketes iekškabatā, gatavs uzrādīt policista apliecību, lai tikai nomierinātu šveicaru.

Taču šveicara teiktais bija tik negaidīts, ka Kreigs sastinga, no apstulbuma gluži vai paralizēts.

-   Vai jūsu vārds ir Kreigs, ser?

Izmeklētājam pār muguru pārskrēja drebuļi.

-   Jā. Bet kā jūs to zināt?

-   Ser, reģistratūras darbiniekam nupat piezvanīja sieviete, sau-

dzigi izsakoties, bezgala satraukta. Viņa pieprasīja, lai palūkojas, vai uz ielas negaida kāds vīrietis. Ja vīrieša vārds esot Kreigs, viņa vēloties ar to nekavējoties runāt.

Tesa, Kreigs saprata! Kurš gan cits? Kas bija noticis? Kas lēcies?

-    Kur ir telefons? - Kreigs iesaucās. - Vai viņa vēl gaida? - Izmeklētājs skrēja uz viesnīcas durvīm.

-    Jā, ser, - šveicars sabijies atbildēja, naski viņam sekodams.

-    Viņa neļāva nolikt klausuli.

Kreigs pagrūda viesnīcas parādes durvis un ieskrēja ēkā. Acis, pieradušas pie dūmakainās dienas gaismas, tikai pamazām pielāgojās puskrēslā grimstošajam vestibilam. Reģistratūras galds atradās tieši pretī. Pa ceļam Kreigs pagrābstījās bikšu kabatā, izvilka desmit dolāru naudaszīmi un pasniedza to šveicaram.

-    Pateicos, ser! Liels paldies par jūsu…

-    Nepazūdiet! Var gadīties, ka vēl būsiet man vajadzīgs. Nauda man vēl ir. - Kreigs pieskrēja pie galda. - Mans vārds ir Kreigs. Vai man kāds zvana?

-   Jā gan! - Darbinieks iztaisnojās, paņēma klausuli un pasniedza to pāri letei.

-   Tesa? - Kreigs iekrampējās klausulē un piespieda to pie auss.

-    Kur tu esi? Kas lēcies?

-    Paldies Dievam, tu pagaidīji! - Tesa atsaucās.

Izdzirdējis sievietes balsi, Kreigs noelsās.

-    Es jau baidījos, ka būsi…

-    Aizgājis? Nekādā ziņā! Es taču apsolīju gaidīt. Atbildi uz jautājumu - kas lēcies?

-   Neraizējies, es esmu drošībā. Vismaz tik, cik tas iespējams, - līdz tu ieradīsies šeit.

-    Kur?

-    Kreig, man liekas, ka zinu, kas notiek, un mani pārņem aizvien lielākas bailes. Skaidrot nav laika, un pa tālruni nebūtu vēlams to iztirzāt. Pieraksti adresi!

Kreigs aši palūkojās pāri letei, paķēra pildspalvu un bloknotu un lielā steigā uzkricelēja viņas sniegtās ziņas.

-   Tas ir svarīgi, - Tesa beigās piezīmēja. - Steidzies šurp, cik vien ātri spēj!

-            Vari uz mani paļauties. - Kreigs izplēsa papīra lapu, pastūma klausuli darbiniekam, norūca pateicības vārdus, satraukts pievērsās šveicaram un iegrūda tam vēl divdesmit dolāru. - Nekavējoties izsauciet taksometru!

8

Autostāvvietā iepretim viesnīcai vīrietis, kurš sēdēja pie "UPS" busiņā imitācijas stūres un kuram kabatā bija gredzens, iztaisnojās un vēlreiz piezvanīja pa mobilo tālruni.

-   Es redzu ēsmu! Izmeklētājs atkal iznācis no viesnīcas. Iekāpj taksometrā.

Hameleons otrā galā atbildēja tikpat spraigā balsī:

-   Sekojiet viņam! Brīdiniet otru vienību! Saglabājiet sakarus! No Lagvārdijas izlidojusi pastiprinātāju vienība.

Vīrietis, kas sēdēja pie stūres, nolika tālruņa klausuli un juta kuņģi saraujamies.

Pastiprinātāji?

Viņam neviens nebija teicis, ka šis uzdevums tiek uzskatīts par tik nopietnu. Vīrietim radās baisma nojauta, ka notikumi sāk izvērsties visai nelāgi, šurp plūst vairāki brutāli spēki un gatavojas drausmīgai cīņai uz dzīvību vai nāvi.

Paklausījis norādījumiem, viņš pa divvirzienu rāciju brīdināja otru vienību, pagrieza aizdedzes atslēgu, izdzirdēja dzinēju ierūcamies un pameta skatienu aiz muguras. Busiņā sēdēja pieci vīri - tie nelikās par viņu ne zinis; nopietnām sejām viņi pārbaudīja ieročus.

Šoferis, strauji elsodams, nospieda akseleratora pedāli, busiņš iztraucās no stāvlaukuma un drāzās pakaļ taksometram.

9

"Mairiott" vestibilā ienāca labi noaudzis, iededzis, labi ģērbies, aptuveni trīsdesmit gadu vecs vīrietis ar portfeli rokā un piegāja pie reģistratūras letes.

-   Atvainojiet! - Viņš izturējās godbijīgi pret reģistratūras darbinieku, balss bija rāma, plūstoša, tomēr raižpilna. - Varbūt jūs varat man palīdzēt. Man šeit bija sarunāts satikties ar kādu vīrieti, taču ielas bija pārslogotas, un es nokavēju. Diemžēl es šeit vairs viņu neredzu - jādomā, viņš zaudējis pacietību un aizgājis. Interesanti, vai… Vai viņš nav atstājis man kādu ziņu? Viņu sauc Kreigs.

-   Ser, vīrietis ar šādu vārdu šeit patiešām bija. Un viņš nudien kādu gaidīja. Tomēr pirms brīža viņam piezvanīja, un viņš aizgāja.

Labi noaugušais vīrietis manāmi saīga.

-   Mans priekšnieks… saudzīgi izsakoties… būs neapmierināts. Uz spēles likta mana karjera. Man bija jāiedod misteram Kreigam parakstīt svarīgus līgumus. Jūs jau droši vien nezināt, uz kurieni viņš aizgāja?

-   Par nožēlošanu, nezinu, ser. Misters Kreigs ierakstīja adresi tajā bloknotā un noplēsa papīra lapu. Tomēr skaļi viņš neteica, kurp dodas.

-   Tajā bloknotā, jūs sakāt?

-   Tieši tā, ser.

Pieklājīgais vīrietis nopētīja Kreiga rokraksta atstātos dziļos iespiedumus virsējā lapā.

-    Vai jums negadījās dzirdēt, kā sauc personu, ar kuru viņš sarunājās?

-   Viņam zvanīja sieviete, vārdā Tesa, ser.

-   Nu protams. Paldies par pūlēm! - Vīrietis pasniedza darbiniekam divdesmit dolārus.

-   Tas nudien nav nepieciešams, ser.

-    Nē, ir gan. - Staltais vīrietis noplēsa virsējo lapu un pārbrauca ar pirkstu galiem pār pildspalvas atstātajām iespiestajām līnijām. - Ceru, ka neiebilstat.

-   Nebūt ne, ser.

-    Ļoti labi.

Labi noaugušais vīrs raitā solī izgāja no vestibila. Darbinieks apmierināts paraudzījās uz divdesmit dolāru banknoti, ar interesi nodomādams, ka, daudzus gadus uzņemot viesnīcas apmeklētājus, tikai retu reizi gadījies skatīt cilvēku ar pelēku acu krāsu.

10

Tesa iesteidzās atpakaļ darbistabā.

-    Paldies, ka atļāvāt piezvanīt!

-    Tev nav mums jāpateicas, - profesors Hārdings aizrādīja. - Galvenais, vai tev izdevās sazināties ar vīrieti, ar kuru bija paredzēts tikties.

Tesa sparīgi pamāja.

-   Viņš jau ir ceļā. Es jutīšos daudz labāk, kad viņš būs ieradies šeit. Bet tikmēr… - Viņa pagriezās pret Prisilu. - Jūs grasījāties izklāstīt ciļņa nozīmi. Runājiet! Kāpēc Mitra ir iecirtis dunci vērša kaklā?

Prisila pastūma brilles augstāk uz deguna un pārlaida skatienu fotogrāfijai.

-    Nemaz nebrīnos, ka ieslīgi tādā apjukumā. Kā jau daudzu reliģiju svēto rituālu atainojumi, ari šā mākslas darba temats ir mīklains. Iztēlojies, ka aborigēns, kas visu mūžu pavadījis uz sīciņas Klusā okeāna salas, pilnībā nošķirts no pārējās pasaules un ne reizi nav saskāries ar Rietumu paražām, ierastos Amerikā un ieietu katoļu baznīcā. Iedomājies viņa reakciju, ieraugot, kas virs altāra karājas. Kristus pie krusta, plaukstas un pēdas naglu caurdurtas, galvā ērkšķu vainags, sānā dziļa brūce - tā šim cilvēkam būtu pilnīgi neizdibināma, drausmīga mikla.

-     Pagaidiet! - Tesa bija nesaprašanā. - Pēc visa pārspriestā jūs man mēģināt iegalvot, ka nezināt cilnī attēlotā nozīmi?

-   Gluži otrādi - es zinu tā nozīmi, - Prisila atteica. - To es stāstīju, lai paskaidrotu, ka, nezinot nepazīstamas reliģijas tradīcijas un simbolus, nav iespējams izvērtēt kāda konkrēta tēla nozīmību tajā reliģijā. Taču, līdzko katram simbolam tiek piešķirta nozīme, tēls kļūst pilnīgi skaidrs. Es šo cilni varu izskaidrot tikpat viegli kā Kristus krustā sišanas ainu. Pieliecies tuvāk un pievērs uzmanību tam, uz ko tev norādīšu. Domāju, tu drīz vien nāksi pie secinājuma, ka ikviens tēls ir vienkārši interpretējams.

-   Vienkārši? - Tesa papurināja galvu. - Man nudien nav viegli tam ticēt.

-    Bruņojies ar pacietību! - Prisila piespieda labo rādītājpirkstu fotogrāfijai. - Es domāju, sāksim ar vērsi. Pievērs uzmanību, ka cilnis atveidots baltā marmorā. Vērsis ir balts, - Prisila piezīmēja. - Pēc nāves tas kļūs par Mēnesi. Loģiski spriežot, vērsim būtu jākļūst par Sauli, jo Mitra taču ir saules dievs. Tomēr šeit spēkā ir dziļāka loģika. Mēness ir Saule naktī. Tas apspīd tumsu, un šajā gadījumā tas simbolizē gaismas dieva konfliktu ar savu pret- polu, ļauno tumsas dievu.

- Tā, - Tesa novilka. - Es saprotu šādu loģiku. Tomēr man nav skaidrs… Kāpēc vērsim ir jāmirst?

-    Vai tu esi lasījusi kādu Džozefa Kempbela darbu? "Dieva maskas" vai "Primitīvā mitoloģija"?

-   Jā, koledžā.

-   Tad tev būtu jāzina, ka gandrīz katrā reliģijā kāds tiek upurēts. Dažreiz upura lomā ir dievs. Kristietībā, piemēram, par pasaules grēkiem mirst Jēzus. Taču nereti upuris ir dieva aizvietotājs. Acteku un maiju sabiedrībā bieži vien tika izvēlēta jaunava, kas ziedoja savu dzīvibu dieva vietā. Visbiežāk meitenēm izgrieza sirdi.

Tesa sarāvās.

Prisila turpināja.

-    Mitraismā vērsis mirst ne tikai tādēļ, lai kļūtu par Mēnesi, bet ari, lai dotu dzīvību zemei. Šī rituāla slepkavība, visticamāk, notika pavasara ekvinokcijas laikā… pavasara sākumā… lai pasaule atdzimtu. Tradicionāli tas ir svēts bridis gadā. Liela daļa kristiešu nemaz nezina, ka tieši tāpēc Lieldienas ir tik būtiskas viņu reliģijā. Kad zeme atdzimst un vienlaikus Kristus atstāj kapenes. Un ari Mitra atdzīvojās pavasari.

Tesa mēģināja koncentrēties. Piere smeldza no izmisīga saspringuma.

-   Atdzimšana, - Prisila sacīja. - No nāves top dzīvība. Tāpēc Mitra pārgriež vērsim rīkli. Jābūt asinīm. Daudz asinīm. Asinis aumaļām gāžas zemē, baro augsni. Tu redzi, ka pie vērša priekškājas no zemes izspraukušies asni. Daudzās senās reliģijās bija tradīcija izlaistīt asinis - dažreiz cilvēka, citkārt dzīvnieka asinis - uz tīrumiem pirms sējas.

-    Bet tas taču ir pretīgi.

-   Jā, ja vien tu netici. Tas nav pretīgāk kā katoļu baznīcas dievgalda simboliskā nozīme, kad dievlūdzēji, lai atdzimtu viņu dvēseles, ēd maizi un dzer vīnu, kas apzīmē Kristus miesu un asinis.

-    Lai nu būtu, - Tesa novilka. - Doma ir skaidra. Lai gan no šāda viedokļa nebiju par to prātojusi. Bet kā tad cilnī attēlotais suns? Kāpēc tas stiepjas pēc asinīm? Un kāpēc čūska…?

No kāju pirkstu galiem līdz pat galvai noņirbēja kņudošs vilnis, un Tesa piepeši saprata. Augstais Dievs, Prisilai bija taisnība! Viss pēkšņi nostājās savās vietās.

-Suns un čūska!

-   Jā? Tu jau varēsi pastāstīt? - Prisilas acis iezaigojās.

-   Tie simbolizē ļaunumu! Suns mēģina neļaut asinīm izlīt uz zemes un apaugļot to! Čūska tiecas iznīcināt kviešu stādus! Un skorpions ari iemieso ļaunu spēku! Tas uzbrūk vērša sēkliniekiem, tā vīrišķības avotam!

-   Teicami. Es lepojos ar tevi, Tesa. Turpini! Vai varēsi pastāstīt par lāpnešiem?

-   Liesma, kas pavērsta uz augšu, apzīmē Mitru. Liesma, kas pavērsta uz leju, simbolizē tā ļauno pretinieku.

-   Tu droši vien biji izcila studente.

-   Jūsu vīrs nebija gluži līdzīgās domās, - Tesa attrauca.

Profesors Hārdings nolika tējas tasi.

-    Precizēšu - es teicu, ka tu nebiji mana labākā studente. Taču tu visādā ziņā biji apdāvināta un nenoliedzami aizrautīga.

-    Patlaban aizrautība man nav pat prātā. Es sēroju par māti. Es esmu izmisumā. Es esmu pārbijusies. Prisila, pastāstiet par kraukli!

-    Labi. - Prisila nopūtās. - Par kraukli. Putns vēro upurēšanu, tupēdams kreisajā pusē virs augšup pavērstās lāpas - labo spēku pusē. Tev jāzina, ka mitraismā bija septiņas iniciācijas pakāpes, no iesācējiem līdz priesteriem. Un pirmā pakāpe bija krauklis. Sagadījies tā, ka krauklis šajā ticībā bija svēts putns, debesu sūtīts ziņnesis, kam pavēlēts piedalīties upurēšanas rituālā, novērot, kā atdzimst pasaule, kā iet bojā vērsis, kā asinis apslaka zemi, kā atgriežas pavasaris un augsne bagātinās.

-    Tagad es visu labi saprotu. - Tesa drebēja. - Tieši tam es veltu savu dzīvi. Mitra vēlas glābt pasauli, un viņa ļaunais pretinieks tiecas to iznīcināt.

11 Ļima, Peru

Čārlzs Gordons, neliela auguma uzņēmējs, kas darbojās importa un eksporta jomā, šļaugani nosēdās pie sava rakstāmgalda. Kaut arī no viņa kabineta loga pavērās skats uz Rimakas upi, viņš nelikās ne zinis par nomācošo ainavu un visu uzmanību pievērsa katalogiem ar dažādām amerikāņu precēm, kuras gandrīz bez panākumiem bija mēģinājis pārdot vietējiem tirgotājiem. Kad pirms mēneša Gordons bija noīrējis šo kabinetu, spilgtais, bezgaumīgais tauriņš un uzvalks, kas nederēja kā uzliets, bija izraisījis vispārēju vīpsnāšanu vietējā personālā, taču tagad viņa apģērbs jau bija visiem zināms, novecojis jociņš, kas būtībā padarīja viņu neredzamu.

Gordons garlaikojās, un vienīgais mierinājums bija tāds, ka Ļima atradās tikai septiņu jūdžu attālumā no Klusā okeāna krasta. Tādā attālumā gaisa temperatūra bija mērena, vienmuļā, pelēcīgā lielpilsēta bija izvietojusies pārāk tālu no kalniem, kas slējās austrumos, un nebija grūti elpot. Te vismaz nenācās gārgt kā augstkalnu apstākļos. Šajā ziņā norīkojums nebija peļams. Vienīgi tas, ka operatīvajam darbiniekam ar segvārdu Čārlzs Gordons jau bija līdz kaklam tā acu aizmālēšana ar ienesīgu uzņēmējdarbību.

Jā, viņš bija uzņēmējs.

Taču ne jau importa un eksporta jomā.

Nē, viņa nodarbošanās bija nāve, un peļņa, vismaz šā vārda parastajā nozīmē, nebija viņa dzinulis.

Kad Gordons izdzirdēja faksa aparāta trinkšķošo zvanu, brošūra izslīdēja vīrietim no rokām, viņš sarāvās, ātri piecēlās kājās, piegāja pie galda kreisajā pusē un vēroja, kā no aparāta izritinās papīra lapa.

Amerikas piegādātājfirmas Filadelfijas kantoris vēstīja, ka drīz Gordons saņems klēpjdatoru sūtījumu. Lapā bija atzīmēts preču skaits, cena un sūtījuma piegādes laiks.

Nu tad beidzot, nopūtās Čārlzs Gordons.

Viņu nemaz nesatrauca fakts, ka tik svarīgs vēstījums nosūtīts pa viegli pieejamu telefona līniju. Galu galā piegādātājs bija likumīga korporācija - vismaz tā liecināja tās fasāde -, un klēpjdatori patiešām tiks atsūtīti. Pat ja kādam rastos aizdomas, ka šis vēstījums ir šifrēts, tā patieso nozīmi neviens neuzķers - tāpēc ka šifrs bija izvēlēts uz labu laimi. Kenets Medens, CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieks, to bija izskaidrojis Gordonam iepriekšējā vakarā pirms operatīvā darbinieka izlidošanas uz Peru.

Piegādes datumam nebija nekādas saistības ar uzdevuma datumu. Norādītajam klēpjdatoru skaitam un cenām nebija nekādas nozīmes. Šis paziņojums vēstīja vienigi par prezidenta Gārta gaidāmo ceļojumu uz Peru, lai piedalītos narkotiku apkarošanas konferencē Prezidents bija nodomājis pierunāt Peru valdību izmaksāt subsīdijas tiem fermeriem, kas uzsāks mazāk ienesīgas labības audzēšanu un atteiksies no viegli izaudzējamiem kokalnkrūmiem, kurus vietējais kartelis, viens no lielākajiem narkotiku piegādātājiem pasaulē, izmantoja kokaina ražošanai.

Taču prezidents konferencē neieradīsies.

12

Tesa vilcinājās. Pie zemapziņas durvīm klauvēja kādas atmiņas un bridi vēlāk spēji iebrāzās prātā.

-   Jūs neizstāstījāt par dārgumiem.

Prisila sarauca uzacis, pēkšņās sarunas temata maiņas pārsteigta.

-    Pirms es gāju piezvanīt, jūs minējāt kādus noslēpumainus dārgumus, - Tesa sacīja. - Dienvidrietumu Francijā trīspadsmitajā gadsimtā.

-   Aha! - Prisila pamāja. - Jā. Kad katoļu krustneši nogalināja desmitiem tūkstošu ķeceru, lai likvidētu jauno mitraisma novirzienu.

-   Jūs viņus nosaucāt par albiģiešiem, - Tesa teica. - Pēdējais ķeceru bastions bija cietoksnis kalnos.

-    Montsegīra. - Prisila samiedza acis.

-   Un jūs teicāt, ka beidzamā slaktiņa priekšvakarā saujiņa ķeceru pa virvēm nolaidās no kalna, paņemot līdzi noslēpumainus dārgumus… - Tesa nodrebēja.

-    Baumas. Dzīvotspējīga leģenda, lai gan, kā jau minēju, savs pamats tai varētu būt. Tā kā Indijā mitraisms ir izdzīvojis, pastāv iespēja, ka tas plaukst arī Eiropā. Vismaz neliela grupiņa, kas slepeni piekopj šos rituālus. Lai izvairītos no inkvizīcijas.

-    fa tā, - Tesa izmisumā pacēla balsi, - kas tie bija par dārgumiem?

Prisila paraustīja plecus.

-   Visticamākais, kaut kādas bagātības. Zelts. Dārgakmeņi. Tik tiešām, vēl Otrā pasaules kara laikā nacisti bija pārliecināti, ka tādi dārgumi pastāv, un uzskatīja, ka tie noslēpti Montsegīras apkaimē. Hitlers nosūtīja arheologu un inženieru brigādi un esesie- šu vienību pārmeklēt daudzās apkaimes alas. Pierādījumi par veiktajiem izrakumiem vēl aizvien ir sastopami. Tomēr dārgumus neatrada. Vismaz neviens nekad un nekur nav atzinis, ka dārgumi ir atklāti, un, ņemot vērā notikumu dramatismu, maz ticams, ka nebūtu izplatījušās runas. Pastāv vēl viena teorija - šis dārgums esot bijis Svētais Grāls, biķeris, no kura dzēris Kristus pēdējā vakarēdiena laikā. Citas teorijas aizstāvji uzstāj, ka šis dār- gurns bijis cilvēks, jo Kristus - pretēji tradicionālajam viedoklim - apprecējies un viņam bijis dēls, kura pēctecis bijis albiģiešu vadonis. Šis samērā nesen radušās teorijas popularizēja grāmatā "Svētās asinis, Svētais Grāls". Taču tās, protams, ir blēņas. Albiģiešu ticība tikai virspusēji atgādināja katoļticību - albiģiešu reliģijas saknes meklējamas daudz senākās tradīcijās, kuru rituāli līdzinājās kristiešu rituāliem, taču patiesībā balstījās uz mitraisma teoloģiju - diviem dieviem, labo un ļauno. Šiem ķeceriem nebūtu ne mazākās cieņas pret tā saukto Svēto Grālu, un viņiem tāds Kristus dēls, kas iedibinājis asinslīniju, bijis nebijis. Nu nē, - Prisila turpināja, - ja tāds dārgums patiešām pastāvējis, tas gandrīz droši ir bijis kaut kas īpaši nozīmīgs.

Tesa satraukumā elpoja, un satraukumam piejaucās bailes.

-    Es negribētu piekrist.

-    Ak tā? - Prisila mulsi sakārtoja brilles.

-   Es domāju, ka tie tomēr bija dārgumi. Ne bagātības, vismaz ne parastajā nozīmē. Lai gan tas katrā ziņā bija kaut kas noslēpumains.

Profesors Hārdings paliecās uz priekšu, atspiedies ar rokām uz nūjas.

-    Atzīšos, ka mani pārņēmusi ziņkāre. Ko tu ar to gribēji sacīt?

Tesa paberzēja pieri.

-   Ja ķeceri baidījās, ka viņu reliģijai draud ātrs gals, ja nelielai grupiņai cilvēku izdevās izbēgt… - Viņa šaudīja skatienu te uz Prisilu, te uz profesoru Hārdingu… - Kas būtu vissvarīgākais, bez kā šie ķeceri nebūtu uzdrošinājušies aiziet?

-   Es tik un tā nesaprotu. - Profesors Hārdings sarauca pieri.

Turpretī Prisilas acis satraukumā mirdzēja.

-   Dārgums, bez kura ķeceru ticībai nebija nozīmes, - Tesa attapās. - Tik vērtīgs, ka nedrīkstēja pieļaut, lai tas tiek iznīcināts un - tikpat svarīgi - apgānīts. Noslēpumains šā vārda dziļākajā nozīmē. Kaut kas tik…

-   Svēts! - Prisila iejaucās. - Saprotams!

-Jūs sapratāt?

-   Jā! - Prisila pabakstīja fotogrāfiju. - Mitras tēls uz altāra! Kad Konstantīns pārgāja kristīgajā ticībā, kristieši nopostīja mitraisma piekritēju tempļus. Montsegirā paslēpušies ķeceri tikpat labi varēja padomāt, ka viņu cilnis ir vienīgais pasaulē. Ja to uzietu krustneši…

-    Viņi būtu to sadauzījuši gabalos. Lai pasargātu savu reliģiju, ķeceriem bija jāpasargā cilnis. - Tesa uztvēra viņas sacīto un, atdarinot Prisilas žestu, pabakstīja ar pirkstu fotogrāfijā. - Šā ciļņa marmors nav laika sabojāts. Tajā nav plaisu. Tas ir ideālā stāvoklī. Sena modeļa neskarta kopija. Runājot jūsu vārdiem, kāds pielicis milzīgas pūles un iztērējis krietnu summu, lai izgatavotu kopiju. Kāpēc? Liekas neloģiski - ja vien… šķiet, es zinu iemeslu. Un tas mani šausmina. Ak kungs, es pieņemu, ka šis cilnis ir no Montsegiras paņemtā ciļņa kopija, taču nedomāju, ka tā ir vienīgā kopija. Un es nedomāju… - Tesa stingi lūkojās Prisilā. - Mēs šo iespējamību aplinkus aizskaram visu pēcpusdienu, tāpēc tikpat labi varam runāt skaidru valodu. Mans draugs piederēja pie mitraistu kustības. Un viņš savā ticībā nebija viens. Viņa ticības brāļi nogalināja manu māti, nogalināja Braienu Hamiltonu un centās nogalināt arī mani. Lai neviens neuzzinātu par viņu pastāvēšanu.

-    Uguns, - Prisila teica.

-   Kāds tai ar to sakars? - Tesa mēģināja apvaldīt drebuļus.

-   Tu sacīji, ka tavs draugs aizgāja bojā ugunī.

-    Un vēlāk tie aizdedzināja viņa dzīvokli. Manas mātes namam pielaida uguni, un Braiens Hamiltons gāja bojā liesmās autoavārijā. Kādēļ uguns ir tik…?

-   Tā šķīsta. Tā simbolizē dievišķo enerģiju. No pelniem paceļas dzīvība. Atdzimšana. Uguns mitraismā bija svēta. Saules dievs. Kad lāpa ir pavērsta augšup, tā simbolizē labo.

-    Bet kas gan labs visās šajās slepkavībās?

Prisila piepeši atkal izskatījās novecojusi.

-   Diemžēl es tev vēl neesmu izklāstījusi divus faktus par mit- raismu.

Tesa ar bažām gaidīja un trīsēja.

-    Pirmkārt, Mitras sekotāji, īpaši albiģiešu sektas locekļi, kas mita Montseglra apkaimē, ticēja reinkarnācijai. Viņu acīs nāve nebija visa beigas, bet gan tikai jaunas dzīves sākums. Līdz visbeidzot, kad viņi ir nodzīvojuši daudzas dzīves, viņu būtība ir pilnveidota un nonāk debesīs. Šajā ziņā viņu mācība līdzinājās Platona teorijām.

Tesa atcerējās, ka Džozefa grāmatplauktā bija atradusies grāmata "Platona dialogu kopotie raksti".

-   Turpiniet!

-   Tāpēc Mitras sekotājs varētu nogalināt bez vainas apziņas, - Prisila paskaidroja. - Saskaņā ar šo ticību slepkava nevis atņem kādam dzīvību, bet jauj tai izpausties veidolā.

Tesa bija satriekta.

-   Jūs teicāt, ka gribat pavēstīt divus faktus. Kāds ir…?

-   Otrkārt, Mitras sekotāji bija raduši nogalināt. Viņus apmācīja nogalināt. Neaizmirsti cilni! Dunci. Asinis. Romiešu karavīrus, kuri veseliem pulkiem pievērsās šai ticībai. Mitraisms bija karavīru kults. Kā radīts karotājiem. Dziļi sirdī viņi ticēja, ka iesaistījušies Visuma cīņā starp labo un ļauno.

-    Nelieši! - Tesa norūca. - Viņi darīs visu, lai sakautu to, ko uzskata par ļaunu!

-    Baidos, ka tas ir pareizs secinājums.

-    Viņi nogalina ikvienu. Arī manu māti nesaudzēja! - Tesa trakoja dusmās. - Tie maitas gab… Kad viņi man nāks pa tvērienam - un tas noteikti notiks, jo viņi nerims mani vajāt! - viņi uzzinās, kāda ir atšķirība starp labo un ļauno, un tad to rūgti nožēlos!

13

Taksometrs nogriezās ap stūri un brauca pa Džordžtaunas ieliņu, kurai abās pusēs rindojās kopti, gadsimtu veci nami. Kreigs pakaļējā sēdeklī sastinga, nedaudz tālāk ieraugot ielas malā novietotu melnu "Porsche 911", strauji paliecās uz priekšu un parādīja ar pirkstu.

-   Tur! - viņš uzsauca šoferim. - Tur, kur tas sporta autiņš…

-   Jā. - Taksometra vadītājs pārlaida skatienu māju numuriem. - Jā, tieši to adresi jums vajag.

Kreigs pameta skatienu atpakaļ, kārtējo reizi pārliecinoties, vai viņam neseko. Satiksme nebija bieza. No maģistrāles līdz ar taksometru bija nogriezušās vairākas vieglās automašīnas. Krustojumā ar šo ielu taksometram sekoja "UPS" busiņš, tomēr tas aizbrauca pretējā virzienā. Kvartāla vidū tas apstājās ielas malā, izkāpa formas tērpā ģērbies šoferis un, nesdams kasti, devās uz māju.

Kreigs pa ceļam bija pamanījis vairākus "UPS" busiņus. Tie šajās ielās bija tikpat parasta parādība, cik "Federal Express" vai pasta mašīnas. Nebija iespējams noskaidrot, vai konkrētais bu- siņš bija viņam sekojis. Kreigs zināja, ka - pretēji daudzu maldīgajam priekšstatam - ir gandrīz neiespējami atklāt motorizētu novērošanas komandu, ja vien izsekojamai personai nepalīdz kolēģi citos transporta līdzekļos vai pretinieks nav pagadījies nejēga. Piedevām, ja ienaidnieki strādā komandā un ik pa brīdim vajājot nomainās…

Kad taksometrs apstājās aiz "Porsche", Kreigs ar pieaugošu nemieru ieprātojās, vai ir izdarījis visu, kas bija viņa spēkos. Es taču nevaru bezmērķīgi braukāt pa pilsētu, viņš sprieda. Man jāizdara izvēle. Man jāziedojas. Tesa mani gaida. Viņai vajadzīga mana palīdzība.

Satrauktais Kreigs samaksāja šoferim un izkāpa no taksometra. Kamēr tas brauca prom, viņš pārlaida acis Viktorijas laika namam, pamanīja abpus tam krāšņos, augstos ziedus un gudroja, kādēļ Tesa šurp atskrējusi. Un steidzīgi tuvojās ielas puses kāpnītēm.

14

-   Piedodiet! Nepareiza adrese, - drūmais vīrietis ar gredzenu kabatā atvainojās sievietei, kuras mājas durvju zvanu pirms brītiņa bija nospiedis. - Pats vien esmu vainīgs. Šī paciņa jānogādā citam adresātam šajā pašā ielā.

Sievietei matos bija ruļļi, un viņa izskatījās aizkaitināta par traucējumu. Mājā dārdēja televizors, TV spēles vadītājs izklāstīja satriecošo balvu fondu, un publika aplaudēja.

-    No sirds atvainojos, - vīrietis atkārtoja. Viņam mugurā bija brūnais "UPS" kurjera formas tērps. Dodamies atpakaļ uz busiņu, viņš dzirdēja, kā sieviete aizcērt durvis.

Apsēdies pie stūres, viņš pagriezās pret pieciem vīriešiem busiņā dziļumā. Tie viņu pat neievēroja; turot pistoles gatavībā, visu uzmanību tie veltīja aizmugurējam logam un taksometram, kas attālinājās no ielas malā stāvošā "Porsche". Druknais garā auguma izmeklētājs bridi pakavējās uz ietves un tad, pazudis skatienam aiz kokiem un krūmiem, devās mājas virzienā.

-    Iespējams, tā ir kārtējā viltus tikšanās, taču iekšējā balss saka man, ka ēsma mūs atvedusi pie medījuma, - sacīja drūmais vīrietis un aizvēra durvis. - Šobrīd mums atliek vienīgi gaidīt parazītus.

-   Pieņemot, ka arī tie viņam sekojuši. Taču pagaidām no parazītiem nav ne vēsts, - ierunājās kāds no vīriešiem.

-Tāpat kā mēs rūpīgi pieraudzījām, lai viņi nepamana mūsu klātbūtni, - aizrādīja busiņā šoferis. - Tomēr mēs zinām, ka vienīgā iespēja, kā viņi var atrast sievieti, ir sekot izmeklētājam.

-    Es jutīšos krietni vien drošāk, kad ieradīsies otra mūsu vienība, - busiņā dziļumā kāds nomurmināja.

Vīrietis, kas sēdēja priekšā, pamāja.

-   Un vēl drošāki būsim tad, kad ieradīsies pastiprinātāju vienība. Piezvanīju mūsu lidostas kontaktpersonai. Viņš instruēs pastiprinātājus par mūsu atrašanās vietu.

Ierunājās cits:

-    Pēc cik ilga laika viņi…?

-    Lidmašīna nosēžas pēc pusstundas. Pierēķiniet vēl divdesmit minūtes! Pastiprinātājus lidostā gaida automašīna.

-   Tādā gadījumā atliek vienīgi cerēt, ka parazīti neizdarīs gājienu pirms… Pagaidiet! Es redzu mašīnu.

Šāvēji palūkojās pa aizmugurējo logu.

-   Tā nav otra mūsu vienība, - izdvesa viens no viņiem.

Šoferis pa aizmugurējo logu uzmanīgi vēroja zilo "Toyota", kura nupat bija iegriezusies ielā. Pie stūres sēdēja vīrietis, mazliet virs trīsdesmit gadiem, blakus - pievilcīga sieviete.

-   Vai jūs domājat, ka tie varēt būt…?

-    Droši vien šejienieši. Taču, ja viņi patiešām ir parazīti, tad pieļāvuši kļūdu. - Vīrietis, kas sēdēja priekšā, izņēma pistoli. - Seši pret diviem. Pārsvars ir mūsu pusē.

Vieglā automašīna jau atradās līdzās busiņam un pa aizmugurējo logu nebija saskatāma. Nopietnais vīrietis pagriezās un, ieraudzījis automašīnu sānu atpakaļskata spogulī, sarāvās.

Pa atvērto logu sieviete iemeta busiņā kārbu.

Tā iešņācās.

Automobilis aiztraucās tālāk pa ielu.

Drūmais vīrietis iekliedzās un jau nākamajā mirklī nodrebēja un saguma. Busiņā salonā izplūda neredzama nervu gāze. šāvēji cits caur citu metās atvērt aizmugurējās durvis.

Par vēlu. Gāzes skarti, viņi noraustījās konvulsijās, zarnas un kuņģi iztukšojās, un vīrieši gulēja nekustīgi.

15

-   Bet ko jūs varat pateikt par fotogrāfijās redzamajām grāmatām? - Tesa prasīja. - Vai no to virsrakstiem jūs varat izdarīt kādus secinājumus?

Prisila no rakstāmgalda atvilktnes izņēma palielināmo stiklu un aplūkoja fotogrāfijas.

-    "Akvitānijas Alieonora"… "Aplidošanas māksla"…

-    Un šīs grāmatas nosaukums spāņu valodā nozīmē "Dūjas kakla gredzens", - Tesa norādīja.

-    Es zinu. Kārtējais traktāts par aplidošanas mākslu. Vienpadsmitais gadsimts, ja nemaldos.

Tesa pārsteigta pamirkšķināja acis.

-   Jūs pat nevarat iedomāties, ko man nācās pārciest, lai to noskaidrotu. Un jūs šeit…

-    Neaizmirsti, ka tā ir mana specialitāte. - Prisilas grumbainās lūpas savilkās pieticīgā smaidiņā. - Visi šie darbi ir saistīti. Gluži kā ar bareljefu - tiklīdz ir zināma tā izcelsme, viss pārējais kļūst skaidrs. Alieonora bija Francijas karaliene gadsimtā pirms Montsegīras krišanas. Akvitānija, Alieonoras dzimtene, atradās Francijas dienvidrietumos. Tajā apkaimē viņa nodibināja karalisko galmu, un viņas meita Marija de Fransa turpināja valdīt šajā galmā pēc viņas nāves.

Tesa pamāja. Viņa to bija uzzinājusi, izlasot "Dūjas kakla gredzena" ievadu iepriekšējā vakarā mātes namā īsi pirms tam, kad uguns…

Viņa nodrebēja un, skumju mākta, piespieda sevi nepārtraukt profesores stāstīto.

-   Francijas dienvidrietumos, - Prisila uzsvēra. - Tur, kur īsi pēc Alieonoras nāves albiģiešu ķecerīgās ticības veidolā atdzima mitraisms. Alieonora veicināja aplidošanu - striktu noteikumu kopumu, kas idealizēja vīrieša un sievietes attiecības. Fiziskā savienošanās bija atļauta tikai tad, kad bija izpildīts stingrs pārspīlēti pieklājīgas uzvedības rituāls. Albiģieši pielāgoja šo aplidošanu saviem mērķiem. Galu galā viņu ticībā labais, par ko cīnījās Mitra, bija garīgs. Labā dieva pretinieka ļaunums bija fizisks, pasaulīgs, miesīgs. Albiģieši, piemēram, bija veģetārieši un ļāva organismā iekļūt vienīgi visšķīstākajai pārtikai.

-   Mans draugs arī bija veģetārietis. - Tesa jutās pārsteigta.

-   Protams. Un jādomā, ka viņš nelietoja alkoholu.

-   Tas tiesa, - Tesa atteica.

-    Un dedzīgi sportoja.

-Jā!

-   Viņš izjuta vajadzību noliegt un savaldīt savu miesu, - Prisila skaidroja. - Tieši tādu izturēšanos varētu gaidīt no Mitras sekotāja. Taču albiģieši ari ticēja, ka sekss ir nešķīsts un miesīgas vēlmes ir viens no veidiem, kā ļaunais dievs viņus kārdina. Tāpēc albiģieši dzīvoja celibātā, izņemot gadījumus, kad dzimumakts bija nepieciešams, lai ieņemtu bērnus. Neizbēgama, taču netīkama padošanās miesaskārei. Pretējā gadījumā viņu kopiena saruktu un izmirtu, tāpēc bija šie izņēmuma gadījumi. Seksuālās attiecības viņi aizstāja ar ārkārtīgi formālām, sevišķi pieklājīgām sociālajām attiecībām, kuras patapināja no aplidošanas koncepcijas.

-   Mans draugs neatlaidīgi apgalvoja, ka mēs nekad nebūsim mīļākie un mums nekad nebūs seksa, - Tesa atcerējās. - Viņam esot jāievēro zināmas saistības. Mūsu attiecību augstākais punkts būtu - pēc viņa teiktā - platoniskas attiecības.

-   Nu protams! - Prisila paraustīja plecus. - Platons. Vēl viena grāmata viņa plauktā. Saskaņā ar Platona mācību fiziskā pasaule ir nebūtiska; cilvēkam jātiecas uz augstāku līmeni. Redzi, kā viss sakrīt?

-Betkā tad…?

Pie durvīm atskanēja zvans. Tesa bija tā iegrimusi sarunā, ka piepešais traucējums lika viņai satrūkties. Un tad viņa atcerējās.

Tas būs…

Prisila, it kā gaidīdama, strauji pacēla galvu.

-   Jādomā, tas ir tavs draugs, kuram tu pirms neilga brītiņa zvanīji. Tas vīrietis, ar kuru tev bija sarunāts tikties netālu no lidostas.

Tesa stingi lūkojās uz darbistabas durvīm.

-    Ak dievs, es tā ceru. Prisila… Profesor Hārding… Man jums kaut kas jāpaskaidro. Mans draugs ir…

-    Tev nav nekas jāskaidro! - profesors Hārdings atmeta ar roku. - Visi tavi draugi ir laipni gaidīti šajā namā.

-    Bet jums jāsaprot! Viņš nav tikai draugs. Viņš ir…

Durvju zvans ieskanējās vēlreiz.

-… Policists. Ņujorkas policijas Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas izmeklētājs. - Tesa iebāza roku audekla somiņā. - Bet varbūt es maldos. Varbūt tas ir kāds cits. Ja nu tas ir…? - Viņa izņēma no somiņas ieroci.

To ieraugot, Prisila un profesors Hārdings nobālēja.

Piespiedusi pirkstu pie pistoles mēlītes, Tesa pavēlēja:

-    Paslēpieties tajā skapī! Un ne skaņas! Ja tie ir viņi un mani nogalinās, ja viņi ienāks mājā un atradīs fotogrāfijas, iespējams, viņiem ar to būs gana un māja netiks pārmeklēta! Varbūt viņi neatradīs…

Durvju zvans ieskanējās trešo reizi.

-   Man nevajadzēja šurp nākt! Es ceru, ka neesmu… - Tesai ap- trūkās pacietības. - Lūdziet Dievu!

Viņa izmetās no darbistabas, nostājās tēva mācītajā pozā, notēmēja pistoli uz parādes durvīm gaiteņa otrā galā un noskaitīja pateicības pilnu lūgšanu, aiz durvju lodziņa ieraugot Kreiga saspringto, samulsušo seju.

Policists jau kuro reizi nospieda zvana pogu, un Tesa aizskrēja pa gaiteni, atrāva durvis vaļā, ievilka viņu mājā un metās viņam ap kaklu.

-    Pirmo reizi mūžā es tā priecājos kādu redzēt!

Ar kreiso roku Tesa aizcirta durvis, paliecās viņam garām, lai tās aizslēgtu, un apskāva vīrieti vēl ciešāk.

-   Au! - Kreigs iesaucās. - Jācer, ka pistoles gailis nav uzvilkts. Spals duras man mugurā!

-   Vai, piedod! - Tesa nolaida lejā pistoli. - Es tā negribēju…

Kreigs uzmanīgi aplūkoja ieroci.

-    Labi. Gailis nav uzvilkts. Kur tu to dabūji? Vai tu proti ar to apieties?

-Jā. Ļoti garš stāsts, Kreig. Esmu daudz uzzinājusi! Man tev tik daudz stāstāma!

-    Un tici man, es to gribu dzirdēt. - Kreigs arī apskāva viņu. - Es par tevi stipri raizējos. Es…

Iekritusi Kreiga mierinošajā skāvienā, Tesa piespiedās viņam pie krūtīm un juta, ka pašas krūšu galiņi negaidīti iekņudas. Augumam pāršalca tikpat negaidīts karstuma vilnis. Paļaujoties nepārvaramam impulsam, viņa noskūpstīja Kreigu. Šajā pārdzīvojumu un izbaiļu laikā Kreiga skauju sniegtais baudījums bija kā…

It kā viņai būtu lemts būt Kreiga rokās…

Kreiga lūpas piespiestas pie viņas lūpām…

Viņas lūpas pie viņa…

Jau no pirmā tikšanās brīža.

Piepeši Tesai aptrūkās elpas. Viņa atrāvās, pārslidināja rokas pāri viņa mugurai, tad platajiem pleciem un stingrajām krūtīm, pacēla galvu un atvilka elpu. Tesa pārlaida skatienu viņa raupjajiem, kā izkaltajiem sejas pantiem, kas piepeši likās glīti, un nodomāja - pie joda to mīlestību no pirmā acu uzmetiena. Otrs acu uzmetiens ir labāks. Tas ļauj visu labi pārdomāt, izsvērt prioritātes. Kaislībai nav nekādas vainas, tomēr uzticība un sapratne ir labāka.

Šis vīrietis ir krietns un laipns. Lai nu kādas kļūdas viņš pieļāvis savā laulībā - nē, viņa dzīve pirms mūsu iepazīšanās uz mani neattiecas. Es viņu pievelku. Viņš ir gatavs riskēt ar dzīvību, lai man palīdzētu.

Viņš ne tikai mīl mani.

Es viņam patīku.

Kāds klusi iekremšļojās Tesai aiz muguras.

Pagriezusies viņa ieraudzīja Prisilu un profesoru Hārdingu kautrīgi stāvam gaitenī pie darbistabas durvīm.

-     Piedodiet par iejaukšanos! - sacīja profesors Hārdings. -Tomēr…

-   Nevajag atvainoties! - Tesa pasmaidīja. - Un mums nav pamata raizēm.

-    Es jau tā nopratu, - Prisila uzjautrināta attrauca, ap acīm iezīmējoties vēl dziļākām krunciņām. - No tā, kā tu ar viņu sasveicinājies.

Tesa pietvīka.

-    Tas ir mans draugs leitnants Kreigs. Viņa vārds ir… - Tesa pievērsās Kreigam. - Zini, tu tā arī neesi pateicis savu vārdu. Tomēr tavā automātiskajā atbildētājā…

-    Bills. - Kreigs pagājās pa gaiteni un pastiepa roku. - Bills Kreigs. Ja jūs esat Tesas draugi…

-   Jā gan, par to nav šaubu, - Tesa iestarpināja.

-   Tad man ir liels prieks ar jums iepazīties. - Kreigs paspieda abiem roku.

-    Hārdings ar kundzi, - Tesa iepazīstināja. - Abi ir profesori.

-   Tesa, es taču lūdzu iztikt bez formalitātēm! - Prisila nosauca savu vārdu. - Un tas ir mans vīrs Ričards. Neuzdrošinieties mūs uzrunāt par profesoriem!

Kreigs iesmējās.

-    Redzu, ka mēs noteikti sapratīsimies. - Bet tad viņš kļuva nopietns. - Prisila… Ričard… mums jāapspriež svarīgi jautājumi. Laiks nav mūsu sabiedrotais. Tāpēc es gribētu, lai tu, Tesa, mani apgaismo. Kāpēc tu šurp atbrauci? Kas noticis?

Prisila palūdza leitnantu ieiet darbistabā.

-    Varbūt vēlaties tēju? - profesors Hārdings apvaicājās.

-    Ričard, Dieva dēļ, leitnants ieradies palīdzēt Tesai, nevis dzert tēju!

-    īstenībā no tasītes tējas es neatteiktos, - Kreigs ieteicās. - Mute sausa jau kopš iekāpšanas lidmašīnā.

Visi iegāja darbistabā.

Pieklājīgi malkodams tēju, Kreigs piecpadsmit minūtes nepacietīgi klausījās Tesas… tad Prisilas… un palaikam Ričarda stāstītajā.

Kad visi trīs bija beiguši runāt, Kreigs nolika tasīti.

-   Ja es to izstāstītu kapteinim, viņš padomātu, ka jums - kā lai to pieklājīgāk pasaka - ir ārkārtīgi attīstīta iztēle. Bet tas nekas. Es ticu - jo redzēju cilni. Un Džozefs Mārtiņš ir miris. Un, Tesa, tava māte ir mirusi. - Viņš līdzjūtīgi nošūpoja galvu. - Un Braiens Hamiltons ir miris. Un tev draud briesmas. Un tas viss tikai…

-   Septiņsimt gadu senu notikumu dēļ, - Prisila pabeidza.

-    Ko vēl jūs neesat apsprieduši? - Kreigs vaicāja.

-   Grāmatas Džozefa Mārtiņa grāmatplauktā, - Prisila atbildēja. - Es nupat grasījos pastāstīt, ka "Filozofijas mierinājums", traktāts, kuru sestajā gadsimtā sarakstījis kāds ieslodzīts romiešu augstmanis, apraksta laimesratu.

Kreigs nesaprašanā papurināja galvu.

-   Veiksmju un neveiksmju kāpumu un kritumu attēlojums. Šī grāmata analizē un nopeļ fiziskās vērtības - bagātību, varu un slavu -, ar kurām kārdina un beigu beigās pieviļ ļautiņus, kas ir atkarīgi no pasaulīgajiem panākumiem. Jo fiziskās vērtības ir nenozīmīgas un īslaicīgas. Tieši tādu grāmatu par saistošu uzskatītu cilvēks, kas ir augstās domās par mitraisma garīgajām vērtībām.

-    Tā. - Kreigs sarauca pieri. - Bet kāpēc Džozefa Mārtiņa plauktā glabājās Bībele? Tas neiet kopā. No jūsu stāstītā esmu nopratis, ka mitraisma piekritēji nav kristieši.

-   Tas tiesa, - Prisila atteica. - Šo abu ticību piekritēju teoloģiskās dogmas ir atšķirīgas, tomēr abām ticībām ir līdzīgi rituāli, abas noraida pasaulīgus mērķus. Džozefs, kas lasa Bībeli, - tas būtu aptuveni tas pats, kas kristietis, kurš lasa grāmatu par dzenbudismu, jo mistikas pamats ir atšķirīgs, tomēr var tikt attiecināms uz paša reliģiju.

-     Lai nu kā, Džozefs nelasīja visu Bībeli, - Tesa aizrādīja. - Viņš bija izplēsis lielāko daļu lapu, atstājot izdevēja ievadu un apustuļa Jāņa sarakstītās grāmatas. Es nesaprotu - kāpēc viņš deva priekšroku tieši apustulim Jānim?

Prisila uzrāva augšup plecus.

-   Tāpēc, ka Jāņa grāmatas Bībelē ir vistuvākās mitraisma mācībām. Palūkojieties šeit! - Viņa pacēla palielināmo stiklu virs fotogrāfijas ar lappusi, kurā Jāņa vēstulē Džozefs Mārtiņš bija pasvītrojis dažas rindiņas. - "Nemīliet pasauli, nedz to, kas ir pasaulē. Ja kāds mīl pasauli, tad viņā nav Tēva mīlestības. Jo viss, kas ir pasaulē - miesaskārība, acukārība un dzīves lepnība -, tas nav no Tēva, bet ir no pasaules. Pasaule iznīkst un viņas kārība, bet, kas dara Dieva prātu, paliek mūžīgi." Vai tas neliekas pazīstams?

Tesa atturīgi pamāja.

-   Ja vārdu "Tēvs" aizvieto ar "Mitra", teksta jēga atbilst visam, ko jūs man stāstījāt.

-   Vienu es tomēr nesaprotu, - Kreigs ieminējās. - Kāpēc viņam bija tieši Skofīlda Bībeles izdevums? Vai tas ir zīmīgi?

-   Ak, pat ļoti! - Prisila teica. - Kad Amerikas prezidents bija Ronalds Reigans, valsts ārpolitika lielā mērā balstījās tieši uz Sko- fīlda Bībeles interpretāciju. - Viņa apskatīja citu fotogrāfiju. - Sko- fīlda rakstītajā ievadā ir pasvītrots kāds teikums. "Bībele dokumentē cilvēces vēstures sākumu un tās galu." - Prisila pacēla galvu. - Bībeles kulminācija - Jāņa Atklāsmes grāmata - vēsta par pasaules galu. Ronalds Reigans uzskatīja, ka Apokalipse vairs nav aiz kalniem un drīz vien Visumā sāksies cīņa starp labo un ļauno, starp Dievu un Sātanu. Atceries, kā Padomju Savienību nodēvēja par ļaunuma impēriju. Tāpat Reigans nešaubījās, ka šajā kosmiskajā cīņā triumfēs labais, un man ir aizdomas, ka tieši tādēļ viņš veicināja konfliktus ar padomiešiem - lai sāktos Arma- gedons. Prezidents bija simtprocentīgi pārliecināts, ka Savienotās Valstis - viņa izpratnē labais spēks - šajā cīņā gūs virsroku.

-    Ārprāts, - Kreigs norūca.

-    Un šādiem uzskatiem ir liela līdzība ar mitraismu, ar noteikumu, ka jūs Sātanu uzlūkojat par ļaunu dievu, nevis par kritušu eņģeli, - Prisila norādīja. - Ņemot to vērā, nav nekāds brīnums, ka Džozefs Mārtiņš pie gultas glabāja šādu saīsinātu Bībeles versiju.

-   Turpināsim, - Kreigs sacīja. - Džozefa Mārtiņa guļamistabas plauktā es redzēju vēl citas grāmatas - "Tūkstošgade", "Planētas Zeme pēdējās dienas".

Prisila nolika palielināmo stiklu uz galda.

-   Skaidri redzams, ka Džozefs Mārtiņš bijis apsēsts ar divtūkstošā gada tuvošanos. Katra tūkstošgade nes līdzi krīzi, ikreiz šī robežšķirtne iedveš bailes, bažas, ka pasaule izjuks pa gabaliņiem.

-    Un šoreiz, ņemot vērā, kā indes nobeidz manas lilijas, šis pareģojums var piepildīties, - profesors Hārdings skumji sacīja. - "Planētas Zeme pēdējās dienas"? Pateicos Tam Kungam, ka būšu miris, pirms tās pienāks.

-    Ričard, ja tu aiziesi pirms manis, es tev to nemūžam nepiedošu! - Prisila noskaldīja.

Kreigs neviļus pasmaidīja, uz brīdi aizmirsis nemieru.

-Žēl, ka manā šķirta ja laulība nevaldīja tāda saticība.

-   Gan jau kaut kā izdzīvosim, - Prisila attrauca.

-   Jā, - Kreigs uzsvēra. - Izdzīvošana. - Viņš uzlika roku Tesai uz pleca.

Uzsprakšķēja elektrība, un viņai iekņudējās visas maliņas.

Kreigs piecēlās.

-    Man būtu jāpiezvana Aleksandrijas policijas priekšniekam. Mēs nogādāsim Tesu uz drošu paslēptuvi. Ričard un Prisila, jūs nedksiet iejaukti, un jums nekādas briesmas nedraudēs.

-   Es tā ceru, - Tesa piebilda.

-   Tuvākais telefons ir virtuvē. - Profesors Hārdings parādīja. - Pa kreisi, cauri gaitenim.

Tesa ar patiku vēroja Kreigu pieceļamies.

Taču piepeši Kreigs saminstinājies ar mulsu sejas izteiksmi pagriezās pret pārējiem.

-    Vienu es tik un tā neaptveru. Jūsu teiktais to nekādi neizskaidro. Man nudien nedod mieru… Tesa, ja Džozefs Mārtiņš bija Mitras piekritējs un cilvēki, kas grib tevi nogalināt, arī dc Mitram, kāpēc de viņu nonāvēja?

Darbistabā nolaidās klusums. Uz šo jautājumu neviens nerada atbildi.

Kreigs sadrūvējās vēl vairāk.

-   Ziniet, tas patiešām nav loģiski. Kāpēc viņi vērsās pret savējo? - Neizpratnē šūpodams galvu, viņš izgāja no darbistabas.

Jā, klusībā sprieda Tesa. Kāpēc viņi sadzina Džozefam pēdas un pielaida viņam uguni? Jautājuma nomākta, viņa vēroja, kā Kreigs iziet gaitenī.

16

Un sadrūma vēl vairāk nekā pirms brīža Kreigs.

Jo izmeklētājs nepagriezās pa kreisi un nedevās pie virtuves tālruņa, kā viņam bija norādīts.

Viņš apstājās, pameta asu skatienu pa labi un, izrāvis revolveri, metās garšļaukus uz grīdas.

Nē! Tesa domās iekliedzās.

Satrūkusies viņa izdzirdēja divus apslāpētus sprakšķus un tad apdullinošu Kreiga revolvera dārdu. Vienreiz! Otrreiz!

Prisila iekliedzās.

Kreigs pietrausās kājās un traucās pa gaiteni uz labo pusi.

Kaut ari ausīs zvanīja, Tesa sadzirdēja vīrieša vaidu. Viņa uz bridi gluži pārakmeņojās, tomēr tad, iekodusi lūpā, piespieda sevi sakustēties, paķēra pistoli un traucās uz gaiteni. Nāsīs koda kordīta dvinga. Viņa pagriezās un, paslēpusies aiz durvju stenderes, nomērķēja pistoli pa labi un pamanīja gaitenī uz grīdas guļam divus vīriešus. Kreigs izspēra pistoles no viņu rokām, pārliecās pāri ķermeņiem un, slēpdamies zem ārdurvju lodziņa, aizcirta un aizslēdza durvis.

Bet es taču, ielaidusi mājā Kreigu, aizvēru un aizslēdzu durvis, atcerējās Tesa. Kā gan…

Viens no vīriešiem vēl stenēja. Piepeši noristījies, viņš nodrebēja un palika nekustīgi guļam. Ap guļošajiem uz koka grīdas pletās asins peļķes. Tesa apstulbusi blenza uz tumšsarkanajiem plankumiem abu vīriešu krūtīs, kur bija trāpījušas Kreiga lodes.

Cauri izšāvās degošs adrenalīna vilnis. Taču viņa dk un tā jutās nosalusi. Viņa lūkojās uz mirušo vīriešu pistolēm un pieaugošā riebumā pamanīja, ka ieroči ir aprīkoti ar klusinātājiem.

-   Gulies! - Kreigs pavēlēja, pārbaudīdams, vai vīrieši patiešām ir miruši.

Tesa steidzīgi paklausīja.

-    Kā viņi…

-    Atmūķēja durvis! - Kreigs atsaucās. - Droši vien noklausījās aiz darbistabas loga! Viņi zināja, kur mēs atrodamies, un izšķīrās riskēt, cerēdami, ka mēs nedzirdēsim viņus ienākam! - Kreigs saliecies piebrāzās pie durvīm un uzdrošinājās zaglīgi palūkoties pa durvju lodziņu, saspringti aplūkodams verandas lieveni. - Nevienu citu es neredzu…

-    Sētaspuses durvis! - Tesa iesaucās, pagriezās un kā bulta metās pa gaiteni uz virtuvi.

-    Esi uzmanīga! - Kreigs uzsauca nopakaļus.

Pēkšņo baiļu pārņemta, viņa gandrīz palaida brīdinājumu gar ausīm.

Gaiteņa sienas aiztraucās garām kā miglā.

Taču, tiklīdz Tesa iegāja virtuvē, viss kļuva skaidrs. »

Sētaspuses verandā stāvēja vīrietis un izsita ar cimdotu dūri virtuves durvju lodziņu.

Tesa dzirdēja, kā stikla lauskas sašķīst sīkos gabaliņos uz gri-

das. Tajā pašā mirkli vīrietis izgrūda roku cauri robainajam caurumam logā un taustījās pēc bultas.

Tesa pacēla pistoli un izšāva.

Vīrieša labā acs uzsprāga.

Tesai nebija laika pārdzīvot šo baismīgo skatu.

Tas bija par daudz! Jo aiz krītošā vīrieša stāvēja cits un pacēla pistoli ar klusinātāju stobra galā.

Apzinātu lēmumu pieņemšana bija pāri Tesas spēkiem. Automātiski viņa vēlreiz nospieda mēlīti. Lode ieurbās vīrietim pierē. Izšļācās asins strūkla, vīrietis izliecās atmuguriski, tad saļima un pazuda skatienam - bija tikai dzirdams, kā ķermenis, dobji dunēdams, nokrīt uz verandas grīdas.

-    Tesa! - No mājas priekšpuses atskanēja Kreiga sauciens. - Vai tu…

-   Nē! Es neesmu ievainota! - Tesa noliecās aiz virtuves galda, tēmēdama uz sētaspuses durvīm. - Lai Dievs man palīdz! Es tikko nošāvu divus cilvēkus!

-   Nedomā par to! Atceries, ka viņi gribēja nošaut tevi!

-    Es esmu tik nobijusies, ka pat nespēju padomāt! Es vienīgi gribu palikt dzīva!

-    Paķer telefonu un izsauc policiju!

Tesa steigšus virzījās atmuguriski, nenovērsdama stobru no sētaspuses durvīm, norāva virtuves tālruņa klausuli no aparāta līdzās ledusskapim, zibenīgi nospieda taustiņus un pielika klausuli pie auss.

-    Kreig, telefons nedarbojas!

Prisila atkal iekliedzās.

-   Prisila, neslienieties augšup! Neejiet pie logiem! - Kreigs sauca.

-    Mans vīrs!

-    Vai ar viņu kas noticis?

-    Man liekas, viņam ir sirdslēkme…

-   Noguldiet viņu uz grīdas! Attaisiet apkaklīti! - Tesa iespiedzās.

Aiz virtuves loga uzradās vēl viens slepkava.

Tesa notēmēja un izšāva. Lode ietriecās viņam nāsīs. Seja sašķīda.

Tesa pieliecās un izvēmās.

-   Tesa! - Kreigs iekliedzās.

Viņa atbildēja tikai ar grūtībām:

-   Viss kārtibā! Tu tikai vēro priekšpusi!

-    Ričards neelpo! - Prisila atkal sauca.

-   Tesa, atgriezies gaitenī! - Kreigs pavēlēja. - Uzmani gan parādes, gan sētaspuses durvis, un es tikmēr…

-Jā! Ej pie Ričarda!

Tesa, žņaudzīdama pistoli, atkāpās, pietupās aptuveni gaiteņa vidusdaļā, skatījās no vienām durvīm uz otrām un manīja, kā Kreigs pabrāžas viņai garām un ieskrien darbistabā. Joprojām juzdama nelabumu un slaucīdama vēmas no mutes, viņa dzirdēja, kā Kreigs uzspiež uz Ričarda krūtīm un spēcīgi pūš elpu mutē, vēl un vēlreiz, izdarot mākslīgo elpināšanu.

-    Dzirdu sirdspukstus! - Kreigs uzsauca. - Viņš elpo!

-    Viņam vajadzīgs skābeklis! Un ārsts! - Tesa turpināja uzlūkot te vienas, te otras durvis.

-    Prisila, jums seja ir pelnu pelēka! Nogulieties blakus vīram! Tesa, vai ir redzams kāds?

-    Nē! Varbūt esam novākuši visus!

-    Mēs nevaram uz to paļauties! Prisila, vai mājā ir vēl kāda ieeja?

-   Cauri pagrabam, - Prisila nomurmināja.

-    Kur atrodas durvis uz pagrabu?

-Virtuvē… - Prisila izklausījās vārgāka.

-   Tesa! - Kreigs viņai uzsauca.

Bet Tesa jau drāzās uz virtuvi. Viņa dzirdēja, kā Kreigs ieiet gaitenī un nostājas sardzē mājas priekšpusē.

Taču, iegājusi virtuvē, Tesa izdzirdēja vēl kaut ko, un šī skaņa lika asinīm dzīslās sasalt. Soļi viņpus durvīm labajā pusē. Viņa cirtās pret durvīm, ieraudzīja rokturi sakustamies un izšāva. Pašķīda koks. Viņa izšāva vēlreiz, aiz durvīm atskanēja vaids, un kāds gāzās lejup pa kāpnēm.

Tesa nevarēja zināt, vai pagrabā ir vēl kāds. Ja tur bija vairāki cilvēki un visi gandrīz reizē izskries pa durvīm, viņa var nepagūt nošaut visus, pirms kāds netrāpa viņai.

Pagraba durvis bija blakus plītij. Sakopojusi ikdienas treniņos iegūtos spēkus un enerģiju, ko bailes tikai vairoja, Tesa aizstūma plīti priekšā durvīm.

-    Kreig, kaimiņi noteikti ir dzirdējuši šāvienus! Viņi izsauks policiju! Mums atliek vienīgi cerēt, ka policija pagūs, pirms…

Kreigs neatbildēja.

-    Kas noticis?

-   Tu negribēsi zināt, - Kreigs atmeta.

-    Runā!

-   Šie milzīgie vecie Viktorijas laika nami ir tik fundamentāli… Sienas ir samērā biezas un tā apslāpē šāvienu dārdus, ka tos kaimiņu mājā var nedzirdēt. Turklāt mēs nevaram būt droši, vai kaimiņi vispār ir mājās! Aiz dzīvžoga abās pusēs var slēpties šāvēji!

-   Tev taisnība - man žēl, ka pajautāju! - Tesai atkal uzmācās nelabums.

Viņa nenovērsa stobru no sētaspuses durvīm.

Apņēmusies nepieļaut vakardienas kļūdu, šoreiz viņa bija izskaitījusi, cik reižu nospiedusi mēlīti. Piecas. Tas nozīmēja, ka pistolē palikušas divpadsmit patronas. Ja vīrieši turpinās lauzties mājā, viņai, iespējams, pietiks patronas visiem.

Bet cik šāvēju vēl palicis? Seši jau bija pagalam. Diez vai vairāk par dažiem. Tik un tā Tesa izmisīgi vēlējās, kaut būtu iedomājusies iemest somiņā vēl dažas patronas, nevis pabāzusi abas munīcijas kastītes zem "Porsche" priekšējā sēdekļa.

-    Kreig, tu izšāvi divreiz! Tavā revolverī ietilpst sešas patronas! Vai tev ir vēl kāda…

Arī šoreiz Kreigs palika atbildi parādā.

Ak kungs, Tesa nodomāja. Viņam ir palikušas tikai četras patronas, un manas lodes viņa revolverim neder.

-   Es paņēmu abas pistoles no līķiem pie parādes durvīm. Tomēr citus joprojām neredzu. Iespējams, tev taisnība, un mēs jau esam visus piebeiguši, - Kreigs atsaucās.

-   Vakarvakarā viņi nodedzināja manas mātes namu, cerēdami, ka es iešu bojā liesmās. Un, ja ne, bija plānots mani nošaut, kad izskriešu ārā, - Tesa skaļi sprieda. - Kādēļ gan šajā reizē…

-   Vēlā pēcpusdienā dūmi būtu uzreiz pamanāmi, kaimiņš vai garāmbraucošs šoferis nekavējoties izsauktu ugunsdzēsējus. Piedevām vakar tu izbēgi, un es domāju, ka šoreiz viņi darīs visu, lai pabeigtu iesākto tā, ka nepaliek ne šaubu ēnas! Un viņi plēsīsies vai pušu, lai dabūtu fotogrāfijas.

-    Es nosūtīju negatīvus uz tavu darbavietu!

-    Lieliski! Prisila, kā jūtas Ričards?

Tesa dzirdēja sievied klusi atbildam:

-   Acis ir vaļā. Viņš elpo, tomēr… - Prisila iekunkstejas.

-    Kas ir?

-    Viņš ne… Izskatās, ka Ričards nevar parunāt.

Tesa sarāvās. Trieka? Nē! Lūdzu, tikai ne… Es nedrīkstēju šurp nākt. Es nedrīkstēju pakļaut viņus briesmām.

-    Prisila, piedodiet! Es…

-   Ne jau tu esi vainīga. Vainīgi ir vīri, kas grib tevi nogalināt!

-    Mājas priekšā joprojām neviens nav manāms! - Kreigs ziņoja.

-   Šeit ari ne! - Tesa tupēja aiz virtuves galda.

-   Man drīz vajadzēs insulīnu, - Prisila teica.

-    Es atnesīšu. - Nepieceļoties kājās, nenolaizdama acis no sētaspuses durvīm, Tesa lēnām virzījās uz ledusskapi. - Kreig, ja nu… ja nu mēs nenovācām visus? - Atvērusi ledusskapja durtiņas, viņa aši tajā ielūkojās, ieraudzīja rindā izvietotas vairākas pilnas šļirces un paķēra tuvāko. - Ja nu ārā gaida vēl daži? - Viņa aizvēra ledusskapja durvis. - Ja nu viņi baidās, ka tomēr kāds kaimiņš izdzirdējis šāvienus? Viņi nedrīkst te īpaši ilgi uzkavēties, tomēr gribēs pārliecināties, ka es esmu… - Tesa nervozēja un virzījās uz gaiteņa pusi, kreisajā plaukstā turēdama šļirci. - Viņi var krist izmisumā un ķerties pie tiem pašiem līdzekļiem, ko izmantoja vakar…

17

"…Vakarā," viņa gribēja teikt, taču satrūkās, jo pa lielo virtuves logu, izšķaidot stiklu, ielidoja kāds priekšmets. Metāla priekšmets.

Kārbiņa. /

Tā klaudzēdama nokrita uz grīdas. Granāta?

Gāzes bumba? Tesa to nevarēja zināt.

Viņa zināja vienīgi to, ka priekšmets ripoja viņas virzienā un viņa nepagūs paslēpties. Viņai bija…

Tesa nosvieda šļirci, gandrīz pat nedzirdēdama, kā tā sašķist, sirdij auļojot, metās pie virtuves galda, apgāza to otrādi un uzmeta to kārbiņai, tā piespiežot metāla priekšmetu pie grīdas.

Jau nākamajā mirklī kārbiņa uzsprāga, un zem galda virsmas uz visām pusēm švīkstēdamas izšāvās liesmas.

Degbumba.

-   Kreig!

Viņš neatbildēja.

-    Kreig!

Gaiteņa otrā galā šķīda stikls.

-    Kreig!

-   Viņi ir…

Sprāga. Gaitenī pazibēja liesmu atspulgi.

-   Prisila, ugunsdzēšamais aparāts! Vai jums ir… - Kreigs iekliedzās.

-    Pieliekamajā… - Prisilas balss drebēja. - Blakus ledusskapim.

-   Es to paķeršu. - Tesa patraucās garām ledusskapim un atrāva vaļā durvis.

Pie sienas blakus plauktiem ar kastēm un tvertnēm bija piestiprināts ugunsdzēšamais aparāts. Viņa iegrūda pistoli aiz jostas, ar vienu roku satvēra ugunsdzēšamo aparātu, ar otru atrāva vaļā skavu, izvilka adatu, sviras drošinātāju un apcirtās pret liesmām, kas metās zem apgāztā galda un jau sāka ēsties cauri tā virsmai, drudžaini pavērsa aparāta izplūdes atveri pret liesmām, nospieda sviru un apšļāca uguni ar baltu, biezu strūklu.

Uz galda liesmām gāzās putas.

Dūmi kairināja kaklu. Tesa ieklepojās un iekšēji iegavilējās, pamanīdama, ka liesmas apsīkst.

Taču pa logu, stiklam šķīstot, ielidoja vēl viena metāla kastīte un nokrita uz grīdas. Pirms tā uzsprāga, Tesa mēģināja to apslāpēt ar blīvu putu kārtu.

Bum! Kārbiņa eksplodēja, cauri putu slānim izsprāga metāla gabaliņi. Tesa turpināja apslacīt liesmas, lidz tās izlaida garu.

-   Tesa! - sauca Kreigs no mājas priekšpuses. - Man vajag to ugunsdzēšamo aparātu!

Tesa drebēdama palūkojās pa virtuves logu, nevienu neredzēja un iemetās gaitenī, taču tur, liesmu apžilbināta, pat nespēja saskatīt parādes durvis. Viņa drudžaini nospieda ugunsdzēšamā aparāta sviru un apšļāca liesmas ar putām.

Kreigs, redzēdams, ka Tesa lieliski prot rīkoties ar ugunsdzēšamo aparātu, pat nepasniedzās pēc tā, vienīgi izgrūda:

-    Kādam jāsargā mājas otra puse! Maināmies! - Un nozuda skatienam.

Tesa turpināja dzēst uguni.

Liesmas plaka.

Un tad sāka plakt putas.

Pēkšņi strūkla aprima.

"Mums jātiek ārā!" Tesa nodomāja. Nometusi tukšo putu balonu, viņa aizskrēja uz darbistabu.

Profesors Hārdings gulēja uz grīdas un miedza acis - viņa sejā vīdēja bezpalīdzība. Viņam blakus ar pelnu pelēku seju, bailēs drebēdama, sēdēja Prisila.

Tesa mēģināja neizrādīt, cik ļoti pati baidās.

-   Vai varēsiet paiet, Prisila? Vai spēsiet aiziet līdz gaitenim?

-    Kas cits man atliek?

Nākamais mērķis var būt darbistaba, Tesa sprieda. Ja viņi iemetīs degbumbu caur darbistabas logu…

Viņa salasīja fotogrāfijas, iegrūda tās somiņā, uzmeta somiņu plecā un noliecās pie profesora Hārdinga.

Vecais vīrs gulēja uz paklāja. Satvērusi to aiz malas, viņa izvilka paklāju ar ļengano profesoru gaitenī un apstājās blakus Pri- silai, kas bija sagumusi pie sienas.

Gaiteņa galā pie parādes durvīm liesmas pieņēmās spēkā, uguns rēkoņa pastiprinājās.

Pa darbistabas logu ielidoja metāla kārbiņa. Pāri galdam, krēsliem, grīdai uzbangoja uguns.

-   Skrienam, Prisila! - Tesa satvēra paklāju un vilka profesoru Hārdingu uz virtuvi.

Te bija iemesta vēl viena degbumba. Pa kreisi no ledusskapja laizījās liesmas.

Kreigs, dūmu ieskauts, sēca, pavērsis revolveri pret sētaspuses durvīm.

-   Viņi mūs gaida! - Viņš cīnījās pēc elpas.

-    Takas dārzā! - Tesa iesaucās. - Ja mēs spētu izkļūt dārzā, mēs varētu noslēpties starp ziediem!

-    Un Prisila un Ričards? Kā mēs…

Tesa apsviedās pret Prisilu, atskārzdama, ka sirmajai sievietei nebūs pa spēkam aizvilkt viru drošā vietā. Liesmas pieņēmās spēkā. Tesa viebās - karstums kļuva aizvien spēcīgāks.

-   Kreig, tev jāiet pirmajam!

-    Es tevi neatstāšu!

-   Ja mēs paliksim, mēs abi iesim bojā. Mums nav citas… Ej! Es iešu tev cieši aiz muguras. Aizkļūsti līdz dārzam un piesedz mani!

Kreigs vilcinājās.

Liesmas rēkdamas tiecās uz cilvēkiem un kveldēja.

-   Atver durvis! - Tesa norīkoja.

Kreigs vēl bridi pablenza viņā un tad pamāja. Sakopojis apņēmību, viņš atrāva durvis vaļā un izmetās ārā.

īsu acumirkli Tesas prāts apēnojās, pēcpusdiena pārvērtās naktī, šis nams kļuva par mātes savrupmāju.

Es vēlreiz izdzīvoju to nakd! Viņi nonāvēs mūs, tāpat kā nogalināja manu…

Nē! Man jāspēj…

Tesa satvēra paklāju, atmuguriski izsteidzās no virtuves un izvilka profesoru Hārdingu ārā pa durvīm miglainajā saules gaismā. Prisila pūlējās sekot.

Tesa dzirdēja šāvienu, tomēr nelikās par to ne zinis - viņa vilka profesoru Hārdingu cauri verandai un lejā pa trepītēm, līdzjūtīgi palūkodamās ikreiz, kad viņa ķermenis būkšķēdams atsitās pret pakāpieniem.

Vēl viens šāviens. Tesa palaida paklāju vaļā un strauji pagriezās. Pistole bija pacelta, viņa meklēja mērķi.

Kreigs bija aizskrējis līdz takām dārzā. Viņš tupēja gandrīz neredzams, pieliecies aiz tumšsārtu liliju dobes un šāva uz mājas kreiso pusi.

Taču aiz Kreiga uz takas aiz citas, tālākas dobes parādījās šāvējs, kas tēmēja uz Kreigu.

Tesa izšāva. Vīrieds noraustījās.

Tesa izšāva vēlreiz. Šāvējs, rokas izpletis, nogāzās atmuguriski un iekrita dobē. Nobrikšķēja liliju stādi.

-    Prisila, zemē! Pieglaudieties zālei! - Tesa pavēlēja.

Nākamajā brīdī viņa pasviedās apkārt, pie ēkas labā stūra ieraudzīja mērķi, izšāva, bet netrāpīja! Izšāva vēlreiz. No vīrieša kakla izšļācās asinis.

Svīzdama, smagi elsodama, Tesa pieplaka pie zemes, pagriezās pa kreisi, tad atkal pa labi, meklēdama citus mērķus.

Mājas pagalms iegrima spokainā klusumā - bija dzirdama vienīgi liesmu krakstoņa istabās.

-   Ātrāk, Prisila! Nāciet līdzi!

Tesa atkal satvēra paklāju un vilka uz tā guļošo profesoru Hārdingu pāri mauriņam uz Kreiga pusi - uz takām starp ziediem.

Tesa baidījās, ka jebkurā mirklī lode sašķaidīs viņai galvu. Aizelsusies, elpodama vēl dziļāk, viņa nostājās uz takas, pavilka profesoru Hārdingu tālāk no dobes un pacēla acis. Ieraugot, ka Prisila nav tikusi tālāk par zāliena vidu, Tesai aizrāvās elpa.

Pie mājas labās sienas parādījās vīrietis.

Tesa notēmēja.

Vīrietis aizspruka aiz stūra.

-    Kreig! - Tesa kliedza.

-    Es viņu redzu!

-    Piesedz mani!

Tesa metās uz priekšu, nonāca pie Prisilas, pacēla viņu uz rokām un saliekusies skrēja, līdz sabruka aiz ziedu sienas, kur puķu aromāts asi jaucās ar baiļu dvaku.

Viņa uzreiz nometās uz ceļiem, uzdrošinājās pabāzt galvu un pavērsa pistoli pret mājas kreiso pusi.

Tesa labi zināja, ka lilijas nav glābiņš no lodēm.

Tomēr tās vismaz aizsedza viņu no slepkavu skatieniem, neļaujot notēmēt.

No uzacs nopilēja sviedru lāsīte. Aris iedzēla. Krūtis cilājās.

Tesa aši pameta skatienu aiz muguras, baidīdamās, ka ziedu jūrā varētu būt paslēpies cits šāvējs.

Sasodīts, kur palicis tas vīrs, kurš bija pabāzis galvu gar mājas stūri?

-    Kreig! Vai tu viņu redzi?

-   Nē! - Kreigs turpināja tēmēt.

Tesa pamanīja, ka viņš ir nometis droši vien jau tukšo revolveri un rokā tur vienu no pistolēm, ko bija pacēlis mājā.

Aiz muguras nočaukstēja stublāji.

Tesa atkal apsviedās otrādi un, turēdama ieroci gatavībā, lūkojās ziedu jūrā.

Mazliet par vēlu.

No liliju sienas izšāvās vīrieša roka - pārējās ķermeņa daļas nebija redzamas -, un tās īkšķis spēcīgi uzspieda uz nerva viņas skaustā.

Mežonīgas sāpes!

Paralīze!

Tesa gribēja kliegt, bet nejaudādama bezpalīdzīgi lūkojās, kā ierocis izkrīt viņai no rokām, un tikpat bezpalīdzīgi juta, kā vīrietis bez skaņas izlien no ziedu mūra, ar visu augumu piespiezdams viņu pie takas. īkšķis ne bridi neatrāvās no jutīgā punkta kaklā.

Ar otru roku viņš pacēla pistoli ar klusinātāju un notēmēja uz Kreigu, kas atradās blakus takā.

Tesa vēlreiz mēģināja iekliegties.

Nevarēja.

-    Leitnant! - Vīrietis pielieca galvu, jo Kreigs apmetās un izšāva. - Leitnant! - vīrietis atkārtoja. - Es pacelšu galvu. Es aizsegšos aiz jūsu draudzenes. Ja jūs būsiet tāds muļķis, iedomāsieties, ka pagūsiet mani nošaut, un patiešām mēģināsiet to darīt, es viņu nogalināšu.

-   Tad es nogalināšu tevi! - Kreigs piedraudēja.

-   Tomēr jūsu draudzene ir svarīgāka. Klausieties vērīgi, leitnant! Padomājiet!

Vispārējo klusumu pārtrauca vienīgi liesmu sprakšķēšana mājā.

-   Leitnant! - vīrietis pavēloši ierunājās. Tvēriens joprojām paralizēja Tesu, svešinieka svars spieda viņu pie zemes. - Jūsu skatienam tūlīt pavērsies jūsu draudzenes galva.

Niknuma pārņemtā Tesa juta, ka vīrietis pavērš tvērienu citādi un piespiež viņu pacelt galvu, pats tikmēr slēpdams savu galvu aiz viņas.

Kreigs, it kā īsti neizlēmis, pakustināja pistoli.

-    Leitnant, nedariet tā! - vīrietis brīdināja, droši tēmēdams. - Jūs esat sprukās. Pat gribēdams jūs nevarat man trāpīt. Man nav nodoma nonāvēt ne jūs, ne jūsu draudzeni. Varu apliecināt, ka esmu draugs. Taču, ja jūs nepaklausīsiet man un uzbruksiet, es rīkošos tā, kā situācija spiedis. Ieklausieties saprāta balsī! Mana vienība nupat izglāba jūsu dzīvības.

-   Ko jūs teicāt?

-    Pārējos uzbrucējus mēs nošāvām. Nav laika skaidrot. Man vajadzīga jūsu palīdzība.

Tālumā iekaucās sirēnas.

-   Policija jau ir ceļā, - vīrietis sacīja rāmi, tomēr vienlaikus paradoksālā kārtā uzsvērdams katru vārdu. - Mums jābrauc prom. Es varēju jūs nogalināt. Tomēr to neizdarīju. Var teikt, ka izrādīju labo gribu. Te būs vēl viena līdzīga zīme.

Vīrietis iegrūda pistoli aiz jostas un atlaida īkšķi no Tesas kakla.

Sirēnas gaudoja nu jau tuvāk.

Piepeši Tesa samanīja, ka spēj pakustēties. Viņa sirdīgi izlocījās zem vīrieša auguma.

Viņš piecēlās.

Ar sāpošu kaklu viņa aizvēlās sāņus, iekustināja smeldzošos, sastingušos muskuļus un neveikli nostājās uz ceļiem.

-    Es atvainojos, - vīrietis sacīja.

Mājā viņam aiz muguras rēca liesmas. Vērpās dūmi.

-    Kas jūs esat? - Tesa paberzēja kaklu.

Vīrietim mugurā bija tumša treniņjaka, kājās vaļīgas auduma bikses. Viņam bija mazliet virs četrdesmit, solīda miesas uzbūve, parasti, tumši mati, neievērojami sejas vaibsti - nedz glīti, nedz atbaidoši, tādi, kurus pūlī parasti nepamana.

-   Jūsu glābējs. Esiet pateicīgi! Atkārtoju - man nav laika skaidrot. Sirēnu dēļ. Vai jūs sadarbosieties?

Tesa uzmeta nedrošu skatienu Kreigam.

-   Protams. - Kreigs lūkojās vīrietī. - Ar noteikumu, ka atdosiet man savu ieroci.

Svešinieks nopūtās.

-    Labi, ja tas ir nepieciešams. - Viņš izņēma pistoli, nolaida drošības sviru un pasniedza ieroci Kreigam, kurš to iegrūda žaketes kabatā un nolaida lejā pats savu ieroci. - Labi. Ļoti jauki, - svešais vīrietis sacīja. - Pasteigsimies!

Viņš pavēcināja roku, un kā uz burvja mājienu no ziedu dārza un gar mājas stūriem uzradās tādi paši spēcīgi vīrieši ar neizteiksmīgiem vaibstiem, visi turēdami ieročus.

-   Mājas priekšā uz ielas ir busiņš. - Svešinieks pielieca galvu, klausīdamies, cik lielā attālumā kauc sirēnas. - Dosimies!

-    Prisila un profesors Hārdings! - Tesa iesaucās.

-   Viņus mēs, protams, ņemsim līdzi.

Vīrietis atkal deva zīmi. Divi vīrieši izskrēja no ziedu dārza, nesdami Prisilu un profesoru Hārdingu uz rokām.

-     Viņai vajadzēs insulīnu! - Tesa iesaucās. - Un, pēc visa spriežot, vīrieti ķērusi trieka.

-   Mēs visu nokārtosim. Dodu jums godavārdu. - Vīrietis piespieda plaukstu Tesai pie muguras. - Ejiet!

Sirēnām gaudojot aizvien tuvāk, grupiņa steidzās gar mājas labo sienu.

No darbistabas loga vēlās dūmi, aizsedzot visu skatienam.

Kādā brīdī dūmi izklīda, un Tesa ieraudzīja divus līķus. Viņa salēcās, novērsās un palūkojās uz pagalmu mājas priekšā, uz kokiem, krūmiem un busiņu.

-     "Porsche"1 . - Tesa atminējās. - To man aizdeva paziņa! Es nedrīkstu iesaistīt ari viņu.

-    Dodiet atslēgu!

Tesa pagrābstījās somiņā un pasvieda atslēgu.

Svešinieks to notvēra, pameta citam vīrietim un deva rīkojumu sekot automašīnā.

Tesa un Kreigs ierāpās busiņā, vīrieši iecēla Prisilu un Ričardu un aizslidināja ciet sāndurvis. Šoferis spēcīgi uzspieda uz akseleratora pedāļa, un busiņš kaukdams devās ceļā.

"Porsche" traucās pakaļ busiņam. Abi transporta līdzekļi nogriezās gar stūri, iebrauca blakus ielā, un Tesa dzirdēja, kā sirēnas gaudodamas tuvojas degošajai mājai no pretējās puses.

-    Tā, labi, - Kreigs aizsmacis ierunājās. - Jūs apgalvojat, ka izglābāt mums dzīvību. Mēs braucam jums līdzi. Ko jūs no mums gribat?

Svešinieks, kas bija apsēdies blakus šoferim, pagriezās.

-   Viss ir gaužām vienkārši. - Viņš saviebās. - Jūsu palīdzību, lai likvidētu parazītus.

-Ko?

-   Šī nav ne īstā vieta, ne laiks, lai to apspriestu, - svešais vīrietis sacīja. - Mums ir daudz kas jānokārto. Jūsu draugiem nepieciešama mediķa aprūpe. Un daži mūsu kolēģi ir…

-    Pagaidiet! - Tesa iesaucās, palūkodamās pa pakaļējo logu.

-    Mums seko. Aiz "Porsche".

-   Tas "UPS" busiņš un pelēkais sedans? - Svešinieks pamāja.

-   Tie pieder - vai kādreiz piederēja - dažiem mūsu kolēģiem. Parazīti pirms uzbrukšanas mājai tās divas vienības likvidēja.

-   Likvidēja? - Kreigs pārprasīja.

Svešinieks izlikās nedzirdējis šo iejaukšanos.

-   Ierodoties mēs atradām šos transporta līdzekļus kvartāla attālumā, un tajos gulēja līķi. Pierādījumi liecina, ka lietota nervu gāze. Pie šo spēkratu stūres patlaban sēž manas vienības locekļi. Drošības un goda apsvērumi pieprasa, ka mūsu mirušos nedrīkst pamest likteņa varā - mūsu drosmīgo aizgājēju mirstīgās atliekas ar cieņu jāapbedī svētītā zemē, izpildot pienācīgus rituālus. Recļuiem aeternam dona eis, Dominē.

-   Et lux perpetua luceat eis, - piebilda cits vīrietis skumjā, godbijīgā balsī.

Tesa pakratīja galvu - pārsteigta un apjukusi. Vispirms viņai likās, ka dzirdējusi nesakarīgu vāvuļošanu, taču tad viņa nobēra:

-   Jūs lūdzat Dievu? Latīniski?

-   Jūs sapratāt, ko mēs teicām? - Svešinieks samiedza acis.

-   Nē. - Tesa meklēja vārdus.'- Es gan esmu katoliete, tomēr…

Nepazīstamais vīrietis nopūtās.

-    Kā gan citādi? Jūs nespēsiet to pārtulkot. Jūs esat pārāk jauna un neatminaties, kā skanēja mise pirms tam, kad Otrais Vatikāna koncils pavēlēja turpmāk mises noturēt baznīcēnu dzimtajā, nevis latīņu valodā. "Sniedz tiem mūžīgo mieru, Kungs, un lai pār tiem spīd mūžīgā gaisma." Tas ir no mises mirušajiem.

Pārsteigumam augot, Tesu piepeši pārņēma vēl viena atklāsme.

-   Mans Dievs! Nezinu, kas jūs esat, bet jūs esat arī…

-Kas?

-Garīdznieki!

-    Tā, - svešinieks novilka. - Redzu, ka mums būs vēl viens apspriešanas vērts temats.

18

Aiz gotiska stila katedrāles (kurai bija aiznagloti logi) pie mā- citājmājas ar nomelnējušām rūtīm atradās aizaudzis stāvlaukums. "UPS" un pelēkais sedans jau sen bija aizvests, un autostāvvietā atradās tikai busiņš un "Porsche".

Izkāpis no busiņā un piegājis pie Tesas un Kreiga, kuri izkāpa pa sāndurvīm, svešais vīrietis paskaidroja:

-   Šī ir viena no daudzajām baznīcām, kuru Vadkāna rūkošās finanses likušas kūrijai pārdot. Bet nebaidieties! Mēs šeit esam drošībā. Vai iebraucot ievērojāt plāksnīti?

-    ""F un S" nekustamie īpašumi", - Tesa sacīja.

-   Jūs esat ļoti vērīga. Tā ir mūsu korporācija, un mēs paši veicām pārrunas par šo darījumu, neizmantojot starpniekus, tā teikt.

-    Vai starpnieces, - Tesa norādīja.

-   Jā, var sacīt arī tā, - svešinieks noteica. - Es nekādā ziņā negribēju aizskart sieviešu jūtas. Pagaidām mēs vēl aizvien esam šīs baznīcas un mācītājmājas pārvaldītāji. Kaimiņi domās, ka jūs esat potenciālie pircēji. Neviens šai apkaimē mītošais mūs netraucēs.

-   Ja nu vienīgi… - Tesa aplaida nemierpilnu skatienu apkārt.

-   Jūs domājat - parazīti? Neviens uzbrucējs nepalika dzīvs, un pārējiem parazītiem šī vieta nav zināma. Es atkārtoju - šeit mēs esam drošībā.

-   Jūs tos vienā gabalā saukājat par parazīdem, - Kreigs ieteicās.

-   Trāpīgs apzīmējums.

-   Kurp devās "UPS" busiņš un pelēkais sedans? - Tesa jautāja.

-   Es pieņemu, ka jūs to nopratāt no manām iepriekšējām piezīmēm. Jānotur mise mūsu mirušajiem kolēģiem. Pašlaik dek veikti priekšdarbi.

-    Un vēl apbedīšana svētītā zemē, - Tesa piebilda.

-Jā. To dvēseļu labad… Kur jānogādā "Porsche"?

Tesa pateica adresi. Kopš izbraukšanas no misis Kodilas omulīgā mājokļa bija tik daudz noticis, ka šķita - aizritējušas vairākas dienas, nevis tikai stundas.

-    Es būtu pateicīga, ja varas iestādēm neizdotos saistīt automašīnu ar viņu.

-   To es varu apsolīt, - svešinieks sacīja. - Ja vien jūs paturat prātā pašas nupat doto solījumu.

-   Manu?

-   Jūs solījāt būt pateicīga.

Tesa novaikstījās.

Svešais vīrietis piegāja pie "Porsche" šofera un pārmija dažus vārdus. Pamājis ar galvu, autovadītājs lietpratīgi izstūrēja sporta auto no stāvlaukuma un aizbrauca.

-    Un mani draugi? - Tesa vaicāja.

-   Ričards? Prisila? Es par viņiem bažījos ne mazāk kā jūs, Tesa, - sacīja svešinieks.

-   Jūs zināt manu vārdu?

-   Ne tikai to. Es par jums zinu faktiski visu. Ari par jūsu attiecībām ar leitnantu Kreigu. Esmu teicami instruēts. Vīrieši, kas sēž busiņā, ir apmācīti sanitāri. Viņi uzrauga jūsu draugu sirdsdarbību un elpošanu. Gan Ričarda, gan Prisilas stāvoklis ir stabils. Tomēr viņiem būs vajadzīga kvalificēta aprūpe, tāpēc mans šoferis un sanitārs aizvedīs jūsu draugus pie ārsta, kurš strādā mūsu pārvaldītā privātklinikā. Policisti varēs iztaujāt laulāto pāri tikai tad, kad ārsts, kurš ir mūsu cilvēks, būs iestāstījis tam, ko un kā atbildēt. Tikmēr Prisilu un Ričardu labi aprūpēs.

-    Paldies! - Tesa izdvesa.

-    Man nav vajadzīgi tencinājuma vārdi. Tomēr es uzstāju, ka jums jāpilda solījums un tā jāizrāda mums pateicība, - sacīja svešinieks un pamāja busiņā šoferim. Automašīna izbrauca no stāvlaukuma un devās ceļā uz klīniku.

-   Pateicība? - Kreigs novietoja roku uz svešinieka dotā ieroča, ko bija iebāzis uzvalka žaketes kabatā.

Trīs vīrieši, satvēruši pistoles, ielenca viņu.

-   Jā, - Kreigs novilka. - Bez šaubām! Skaidrs kā diena! Ko gan es domāju? Pateicība!

-   Labāk ieiesim mācītājmājā, - svešinieks ierosināja. - Apspriedīsim jūsu prieku par to, ka esat palikuši dzīvi. Apspriedīsim mūsu kopīgos samezglojumus. Apspriedīsim parazītus.

-    Parazītus! - Tesa pasvieda rokas gaisā, pēkšņa neprāta pārņemta. - Kā nu ne! Parazīti. Mums katrā ziņā jāapspriež tie…

-   Jūs balansējat uz nesavaldības robežas, - svešais vīrietis piezīmēja. - Palūgšu savaldīties!

-    Paklau, visas šis elles laikā es ne reizi nezaudēju savaldīšanos! - Tesa atcirta. - Es redzēju, kā gāja bojā mana māte. Man dzinās pakaļ, mani apšaudīja. Es šāvu pretī. Es nogalināju. Vai jūs no tiesas uzskatāt, ka jūs un šie trīs vīri mani biedējat? Pat visšausmīgākajos apstākļos es esmu aukstasinīga pēc velna…

-   Tesa, es atkārtoju - jums nav jābaidās. Mēs ieradāmies jums palīdzēt, nevis draudēt. Galvenais, lai leitnants Kreigs neaizskar ieroci, kuru es laipni viņam atdevu.

-   Jūsu dāsnums neapšaubāmi mani apgrūtina, - Kreigs atzina. - Redzat? Nenovērsiet skatienu no manas rokas. Tā kustas lēni. Uzmanīgi. Tikai pirkstu gali. Tas nav nekāds apdraudējums, vai ne? Tā. Esat apmierināts? Lūdzu! Situācijā, kad esmu ielenkts no trim pusēm, pistoli šā vai tā nevarēšu izmantot.

-    Teatrāli, tomēr lieki, - nepazīstamais noteica. - Sevišķi tāpēc, ka jums jostasvietas apvidū izspiedusies žakete, liecinot, ka tur atrodas cits ierocis. Tas nekas. Ja jūs esat piemirsis - mēs strādājam kopā.

-   Ak jā, pareizi, - Kreigs attrauca.

-     Jūsu skepse ir saprotama. Labi. - Svešinieks pagriezās. - Mēs ieiesim māatājmājā. Mēs apmainīsimies viedokļiem. Es jums pastāstīšu par parazīdem, un jūs pastāstīsiet, vai esat gatavi palīdzēt.

-    Palīdzība ir vajadzīga man, - Tesa aizrādīja.

-    Aplam! Lai glābtu savu dzīvību, jums jāpiedalās mūsu cīņā ar parazīdem un to likvidācijā.

19

Mācītājmājā dvakoja pēc pelējuma. Drūmajā vesdbilā, kā pagadās, bija izvietoti ieplaisājušas ādas klubkrēsli, visi pavērsti pret putekļiem klātu rakstāmgaldu. Pie ozolkoka paneļu apšuvuma sienām, kuras tā vien prasījās pēc spodrināšanas, karājās zirnekļu tīkliem izraibinātas reliģiska satura gleznas.

Tesa pārdzīvoja adrenalīna atplūdus un jutās pārguruši.

-   Pirms sākam…

-Jums būs viss, ko vēlaties, - svešinieks apsolīja.

-   Gribu uz tualed.

-    Protams. Pa labi. Gaitenī pirmās durvis pa kreisi. Jūs droši vien vēlaties notīrīt vēmekļu pēdas no zoda un blūzes.

Tesa apmulsusi pacēla roku.

-   Nekautrējieties! Es pats, nonācis varmācīgos apstākļos, esmu dažkārt izvēmies.

-            Cik uzmundrinoši! - Tesa skarbi atmeta, vārgā gaitā aizklam- zāja līdz labierīcībām, iegāja telpā un aizslēdza durvis. Tikai attaisot jostu, viņa ievēroja, ka aiz tās ir pistole - acīmredzot, kad svešinieks dārzā bija atslābinājis paralizējošo tvērienu, viņa bija neapzināti paķērusi pistoli un iebāzusi aiz jostas.

Kad Tesa atsprādzēja jostu, ierocis izslīdējis gandrīz nokrita uz grīdas. Tesa paguva to satvert, nolika uz izlietnes, novilka džinsus un apsēdās. Nāsis nodrebēja. Urīns oda pēc bailēm. Riebumā savilkusi seju, viņa piecēlās, aizpogāja bikses un noskaloja seju, mēģinādama pēc iespējas izberzēt traipus no blūzes.

Un tad strauji paķēra ieroci. Svešinieks katrā ziņā bija pamanījis, ka Tesai aiz jostas ir aizbāzta pistole. Viņš varēja jebkurā brīdī pieprasīt, lai viņa to atdod.

Bet viņš bija ļāvis to paturēt.

Kāpēc?

Zīme.

Žests.

Sadarbības apliecinājums.

Pretimnākšana.

labi, viņa nodomāja, aizvilka džinsu rāvējslēdzēju un aizbāza pistoli aiz jostas. Es tavu domu sapratu.

Jūties droši.

Bet neesi agresīva.

Tesa nospieda tualetes poda skalojamās kastes sviru, atslēdza vannas istabas durvis un, ārēji izstarodama pašpaļāvību, devās pa gaiteni uz vestibilu.

20

Blāvajā gaismā, kas ieplūda pa nokvēpušajiem logiem, Tesa ieraudzīja Kreigu, kurš sēdēja vienā no ieplaisājušās ādas krēsliem un malkoja ūdeni no glāzes.

Dzēra arī citi vīri. Uz galda bija novietotas vairākas pudeles un glāzes.

Kad svešinieks pasniedza glāzi, Tesa piepeši atskārta, cik ļoti viņai izkaltusi mute un bieza mēle. Viņa alkaini dzēra, gandrīz pat neizbaudīdama vēso, dzidro šķidrumu, un nevarēja atcerēdes, kad pēdējo reizi bijusi tik izslāpusi.

Viņa satvēra pudeli, vēlreiz piepildīja glāzi un iztukšoja to. Pie lūpām vizēja ūdens pilītes.

Kad Tesa sniedzās piepildīt glāzi jau trešo reizi, svešinieks viņu maigi atturēja.

-    Nē. Ja izdzersiet uzreiz pārlieku daudz, jums kļūs nelabi.

Tesa viņā bridi pavērās un piekrizdama pamāja.

-   Apsēdieties! - svešinieks norādīja. - Mēģiniet atslābināties!

-   Liecieties mierā! Atslābināties? Jūs smejaties par mani? - Tomēr Tesa piebīdīja krēslu blakus Kreigam. Kad viņa atšļuka uz krēsla, ādas tapsējums iegurkstējās.

-   Tātad! - Svešais vīrietis sarauca uzacis. - Vai jums ir vēl kas vajadzīgs? Vai mēs esam gatavi sarunai?

-   Es noteikti esmu gatavs uzklausīt atbildes. - Kreigs stīvi izslējās. - Kas jūs tādi esat, velns parāvis? Ko tas viss nozīmē? Kas šeit nodek?

Nepazīstamais kādu brīdi viņu pētīja. Klusums ieilga, tomēr visbeidzot viņš nopūtās.

-    Es varēšu atbildēt uz jūsu jautājumiem tikai tad, kad jūs sniegsiet atbildes uz manējiem.

-   Tādā gadījumā mēs neesam gatavi runāt. - Kreigs novērsās. - Man jau pirms laba laika aptrūkās pacietības. Es…

-    Lūdzu, esiet iecietīgs! - svešinieks viņu pārtrauca un pievērsa skadenu Tesai. - Cik daudz jūs esat atklājusi par parazītiem? Vai jūs saprotat, kādēļ viņi vēlas jūs nogalināt?

Tesa sarauca uzacis.

-   Tas, kā jūs to sakāt… kādā tonī. Neizklausās, ka jūs nezinātu. Tā vien šķiet, ka jūs jau zināt atbildes un vienīgi vēlaties noskaidrot, kas zināms man.

Svešinieks palieca galvu.

-   Iespaidīgi. Atkārtojot iepriekš izteikto komplimentu - jūs esat ļoti vērīga. Taču svarīgākais nav tas, ko zinu es. Pastāstiet - cik daudz zināt jūs?

Tesa strauji pagriezās pret Kreigu, kurš mazliet pacīnījās ar sevi un tad paraustīja plecus.

-   Tā mēs nonākam strupceļā, - Kreigs novērtēja. - Labs ir, stāsti! Varbūt pēc tam saņemsim atbildes uz mūsu jautājumiem.

-   Vai ari mūs pēc tam nogalinās.

-   Nē, Tesa, - nepazīstamais sacīja. - Lai notiek kas notikdams, mēs neesam ienaidnieki. Gluži pretēji. - Viņš izņēma no žaketes kabatas gredzenu un uzvilka to pirkstā.

Pārējie sekoja viņa paraugam.

Gredzeni atstāja dramatisku iespaidu. Mirdzoša zelta stīpiņa un vizošs rubīns, kurā iestrādāti sakrustoti zobens un krusts zelta krāsā.

-   Tikai retais nepiederīgais ir redzējis šos gredzenus, - svešinieks pavēstīja. - Tos uzvelkot, mēs izrādām cieņu, uzticēšanos, saistības.

-    Krusts un zobens?

Svešinieks nodūra galvu un pagrozīja gredzenu.

-   Atbilstīgs simbols. Reliģija un atriebība. Pastāstiet, Tesa, un es pastāstīšu jums - kāpēc parazīti tiecas jūs nobendēt?

-   Tāpēc ka… - Tesa nobijusies iesāka.

Tad viņa saminstinājās.

Pēc tam visu izstāstīja. Atviegloja sirdi. Atklāja visu, ko zina.

Stāstot viņa pameta skatienu uz Kreigu, kurš, uzmetis kūkumu, izlikās, ka klausās, tomēr nemitīgi vēroja visas durvis, ne reizi nepārtraukdams Tesu.

Mitra. Montsegīra. Dārgumi. Džozefa guļamistaba. Bareljefs. Karš starp labo un ļauno dievu.

Tesa izmocīta saguma uz krēsla, un tas ieliecās zem viņas svara.

-   Man grib aizbāzt muti, grib atņemt fotogrāfijas.

-Jā. - Svešinieks pārlaida pirkstu galus gredzena krustam un zobenam. - Fotogrāfijas. Parādiet tās man!

Tesa parakņājās somiņā un pasniedza tās vīrietim.

Aplūkojot fotoattēlus, vīrieša seja naidā sastinga.

-    Mūsu aizdomas ir apstiprinājušās. Nolādētais altāris!

-    Tad jau Tesai bija taisnība. - Kreigs saviebās. - Bezjēdzīga saruna. Jūs visu jau zinājāt agrāk.

-   Tieši otrādi - es uzzināju daudz jauna. - Svešinieks nodeva fotogrāfijas saviem biedriem, kuri tās aplūkoja ar tādu pašu riebumu. - Man ir skaidrs, ka jūs zināt tik daudz, ka nevaru - kā biju cerējis - stāstīt jums puspatiesības. Es nevarēšu izmantot jūs, kā biju iecerējis, nesagādājot pilnvērtīgu paskaidrojumu. - Viņa seja nomācās. - Un te nu mums ir dilemma.

-Kāda?

-    Man jūs esat vajadzīgi, tomēr es nevaru jums uzticēties. Es nevaru paļauties uz jūsu klusuciešanu. Kā parazīti ir apņēmušies aizsargāt savus noslēpumus, tā ari mēs sargājam savus. Kā gan lai esmu drošs, ka jūs turēsiet slepenībā to, ko taisos jums pavēstīt?

-   Jā, tas nudien ir grūts jautājums, - Kreigs teica. - Acīmredzot jūs būsiet spiesti mums uzticēties.

-    Leitnant, es neesmu naivs. Tiklīdz jūs būsiet brīvs, tūlīt ziņosiet visu par dzirdēto priekšniecībai. Prātīgāk būtu jūs abus atlaist jau šajā bridi. Protams, jūs redzējāt gredzenus, tomēr no tiem jums nebūs nekāda labuma.

-    Laist mūs vaļā? Jūs to sacījāt nopietni? - Kreigs neizpratnē pakratīja galvu. - Jūs negrasījāties mums nodarīt neko ļaunu?

-   Pirmīt izglābuši jums dzīvību? - svešinieks retoriski pajautāja. - Es jau liku manīt, cik ļoti man rūp jūsu drošība. Tur ir durvis. Tās nav aizslēgtas. Jūs drīkstat iet. Dariet, ko vēlades.

-   Tomēr, ja jūs atlaidīsiet mūs, mēs būsim atgriezušies sākumpunktā, - Tesa bilda.

-   Tieši tā, - svešinieks sacīja. - Parazīd turpinās jūs vajāt. Baidos, ka bez mūsu palīdzības nākamajā reizē viņiem izdosies jūs nogalināt. Žēl gan.

-   Kas tā ir par prāta spēli? - Kreiga balss piesmaka.

-    Man jājūtas droši. Vai jūs mīlat šo sievieti?

-   Jā, - Kreigs atbildēja, ne mirkli nevilcinoties.

Tesa jutās lepna.

-    Un vai jūs esat gatavs atzīt, ka, par spīti visiem jūsu pūliņiem, bez mūsu palīdzības viņa var iet bojā? - svešinieks turpināja. - Vai, labākajā gadījumā, jūs abi būsiet spiesd slēpties, bez mitas baidīties, ka parazīti kuru katru brīdi var jums uzbrukt.

Kreigs neteica ne vārda.

-    Atbildiet man! - svešais vīrietis uzsauca. - Vai jūs esat ar mieru nolemt mīļoto sievieti nenoteiktības pilnai nākotnei, dzīvei pastāvīgās bailēs, saraujoties pie visniecīgākā troksnīša?

-   Nolādēts, skaidrs, ka gribu viņu pasargāt!

-   Tad dodiet godavārdu - zvēriet pie mīļotās sievietes dvēseles, ka jūs neatkārtosiet ne vārda no tā, ko jums stāstīšu.

-   Ak tā mums tagad jādara! - Kreigs pikd pablenza.

-   Jā, leitnant, tā. Un tikai tā. Vai man jāpiebilst - ja jūs lauzīsiet zvērestu un izstāstīsiet visu varas iestādēm, šī sieviete jums vairs nekad neuzticēsies?

Kreigs nerimās glūnēt caur pieri.

-   Vai man jāpiemetina vēl kaut kas? Ja jūs pārkāpsiet šo zvērestu, parazīti nebūs vienīgā organizācija, kas jūs vajās. Tad to uzsāksim arī mēs. Ja jūs mūs nodosiet, es pats šo sievieti aizraidīšu uz viņpasauli - jums par sodu.

-   Tu, maitas gabals!

-   Jā, jā, rupjības palīdz izlauzties emocijām. Taču labuma no tā nav. Jūs izvairāties no jautājuma. Vai esat ar mieru zvērēt? Vai esat gatavs dot svinīgu klusuciešanas zvērestu mīļotās sievietes labā?

Kreiga vaigu muskuļi novibrēja.

Tesa nespēja noturēties.

-    Kreig, pasaki taču visu, ko viņš vēlas. - Viņa metās pie svešinieka. - Es jums dodu savu godavārdu. Es nevienam neteikšu to, ko šeit uzzināšu.

-    Un jūs, leitnant?

Kreigs savilka plaukstas dūrēs. Likās, ka viņa pleci kļūst platāki. Viņš lēnām norija siekalas.

-   Lai notiek. - Viņš smagi noelsās. - Esam vienojušies. Par visu svarīgāk man ir tas, lai Tesa paliek dzīva. Es negribu, lai viņu vajā vēl viena organizācija. Es dodu jums savu vārdu. Es jūs ne- nodošu. Tomēr nekavēšos atzīt - velns un elle, man nepatīk, ka man draud.

-   Tur jau tā lieta. Zvērests ir nieka vērts, ja vien nepiedraud. Nē, vispār ir vēl kas.

-   Ak tā? Kas tas ir?

-   Jūs jau to pieminējāt. Tieši par to mēs spriedīsim… par elli.

21

Tesa samiedza acis. Piere iedzela asas sāpes. - Es nesaprotu.

-    Elle, - svešinieks uzsvēra. - Parazītu īstā vieta. Uz turieni mēs esam apņēmušies viņus nosūtīt.

-    Es tik un tā ne… - Piepeši Tesu pārņēma šausmas, iztēlojoties svešinieka atbildi. Viņa saņēma visus spēkus un gaidīja vēl vienu uzbrukumu skaidrajam saprātam. - Kādēļ jūs viņus nepārtraukti saucat par parazītiem?

-   Tas ir viņiem piemērots apzīmējums, cita nav. Viņi vairojas kā žurkas. Viņi apstāj kā utis. Viņi ir nekrietni, nicināmi, iznīcinoši, velnišķīgi ļautiņi, morāli neķītreļi, vēl sliktāki par inficētām blusām, viņi izplata savu ļauno, postošo, atbaidošo ķeceru mācību!

Naidpilnā litānija satrieca Tesu; viņa atkrita krēslā, it kā viņu kāds būtu pagrūdis.

-    Pienācis laiks jums turēt savu solījumu un visu paskaidrot. Turiet pats savu vārdu! Kas jūs esat? Busiņā es sacīju, ka, manuprāt, esat garīdznieki, tomēr…

-Jā, garīdznieki. Taču mēs esam kaut kas vairāk. Mūsu mandāts padara mūs unikālus. Mēs esam pastiprinātāji.

-Kas?

Svešinieks, acīm kvēlojot, pamāja ar galvu.

Tesa ar pūlēm atrada spēkus, lai pavaicātu:

-   Kā labā jūs…

-    Inkvizīcijas.

Tesai šķita, ka mēle ir kā pamirusi. Apziņā viss sagriezās.

-   Ko jūs te stāstāt? Inkvizīcija pārstāja eksistēt jau viduslaikos!

-    Nē, - svešinieks atteica. - Nepareizi. Inkvizīcija sāka darboties viduslaikos un turpināja pastāvēt vairākus simtus gadu. Patiesībā to oficiāli izformēja tikai tūkstoš astoņi simti trīsdesmit ceturtajā gadā.

Tesa saviebās. Prāts nejaudāja aptvert, ka šī nežēlīgā institūcija, kas malu malās nerimtīgi tvarstīja jebkuru, kurš neievēroja strikto doktrīnu, bija izdzīvojusi līdz pat mūsdienām. Tā savus upurus spīdzināja, pieprasīja tiem atteikties no ķecerīgās ticības un, ja tie atteicās, sadedzināja tos uz sārta.

Liesmas, viņa nodomāja.

Visi ceļi atgriežas pie liesmām!

Inkvizīcijas sārts! Mitras lāpas!

Bet tas vēl nebija viss. Neizteiksmīgais svešinieks, acīm kvēlojot aizvien spožāk, turpināja, un viņa vārdi Tesu pavisam izsita no sliedēm.

-    Ievērojiet, ka es sacīju - "oficiāli", - viņš teica. - Patiesībā inkvizīcija nebeidza darboties. Tā turpināja savu darbību neoficiāli, visstingrākās slepenības aizsegā. Tas tāpēc, ka tās nepieciešamais darbs vēl nebija pabeigts. Parazīd vēl nebija likvidēti.

-   Jūs gribat sacīt… ka inkvizitoru kodols uzklausīja slepenus baznīcas rīkojumus un turpināja ķerstīt visus, kas novirzījās no taisnās ortodoksālā katolicisma takas? - Izklausījās, ka Kreigs ir galīgi satriekts.

-   Nē, leitnant, to es negribēju sacīt.

-Bet tad jau…

-   Baznīca strikti pavēlēja izformēt inkvizīciju. Nekādas slepenas pavēles nesekoja. Tomēr slepenība tika ievērota - vismaz attiecībā uz inkvizitoriem, kuru sirdsapziņa neļāva pārtraukt šo ārkārtīgi nozīmīgo misiju. Pirms nāves viņi apmācīja citus, kas turpināja misiju, un tie savukārt apmācīja vēl citus. Ķēde nav pārtraukta līdz pat šai dienai, ari mums ir mācekļi, taču - vēl svarīgāk - ari mums jācīnās ar ienaidnieku.

-   Tas ir par traku! - Tesa baidījās, ka zaudēs prātu. - Par traku, nolādēts! Tikai tāpēc, ka jūsu upuri svētdienās neapmeklē misi?

-   Nebanalizējiet! Man ir vienalga, kurš svētdienās apmeklē misi. Ikviens, kurš sev tīkamā veidā pielūdz Dievu, vienīgo Dievu, man nedara raizes. Bet tie, kuri uzskata, ka ļauns dievs iesaistījies cīņā ar īsto labo Kungu, paši ir tikpat ļauni kā to nīstamais dievs. Mitraisms. - Svešinieks gandrīz izspļāva šo vārdu. - Albiģieši. Duālisma atbalstītāji. Tie, kas izdzīvoja Montsegīrā. Tie ir mani ienaidnieki. Tiem izdevās izbēgt. Tie paņēma līdzi altāri. Tie paslēpās. Tie pūžņoja. Tie izplatījās. Un nu to kults ir pacēlis galvu; precīzāk izsakoties, tas grasās sagrābt varu! Šie cilvēki nogalināja jūsu draugu. Tie nonāvēja jūsu māti! Tie grib nogalināt jūs! Es nerimšos, iekams nebūšu tos iznīcinājis!

-   Labi, labi, mirklīti. Rāmu garu! - Kreigs atsaucās. - Drusku rāmāk. Ko jūs domājāt, teikdams, ka viņi grasās sagrābt varu?

-   Nelielā ķeceru grupiņa pēc bēgšanas no Montseglras vēlējās aizlaisties pēc iespējas tālāk no saviem vajātājiem, no Francijas dienvidrietumiem, tāpēc devās uz dienvidiem un atrada patvērumu Spānijā, nomaļā ielejā pie kalna, ko mūsdienās pazīst ar nosaukumu "Eiropas kalns". Tur tie uzņēmās pilnveidot savu kultu, iemācīdes spāņu valodu un paražas un tā saplūst ar vietējiem, - tas izdevās, un šie cilvēki turpināja slepeni veikt nicināmos rituālus, vairāk nekā divsimt gadu šis kults plauka un zēla, pamazām izsūtot pārstāvjus uz citām Spānijas provincēm. Galu galā, ja atklās centrālo midzeni, pārējie tik un tā saglabās savu nīstamo tidbu.

-   Pamplonā un Meridā, - Tesa noteica.

-   Kādēļ jūs pieminat šīs pilsētas? - Svešinieka skatiens iezai- gojās.

-   Prisila, sieviete, kuru jūsu vīri aizveda uz slimnīcu, man pastāstīja, - Tesa sacīja. - Īstenībā gandrīz visu, ko zinu par mit- raismu, man pavēstīja viņa, bijusī profesore. Viņa specializējusies…

-    Atbildiet uz jautājumu! Kas jums par šīm pilsētām zināms?

-    Prisila, devusies izpētes braucienā, šo pilsētu apkārtnē alās atradusi mitraisma statujas.

-   Nudien, es nebiju gaidījis, ka… jūs pastāstīsiet man kaut ko tādu, ko es nezinu. Mēs jau kopš neaizmirstamiem laikiem pūlamies atrast galveno midzeni. Un nu jūs esat norādījusi uz iespējamajiem midzeņiem.

-    Atbildiet uz manu jautājumu! - Kreigs pieprasīja. - Ko jūs domājāt, sacīdams, ka viņi tiecas pārņemt varu?

-    Bija pagājuši divi simti gadu, un ķeceri jutās droši. Taču tad, tūkstoš četri simti septiņdesmit astotajā gadā, aizsākās Spānijas inkvizīcijas darbība. Ari pirms tam vairākās Eiropas valstīs bija norisinājusies tīrīšana, taču spāņu inkvizīcija bija visekstremālākā. Pastiprinātāji visās malās tvarstīja ķecerus; pat vissīkākajā ciematiņā de nevarēja izvairīties no tīrītāju modrajām acīm. Taču attapīgie un pielāgoties spējīgie parazīti atkal aizbēga. Uz Ziemeļāfriku, precīzāk, uz Maroku. Ievērodami visstingrākos drošības pasākumus, viņi sanāca uz svarīgu slepenu sapulci, kuras laikā vienojās - lai pasargātu savu reliģiju, jāuzsāk pretuzbrukums, jāliek lietā visi iespējamie viltīgie līdzekļi, ar kuru palīdzību reliģija izdzīvos. Beigās tika nolemts, ka jāsāk atsevišķu ticības brāļu apmācība - tie, noslēpjot īsto ticību, pametis midzeni un mēģinās iegūt varu; iejūkot sabiedrībā, iegūs pietiekamu politisko varu un mēģinās darīt galu šīm masveida tvarstīšanām. Un ļaus turpināt sabiedrības inficēšanu! Kā jau gaidāms, sākotnējie pūliņi nekādus dižos augļus nenesa, tomēr kopš piecpadsmitā gadsimta ķeceru ticība ir izplatījusies, to rindas aug, to cilvēki iefiltrējušies visās svarīgākajās institūcijās gan Eiropā, gan Amerikā, tie pacēlušies līdz pat augstākajām valdību aprindām. Tieši to ietekme panāca, ka inkvizīciju beidzot likvidēja. Un nu krīze ir pārņēmusi visu pasauli. Parazīti jebkurā mirklī var pārņemt pilnīgu varu un uztiept savus kaitīgos maldus pasaulei.

-   Jūs nepārprotami pārspīlējat, - Kreigs noteica.

-    Diez vai. Nav iespējams pārspīlēt galējības, kādās tie nonākuši. Parazīd ir pārliecināti, ka ļaunais dievs iznīcina planētu. Divtūkstošajam gadam tuvojodes, de kļūst rosīgāki. Jauna tūkstošgade un viss, kas ar to saistīts. Krīze. Apokalipse. Manipulēt ar valdībām - ar to viņi vēl neaprobežojas. Parazīti nodibinājuši paši savu inkvizīciju un izsūta slepkavas likvidēt ikvienu, kas, pēc viņu domām, ir ļaunā dieva apsēsts. Jūs noteikti esat ievērojuši sistēmu. Slepkavības. Kur vien skaties. Austrālijā, Honkongā, Brazīlijā, Vācijā, Kenijā, Ziemeļatlantijas okeānā, Amerikā. Rūpnieki, zemes apguvēji, korporāciju menedžeri, zvejnieki, kas izmanto driftertīklus, ziloņkaula mednieki. Kapteinis, kas komandēja tankkuģi, no kura izplūda nafta un gandrīz nopostīja Lielo Barjerrifu. Parazīti iznīdē visus, ko vaino alkatībā, nolaidībā un planētas apdraudēšanā.

-    Mans Dievs! - Tesa iesaucās. - Jūs runājat par rakstu, pie kura es strādāju. Radikālie vides sargātāji, kas uzbrūk…

-   Nē, es nerunāju par vides sargātājiem. Un, pieminēdama Dieva vārdu, - kuru Dievu jūs domājat? Ceru, ka ne jau labo dievu, kurš karo ar ļauno? - svešinieks jautāja.

-   Man vienalga! Fakts ir tāds, ka planētai patiešām draud briesmas! Tā ir jāglābj!

-   Slavējama iniciatīva, - svešais vīrietis atteica. - Tomēr, ja jūs, tāpat kā es, ticat vienam patiesajam Dievam, tad jums šim Dievam ir jāuzticas. Viņš zina labāk par mums. Ja planēta ies bojā, tāda ir Viņa griba. Tādā gadījumā tas ietilpst Viņa diženajā plānā. Tas ir sods par mūsu grēkiem. Ja nelabosimies, mēs tiksim iznīcināti. Turpretī ķecerīgie parazīti uzskata, ka pakļaujas citam dievam. Viņu dievs neeksistē. Viņu ķecerīgā ticība apdraud patiesā Dieva plānu. Un par to viņi degs elles liesmās.

-    Vaijus neaptverat…?

-    Ko tieši?

-   Jūs esat tikpat fanātiski kā viņi!

Svešinieka apvaldītā reakcija Tesu pārsteidza.

-   Šādos apstākļos fanātisms ir nepieciešams. Galu galā mērķtiecīgam ienaidniekam jāstājas pretī ar vēl lielāku mērķtiecību.

-    Ne jau to es domāju. Viens dievs vai divi! Jūs uzskatāt, ka taisnība ir jums. Viņi uzskata, ka viņiem. Pasaule brūk kopā, bet jūs karojat teoloģiska strīda dēļ? Patiesībā es vairāk sliektos atbalstīt pretējo pusi - viņi vismaz kaut ko dara, lai glābtu planētu.

-   Un tajā pašā laikā mēģina atņemt jums dzīvību, - svešinieks iebilda. - Un gadu gaitā atņēmuši dzīvību vēl daudziem. Vai jūs aizstāvat politiskās slepkavības? Vai jūs atbalstāt rūpnieku, finansistu slepkavības?

-   Jūsu mērķis ir iznīdēt ķecerus - nekas jums nesagādā vairāk prieka par slepkavošanu. Tāda ir jūsu būtība. Un jūs apsūdzat viņus par to, ar ko nodarbojaties paši!

-    Ir kāda atšķirība, - svešinieks atbildēja. - Es esmu iesaistījies karā. Tomēr es nogalinu karotājus, nevis civiliedzīvotājus. Viņi turpretim slepkavo nešķirojot - iznīcina gan vainīgos, gan tos, kas ne pie kā nav vainīgi. Jūsu mātes vienīgā vaina bija tāda, ka viņa gadījās tuvumā brīdī, kad bija paredzēts nonāvēt jūs. Biju gaidījis, ka vismaz mātes dēļ jūs alksiet atriebties.

-    Jā, es tiešām gribētu likt kādam par to samaksāt, tomēr… Kungs tētīt, stāvi man klāt! Man galvā valda pilnīgs juceklis.

-   Jūs neesat vienīgā, - svešinieks attrauca. - Nogalināšana ir pretrunā ar manu garīdznieka būtību, un tomēr… - Viņš nodūra skatienu. - Esmu zvērējis stāvēt ticības sardzē.

Pār telpu nolaidās klusums.

Kreigs izmantoja šo bridi un ierunājās:

-    Man ir vēl ļoti daudz jautājumu.

-    Jā, es katrā ziņā tos uzklausīšu. - Svešinieks lēni pacēla galvu.

-   Jūs minējāt, ka ķeceri aizbēga no Spānijas laikā, kad inkvizīcija sāka tiem piekļūt pārāk tuvu.

-Tas tiesa.

-   Viņi devās uz Maroku.

-Jā.

-    Un tad kļūst skaidrs, kāpēc Džozefu Mārtiņu tā interesēja "Dūjas kakla gredzens", traktāts par aplidošanu, ko bija sarakstījis maurs, kurš bija ieceļojis Spānijā.

Svešinieks pamāja ar galvu.

-   Un šeit rodams arī Džozefa Mārtiņa mazliet spāniskās ārienes noslēpums. Viņš bija iededzis, tumšiem matiem, sejas vaibsti raksturīgi vairāk latīņamerikāņiem, nevis frančiem. Vai tas nozīmē, ka ķeceri ne tikai iejutās vietējā sabiedrībā, bet arī saradojās ar vietējiem un vairojās?

-   Jā, - svešinieks sacīja. - Sākumā grupiņa bija tik mazskaitlī- ga, ka parazītiem bija nepieciešams paplašināt genofondu. Viņi pievērsa mitraismam savus laulātos no vietējo vidus un nozvērināja tos klusēt. - Svešinieks pavēcināja roku. - Taču jūs nepieminējāt vēl kādu īpatnību viņu sejās. Dažiem parazītu pēctečiem ir neparasts gēns, kas padara viņu acis pelēkas. Viens no retajiem paņēmieniem, kā viņus pazīt.

-    Pelēkas. - Sirdij no skumjām iesmeldzoties, Tesai dzīvā atmiņā atausa Džozefa acu neatvairāmā nokrāsa. To spraigums. To harisma.

-   Taču, ja inkvizīcija gandrīz nāca ķeceriem uz pēdām un viņi bija spiesti pamest Spāniju… - Kreigs skaļi prātoja. - Kāpēc jūs domājat, ka viņu galvenais midzenis joprojām atrodas…

-    Spānijā? Kaut ari ķeceru kustība radās Francijā, laika gaitā viņi par savu mītnes zemi sāka uzskatīt Spāniju. Mums ir aizdomas, ka viņi ir atgriezušies. Mēs to midzeni meklējām, taču līdz šim neesam uzgājuši.

-    Vēl viens jautājums. Tas man tik tiešām nedod mieru, - Kreigs uzstāja.

Svešinieks ar mājienu apliecināja gatavību uzklausīt.

-   Ja Džozefs Mārdns bija Mitras piekritējs, kādēļ viņa ticības brāļi vērsās pret viņu? Kādēļ viņam sadzina pēdas un pielaida uguni Karla Surca parkā? - Kreigs tincināja. - Uzbrukt savam cilvēkam liekas samērā nesaprātīgi.

-   Ak jā, Džozefs Mārtiņš. Interesanti. No viņa būtu iznācis lielisks ziņotājs, - svešinieks novilka.

Tesa juta pārskrienam mulsuma trīsas.

-   Ziņotājs? Ko jūs…

-            Turpinādami meklēšanu, mani kolēģi atklāja kaut ko pavisam negaidītu, - svešinieks pavēstīja. - Viens ķeceris bija atstājis viņu rindas. Šis dezertieris, satriekts par vienības uzsāktajām masu slepkavībām, bija aizbēdzis, nolēmis praktizēt reliģiju vienatnē. Viņš bija piesardzīgs, pieņēma vairākas identitātes, ik pa laikam pārcēlās uz citu pilsētu, labi zinādams, ka bijusī brālība nu viņā saredz draudu tās drošībai. Beigu beigās šis cilvēks zināja pārāk daudz - ja viņš kādam izpaudīs visu, ko zina, ar laiku mēs varētu nākt brālībai uz pēdām. Acīmredzot no ķeceru viedokļa vīrietis, kurš beigās dēvēja sevi par Džozefu Mārdnu, bija jānogalina. Mēs mēģinājām viņu sadzīt rokā, un viņa brālībai bija tieši tāds pats nolūks. Losandželosa, Čikāga, Ņujorka. Mēs sekojām viņam pa pēdām. Mēs viņu atradām. Taču mani kolēģi pārāk vilcinājās, cerēdami, ka uzradīsies ari citi parazīti, kas ķeceri vajāja. Diemžēl plāns neizdevās, un Džozefu Mārtiņu nogalināja.

-    Ne tikai nogalināja. Viņu sadedzināja! - Tesa iesaucās.

-    Protams, tā. Kāpēc tas jūs pārsteidz? Neaizmirstiet Mitras lāpu! Saules dievs. Un uguns dievs. Tieši tāpēc parazītiem dk ļod patīk nogalināt ar uguni.

-   Neesiet nu tik paštaisns! Viņi nav vienīgie, kas tā rīkojas. Vai inkvizīcija arī nenozūmēja ļaudis ar uguni? - Tesa noprasīja.

-   Tas tiesa. Tomēr pastāv kāda atšķirība.

-    Lūdzu, pastāstiet!

-    Viņu uguns kā no pelniem pacēlies fēnikss nosūta upurus citā dzīvē - vismaz tā viņi paši uzskata. Parazītu acīs nāve ne vienmēr noved debesīs vai ellē, vairāk gan citā eksistences stadijā - tā ir kā atdzimšana, vēl viena iespēja izpelnīties pestīšanu. Rein- karnācija. Viens no iemesliem, kādēļ viņi vēlas, lai pasaule izdzīvo. Lai viņi varētu atdzimt, - stāstīja svešais virietis. - Tomēr mūsu uguns soda, izdeldē un šķīsta, pārvēršot grēku pelnos. Vēl vairāk - tā ļauj parazītam priekšlaikus izbaudīt trakojošas elles liesmas.

-   Jā. Šī saruna vienā laidā atgriežas pie elles. - Tesa novaikstījās.

-   Ne tikai.

-Ko?

-   Mums jāatgriežas pie vēl kaut kā.

-    Pie kā? - Tesa vaicāja.

-   Tā kā esmu pārliecināts, ka jūs turēsiet savu klusuciešanas zvērestu, es turēju ari savu solījumu un pastāstīju visu, ko zinu. Bet es atkārtoju un jautāšu to, ko lūdzu pašā sākumā. Vai jūs sadarbosieties? Vai jūs esat gatavi palīdzēt mums cīņā ar parazītiem un iznicināt viņus, lai glābtu savu dzīvību?

-   Glābt savu dzīvību? Iznīcināt? Neredzu šeit nekādas saistības.

-    Patiesībā viss ir gaužām vienkārši.

-   Man gan tā nešķiet.

-    Lai nepieļautu, ka jūs izpaužat informāciju par parazītiem, viņi turpinās jūs medīt. Jūsu vienīgā cerība, kā apturēt parazītus, ir palīdzēt mūsu misijā.

-   Un kā lai es to paveicu?

Svešinieka skatiens kļuva ciešāks.

-   Kļūstot par ēsmu.

22

Tesa atkal sarāvās, piere iesmeldzās vēl stiprāk.

-   Bet tas nozīmē, ka nekas nav mainījies! Es joprojām būšu apdraudēta!

-    Es garantēju aizsardzību, - svešinieks solīja.

-    Muļķības! - Kreigs noskaldīja. - Jūs labi apzināties, ka nevarat to garantēt. Tiklīdz Tesa iznāks atklātībā, līdzko slepkavas noskaidros viņas atrašanās vietu, tiks organizēts uzbrukums. Par uzbrucēju mērķtiecīgumu mums šaubu nav. Es varu iedomāties tikai vienu drošu līdzekli - Tesa jānogādā apsargātā namā, ko aplenc policijas vienība.

-   Bet cik ilgi vienība tur uzturēsies? - Svešinieks nogrozīja galvu. - Policisti taču neapsargās māju mūžīgi. Tas ir pārāk dārgi. Ar laiku viņi būs vajadzīgi citur. Un vēl - cik ilgi viņi spēs saglabāt modrību? Pēc pāris vienmuļām dienām sargi zaudē modrību, sāk garlaikoties. Tāda ir cilvēka daba. Un tieši tajā brīdī…

-    Pagaidiet! Es zinu, kā varu izglābties! - Tesa iejaucās.

-   Ak tā? - Nelikās, ka svešinieks viņai ticētu.

-    Risinājums ir pagalam vienkāršs.

-    Patiesi? - Svešinieks mulsi pārprasīja. - Ja tā, es par tādu neesmu iedomājies.

-    Es par to izstāstīšu visiem, kas gadīsies ceļā. Policijai, reportieriem, televīzijai, visiem pēc kārtas. Visiem pēc kārtas stāstīšu, kas noticis, par Džozefu, par savu māti, par ķeceriem un viņu nodomu mani nogalināt. Ja viņi vēlas mani apklusināt, tad pēc šādas tirādes viņiem vairs nebūs iemesla to darīt. Jo es jau būšu izpaudusi visu, ko, viņuprāt, nedrīkstu atklāt. Nebaidieties! Es devu solījumu un jūs šajā lietā neiepīšu. Taču jūsu ienaidniekam…

-   Un arī jūsu, - svešinieks iestarpināja.

-   Tā ir, - Tesa piekrita. - Un manam. Tiem neliešiem, kuri nošāva manu māti, vairs nebūs iemesla dzīties man pakaļ. Viņus pašus vajās. Viņi būs spiesti nolīst pagrīdē.

-    Tesa… - Svešinieks izmisumā nolieca galvu. - Jūs vēl aizvien neesat sapratusi.

-   Kas vainas manai loģikai!

-   Nu nē, - svešinieks noteica. - Pirmkārt, parazīti gribēs izrēķināties ar jums un pieliks visas pūles, lai noslepkavotu jūs kaut vai principa pēc; lai sodītu jūs par sagādātajām nepatikšanām. Otrkārt, vai jūs pati aptverat, cik murgains izklausīsies jūsu stāstītais? Gan policisti, gan reportieri, gan televīzijas žurnālisti būs vienās domās - jūs esat šķīrusies no prāta. Treškārt, informācijai, kuru jūs grasāties izpaust, nav nekāda svara. Pieņemsim - lai cik maz ticams tas būtu -, ka varas iestāžu pārstāvji patiešām apslāpētu sevī šaubas un, kā par brīnumu, jums noticētu. Kas tad būtu? Ja mēs, organizācija, kurai ir gadsimtiem ilga pieredze parazītu medīšanā, vēl neesam sadzinuši pēdas un nobeiguši visus ķecerus līdz pēdējam, kādas, jūsuprāt, būs policijas izredzes? Jūs neesat sapratusi galveno. Jā, tā tas ir. Es ārkārtīgi baidos, ka pats galvenais jums ir paslīdējis secen.

-    Un kas tas būtu? - Tesa nikni noprasīja.

-Jūs.

-   Kas manī tik īpašs?

-   jūs, Tesa. Padomājiet pati - kas jūs esat, kāda ir jūsu ģimene? Atcerieties savu mirušo tēvu!

-   Kāds viņam sakars ar…?

-    Ietekme, Tesa. Es runāju par ietekmi. Pieņemsim, ka jūs pastāstītu policistiem, reportieriem un… vienalga. Visiem. Ko jūs iesāktu, ja jums nenoticētu? Atmestu ar roku? Nodomātu, ka esat izdarījusi visu, kas ir jūsu varā, un paslēptos, baidoties, ka jums tik un tā var uzbrukt?

-    Protams, nē!

-   Es atkārtoju jautājumu! Ko jūs iesāktu?

-    Turoinātu cīņu. Turpinātu, lai atriebtu mātes un Džozefa nāvi.

-    Tieši tā, - svešinieks uztvēra. - Jūs liktu lietā savu ietekmi, piedzītu parādus no nomocītā nelaiķa tēva draugiem. Jūs pieprasītu visaugstākās valdības aprindās, lai šie jūsu tēva draugi jūs atbalstītu. Un mans viedoklis ir tāds, ka viņi atsauktos uz uzaicinājumu, Tesa. Lai apmierinātu jūs, lai atvieglotu sirdsapziņu no vainas apziņas sloga. Atbrīvotos no vainas par to, ka nosūtījuši jūsu tēvu nāvē uz Beirūtu, kur viņam bija jāapspriež prettiesisks ieroču darījums, kas Libānas pilsoņkarā būtu nosvēris svaru kausu par labu kristiešiem, dodot viņiem priekšrocību pār musulmaņu kaujiniekiem. Taču es jums saku un atgādinu - parazīti ir iekļuvuši pat augstākajos valdības līmeņos. Mēs nezinām, kas viņi ir. Mums nav izdevies viņus identificēt. Bet jums man jātic, jāpaļaujas uz šo faktu. No tā atkarīga jūsu dzīvība. Kā jau jūs uzstājat, pienāks laiks, kad jūs sastapsieties ar šo ienaidnieku. Jūs par to nezināsiet. Jūs nevarēsiet viņu pazīt. Taču viņi jūs pazīst un darīs visu, lai atņemtu jums dzīvību, pirms jūs nejauši izpļāpājaties par šo brālību un, iespējams, par viņiem pašiem.

-   Tas man nebija ienācis prātā. Nebiju iedomājusies… - Tesa nodrebēja.

-    Negribas atzīt, bet viņam taisnība, - Kreigs norūca.

-    Protams, - svešinieks atteica. - Kāda ir izvēle? Jūs varat iet prom un turēt savu klusuciešanas zvērestu, varat izpaust to, ko zināt par parazītiem. Vai arī - jūs varat sadarboties ar mums, klausīt manām norādēm, palīdzēt mums atklāt parazītus pat visaugstākajos sabiedrības slāņos. Un tad ļaut mums veikt savu pienākumu un…

-   Slepkavošana. Man līdz kaklam tā slepkavošana!

-   Es varu apzvērēt, ka otrs variants jums patiks vēl mazāk, - svešinieks atteica. - Esmu izklāstījis izvēles iespējas. Apdomājiet visu rūpīgi. Apsveriet nākotni. Un izdariet izvēli.

-    Bet izvēles nav.

-    Runājiet konkrētāk! - svešinieks aizrādīja.

-   Ja ieklausās jūsu vārdos, esmu spiesta darīt tā, kā jūs liekat.

-   Gluži pareizi.

-   Vai esat pārliecināts, ka es būšu drošībā?

-    Dodu savu godavārdu, - svešinieks sacīja.

-   No sirds ceru, ka jūs savu godu vērtējat augstu.

-   Augstāk nekā parazīti, Tesa. Un atcerieties - mums ir kāda priekšrocība.

-    Kāda?

-    Vienīgais patiesais Kungs ir mūsu pusē.

-   Kaut nu man būtu jūsu ticība!

Aiz muguras kaut kas noklaudzēja. Tesas sirds salēcās, viņa apcirtās un ieraudzīja, ka veras vaļā mācītājmājas ārdurvis.

Taču vīrietis, kurš stāvēja sardzē, nelikās iztraucēts.

Pa durvīm ienāca vēl viens pastiprinātājs, vīrietis, kurš bija aizvedis "Porsche" misis Kodilai.

-   Jauka veca dāma, - viņš ierunājās. - Pat lika kalpotājam atvest mani atpakaļ uz Vašingtonu. Palūdzu mani izlaist piecpadsmit kvartālu tālāk, lai viņš neuzož par mācītājmāju.

Vīrietis pasniedza Tesai papīra maisiņu.

-   Pirms atdevu mašīnu, es to pārmeklēju - gadījumā, ja esat atstājusi tajā kaut ko aizdomīgu. Zem "Porsche" priekšējā sēdekļa atradu šīs kastītes.

Tesa sašļukusi ielūkojās maisiņā, lai gan labi zināja, ko tur atradīs, - divas kārbiņas ar munīciju.

-    Paldies! - Viņa saguma. - Atminoties nesenos notikumus… - Tesas balss izmisumā aizlūza. - Izskatās, ka man to vajadzēs.

PASTARĀ TIESA

1

Piebrauca divas automašīnas. To dzinēji apklusa. Atvērās durvis, pēc brīža aizcirtās.

Tesai nervi bija saspīlēti. Viņa vērīgi palūkojās uz sargu pie mācītājmājas ārdurvīm. Tas raudzījās pa logu, turēja ieroci nolaistu gar sāniem un neizskatījās nobažījies.

Tuvojās soļi. Mirkli vēlāk vestibilā ienāca četri slaidi, muskuļaini vīrieši ar neizteiksmīgiem vaibstiem. Divus Tesa pazina, tie bija šoferis un sanitārs, kas bija aizveduši Prisilu un profesoru Hārdingu uz kliniku.

Abi pārējie nebija redzēti. Iespējams, tie bija vadījuši "UPS" busiņu un pelēko sedanu, kas sākumā brauca nopakaļus otram bu- siņam un "Porsche", bet vēlāk, kad mašīnas tuvojās namam, atdalījās no karavānas.

-    Vai jūs tikāt vaļā no busiņā un vieglās automašīnas? - jautāja svešinieks.

Abi vīrieši pamāja ar galvu.

-   Atstājām lielveikala autostāvvietā, - viens no viņiem atbildēja. - Viltotas numura zīmes un reģistrācijas dokumend. Pirkstu nospiedumus noslaucījām. Pat atstājām atslēgas. Ja paveiksies, abus transporta līdzekļus drīz vien nozags.

-   Labi. Un novērošana? Pieņemu kā pašsaprotamu, ka…

-   Nevienu neredzējām. Gar mūsu aizvietotājmašīnu neviens nebija grābstījies. Tīra apmaiņa.

-    Un vēl?

-    Mūsu kolēģu bēres? Tās pašlaik tiek organizētas. Tomēr ar nožēlu jāatzīst, ka mēs nevarēsim tajās piedalīties.

-    Es arī ne. Tomēr mēs pieminēsim viņus savās lūgšanās. - Svešinieks nodūra galvu. Pēc īsa, svinīga klusuma brīža viņš pārmeta krustu, nopūtās un pagriezās pret busiņā šoferi un sanitāru. - Domāju, ka Tesa gribēs zināt.

-   Skaidrs, ka gribu! Ko klīnikas ārsts sacīja par Prisilu un profesoru Hārdingu?

Pirmais vīrietis kā mierinādams pacēla roku.

-   Sievietei iešļircināja insulīnu. Viņa paēda un jutās krietni labāk.

-    Un profesors Hārdings?

Otrais vīrietis sarauca pieri.

-   Diagnoze - viegla trieka. Viņam iedeva zāles. Kad jau dzīrā- mies braukt šurp, viņš izdabūja dažus vārdus.

-    Ko viņš teica?

-   Trīs vārdus sievai. Ar lielām pūlēm.

-    Un kādi bija šie trīs vārdi?

-    "Es tevi mīlu."

Tesai aizžņaudzās kakls.

-   Mana vaina. Tā ir mana…

-   Nē, - nepazīstamais vīrietis nepiekrita. - Tā ir parazītu vaina.

-   Jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti man gribas tam ticēt. Taču - ja es nebūtu devusies pie viņiem, lai šo to noskaidrotu, profesors Hārdings nebūtu… - Tesa nikni iepleta acis. - Tātad pie tā mēs nonākam, jā? Aizvien mazāk un mazāk izvēles iespēju. Un tad palikusi tikai viena - sadarboties.

-   Tā spiež apstākļi, - svešinieks atteica. - Un nu diemžēl pienācis laiks. - Viņš norādīja uz tālruni, kas atradās uz putekļainā galda. - Sāciet! Sazinieties ar tēva kontaktpersonām. Pieprasiet palīdzību. Pastāstiet, ka esat nonākusi pagalam nepatīkamā situācijā. Lieciet viņiem justies vainīgiem, atgādiniet par atbildību tēva nāvē. Vismaz viens no viņiem, kas atsauksies, būs…

Iejaucās vīrietis, kurš bija aizvedis Prisilu uz klīniku.

-   Iespējams, jums tas liksies svarīgi. Braucot šurp, mēs busiņā klausījāmies radio ziņas. Ugunsgrēks un mirušie cilvēki mājā

Vašingtonā tiek saistīti ar vakarnakts ugunsgrēku Aleksandrijā - tā pati taktika, līdzīgs slaktiņš. Policija jau…

Svešinieks sašuta.

-   Man par policiju ne silts, ne auksts. Tesa, pieejiet pie aparāta, paceliet klausuli un piezvaniet jūsu…

-    Vēl ne! - Kreigs metās starpā. - Es apsolīju Aleksandrijas policijas priekšniekam, ka sazināšos ar viņu.

-   Ar šo solījumu būs jāuzgaida.

-   Nekā nebija. Ja es nepiezvanīšu un nenomierināšu viņu, mana karjera būs pagalam. Par to, ka nepalīdzu nozieguma izmeklēšanā, mani var iebāzt aiz restēm. Protams, ja vien es vispār palikšu dzīvs. Ja tā padomā - vai man ir pamats būt optimistam? Bet man patīk strādāt policijā. Un es gribētu arī turpmāk tur strādāt. Turpretim viens gan man nepatīk - nezināt tā cilvēka vārdu, ar kuru sarunājos.

-    Mans vārds? Tā ir sīka formalitāte. Nesvarīga.

-   Man tā šķiet svarīga.

-   Tad sauciet mani par… - Nepazīstamais saminstinājās. - Jā, sauciet mani par tēvu Boldvinu?

-   Vai esat pārliecināts, ka tēvs Smits vai tēvs Džounss neskanētu labāk?

-    Domāju, ka "tēvs Boldvins" ir gana labs vārds.

-    Bet tas tomēr īsti nav atbilstošs. Vai arī es maldos? Vai arī manu jūsu balsī vieglu Eiropas valodas akcentu, piemēram, franču?

-    Leitnant, jūs pēdīgi esat uzdevis lieku jautājumu. Paceliet klausuli! Nomieriniet Aleksandrijas policijas priekšnieku, ja vien jūs uzskatāt, ka tas ir nepieciešams, lai Tesa iesaistītos mūsu misijā. Pasakiet policijas priekšniekam, ka jūs neesat varējis ar sievieti sazināties. Nebaidieties, šo zvanu nevar izsekot. "Melnā kaste" izvada savienojumu caur Londonu un Johannesburgu.

-    Esat rūpīgi nostrādājuši. Iespaidīgi.

-   Cenšamies. Bet galu galā mums ir simtiem gadu ilga prakse.

-   To var redzēt. - Kreigs izvilka no saburzītās uzvalka žaketes papīra lapiņu, pārlaida skatienu uz tās uzrakstītajam numuram, pacēla klausuli un piespieda numura taustiņus.

Tajā pašā brīdi tēvs Boldvins piespieda taustiņu, kas ieslēdza mikrofonu, ļaujot visiem noklausīties sarunu. Tesa izdzirdēja savienojuma trokšņus un dūkoņu, tālsarunu klikšķus un tad pīkstienu - Kreigs bija sazvanījis Aleksandriju.

Vēl viens pīkstiens.

Atsaucās vīrietis:

-   Policijas priekšnieka Fārlija birojs.

-    Šeit zvana leitnants Kreigs no Ņujorkas policijas Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļas. Domāju, ka viņš gaida manu zvanu.

-   Sasodīts, skaidrs, ka gaida. Vienu mirkli!

Klikšķis. Atkal signāls.

Gaidot, kamēr priekšnieks pienāks pie tālruņa, Kreigs pameta skatienu uz vīrieti, kurš sevi bija nosaucis par tēvu Boldvinu, un aplika roku Tesai ap pleciem.

-   Zinu, ka tev ir grūti, zaķīt. Turies, cik vari!

-Ja mani tā būtu nolamājis kāds cits… - Tesa spurojās pretī.

-   Tā tēvs mēdza saukt manu māti.

-   Tādā gadījumā tas skan dievīgi.

Klikšķis.

-     Runā Fārlijs. Kur jūs bijāt iesprūdis, ko? Es gaidīju jūsu zvanu…

-Jā, zinu. Pirms vairākām stundām. Nelaime tāda, ka joprojām neesmu atradis…

-    Terēzi Dreiku? Man par viņu vairs galva nesāp. Mani vīri vēl nav tikuši skaidrībā par vakarnakts notikumiem viņas mātes mājā, Vašingtonas policijas jurisdikcijā šajā pēcpusdienā noticis līdzīgs uzbrukums. Viņi prašņā, vai tie ir saistīti. Toties es gribu zināt, kāpēc šajā lietā iesaistījies FIB.

-Ko?

-    Neviens federāļus šurp nesauca, un es nevaru iedomāties, kādēļ gan lai Melindas Dreikas slepkavība ietilptu viņu kompetencē.

Izdzirdējusi priekšnieku nosaucam viņas mātes vārdu, Tesa sarāvās.

-    FIB? - Kreigs pārprasīja.

-    Pats biroja direktors Ēriks Četems īsi pēc pusdienlaika piezvanīja man. Vēloties parunāt ar Terēzi Dreiku. Valsts drošības jautājums, augstākā prioritāte, konfidenciāli un tādā garā. Es savu darbu veicu labi. Ja cita iestāde man mēģina norādīt, kā… Lai nu paliek. Es izklāstīju par mūsu vienošanos. Tagad tas vairs nav manā ziņā. Man dota pavēle - no augsta līmeņa valdības vīriem - nodot jums šādu rīkojumu: pavēle atvest Terēzi Dreiku pie manis tiek atcelta. Jums jāsazinās ar Četemu. Viņš zvanīja šajā pēcpusdienā jau trīs reizes un prašņāja, vai jūs esat uzradies, un atgādināja, ka man jāpiekodina, lai jūs viņam nekavējoties piezvanāt. Uz karstām pēdām! Kreig, Kristus vārdā, kas gan notiek?

-    Priekšniek, es zvēru - es pats nezinu.

-   Tad, nolādēts, ķerieties pie klausules un noskaidrojiet! Kā jau Četems teica - žigli! Šobrīd man vismazāk gribas izpelnīties brāzienu no FIB.

-    Man jau pielēca.

-    Gribu, lai jums pie reizes pielec arī šāds fakts, Kreig. Mēs kādudien tiksimies, un jums jābūt gatavam izskaidrot notikušo. Lieciet aiz auss, jūs negribēsiet, lai noskaišos uz jums. Es esmu baigi atriebīgs tips, un es pieraudzīšu, lai jūsu kapteinis spļauj zili melnu.

-    Es vēlreiz saku - man pielēca.

-   Brīnums gan! Vienreiz kāds uzklausa manas pavēles, nevis man jāsaņem tās no cita. Piezvaniet Četemam! Te būs viņa privātais tālruņa numurs.

Kreigs pierakstīja.

-   Aizvāciet to birokrātu no mana kakla! - Fārlijs izmeta. - Es gribu darīt savu darbu, gribu ķerties pie Melindas Dreikas slepkavības izmeklēšanas.

-    Es apsolu, ka to nokārtošu. - Kreigs satraukts nolika klausuli.

-   Tā, - tēvs Boldvins novilka. - Jau iet vaļā.

Tesa neizpratnē sarauca pieri.

-   Jūs gribat teikt, ka Ēriks Četems ir iesaistījies grupā, kura kāro mani nogalināt?

-   Tas ir iespējams. Es taču teicu, ka parazīti ir iefiltrējušies pat visaugstākajos amatos. Taču tā var būt arī sakritība, - tēvs Boldvins sprieda. - Vai Četems pazina jūsu tēvu?

-   Pat ļoti labi.

-   Tad var gadīties, ka viņš uzņēmies to lojalitātes dēļ, patiešām gribēdams jūs pasargāt.

Tesa pacēla rokas, sākdama zaudēt pacietību.

-    Var jau būt, bet ir viena neprecizitāte.

-    Re, kā? - Tēvs Boldvins gaidīja.

-   Tikai ienaidnieks zināja, ka es vakarvakarā biju aizbraukusi pie mātes.

-   Nav tiesa. Tur bija ari Braiens Hamiltons un, protams, mani kolēģi.

-    Braiens Hamiltons ir miris! - Tesa sauca. - Es tik un tā palieku pie sava. Aleksandrijas policijas priekšnieks uzzināja par manu vajāšanu no Kreiga. Bet kā to zināja Četems?

-   Jūs gribat sacīt, ka viņš saņēma šo informāciju no vīriem, kuri uzbruka jūsu mātes mājai un neveiksmīgi pūlējās jūs notvert? - Tēvam Boldvinam iegailējās acis.

-   Man tas visādā ziņā liekas loģiski, - Kreigs prātoja.

-    Tā var būt. - Tēvs Boldvins nošūpoja galvu. - Man raizes dara tas, ka šī saistība ir tik acīmredzama. Kopš tūkstoš divi simti četrdesmit ceturtā gada un parazītu bēgšanas no Montsegīras ķeceri ir izdzīvojuši galvenokārt savu slēpšanās iemaņu dēļ. Gadsimtu gaitā viņi noslīpējuši izcilu maldināšanas prasmi. Ja Četems patiesi ir ienaidnieks, vai viņš tā riskētu, vai viņš pārkāptu mācīto un tik nepārprotami izraisītu aizdomas pret sevi?

-   Ja viņš un viņa grupa būtu milzīgā izmisumā… - Tesa pagriezās pret reliģiskā satura gleznu un tūlīt pat apcirtās pret tēvu Boldvinu. - Četems, piezvanīdams policijas priekšniekam Fārli- jam un paziņodams, ka izmeklēšanu savās rokās ņem FIB, ir daļēji izpildījis šo cilvēku mērķi. Mani grib nogalināt tāpēc, ka es pārāk daudz zinu un manā rīcībā ir fotogrāfijas. Taču pagaidām man nav bijusi iespēja pastāstīt visu varas iestādēm.

Tēvs Boldvins kādu mirkli klusēja.

-   Nenoliegšu, ka jums var būt taisnība. Taču ir tikai viens veids, kā to uzzināt.

Tesa noelsās.

-Jā. Piezvanīt viņam.

Viņa bažigi pasniedzās pēc papira lapiņas, uz kuras Kreigs bija uzrakstījis Četema tālruņa numuru.

-   Nē, pagaidiet! - tēvs Boldvins iesaucās.

-    Vēl pirms brīža jūs lūdzāt mani…

-    Situācija ir mainījusies. Mēs esam identificējuši varbūtējo mērķi, un man jūs jāapmāca, kā reaģēt uz jebkuru Četema teikumu. Tikmēr jāveic arī citi priekšdarbi - ikdienišķi, taču nepieciešami.

-   Kas tie būtu?

-    Ir jau pāri septiņiem.

-    Un kas par to?

-Jums jāpaēd.

-    Kas vēl nebūs? Patlaban ēdiens man nav ne prātā. Es diez vai spētu norit kaut kumosu.

-   Taču izvārguši jūs mums neesat vajadzīga. Ziņotāji vēsta, ka jūs neēdat gaļu. Vai zivs būs pieņemama?

Tesu biedēja tēva Boldvina sīkās zināšanas par viņas paražām, un viņā uzvirmoja sašutums. Taču garīdznieka enerģiskajam balss tonim bija savs iespaids.

-   Ja jau esat tā nolēmuši - lai notiek. Tiesa, nezinu gan, kāda jēga no manas atļaujas, - viņa sacīja. - Jūs to darītu šā vai tā. Jā, labi, lai būtu zivs.

-    Ko jums, leitnant?

-   Vēl pirms nedēļas es pasūtītu steiku un ceptus kartupeļus, - Kreigs attrauca. - Bet šobrīd, pēc iepazīšanās ar Tesu… esmu ar mieru ēst to, ko viņa iesaka.

-   Vēl man jāzina jūsu apģērbu izmēri, - tēvs Boldvins norādīja. - Jūsu drēbes ir saplēstas, piesūkušās ar dūmiem. Tā kā jums drīz vien būs jāparādās sabiedriskās vietās, nebūtu prātīgi piesaistīt uzmanību, tāpēc būs vajadzīga jauna drēbju kārta.

-Jau otro reizi šodien, - Tesa čukstēja un atskārta, ka trīc.

2

Ēriks Četems stāvēja pie kapnem, kas veda uz Linkolna memoriālu - tā masīvā celtne un baltās marmora kolonnas tumsā spocīgi mirdzēja. Iela, kas meta apli ap memoriālu šajā pusē, bija slēgta satiksmei, tomēr no labās puses pa Danielfrenčdraivu tuvojās vairāki transporta līdzekļi spožām ugunīm - tie apstājās stāvlaukumā, pasažieri izkāpa no automobiļiem un apstaigāja ap memoriālu. Četems nopētīja gan automašīnas, gan to pasažierus un gaidīja, kad pie viņa pienāks vīrietis un paziņos, ka viņu sūtījusi Tesa Dreika.

Nakts bija silta. Tomēr Četemam bija sajūta, it kā kuņģī virpuļotu robainu ledus gabaliņu ņudzeklis. Viņš iegrima pārdomās, nespēdams nomākt ļaunās priekšnojautas. Ne tikai tas, ka viņš pretēji tam, ko teica priekšā instinkts, bija piekritis satikties šajā neparastajā, iespējami bīstamajā vietā. Bet ari tas, ka šī šodien bija jau otra tāda neparasta tikšanās - pirmā bija Ārlingtonas nacionālajā kapsētā pusdienas pārtraukumā, kur viņš bija ticies ar Ke- netu Medeņu, CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieku. Abas tikšanās bija saistītas, un Četemu jau labu laiku neatstāja nojausma, ka notiks kaut kas katastrofāls. Viņš atcerējās Melindas Dreikas slepkavību un izlaboja sevi - nē, nevis notiks, bet jau notiek. Biroja direktora amatā pavadīto gadu laikā iegūtā pieredze vēstīja, ka nelāgi notikumi jau sākušies un, pilnīgi iespējams, vairs nekas nebija glābjams.

Tesa bija pārbijusies līdz nāvei - tas nu bija skaidrs. Kad pirms divām stundām viņa bija piezvanījusi, FIB direktoru viņas trīcošā balss, izmisuma pilnais tonis bija pamatīgi satriecis. Pirms Četems bija paskaidrojis, kāpēc lūdzis piezvanīt, Tesa bija viņu pārtraukusi, paziņojot, ka zina, kas nogalinājis viņas māti, viņas rīcībā esot būtiska informācija par slepkavību, taču pa tālruni to nevarot izpaust. Viņai esot jāizstāsta par pierādījumiem aci pret aci un jāļauj viņam tos apskatīt.

-   Atnāc pie manis uz darbu… Nē! - Četems aprāvās. - Manā mājā būs drošāk.

-    Ne vienai, ne otrai vietai es nevaru uzticēties!

-    Piedod, Tesa, - vai tev neliekas, ka tu esi pārmērīgi piesardzīga?

-    Ērik, tev nav ne mazākās jausmas, ko es esmu pārdzīvojusi! Manā vietā tu jau…!

-    Labs ir. Vēsu prātu. Ja tu uzskati, ka briesmas ir milzīgas, es likšu, lai manu namu apsargā īpašie aģenti.

-    Nē! Šī tikšanās notiks, ievērojot manus nosacījumus. Ja tu patiesi biji mana tēva draugs, tu darīsi visu, lai sargātu manu dzīvību.

Četems pavilcinājās.

-   Jā. Tava tēva labad esmu gatavs uz visu.

-    Daži mani draugi tevi atvedīs tur, kur es jūtos droša.

-    Lai notiek.

-   Tu ieradīsies viens, - Tesa pieprasīja.

-    Tas man nepatīk, bet - lai nu būtu. - Četemam pierē piepeši iedūra asas sāpes.

-    Tam tā jābūt - lai mani draugi varētu pārliecināties, ka tev neviens neseko. Tie, kas vēlas mani nogalināt, droši vien tevi novēro.

-   Jau atkal! Vai nav par traku?

-    Nē, Ērik, dzīve piespiež tā rīkoties! Ja es nepiesargāšos, tad, izsekojot tevi, šie cilvēki piekļūs man. Tavam amatam nav nozīmes - ķeceri ne reizi vien ir apliecinājuši savu mērķtiecību centienos mani apturēt.

-    Ķeceri? - Izdzirdot šo vārdu, Četems apstulba. - Par ko tu runā?

-Tu gribi teikt, ka izliecies… Vai man jāsaprot, ka tu patiešām nezini?

-   Ja zinātu, vai es…?

-    Es tevi lūdzu - nepievil mani! Lūdzu! - Tesa nosauca tikšanās vietu un laiku. - Es gaidīšu paslēptuvē. Draugi atvedīs tevi pie manis.

Tāda bija noruna. Četems nervozi paskatījās uz rokaspulkste- ņa mirdzošo ciparnīcu. Desmit pāri vienpadsmitiem. Stāvēdams pustumsā teatrāli apgaismoto kolonnu un Linkolna memoriāla pakājē, tūristu pūļa ieskauts, viņš mazliet sala, kaut arī nakts bija silta un viņš bija ģērbies kokvilnas džemperī ar īsām piedurknēm. Galu galā vīrietim bija jāpienāk jau pirms desmit minūtēm, un, kaut arī cilvēks, kurš vedīs viņu pie Tesas, droši vien vēl izpēta apkārtni, pārliecinoties, ka Četems ieradies viens un nav atvedis līdzi Tesas ienaidnieku "asti", FIB direktors tik un tā neviļus jutās neaizsargāts šo garāmejošo tūristu straumes malā - ikviens no tiem varēja viņu apdraudēt.

Esi nosvērts, Četems sev piesacīja. Drīz tevi būs pārņēmusi tāda pati paranoja kā, spriežot pēc telefona sarunas, Tesu.

Drīz? Es jau tagad no tā ciešu. Cik žēl, ka es ne…

Līdzās nostājās vīrietis un nofotografēja memoriālu. Viņš bija vidējas miesas uzbūves, neciliem sejas vaibstiem, neuzkrītoši apģērbies.

-    Droši vien nekas nesanāks. - Vīrietis pakratīja galvu. - Es paņēmu līdzi filmiņu ar nepareizu jutīgumu.

-   Nevar zināt, varbūt tomēr paveiksies, - Četems viņu mierināja un iekšēji saspringa.

-   Tesa Dreika, - vīrietis sacīja, vēlreiz nofotografēdams Linkol- na memoriāla ēku ar starmešu apspīdētajām kolonnām. - Atbraucāt viens?

-    Kā jau soliju.

-    Neapšaubu jūsu vārdus, tomēr pirms tam pārbaudīju.

-   Tā jau es paredzēju. - Četems paraustīja plecus.

-   Tādā gadījumā - vai esat gatavs doties ceļā?

-    Esmu gatavs uz visu, lai izdibinātu, kas norisinās. Aiziet! - Četems nepacietīgi pagriezās pa kreisi pret ēnaino, koku ieskauto autostāvvietu Danielfrenčdraivas galā.

-   Nē, mēs dosimies turp. - Vīrietis ar neizteiksmīgajiem vaibstiem un fotoaparātu pameta ar galvu pretējā virzienā. - Pa labi.

-   Pa labi? Bet… - Četems saviebās. Pagriezies tajā virzienā, viņš ieraudzīja metāla barjeru jostasvietas augstumā - tā novirzīja satiksmi gar vienu memoriāla pusi, ļaujot tai izmest pusloku gar apaļo memoriāla laukumu.

Otrpus barjerai zibsnīja garāmbraucošu spēkratu ugunis. Četems dzirdēja, kā skaļā mašīnu plūsmas dūkoņa traucas memoriāla virzienā pāri Ārlingtonas memoriālajam tiltam, nogriežas pa kreisi, apmet nelielu loku ap memoriālu un aizbrauc pa Divdesmit trešo ielu.

-   Jā, jā, - atsaucās vīrietis ar fotoaparātu. - Tur nav autostāvvietas. Nebažījieties! Mēs par visu esam parūpējušies. - Viņš iebāza roku fotoaparāta ādas somiņā, kas bija piestiprināta pie jostas, un izņēma mobilo tālruni. Aši nospiedis taustiņus, viņš brīdi paklausījās un tikpat žigli nobēra: - Gaiss tīrs. Esam gatavi. Divas minūtes? Labi. Tieši tik būs vajadzīgs arī mums. - Vīrietis atlika tālruni atpakaļ fotoaparāta somiņā. - Vai jums nebūtu iebildumu mazliet pastaigāties, mister Četem? - Nepagaidijis atbildi, viņš pieskārās Četema rokai un vadīja viņu uz labo pusi, metāla barjeras virzienā.

Viņi apgāja ap barjeru un devās garām kokiem, kuru lapotnes aizsedza zvaigznes un resnie stumbri iekļāva gājēju neizmantotu, aizaugušu celiņu.

-   Ja gribat zināt - es neesmu viens, - vīrietis ierunājās. - Mani biedri novēro apkaimi, ja kāds nelga tomēr sadomā mums sekot.

-   Apmācības bāzes Kvantiko instruktoru vienība nebūt neatteiktos pamācīdes no jums, - Četems nervozēdams noteica.

Vīrietis ar fotoaparātu - Četemam bija aizdomas, ka tas nemaz nav fotoaparāts, bet ir kāds ierocis, visticamāk, nomaskēta pistole, - dkai atvēcinājās ar brīvo roku.

-   Mēs nemūžam nepiekristu apmācīt, tomēr par komplimentu allaž protam pateikties.

-    Es savukārt būtu pateicīgs, ja man pateiktu, kas…

-   Drīz, mister Četem. Drīz.

Abi vīrieši tuvojās rosīgajai un trokšņainajai satiksmei, kas plūda no tilta. Kad abi bija nonākuši koku aizsegā pie grants uzbēruma, vīrieds ar neievērojamo ārieni pagausināja soli, aizsegdams Četema skatienu, un garāmbraucošo spēkratu žilbinošo uguņu gaismā FIB direktors saprata, ka pieņēmums par vīrieša it kā vidusmēra miesas uzbūvi bijis maldīgs; patiesībā viņš bija muskuļains un vingrs. Garāmslīdošās automašīnas iepūta sejā izplūdes gāzēm pieblīvētu vēju, un Ēriks Četems nonāca pie secinājuma, ka šis cilvēks varētu būt labākā formā nekā pat viņa nevainojamie miesassargi.

-   Un tagad…? - Četems ievaicājās.

-    Mēs pagaidīsim, taču ne ilgi. Jūs dzirdējāt, ka pieminēju "divas minūtes". Tomēr esmu kļūdījies. Mēs esam nedaudz pasteigušies. - Pavadonis norādīja ar roku.

No Ārlingtonas memoriālā tilta nobrauca busiņš, atdalījās no mirguļojošās lukturu gaismas straumes un apstājās pie grants uzbēruma. Strauji atslīdēja vaļā sāndurvis.

-   Jūs pirmais! - Vīrietis ar neizteiksmīgajiem vaibstiem norādīja.

Četems neveikli ierāpās busiņā.

Tajā sēdēja vīrieši ar līdzīgu ārieni kā viņa pavadonim un sveicinot pamāja ar galvu. Laipno izturēšanos gan aizēnoja tas, ka visiem bija ieroči.

FIB direktors apsēdās starp diviem vīriešiem - izvēles nebija, jo tā bija vienīgā palikusī vieta, - un pavadonis viņam sekoja, pie- tupās uz grīdas un aizcirta ciet durvis. Busiņā motors ierēcās, transporta līdzeklis, riepām kaucot, uzņēma ātrumu un ieslīdēja atpakaļ satiksmes plūsmā.

Vīrietis, kurš sēdēja priekšā blakus šoferim, ierunājās mobilajā tālrunī:

-   Viņam nesekoja? Labi. Tu jau zini, kur mēs būsim. - Viņš nolika tālruni un pagriezās. - Esiet sveicināts, mister Četem! Paldies, ka piekritāt sadarboties!

-    Vai šāda slepenība patiesi bija vajadzīga?

Nepazīstamais vīrietis stingi blenza viņā, it kā atbilde būtu

pašsaprotama.

-   Kas jūs esat? - Četems jautāja.

-   Tesa jau iepriekš paskaidroja. Mēs esam draugi.

-   Tam es dcēšu tad, kad viņu ieraudzīšu. Pēc cik ilga laika mēs nokļūsim viņas paslēptuvē?

-    Drīzāk, nekā jūs domājat. - Vīrieds izskatījās uzjautrināts.

Četems nesaprašanā sarauca pieri.

Taču tad viņš saprata, jo pēkšņi izdzirdēja pazīstamu balsi.

-    Esmu tieši tev aiz muguras, Ērik.

Četems pagriezās.

Tesa, svešu acīm neredzama, bija noslēpusies busiņā dziļumā un tagad apsēdās uz koka kastes. Viņai blakus uzradās drukns vīrieds ar raupjiem sejas vaibstiem, tumšzilā sporta jakā ar uzro- tītām piedurknēm.

Tesa pasmaidīja. Tomēr Četemam viņas sejas izteiksme šķita piespiesta, tāpēc nervozitāte viņā pieauga.

-    Daudz laika aiztecējis. Priecājos tevi redzēt, Ērik.

Četems sašķobīja seju un neveltīja vērību laipnībām.

-   Bet man likās… Pa telefonu tu sacīji, ka šie vīri aizvedīs mani uz tavu paslēptuvi.

-   Piedod, ka biju spiesta tevi maldināt. Tas tāpēc, ka tavas telefona sarunas varēja noklausīties un pie memoriāla izvietot novērotājus. Toties ir visai apšaubāms, ka pēc šādi noorganizētas tikšanās mūsu busiņam ir iespējams sekot. Pat ja ienaidnieks uzņems mūsu pēdas, tas uzskatīs, ka busiņš ved tevi pie manis. Viņi neiedomāsies, ka busiņā varētu atrasties es, tāpēc tam neuzbruks.

-    Neuzbruks? Un tu pieļauj, ka manu telefonu noklausās? - Četems apjucis pašūpoja galvu. - Manu telefonu pārbauda katru ritu. Kurš gan varētu to noklausīties? Un, ja tā padomā, kurš gan uzdrošinātos uzbrukt busiņam, kurā sēžu es?

-    Ķeceri.

Atkal jau tas nejaukais vārds.

-    Viņi nevilcinājās nogalināt Braienu Hamiltonu, - Tesa aizrādīja.

Četems bija tā satriekts, ka pat nespēja atbildēt.

-    Viņš nudien bija ievērojama persona. Un tu iedomājies, ka viņi vilcinātos nogalināt FIB direktoru? - Tesa turpināja. - Viņi darīs visu, lai piekļūtu man, lai sasniegtu mērķi, lai aizkavētu mani izpaust viņu noslēpumu.

-    Par ko tu runā? Kas tie par noslēpumiem? Kas tie par ķeceriem?

Tesa pasniedza viņam vairākas fotogrāfijas un tievu kabatas lukturīti.

Apjukumam pieaugot, Četems lukturīša gaismā izpētīja fotogrāfijas, juzdams, ka vīrieši ar neizteiksmīgajiem vaibstiem nenolaiž no viņa ne acu.

Viena no fotogrāfijām izraisīja netīkamu sajūtu.

-   Vīrietis, sēdēdams vērša mugurā, pāršķeļ tam kaklu?

-   Tas ir bareljefs.

-    Kur tas…?

-   Tu agrāk ne reizi neesi tādu redzējis? - Tesa jautāja.

-   Nē! Protams, ne! Mans Dievs, kaut ko tik dīvainu es visādā ziņā atcerētos!

Vīrieši turpināja viņā lūkoties stingām sejām.

-   Tesa, es izrādīju labo gribu. Es ierados viens. Es izdarīju visu, kā tu prasīji. Debesu vārdā, pastāsti, kas notiek!

Iejaucās vīrietis, kas sēdēja blakus šoferim.

-   Kā jūs zinājāt, ka Tesai un leitnantam Kreigam jāsazinās ar Aleksandrijas policiju?

-    Es to nezināju, - Četems attrauca.

-Tas neizklausās loģiski. - Četems izdzirdēja balsi sev aiz muguras un instinktīvi pagrieza galvu. Bija ierunājies vīrietis ar raupjajiem vaibstiem, kurš sēdēja līdzās Tesai. - Jūs piezvanījāt policijas priekšniekam Fārlijam, - vīrs sacīja. - Kāpēc?

Četemam sāka zust orientēšanās spēja - viņš lūkojās te uz priekšu, te atpakaļ, te uz neizteiksmīgo vīrieti priekšējā sēdekli, te uz spēcīgo puisieti sev aiz muguras.

-    Vai jūs.esat leitnants Kreigs?

-    Atbildiet uz jautājumu! - Druknā vīrieša balss iečerkstējās.

-    Ja jūs nezinājāt, ka man un Tesai paredzēts sazināties ar Fārli- ju, kāpēc jūs viņam zvanījāt?

-   Tāpēc, ka es to biju apsolījis.

-    Kam apsolījis? - Tesa pēkšņi pieliecās tuvāk, cieši pieķērusies Četema rokai.

-    Kenetam Medenam.

-    Medenam? - Vīrietis priekšējā sēdeklī negaidot atkārtoja.

-    No CIP?

Četems atkal pagriezās pret viņu. Domas auļoja, viņš apjuka vēl vairāk.

-   Jā, Slepeno operāciju nodaļas direktora vietniekam.

-   Kāds viņam sakars ar… Kādēļ gan lai Medens lūgtu jūs zvanīt Aleksandrijas policijai?

-   Tāpēc, ka valsts iekšlietas neiedlpst CIP kompetencē. Ar vietējo policiju sazināties vieglāk un ērtāk bija birojam, un tas neradīja liekus jautājumus.

-    Kāpēc? - Raupjā izskata vīrietis, kas sēdēja blakus Tesai, nelikās mierā.

-    Pie visa vainojams lepnums. Vietējai policijai nepatīk, ka mēs iesaistāmies tāda nozieguma risināšanā, kurš automātiski nenonāk mūsu kompetencē. Tomēr Aleksandrijas policijai būtu paticis vēl mazāk, ja lietā iepītos arī CIP. Tas nudien būtu dažiem sabu- žinājis spalvas, par sirdīgiem telefona zvaniem pat nerunājot. Lieta tāda… - Četems strauji novērsās no vīrieša ar skarbo ārieni un pievērsa skatienu Tesai, kas sēdēja viņam blakus. - …Tev nav ne jausmas, cik ļoti tava tēva draugi par tevi noraizējušies. Tavas mātes nāve viņus ir satriekusi. Viņi baidās, ka briesmas draud arī tev. Tāpēc tika iedarbināta sistēma. Mani palūdza sazināties ar

Aleksandrijas policiju, jo šajā gadījumā tā būtu loģiskākā likum- sargu institūcijas izvēle. Tomēr tava tēva draugi vēlējās nodrošināt tev vēl labāku aizsardzību.

-   Ar vārdu "draugi" jūs domājat CIP un Kenetu Medeņu? - Priekšējā sēdeklī sēdošā vīrieša bargā balss no jauna lika Čete- mam pagriezties.

-   Tieši tā, - atsaucās Četems. - Tesai. Viņas tēva piemiņas vārdā. Bet jūs tik un tā nesaprotat - lūgums viņu aizsargāt nav radies ne FIB, ne CIP. Tā pēdas ved daudz augstāk.

-Kur?

-   Uz Balto namu.

Ierunājās Tesa, un Četems nu pagriezās pret viņu.

-   Tu gribi teikt, pats prezidents zina, ka es esmu briesmās, un vēlas mani aizsargāt? - Tesa saspieda Četema roku kā spīlēs.

-    Nē. Viceprezidents.

-   Alans Džerārds? - Druknais vīrs, kas sēdēja līdzās Tesai, izskatījās apmulsis.

-   Jā, es zinu, ko raksta preses slejās, - Četems atsaucās. - Bet viņam vismaz rūp. Viņš lika Medenam sazināties ar mani, un Medens savukārt palūdza mani piezvanīt policijas priekšniekam Fār- lijam. Sadarbība ar CIP mani nekad nav īpaši sajūsminājusi. Viņu darbības lauciņš ir ārzemes, mēs darbojamies iekšzemē, un būtu vēlams, lai šīs jomas nepārklājas. Taču, ja man pavēli dod viceprezidents un tā nav saistīta ar likuma pārkāpšanu, man nekas cits neatliek kā to izpildīt. Vārdu sakot, man jāpierunā Tesa, lai viņa piezvana Medenam.

-   Un Medens solās nodrošināt viņas aizsardzību? - taujāja vīrietis, kas sēdēja blakus šoferim.

-   Nē, Medens ir tikai sakarnieks. Tesu aizsargāt vēlas viceprezidents. Un es pieņemu, tas nozīmē, ka viņš ir nodomājis izmantot Slepenā dienesta pakalpojumus.

-    Kāpēc viņš izrāda par mani tādu interesi? - Tesa nogrozīja galvu.

-    Es jau sacīju - tava tēva dēj. Džerārds, tāpat kā daudzi valdības ierēdņi, bija labās attiecībās ar tavu tēvu, un viņš vēlas, lai valdība tā nomaksā parādu tavam tēvam par varonību un atteikšanos, - darot visu, lai aizsargātu tevi.

Busiņš devās Virdžīnijas virzienā, un tajā sēdošie klusībā apcerēja nupat dzirdētos Četema vārdus. Pretējā braukšanas joslā zibēja automobiļu lukturu gaismas.

Klusumu pārtrauca Četems.

-    Kas ir šie ķeceri, kurus jūs ik pa brīžam pieminat?

Tesa pameta skatienu uz vīrieti, kas sēdēja priekšā, pacēlusi uzacis, it kā lūgdama atļauju.

Vīrietis palocīja galvu.

-   Jūs ierobežojumus zināt.

-   Ērik, es ceru, ka tevi nekas nespēs izbrīnīt. - Tesa nopūtās.

-   Es jau vairākus gadus sēžu FIB direktora krēslā un esmu pieredzējis visīstākos zilos brīnumus. Domā, tu spēsi mani pārsteigt?

-   Tūkstoš divi simti četrdesmit ceturtajā gadā…

Aizritēja pusstunda. Četems sadulbis klausījās un ne reizi nepārtrauca Tesu. Kad stāsts bija galā, viņš pa otram lāgam tievā lukturīša gaismā aplūkoja bareljefa fotogrāfiju.

-    Un tas ir viss, ko jūs varat man pavēstīt?

-   Ne gluži, - sacīja vīrietis, kas sēdēja priekšā. - Bet tas ir viss, kas jums jāzina.

-   Jādomā, ka pārējais ir saistīts ar jums un jūsu līdzdalību šajos notikumos.

-    Nedomājiet neko! Ar to, ko jūs zināt patlaban, pietiek, lai jums draudētu lielas briesmas. Sīkāka informācija varētu jums kaitēt vēl vairāk. Kas jums padomā?

-    Patiesību sakot, ja nebūtu redzējis tās fotogrāfijas… ja Tesa pati nebūtu man to visu izstāstījusi…

-   Tā ir patiesība, Ērik. Katrs vārds. - Tesa cieši ielūkojās viņam acīs.

-   Taču tāds ārprātīgs… Man neapšaubāmi tas ir jāpārbauda.

-   Tātad jūs vēlaties uzsākt izmeklēšanu?

-    Bez vārda runas.

-   Ceru, ka slepenu, - sacīja vīrietis, kas sēdēja priekšā. - Rīkojieties vienatnē! Neuzticieties nevienam! Parazīti slēpjas tur, kur tos vismazāk gaida. Neaizmirstiet, kādu galu ņēma Braiens Hamiltons. Ja nebūsiet piesardzīgs, kļūsiet par viņu nākamo upuri.

-    Iztiksim bez pamācībām. Ne jau visu mūžu esmu deldējis bikšu dibenu birokrāta krēslā, - Četems lepni atcirta. - Pirms sāku strādāt atbildīgos amatos, es trīspadsmit gadu biju sasodīti labs aģents. Es neesmu aizmirsis, kā veikt izmeklēšanu, nepiesaistot lieku uzmanību.

-   Tad rīkojieties tā, - noteica vīrietis, kas sēdēja priekšā. - Pierādiet savu prasmi!

-    Kā lai sazinos ar jums? Kā lai paziņoju, ko esmu uzzinājis?

-   Tas ir vienkārši. Mēs sazināsimies ar jums.

-   Un nešaubos, ka to darīsiet prasmīgi. Tomēr nezinu, vai varu jums uzticēties.

-   Remingtona Dreika, Melindas Dreikas, Braiena Hamiltona un Tesas dēļ.

-   Katrā ziņā Tesas dēļ - jo viņa ir vienīgā, kas palikusi dzīva.

-    Mums vajadzēs Medena tālruņa numuru.

-   Te būs. Uz šīs vizītkartes atzīmēts viņa privātais numurs. - Četems sarauca pieri. - Bet prāts tik un tā atsakās to aptvert. Ja jums ir taisnība un tā nav krāpšana, tad šeit ir iejaukti Medens un Džerārds - CIP Slepeno operāciju nodaļas direktora vietnieks un cilvēks, kurš padots tikai prezidentam.

-    Kā jau teicu, parazīti slapstās tur, kur viņus vismazāk cer redzēt. - Vīrietis, kas sēdēja blakus šoferim, palūkojās ārā pa priekšējo logu. - Redzu, ka esam ieradušies tieši laikā. Tiklīdz būsim pabeiguši apspriedi, piebrauksim pie jūsu mājas. Starp citu, no Linkolna memoriāla stāvlaukuma šurp ir atvesta jūsu automašīna. Jūs to atradīsiet garāžas priekšā.

-   Un es minēšu - vīrietis, kurš to atgādāja, izskatījās uz mata līdzīgs man.

-   Gluži pareizi. Viņš apgāja namam apkārt un nozuda otrā pusē.

-Žēl, ka jus nestrādājāt pie manis, - Četems novilka.

-    Priecājieties, ka mēs strādājam kopā.

Busiņš apstājās, un vīrietis, kurš bija pavadījis Četemu no Linkolna memoriāla līdz busiņam, atslidināja vaļā durvis un, izkāpis ārā, ar žestu lika biroja direktoram izkāpt.

-   Es gan neapgalvošu, ka šis brauciens man sagādāja daudz prieka, - Četems sacīja. - Tomēr tā laikā esmu ieguvis daudz informācijas, lai gan tā bija gaužām satraucoša.

-   Mēs tomēr bijām cerējuši, ka jūs jutīsieties ne tik daudz satraukts, cik… - Vīrietis, kas sēdēja priekšā, mazliet saminstinājās.

-    Nobijies?

-Jā.

- Tada gadījuma, - Četems atteica, - jūs savu mērķi nenoliedzami esat panākuši.

3

Busiņš devās prom pa pustumšo ieliņu. Tesa, Kreigs un tēva Boldvina vienības locekļi vēroja, kā Četems paiet garām savai automašīnai, kas atradās uz piebraucamā ceļa, un ieiet plašajā, skaistajā mājā. Tēvs Boldvins iejautājās:

-   Vai viņš arī ir viens no viņiem?

-   To grūti pateikt, - Kreigs sprieda. - Es cieši lūkojos viņā. Acis nebija pelēkas.

-   Tas nav svarīgi, - tēvs Boldvins atteica. - Tikai dažiem parazītiem ir šāda īpatnība. Vēl vairāk - lāgiem viņi izmanto dažādu krāsu kontaktlēcas, lai slēptu varavīksnenes īsto krāsu.

-   Ari es uzmanīgi vēroju Četemu, - Tesa bilda. - Viņa reakcija uz visu, ko teicu, bija paredzama. Viņš izturējās ticami.

-   Bez šaubām, - tēvs Boldvins atteica. - īsts profesionālis vienmēr izturas ticami. Tas ir pats par sevi saprotams. Tāpēc es nezinu, vai varu viņam uzticēties. Tieši tāpēc viņa prombūtnē mēs pieslēdzām noklausīšanās iekārtas viņa tālrunim, visai mājai un kabinetam. Četems dižojas, ka drošības līdzekļi tiek pārbaudīti katru ritu, taču FIB drošības pasākumi diemžēl nevar mēroties ar tehnoloģijām, kas ir mūsu ricībā. No šā brīža mēs dzirdēsim ikkatru viņa vārdu. Viņam sekos viskvalificētākās novērotāju vienības. Ja viņš piezvanīs nepareizajam cilvēkam, ja tiksies ar nepareizo cilvēku, ja izrunās nepareizus vārdus, mēs zināsim, ka viņš ir parazīts.

-   Es gan nedomāju, ka viņš tāds ir, - Tesa iejaucās.

-   Tas mums vēl jānoskaidro, - tēvs Boldvins atteica. - Un vēl mums jānosaka Keneta Medena un Alana Džerārda statuss. Mēs rāpjamies aizvien augstāk. Iespējams, šie abi valsts darbinieki, attiecīgi CIP un Baltā nama šefu labās rokas, tā rīkojas, cēlu nodomu vadīti - tāpat kā, jūsuprāt, tas Četems. Taču parazīti atstāj aiz sevis sliktu smaku, un manām nāsīm uzbrukusi neizturama dvaka. Zvaniet!

-   Medenam?

-   Jā. Ievērojiet mūsu norunāto plānu! Kāpiet augšup pa birokrātijas līmeņiem. Ar laiku mēs nonāksim pie parazīta.

-   Es tikai gribu palikt dzīva, - Tesa sacīja. - Neesmu pārliecināta, vai gribu visu laiku riskēt…

-   Lieciet aiz auss - ja nesniegsiet mums iespēju parazītus likvidēt, viņi jūs nogalinās.

-   Taču, ja es piezvanīšu, ja tikšu cauri CIP, ja caur Medeņu pie- kļūšu valdības izpildvarai un Džerārdam, man tik un tā draudēs briesmas, - Tesa prātoja.

-   Tomēr Kreigs un es būsim ar jums kopā, - tēvs Boldvins solīja. - Un paturiet prātā - jums izsniedza apavus, kuru papēžos iestrādātas ierīces, kas nemitīgi pārraida signālu par jūsu atrašanās vietu. Mūsu operatīvie darbinieki ik bridi zinās, kur jūs atrodaties un vai jums draud briesmas.

-    Vājš mierinājums, ja mani novāc, kamēr jūsu vīri mēģina mani atrast.

-   Tesa, nāve ir drošs iznākums, ja nebūsim mēs.

-   Ar to man pilnīgi pietiek, - Kreigs teica. - Galvu augšā, Tesa! Padoties nedrīkst. Kamēr vien mūs vajā, pretosimies tiem izdzimteņiem. Ja cietīsim neveiksmi, mirsim ar apziņu, ka esam darījuši visu, ko varējām. Citas izvēles nav.

-    Bet man ir bail!

-    Es zinu. Ja vien tev no tā kļūst vieglāk - man ari.

Kreigs viņu apskāva.

-    Lūdzu, zvaniet Medenam! - tēvs Boldvins sacīja. - Un pēc tam zvaniet…

4

Endruza Gaisa kara spēku bāze

Bija viens naktī. Starmešu gaismas apžilbinād, Tesa un Kreigs piebrauca pie armijas lidostas augstā restotā žoga ar dzeloņstiepļu vijumiem augšmalā un pie apsargātajiem vārtiem apstādināja pirms neilga brīža steigšus noīrēto automobili.

Kad abi nosauca savus vārdus, sargs, platiem pleciem un piesardzīgu sejas izteiksmi, reaģēja nekavējoties, pat neieskatījies vārdu sarakstā lapā, kas bija piestiprināta pie dokumentu paliktņa.

-Skaidrs. Jūs jau gaida. Personas apliecību! - viņš pieprasīja, stingri, tomēr pieklājīgi piebilzdams: - Lūdzu!

Tesa un Kreigs uzrādīja autovadītāja apliecības.

Sargs izpētīja dokumentus, salīdzināja sejas ar fotogrāfijām apliecībās un pastāstīja, kā nokļūt līdz bāzes VIP spārnam.

Kad vārtu šķērskoks pacēlās un Tesa piespieda akseleratora pedāli, abi izdzirdēja, kā aiz oficiāla izskata ēku rindām, no kurām stiepās starmešu kūļi, rēkdama paceļas reaktīvā lidmašīna.

-    Tēvs Boldvins mūs piemānīja, - Tesa noteica. - Viņš solīja būt kopā ar mums.

-   Vai tad viņam bija izvēle? - Kreigs noplātīja rokas. - Boldvins nevarēja braukt mums līdzi, zinot, ka Medens tevi sūtīja dkdes ar viceprezidentu šeit, Endrūza bāzē. Mēs abi esam darbojušies kopā labu laiciņu, tāpēc mana klātbūtne neliksies aizdomīga. Taču, ja mums būtu līdzi nepazīstams cilvēks, negaidīts trešais, tas varētu šķist aizdomīgi. Mēs nevarētu izskaidrot tēva Boldvina klātbūtni. Viņš neizietu pārbaudi. Ja Džerārds patiešām ir mūsu ienaidnieks, mēs būtu likuši viņam manīt, ka turam viņu aizdomās, un paši nonāktu lamatās.

-   Tu gribi teikt, ka mēs jau neesam lamatās? - Tesa satrauku- sies stūrēja iespaidīgi apgaismotās VIP ēkas virzienā. - Ja mums būs vajadzīga palīdziba, tēva Boldvina vīri nespēs iekļūt bāzē.

-   Te sargu čum un mudž. Nekas slikts nenotiks. Vismaz ne šeit. Un ne tagad.

-   Tu tiem sargiem uzticies?

-   Tie dien Gaisa kara spēkos, nevis strādā pie Džerārda. Nevar būt, ka visi ir ienaidnieki.

-    Bet vēlāk? - Tesa nodrebēja. - Ko mēs te darām? Kādēļ Medens lika mums atbraukt uz šo aerodromu? Ja nu Džerārds pavēl mums kāpt lidmašīnā?

Kreigs brīdi padomāja.

-   Nav skaidri zināms, vai Džerārds vai Medens alkst mūs nolaist no kājas. Mēs patlaban tikai ievērojam mums izklāstīto hierarhiju. Vispirms Četems, tad Medens un pēc tam…

-    Džerārds. Velns parāvis, izklausās pēc beisbola komandas!

-   Netrako! - sacīja Kreigs.

-   Zini, es neesmu pieradusi riskēt ar dzīvību kā tu.

-    Pieradis riskēt ar dzīvību? Kad tikko sāku strādāt policijā - patrulēju Bronksā -, es tā arī nepierādu pie tā. Un pat tagad, strādādams Bezvēsts pazudušo meklēšanas nodaļā, es vēl aizvien neesmu pie tā pieradis. Es katru dienu eju uz darbu ar domu, ka aiz jebkurām durvīm, pie kurām klauvēju, var stāvēt maniaks ar ieroci rokās.

-   Ari tagad mums ir papilnam ieroču visapkārt.

Tesa apstādināja noīrēto "Plymouth" pie VIP ēkas sargu priekšā, kuri ar rokas kustību pavēlēja apstāties.

-    Lūdzu, nosauciet vārdus! - viens pavēlēja.

Tesa un Kreigs atkārtoja rituālu.

-    Identifikācijas dokumentus!

Viņi atkal paklausīja.

-    Lūdzu, izkāpiet no automašīnas!

Sargi ar pārnēsājamiem metāla detektoriem noskenēja mašīnu. Kad viens detektors iekaucās, sargs agresīvi pablenza Kreigā.

-    Es esmu Ņujorkas pilsētas policists, - Kreigs teica. - Es nēsāju līdzi darba revolveri.

-   Nu vairs ne. - Sargs izrāva revolveri no maksts, kas bija piestiprināta pie Kreiga jostas.

Tesa, kurai nebija atļaujas nēsāt ieroci, nelabprāt bija atstājusi savu pistoli tēvam Boldvinam. Viņa jutās bezpalīdzīga, neaizsargāta.

Pārmeklēšana bija piesaistījusi Tesas uzmanību, un viņa pat nepamanīja, ka it kā no zila gaisa uzrodas vīrietis dārgā, lieliski pašūtā uzvalkā. Viņš bija slaids, ar patīkamiem sejas pantiem, vecāks par trīsdesmit gadiem, ar īsiem, tumšiem matiem, možu skatienu un pievilcīgu smaidu.

-    Mis Dreika, leitnant Kreig, laipni lūdzam! - Viņš paspieda abiem roku. - Es esmu Hjūss Kellijs, viceprezidenta asistents. Jūs esat tieši laikā. Viceprezidents jūs ļoti gaida.

Manīdama Kellija nepiespiesto izturēšanos, Tesa, juzdamās mazliet atvieglota, uzelpoja. Pēc visa pārdzīvotā jucekļa šis cilvēks šķita tik normāls, tik saprātīgs, ka viņa pat ieprātojās, vai aizdomas par Džerārda saistību ar brālību nav bijušas maldīgas. Tomēr viņu mulsināja Kellija vārdi "tieši laikā".

-    Lūdzu, nāciet man līdzi! - viņš aicināja.

Tesa bija domājusi, ka asistents viesus ievedīs VIP ēkā, taču viņi devās uz asfaltētu skrejceļu, un pēc īsa mirkļa Tesa pameta skadenu uz priekšu, un tas, ko viņa ieraudzīja starmešu gaismā, lika sagrīļodes.

-    Mans Dievs… - viņa noteica.

-   Iespaidīgi, vai ne? - Kellijs atsaucās. - To pasūtīja jau astoņdesmit sestajā gadā. Milzīgā aizkavēšanās sagādāja ne mazums galvassāpju, izmaksas pārsniedza pat politiskās neērtības robežas - no divi simti sešdesmit pieciem līdz seši simti piecdesmit miljoniem -, tomēr beigu beigās tā mums dka. Un, par spīti visam, gaidīšana bija tā vērta.

Tesa satriekta vēroja lidaparātu. Tas bija sešstāvu mājas augstumā, krietni garāks pat par futbola laukumu - milzīgākais "Boeing 747", kāds vien redzēts. Tā plūdlīnijas (arī pacēlums deguna daļā) bija neticami gludenas, stūri rotāja Amerikas karogs, uz sāniem lielākoties baltā krāsā, bet šur tur pavīdēja arī sarkana un zila, bija uzkrāsoti vārdi AMERIKAS SAVIENOTĀS VALSTIS.

-    Nekad neesmu redzējusi… - Tesu bija pārņēmusi tāda bijība, ka uz bridi zuda valoda. - Pat tad, kad tēvs bija dzīvs, es ne reizi… jā, televīzijā, avīzēs un žurnālos, bet pati savām acīm nekad… Un vēl tik tuvu… grūd noticēt. Aizraujas elpa. - Viņa runāja godbijīgi. - "Air Forceī". Prezidenta lidmašīna.

-   Vispār jau "Air Force 2", - Kellijs sacīja. - Taču tās nav viegli atšķiramas. Protams, bildēs jūs redzējāt iepriekšējo lidaparātu, "Boeing 707". To nācās aizlaist pensijā, jo šo modeli vairs neražoja, un bija grūti atrast rezerves daļas. Nudien glīta lidmašīna, man bija žēl, ka to noņēma no trases. Taču tā nevarēja līdzināties jaunajam lidaparātam un tā kopijai, ko jūs patlaban skatāt. "Boeing" nudien pārspējusi pati sevi. Šī tik tiešām ir viena no labākajām - ja ne pati labākā - reaktīvā lidmašīna pasaulē. Kad uzkāpsiet uz tās borta, paši redzēsiet.

-   Mums tajā jāiekāpj? - Kreigs izbrīnījies jautāja.

-   Vai tad jums neteica? - Kellijs izskatījās tikpat pārsteigts.

-   Mums tikai piekodināja pēc iespējas drīzāk ierasdes Endrū- za Gaisa kara spēku bāzē.

-   Es jau brīnījos, ka jums līdzi nav bagāžas. Nekas, pilnīgi tukšā jūs nepaliksiet. Lidmašīnā ir papilnam personisko piederumu komplektu - zobu suku, šampūnu, bārdas asmenīšu. - Kellijs pameta pieklājīgu skatienu uz Tesu. - Arī intīmāki piederumi. Duša un vanna. Viss, kas vajadzīgs.

-    Bet… - Tesa saminstinājās, atcerējusies miniatūro radioraidītāju, kas bija iestrādāts kurpē, saprazdama, ka tēvs Boldvins noklausās un viņš tikpat dedzīgi kāro uzzināt atbildi uz šo jautājumu, cik viņa. - Uz kurieni mēs dodamies?

-    Uz Spāniju.

Izdzirdot šo vārdu, Tesai sagriezās galva.

Spānija. Tur, kur, pēc tēva Boldvina teiktā, ķeceri, aizbēguši no Francijas, bija atraduši jaunas mājas pēc uzbrukuma Montsegīrai 1244. gadā.

Spānija! Vai tas nozīmēja, ka Džerārds ir viņas ienaidnieks?

Varbūt tomēr lidmašīnas galamērķis bija tikai sagadīšanās?

Tesa stāvēja kā sasalusi. Tomēr tad, piespiedusi sevi sakustēties, viņa mēģināja saņemties. Instinktīvi viņa juta milzīgu vēlēšanos pagriezdes un bēgt prom.

Bet kur?

Un kā? Sargi viņu apturēs. No bāzes viņa ārā netiks.

Viņa notrīsēja

-    Vai kas lēcies? - Kellijs apvaicājās.

-     Nē. - Tesa mēģināja atgūties un izturēties nepiespiesti. - Es tikai esmu pārsteigta. Viss nodek tik strauji. Vēl pirms divām stundām es pat nezināju, ka būs jābrauc šurp, un nu jūs sakāt, ka man jālido uz Spāniju.

-   Es saprotu jūsu pārsteigumu, - Kellijs bilda. - Vēl pirms pusnakts es nezināju, ka mums būs viesi. - Viņš ieskatījās savā zelta "Rolex" pulkstenī. - Mums jāpasteidzas. Pēc desmit minūtēm jau jābūt gaisā.

Tesa pagriezās pret Kreigu, neļaudama sejas izteiksmē izpausties nemieram, taču apzinādamās, ka skatienā viešas panika.

Kreigs saspieda viņas roku, un viņa skatiens vēstīja - mēs esam sprukās.

Kellijs pamāja, aicinādams iekāpt spoži apgaismotajā lidmašīnā.

Abi piegāja pie augstā pārvietojamā trapa.

Tesa saskaitīja divdesmit sešus pakāpienus un pa atvērtajām durvīm, kas atradās aiz masīvā, pieliektā spārna, iegāja lidmašīnā.

Sirdspukstu mežonīgā ātruma šķebināta, viņa aptvēra, ka visi tilti nodedzināti.

Gaisa kara spēku personāls atvilka trapu no lidmašīnas. Formas tērpā ģērbies stjuarts aizvēra un aizslēdza durvis.

Viņa bija iesprostota "Air Force2".

5

Pārlaidusi skatienu visapkārt, Tesa ievēroja, ka salons gan šķiet plašs, tomēr tikai tāpēc, ka tas ir īss. Gan priekšā, gan aizmugurē bija izvietotas starpsienas ar durvīm, un tās telpu samazināja. Sēdekļi - viņa saskaitīja septiņdesmit - izskatījās pēc pasažieru lidmašīnas biznesa klases krēsliem, vienīgi tie bija vēl lielāki, šķita arī ērtāki, arī ejas likās platākas. Gan pie priekšējās, gan pie aizmugurējās sienas bija piestiprināti vairāki tālruņa aparād.

Parasti te droši vien izvietojās prese un prezidenta - šajā gadījumā viceprezidenta - vienības, tomēr, Tesai par pārsteigumu, vienīgā dzīvā būtne salonā bija tas pats stjuarts formas tērpā.

-   Drīz pacelsimies, - viņš bilda. - Bet, manuprāt, jums pietiks laika nobaudīt glāzi šampanieša.

-   Es labāk gribētu minerālūdeni, - Tesa lūdza.

-    Es arī, - Kreigs sacīja.

-    Kāds šampanietis jums ir? - Kellijs noprasīja stjuartam.

-     "Dom Pirignon".

-   Tad man labāk šampanieti.

-    Ļoti labi, ser.

-   Tikmēr es paziņošu viceprezidentam, ka viesi ir ieradušies. - Kellijs devās uz salona priekšgalu, pieklauvēja pie durvīm un pagaidīja.

Pēc īsa klusuma mirkļa viņš pieklauvēja vēlreiz.

Durvis atvērās.

-   Ser, viņi ir klāt, - sacīja Kellijs.

-    Teicami, - atbildēja miegaina balss. Durvis strauji pavērās platāk.

Pa tām iznāca Alans Džerārds.

Kaut ari Tesa bija sastapusi Džerārdu vairākās pieņemšanās vecāku mājās un dažkārt ari mazāk oficiālās sanākšanās, kopš viņa stāšanās viceprezidenta amatā Tesa nebija viņu redzējusi.

Smaidot tuvodamies Tesai, viņš izskatījās tieši tāds pats kā toreiz - simpātisks kā filmzvaigzne, lieliski iededzis, mirdzošiem zobiem, fotogēniskiem vaibstiem un ideālu matu griezumu. Vienīgā atšķirība bija tāda, ka šie seši gadi bija vairojuši Džerārdā pašpārliecinātību, gudrību un pieredzi - par spīd runām, ka viņš it kā vairāk interesējoties par tenisu nekā par politiku.

Tam nebija nozīmes. Pat turot viņu aizdomās, Tesa nespēja nesaskatīt vīrieša panākumu auru. Viceprezidents. Viņas ausīm tas bija burvestības pilns vārds. Viņa gandrīz padevās tā ietekmei.

Tomēr ne.

Tesai vajadzēja sev nemitīgi atgādināt, ka, ļoti iespējams, šis virietis ir viņas ienaidnieks.

Džerārds bija ģērbies izsmalcinātās, tomēr ikdienišķās drēbēs - ar rokām darinātās mokasīnkurpēs, smalkās lina biksēs, īpaši viņam šūtā kokvilnas kreklā zemes krāsā. Nākdams tuvāk, viņš paplēta rokas.

-   Tesa! - Viceprezidents apskāva Tesu un noskūpstīja viņu uz vaiga, ieliekot skūpstā maigumu, mierinājumu un skumjas. - Tava māte… - Viņš nogrozīja galvu. - Milzīgs zaudējums visiem cilvēkiem, visiem politiķiem - ari man -, kuri kaut reizi izbaudījuši viņas dāsno viesmīlību. Bet visvairāk šo zaudējumu izjutīsi tu. Viņa šajā novārgušajā sabiedrībā, kurai nepieciešams ikviens paraugs, kas norāda uz pareizo ceļu, būs leģendāra ar savu spēku, ar savu dāsnumu.

Tesa atkāpās un izberzēja acis, kurās piepeši iedzēla asaras. Viņa izšķīrās izturēties pret viņu tāpat kā pirms tēva nāves - tā šķita dabiskāk, lai neizraisītu aizdomas.

-   Paldies, Alan! Vienīgi - vai jums nešķiet, ka šāda retorika ir pārspīlēta? Galu galā jūs šobrīd nepiedalāties kampaņā. Es protu novērtēt jūsu atbalstu, nudien. Taču ar vienkāršiem, parastiem lidzjūtības vārdiem pilnīgi pietiktu.

Džerārds nomērīja viņu ar skatienu, acīmredzami izbrīnījies par tādu necieņu. Taču tad acis iezibējās - Tesa ievēroja, ka tās ir zilas, lai gan labā izskatījās iekaisusi, iesarkana.

-   Labi. Prieks redzēt, ka enerģija tevī nav zudusi, - viņš noteica. - Tikpat ērcīga kā mūsu beidzamajā tikšanās reizē.

-    Netieku no šīs īpašības vajā. Tā man mantota no vecākiem.

-    Lai Dievs tos abus svētī! Mēs skaudri izjutīsim viņu trūkumu. Leitnant Kreig, cik zinu, jūs esat izrādījis milzīgu atbalstu Tesai gan briesmās, gan bēdās. Jūs šeit esat laipni gaidīts.

-    Pateicos!

Formas tērpā ģērbies stjuarts pienesa minerālūdens glāzes Tesai un Kreigam un šampanieti Kellijam.

Džerārds šķita nedaudz apmulsis, kamēr visi malkoja pasniegto. Viņš saberzēja rokas.

-   Labi, pirms sākam runāt, pirms piesprādzējam drošības siksnas un dodam pavēli pacelties, es jums varētu izrādīt lidmašīnu. Es ar to ļoti lepojos.

Ekskursija pa lidmašīnu Tesai nebija ne prātā, tomēr viņa pakļāvās aicinājumam.

-    Rādiet ceļu, Alan!

Viņa cerēja, ka balss nedreb.

-Jūtos pagodināts un iepriecināts.

Graciozā gaitā Džerārds piegāja pie durvīm salona priekšpusē un atvēra tās, atklājot pasažieru skatieniem savus apartamentus. Kaut arī Tesa nespēja nomākt bailes, uz brīdi viņu pārņēma pārsteigums par grezno mājvietu - elektroniski vadāmi logu aiz- kariņi, tualete, duša, tualetes galdiņš, skapji, divguļamā gulta, televizors, kurā varēja vienlaikus skatīties astoņus kanālus un kurš pārraidīja borta kameru uztverto attēlu (to vadīja ar tālvadības pulti), kas ļāva Džerārdam pārlūkot pūli pie lidmašīnas, iekams viņš kāpa ārā… un divi neparasd āķi guļamistabas griestos.

Tesa neizpratnē uz tiem norādīja.

-    Tie? Ak jā! Brīžiem, uz tiem palūkojoties, miegs nenāk ne saukdams. - Džerārds nopūtās. - Par to izmantošanu nemaz negribas domāt. Uz tiem uzkabinātu intravenozās barošanas caurulītes, ja - kā lai to saudzīgāk pasaka - es būtu ievainots. Šajā lidmašīnā iekārtota arī miniatūra lazarete. - Viņš grūtsirdīgi uz bridi apklusa. - Un atvēlēta vieta ari zārkam. Tomēr… - Džerārda seja atkal atplauka. - Neizplūdīsim tādos nepatīkamos apcerējumos. Jums vēl daudz kas jāredz.

Viņš aizveda trijotni cauri centrālajam salonam, un aiz tās durvīm pavērās vēl iespaidīgāks skats.

l'irmīt Tesa bija gudrojusi, kāpēc centrālajā salonā neviena nav. Tagad kļuva skaidrs - konferenču zālē, kas tikpat labi varētu at- rasdes gigantiskas Amerikas korporācijas galvenajā mītnē, ap milzīgu apaļu galdu polsterētos krēslos ar augstām atzveltnēm sēdēja aptuveni ducis vīru.

Džerārds paskaidroja, ka tie ir Slepenā dienesta aģenti, kuri vēlreiz caurskata drošības taktiku, kuru liks lietā Spānijā viņa vizītes laikā. Ar tālruņu un datoru palīdzību jebkuras pārmaiņas stratēģijā varēja koordinēt ar Spānijas slepeno dienestu.

Spānija. Šis vārds atkal lika pārskriet šermuļiem pār muguru. Tesa no visa spēka centās neizrādīt bailes.

Nākamajā telpā viņa ieraudzīja duci viceprezidenta padomnieku, kas darbojās ar tālruņiem, datoriem, printeriem un kopētājiem, noslīpējot runas, pārbaudot maršrutus un sagatavojot ziņu izlaidumus. Viena siena bija kā nosēta ar televizoriem.

Atstājis padomniekus strādājam, Džerārds veda Tesu, Kreigu un Kelliju uz centrālo salonu.

- Tas vēl nav viss. Nebūt ne, - viņš pa ceļam padižojās. - Vēl ir preses istaba, lai gan šajā lidojumā es neesmu uzaicinājis reportierus. Divas kambīzes, izsmalcināti pavāri, kas varēs pasniegt mums foreli ar mandelēm vai jebkuru citu ēdienu, ko pasūtīsim. Pārtikas krājumu pietiktu veselai nedēļai. Iekārta, kas ļauj izvairīties no raķetēm. īpaša ekrānu sistēma aizsargā lidmašīnas vadības aparatūru no kodolsprādzienu izraisītā elektromagnētiskā impulsa. Astoņdesmit pieci tālruņi. Piecdesmit septiņas antenas. Sešu kanālu stereosistēma. Kabeļu kopējais garums ir divi simti trīsdesmit astoņas jūdzes. Divdesmit trīs cilvēku apkalpe, tās apartamenti izvietoti virs mums. Lūdzu, es gan zinu, ka Tesa nesmēķē, un mani avoti vēsta, ka leitnants Kreigs darījis gudri un atmetis smēķēšanu, lai gan joprojām dzirdu viņa sēcošo elpu. Tomēr paņemiet šos suvenīrus.

Tesa paņēma sērkociņu kārbiņu un uzmanīgi to aplūkoja. Uz tās bija uzraksts "Uz "Air Force 2" borta". Vēl viņa saņēma salvetes, piezīmju papīru un spēļu kārtis ar tādu pašu uzrakstu.

-   Nezinu, ko teikt. - Kreigs, acīm redzami aizkustināts, pakratīja galvu. - Esmu pagodināts. Nekad neesmu bijis suvenīru krājējs, taču šīs mantiņas glabāšu kā lielus dārgumus. - Viņš visu sabāza kabatās.

Nākamajā mirklī viņš satrūkās - visi četri lidmašīnas dzinēji griezīgi iekaucās.

-    Kā noprotu, lidmašīna ir gatava pacelties, - Džerārds sacīja.

Kalpotājs paņēma glāzes.

-    Lūdzu, uzmanību! - skaļrunī atskanēja balss. - Dota atļauja pacelties. Visiem pasažieriem apsēsties!

Pēc desmit sekundēm pa aizmugurējām durvīm salonā ienāca Slepenā dienesta aģenti un Džerārda padomnieki, apsēdās un piesprādzējās.

Tesa un Kreigs sekoja viņu paraugam.

-   Parasti pacelšanās laikā es palieku savā kabīnē, tomēr, tā kā uz borta esat jūs, šis būs īpašs gadījums. Ceru, ka neiebilstat. - Džerārds apsēdās viņiem blakus. Kamēr stjuarts izklāstīja procedūras, kas jāievēro lidmašīnas katastrofas gadījumā, viceprezidents pieliecās un uzrunāja Tesu.

-    Tev droši vien kārojas zināt, kāpēc es liku atvest tevi šurp. Tu laikam gan prāto, kāpēc sēdi šajā lidmašīnā, kas tūlīt uzņems kursu uz Spāniju.

Tesa apspieda nelabumu. "Air Force 2" raiti ripoja pa asfaltu uz pacelšanās skrejceļu. Viņa zināja, ka lidmašīnā ierīkotie īpašie aizsargekrāni neļauj tēvam Boldvinam noklausīties viņas kurpes papēdī iestrādātā miniatūrā raidītāja pārraidīto, tomēr viņa pati gribēja to zināt.

-   Tas tiesa, Alan. Ko mēs te darām?

Lidmašīna nostājās uz skrejceļa, dzinēji palielināja apgriezienus, nu jau rēkdami ar pilnu jaudu, un lidaparāts šāvās uz priekšu ar tādu sparu, ka Tesa atkrita pret sēdekļa atzveltni.

Pēc dažiem mirkļiem lidaparāta deguns jau slējās debesīs. "Boeing" ceļoties aizvien augstāk, Tesai atkal sametās nelabi. Driz zem fizelāžas atskanēja dūkoņa un būkšķis - spārnos ievilkās šasijas. Lai gan pie loga sēdēja Kreigs, Tesa, paliekusies uz priekšu, varēja palūkoties ārā. Pārsteidzoši īsā laikā Endrū- za Gaisa kara spēku bāzes ugunis pārvērtās par mirdzošiem punktiņiem. Gan pa labi, gan pa kreisi spīguļoja pilsētu gaisma. Un drīz vien lidaparātu apņēma nakts tumsa.

-    Es šajā lidmašīnā sēžu tāpēc, ka šorīt miris Spānijas prezidents. Sirdslēkme, - skaidroja Džerārds. - Traģisks zaudējums ne tikai Spānijai, bet ari visai Eiropas Ekonomiskajai savienībai. Es būšu oficiālais Amerikas pārstāvis bērēs. Turpretī tu un leitnants šeit esat tāpēc, ka nevarēju izdomāt jums drošāku vietu kā uz šīs lidmašīnas borta. Ja "Air Force 2" var pārdzīvot kodolkaru, jums abiem, kamēr vien esat pie manis, nekādā ziņā nav jāraizējas par uzbrukumu. Visus šos Slepenā dienesta aģentus esmu norīkojis gādāt, lai ar jums nenotiek nekas ļauns. Kamēr vien netiksim skaidrībā, jūsu drošība ir garantēta.

Saistoša loģika. Ja Tesa pret Džerārdu nelolotu tik divējādas jūtas, ja viņai nebūtu aizdomas, ka viceprezidents ir ienaidnieks, šobrīd viņas bailes būtu izgaisinātas. Teorētiski pašreizējos apstākļos viņa bija pilnīgā drošībā.

-   Pēc vakarnakts uzbrukuma tavas mātes mājai es liku saviem izmeklētājiem rauties melnās miesās, - Džerārds turpināja. - Esmu uzzinājis par tava drauga nāvi Manhetenā sestdienas naktī. Par viņa sadedzināšanu. - Viceprezidents skumīgi nogrozīja galvu. - Bez tam man ziņo, ka tu un leitnants Kreigs mēģināt noskaidrot, kāpēc viņš nogalināts.

Tesa bridi ar sevi pastrīdējās, tomēr piekrītoši pamāja.

Džerārds turpināja runāt.

-   Vakarvakarā tu devies uz Vašingtonu pie savas mātes, kas dzīvo Aleksandrijā, un tas man liek domāt, ka biji iecerējusi ar sava tēva paziņu starpniecību veikt izmeklēšanu. Tas savukārt manī izraisa aizdomas, ka uzbrukumi tavam draugam un tavas mātes namam bija saistīti un tu esi šo notikumu kopsaucēja. Vēl vairāk - es domāju, ka Braiena Hamiltona nāve ari ir ar to saistīta. Mani izmeklētāji no viņa sekretāres uzzinājuši, ka tu vakar esi zvanījusi Braienam uz darbu un viņš vakarā nav ieradies uz pieņemšanu pie Padomju Savienības vēstnieka, bet gan devies pie tavas mātes - lai tiktos ar tevi. Tu aprunājies ar Braienu, un pēc neilga laika viņš pa ceļam pie FIB direktora uz maģistrāles gāja bojā autokatastrofā. Es zinu, ka Braiens no automašīnas FIB direktoram zvanīja un lūdza viņu pieņemt, jo šopēcpusdien Ārlingtonas kapsētā direktors to pastāstīja Kenetam Medenam, un Medens pēcāk to izstāstīja man. Visbeidzot - šajā pēcpusdienā līdzīgs uzbrukums noticis namam Vašingtonā. Mājas īpašnieki pazuduši bez vēsts, taču viens no tiem - profesors Ričards Hārdings - savulaik Džordžtaunas universitātē pasniedza tev mākslas vēsturi. Jau kuro reizi tu esi kopsaucēja. Šī sakritība manī rada bažas. Vai tu tur biji, Tesa? Nē, nenovērsies! Tas ir ļod svarīgi. Stāsti un neizvairies. Vai tu šajā pēcpusdienā biji profesora Hārdinga namā?

Tesa lēnītēm nelabprāt palocīja galvu, atsaukdama atmiņā tur pārdzīvoto murgu un iekšēji saraudamās.

-   Situācijas gluži vai atkārtojas. Tesa, runāšu atklātu un skarbu valodu - kas gan tik izmisīgi kāro tevi nogalināt un pie reizes nonāvē visus, ar kuriem tu nesen esi tikusies? Un kāpēc? Man gandrīz bail ar tevi sarunāties.

Džerārda pēdējā piezīme nenoliedzami bija pārspīlēta, īpaši Slepenā dienesta aģentu klātbūtnē. Tomēr viceprezidents vēl aizvien izskatījās satraukts.

-Jūsu izmeklētāji strādājuši čakli, Alan.

-   Tieši tāpēc viņi strādā pie manis. Labāku nav.

-   Tad jau viņi būs nākuši pie secinājuma, kāpēc man draud briesmas.

-   Nē. Tad jau es tev to neprasītu. Vai vainīgi ir ķeceri? Viņi ir tie, kas decas tevi nonāvēt?

Tesa juta, ka vaigi nobāl.

-    Ķeceri?

Viņa nebija gaidījusi…

Viņa neticēja savām ausīm…

Cenzdamās neizrādīt apjukumu, Tesa jaudāja vienīgi stingi blenzt sarunu biedrā.

-    Mani cilvēki rūpīgi pārbaudīja tava Manhetenā sadedzinātā drauga pagātni. Viņš bija ķeceris, - stāstīja Džerārds. - Par šo brālību mēs zinām jau labu laiku. Sākumā klīda tikai valodas, tenkas no ārvalstīm. Bet tad sāka .iezīmēties shēma. Neikdienišķi diplomātiski lēmumi. Savādas pārmaiņas valstu - īpaši Eiropas valstu - ārpolitikas virzienos. Slepkavības. Negaidīti ārvalstu diplomātu nāves gadījumi - iespējams, arī Spānijas prezidenta aiziešana. Kaut kas briest; vienīgi nav zināms, kas. Šantāža, izspiešana, krāpšanās balsošanā. Politiķus pakļauj nepārvaramam spiedienam. Lielie rūpnieki ir baiļu pārņemti, jo noslepkavoti vairāki lielu korporāciju vadītāji. Tas nav Padomju Savienības roku darbs - tā impērija brūk kopā. Te vainojams kāds cits. Aukstais karš ir beidzies, taču pie apvāršņa vīd jauns drauds. Tas viss tāpēc, ka fanātiķu grupiņa, kuru ticība sazin kādā veidā izdzīvojusi no viduslaikiem, uztur dzīvas reliģiskās teorijas un nomaskē- jusies iefiltrējas starptautiskajās korporācijās un lielāko valstu valdībās. Ķecerus pazīt ir visnotaļ grūti, jo viņiem ir gadsimtiem ilga slēpšanās pieredze, tomēr viņu pēdas mēs pazīstam un zinām, ka viņi ir apņēmušies iznīcināt gan demokrātiju, gan kapitālismu. Iespējams, viņi ir lielāks drauds pasaulei nekā Padomju Savienība, kas, pēc manām domām, vēl arvien pūš mums miglu acīs un slēpj savus patiesos - agresīvos - nodomus.

-    Ļaunuma impērija, - Tesa sacīja. - Reigana administrācija bija kā apsēsta ar šo ideju. Nesakiet, ka arī pašreizējā administrācija uzskata Padomju…

-   Pie velna Padomju Savienību! Tikpat labi es maldos, domādams, ka viņi mūs krāpj. Nevar izslēgt iespēju, ka tajā valstī varu ir pārņēmuši ķeceri un viņi ir atbildīgi par Komunistu pardjas krišanu. Taču es runāju par…

Spēcīgs grūdiens, un dzinēju dūkoņā ieskanējās mazliet citāds tonis. "Air Force 2" mitējās uzņemt augstumu, izlīdzināja gaitu un turējās stabilā augstumā.

Izdzisa brīdinājuma lampiņa par piesprādzēšanos.

No skaļruņiem atkal atskanēja balss.

-   Pasažieri drīkst brīvi pārvietoties pa lidaparātu. Ja būs gaidāma turbulence, es jūs jau laikus brīdināšu. Jums būs jāatgriežas savās vietās un jāpiesprādzējas.

Slepenā dienesta aģenti steigšus izgāja pa pakaļējām durvīm, lai atkal ķertos pie savu pienākumu pildīšanas, un viceprezidenta padomnieki sekoja viņiem pa pēdām.

Džerārds iesāņus paliecās pret Tesu.

-            Tesa, es gribēju noskaidrot - vai tu uzskati, ka tieši ķeceri grib tevi nogalināt? Vai tāpēc, ka tu biji draugos ar vienu no viņiem? Vai viņi baidās, ka tu par viņiem zini pārāk daudz?

Tesa visiem spēkiem pūlējās neizrādīt, cik satriekta ir. Kad Džerārds uzveda Kreigu un viņu uz "Air Force 3" borta, viņa netika gudra, ko domāt. Viņa nekādā ziņā nebija paredzējusi, ka pats Džerārds aizsāks sarunu par ķeceriem. Par šādiem ķeceru sazvērestības mērogiem Tesa nebija pat nojautusi. Kas to zina, varbūt viņa ir maldījusies. Ja Džerārds tomēr ir ķeceru brālībā - kāda jēga būt dk vaļsirdigam, atklāt tik daudz?

Protams, var gadīties, ka viņš mēģina ar viltu iegūt viņas uzticību, izgaisināt aizdomas.

Apjukusi Tesa nolēma neizlikties par nezinīti. Viņai jāspēlē līdzi.

-   Alan, cik noprotams, tā tiešām ir. Bet patiesība ir tāda - kaut ari mūsu ceļi ir krustojušies, es par šo brālību gandrīz neko nezinu.

Viņa izņēma no somiņas fotogrāfiju ar cilni un parādīja viceprezidentam.

-   Tas ir vienīgais manā rīcībā esošais pierādījums. Es šo cilni ieraudzīju drauga guļamistabā, taču vēlāk to nozaga. Pie profesora Hārdinga es devos tāpēc, ka cerēju - viņš izskaidros, ko tas nozīmē.

-    Un viņš izskaidroja?

-   Nē, bet viņa sieva gan. Vīrietis vērša mugurā ir dievs, vārdā Mitra. Čūska, suns un skorpions simbolizē viņa ļauno pretinieku. Tie mēģina nepieļaut, lai asinis nokrīt uz zemes, lai kviešu asni aug, lai vērsis nezaudē vīrišķās spējas. Šī informācija un fakts, ka ķeceri pārdzīvojuši tīrīšanu viduslaikos un vēlāk iefiltrējušies vairākās valdībās, lai darītu galu tīrīšanām, ir vienīgais, kas man zināms.

Džerārds samiedza acis.

-   Tātad ķeceri uzskata, ka viņus apdraud nevis tas, ko tu zini, bet gan - kas tu esi. Brālība uzskata, ka tu izmantosi sava tēva draugu - ari manu - ietekmi, lai atmaskotu viņus. Drausmīga ironija - šīs slepkavības var izrādīties bezjēdzīgas, izmisīgie pūliņi nevajadzīgi, jo mēs par viņiem zinām krietni vien vairāk nekā tu. Tava māte un Braiens Hamiltons gāja bojā veltīgi. Cik skumji! Man ļoti žēl, Tesa.

Tesai no žēlabām skaudri iesūrstējās kakls.

Tomēr šis stāsts un sarunas biedra izturēšanās nebija aizmiglojusi viņai prātu. Tesa aizdomājās - ja valdības iekšējās aprindas zināja par ķeceriem, kāpēc Ēriks Četems apgalvoja, ka viņam tā ir pirmā dzirdēšana?

Nudien dīvaini, ja FIB direktors nebūtu cieši saistīts ar šādas lietas izmeklēšanu. Vai Četems turētu tēva Boldvina grupu aizdomās un nolēmis izlikties, ka par ķeceriem neko nezina?

Apsverot visdažādākās iespējas, viņai no neziņas noreiba galva. Tas, kas liekas patiesība, var būt maldi, un šķietamie maldi var izrādīdes patiesība.

Apziņa šķita kā miglā tīta. Realitātes sajūta bija apdraudēta.

Džerārds izrāva viņu no apceres, pieskardamies rokai.

-   Vienu es tev varu apsolīt. Es izmantošu visu savu varu, lai liktu viņiem samaksāt par tavas mātes nāvi.

-    Paldies, Alan! Kaut šis murgs pēc iespējas drīzāk beigtos!

-    Arī to es varu apsolīt. Darīšu visu, lai tam pienāktu gals.

Iestājās klusums. Vienīgi salons tikko jūtami vibrēja, dzinēju

tricināts.

Džerārds palūkojās garām Tesai, pievērsdams uzmanību Krei- gam.

-   Leitnant, mani izmeklētāji vēsta, ka jūs esat operas cienītājs.

-   Tā ir. - Kreigs sarauca pieri.

-   Nevajag mulst. Kā jau bildu iepriekš, mani cilvēki strādā rū- Pīgi-

-   Bet kāds operai sakars ar…?

-      Lūdzu, ielūkojieties sēdekļa atzveltnes kabatiņā jums priekšā…

Kreigs parakņājās un izvilka austiņas.

-    Uzlieciet, - Džerārds ierosināja. - Iespraudiet vadu pultī jums līdzās. Ieslēdziet piekto kanālu, un jūs varēsiet noklausīdes, manuprāt, visu laiku izcilāko operu - Verdi "Otello".

-    Verdi ir lielisks, taču es parasti dodu priekšroku Pučīni.

-   To gan man nepateica. Atvainojiet, šajā reisā mums ir tikai Verdi, Mocarta un Vāgnera operas.

-   Verdi ir gana labs. - Kreigs iekāsējās. - Vienigi, kamēr es klausos…

-   Mēs ar Tesu pārsēdīsimies. Daudzus gadus neesam dkušies. Mums jāpadalās atmiņās, jāapspriež personiskas dabas jautājumi.

Kreigs uztraucies izstiepās taisns.

-    Priekšniecības privilēģija, - Džerārds noteica. - Baudiet operu! Tesa? - Viņš piecēlās.

-   Jau vēls. - Ari viņa uzslējās stāvus. - Līdz Madridei tāls ceļš. Ja jūs neizgulēsieties, būsiet pārguris. Un es jau esmu pārguruši. Neņemiet ļaunā! Es labāk gribētu atspiesties uz Kreiga pleca un aizsnausties.'

-    Es gaidīšu, - sacīja Kreigs.

-    Es tevi ilgi neaizkavēšu, - Džerārds solīja. - Gribu tikai Tesai pavēstīt nelielu stāstu.

-   Ceru, ka tas būs dkpat aizraujošs kā opera, - Kreigs noteica.

-    Pat vēl vairāk, - Džerārds atteica.

-   Tad jau neko citu viņa nevar vēlēties. - Kreigs uzlika austiņas.

Juzdama, ka Kreigs pūlas neizrādīt satraukumu, Tesa ļāva, lai Džerārds pavada viņu līdz kādam tukšam krēslam salona aizmugurē.

-   Un tagad?

-   Patiesībā esmu tev sagatavojis divus stāstus, - Džerārds bilda. - Viens būs par etiķi, otrs par vardēm.

-    Par etiķi? Un vardēm? Alan, jūs mani mulsināt.

-    Kad pabeigšu stāstus, tu sapratīsi.

6

-   Tātad tā, - Džerārds sacīja, kamēr abi aizsprādzēja drošības jostas. - Esmu noskaidrojis, ka kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes pēc koledžas absolvēšanas tavs dabas sargātājas aicinājums licis tev saistīt ar to savu profesionālo dzīvi. Tu esi "Earth Mother Magazine" štata žurnāliste.

-   Tā tas ir, - Tesa apliecināja.

-            Atzīšu, ka neesmu to lasījis, taču mani izmeklētāji izpētīja dažus pēdējos numurus un ziņoja, ka tavi raksti ir ļoti informatīvi, literārais stils visnotaļ augstvērtīgs. īpaši atzīmēta tava iespaidīgā eseja par satraucoši straujo mitraiņu izzušanu un tajās mītošo reto sugu izmiršanu. Manus izmeklētājus visvairāk pārsteidza tas, ka parasd šāds temats viņus diez vai ieinteresētu, taču tevis rakstītais lasītājus ieinteresēja un tik tiešām pārliecināja, cik šīs mitraines ir svarīgas. Tavas rakstam pievienotās fotogrāfijas, pēc viņu teiktā, bija izcilas un lika noprast, cik skaisti ir tie rede kukaiņi, putni un zivis, kas mitinās šajās mitrainēs, un cik milzīgs zaudējums planētai - un pasaules ekoloģijai - būtu to izzušana.

-   Nododiet viņiem manu pateicību par komplimentu! - Tesa sacīja. - Un būtu labi, ja viņi ietu līdz galam un ziedotu organizācijām, kas nodarbojas ar šo mitraiņu saglabāšanu.

-   Starp citu, tieši tā viņi arī izdarīja.

Tesa jutās aizkustināta.

-    Lūdzu, pateicieties viņiem divreiz!

-   Lai notiek! Un tagad svarīgākais. Kaut arī es neesmu lasījis "Earth Mother Magazine", arī man šķiet būtiska apkārtējās vides aizsargāšana. Iespējams, tu lasīji par skaļo jezgu, kas izcēlās, kad nobalsoju pretēji prezidenta gribai, izšķirdams senāta balsojumu par labu striktākam gaisa attīrīšanas likumprojektam.

-   Esmu lasījusi, - Tesa atteica. - Jāatzīstas, tas atstāja uz mani iespaidu. Jūs rīkojāties pareizi.

-    Prezidentam par to bija pretējs viedoklis. Tev nemaz nepatiktos atrasties Ovālajā kabinetā tobrīd, kad viņš mani lamāja no panckām ārā par tādu nepaklausību. Tiesa, viņam nav zināms, ka vides jautājumos es arī turpmāk būšu nepaklausīgs, pat ja tādēļ, kandidējot nākamajās vēlēšanās, viņš izvēlēsies kādu citu viceprezidentu. Pienāk laik6, kad jāieņem sava nostāja, lai ari ko tas pašam maksā.

Tesa juta, ka aizdomas sāk plēnēt. Viņu gan vēl māca bailes, taču Džerārds bija sācis izpelnīties viņas cieņu.

-   Atbrīvojodes no jums, viņš pieļautu kļūdu.

-    Uzraksti viņam vēstuli un izklāsd savas domas! - Džerārds nosmējās, tomēr tūdaļ pat kļuva nopietns. - Būdama speciāliste šajās lietās, tu droši vien jau zini šo stāstu, tomēr es visviens to izstāstīšu.

Viņu pārtrauca kāda balss:

-   Ser, vai nevēlaties kaut ko iedzert?

Džerārds pacēla skatienu. Blakus stāvēja stjuarts.

-   To pašu, ko parasti. Apelsīnu sulu.

-    Man arī, - Tesa palūdza.

Kad stjuarts aizgāja, Džerārds ierunājās:

-   Esmu dzirdējis par kādu fermeri Aiovas pavalstī, vārdā Bens Gūlds. Viņš ir Nacionālā Odebona biedrības [7] loceklis un piedevām klimatolOgs amatieris. Šķūnīša piebūvē viņam glabājas nokrišņu mērītājs, barometrs, vējrādis un dažādi citi laika apstākļu analīzes instrumenti. Pirms diviem gadiem pēc ilglaicīga sausuma, kas par mata tiesu nenobeidza labības un sojas pupu sējumus, viņa fermu aplaimoja vairākas dienas ilgs spēcīgs lietus. Vismaz Gūlds pats domāja, ka ir aplaimots. Viņš uzāva kājās gumijas zābakus un pa dubļiem aizlumpačoja uz savu laika apstākļu mērāmo ierīču būdeli. Nokrišņu mērītājs bija gandrīz pilns. Viņš izlēja tā saturu sterilā traukā, ienesa to šķūnī un paņēma ierīci, kas analizē ūdens ķīmisko saturu. Uz datorizētās ierīces pults iedegās sarkani cipari. Divi, komats, pieci.

Stjuarts pasniedza Tesai un Džerārdam glāzes ar apelsīnu sulu un salvetes.

Viņi pateicoties pamāja ar galvu.

-    Divi, komats, pieci, - Džerārds atkārtoja. - Šis skaitlis apzīmē lietus pH, skābes līmeni. Jo zemāks skaitlis, jo augstāks ir skābes līmenis. Tīrā lietusūdenī skābes līmenis ir pieci, komats, trīs. Bet divi, komats, pieci? Gūlds bija satriekts. Viņš sev iegalvoja, ka noticis kāds misēklis, tāpēc vēlreiz pārbaudīja visus nolasījumus, izmantojot lietusūdeni no cita mērītāja, taču ierīces pults rādīja to pašu. Divi, komats, pieci. Tas ir etiķa skābes līmenis. Gūlds piepeši saprata, kāpēc labība izskatās nīkulīga. Etiķi uzlej salātiem, nevis tīrumam. Pat ja lietus gāztu veselu nedēļu, Gūlda labība tik un tā būtu panīkusi. Panikā viņš pārbaudīja vēja kartes. Globālā sasilšana un tās baismīgais iespaids bija licis gaisa masām novirzīties no ierastā ceļa neparasti tālu uz dienvidiem un plūst vispirms pāri Ņūmeksikai, pēc tam Aiovai. Ņūmeksikas vara lietuves nelāgā kārtā atmosfēru piesārņo ar neaptveramu daudzumu sēra iz- mešu. Kā tev jau zināms, sēra izmeši rada skābo lietu. Un skābais lietus agrāk neredzēti blivā koncentrācijā piesārņoja Gūlda zemi.

Džerārds uz mirkli apklusa, iemalkodams apelsīnu sulu.

-    Vārdu sakot, tāds nu ir mans stāsts par etiķi. Es patiešām gribētu, kaut tam būtu kulminācija, laimīgas beigas. Tomēr fakts ir tāds, ka Gūlda labība joprojām cieš no piesārņojuma un laimīga iznākuma nebūs, kamēr vien netiks pieņemts likums, kas piespiedīs vara lietuves un citas smagās rūpniecības nozares sakopt aiz sevis. Un šādi likumi jāpieņem ne tikai Amerikā, bet ari visā pasaulē, piemēram, Vācijā un Čehoslovākijā skābais lietus ir pilnībā iznīcinājis vai nokaltējis tūkstošiem kvadrātkilometru mežu.

Tesa pamāja.

-   Es zinu par tiem mežiem Vācijā un Čehoslovākijā, taču stāsts par Aiovā notikušo man ir jaunums.

-   Tad uzraksti par to žurnālā - varbūt no tā būs kāds labums, kāds aizdomāsies un pat saņemsies uzrakstīt vēstuli savam pārstāvim Kongresā, pieprasot stingrāk rīkoties.

-    Tā arī darīšu, - Tesa nosprieda. - Lielākajai daļai cilvēku piesārņoti meži nešķiet nekas īpašs, iekams tie neredz postažu paši savām acīm. Un šāds stāsts par vienkārša cilvēka likstām varētu būt labs briestošās krīzes uzskates līdzeklis.

-   Un pie reizes uzraksti vēl kādu rakstu - par vardēm. Par tām es tev tūlīt izstāstīšu. - Džerārds izdzēra glāzi un nolika to malā. - Šajā stāstā galvenais varonis ir biologs, vārdā Ralfs Makvīns. Viņa specialitāte ir abinieki, un ik gadu viņš dodas ekskursijā uz Sjerranevadas kalnu apkaimi. Pirms desmit gadiem Makvins izpētīja trīsdesmit astoņus, ezerus, un tajos vardes ar dzeltenām kājām ņudzēja vien. Pagājušajā vasarā, atgriežoties pie ezeriem, viņu gaidīja milzīgs pārsteigums - pareizāk sakot, negaidīja. Vardes bija palikušas tikai vienā ezerā. Satriekts viņš mēģināja noteikt to izzušanas cēloni un spēja vienīgi iedomāties, ka nāvējošs vīruss iznīdējis gandrīz visu vietējo varžu populāciju. Taču, rudeni aizbraucis uz Briseli uz herpetologu konvenciju, Makvins piedzīvoja vēl milzīgāku izbrīnu. Izrādījās, ka Sjerranevada nebija vienīgais rajons, kurā pazūd vardes. No kolēģiem viņš uzzināja, ka tas pats notiek visās Savienotajās Valstīs un pat visā pasaulē - Kostarikā, Japānā, Eiropā, Austrālijā, Āfrikā, Indonēzijā, Malaizi- jā, Dienvidamerikā. Visur vardes iznīkst, un neviens nezina iemeslu. Skābie lieti, pesticīdi, piesārņotais ūdens, piesārņotais gaiss, globālā sasilšana, spēcīgie ultravioletie stari, kas laužas cauri caurumiem ozona slāni. Varbūt viss kopā. Grūti pateikt. Bet interesanti ir tas, ka vardēm nav zvīņu, kas tās pasargātu, tās elpo caur ļoti jutīgu ādu un tāpēc ārkārtīgi smagi uztver postošas pārmaiņas apkārtējā vidē. Senos laikos ogļrači šahtās, kurās strādāja, ienesa būrīti ar kanārijputniņu. Pazemē uzkrājoties indīgajām gāzēm bez smaržas, vispirms bojā aizietu mazais putniņš, un ogļračiem atliktu laika izskriet no šahtas. - Džerārds sarauca uzacis. - Iespējams, vardes ir mūsu planētas kanārijputniņi. To masveida iznīkšana var būt brīdinājums, ka nupat jau iet uz galu. Turklāt šo abinieku izmiršana var atstāt katastrofālu iespaidu uz pasaules ekoloģiju. Vardes ik dienas notiesā milzīgu daudzumu kukaiņu. Ja nebūs varžu, mušas un moskīti - minēšu tikai šos - savairosies bez sava gala. Vienlaikus lielākas dzīvības formas - putni un dzīvnieki - ir atkarīgas no vardēm, jo lieto tās pārtikā. Ja nebūs varžu, arī šīs dzīvības formas aizies bojā.

Džerārds pakratīja galvu.

-    Vardes… Šķietami triviāli radījumi, vēl nesen tik izplatīti, daudzu apziņā tik ļoti saplūduši ar dabu, ka tos pat nepamanām. Jādomā, ka lielākajai daļai cilvēku to iespējamā bojāeja ir bijusi nebijusi, taču viņi neaptver, ka vardes ir dzīvās dabas stūrakmens. Ja to nebūtu… - Džerārda balss noklusa, viņa seja acīm redzami nomācās. - Uzraksti par to, Tesa! Epitāfiju vardēm, dziesmām, kuras tās vairs nedziedās. Brīdinājumu visiem, kuri vēl aizvien nav aptvēruši, cik ļoti pasaule ir apdraudēta.

-    Es uzrakstīšu. Goda vārds.

Džerārds atkal saspieda viņai roku.

-   Es to pavēstīju ne tikai tāpēc, ka mums ir kopīgas intereses, vai tāpēc, ka tas ir saistīts ar tavu darbu. Man bija arī cits iemesls, un tam ir sava saistība ar ķeceriem.

Pārsteigta, ka šis vārds izskanējis, Tesa kļuva vērīgāka.

Džerārds turpināja:

-            Iepriekš es nepateicu, ka, pēc mūsu ziņām, ķeceru sazvērestība - korporāciju terorizēšana, iefiltrēšanās valdībās, politiķu slepkavības, viņu vietā iebīdot ķeceriem tīkamus pārstāvjus, politiķu šantāža, lai piespiestu viņus mainīt nostāju balsojumos par apkārtējās vides likumdošanu, - ir saistīta ar ķeceru bažām par pasaules labklājību. Bareljefs fotogrāfijā, kuru tu man parādīji, simbolizē viņu centienus. - Džerārds ar pirkstu it kā zīmēja neredzama attēla kontūras. - Labais dievs tiecas apaugļot zemi. Ļaunais to mēģina aizkavēt. Ķeceri uzskata, ka pasaulē varu pārņēmis ļaunais dievs un tas pieliek visus pūliņus, lai iznīcinātu Zemi. - Džerārds no jauna kļuva grūtsirdīgs. - Domāju, ka savā ziņā ķecerus var saprast. Pierādījumi par planētas iznīcināšanu ir visur, kur vien skaties. Viņu nodomi neatšķiras no mūsu abu nodomiem, lai gan viņu paņēmieni, bez šaubām, ir baisi. Tomēr nekautrēšos atzīt, ka daļēji es viņus atbalstu. Ja pārņēmušas milzīgas bailes, ja likumīgas metodes nedarbojas, brīžiem ir jāķeras pie izmisīgākiem paņēmieniem. Es tos neatbalstu, tomēr spēju izprast viņu izmisumu, jo, tieši tāda izmisuma mākts, es balsoju pret prezidenta nostāju, atdodot savu balsi senātā par Tīrā gaisa likumprojektu. Es gribēju teikt, ka labais un ļaunais ne vienmēr ir viegli atšķirami, kā dažkārt varētu likties. Ja ķeceriem izdosies izglābt planētu, varbūt ar laiku viņu lietotie paņēmieni tiks attaisnoti. Es patiesi nezinu. Es esmu politiķis un par ētiku neko nezinu. Tomēr vienu varu teikt skaidri. Brīžiem es mazliet šaubos, vai mums būtu vajadzīgs viņus sparīgi medīt. Ja mani bērni nodzīvos ilgi, dāvās man mazbērnus un viņi elpos tīru gaisu, dzers tīru ūdeni, ēdīs nepiesārņotu ēdienu un dzīvos bezrūpīgi, izrādīsies, ka ķeceriem galu galā bijusi taisnība. Kas to lai zina.

Tesa neatbildēja uzreiz - viņai bija jāsakopo spēki un jāsakārto domas.

- Es saprotu, ko jūs ar to gribat teikt, Alan. Ari es daļēji spēju saprast ķecerus vai, mazākais, iemeslus tādai rīcībai. Bezatbildīgas korporācijas jānodod tiesai. Vienaldzīgi politiķi jāizbalso no valdības. Jāapzinās, ka pasaulē sākusies krīze un tā jārisina, tai jādara gals. Bet, Alan! Slepkavības? Izspiešana? Izpostītas dzīves? Sērojošas ģimenes? Es nekad neesmu bijusi nāvessoda atbalstītāja, lai gan nenoliegšu, ka nudien tīkoju nožņaugt "Pacific-Rim" kompānijas naftas tankkuģa kapteini, kurš pieļāva, ka alkoholisms nomāc viņa spriešanas spējas, ka viņa komandētais kuģis uzskrien rifam un tā krava piesārņo Lielo Barjerrifu. Taču es šo kapteini ne reizi neesmu satikusi. Es viņu nepazīstu. Es nezinu, kas viņā bija labs, kas slikts. Ir viegli viņu nīst no attāluma. Bet viens gan man ir skaidrs. Mans draugs, ko sadedzināja Ņujorkā, nebija slepkavību un izspiešanas atbalstītājs. Braiens Hamiltons ne reizi neizdarīja neko tādu, kas apdraudētu dabu. Mana māte - lai Dievs mielo viņas dvēseli - bija tikai vientiesiga, gaudulīga, izlutināta, nožēlojama augstāko aprindu sieviete, kas nevienam nekad neko Jaunu nebija darījusi. Lai kādas bija viņas vājības, es viņu mīlēju. No sirds. Lai notvertu mani, ķeceri viņu noslepkavoja - es vēl aizvien gara acīm redzu, kā no viņas krūtim šjācas asinis. Viņi nošāva manu māti, un es nozvērējos pati nokārtot rēķinus. Nāvessods - nē, es to neatbalstu. Bet atriebība? Alan, pēc visa pārdzīvotā, pēc šo dažu dienu laikā piedzīvotajām šausmām es par visu vairāk gribētu sadzīt viņiem pēdas un nokārtot rēķinus. Vai tad jūs man vēl nesen neapsolījāt, ka palīdzēsiet atmaksāt?

Džerārds pamāja.

-   Tātad, vārdu sakot, Alan, - man alga viena, vai ķeceri velta savu dzīvi tam pašam mērķim, kas ir tuvs man. Viņi ir ļauni, patiesībā pat ļaunāki nekā dievs, ar kuru viņi it kā cīnās. Viņi ir prātā jukuši maitas! Es darīšu visu, lai viņus aiztriektu ellē, kur viņiem īstā vieta, - lai gan pat to viņi nav pelnījuši. Es sāku apsvērt - ja starp krietniem darbiem un slepkavību liekama vienādības zīme un šādas ačgārnas izpratnes dēļ iet bojā mana māte, varbūt šo planētu nav vērts glābt.

Džerārds uzmanīgi palūkojās viņā un nopūtās.

-   Protams. Jāsaka, deši šādu atbildi es no tevis gaidīju. Un visādā ziņā tev piekritu. Es tikai uzsvēru morālas dabas sarežģījumus. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Ir jau vēls. - Un pieslējās kājās. - Es priecājos, ka mums izdevās parunāties, taču rit man ir daži pienākumi. Lūdzu, atvaino!

-   Jā, mēs abi esam pārguruši. Tomēr, pirms jūs aizejat - jūsu personiskais asistents minēja zobus sukas, higiēnas piederumu komplektu, dušu un vēl… atzīšos, ka ļoti gribas čurāt.

Džerārds piesarka.

-   Musu stjuarts par tevi parūpēsies un gadas, lai tev neka netrūktu.

-    Paldies! Es patiešām priecājos jūs atkal redzēt.

-   Tu esi visgaidltākā viešņa uz "Air Force 2" borta.

Tesa pagaidīja, līdz Džerārds nozūd aiz durvīm priekšējā starpsienā un ieiet savā privātajā kabīnē, atkārtoja savu lūgumu stjuartam, kurš viņu aizveda uz tualeti. Pēc desmit minūtēm Tesa atgriezās centrālajā salonā, iekārtojās krēslā blakus Kreigam un piesprādzējās.

Viņš nebija aizmidzis. Noņēmis austiņas, no kurām plūda klusas operas skaņas, Kreigs jautāja:

-    Kāda bija saruna?

-   Mulsinoša. Samudžināta. Satraucoša. Bet es esmu tik ļoti nogurusi… Izstāstīšu vēlāk. - Atbalstījusi galvu pret Kreiga plecu, Tesa aizvēra acis un drīz vien iemiga. Tomēr vairākas reizes uzrāvās no snaudas, ļaunu priekšnojautu satricināta.

7

Lidojums uz Spāniju ilga piecas stundas, tomēr laika joslu maiņu dēļ bija jāpieskaita vēl piecas stundas klāt, tāpēc lidmašīna Madrides lidostā nosēdās īsi pirms vienpadsmitiem priekšpusdienā.

Tesa uzmeta skatienu lidostai, kuru ietina dūmaka. Uz mirkli viņa bija nesaprašanā, kāpēc šeit smogs ir biezāks nekā Ņujorkā, bet tad atcerējās, ka Eiropā vairākums automašīnu nebija aprīkotas ar izplūdes gāzu kontroles sistēmām, un Spānijā, tāpat kā lielākajā daļā kondnenta, vēl arvien plaši neizmantoja bezsvina benzīnu, un netīrās izplūdes gāzes cēlās pret debesīm. Viņa uzreiz atminējās arī Džerārda apgalvojumu par nepieciešamību ieviest vienotus vides aizsardzības standartus visā pasaulē.

Kad masīvā "Boeing 747" riteņi pieskārās neticami gludajam skrejceļam, Tesa pamanīja, ka labajā pusē garām logam aizslīd lidostas terminālis, tomēr "Air Force 2", pabraucis tam garām, nogriezās uz nomaļa piebraucamā ceļa un apstājās. Dzinēju kaukoņa apklusa.

Lidaparātu nekavējoties ielenca vairākas automašīnas, no tām izkāpa bruņoti vīri, nostājās ar mugurām pret lidmašīnu un pacēla kaujas šautenes. Tajā pašā laikā pie trapa, ko lidostas apkalpe bija pievirzījusi pie lidmašīnas priekšējām durvīm, piebrauca melns limuzīns ar plīvojošu diplomātisko karodziņu.

Centrālā salona pasažieri sarosījās. Atsprādzējuši drošības jostas, Slepenā dienesta aģenti iesteidzās priekšējā nodalījumā, viceprezidenta padomnieki ātri atgriezās savā kabinetā lidmašīnas pakaļgalā.

Tesa un Kreigs šķērsoja salonu un ziņkāri paraudzījās pa kreisās puses iluminatoriem. Šoferis formas tērpā atvēra limuzīna aizmugurējās durvis. Izkāpa divi sirmi cienīga izskata vīrieši, pēc apģērba spriežot, diplomāti, sarokojās ar Džerārda asistentu Hjūsu Kelliju, pārmija ar viņu dažus vārdus, apskāva viņu ap pleciem, uzkāpa augšā pa trapu un iegāja viceprezidenta apartamentos.

-   Un ko tagad? - Kreigs prātoja. Pirms kāda laika viņš bija ieturējis brokastis - svaigus augļus un Tesas ieteikto kūpināto lasi ar pilngraudu maizi -, iztīrījis zobus, noskalojis seju un noskuvies. Kaut ari leitnants bija dažas stundiņas nosnaudies, garais pārlidojums un laika joslu maiņa bija viņu nogurdinājusi. Viņš pārlaida skatienu saburzītajam apģērbam. - Tāds es cilvēkos nevaru rādīties. Ceru, ka mums būs iespēja iegādāties formālāku apģērbu, lai mēs nepiesaistītu visu uzmanību, vismaz šādā sabiedrībā.

Tesa paskatījās uz pašas saņurcīto blūzīti un džinsiem un piekrītoši pamāja ar galvu. Visvairāk gribējās pārvilkt tīru apakšveļu.

-    Man ir aizdomas, ka, ceļojot ar viceprezidentu, kāds allaž izpilda visas vēlēšanās.

Viņa sarāvās, negaidīts troksnis lika pagriezties pret priekšējo sienu. Atvērās durvis uz viceprezidenta kabīni.

Durvīs parādījās Alans Džerārds, viņam mugurā bija nevainojams pelēks uzvalks un balts krekls, ap kaklu svītraina kaklasaite. Melnās kurpes bija spoži nospodrinātas.

-   Tā, - Džerārds ierunājās. - Ceru, ka gulējāt labi. - Viņš pacilāts saberzēja rokas. - Esam gatavi?

-    Kam gatavi? - Tesa pajautāja.

-    Pārkāpt citā lidmašīnā.

Tesai neizdevās noslēpt pārsteigumu.

-    Vai tad bēres netiek rīkotas šeit, Madridē? Spānijas prezidents… - Viņa apjukumā sarauca pieri. - Biju pārliecināta, ka viņu apbedīs valsts galvaspilsētā, izrādot visu pienākošos cieņu.

-    Tev taisnība, bēres patiešām tiks rīkotas Madridē. Taču tām jānotiek tikai pēc divām dienām, - Džerārds stāstīja. - Pirms tam man jātiekas ar dažiem svarīgiem diplomātiem. Liku Spānijas amatpersonām neizpaust presei, ka esmu ieradies jau šodien. Man vēl šis tas jāizdara, iekams stājos pie sava pienākuma pildīšanas. Starp citu, viens no šiem diplomātiem, mans paziņa, ar kuru iepazinos agrākajos Spānijas apmeklējumos, ir izbraucis no pilsētas. Ļoti ticams, ka Spānijas parlaments drīz ievēlēs viņu par Valsts prezidentu. Tāpēc mēs iekāpsim mazākā, ne tik uzkrītošā lidmašīnā un apmeklēsim viņa ārpilsētas īpašumu. Netaisiet taču tik garas sejas! Viņa nams ir krāšņs un viesmīlība - neizmērojama. Jums tur patiks. Goda vārds. Es ņemšu līdzi Slepenā dienesta aģentus, un manam draugam arī ir apsardze, tāpēc jūs būsiet pilnīgā drošībā.

Izklausījās saprātīgi. Vismaz tā Tesa pūlējās sevi mierināt. Taču sirdi žņaudza it kā ledus siena, māca nemiers. Tomēr viņa pārvarēja šaubas un kopā ar Džerārdu iegāja kabīnē. Gaidot, kamēr viceprezidents un abi diplomāti nokāps pa trapu, Kreigs apskāva viņu ap pleciem. Trijotne, kuru nevilcinoties ielenca apsardze, nostājās pie limuzīna un sasveicinoties paspieda cits citam roku.

Džerārds pagriezās un pamāja Tesai un Kreigam, aicinot izkāpt.

-    Lidmašīna tepat vien ir.

Trapa pakājē Tesa paskatījās pa labi. Viņa par lidmašīnām gandrīz neko nezināja, katrā ziņā noteikt to modeli vai ražotājfirmu nevarēja. Tesa vienīgi ievēroja, ka tā ir mazāka, nekā gaidīts, divmotoru reaktīvā lidmašīna ar lielisku plūdlīniju - tādās parasti pārvietojas lielo korporāciju vadītāji.

-   Bet vai tad nav bīstami ceļot tik…

-   Neapsargātam? - Džerārds uztvēra. - Tāpēc ka tajā nav īpašas aizsargekrānu sistēmas un visādas izsmalcinātas sakaru aparatūras? - Viņš papurināja galvu, zilajās acīs pazibēja uzjautrinājuma dzirksteles. Labā acs vairs neizskatījās tik slikti. - Domāju, ka tev ir labi zināmas politikas analītiķu domas par mani. Es esmu nulle. Kurš gan gribētu mani nogalināt - tā viņi domā.

-    Taču teroristiem varētu but vienaldzīgas žurnālistu domas. Jūs tomēr esat Savienoto Valstu viceprezidents.

-    Esi bez bēdu, - Džerārds attrauca. - Es jau agrāk esmu veicis šo kluso ceļojumu. Runājot par drošību - tikai daži uzticami darbinieki zina, ka es ierados vienu dienu agrāk, nekā esmu gaidīts. Varu apzvērēt, ka mēs esam drošībā.

Nejaudādama pretoties Džerārda valdonīgajam tvērienam, īpaši jau šo daudzo bargo sargu ielenkumā, Tesa ļāva, ka viņu uzved tos dažus pakāpienus pa īso trapu un iebīda lidmašīnā.

Ieraugot šauru eju ar vienu vietu katrā pusē, Tesai uzmācās klaustrofobija. Viņa tramīgi saskaitīja krēslus un aprēķināja, ka šajā lidaparātā ir paredzēta vieta pilotam, otrajam pilotam, Džerārdam, Hjūsam Kellijam, Kreigam un pašai, un tad atliek vietas tikai pieciem Slepenā dienesta aģentiem. Ļaunās priekšnojautas pastiprinājās, redzot, ka apsargu skaits samazinās.

Atskanēja klaudziens, un Tesa nemanāmi sarāvās. Otrais pilots bija aizcirtis un aizslēdzis durvis.

Tesa jutās iesprostota tāpat kā pirms piecām stundām, kad iegāja "Air Force 2". Taču šobrīd sajūta bija vēl uzmācīgāka - aizsprādzējot drošības jostu, viņai nācās sakopot visus spēkus, lai neizrādītu, cik ļoti dreb pirksti.

Tesa sēdēja iepretim Džerārdam un nervozi pazagšus pameta skatienu pa labi, kur aiz Džerārda sēdēja Kreigs.

Viņš piemiedza aci, un Tesai uzreiz kļuva vieglāk.

Tesa pasmaidīja un atskārta, cik ļoti pieķērusies leitnantam. Lai kādi būtu turpmākie notikumi, lai cik ļoti viņi riskētu, lai cik lielas briesmas abiem varētu draudēt - viņa un Kreigs būs kopā, un abu jūtas vienam pret otru bija tik spēcīgas, ka kopā viņiem būs pa spēkam izdzīvot un sakaut jebkuru ienaidnieku. Tas viņiem jāspēj.

Dievs, lūdzu, palīdzi mums! Lūdzu, palīdzi tēvam Boldvinam. Vai viņam ir izdevies sekot mums pa pēdām uz Madridi? Vai viņa aparatūra jaudās uztvert manā kurpē iestrādāto mikrofona un raidītāja signālu, vai viņš varēs sekot mums visur, kurp vien mūs ved?

Pilots saņēma atļauju paceldes. Pēc divām minūtēm lidmašīna jau brāzās cauri smoga slānim uz debesīm.

Tesa jutās aizvien bezpalīdzīgāka.

Mēģinādama neizrādīt uztraukumu, viņa palūkojās pa iluminatoru. Lidmašīna gandrīz jau bija sasniegusi parasto augstumu, un lejā viņa ieraudzīja plašu izkaltušu līdzenumu ar dažām nogāzēm, kas veidoja pazemas, līdzenas augstienes ar vara krāsas

augsni.

-    Uz kurieni mēs dodamies? - Tesa cerēja, ka balss nenodod nemieru.

-    Uz Spānijas ziemeļu krastu, - Džerārds atteica. - Uz Biska- jas provinci. Nosēdīsimies Bilbao.

-    Bilbao? - Viņa pūlējās uzturēt sarunu, cerēdama, ka to dzird arī tēvs Boldvins. - Vai par to nebija kāda dziesma?

-    "Tas vecais Bilbao mēness"? Jā, bet tā ir samērā veca dziesma. Brīnos, ka tu tādu zini. šaubos, vai tā ir tā pati Bilbao.

-   Cik ilgi lidosim?

-   Labi ja stundu. - Džerārds paraustīja plecus. - Snaudienam laika pietiks.

Kreigs paliecās uz priekšu.

-    Kāpēc bēres neapmeklē pats prezidents?

-    Parastos apstākļos tiešām ierastos viņš. - Džerārds pagriezās pret leitnantu. - Šurp sabrauks daudzu Eiropas valstu galvas, un būtu iespēja sarīkot neoficiālu valsts vadītāju tikšanos. Taču viņa darba grafiks ir pārāk saspringts. Prezidents drīz vien dosies sen ieplānotā braucienā, kuru nevar atlikt, un apmeklēs lielu narkotiku apkarošanas konferenci, līdzīgu tai, kāda pērn notika Kolumbijā. Ja jūs nervozējat, tad iztēlojieties, kā jūtas viņš - ne viens narkotiku magnāts vien ir nozvērējies prezidentu novākt. Tieši tāpēc viņš nedrīkst atlikt šo braucienu - lai nerastos priekšstats, ka prezidents ir nobijies no narkotiku tirgotājiem. Viņa drosme ir atzīstama. Lai gan mums dažkārt gadās domstarpības, es no visas sirds ceru, ka ar viņu nekas ļauns negadīsies.

Viņi iekārtojās sēdekļos, lidmašīna traucās uz priekšu. Tesa aizvēra acis un, pacīnījusies ar raizēm, mēģināja nosnausties. Ja viņas ļaunas nojautas piepildīsies, bus vajadzīgs krietni daudz spēka.

8

Būkšķi, šasiju riteņiem atsitoties pret asfalta skrejceļu, Tesu uzmodināja. Viņa izberzēja miega pietūkušās acis un pavērās ārā. Bilbao lidosta nebija tik milzīga kā Madrides lidosta, gaiss nebija tik dūmakains. Iespējams, tuvējā okeāna vēji izkliedē automašīnu izplūdes gāzes, viņa nodomāja. Arī šoreiz lidmašīna paslīdēja garām terminālim un apstājās uz celiņa lidostas malā.

Izkāpis no lidmašīnas, Džerārds runāja tikpat aizrautīgi kā pēc nosēšanās Madridē.

-    Vai esat gatavi vēl vienam lidojumam?

-    Vēl vienam? Bet es sapratu, ka mūsu ceļojuma galamērķis ir Bilbao. - Tesa joprojām cerēja, ka tēvs Boldvins dzird šo sarunu.

-   Nē, mēs šeit ieradāmies tikai tādēļ, lai pārsēstos citā lidaparātā. Tagad dosimies uz austrumiem, gar Pamplonu.

Tesa apspieda trīsas, atcerēdamās, ka netālu no Pamplonas Prisila Hārdinga, pēc pašas teiktā, bija atradusi alās paslēptās Mitras statujas.

Pāri mugurai plūda sviedri, gribējās ņemt kājas pār pleciem. Taču Tesai abās pusēs jau stāvēja Slepenā dienesta aģenti.

-    Mana drauga īpašumā nav lidmašīnām domāta skrejceļa, - Džerārds paskaidroja. - Tāpēc lidosim ar šo. - Un viņš norādīja uz helikopteru.

Tesai noreiba galva. Viņu - nespēka pārņemtu, pašas nosvērtības trūkuma satrauktu - iesēdināja helikopterā, un, panikai augot, viņa pamanīja, ka šajā pārvietošanās līdzeklī pietiek vietas tikai pilotam, Džerārdam, Hjūsam Kellijam, Kreigam, viņai un diviem Slepenā dienesta aģentiem. Apsardzes rindas kļuva retākas, nošķirtība auga. Lai gan vēl pirms stundas viņa bija smēlu- sies paļāvību Kreiga klātbūtnē, piepeši uzmācās milzīga nolemtības sajūta.

Rotoru lāpstiņas iešņācās, sāka griezties aizvien ātrāk un ātrāk, līdz švīkstoņa pārauga ritmiskā rēkoņā. Helikopters ar spēcīgu rāvienu šāvās tieši augšup, un Tesa, raidījusi izmisuma pilnu skatienu Kreigam, pamanīja, ka arī viņa sejas izteiksme ir saspringta.

Šoreiz viņš nepamirkšķināja ar aci, un Tesa neatbildēja ar smaidu; šķita, ka viņa norij kaut ko karstu un rūgtu.

Tesa mēģināja izpētīt apkaimi, apzinādamās, ka ikviens sīkums ir nozīmīgs. Jāsaņem sevi rokās un jāsakārto domas.

Prāts uzmācīgi lika iegaumēt zemāk slīdošās ainavas. Ja nokļūsi nelaimē, būs labāk, ja spēsi orientēdes.

Valsts ziemeļu piekraste atšķirībā no sausās, līdzenās Spānijas centrālās daļas bija lekna un kalnaina. Ielejās bija izvietojušās fermas, gan vīrieši, gan sievietes pieliekušies ar izkaptīm pļāva garo zāli. Vīriešiem mugurā bija krekls ar garām piedurknēm, galvā cepure ar platām malām. Sievietes bija ģērbušās garā kleitā, ap galvu apsējušas lakatiņu. Nemanīja lauksaimniecības tehniku, arī ēku dakstiņu jumti un akmens sienas lika Tesai justies tā, it kā viņa būtu atgriezusies pagātnē un savām acīm skatītu ainu no pagājušā gadsimta.

Taču šīs izjūtas - īsi, neefektīvi mēģinājumi aizgaiņāt no prāta bailes - ātri vien pagaisa.

- Labajā pusē aiz tiem kalniem atrodas Pamplona, - Džerārds lietišķi stāstīja. - Var pat saskatīt dažu ēku jumtus. Uz ziemeļaustrumiem atrodas Francijas robeža. Patlaban mēs atrodamies rajonā, ko sauc Navarra, un kalni priekšā ir Spānijas Pireneji.

Viņa ar bailēm prātoja, cik tuvu helikopters šobrīd atrodas Francijas Pirenejiem, nodegušā ķeceru bastiona krāsmatām Mont- segīrā, kur Eiropas krustneši bija sarīkojuši slaktiņu un kur šis neprāts sākās pēc tam, kad no turienes pirms septiņsimt gadiem bija izbēgusi grupiņa apņēmīgu ķeceru, ņemot līdzi savu dārgo bareljefu.

Augstie kalni bija iespaidīgi, pie apvāršņa vīdēja robotas kontūras. Aizās starp kaļķakmens klintīm putoja šauras, ašas upes, nogāzēs auga biezi priežu un dižskābaržu meži.

Helikopters ducināja kalnu virzienā, to galotnes šķita augam, atsegumi vēl robaināki, stāvās kraujas vēl mežonīgākas. Cik augsti tie ir, Tesa prātoja. Vismaz septiņi tūkstoši pēdu, viņa lēsa. Ne tik augsti, cik viņai zināmās grēdas Šveicē un Kolorādo, kur tēvs viņu dažreiz bija aizvedis paslēpot. Taču šo kalnu nogāzes bija stāvākas, tāpēc kalni šķita augstāki. Aizas bija baismīgas. Iepriekš viņa bija nodomājusi, ka grēda ir robaina. Mežonīga. Tesa vēroja, kā strauji tuvojas kāda šaura aiza, un abi apzīmējumi kļuva aizvien trāpīgāki. Nolaižot skatienu lejup, sagriezās galva.

Meža biezokņu vidū gar visās malās izmētātiem gigantiskiem akmeņu krāvumiem līkumoja un iestiepās aizā šaurs zemesceļš. Tesa pacēla galvu un sastinga, redzot, ka ari helikopters ielido aizā - te rotoru pukstoņu padarīja skaļāku apdullinošā atbalss no raupjajām klints sienām abās pusēs. Sprauga šķietami bija tik šaura, ka Tesa baidījās, vai helikoptera lāpstiņas neaizķers vienu no akmeņainajām sienām.

Piepeši aiza beidzās. Tesa atvieglota dziļi nopūtās, taču tad, ieraudzījusi, ka helikopters laižas zemāk, noelsās. Skatienam pavērās neliela ieleja. Biezs mežs apjoza zaļu pļavu, kuras vidū, dažādu žogu labirinta ieskautas, atradās vairākas ēkas - abpus galvenajai ēkai, kuras virzienā traucās helikopters, bija izvietotas citas, mazākas.

Tāpat kā Pamplonas apkaimē redzētajām fermām, galvenajai ēkai bija akmens sienas un dakstiņu jumts, taču tā ari bija vienīgā līdzība. Laucinieku mājas bija nelielas un pieticīgas. Turpretī nams, kas pavērās viņas skatienam, kamēr helikopters zvāroda- mies šāvās lejup un lika jusdes neomulīgi, bija dk plats un augsts, tik iespaidīgs…

-    Tā ir pils, - Džerārds paskaidroja. - Ne jau tāda, kādas var redzēt Anglijā, Francijā vai pat jebkurā citā Eiropas valstī. Tā ir spāņu pils. Valsts dienvidos pilis ir celtas mauru stilā, turpretim šāds stils ir raksturīgs ziemeļiem. Nav nedz tornīšu, nedz mūra nocietinājumu, nedz aizsarggrāvja, nedz nolaižamā tilta, kā tu varbūt gaidītu. Pils ir kaut kas pa vidu starp muižas māju un cietoksni. Akmens un dakstiņi aizsargā pret uzbrukumu ar uguni. Vienīgā koka detaļa, kas pieejama no ārpuses, ir…

-   Pie logiem. - Tesa bija spiesta runāt skaļi, lai sarunas biedrs sadzirdētu viņas balsi helikoptera rēkoņā. - Slēģi. Pat no šāda attāluma tie izskatās biezi.

Džerārds pamāja.

-    Un katrā istabā ir durvis. Tikpat biezas. Vēl viens šķērslis liesmām. Teorētiski slēģiem pielaist uguni nav iespējams - kad piekļūsim tuvāk, piecas pēdas biezajās akmens sienās tu redzēsi šauras spraugas. Loka strēlnieks nevarētu piekļūt tik tuvu, lai iešautu aizdedzinātu bultu, - šāvēji, kas atrodas pilī, ātri vien viņu nolaistu no kājas, un aizstāvjiem, kas atradās aiz šim spraugām, nebija iespējams trāpīt.

Helikopters sašķiebās un tuvojās nolaišanās laukumam. Tesa pamanīja pļavās dzīvniekus - dažās ganījās zirgi, bet citās…

-   Jūsu draugs ir fermeris? - viņa pajautāja.

Džerārds sākumā nesaprata, bet tad grumbas pierē izzuda.

-    Ā, skaidrs! Tu domā, ka tie ir liellopi. Ne gluži. Tie ir vērši. Mana drauga aizraušanās ir vēršu audzēšana. Nākammēnes dažus vedīs uz slaveno Sanferminas vēršu cīņu festivālu Pamplo- nā. Tu noteikti esi par to lasījusi. Salūts katru nakti, satracinātos vēršus dzen pa ielām, ciematnieki izrāda savu drosmi, skrienot pa priekšu iztrūcinātajam ganāmpulkam, daži jaunekļi krīt, viņus sabradā zem kājām - nereti līdz nāvei. Svinības ilgst astoņas dienas un naktis. Astoņas pēcpusdienas nāves rituālu.

Tesa patiešām bija par to lasījusi, un, helikopteram tuvojoties dzīvniekiem, viņa jau spēja labāk tos aplūkot, muskuļainos sānus, platās, kumpās muguras, garos, izliektos ragus, kas slējās no biezajām pierēm.

Vērši.

Tie bija tik cieši saistīti ar Spānijas kultūru, ka Tesa nebija uzreiz izdarījusi secinājumus. Taču tad piepeši viņa ieraudzīja, ka viens vērsis ir nošķirts no pārējiem - majestātiskais dzīvnieks grauza zāli nomaļus no bara, un visas šaubas par Džerārda uzticamību, jebkādas cerības, ka Džerārds tomēr nav ienaidnieks, izgaisa vienā acumirklī. Atmiņā pazibēja fotogrāfija, kas atradās somiņā, - cilnis ar Mitru, kas pāršķeļ kaklu vērsim. Baltam vērsim. Tieši tādam pašam, kāds tur ganījās. Vērsim, kurš bija balts.

Izkūpēja beidzamās šaubas, ka Džerārds nav saistīts ar ķeceriem. Tesu pārņēma šausmas, un elsojot, sirdij mežonīgi dauzoties, viņa saprata, ka nedrīkst ļaut Džerārdam nojaust nupat piedzīvoto atklāsmi. Viņai viss bija skaidrs. Skaidrs kā diena. Kreigs bija vienīgais pret viņu labvēlīgi noskaņotais šā helikoptera pasažieris - pārējie, ari abi Slepenā dienesta aģend (ne jau nejaušības pēc Džerārds uzaicināja abus šajā braucienā), viņu apdraud. Tesa nolādēja sevi par to, ka ļāvusi Džerārda valdzinājumam un rūpēm par apkārtējo vidi sevi piemuļķot. Viņa nedrīkstēja ļauties kārdinājumam un nodcēt, ka viņš Tesai nevēl ļaunu. Nevajadzēja tik dedzīgi nopelt ķecerus tobrīd, kad Džerārds mēģināja pārliecināt, ka viņu motīvs, iespējams, attaisno izmisīgos līdzekļus un morālie jau tā jūmi nav viennozīmīgi. Džerārds bija mēģinājis izlīgt ar Tesu, pārbaudīt viņu un varbūt pat pievērst savai dcībai, taču viņa, aizrāvusies sarunā, nebija uztvērusi tās īsto jēgu. Viņa pūliņi apelēt pie loģikas bija izgāzušies, un nu Džerārdam neatlika nekas cits kā nogalināt viņu.

Drausmīgā nojauta vērtās aizvien spēcīgāka. Helikopteram pieskaroties zemei un rotoru vējam noliecot zāli, Tesas kuņģis salēcās. Dzinēju rēkoņa pārauga gaudās un visbeidzot izdzisa. Džerārds palīdzēja Tesai izkāpt. Hjūss Kellijs un abi Slepenā dienesta aģend uzkavējās Kreiga tuvumā.

Ko gan, viņuprāt, mēs varam iesākt, Tesa nodomāja. Bēgt?

Uz kurieni? Mums pat neizdotos aizkļūt līdz mežiem. Mukt vai vismaz atkāpties vajadzēja jau Endrūza Gaisa kara spēku bāzē.

Taču iecere noskaidrot, vai Džerārds patiešām ir ķeceru brālībā, bija šķitusi tik kārdinoša, ka viņa bija paklausījusi tēva Boldvina rīkojumiem. Patlaban jau bija par vēlu aizlaisties no Džerārda. Viņa ar Kreigu bija bezizejā, un atlika vienīgi cerēt, ka izdosies vienoties.

Nē, Tesa klusībā sevi pārlaboja. Vēl pastāv iespēja, ka tēvam Boldvinam ar vīriem izdosies sekot kurpē iestrādātā raidītāja signālam un atrast viņus. Viņa atkal noskaitīja lūgšanu.

Esi vērīga, Tesa sev piekodināja. Koncentrējies! Neko nepalaid garām!

Gaisā virmoja salda smarža. Viņa ar baudu ievilka plaušās pļavas zāles un kalnu ziedu aromātu. Piedevām vēl gaiss bija neticami tīrs, debesis iespaidīgi zilas un skaidras. Viņa vairs nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi ieelpojusi gaisu bez smoga piejaukuma. Taču šie iespaidi pazibēja kā nebijuši. Tos nomāca apjausma, ka šo apaļo ieleju apjoza augsti kalni un vienīgā ieeja tajā bija šaurā aiza, caur kuru bija ielaidies helikopters.

Mēs šeit esam ieslodzīti, viņa drūmi nodomāja, tomēr atteicās atmest cerības. Nolādēts! Nevar būt, ka mēs ar Kreigu nekā nevarēsim aizsargāties.

Piepeši Džerārds ierunājās:

-   Mans draugs gaida. Viņš ļod vēlas ar tevi tikties.

Tesa strauji pagriezās. Pirms brīža viņa bija pamanījusi pusduci strādnieku, kas stāvēja, atspiedušies pret koka žogu un vēroja vēršu bariņu. Taču nu viens no strādniekiem ātri vien nāca pie helikoptera. Viņam mugurā bija piesviedrētas darba drēbes, kājās putekļaini zābaki, ap kaklu sarkans lakatiņš, - kaut arī apģērbs bija vienkāršs, vīrieša izturēšanās neapšaubāmi liecināja par aristokrātisku izcelsmi. Viņš bija slaids, plecīgs, taču nekādā ziņā ne resns - rokas, kājas, pleci un krūtis izskatījās vingri. Seja bija stūraina, iedegusi, sīku krunciņu klāta, vairāk spēkpilna nekā glīta. Platā piere Tesai atgādināja vērsi. Tesa pievērsa skatienu biezajiem, tumšajiem, spīdīgajiem matiem un nosprieda, ka vīrietim vēl nav piecdesmit. Namatēvs pienāca pie ciemiņiem, un viņa brūnās acis - Tesa uzreiz ievēroja - iemirdzējās, smaids staroja.

-    Senor Gerrard! Buenas tardes! Mucho gusto! Cotno esta usted?

-    Muy bien. Gracias, - atbildēja Džerārds. - Y usted?

-    Excelente![8]

Vīrieši apkampās un uzsita viens otram pa muguru.

Kad abi bija sasveicinājušies, nepazīstamais pēkšņi pārgāja uz angļu valodu. Viņa balss bija dziļa, rezonējoša, kā īstam politiķim.

-   Pārlieku ilgi tu neesi mūspusē redzēts. Tu taču zini, ka allaž esi laipni gaidīts.

-    Pacentīšos atbraukt šurp biežāk, - Džerārds solīja.

-   Turēšu tevi pie vārda. - Svešinieks nelikās ne zinis par abiem Slepenā dienesta aģentiem un pagriezās pret Hjūsu Kelliju. - Liels prieks jūs atkal redzēt, senjor Kellij.

-   Arī man ir liels prieks.

-    Bueno. Bueno.[9] alan, vai tie ir tavi draugi?

-   Piedod, esmu nepieklājīgs, - Džerārds teica. - Tesa, leitnant Kreig, tas ir Hosē Fulano. Viņam ir ari tituls un ārkārtīgi garš oficiālais vārds, taču, kamēr nesēžam pie konferenču galda, mēs formalitātes metam pie malas. Pa ceļam uz Madridi es piezvanīju Hosē un pastāstīju, ka ari jūs ieradīsieties.

Fulano sajūsmināts paspieda viesiem roku.

-    Kā jūs, amerikāņi, mēdzat izteikties - Alana draugi ir ari mani draugi. Jūs esat ļoti laipni gaidīti. Mana māja ir jūsu rīcībā. Mi casa, su casa. Lūdzu, nekautrējieties prasīt, ja vien jums kas vajadzīgs.

Protams, Tesa nodomāja. Kas man vajadzīgs? Kaut vai, piemēram, noskaidrot, kā lai tieku prom no šīs ielejas! Bet viņa neizrādīja, cik ļoti izbijusies jūtas, un veltīja vīrietim mīlīgu smaidu.

-   No sirds pateicamies par jūsu viesmīlību, senjor Fulano.

-    Lūdzu, sauciet mani par Hosē!

-   Jums pieder neaprakstāmi skaists miteklis, - Kreigs novērtēja. - Nekad neesmu redzējis tik brīnišķīgu ainavu.

Fulano pagriezās un pievienojās apbrīnam par savu īpašumu.

-    Es pārāk bieži uzturos Madridē. Ja man būtu prāts, es no šejienes nekad neizbrauktu. - Viņš nopūtās. - Taču, kā to itin labi saprot ari Alans, pienākuma spiesti, mēs nevaram atļauties ziedot daudz laika, lai izbaudītu patiesi svarīgāko savā dzīvē, to, kas ir skaists. - Fulano pievērsa skatienu Tesai. - Alans man no lidmašīnas zvanīja un pastāstīja, ka esat apkārtējās vides aktīviste. Tad jau jūs iepriecinās ziņa, ka šeit nekāda piesārņojuma nav.

-   To jau es nopratu, tikko izkāpu no helikoptera. Man šķiet, ka es elpoju tīru skābekli.

Fulano pasmaidīja.

-   Jūs noteikti esat noguruši no braukāšanas, gribat atpūsties, nomazgāties. Aizvedīšu jūs uz jūsu istabām. Domāju, ka neatteiksieties ari no liekas drēbju kārtas.

-    Paldies! - Tesa sacīja.

-    De nada.[10] - fulano lepni veda visus garām saimniecības ēkai uz pili.

Uz to stiepās zāles ieskauts, bruģakmeņiem klāts ceļš. Tuvumā ēka izskatījās zemāka nekā no gaisa, varbūt sešus stāvus augsta, tomēr tās izmēri platumā tik un tā bija prāvi. Sienās iemūrētie akmeņi bija milzīgi. Lielākā daļa slēģu bija vaļā, aiz tiem pavērās augsti, plaši logi. Augšējos stāvos pie katra loga bija balkons, to apjoza kaltas dzelzs margas, krāšņos ornamentos savērptiem stieņiem, un uz margām bija izkārtoti košu plaukstošu puķu podi. Divi biezi akmens bluķi veidoja pakāpienus, aiz kuriem slējās milzīgas, arkveidigas dubultdurvis no tumša koka.

Fulano atgrūda vienu smago durvju pusi vaļā un aicināja Tesu un Kreigu sekot. Tesa, bailēm nerimstot, pakļāvās, taču, pirms iegāja pilī, pie katra ēkas stūra ieraudzīja bruņotus sargkareivjus. Kaut arī viņi izlikās, ka vērš skatienus uz ceļu un laukiem, patiesībā zagšus uzmanīgi vēroja viņu un Kreigu.

Mirklī, kad Tesa pārkāpa pār slieksni, pirmais, ko viņa sajuta, bija sviedru lāsītes saltais pieskāriens virs uzacs. Acīmredzot ārā bija siltāks, nekā viņai šķita. Akmens sienas un grīdas pazemināja temperatūru iekšpusē vismaz par desmit grādiem.

Sākumā viss tinās ēnā. Pēc uzturēšanās spilgtajā saulē bija vajadzīgi vairāki mirkļi, līdz acis pierada. Istabas vidu aizņēma garš, raupjš senlaiku koka galds. Pie divām sienām karājās izsmalcināti gobelēni, kuros bija attēlotas mežaines un kalni. Vienā gobelēnā bija atainota vēršu cīņa, matadors, kas dur ar zobenu. Tālajā kreisajā stūrī bija novietots veclaicīgs bruņinieka tērps.

Griestus veidoja tumši, spīdīgi kvadrātpēdu biezi baļķi, kas, nevainojami savienoti, bija iestiprināti akmens sienās. Tos balstīja kolonnas un šķērssijas. Viņa nekad nebija uzturējusies telpās, kas radītu tik izteiktu drošības sajūtu.

- Nāciet līdzi! - Fulano laipni uzsauca un vedināja viesus tālāk. Viņi uzkāpa vēl pa trim vēsa akmens pakāpieniem, pagriezās pa kreisi, nokļuva klusā gaitenī un pa kāpnēm, kas bija izgatavotas no tādiem pašiem bieziem baļķiem, kādi veidoja griestus, nonāca otrajā stāvā. Soļu atbalsis apslāpēja lielais daudzums koka un akmens zem kājām un visapkārt.

Otrajā stāvā bija tikpat plaša, liela telpa ar augstiem griestiem, kurus balstīja masīvas sijas, vēl viens garš, raupjš senatnīgs galds un gar sienām, ko rotāja gobelēni, tronim līdzīgi koka krēsli.

-    šī ir jūsu istaba, - Fulano uzrunāja Tesu. - Un tā - jūsu, - viņš sacīja Kreigam.

Durvis bija tālu viena no otras.

-    Pateicos! - Kreigs atteica. - Ceru, ka nebūšu nepieklājīgs, teikdams, ka mēs ar Tesu esam…

-Jā? - Fulano mudināja.

-   Kopā.

-Jūs gribat sacīt, ka jūs esat…?- Fulano sarauca uzacis.

-   Vienojušies par kopdzīvi.

-   Jā, - Fulano novilka. - Saprotams! Piedodiet manu nepieklājību! Šī istaba, - viņš pavērsās pret Kreigu un Tesu un norādīja, - ir jūsu. Jūs esat mērojuši tālu ceļu un katrā ziņā vēlaties atpūsties. Bet astoņos, lūdzu, pievienojieties mums ēdamistabā - nokāpiet lejup pa kāpnēm, nogriezieties pa kreisi un ejiet pa gaiteni! Mēs jums esam sagatavojuši kādu pārsteigumu.

-    Ar nepacietību gaidu, kad to ieraudzīšu. Mēs sakopsimies un nokāpsim lejā astoņos, - Kreigs solīja.

-    Bueno.

9

Tesa un Kreigs iegāja augstā un plašā istabā ar veclaicīgiem spāņu skapjiem, atvērtām balkona durvīm un milzīgu gultu - tās augstais galvgalis bija pieskaņots spilgtajiem tumšajiem grīdas un griestu baļķiem.

Kreigs aizslēdza durvis.

Tesa pieķērās viņam pie rokas.

-   Paldies Dievam, tu…

Kreigs piespieda viņai pie lūpām pirkstu.

-    No šīs istabas noteikti paveras kolosāla ainava. Redzēji, cik skaistas puķes izliktas uz balkona? Iesim aplūkosim!

Izvēles nebija. Kreigs piespieda plaukstu viņai pie muguras un mudināja viņu iziet uz balkona.

Kad viņi bija izgājuši pa atvērtajām durvīm un atspiedušies pret kaltās dzelzs margām, skatienam pavērās bruģētais ceļš un saimniecības ēkas, aiz tām pļavas - dažās ganījās zirgi, citās vērši -, tālāk zaļoja meži, un aiz tiem slējās kalni. Tesa tīksmīgi ievilka nāsīs smaržojošo vēju, bet šis prieks bija īslaicīgs.

-   Esmu drošs, ka istabā ir noklausīšanās ierīces, - Kreigs murmināja. - Tomēr šaubos, vai mikrofoni var uztvert to, ko runājam uz balkona. Vai tu pamanīji sargkareivjus?

-Jā.

-    Un balto vērsi?

-   īpaši to.

-   Esam iekrituši, - Kreigs pavēstīja. - Tēva Boldvina plāns izgāzies.

-   Varbūt tomēr ne. Viņš vēl var…

-    Nesapņo! - Kreigs attrauca. - Mēs esam palikuši vieni. Es nesaprotu, kāpēc Džerārds un Fulano vēl nav mūs aizraidījuši uz viņpasauli. Taču no šā brīža izmetam no galvas tēvu Boldvinu un paļaujamies tikai uz sevi.

-   Pēc visa spriežot, Džerārdam un Fulano ir iemesls ļaut mums dzīvot.

-   Vismaz pagaidām.

Tesa noskurinājās un piekrita.

-   Vismaz pagaidām. Te notiek vēl kaut kas. Iespējams, tas Fulano pieminētais pārsteigums.

-   Jebkurā gadījumā mums tas nesola neko patīkamu.

-   Ko mēs iesāksim? - Tesa prātoja. - Mēģināsim bēgt?

-   Vai aizmirsi sargkareivjus? Lai nolādēts tas tēvs Boldvins! - Kreigs izsaucās. - Viņš negribēja mums palīdzēt - viņš mūs izmantoja. Nevajadzēja viņu klausīt, tad mēs šobrīd būtu drošībā.

-   Tas bija vakar. Mums jātiek galā ar tagadni.

-    Lai notiek. - Kreigs pierima. - Šimbrīžam lai viss iet kā iedams. Varbūt pēc tumsas iestāšanās mums radīsies iespēja aizbēgt cauri mežiem kalnos. Domāju, ka naktī, kad visi gulēs, mēs varēsim nokāpt no balkona. Ja mūs kāds mēģinās aizkavēt, es centīšos novērst uzmanību, un tu skriesi viena.

-    Neies cauri, - Tesa uzsvēra. - Vai nu abi, vai neviens.

-   Tesa… - Kreigs maigi saņēma viņas seju rokās, pieliecās un noskūpstīja viņu. - Mums dzīsies pakaļ. Kāda jēga, ka mēs abi ejam bojā? Ja man jāizšķiras, es gribētu, lai izbēdz tu, nevis es.

Tesa maigi atbildēja uz skūpstu.

-   Tu nepārspīlēji, teikdams Fulano, ka mēs esam kopā. Mēs tikai neesam to apsprieduši. Es gribu palikt pie tevis. Uz mūžu. - Viņa paraustīja Kreigu aiz rokas.

-    Ko tu…? - Leitnants pretojās.

-   Iesim iekšā! Un turpmāk runāsim kā mīļākie, jo citādi tiem, kuri noklausās, radīsies aizdomas. Vašingtonā tu mani nosauci par "zaķīti" - tā tavs tēvs esot saucis tavu māti. Tad nu, zaķīt, pabeigsim to, ko bijām iecerējuši aizsākt, ļa mums lemts mirt, tad mēs varētu… - Tesa pēkšņi metās viņam ap kaklu un iešņukstējās. - Mums vairs nav daudz laika. Džerārds un Fulano gaidīs mūs astoņos. Izmantosim atlikušo laiku lietderīgi. Es ļoti gribu ieiet vannā, un es ļoti gribu, lai tu nomazgājies kopā ar mani.

Viņa atpogāja Kreiga kreklu un, siltajām asarām mērcējot vaigus, sāka skūpstīt viņa krūšu galiņus.

-   Tu droši zini, ka to gribi? - Kreigs vaicāja.

-   Es negrasos mirt, neizbaudījusi mīlas priekus kopā ar tevi. Noglāsti manas krūtis! Dievs tēvs, Kreig, man tik ļoti bail!

-   Es zinu. Arī mani māc bailes.

-   Es negribu mirt. Es… Jā, tā ir labi. Man ir šausmīgi bail, Kreig! Zemāk. Glāsd mani zemāk!

Tesa bija gribējusi doties uz vannu, un abi devās tās virzienā, taču pa ceļam ik pa brīdim apstājās, skūpstījās, novilka viens otra kreklu un tālāk par gultu netika. Kaisles apreibināta, nespēdama pat nostāvēt, Tesa ievilka Kreigu gultā un piespiedās viņam klāt ar visu augumu. Skūpsti kļuva dedzīgāki, rokas neatlaidīgākas. Viņi locīdamies turpināja viens otru izģērbt, Tesa atrāva vaļā viņa bikšu rāvējslēdzēju, Kreigs atsprādzēja viņas jostu.

Viņa iebāza roku pavērtajās biksēs un uzmeklēja samilzušo locekli. Kad viņa to izvilka, Kreigs izliecās, nodrebēja un aptvēra viņas krūtis, kuru galiņi sacēlās un piebrieda. Tesa nospārdīja savus džinsus, Kreigs laizīja viņas krūtis, tad vēderu, pavirzījās vēl zemāk un novilka viņas biksītes. Tesa norāva pēdējās Kreiga drēbes, abi piespiedās viens otram un iztaustīja visas slēptākās vietiņas. Mēles šaudidamās sastapās, Tesa bija silta un mitra no uzbudinājuma, alkdama savienoties ar viņu, un, kad Kreigs beidzot iegāja viņā, Tesai kļuva vienaldzīgi mikrofoni un cilvēki, kas noklausās. Viņa ievaidējās ekstāzes uzplūdos. Viena kulminācija sekoja otrai, un, kad Kreiga loceklis izauga neticami garš un sievietē izplūda sēkla, Tesa atkal ievaidējās, tagad reizē ar viņu. Abi atkrita gultā, pārplūduši sviedriem.

Tesa pūlējās atgūt elpu. Sirdspuksti dārdēja un palēnām rimās auļot. Ne viens, ne otrs vairākas minūtes nebilda ne vārda.

Viņi saskūpstījās, lēnām un maigi. Kreigs maigi glāstīja viņas krūtis. Pēc piecpadsmit minūtēm abi, pārsteigdami viens otru, mīlējās vēlreiz. Visbeidzot nogurumam uzmācoties un bažām atgriežoties, viņi izdarīja to, ko bija gribējuši darīt jau sākumā. Abi iesēdās neredzēti lielajā vannā un izmērcējās siltajā, mierinošajā ūdenī.

10

Atvēlētais laiks bija beidzies.

-    Vai esi gatava? - Kreigs noprasīja.

-    Nē. Bet, ja tu vari piedāvāt kādu citu iespēju, es labprāt to uzklausīšu.

-   Diemžēl nevaru.

-   Tad darīsim to eleganti.

-    Es mīlu tevi.

-    Es ari mīlu… Noskūpsti mani! Jā, tā ir daudz labāk.

Kad Tesa un Kreigs atvēra durvis, viņi ieraudzīja, ka gaitenī iepretim durvīm, vērodami un gaidīdami sēž abi Slepenā dienesta aģenti. Nebilduši ne vārda, aģenti piecēlās un sekoja viņiem. Visi četri nokāpa lejā, pagriezās pa kreisi un pa klusināto gaiteni iegāja plašajā ēdamistabā. Džerārds un Fulano jau sēdēja pie vēl viena senlaicīga galda. Kad abi pasmaidīja un piecēlās, lai sasveicinātos, Tesa ievēroja, ka Fulano ir pārģērbies un darba drēbju vietā uzvilcis vieglas bikses un sporta jaku.

Arī viņa un Kreigs bija saņēmuši jaunu drēbju kārtu - kalpotājs bija ieradies desmit minūtes pirms tam, kad viņiem bija jāiziet no istabas. Kreiga drānas līdzinājās Fulano apģērbam.

Turpretī Tesai pašas ietērps negāja pie sirds. Protams, jāatzīst, ka apģērbs bija pievilcīgs - zīda blūzīte, tai pieskaņota šalle, sarkani kokvilnas svārki un mīkstas, ērtas ādas sandales.

Bet Tesai nepatika valkāt svārkus, īpaši tādus, kas sniedzas līdz pat potītēm un kavē spert soļus. Uzvelkot sandales, nācās atteikties no kroskurpēm, un sliktākais bija tas, ka vienā papēdī taču bija iestrādāts raidītājs.

Viņa bija ielikusi kroskurpes savā apjomīgajā audekla somiņā, taču neviļus uzmācās aizdomas, ka ietērps, kuru Fulano viņai izvēlējies, bija domāts, lai apgrūtinātu bēgšanu kopā ar Kreigu mežā un pāri kalniem, ja vien tāda iespēja rastos. Viņa atkal jutās neaizsargāta, bezpalīdzīga.

-   Jūs izskatāties jauki, Tesa, - Fulano sacīja.

-   Gracias, - viņa atbildēja, pūlēdamās izskatīties pieticīga.

-   Jūs apgūstat spāņu valodu. - Fulano pasmējās.

-   Baidos, ka tas ir vienīgais man zināmais vārds. Bet man patiesi jums jāsaka paldies. Drēbes ir satriecošas un der kā uzlietas.

-    Priecājos to dzirdēt.

Ēdamistabas balkonu durvis bija vaļā. Rietošā saule iekrāsoja telpu tumšsārtu.

-Jūs droši vien māc ziņkāre par manis pieminēto pārsteigumu, - Fulano turpināja.

-Gluži kā dzimšanas diena. Man allaž patikuši pārsteigumi. - Pārlaidusi plaukstu svārkiem, Tesa apsēdās uz krēsla. Rūpīgi cenzdamās neizrādīt bailes, viņa ievēroja, ka abi Slepenā dienesta aģenti nostājušies pie durvīm, pa kurām viņa un Kreigs bija nupat ienākuši. Vēl viņa ievēroja, ka aiz logiem akmens plātnēm klātajā pagalmiņā patrulē bruņoti sargi.

Džerārds un Fulano apsēdās reizē ar Kreigu.

-    īss paskaidrojums, - Džerārds ierunājās. - Man radies iespaids, ka ne viens, ne otrs neesat bijuši Spānijā.

-   Ar nožēlu atzīstam savu kļūdu, - Kreigs atsaucās.

-    Vispirms jums jāsaprot, ka spāņu dienas režīms patīkami atšķiras no mums, amerikāņiem, pierastā. Viņi strādā no deviņiem līdz vieniem, un tad sākas ilgs pusdienu pārtraukums, kuru - esmu pārliecināts, ka jūs zināt, - sauc siesta. - Džerārds paraustīja plecus. - Viņi atpūšas, nosnaužas, pamīlējas. Ko vien sirds kāro. Un četros ierodas darbā, strādā līdz septiņiem, pēcāk tiekas ar kaimiņiem, ēd, dzer un apspriež dienas notikumus. Patiesībā viņi tikai uzkož, jo galvenā maltīte salīdzinājumā ar amerikāņu paražām ir pavisam vēlu - ap desmitiem. Uzkodas sauc par tapas, un tās ir viena no daudzajām Spānijas kultūras pērlēm. Pārsteigums, kuru mēs pieminējām, ir tāds, ka jūs tūlīt nobaudīsiet tapas.

Tesa samulsa, jo bija gaidījusi, ka viņus sāks tirdīt. Fulano pieklaudzināja pie galda, un durvīs uzreiz parādījās tris kalpotāji, nesdami paplātes, no kurām nokrāva daudzus šķīvjus.

Tesa jau labu laiku nebija ēdusi, tāpēc ievilka nāsīs aromātu, ko izdalīja ēdiens uz bagātīgi izrotātajiem šķīvjiem, un mutē gribot negribot saskrēja siekalas. Tas, ka viņa jutās izsalkusi, nebija vienīgais iemesls, kāpēc bija krietni jāpaēd, jo vajadzēja gūt spēkus, ja viņai un Kreigam radīsies izdevība aizbēgt.

-    Vispirms calamari, - Džerārds norādīja. - Vai zināt, kas tas

ir?

-   Cepts kalmārs. Gards.

-    Lieliski! - Fulano uztvēra. - Tās ir olīvas, un tās ir sardīnes. Svaigas. Nevar ne salīdzināt ar tām, pie kurām esat pieraduši Amerikā.

-   Un te ir gardi apceptu cāļu gabaliņi. Šeit ir garneles un, protams, maize un cepti kartupeļi ar majonēzi un…

-   Nu jau gana! - Kreigs nosmējās, lai gan Tesa manīja, ka uzjautrinājums ir tēlots. - Ja šādu maltīti sauc par uzkodām, man pat bail iedomāties, kāda ir galvenā maltīte.

-   Jūs nudien būtu pārsteigts, - Fulano atteica.

-    Nemaz nešaubos.

Palūkojusies laukā pa logiem, Tesa vēl aizvien redzēja patrulējam sargkareivjus un strauji novērsās, izlikdamās, ka visu uzmanību pievērš bagātīgajam ēdienu klāstam.

-    Kāda milzīga šķīvju kaudze! Kā mēs…

-    Katram ēdienam paredzēts savs šķīvis, - Džerārds skaidroja. - Garšas ir svarīgi atdalīt citu no citas.

-   Tad ķeramies klāt! Esmu izbadējies.

Tesa ievēroja, ka uz galda nav nedz jēra, nedz vērša gaļa - tas bija zīmīgs trūkums, ņemot vērā ķeceru ticību par uztura paradumiem. Tēlotā labpatikā viņa tiesāja olīvas, kalmārus un visu pārējo. Tapas nudien bija garšīgas, nevainojami pagatavotas, ēdieni cits citu lieliski papildināja.

-    Vai nevēlaties nobaudīt šo lielisko vīnu? - Fulano piedāvāja. - Spāņu vīns ir izcils. Varbūt mazliet teicama cerveza?

-    Kā, lūdzu? - Tesa nesaprašanā pārvaicāja.

-   Spāniski tas nozīmē "alus".

-    Paldies! - Izslāpušais Kreigs norīstījās. - Es labāk gribētu glāzi ūdens.

-    Es arī, — Tesa pievienojās. - Es neesmu ar alkoholu uz "tu". Man no tā allaž uznāk miegs.

-    Interesanti - man tieši tāpat, - Fulano noteica un ielēja no krūkas ūdeni viņas keramikas tasītē.

Tesa padzērās tikai tad, kad Fulano piepildīja pats savu krūzīti un iedzēra.

-    Mans Dievs, liekas, esmu pieēdies, - Kreigs novilka.

-    Tieši tajā brīdi ir laiks celties no galda. - Fulano sakošļāja un norija olīvu, nobīdīdams kauliņu šķīvja malā. - Lieciet aiz auss, šovakar vēl būs galvenais ēdiens.

-   Un nu jūs gaida vēl viens pārsteigums. - Džerārds viegli noslaucīja mud ar salveti.

Sākas, Tesa domās saspringa. Notiesātie ir ieturējuši beidzamo maltīti.

-   Ak tā? - Kreigs nolika dakšiņu uz galda. - Vēl viens? Ieleja, pils un tapas - mēs jau esam piedzīvojuši vairākus pārsteigumus, un no jūsu vārdiem noprotu, ka gaidāms vēl viens?

-    Tas no tiesas būs īpašs. Ārkārtīgi neparasts. Atgadās tikai reizi gadā, - Fulano vēstīja. - Tomēr, lai to redzētu, mums būs jādodas izbraucienā ar helikopteru. Es nešaubos, ka jūs vēl esat noguruši no daudzajiem pārlidojumiem, taču apsolu, ka jūs negaida vilšanās. Tik tiešām, tas jums šķitīs ievērojams.

-    Tādā gadījumā nogurums nav svarīgs. Dosimies ceļā! - Kreigs pietrausās kājās.

Nesaprazdama, kas Kreigam padomā, Tesa tomēr sekoja viņa paraugam.

Ari Slepenā dienesta aģenti piecēlās.

Vēlreiz pieklaudzinājis pie galda, Fulano atsauca kalpotājus. Kamēr tie nokopa tapas atliekas, Fulano vēlēja Tesai un Kreigam iziet gaitenī, kas veda uz pils ārdurvīm.

Pēc piecām minūtēm, kad sarkanā, aizvien tumšākā saule jau aizskāra kalnu grēdas robaino augšmalu, visi iesēdās helikopterā. Iekāpusi lidaparātā, Tesa, kuru cītīgi novēroja, ar satraukumu atskārta, ka kopš ierašanās nav redzējusi Džerārda asistentu Hjū- su Kelliju.

Kur viņš ir? Kāpēc viņš nav kopā ar pārējiem?

Nebija laika gremdēties pārdomās. Jau pēc mirkļa, it kā nedrīkstēdams ne brīdi uzkavēties, helikopters pacēlās, pagriezās un traucās uz kalniem ziemeļu pusē. Saule jau bija nogrimusi aiz to virsotnēm; no purpurkrāsas debesīm atspoguļojās asinssarkana blāzma.

Kaut arī Tesa bija smēlusies enerģiju no ieturētās maltītes, viņai bija sajūta, ka kuņģis raujas čokurā. Viņa pieķērās pie šķērsām pāri krūtīm pārvilktajām drošības siksnām un ik brīdi gaidīja, ka abi Slepenā dienesta aģenti atsprādzēs šīs siksnas un izmetīs viņu pa helikoptera lūku, un viņa, valstīdamās un griezdamās gaisā, nokritīs ielejā.

Tomēr nekas tāds nenotika, visi palika savās vietās, helikopters cēlās aizvien augstāk, tuvodamies pustumsā grimstošajiem kalniem.

-   Alans man stāstīja, ka Amerikā jums draudējušas briesmas, - Fulano ieteicās. - Ja vien jums no tā kļūst vieglāk - varu apliecināt, ka tas, ko jūs tūdaļ redzēsiet, ļaus jums aizmirst visas raizes.

Helikopters pārlaidās pāri ziemeļu kalniem. Saule jau gandrīz pilnībā bija noslīdējusi aiz grēdas pie apvāršņa.

-    Mēs tuvojamies Francijas robežai, - Džerārds teica. - Protams, mēs to nešķērsosim. Pat man bez iepriekšējas diplomātiskas atļaujas aizliegts ielidot Francijas gaisa telpā. Taču pārsteigums, kuru vēlamies jums parādīt, ir kāda Dienvidfrancijā radusies paraža, kas pirms vairākiem gadsimtiem ieviesās šajā Spānijas apvidū. Visai nozīmīga.

Helikopters traucās virs robainajām galotnēm un šķērsoja vēl vienu tumšu ieleju.

Taču šajā ielejā kaut kas bija citādi. Palūkojusies lejup, Tesa apjukusi ieraudzīja, ka šī ieleja nebija pilnībā tumša. To klāja simtiem atsevišķu mirguļojošu gaismiņu.

-            Kas tās tādas? - Viņa pakratīja galvu. - Tās neatspīd no ciematiem - uguntiņas ir parak sīkas, parak izkaisītas. Neko citu es neredzu, bet tā vien šķiet, ka… Jā, patiešām. Uguntiņas deg laukos!

-    Pareizi, - Fulano sacīja. - Jūs redzat ugunskurus. Vietējie zemnieki un ciematu iedzīvotāji rīko svētkus.

Džerārds pieliecās pie Tesas, viņa drošības siksnas nostiepās.

-   Vai tu zini, kas šī ir par dienu? Nevis nedēļas diena, bet gan datums.

Tesai bija mazliet jāpadomā.

-    Divdesmit otrais jūnijs?

-    Ļoti labi. Un laikā starp šodienu un vakardienu iestājas vasaras saulgrieži - tas ir vasaras sākums. Ugunskuri, ko jūs redzat, ir aizdedzināti par godu jaunajam gadalaikam, bagātai ražai, cerībai, ka pavasaris nesīs auglību.

-    šis rituāls ir ārkārtīgi sens, - Fulano piemetināja. - Daudz vecāks par kristietību, lai gan, protams, šajos svētkos, tāpat kā Lieldienās, kuru īstā nozīme ir dabas atmoda, ir ieviesti arī kristietības elementi. Šie ciematnieki pielūdz Svēto Jāni.

Tesai bija sajūta, ka iekšas noraustās. Viņa nesaprata, vai Fulano bija domājis Jāni Kristītāju vai Kristus apustuli, taču bija gatava likt galvu ķīlā, ka domāts apustulis Jānis, kurš bija uzrakstījis pēdējo Bībeles evaņģēliju, vairākas vēstules un Atklāsmes grāmatu.

Domas pievērsās fotogrāfijām, kas atradās somiņā, īpaši fotogrāfijai, kurā bija redzama Džozefa guļamistabā atrastā Bībele - Bībele, no kuras Džozefs bija izgriezis visu, izņemot Jāņa darbus un teorijas, kas ārkārtīgi līdzinājās ķeceru pārliecībai, īpaši vietas par karu starp labo un ļauno tieši pirms pasaules gala.

-   Zemnieki un ciemu ļaudis lūdz ap šiem ugunskuriem, turot rokās krustus, kas savīti no lauku ziediem un kviešiem, - Džerārds klāstīja.

Tesa nodrebēja atkal. Liesmas. Kvieši.

Viņa atsauca atmiņā grotesko cilni - lāpnešus; Mitru, kas ietriecis dunci vērsim kaklā; asinis, kuras aumaļām šļācas zemē, to barojot; suni, kas mēģina nolaizīt asinis; čūsku, kura tiecas izlauzt kviešu asnus, ko augsnē iedēstījuši asins pilieni. Karš starp labo un ļauno. No tā, kurš gūs virsroku, ir atkarīga dabas nākotne.

Tesa satriekta saprata, ka svētās svinības šajā ielejā ir mitrais- ma palieka un ķecerība ir iesakņojusies dziļāk, izplatījusies plašāk, nekā viņa bija paredzējusi.

Midzeņi. Tēvs Boldvins bija sacījis, ka viņu organizācija meklē midzeņus, sevišķi Spānijā, lai gan viņu uzmanība vairāk pievērsta Eiropas kalnam rietumos, nevis Pirenejiem austrumos. Tomēr viņš nezināja, ka midzeņi pastāvējuši ne tikai ap Eiropas kalnu, bet arī gar Francijas dienvidu robežu, un šeit mitraisms bija tā savijies ar katoļu tradīcijām, ka ciemata iedzīvotāji droši vien nemaz nezināja īsto izcelsmi un nozīmi auglības rituālam, kuru šobrīd piekopa.

Lai gan - tikpat labi viņi zināja tā īsto izcelsmi un nozīmi, un tas šo rituālu padarīja vēl vairāk satraucošu un baisu. Tesa bija veltījusi savu mūžu dabai, tāpat kā šie ciematnieki un zemnieki, kas dancoja ap ugunskuriem. Tomēr Džerārdam un Fulanam - kas ziedojās Mitram, saules dievam, - bija vara pār Tesu, un, iespējams, viņa ar Kreigu būs nākamie upuri dievam.

Helikopters laidās zemāk, tuvodamies izkaisītajām uguntiņām ielejā.

-   Vai mēs nelidosim atpakaļ? - Kreigs noprasīja.

-   Vēl ne, - Fulano atteica.

-    Kāpēc? - Kreiga balss vērtās dobjāka.

-   Mēs esam sagatavojuši kārtējo pārsteigumu, - Džerārds sacīja.

-    Šajā vakarā esam piedzīvojuši ne mazums tādu. Esmu izmocīts. Diez vai mēs ar Tesu izturēsim vēl vienu.

-   Ticiet man - šis pārsteigums būs tā vērts, - Džerārds apliecināja.

Helikopters turpināja laisties zemāk tumšajā ielejā, un Tesa piepeši attapās, ka daži mirguļojošie ugunskuri ir izkārtoti noteiktā rakstā. Tie veido nosēšanās laukumiņu!

Helikoptera pilots vadījās pēc kvadrātā izkārtotajiem ugunskuriem, kuru liesmas spīguļoja nelielā līdzenumā, lēnām nosēdināja helikopteru zālē un izslēdza dzinējus.

-    Un tālāk? - Kreigs noprasīja.

-   Tas būs kaut kas tik svēts, ka tikai retais ir to skatījis savām acīm, - Džerārds solīja.

-   Mani māc nemiers. Es esmu ņujorkietis. Kalni, ielejas, ugunskuri - tie man ir tikpat tāli kā Marss.

-   Tādā gadījumā mēs ielūdzam jūs aplūkot Marsu, - Fulano sacīja. - Es zvēru, tas būs iespaidīgi. Nē, es sevi pārlabošu - tas būs apbrīnojami. Atveriet prātu, sagatavojieties skatīt to, kas kļūs par jūsu mūža visdižākajām atmiņām.

-   Tā kā jūs esat mūsu namatēvs, es kā pašsaprotamu uztveru to, ka varu jums uzticēties, - bilda Kreigs. - Piedevām varu pieņemt, ka jūs, būdams namatēvs, izjūtat pienākumu pret saviem viesiem.

-   Tas ir skaidrs bez vārdiem.

-    Labi. Ja esam vienojušies, dosimies apskatīt to pārsteigumu, kas būšot manas visdižākās atmiņas.

-    Nāciet!

Viņi izkāpa no helikoptera.

11

Tesai šķita, ka viņu ietin spiedīga tumsa, lai gan kvadrātā, kas apjoza helikopteru, liesmoja spoži ugunskuri. To kodīgo dūmu smaka nakts klātajā ielejā jaucās ar zāles un puķu smaržām.

Ap liesmojošiem ugunskuriem stāvēja daudz cilvēku. Visiem mugurā svētku drānas, rokās viņi turēja iespaidīgus krustus, kas bija savīti no puķēm un kviešiem. Gaismai mirguļojot ap šiem krustiem, Tesa sagrīļojās, kā pa miglu atminēdamās Prisilas Hār- dingas stāstīto. Jau pirms kristietības, kad krusts apzīmēja Kristus nonāvēšanu, pastāvēja tradīcija, kas saistīja krusta simbolu ar saules krāšņumu. Tesa ar stindzinošu skaidrību vēroja, kā liesmas atspoguļojas no kviešu krustiem, un nešaubīgi zināja, ka šie no dabas materiāliem veidotie krusti bija veltījums saulei - un Mitram, saules dievam.

Fulano no kāda laucinieka paņēma lāpu un aicināja Tesu un Kreigu doties pāri pļavai uz labo pusi. Ari Džerārds paņēma lāpu un kopā ar abiem Slepenā dienesta aģentiem sekoja. Taču gru- pina negaidīti pieauga, jo viņiem pievienojās vairāki vīrieši, iz- nākdami šaipus ugunskuru ierindai. Jaunpienācējiem nebija svētku drānu. Viņi nenesa rokās krustus no ziediem un kviešiem. Viņiem mugurā bija raupjas virsdrēbes un rokās automātiskie ieroči.

Ārpus ugunskuru ielenkuma lauks kļuva satraucoši melns, to apgaismoja vienīgi Fulano un Džerārda nestās lāpas. Tesa ar bailēm atsauca atmiņā lāpnešus cilnī, kas bija Džozefa guļamistabā. Pēdas un potītes sala, rasa garajā zālē mērcēja sandales un garo svārku apakšmalu. Panikas sagrābtais prāts mudināja viņu saķert Kreigu aiz rokas un bēgt. Uz brīdi atplaiksnīja cerība, ka tumsas aizsegā viņiem izdotos aizbēgt, taču to uzreiz apslāpēja izmisums. Tesa saprata, ka sargi dzīsies pakaļ, arī ciematnieki iesaistīsies meklēšanā, visticamāk, viņa ar Kreigu apmaldīsies un šajā nepazīstamajā ielejā skraidīs, mēģinot attālināties no ugunskuriem, līdz ieskries vajātājiem rokās.

Lauks pamazām kļuva stāvāks. Sekojot lāpu mestajai gaismai, Tesa kopā ar grupiņu pagāja garām skābaržu audzēm, izlocījās gar milzīgiem laukakmeņiem un lēnām kāpa augstāk. No miklās zemes cēlās saltums. Pakalns kļuva aizvien stāvāks, un drīz vien nāsīs iesitās priežu sveķu smarža.

Piepeši stāvums izbeidzās. Zālājs aprāvās, un zem kājām valstījās akmeņi. Tesa palūkojās uz priekšu - lāpu gaismā krūmu aizsegā bija redzama šaura plaisa klints sienā. Piegājusi tuvāk, viņa saprata, ka tā ir ala. Taču, kad viņi iegāja tajā, pēc pāris pēdām tumsā izauga aprūsējušas dzelzs durvis.

Fulano pasniedza lāpu sargam, izņēma no kabatas atslēgu un atdarīja piekaramo slēdzeni. Atspiedis pret durvīm plecu, viņš ne bez pūlēm atgrūda tās vaļā. Iekaucās eņģes, un naktī iestājās spokains klusums - krakstēja vienīgi lāpas, un Fulano, dimdinādams apavus, iegāja pa durvīm. Pēc piecām sekundēm klusumu pārtrauca klaudzoņa - iekrekstējās, ierēcās un visbeidzot sāka darboties motors. Alas iekšieni uzreiz izgaismoja blāva spuldzīte pie griestiem, un Tesa ieraudzīja, ka rūc ar degvielu darbināms ģenerators.

Kāds piegrūdās viņai pie muguras. Tesa pagriezās un pārsteigumā samiedza acis, ieraudzīdama savā priekšā Hjūsu Kelliju, kas droši vien bija pievienojies viņiem, kamēr viņi devās pa nogāzi augšup. Kur viņš bija šajā laikā un ko darīja? Viņam mugurā bija tāds pats apģērbs kā sargiem.

-    Ejiet! - viņš pavēlēja. - Tur jums izsniegs apavus un jaku. Alas grīda var būt slidena. Un iekšā ir vēss.

-    Es paķēru līdzi savas kurpes, - Tesa atsaucās, izņēma apavus no somiņas un uzvilka tos kājās. Tā viņa jutās drošāk.

Bet trīsas nepārgāja. Lāpas tika nodzēstas, izvārtot pa zemi vai iespraužot klints spraugās. Kopā ar Kreigu iegājusi alā (Džerārds, Kellijs un sargi sekoja), Tesa ieraudzīja netālu no ģeneratora karājamies vilnas mēteļus, uzmeta vienu mugurā un aizpogāja. Lai gan tas bija silts, drebuļi nerimās.

Šaurā eja bija cilvēka augumā, varbūt mazliet augstāka. Tesa devās uz priekšu, taču pēc desmit jardiem aiz neliela līkuma apjukusi apstājās pie vēl vienām dzelzs durvīm.

Kamēr Fulano slēdza tās vaļā, Hjūss Kellijs aizvēra un aizslēdza pirmās durvis.

Tās ir beigas, Tesa nodomāja. Mums gals klāt.

-   Nenervozējiet tā! - Fulano vārdi atbalsojās no mitrajām kaļķakmens sienām, pārkliedzot pat ģeneratora rūkoņu. - Aizslēgtās durvis ir dkai drošībai. Galu galā šobrīd ir nakts, un ielāgojiet - ne jau jums vienīgajiem draud briesmas. Gan Alans, gan es - mēs esam iekārojami mērķi slepkavniekiem. Vietējiem ļautiņiem es uzticos, taču tumsā varētu slēpties ienaidnieki, kuri izsekojuši mūsu pārvietošanos un kuru lielākais sapnis būtu pieķert mūs šajā nomaļajā apvidū. Pie ieejas alā palika trīs sargi - viņi pieraudzīs, lai mums neuzbrūk, kad iesim ārā no alas. Kā jau, domājams, ievērojāt, Alana Slepenā dienesta aģenti arī nav sajūsmināti par šo gājienu.

-   Ievēroju gan. - Kaut arī Tesa vēl aizvien bija pārliecināta, ka sargiem vairāk rūp viņa un Kreigs, nevis Džerārds un Fulano, tomēr izlikās, ka piekrīt loģiskajiem spriedumiem. - Ja nu pie alas atgadās kas nelāgs un jūsu sargus pievārē?

-   Mēs sazināsimies pa rācijām. Ja viņi neatsauksies, - Džerārds atmeta ar roku, - iziesim no alas pa citu izeju.

-   Jūs esat padomājuši par visu, - Kreigs noteica.

-   Darām, ko varam. - Fulano pagrūda otrās durvis, un, eņģēm kaucot un dzelzs apakšmalai skrāpējoties gar akmens grīdu, tās atvērās. - Tūlīt skatīsiet to pārsteigumu.

-   Viens no dižākajiem pasaules brīnumiem, - apliecināja Džerārds. - To redzējis pavisam maz cilvēku. Tikai tie, kuri ir to pelnījuši, kuriem piemīt spējas to novērtēt, kuriem nav vienaldzīga planēta un tās dvēsele, - un tev, Tesa, ir šādas tiesības. Tāpēc ka tev rūp. No sirds. Tu to esi pierādījusi ar saviem rakstiem.

-   Un tagad… - Fulano atgrūda durvis līdz kājai vaļā. - Jūs savām acīm skatīsiet kādu noslēpumu. Iespējams, visizcilāko noslēpumu, tik svētu, ka pēc tā aplūkošanas jūs būsiet kā no jauna piedzimuši.

-   Nevaru iedomāties, kas…

-   Nē, - Džerārds viņu aprāva. - Neiedomājies! Neiztēlojies! Pietiks ar to, ka tu to aplūkosi. Tu kļūsi pavisam cits cilvēks.

-   Spriežot pēc pēdējā laika notikumiem, manī pavisam noteikti gaidāmas pārmaiņas. Ceru, ka uz labo pusi.

-    Protams, uz labo. Nemaz nešaubies par to! - Fulano sacīja. - Dodu savu godavārdu. Pilnīgi droši.

Tesa sekoja abiem pa durvīm, cieši pieķērās Kreigam pie rokas un manīja, ka sargi nāk nopakaļus. Fulano atpalika, lai aizslēgtu otrās durvis.

Kļūst aizvien ļaunāk, Tesai pazibēja prātā.

Kaļķakmenī izcirsti raupji pakāpieni veda lejup dziļā, plašā, augstā alā. Ceļu rādīja gar primitīvajām kāpnēm izvietotas blāvas spuldzītes, kas meta gaišus apļus uz valgajām akmens sienām.

Tesa nogāja lejā pa pakāpieniem un, ieraugot plašo telpu, izjuta pietāti. Viņa bijīgi šaudīja skatienu apkārt, aplūkojot izsmalcinātās klintsakmens formas. No alas griestiem nokarājās stalak- tīti, no tiem pilēja ūdens, izveidojot lāmas, kurās viņa centās neiekāpt. Savukārt no lāmām augšup tiecās stalagmīti, kuru aprises mazliet atgādināja dzīvnieku snuķus.

Tesai aprauti elpojot, no mutes vēlās garaiņi.

-   Šajā alā konstanti - ziema vai vasara - turas piecdesmit piecu grādu temperatūra [11] - Fulano paskaidroja. - Pirms tūkstošiem gadu akmeņu nogruvums apraka sākotnējo ieeju, iekšieni atstājot neskartu. Šajā laika posmā alas noslēpums bija noslēpts. Taču deviņpadsmitajā gadsimtā pēc vēl viena nogruvuma klints sienā atklājās sprauga. Vietējais zemnieks, meklēdams noklīdušus jērus, uzkāpa pa nogāzi, atklāja šo plaisu un nolēma to izpētīt, mazāk aiz ziņkāres - galu galā tādas alas var būt bīstamas - vairāk cerībā, ka jēri varētu būt šeit ieklīduši. Drīz vien viņš nonāca pie vēl vienas atveres - tik šauras, ka jēri nekādā ziņā nevarētu caur to izspraukties, tomēr blāvajā saules gaismā varēja redzēt, ka aiz šaurās spraugas sākas plašāks tunelis. Pēcāk, atradis jērus pļavā, viņš pastāstīja par alu savai ģimenei un vēlāk ari citiem zemniekiem. Palēnām runas aizklīda ari līdz manai ielejai, kur tolaik mita mans vecvecvectēvs, liels alu pētnieks. Viņš nolēma sarīkot ekspedīciju, atnāca uz šo ieleju un pavēlēja saviem strādniekiem ar cērtēm un veseriem paplašināt eju. Kaļķakmens bija gana irdens, un mana senča rīkojums bija izpildāms. Viņš aizdedzināja lāpas un devās izpētīt alu. Ieraudzījis to, ko grasos jums rādīt, viņš nozvērināja strādniekus klusēt. Viņš lika klints sienā netālu no ieejas, cik vien drīz iespējams, iestrādāt dzelzs durvis, un tikai viņam vienam bija atslēga. Vēlākos laikos mazliet dziļāk tika ierīkotas vēl vienas durvis. Taču tās, kuras jūs redzējāt, nav saglabājušās no tiem laikiem - jau pirms daudziem gadiem tās sarūsēja un izjuka, tāpēc to vietā ir citas. Pēdējos gados esam veikuši dažādus uzlabojumus - nogāzēs izcirtām pakāpienus, izlikām spuldzītes, izvilkām vadus; elektrību ražo ģenerators.

-   Bet ko tādu jūsu sencis atrada? - Kreigs taujāja. - Kālab viņš tā gribēja to slēpt?

-    Ne tik daudz slēpt, cik pasargāt, - Fulano precizēja. - Bet pēc brīža sapratīsiet paši. - Viņš izveda grupiņu cauri alas kambarim, un visi iegāja pustumšā gaiteni, kas izlocījās vispirms pa labi, pēc tam pa kreisi un sāka sliekties zemāk.

Tesu smacēja mitrums un sajūta, ka šaurajās alas ejās gaiss ir smags. Viņa kāpa pāri peļķēm un palaikam dzirdēja ūdeni lāsojam no griestiem. Lāgu lāgiem uz galvas uzpilēja salts piliens. Viena eja pārgāja otrā, gluži kā labirintā.

Viņi nogriezās gar likumu, un acu priekšā pavērās vēl viena milzīga, plaša telpa. Tur jau viņus, priecīgi smaidīdami, gaidīja Fulano un Džerārds. Abu acis dzirkstīja tik spoži, ka starojumu viņu sejās diez vai izraisīja atspīdums no blāvo spuldzīšu virtenes, kas bija novietota gar grīdām.

Kreigs apstājās viņai blakus. No tuneļa iznira Hjūss Kellijs ar sargiem un pienāca klāt.

-    Un tālāk? - Kreiga balsī ieskanējās bažas. - Kāpēc mēs apstājāmies?

-   Tāpēc, ka esam nonākuši pie tā, ko vēlamies jums parādīt. Vai tad neredzat? - Džerārds smiedamies vaicāja. - Vai tad neredzat? Paraugieties visapkārt! - Smiekli kļuva aizvien skaļāki, atbalsodamies viscaur alā. Jūsmīgais prieka izvirdums ik brīdi pieņēmās spēkā. - Skatieties!

Tesa apjukusi paklausīja, lēnām pagriezās un pievērsa skatienu tur, kur norādīja Džerārda izplestās rokas.

Un pēkšņi viņa ieraudzīja. Tesa piespieda rokas pie krūtīm un pārsteigumā un goddevībā soli atkāpās.

-   Ak mans Dievs! - Tesa pārņemta to atkārtoja skaļāk. - Mans Dievs!

Ceļi saļodzījās. Viņa pūlējās nesaļimt, ieraudzītā līdz sirds dziļumiem satriekta.

-   Apbrīnojami! - Tesa iesaucās. - Tie ir… Es nekad neesmu redzējusi neko tik… Gandrīz negribas ticēt savām… Tik skaisti, ka nāk raudiens!

Arī Kreigs bija kā izsists no sliedēm. Viņš šūpoja galvu, tik ļoti pārsteigts, tik ļoti sajūsmināts, ka uz brīdi bija zaudējis valodu.

Visapkārt un virs galvas, uz sienām un uz griestiem šķita traucamies, ganāmies, peldam, lecam vai vienkārši pozējam dzīvnieku bari. Nevarēja nedz saskaitīt gleznojumus uz klints, nedz aptvert to plūstošo krāsojumu. Zīmējumi nereti pārklājās, dzīvnieki likās statiski, tomēr vienlaikus savā ziņā arī kustībā, - tas bija milzīgs, mūžīgs, trakojošs bars.

-   Jā, - Džerārds ierunājās aizžņaugtā balsī. - Tik apbrīnojami, tik kolosāli skaisti, ka man sariešas asaras acīs. Esmu šeit bijis neskaitāmas reizes, un ikreiz šī ala atstāj uz mani vienu un to pašu iespaidu. Tās skaistums ir skaudrs. Tagad jūs aptverat, ka es nepārspīlēju - tas patiesi ir viens no pasaules dižākajiem brīnumiem. Manuprāt, tas simbolizē planētas dvēseli.

Brieži, aļņi, bizoni, zirgi, kalnu kazas, lāči, lauvas, mamuti. Daudz, daudz vairāk, pat tādas sugas, par kurām Tesa neko nezināja, - droši vien izmirušas.

Daži dzīvnieki bija iegravēti sienā, to apveidi uzskicēti ar ogli. Citi silueti bija sarkani, dažiem līnijas bija punktotas, citiem nepārtrauktas. Dzīvnieki bija dabiskajā lielumā. Uz griestiem bija attēlots astoņas pēdas garš briedis ar platiem, daudzžuburainiem ragiem, gandrīz tikpat gariem kā paša dzīvnieka rumpis. Uz grubuļainajiem griestiem grima un izspiedās brieža muguras un kāju muskuļi.

Gleznojumu stils bija pārdabiski reālistisks, un radās iespaids, ka dzīvnieki ir dzīvi un jebkurā brīdī var nolēkt no sienām. Tomēr stils bija ari sirreālistisks, liekot krāšņajām radībām izskatīties nedabiskām - daži dzīvnieki bija pārāk īsi, citi pārlieku gari -, taču šie izkropļojumi paradoksālā kārtā papildināja vareno iespaidu. Zvēri graciozi izliecās ap izciļņiem sienās, gleznaini ņirbēja pāri un cauri iedobēm un spraugām. Izskatījās, ka alnis peld. Zirgs krīt. Miklais kaļķakmens lika tiem uz- mirdzēt. Aizrāvās elpa.

-    Kas tos ir gleznojis? - Kreigs jautāja. - Kad? Jūs sacījāt, ka šo alu atklāja deviņpadsmitajā gadsimtā un pirms tam tās ieeju aizšķērsoja klints krāvumi. Cik veci ir tie…?

-   Divdesmit tūkstoši gadu.

-Ko?

-    Šie gleznojumi tapuši tolaik, kad cilvēku dzimums tikai nesen bija parādījies, - Fulano atbildēja. - Kas tos uzgleznojis? Mūsu tuvākie senči evolūcijas ķēdē. Tos sauc par Kromaņonas cilvēkiem. Acīmredzot viņu skaistuma izjūta, dabas apbrina bija bezgalīga. Šajā ziņā salīdzinājumā ar mūsu pašu necieņu pret dabu mūsu suga, iespējams, nav attīstījusies, bet gan regresējusi. Brīžiem šos ļaudis dzird dēvējam par "alu cilvēkiem" - absurds izteiciens, jo Kromaņonas cilvēki nekad nav dzīvojuši alās. Kā gan viņi paciestu to vēsumu un mitrumu? - Fulano pakratīja galvu. - Nē, viņi nedzīvoja alās. Un dažkārt - antropologi vēl nav noskaidrojuši iemeslu - viņi tomēr iegāja dziļi alās un gleznoja šādus apbrīnojamus meža zvērus. Mans viedoklis ir tāds, ka šādas un tamlīdzīgas zāles bija viņu baznīcas un šie pirmatnējie cilvēki tādās ienāca īpašos gadījumos, piemēram, pavasara ekvinokcijā un vasaras saulgriežos, lai godinātu atdzimšanas un izaugsmes brinumu, lai veiktu bērnu iesvētīšanu pieaugušo kārtā un atklātu viņiem cilts noslēpumus. Vislielākais noslēpums ir dzīvība. Vieta, kur pielūgt, kur ar cieņu novērtēt planētas būtību.

-   Tā nebija vienīgā šāda svētnīca, ko atklāja deviņpadsmitajā gadsimtā, - Džerārds piebilda.

Tesa pamāja.

-    Esmu dzirdējusi par gleznojumiem Lasko alā Francijā un daudziem citiem, to vidū arī Altamira alā šeit, Spānijā, tomēr ne reizi neesmu tos redzējusi.

-   Taču Lasko atklāja šā gadsimta četrdesmitajos gados, - Fulano sacīja. - Vēsturnieku vidū valda uzskats, ka Altamiru, kas atrodas trīssimt kilometru uz rietumiem no šejienes, izpētīja pirmo, un tas notika tūkstoš astoņi simti septiņdesmit devītajā gadā. Taču mans vecvecvectēvs atklāja šos gleznojumus desmit gadu agrāk. Viņš apjauta, ka neviens aizvēstures speciālists neticēs to autentiskumam. Kā gan primitīvie cilvēki būtu varējuši radīt tik izsmalcinātu daiļumu? Zinātnieki secinātu, ka šie spožie gleznojumi zīmēti nesen un ir prasmīgi viltojumi. Lai nepieļautu, ka viņa atklājumu izsmej, viņš nevienam par to neteica, ierīkoja durvis pie alas ieejas un paglabāja šo atklājumu sev, savai ģimenei un īpašajiem draugiem. Priekšnojauta viņu nebija pievīlusi, jo, kad atklāja Altamiru, speciālisti tikai smīkņāja. Tikai tad, kad Francijā atklāja citas alas ar gleznojumiem, antropologi atzina savu kļūdu un apstiprināja, ka Altamirā gleznojumi ir autentiski. Lasko ala un Altamira ala ir tik iespaidīgas, ka tās nereti dēvē par paleolīta Siksta kapelu. Taču es esmu redzējis gleznojumus gan vienā, gan otrā un varu atzīt, ka tie nelīdzinās tam, ko jums ir privilēģija skatīt savām acīm. Šī ir īstā paleolīta mākslas Siksta kapela. Mans sencis bija gudrs vēl vienā ziņā. Viņš saprata, ka šī ala, kas desmitiem tūkstošu gadu bijusi neskarta, ir trausls veidojums - ja cilvēki bariem vien skries apskatīt šos zīmējumus, viņu ķermeņu izdalītais siltums ietekmēs ekoloģisko vidi, apavu sanestā augsne atstās piesārņojumus, cilvēka elpas garaiņu dēļ mitrums uz sienām palielināsies. Šos gleznojumus, kurus pasargājusi izdevīga dabas katastrofa, sēnīte un lāpu atstātie kvēpi varētu iznīcināt. Šeit drīkstēja ienākt tikai daži izredzētie. Divdesmitais gadsimts pierāda viņa spriedumu pareizību. Lasko apmeklējis tāds lērums tūristu, ka gleznojumi sāka pārklāties ar postošo zaļo pelējumu. Alu nācās atkal slēgt, tajā ielaida tikai ekspertus un pat tad tikai pēc īpašu drošības pasākumu veikšanas - retajiem apmeklētājiem, piemēram, bija jāiekāpj traukā ar dezinficējošu līdzekli, lai iznīcinātu indīgās vielas uz apaviem. Altamirā katru dienu ielaiž tikai dažus apmeklētājus - tikai tos, kuri iepriekš pieteikušies. Taču šeit, šajā nomaļajā alā, kas atrodas šajā nomaļajā ielejā, atļauts ieiet vēl mazāk cilvēkiem. Dubultdurvis ir papildu nodrošinājums, tās aizšķērso ceļu ārpasaules gaisam, kas virmot virmo no putekšņiem un sēklām, neļaujot tām iekļūt iekšējā kambarī. Mēs teicām, ka šīs būs dižākās jūsu mūža atmiņas. Es varu apliecināt - kaut pagājis simt un vairāk gadu, ar šādām atmiņām var lepoties tikai pavisam nedaudz cilvēku.

-   Un labāko jūs nemaz vēl neesat redzējuši, - Džerārds iestarpināja.

-   Vai tad ir vēl gleznojumi? - Kreigs izbrīnā savilka uzacis.

-   Jā, ir vēl viena telpa, - Fulano, tumšajām acīm spīdot, pavēstīja. - Labāko pataupījām beigām. Nāciet! Novērtējiet! Pielūdziet!

-   Ticiet man, es jau esmu…

-    Pielūgusi? Ne pilnībā. Vēl ne. Te, aiz šā līkuma, - Fulano norādīja. - Sagatavojieties! šis gandrīz vai galējais atklājums apstulbinās… Nē, kādēļ gan lai atklāju to pirms laika? Jūs paši redzēsiet.

Viņš rādīja ceļu, pārējie sekoja. Iegājusi telpā, Tesa ieelsās - ne tikai aiz bijības, bet ari aiz bailēm. Kreigs reaģēja līdzīgi.

Šo zāli, tāpat kā iepriekšējo, greznoja gleznojumi, attēli, dzīvnieki dabiskā lielumā. Taču šeit bija attēloti tikai vērši. Visur. Atšķirībā no gleznojumiem pirmajā telpā vērši nebija zīmēti ar ogli vai sarkano krāsu - gleznojumi bija daudzkrāsaini. Tie nebija silueti, tie bija sīki izstrādāti zīmējumi. Absolūti reālistiski. Pakavi bija melni, pakaļkājas brūnas, kūkumainās muguras sarkanas. Astes savijušās - gluži kā fotogrāfijās. Ari izliektie, smailie ragi bija melni. Acis bija tik dzīvīgas, ka šķita, tās mirdz stingās dusmās, niknumā par to, ka dzīvnieks uz mūžiem iesprostots uz sienas vai griestiem. Kājas kašņāja, muskuļi bija saspīlēti, rumpji izliekušies - tas bija dabas spēka godinājuma paraugs, satriecoši skaists un trauksmains pasaules varenības apliecinājums, kas pēc divdesmit tūkstošiem gadu atradās uz iznīcības robežas.

-   Krāsas tika radītas, sabirzušas ogles, okeru un dzelzs oksīdu jaucot ar dzīvnieku taukiem un asinīm. Šādus gleznojumus sauc par polihromiem zīmējumiem, - Džerārds stāstīja. - Tikai vēl divās vietās - Lasko un Altamirā - šāda metode lietota tik skaisti. Ārkārtīgi izsmalcināti. Izcils izpildījums. Grandiozākais cilvēka radītais mākslas darbs. Visdižākais ir tajā ietvertais vēstījums - ārkārtējā dabas vitalitāte. Taču - kā liek manīt zaļais pelējums uz Lasko gleznojumiem - mūsu iejaukšanās dabas norisēs ir novārdzinājusi tās dzīvīgumu, radījusi izmiršanas draudus. Mums ir uzlikts svēts pienākums. Šīs planētas slimība jāizārstē, lai tas maksātu ko maksādams.

Tesu aizvien vairāk pārņēma tas, kas pavērās skatienam.

Un bailes.

Vērši. Šajā murgā apgrozījās ne tikai liesmas un krusti, bet arī vērši. Skatiens slīdēja gar sienu, pāri spožajiem daudzkrāsainajiem vēršiem, un Tesa pēkšņi sastinga, ieraudzījusi mazliet lielāku vērsi - tas nebija uzzīmēts sarkanā, melnā un brūnā krāsā. Tas bija monohroms zīmējums, kas izdarīts ar baltu krītu, - vērsis atgādināja bareljefā attēloto dzīvnieku. Tā galva bija pacelta agonijā, un cauri tā kaklam bija izdūrusies atskabargaina līnija, līdzīga šķēpam.

Tesa ar acīm sekoja, kur lūkojas baltā vērša sāpju pilnā izteiksme, un iestenējās, ieraudzīdama vēl vienas aizslēgtas dzelzs durvis.

Ko Džerārds nupat bija teicis? Mums ir uzlikts svēts pienākums. Šīs planētas slimība jāizārstē, lai tas maksātu ko maksādams. Pirms neilga brīža Fulano bija sacījis, ka slēgtajā telpā viņus gaida gandrīz vai galējais atklājums. Kas atradās aiz šīm durvīm?

-   šis ir vienīgais varmācīgais zīmējums alā, - Tesas juceklīgajās, panikas sagrābtajās domās iejaucās Fulano balss. - Taču mans sencis neapjuka. Viņš apjēdza, ka šajā zīmējumā vardarbība ir nepieciešama, un tāpat viņš atskārta, ka vērša baltā krāsa ir zīme. Viņš ļoti labi saprata, kas darāms.

Tesa cieši pieķērās Kreiga rokai un skatījās, kā Fulano atslēdz durvis un atgrūž tās vaļā. Eņģu kaucieni izraisīja šermuļus.

-   Man nez kāpēc liekas, ka vairāk gleznojumu nebūs, - Kreigs ierunājās.

- Jūsu pieņēmums ir precīzs, - Fulano atsaucās. - Tagad jūs redzēsiet patiesību.

Tesa sažņaudza Kreiga roku un izmisumā sagrīļojās. Taču Hjūss Kellijs un sargi paskubināja viņu doties uz priekšu. Kuņģim raujoties čokurā, mežonīgu baiļu sagrābtai, viņai neatlika nekas cits kā ieiet pa durvīm.

12

Šeit ala iegrima puskrēslā, to apgaismoja tikai lāpas, nevis spuldzītes. Gājējus apņēma vēl melnāka tumsa, un, kad Fulano durvis aizslēdza, tunelī vairs neiespīdēja spuldzīšu gaisma no kambara ar uzgleznotajiem vēršiem.

- Grīda ir mitra, tomēr līdzena. Domāju, jums nebūs grūti ne- paklupt, - Džerārds kā mierinādams ierunājās.

Soļi atbalsojās telpā. Piegājusi pie pirmās lāpas, Tesa pamanīja, ka tā ir no akmens un iestiprināta grīdā. Tās virspusē bija trauciņš, kas piepildīts ar liesmojošu eļļu. Ugunsmēles noplīvoja, it kā viņas pienākšana būtu radījusi tikko manāmu vēsmiņu.

Viņa devās otrās lāpas virzienā un tumsā dzirdēja Džerārda un Fulano soļus. Nošņirkstēja un iegailējās sērkociņš. Viņa redzēja, kā Džerārds pieliecas pie citas lāpas, un drīz vien arī no tās pacēlās liesmas. Fulano rīkojās tāpat, aizdedzinādams nākamo lāpu. Abi vīrieši virzījās apkārt pa telpu, aizdedzinot lāpas, līdz tumsa gandrīz pilnībā pagaisa. Tomēr, kad vīrieši pasniedza viens otram lāpas, viņu ēnas spocīgi plīvoja.

Fulano bija nosaucis alas gleznojumus par paleolīta laikmeta mākslas Siksta kapelu. Šajā brīdī Tesa apmulsusi atskārta, ka iegājusi īstā kapelā. Viņa pūlējās saglabāt skaidru prātu un izanalizēt to, ko rāda acis. Kapelas konstrukcija, kolonnas un velvētie griesti atgādināja seno romiešu stilu, taču, ņemot vērā Fulano stāstīto, ka ala atklāta tikai deviņpadsmitajā gadsimtā, Tesa secināja, ka tā patiesībā nav sena, bet gan izbūvēta pēdējo simtgadu laikā.

Kapela bija izkalta kaļķakmenī un sastāvēja no trim daļām. Labajā pusē trīs pakāpieni augšup veda uz lokveida ieeju, tālāk acīm pavērās gar sienu klinti izcirsts sols. Ari kreisajā pusē bija trīs pakāpieni un tāds pats sols gar sienu. Vidū pa mazliet augstāku lokveida ieeju varēja nokļūt garā, plašā centrālajā daļā, tās grīda bija zemāka nekā abās pusēs izvietotie garie soli, un tādējādi tā bija labi pārredzama tiem, kas sēdēja uz soliem. Šāds izkārtojums bija domāts, lai visu klātesošo uzmanība būtu pievērsta goda vietā novietotajam priekšmetam, kas atradās uz liela kvadrātveida altāra centrālās daļas tālākajā galā. Un šis objekts - Tesai nodrebēja sirds - bija bareljefs. Tajā bija attēlots balta vērša mugurā uzkāpis Mitra, kas pāršķeļ dzīvnieka kaklu. Tesai gandrīs izlauzās kliedziens. Domas juka. Viņa baidījās, ka zaudēs prātu.

Cilnis bija divreiz lielāks par to, ko Tesa bija redzējusi Džoze- fa guļamistabā. Baltais marmors bija apdrupis, ieplaisājis, apskal- dlts, un sirds dziļumos viņa nojauta, ka tā nav kopija. Nē, šis bija oriģināls. Tieši šo cilni nelielā apņēmīgo ķeceru grupiņa bija paņēmusi sevi līdzi, nolaižoties pa virvēm no kalna Montsegīras slaktiņa priekšvakarā.

-    Kā jau solīju, - Fulano norādīja. - Patiesība.

-   Nāciet! Aplūkojiet ciešāk, - Džerārds aicināja. Viņš nostājās starp Tesu un Kreigu, iepleta rokas un virzīja abus tuvāk kapelas centrālajai daļai. Pirms ieiešanas tajā viceprezidents apstājās pie trauka, kas bija piestiprināts uz stabiņa, un iemērca tajā labo roku. Kad viņš izvilka pirkstus un, pārmezdams krustu, aizskāra pieri, krūtis, tad kreiso un visbeidzot labo plecu, uz tiem iemirdzējās ūdens.

Taču Tesa saprata, ka tas nav kristietības krusts. Šis krusts piederēja saules dievam.

-   Trauks ar svētīto ūdeni? - Mulsums uz brīdi nomāca bailes.

-   Tas, bez šaubām, tev atgādina katoļticību, - Džerārds sacīja. - Taču šis rituāls ir vecāks nekā katoļticība. Šo rituālu, tāpat kā daudzus citus, no mums aizņēmās - mums nozaga - pēc tam, kad ceturtajā gadsimtā Konstantīns atteicās no mitraisma un pārgāja kristīgajā ticībā. Pēc tam kad mūs izklīdināja, tie liekuļi izlikās, ka ieviesuši svēto vakarēdienu, maizes un vīna iesvētīšanu, dalīšanos svētajā maltītē. Atšķirībā no tās maldu ticības maizes un vīna, kas it kā simbolizējot Kristus miesu un asinis, mūsu maize un vīns simbolizē zemes auglību, tās veltes. Tāpat šis ūdens - tas nav jāiesvēta, jo, būdams ūdens, tas jau ir svēts, - simbolizē neizsīkstošo lietu un upes, kas veldzē dabas slāpes.

-    Pareizāk sakot, kādreiz veldzēja, - Fulano piebilda. - Tolaik, kad indes atmosfērā vēl nepārvērta lietu skābē. Šis ūdens piegādāts no pagaidām nepiesārņota strautiņa tepat ielejā.

Viņi tuvojās altārim. Aplūkodama suni, čūsku un skorpionu, kuri mēģina aizkavēt upurēšanu, kas dabā no jauna liks atdzimt dzīvībai, Tesa nodrebēja. Pa kreisi no mirstošā vērša, kura asinīm bija jāsniedz zemei auglība, stāvēja lāpnesis, turēdams lāpu, kas bija pavērsta uz augšu, turpretim otrā pusē vērsim stāvošais vīrs bija pagriezis lāpu uz leju. Labais un ļaunais cīņā.

-    Ir laiks, - Džerārds sacīja.

Pienāca Fulano.

Viceprezidents turpināja:

-    Mēs gan rūpīgi izstrādājām pasākumus, pakāpeniski aizvedot jūs līdz šim atklājumam, tomēr esmu pārliecināts, ka pats atklājums neizraisa jūsos pārsteigumu. Jau tad, kad jūs uzkāpāt uz "Air Force 2" borta, man bija skaidrs, ka turat mani aizdomās par saistību ar ķeceriem - es lietoju jūsu iecienīto apzīmējumu, lai gan, pēc mūsu uzskatiem, īstie ķeceri ir kristieši. Vēl man bija skaidrs, ka, pēc jūsu domām, es zinu, ka turat mani aizdomās. Tā nu mēs uzsākām vārdu spēles, gudrus dialogus, pūlēdamies viens otru apvest ap stūri, tomēr ne viens, ne otrs nebijām gana pārliecinoši. Tomēr, Tesa, tavs stāstījums atstāja uz mani iespaidu. Tavas neliekuļotās rūpes par apkārtējo vidi, tava acīm redzamā ziedošanās planētai. Kad Vašingtonā uzzināju, ka tu mums radi draudus, es apstiprināju plānu, kas paredzēja virzīt tevi pie manis, lai es personiski varētu noorganizēt tavu bojāeju. Tavu nāvi varēja viegli sarīkot Hosē īpašumā. Tomēr esmu mainījis domas un vairs neuzskatu, ka tev jāmirst. Tava attieksme liecina, ka pastāv cita iespēja. Es domāju, ka tava žurnālistes kaislība var mums noderēt. Tevī gruzd taisnīgs sašutums par mātes nāvi. Ari es esmu dusmīgs. Slepkavība bija bezjēdzīga. Lieka. Nevajadzīga. Tomēr tā ir nodkusi, un nav mūsu spēkos to padarīt par nebijušu. Tāpēc man jājautā - vai cerībā glābt savu dzīvību tu esi gatava apspiest skumjas un sadarbodes ar mums? Apdomā kārtīgi! Šis ir vissvarīgākais jautājums tavā dzīvē.

-   Slepkavība, šantāža, terorisms? Jūsu metodes ir nepareizas, - Tesa atcirta.

-   Tomēr tās ir nepieciešamas, jo citas vairs neiedarbojas, - Džerārds nepiekāpās. - Taču esmu priecīgs, ka dzirdu tevi atbildam godīgi. Pirmo reizi tu necenties izlikties. Tevī bija kārdinājums melot, zinot, ka pret tevi no muguras pavērsti ieroči, taču tu to pārvarēji. Atzīstami. Iespējams, cerība tomēr ir, un es ļoti negribētu dot pavēli, lai tevi nogalina. Tu esi vitāla, veselīga, atlētiska jauna sieviete ar labiem nodomiem - tieši tādu dzīves spēku mēs esam apņēmušies glābt. Es no sirds nožēlotu, ja būtu tevi jālikvidē.

Kreigs iekāsējās.

-    Jums ir kas piebilstams, leitnant? Lieciet aiz auss, jūs tikāt paciests tikai viena iemesla dēļ - jūs ar Tesu saista draudzīgas jūtas. Ja jūs dabūtu pie malas, viņa kategoriski atteiktos sadarboties.

-    Tieši tā, - Kreigs atsaucās. - Tā kā mēs ar Tesu viens otru mīlam, mēs ļoti vēlamies palikt dzīvi. Pieņemsim, man izdotos aizmirst, ka strādāju Ņujorkas policijā, un Tesa aizmirstu, ka jūs, nelieši, nobendējāt viņas māti.

-    Es klausos. - Džerārds gluži vai sastinga.

-   Ja piekritīsim jūsu noteikumiem, kā jūs zināsiet, ka mēs nemelojam? Kā jūs zināsiet, ka varat mums uzticēties?

-   Jūs pats jau daļēji atbildējāt uz savu jautājumu, - Džerārds teica. - Jūs ar Tesu viens otru mīlat tik ļoti, ka negribēsiet, lai jūsu nākotni apdraud kaut kas tāds, pār ko jums nav varas. Plāns, kuru mūsu senči izstrādāja pirms vairākiem simtiem gadu, ir īstenojies. Mēs esam iefiltrējušies visās lielāko valstu valdībās, visās korporācijās, nemaz nerunājot par visiem nozīmīgākajiem komunikāciju tīkliem un finanšu institūcijām. Jūs ar Tesu ne uz brīdi neizslīdēsiet no mūsu uzmanības loka. Mūsu operatīvie darbinieki jūs novēros dienu un nakti. Brīdī, kad grasīsieties nākt klajā ar paziņojumu par mūsu pastāvēšanu un mudinājumu neticīgajiem uzsākt pret mums cīņu, jūs mirsiet.

Tesa nespēja pārvarēt izbailes, ar satraukumu atceroties, ka iepriekšējā vakarā tēvs Boldvins bija izteicis tādus pašus draudus. Ja mēģināsiet atklāt pasaulei noslēpumu par to, ka inkvizīcija joprojām pastāv, mūsu operatīvie darbinieki, kuri jūs ne uz brīdi neizlaiž no acīm, panāks, ka jūs apklustat uz mūžiem. Viņa jutās iesprostota starp diviem spēkiem, starp labo un ļauno. Taču - kuri bija labie un kuri ļaunie? Gan viena, gan otra puse izmantoja vienādi ļaunprātīgu, nāvējošu taktiku.

-    Labi, - Kreigs novilka. - Tas skan loģiski. Taču no jūsu teiktā es nopratu, ka uz jautājumu atbildējāt tikai daļēji. Es gribētu dzirdēt pārējo. Ja mēs ar Tesu apsolām sadarboties, kā jūs zināsiet, ka varat mums uzdcēties? Kā jūs varat būt droši, ka mēs turēsim doto vārdu?

-   Jā, - Džerārds atsaucās. - Kā gan? Šajā mirkli man jāpaļaujas uz Hosē spriešanas spējām. Kaut arī esmu Amerikas viceprezidents, ari mana vara ir ierobežota. Toties Hosē ir ķeceru vadoņa tiešais pēctecis, to ķeceru, kuri izbēga no Montsegīras slaktiņa. Viņš pieņem galīgo lēmumu, izšķiras starp nāvi un dzīvību.

Tesa un Kreigs pagriezās pret Fulano.

Spānis samiedza acis.

-    Vai jūs spējāt pilnībā aptvert gleznojumus, dzīvnieku kapelas?

-   Jā, ja neņem vērā, kādas izbailes tobrīd pārdzīvoju. Tie bija neticami krāšņi, - Tesa sacīja.

-    Vai jūs izprotat to nozīmi?

-   Jā, - Tesa apstiprināja. - Tie simbolizē dabas dvēseli.

Fulano veltīja viņai atzinīgu skatienu.

-   Par spīti tam, kas mūs šķir, mums tomēr var būt vairāk kopīga, nekā jūs iedomājaties. Iespējams, mēs varam rast kompromisu. - Viņš sarauca pieri. - Tomēr, lai izpelnītos mūsu uzticību, jums jāizrāda labas gribas žests.

-    Kādā veidā? Ko jūs ar to domājat? Kas tas par žestu?

-   Jums jānokristās.

-Ko?

-   Jums jāpāriet mūsu dcībā.

-   Mitraismā?

-   Tā ir vienīgā izeja, - Fulano atteica. - Ja iekļausieties mūsu rindās, ja pieredzēsiet noslēpumu, ja jūsu reakcija uz iespaidīgo rituālu būs atbilstīga, jūs pat domās nepieļausiet iespēju, ka varat mūs nodot.

-    Kristības?

Fulano pamāja.

Tesas domas mulsa. Galvenais, lai tiekam ārā. Man apšļakstīs pieri ar ūdeni un noskaitīs dažas lūgsnas. Tas ir nieks salīdzinājumā ar to, ko esmu pārdzīvojusi. Viņa centās izlikties, ka minsti- nās un iegrimst pārdomās, un visbeidzot izmocīja:

-    Lai notiek!

-    Nedomājiet, ka varēsiet mūs vazāt aiz deguna, - Džerārds piekodināja. - Mūsu kristības atšķiras no tām, ar kurām esat saskārušies agrāk. Brīdinu, tās nav kristiešu kristības. Tās ir senatnīgas, pirmatnējas, daudz pamatīgākas, nekā varat iztēloties.

Kas tur īpašs varētu būt, Tesa domās sprieda. Cik ļoti tās var atšķirties no kristiešu kristībām? Pilnībā jāiegremdējas ledusauk- stā pazemes avotā? Bailes nomirt no hipotermijas vai noslīkšanas, protams, bija lielas. Taču viņa zināja, ka kristīšanu, tā iegremdējoties ūdenī, praktizēja vairākas kristiešu fundamentālistu sektas, un Džerārds bija uzstājīgi apgalvojis, ka šīm kristībām nav nekā kopīga ar kristiešu kristībām, tādējādi arī ar šīs ticības fundamentālistu sektas piekoptajiem kristību paveidiem.

Tomēr tad Tesa atcerējās, ka pilnīga iegremdēšanās ūdenī nav raksturīga tikai kristiešu fundamentālistiem. To piekopa ari vairākas sektas Indijā, un Prisila Hārdinga bija skaidrojusi - ir zināms, ka atsevišķas mitraisma piekritēju grupiņas ir izdzīvojušas līdz pat mūsdienām un praktizē savus rituālus Indijā.

Pilnīga iegremdēšanās ūdenī? Tesa drūmi nolēma, ka tas būs visai sūrs uzdevums - aukstums, ūdens straume, bezpalīdzība - tomēr tas nebūs ļaunāk par elli, kurai viņa jau izgājusi cauri.

-    Paldies par brīdinājumu! - viņa ierunājās. - Esmu visu labi pārlikusi un piekritu jūsu piedāvājumam. Es darīšu visu, kas prasīts. Es ļaušos, lai mani kristī. Ja tas ir nepieciešams, lai mēs ar Kreigu varētu dzīvot mierā un bez baiļu, esmu ar mieru pievienoties jūsu ticībai.

-   Jā, bez baiļu. Tomēr mēs tik un tā paģērēsim tavu palīdzību, - Džerārds aizrādīja.

-    Labi, bet vardarbību es neatbalstīšu!

-   Protams, - Džerārds solīja. - Tu esi žurnāliste, kas velta savu dzīvi planētas sargāšanai.

-   No šā uzdevuma mani nekas neatturēs.

-    Leitnant! Vai jūs ari piekrītat? - Džerārds pievērsās policistam.

-    Esmu vienisprātis ar Tesu, - Kreigs atbildēja. - Mēs lēmumus pieņemam kopā.

-    Lūdzu, izejiet pa šīm durvīm! - Fulano norādīja uz kapelas tālāko galu, uz durvju aiļu pa labi no Mitras bareljefa uz altāra.

Iedama uz durvīm, Tesa mēģināja izrādīt stingru apņēmību, kaut ari muskuļi trīsēja. Viņa piepeši pasvārstījās, tumsā aiz durvju ailas sadzirdējusi neizprotamu troksni.

Kaut kas nobūkšķēja, atbalsojās, izklausījās, it kā tur kāds mīdītos.

Ar baiļu un apjukuma savaikstitu seju Tesa apmetās pret Fulano.

-    Kas tas bija?

Nākamajā mirklī atskanēja nikns šņāciens.

-     Kas tas ir? - Kreiga aizsmakusi balss vērtās vēl zemāka. - Izklausās, ka tas ir…

-… Dzīvnieks, - Tesa izdvesa.

-   Jūs brīdināja, ka mūsu kristības ir neparastākas, nekā gaidīts, - Fulano atbildēja.

-    Pirmatnējas.

-   Jā. No tā, kā jūs reaģēsiet, ir atkarīga jūsu dzīvība, - Fulano pavēstīja. - Mēs uzreiz nopratīsim, vai esat pa īstam pieņēmuši mūsu ticību, jo kristību iespaids jūsos būs momentāni redzams.

Noslēpumainais neredzamais zvērs vēlreiz pamiņājās, sperdams, šķiet, ar milzīgu pakavu, un pakašņāja to gar alas grīdu. No velvētās ejas kapelā ielauzās skaļa atbalss.

Dzīvnieks iešņācās vēlreiz - tas bija piesmacis, ļauns izvirdums.

Tesa stāvēja kā pārakmeņojusies no šausmām.

Taču Hjūss Kellijs ar sargiem izrāva viņu no šā stinguma, nostājoties aiz viņas un Kreiga, bīdīdami abus uz priekšu un stumdami cauri durvju ailai.

Džerārds un Fulano jau bija iegājuši ejā un aizdedzinājuši ar sērkociņiem lāpas. Uguns strēles piebrieda, un mirguļojošā gaismā skatienam pavērās tas, kas atradās alā.

Tesa ar milzīgām pūlēm apspieda kliedzienu.

13

Šaurā, no pelēka akmens izkaltā aizgaldā ar dzelzs vārtiem stāvēja tas pats milzīgais baltais vērsis, kuru nošķirtu ganībās Tesa šajā pēcpusdienā bija redzējusi, kad viņi helikopterā nolaidās Hosē īpašumā.

Tagad Tesai kļuva skaidrs, kur visu šo laiku pēc nosēšanās bijis Hjūss Kellijs, ar ko nodarbojies un kāpēc tikai vēlāk noslēpumainā kārtā pievienojies grupiņai nogāzē pie alas. Viņam bija dota pavēle atvest vērsi šurp.

Lāpu liesmas plīvoja, līgojās no vēsmiņas, ko droši vien radīja cilvēki, kas pienāca klāt. Majestātiskais baltais vērsis strauji pavērsa sirdīgu skatienu pret Tesu, asinīm pielijušās acis pauda niknumu par to, ka ticis ieslodzīts šeit, tumsā. Nāsis papletās, izšļācās mitri garaiņi, un vērsis vēlreiz aizkaitināts nosprauslājās.

Dzīvnieks izstiepa kaklu un pagrūda ar vienu ragu, it kā ar lepnu izmisumu cerēdams pat no šāda attāluma uzdurt uz tā savus gūstītājus.

-   Mīļais Dievs… - Tesa ievaidējās.

-   Jā, - Džerārds sacīja. - Mīļais Dievs! Tieši tāds ir bareljefa temats. Šis baltais vērsis nozīmē Mēnesi, un, tā kā Mēness rada gaismu tumsībā, tas simbolizē labā triumfu pār ļauno. Protams, Mēness ir Saules līdzinieks, un tāpat šis vērsis ir Mitras - saules dieva - līdzinieks vai tā aizvietotājs.

Tesa nerimās elsot.

-   Tavas bailes ir saprotamas, - Džerārds turpināja. - Taču ceru, ka šie vaidi liecina ari par bijību. Galu galā svētiem rituāliem ir jēga vienīgi tad, ja to laikā pārdzīvo dziļas emocijas. Tas, protams, ir pārbaudījums. Jūs abi piedzīvosiet pārvērtības. To es varu apzvērēt. Vienādi vai otrādi - dzīve vai nāve, piekrišana vai pretimstāvēšana - jūs katrā ziņā gaida pārmaiņas.

Tesa trīcēja.

-    Pienāciet tuvāk! - Fulano norādīja. - Šeit. Ar seju pret vērsi.

Ne Tesa, ne Kreigs nekustējās.

-      Jūsu vilcināšanās mani neaizkustina, - Fulano bilda. - Jums sevi jāpierāda.

Hjūss Kellijs ar sargiem pastūma abus no muguras, piespiežot viņus paklausīt Fulano pavēlēm. Nostājusies desmit pēdu attālumā no vērša, Tesa ielūkojās tā dusmu pilnajās acis.

Šoreiz, dzīvniekam dusmās nosprauslojoties, karstie garaiņi no platajām nāsīm ietriecās viņai sejā.

Tesa drausmās izberzēja vaigus, drudžaini cenzdamās notraust dedzinošos pilieniņus. Taču vēl vairāk Tesu šausmināja kas cits.

Viņa gandrīz nesavaldīja urīnpūsli. Palūkojusies lejup, viņa ieraudzīja, ka šīs alas grīdā ir izcirstas šauras kāpnes; pakāpieni veda uz tumsā iegrimušu bedri, kas atradās zemāk nekā vērša aizgalds.

Džerārds paberzēja labo aci, kas asaroja. Acīmredzot tā atkal bija iekaisusi. Viņš izvilka no kabatas nelielu plastmasas trauciņu, pielieca galvu un noplivināja plakstiņus, ieliekot saujā kontaktlēcas. Ievietojis tās plastmasas trauciņā, viņš pacēla galvu.

Zilās acis bija tapušas pelēkas, tajās zaigoja lāpu liesmas.

Tesa notrīcēja.

-   Vēl viens noslēpums. Senču mantojums, - Džerāds sacīja.

-   Zinu.

-   Tad jau tu zini diezgan daudz. Vairāk, nekā biju gaidījis. Bet nu jūs uzzināsiet vēl vairāk. Daudz vairāk. Ir laiks. Nokāpiet bedrē! - Džerārds izrīkoja.

Ari Fulano bija izņēmis kontaktlēcas, un atklājās, ka viņa acis patiesībā ir tādas pašas pelēkas, nevis brūnas, un mirdzēja tikpat spoži.

Tesa nodrebēja vēl spēcīgāk.

-   Novelciet visas drēbes! - Fulano pieprasīja.

-   Ko? - Kreigs saviebās. - Kas vēl nebūs!

-    Esiet bez bažu, šajā lūgumā nav nekā neķītra, - Džerārds attrauca. - Sekss mūs neinteresē, tas ir nešķīsts impulss, kas piesārņo garu. Mēs ar to nodarbojamies nelabprāt, tikai tādos gadījumos, kad tā nolūks ir radīt pēcnācējus. Mūsu acīs jūsu kailums būs tikpat uzbudinošs, cik dzīvnieku dabiskais kailums. Taču mēs nudien cienām pazemību. Jums nav nekādas vajadzības izģērbties mūsu priekšā. Novelciet apģērbu tumšajā bedrē, mums neredzot, un tad pasviediet drēbes šurp! Pretējā gadījumā tās notrai- pīsies.

-   Notraipīsies? Kā tad tā? - Kreigs jautāja. - Par ko jūs runājat?

-Jūsu kristīšanas laikā, - Fulano sacīja. - Jūsu minstināšanās

vēl aizvien mani satrauc. Pierādiet sevi! Pierādiet, ka esat tā vērti. Dariet tā, kā jums liek. Iekāpiet bedrē un izģērbieties!

Hjūss Kellijs ar sargiem atkal sāka bīdīt abus uz priekšu.

-   Kāda jēga jūsu vīriem mūs piespiest? - Tesa vairījās. - Mēs taču jau piekritām. Mēs teicām, ka gribam palikt dzīvi.

-    Bet jūs paliksiet dzīvi vienīgi tad, ja mēs redzēsim, kādu iespaidu uz jums šīs kristības būs atstājušas, - Fulano teica. - Drīz vien būs skaidrs, vai jūs esat izpratuši un novērtējuši rituāla nozīmību vai arī…

-    Mums būs jāmirst, - Tesa pabeidza.

Saņēmusi pēdējās drosmes paliekas, Tesa devās lejup pa pakāpieniem, atstājot ņirbošo lāpu gaismas lauku.

Pavisam drīz, piespiedusies pie Kreiga, viņa atradās kāpņu pakājē. Bedre bija melna, mitra un dzestra. Šaura. Žņaudzoša. Kamēr abi negribīgi izģērbās, viņu elkoņi ik pa brīdim saskārās. Abi pameta drēbes augšup pa kāpnēm.

Acis sāka pierast pie tumsas. Tesa pacēla galvu un pamanīja, ka bedres augšmalā kaļķakmens sienā bija stingri iestrādāti resni dzelzs stieņi, caur kuriem nevarētu izspraukties pat vērša pakavs, un starp šiem stieņiem zib lāpu mestā gaisma.

-    Kas tagad notiks? Kas šī ir par kristīšanu? - Kreigs murmināja.

-   Tu taču redzēji cilni, - Tesa pūlējās nepacelt balsi. - Vai tad neaptver pats?

Un tad Kreigs saprata.

Tesa juta, kā viņš nodreb drausmīgā atklāsmē.

Nobažījusies viņa pagriezās un pavērās augšup, viena krūts piedūrās Kreiga rokai. Viņa gan bija pūlējusies runāt čukstus, bet Džerārds noteikti bija to izdzirdējis.

-   Jēra asinis, - viņš ierunājās kaut kur augšā. - Kristīgā ticība liek mazgāties jēra asinīs. Arī kristības viņi mums nozaga un pēcāk pielāgoja sev, aizvietojot asinis ar ūdeni. Taču sākotnēji jēra asiņu vietā bija svētā vērša asinis. Baltā vērša. Kristietības ieviestās pārmaiņas mūs neskar, mūsu tradīcijas ir šķīstas, mēs esam saglabājuši mūžvecā rituāla svētumu. Rituāla pirmsākumi meklējami senajā Irākā, vēlāk tas parādījies Grieķijā, īpaši Krētas salā, - leģenda vēsta, ka no jūras izkāpis spoži balts vērsis, ko Tēsējs vēlāk Atēnās upurēja saules dievam, kuru grieķi sauca par Apollonu. Senās Romas laikos mitraismam pievērstos kristīja tieši tā. Šeit, Spānijā, vēršu cīņas ir upurēšanas mūsdienu versija. Meridā vēršu cīņu arēna pat ir uzcelta virs senās romiešu kapelas, kas bija veltīta Mitram, un kapelas iekšienē pastāvēja šīs bedres līdziniece, ko sauc par taurobolium. Pirms katras kaujas romiešu centurioni tādā izģērbās un ikreiz kristījās no jauna - lai smeltos spēku cīņā ar ienaidnieku. Šis rituāls slepenībā pastāvēja pat pēc ceturtā gadsimta, pēc Konstantīna pāriešanas kristietībā. Tas pārcieta pat viduslaikus un inkvizitoru uzplūdus. Tas pastāv vēl joprojām. Rituāls tā mūžīgā majestātiskuma un varas dēj pastāvēs, kamēr vien būs daba!

-   Tad sākam! - Tesa iekliedzās. - Ķerieties klāt, lai varam ātrāk beigt!

Viņu pārtrauca Fulano sauciens, kas atbalsojās griestos.

-   Būdams pēctecis tam vīram, kurš noveda nelielo cilvēku grupiņu no Montseglras kalna, es ieņemu sava senča vietu. Es ieņemu Mitras vietu. Es upurēju Mitras līdzinieku, - viņš sāka skandēt.

Tesa dzirdēja, kā baltais vērsis slejas pakaļkājās un nikni mīdās. Viņa neredzēja, tomēr zināja, kas nodek. Fulano, riskēdams ar dzīvību, bija uzlēcis aizgaldā iesprostotā vērša mugurā.

Iejaucās Džerārda balss, tās rāmums satrauca vēl vairāk.

-    Pavasara ekvinokcijā šī upurēšana simbolizē dzīvības atgriešanos uz planētas. Turpretī vasaras saulgriežos šī upurēšana mūsu sektas jauniešus - retos gadījumos ari jaunpievērstos - iesvēta mūsu ticības noslēpumos. Viņi izbauda kristīšanas varenību un, ja vien ir tā vērd, aptver kristību upurēšanas nepieciešamību.

Pārbiedētais vērsis turpināja sprauslāt, dīžāties un spīvi protestēt, slejoties pakaļkājās.

Tesa iztēlojās, kā Fulano uzlec vērša mugurā, pūlodes izvairīties no ragiem, satver dzīvnieka purnu, parauj galvu augšup, iegremdē kaklā dunci un pārvelk to pāri artērijām, pārraujot tās un liekot gāzties…

Lija asiņu lavīna. Karstas, pretīgas, biezas, smagas, kūpošas, kodīgas, sāļas, rūgtenas asinis kā neapturami biezi plūdi triecās cauri restēm. Tās gāzās aumaļām, lipīgas, dedzinošas, tās mērcēja, smacēja, slīcināja.

Vērsis iebaurojās. Kaut ari tam bija pārgriezta rīkle, tas vēl pēdējo reizi lepni un droši iebrēcās. Vērša ceļgali ieliecās.

Tesa pārbijusies, bijības pārņemta, dzirdēja, kā vērša kājas atduras pret metālu, milzīgais, majestātiskais ķermenis lēnām sašļuka un sabruka uz grīdas, atsitoties pret restēm.

Asinis turpināja līt, tās saslapināja matus, aizķepināja acis, izmērcēja seju, slīdēja gar kailo ķermeni, un basās kājas līdz potītēm iegrima šaušalīgajā, kūpošajā straumē.

Viņa zaudēja līdzsvaru un noslīga uz grīdas. Kreigs mēģināja uzsliet viņu stāvus, taču asins palu spars ari viņu nogāza Tesai līdzās.

-   Mans Dievs! - viņš izgrūda.

-    Vai tagad jūs aptverat? - Fulano kliedza. Papēži nodunēja, kad viņš nolēca no dzīvnieka līķa un pārkāpa pāri vērša aizgalda malai.

Neprāta satriekta, iegrimusi asiņu jūrā, nedrebēdama tikai tāpēc, ka kūpošais svētā vērša dzīves spēks viņu sasildīja, Tesa miedza acis un, cenšoties palūkoties cauri lipīgajai, tumšsarkanajai, šķidrajai masai, ar pūlēm koncentrēja izmisīgās domas.

Vārdi nenāca pār lūpām.

-    Runājiet! - Fulano ieaurojās.

Rīkle atsacījās klausīt.

-   Upurēšana… mums māca, ka dzīvība ir dārga. - Balss kļuva piesmakusi, vārdi vēlās kā garš vaids. - Vērša asins straume mūs tā satrieca, ka mēs uz visu mūžu ielāgosim, cik galīga ir nāve un ka dabas pasaulē neko nedrīkst nogalināt, ja nu vienīgi pilnīgas nepieciešamības gadījumā. Tieši tāpēc jūs neēdat gaļu. Tieši tāpēc jūsu uzturā ir gandrīz tikai veģetāriešu pārtika. labība ataug katru pavasari, toties dzīvnieks, ikkatrs dzīvnieks ir vienreizējs. Ja to nonāvē, tas neizaugs no jauna nākamajā pavasarī. Ja nokausim pārāk daudz dzīvnieku, pavasari neatgriezīsies vesela suga. Planēta nav mūžīga. Ja negādāsim par to, planētas veltes var izsīkt.

Telpa iegrima drausmīgā klusumā.

Asinis lāsoja no Tesas.

-   jūs tomēr esat sapratuši, - Fulano visbeidzot sacīja. - Esiet sveicināti! jūs esat uzņemti.

Tesa noslaucīja no mutes asinis, pārlaida ar mēli sāļajam, tumšsarkanajam šķidrumam un gandrīz sāka rīstīties. Ieelpojot asinis iešļācās nāsīs, un aptrūkās elpas. Dusmu pārņemtā Tesa atcerējās gleznojumu ar balto vērsi, kura kaklu bija caurdūris šķēps. Eksistences krāšņumam seko nāve, un, tā kā šo krāšņumu nav iespējams atgūt, nāvei allaž jāizrāda cieņa. Tāds bija vēstījums.

Nāve, Tesa nodomāja. Nošaudami manu māti, jūs, izdzimteņi, ne drusciņas necienījāt nāvi!

Jūs esat liekuļi!

Jūs esat nolādēti!

Piktās, atriebīgās pārdomas pārtrauca tālīns būkšķis, kas atbalsojās telpā.

Troksnis, kaut nodārdēja iztālēm, bija tik jaudīgs, ka sadrebināja akmens grīdu Tesai zem kājām, lai gan sākumā Tesai šķita, ka viņai notrīsējuši ceļgali.

-   Kas tas bija? - Viņa dzirdēja Džerārda jautājošo balsi no augšas.

Burti! Otrs blīkšķis atskanēja jau tuvāk, un alu sadrebināja triecienviļņi. Dārdēdams nokrita un aizvēlās liels akmens.

-    Izklausās, ka… - Fulano noelsās. - Tas ir iegruvums!

-   Nē! Sprādzieni! - Džerārds izklausījās nobijies.

-   Noskaidrojiet! - Fulano pavēlēja sargiem. - Te būs atslēga! Atslēdziet durvis! Vēlāk pastāstīsiet.

Bija dzirdami vairāku cilvēku soļi. Tie tuvojās kapelai.

Piepeši Kreigs sagrāba Tesu aiz rokas un metās augšup pa pakāpieniem. Viņa šāvās pakaļ, paslīdēja uz asinīm un nokrita. Vingrošanā viņa bija iemācījusies pareizi krist - pievilkt pie krūtīm rokas un izliekt ķermeni, lai mīkstinātu triecienu, - tomēr sāpīgi sasita plecu un saviebās. Taču ātri vien pietrausās kājās, steidzās pakaļ Kreigam un nostājās viņam līdzās kāpņu augšgalā.

Uz kailajiem augumiem žuva asinis. Viņi noskurinājās un steigšus apģērbās. Jūtot, ka asinis izmērcē drēbes, viņi drebēja vēl vairāk. Nepievēršot uzmanību nogalinātajam baltajam vērsim, viņi pagriezās pret durvīm.

Fulano, Džerārds un Hjūss Kellijs bija nostājušies arkveida ailā. Aiz viņiem Tesa un Kreigs redzēja sargus skrienam pāri kapelai, lai atslēgtu alas durvis.

Taču, pielicis visus spēkus, lai atrautu vaļā durvis, sargs pagriezās un bažīgi iesaucās:

-   Gaisma nedeg!

-    Divas ārdurvis, divi sprādzieni. - Fulano sažņaudza dūres. - Pirmā eksplozija droši vien uzlaida gaisā ģeneratoru.

-Tas, kurš to izdarīja… - Džerārds iesāka.

-   Tu zini, kas tie ir! Inkvizitori! - Fulano atcirta.

-   Ja ieeja nav aizšķērsota un viņi skrien šurp, viņi mūs tuneļu tumsā neatradīs, - Džerārds sprieda.

-    Inkvizitori noteikti ir sagatavojušies, paņēmuši līdzi kabatas lukturīšus, - Fulano sprieda. - Viņiem atliek tikai sekot spuldžu virtenei. - Viņš izstiepās taisns un uzsauca sargiem: - Ejiet tunelī! Aizveriet durvis, lai lāpu gaisma neatklātu jūsu atrašanās vietu! Kad ieraudzīsiet kabatas lukturīšu starus, šaujiet! Viņi būs viegli mērķi!

Sargi aizsteidzās, izgāja pa durvīm un aizvēra tās.

-   Inkvizitori! - Fulano izgrūda to kā lamuvārdu. - Kā viņi mūs atraduši? Kā viņi zināja, kur…

Džerārds pagriezās pret Tesu un Kreigu.

-   Jūs! Tie bijāt jūs, kas viņus kaut kādā veidā atvilināja šurp!

-    Kādā veidā? - Kreigs noprasīja. - Jūs labi zināt, ka tas nav iespējams. Mēs bijām jūsu gūstekņi kopš brīža, kad atstājām En- drūza Gaisa kara spēku bāzi. Ja mēs būtu mēģinājuši zvanīt no lidmašīnas, jūs to pamanītu. Tad mēs iekāpām citā lidmašīnā, pēc tam helikopterā. Kā mēs būtu varējuši ar kādu sazināties? Mēs darījām visu, ko jūs likāt, pat ļāvāmies nokristīties. Mēs plēsāmies vai pušu, lai pierādītu, ka esam gatavi sadarboties.

-   Tas tiesa, bet… - Fulano pienāca tuvāk, pelēkās acis izvalbī- jās. - Jūs izkratīja un ieročus neatrada. Jūs pārmeklēja ar metāla detektoriem. Kā gan…

-    Skaties! Tesa ir uzvilkusi kurpes, kuras viņai bija kājās tobrīd, kad viņa iekāpa manā lidmašīnā! - Džerārds rādīja. - Viņa paņēma tās līdzi savā somiņā un, ieejot alā, uzvilka kājās! Tā viņi mums sadzinuši pēdas! Tā viņi mūs atraduši! Kroskurpēs noteikti ir raidītājs.

-   Velciet nost! - Fulano pavēlēja. - Es gribu tās apskatīt!

Tesa pakāpās atpakaļ.

-   Man ir taisnība! - Fulano rēca.

Tesa atkāpās vēl soli.

-    Kellij? - Džerārds uzrunāja asistentu.

-   Jā, ser?

-   Nošauj šos cilvēkus! Viņi nebija pelnījuši mūsu uzdcību. Nē, nevis nošauj, bet sarausd gabalos!

-   Klausos, ser! - Hjūss Kellijs atvilka sviru automādskā ieroča sānos, pacēla ieroci un notēmēja.

Kreigs mežonīgā ātrumā metās virsū Tesai un iegrūda viņu lāmā aiz stalagmīta. Saltā ūdens apdullināti, viņi pieplaka pie zemes akmens aizsegā.

Šāvieni, kurus viņi izdzirdēja, neatskanēja no Hjūsa Kellija ieroča.

Tie atskanēja no citiem automādem - aiz durvīm, kas veda uz kapelu, atskanēja klusināti rībieni.

Viņpus durvīm agonijā kliedza vīri.

Piepeši durvis šņirkstot atsprāga vaļā, pa tām iebrāzās vairāki sargi, aizcirta durvis, visi atspiedās pret tām un aizslēdza.

-   Viņiem nav lukturīšu! - iebrēcās viens no sargiem.

Fulano metās uz kapelas otru izeju.

-    Kā tad viņi spēja mūs izsekot? Kā viņi tumsā redzēja spuldzīšu virteni?

-   Viņiem ir nakts redzamības brilles! Mūsu slēpšanās neko nedeva! Viņi mūs redzēja, bet mēs viņus ne!

-    Paslēpties! - Fulano pavēlēja.

Sargi atkāpās un metās patverties kur kurais - aiz kolonnām, aiz lāpām. Daži aiz sevis atstāja asiņu sliedi. Tesa dzirdēja, kā viņi griezīgi velk elpu.

Pie metāla durvīm kāds dauzījās.

-   Viņi mēģina iekļūt! - Džerārds sauca.

Atskanēja vēl viens būkšķis. Slēdzene izturēja.

-   Viņi spridzinās durvis! - Fulano kliedza. - Gulties!

Hjūss Kellijs bija pagriezies un vēroja kņadu.

Kreigs mēģināja to izmantot un, ūdenim šļakstot, izlēca no peļķes aiz stalagmīta. Kellijs to izdzirdēja un apcirtās, taču nokavēja. Kreigs pieskrēja klāt, pirms asistents paspēja pacelt ieroci, iesita viņam, apgrieza viņu otrādi, satvēra aiz zoda un parāva to augšup, vienlaikus nokrita uz viena ceļa, otru pacēla un strauji atspieda pret Ķelli ja muguru.

Tesa izdzirdēja divus šķebinošus krakšķus - lūza Kellija kakls un mugurkauls. Nedzīvais ķermenis noslīga uz alas grīdas. Kreigs paķēra ieroci un pavērsa to pret Džerārdu un Fulano.

Par vēlu. Cīniņa troksnis bija abus brīdinājis, un valstsvīri ieskrēja kapelā, pirms Kreigam izdevās izšaut.

Leitnants nolamājās un jau dzirās skriet abiem pakaļ, taču krūtīs ietriecās sprādziena triecienvilnis, viņš dažus soļus atkāpās un nokrita. Dārds bija apdullinošs, metāla durvis izlidoja no virām un klabot atsitās pret grīdu. No griestiem nogruva akmeņu kārtas.

Kaut ari Tesai ausīs zvanīja, viņa dzirdēja, kā sargi tunelī šauj. No tumsas viņpus durvju ailas, no kambara ar uzgleznotajiem vēršiem viņiem atbildēja pretuguns.

Vēl viens sprādziens. Tad vēl viens. Pietupusies ledainajā palti, Tesa viebdamās aizspieda ar plaukstām ausis. Granātas! Inkvizitori svieda granātas! Kapela pildījās ar dūmiem un liesmām. Pat aizklājusi ar rokām ausis, viņa dzirdēja mirstošo vīru brēcienus. ■

Šāvieni atskanēja aizvien biežāk. Sprādzieni tricināja alu, akmeņi bira lavīnām. Cauri durvju ailai kapelā Tesa ieraudzīja, kā nogāžas lāpa un liesmojoša eļļa izplūst uz grīdas. Lodes nošķēla kolonnas un rikošetā mainīja virzienu, visapkārt lidoja akmens šķembas.

Šaudīšanās pieņēmās spēkā, un no kambara ar gleznojumiem iznira stāvi tumšā apģērbā. Cauri dūmiem Tesa pamanīja, ka cilvēkiem uz acīm ir brilles un sejas notrieptas ar melno maskēšanās krāsu. Viņi nemitīgi šāva ar automātiskajiem ieročiem un pārtrauca uguni tikai tad, kad meta granātas. Eksplozija šķaidīja kolonnas. Sargi krita, no galvām un mugurām izšļācās asinis. Citus saspieda grūstošie akmeņi.

Dzīvi palikušie - to vidū ari Džerārds un Fulano - steigšus atkāpās alā aiz kapelas. Daži mēģināja atšaudīties, tomēr lielākā daļa panikā bēga.

Tesa aizlika kāju priekšā kādam vīrietim, kas skrēja garām sta- lagmītam. Viņš krita un spēcīgi atsita zodu pret grīdu.

Pārāk nobijusies, nejaudādama pretoties adrenalīna uzplūdiem, Tesa izskrēja no aizsega un paķēra nokritušā šauteni. Tēvs nebija mācījis, kā apieties ar šāda tipa ieročiem, tomēr viņa atcerējās, ka Hjūss Kellijs pirms šaušanas bija atvilcis sviru sānos. Acīmredzot tā bija gaiļa uzvilkšanas svira, un, pieņemot, ka sargs jau to atvilcis, viņa aizsargājoties reaģēja - pavērsa ieroci pret sargu, kurš mēģināja piecelties, un izšāva. Vīrietis saļima un vairs nekustējās.

Asiņu strūkla un ieroča rībošais atsitiens laupīja drosmi. Trie- cienspēks bija parāvis stobru augšup. Viņa strauji brīdināja sevi to izlīdzināt un turēt taisni, apņēmīgi apgriezās un meklēja jaunus mērķus. Kreigs? Kur palicis Kreigs? Šāvienu, dūmu un liesmu jūklī viņa baidījās spiest mēlīti - ja nu trāpa leitnantam? Un tad Tesa viņu ieraudzīja guļam uz vēdera un šaujam. Sargi cits aiz cita gāzās atmuguriski, uzkrita cits citam virsū, norāva gar zemi un nošķieda ar asinīm.

Tesa izšāva pāri Kreigam, nogalinādama vairākus sargus. Dūmi un liesmas kapelā pieņēmās spēkā. Šāvienu troksnis tuvojās. Kreigs un Tesa blīkšķināja bez mitas.

Piepeši ar acs kaktiņu Tesa pamanīja kustību labajā pusē. Pie aizgalda, kurā bija nokāvis svēto vērsi, pietrausās kājās Fulano.

Viņš pasniedzās zem sporta jakas, izvilka pistoli un pavērsa to pret Kreigu.

Tesa paguva izšaut pirmā, lodes pāršķēla Fulano krūtis. Ķeceru vadoņa tiešais pēctecis vairākas reizes noraustījās, pastreipu- ļoja, pārsviedās pāri aizgalda nožogojumam un nokrita uz lielā baltā vērša līķa.

Bet arī šoreiz Tesai nebija izdevies savaldīt ieroča atsitienu, un stobrs bija pagrūdies uz augšu. Pirksts instinktīvi turpināja spiest mēliti. Viņa pagriezās, un negaidot pa šāvienam uzradās Džerārds.

Viceprezidents iekaucās, pacēla rokas, kā aizsargādams krūtis, taču lodes triecās augstāk, izraudamas caurumus glītajā sejā, sašķaidīdamas pelēkās acis. Izšļācās staipīga viela. Viņa galva gluži vai uzsprāga.

Jau nākamajā brīdī īsti sprādzieni nogāza Tesu uz akmens grīdas, kapelā nikni sprāga granātas. Viņa ar pūlēm saglabāja līdzsvaru, apzinādamās, ka sprādzieni turpināsies un nākamreiz tie dārdēs nevis kapelā, bet gan tuvāk. Tad tie… Viņa ieraudzīja, ka pa durvju aiļu alā ielido granāta.

Piepeši viņai virsū metās stāvs un no trieciena aizcirtās elpa. Tas bija Kreigs. Leitnants viņu nogāza, pats krita līdzi, un nākamajā brīdī Tesa kopā ar Kreigu pa pakāpieniem ripoja lejup bedrē. Apdauzījusi ceļus, muguru, galvu, apdullusi viņa atsitās pret tumšo bedres dibenu un ieplunkšķēja biezajā, sīvajā asins baseinā, kas sašūpojās un viļņojās pāri.

Atguvusies no kritiena, Tesa acumirkli piespieda asinīm notraipītās rokas pie ausīm, manīdama, ka arī Kreigs paceļ rokas un seko viņas paraugam. Granāta uzsprāga ar apdullinošu dār- dienu, šķembas izšķīda gar alas sienām. Dažas ietriecās bedres augšējos pakāpienos, atskanēja pērkona grāvienam līdzīgā atbalss, un atkal straumēm bira akmeņi.

iznirusi no asinīm, Tesa pacēla pilošo galvu un ieklausījās, kā automātu kārtas traucas cauri alai. Virs galvas valdīja tumsa. Granātas izraisītais gaisa vilnis bija nodzēsis visas lāpas.

-   Domāju, ka esam piebeiguši visus, - bilda piesmakusi balss.

-   Pārliecinieties! - pavēloši uzsauca cita.

Tesa pazina otrā runātāja dobjo rīkles toni.

Tēvs Boldvins. Mēs esam drošībā! Modās cerība, un Tesa pacēla galvu, lai uzsauktu, bet Kreigs aizlika viņas mutei priekšā roku un nogrūda viņas galvu zemāk. Tesa instinktīvi gandrīz iekliedzās, taču mīlestība lika pakļauties leitnantam. Viņa saprata. Kreigs mēģina viņai kaut ko pavēstīt.

Vēl svarīgāk bija tas, ka viņš mēģināja Tesu pasargāt. Viņa pakļāvās, atslābināja muskuļus, tikko jaušami pamāja ar galvu un vairs nepretojās. Lai cik mulsinoši būtu Kreiga iemesli tā rīkoties, nebija šaubu, ka viņš vēl tikai labu.

-    Izdzīvojušo nav, - kāds sacīja saspringtā balsī. - Tos, kuri negāja bojā no lodēm vai granātām, nospieduši krītošie klints- bluķi.

-   Turpiniet pārbaudīt! - tēvs Boldvins pavēlēja.

Inkvizitora balss bija tāda kā apslāpēta, un Tesa, apskāvusi

Kreigu, nāca pie secinājuma, ka klinšu gabali apbēruši gan vērsi, gan Fulano līķi, gan ari aizbēruši ieeju šajā alā.

-    Pilnīga uzvara, - sacīja tā pati balss.

Nokrita akmens.

-   Toties kuru katru brīdi var iebrukt griesti.

-    Izlieciet spridzekļus! - tēvs Boldvins deva rīkojumu. - Visur.

-   Jau esmu sācis.

-    Bareljefs lai paliek manā ziņā. Es pats aizlaidīšu to pie visiem velniem. Paldies Dievam, beidzot galvenais midzenis atrasts. Ir vēl citi, bet šis bija pats svarīgākais.

-    Ko iesāksim ar sievieti un izmeklētāju? Vēl aizvien neesmu viņus atradis.

-   Droši vien viņus aprakuši gruveši. Iespējams pat, ka viņi vēl elpo. Bet pēc piecām minūtēm tam vairs nebūs nozīmes, - tēvs Boldvins sprieda. - Pat ja viņi vēl dzīvi, sprādzienā iegruvušie griesti viņus apraks. Mēs esam viņu parādnieki, tomēr nedrīkstam pieļaut, ka paliek dzīvs kaut viens, kas zina mūsu noslēpumus. Atalgojumu par šo pakalpojumu viņi saņems debesīs. Bumbas?

-    Ir jau darīts.

-   Un es nupat noliku spridzekli pie bareljefa. Gan tas, gan parazītu līķi tūdaļ nonāks ellē.

-    Ejam laukā! - Vīrietis izskrēja no alas kapelā.

Pārējo soļi steidzās pakaļ.

-   Un pārējie lādiņi? - tēvs Boldvins noprasīja. Balss pamazām noklusa.

-    Gatavi. Paies piecas minūtes, līdz izkļūsim no alas, un es noregulēju spridzekļu laika mehānismu tieši uz tādu bridi.

-   Pieliec soli! - tēvs Boldvins mudināja. Balss skanēja vēl tālāk. - Pa ceļam noliec vēl dažas bumbas! Es gribu, lai šīs alas tiek pilnībā sagrautas.

-    Lai notiek! Uguņošanu varēsim pavērot no piekalnes nogāzes.

Vēl beidzamo reizi tālumā nodunēja soļi.

Kreigs atsedza Tesas muti. Drēbes bija piemirkušas ar asinīm. Abi uzrāpās pa pakāpieniem un ieraudzīja, ka šķērsām izejai guļ klintsbluķis. Tomēr Kreigam izdevās atrast spraugu, un abi izspraucās cauri - Tesa nobrāza muguru - un nonāca kapelā. Kaut ari zāle bija tumša, uz grīdas izlijusi liesmojošā eļļa kapelā deva mazliet gaismas, vismaz tik daudz, lai varētu iziet cauri gruvešiem. Miklajās drēbēs sala, uzmācās trīsas.

-    Mums jātiek ārā, - Kreigs teica.

-    Kā? - Tesa piespieda rokas pie asinīm notraipītajām krūtīm.

-   Pat ja mēs pagūsim izskriet no alas, pirms bumbas uziet gaisā, tēva Boldvina vīri mūs apšaus.

-    Pamēģināsim deaktivizēt bumbas.

-    Nē. Visas tikpat neatradīsim.

-     Bet mēs nevaram sēdēt un gaidīt nāvi! - Kreigs izgrūda. - Jābūt kādai izejai…

-    Man tikko kaut kas ienāca prātā. - Tesa satvēra viņu aiz rokas. - Vai atceries - aizslēdzot ārējās durvis, Fulano atstāja pie ieejas alā trīs sargus?

Kreigs pamāja.

-    Fulano sacīja - ja sargus novāc un viņi nesazinās pa rāciju… mēs varam iziet pa citu ceļu. No šīs alas ir vēl viena izeja!

-    Un tai jābūt tuvu! - Tesa, sirdij dauzoties, uztvēra.

Kreigs atslīga pret klinti.

-    Tumsā mēs to nemūžam neatradīsim. - Taču tūlīt pat viņš izslējās. - Vienu mirkli! Domāju, ka tūlīt kļūs gaišāks. Paliec tepat!

-    Ko tu meklē? - Izmisusi un apjukusi, Tesa vēroja, kā viņš ložņā gar gruvešiem.

-    Līķi. Manas drēbes ir pārāk piemirkušas ar asinīm. Mana jaka neaizdegsies.

-    Es nesaprotu.

-   Tūdaļ sapratīsi. Tā. Atradu vienu… - Norāvis mirušajam jaku, Kreigs piegāja pie liesmojošās eļļas ezeriņa kapelā, iemērca vienu piedurkni liesmās un steigšus atgriezās. Uguns steidzās augšup pa jakas piedurkni. - Granātas šeit apgāza lāpas un nodzēsa liesmas, tomēr esmu pārliecināts, ka eļļa izplūdusi pa visu grīdu. To var pat saost. - Viņš vairākās vietās novilka degošo piedurkni pa grīdu, un piepeši liesmas uzšāvās augstāk. Starp sa- kritušajiem akmeņiem aizsvilās eļļa.

Liesmu jūra pletās. Tesa un Kreigs atkāpās. Telpa vērtās arvien gaišāka.

-    Tur! Pa kreisi! - Kreigs norādīja. - Tur ir tunelis.

Griesti nokrakšķēja, un nogruva vēl daži akmeņi. Tesa rāpās pāri klinšu gabaliem, aizgūtnēm steigdamās uz tuneli.

-    Lēnāk! - Kreigs uzsauca. - Ja salauzīsi potīti…

-   Man vairāk bail no bumbām! - Iebruka griestu bluķi un kā pērkona grandoņa nodārdēja uz grīdas. - Un no šādiem akmeņiem!

Abi sasniedza tuneli.

-    Pa šo eju laikam gan Kellijs ar vīriem atveda vērsi, - Kreigs prātoja. - Durvju aila, kas ved uz kapelu, ir pārāk šaura, pa to vērsi nevarēja ievest. Un, tā kā lopu dzīšana noteikti ir grūti veicams darbs, šī eja katrā ziņā ir tik īsa un taisna, cik vien iespējams.

Kreigam bija taisnība. Liesmas uz eļļas pielijušās grīdas ietiecās tunelī, un bija redzams, ka divdesmit jardu tālāk tunelis beidzas. Taču, ieraudzījusi, ka izeju aizšķērso metāla durvis, Tesa iekunkstējās. Kad abi neveiksmīgi pamēģināja durvis atvērt, viņa ievaidējās vēl skaļāk.

-   Tās nolāpītās durvis ir aizslēgtas! - Pārguris un pārskaities Kreigs atspiedās pret sienu. No drēbēm pilēja asinis. - Mēs veltīgi izniekojām jau tā dārgo laiku.

-   Varbūt ir vēl kāda izeja? - Tesas balss drebēja.

-   Uz to nevar paļauties. Pat ja ir, mēs nepagūsim to atrast. Bumbas tūlīt sprāgs.

-   Mums jāmēģina.

Abi izskrēja no tuneļa un nonāca alā.

Iebruka griesti citā vietā. Bluķi atsitās pret grīdu ar tādu spēku, ka abi sarāvās un liesmas eļļas ezeriņā nolīgojās.

-   Tur, tajā sienā, ir vēl viens tunelis! - Tesa sauca.

-   Tās bumbas kuru katru…

-    Liesmas, Kreig! Paskaties uz liesmām!

-    Kas tajās īpašs?

-   Tās turpina plīvot! Tās noliecas uz to tuneli! Kad ienācām kapelā, es pamanīju, ka lāpu ugunis noplīvo, bet nodomāju, ka to izraisa garāmejošie cilvēki. Tunelī ieplūst vēsmiņa, un tā noteikti kaut kur izplūst ārā.

Kreigs piekrītot pamāja.

-    Bet ja nu caurums ir pārāk mazs un mēs neizsprauksimies…

-     Tā ir mūsu vienīgā izeja! - Griesti atkal iekrakšķējās. - Skriesim, pirms…

Abi klupdami krizdami metās uz tuneli, un brīdī, kad tajā iespruka, nozvēlās milzīgs klintsbluķis, par mata tiesu skardams viņus. Abi brāzās uz priekšu. Gaisma palēnām dzisa.

-    Ja šis tunelis sazarojas, mums nav ne mazāko izredžu. - Kreigs smagi elsa.

Liesmu mestā gaisma tunelī gandrīz nebija manāma, un Tesa bija spiesta taustīties gar sienām.

-   Vai tu jūti gaisa strāvu? Vai tev nešķiet, ka tā kļūst stiprāka?

-   Tā ir! Bet kas tas par troksni?

Gabaliņu tālāk bija dzirdama nepārtraukta rūkoņa, kas ar katru soli kļuva skaļāka.

Pagrieziens, slīpums, un tunelī vairs neiespīdēja liesmu atblāzma. Viņi turpināja iet pilnīgā tumsā, grābstīdamies gar sienām. Rēkoņa pieņēmās skaļumā, un Tesa vairs gandrīz nesadzirdēja, ko Kreigs viņai sauc.

-    Ko? - viņa kliedza.

-Tas laikam ir…

Tumsa bija absolūta. Tesa vairs neredzēja Kreigu, taustīdamās meklēja viņa roku, spēra vēl vienu soli un piepeši krita uz priekšu - viņu pagrūda vairāku eksploziju triecienviļņi. Tesa spēra soli tukšumā, zem kājām bija tukšs gaiss, nevis akmens grīda. Aiz muguras ar skaļu blīkšķi iebruka griesti. Viņa iekliedzās un krītot juta, kā kuņģa saturs šaujas augšup. Ķerstīdamās pēc Kreiga rokas, viņa gāzās melnajā, vēl skaļākajā, vēl tuvākajā krākoņā.

Un uzreiz noprata, ka šo troksni rada pazemes upe. Ledainā straume apdullināja, pārmācot kliedzienu. Tesa paslīdēja zem ūdens. Skatiens atdūrās pret tumsu, ieelpot nebija iespējams, viņa jutās bezpalīdzīga un pārbijusies. Prāts kā pa miglu pavēstīja, ka aiz muguras būkšķēdami upē krīt klintsbluķi, taču spēcīgā straume bija aiznesusi viņu tālāk, un akmeņi vairs nevarēja viņu ievainot. Tesa kūņojās zem ūdens, pūlēdamās pacelt galvu un drudžaini cerēdama, ka gaisa pūsmiņa, kurai viņa un Kreigs bija sekojuši, izplūst ārpus kalna kopā ar upi. Taču ar atlikušajiem spēkiem nepietika, lai izbāztu galvu virs ūdens.

Straume traucās aizvien žiglāk. Tesa atsitās pret gludu sienu līkumā, pagriezās, piesitās pie cita līkuma. Kreiga roka izslīdēja no tvēriena, viņa atkal centās iznirt virs ūdens un piepeši juta, ka slīd zemāk. Kungs tētīt, Tesa domās iesaucās, vairs nespēdama aizturēt elpu, viņa kuru katru brīdi refleksīvi dzīrās ieraut plaušās ūdeni.

Straume joprojām sliecās lejup. Un negaidot viņa izslīdēja cauri atverei sienā, izšāvās no ūdens un lidoja pa gaisu. Kritiens uzspieda uz krūtīm, viņa neapzinād ieelpoja, plaušas papletās, rīklē zibenīgi ieplūda gaiss. Un jau nākamajā brīdī Tesa iekrita baseinā un ūdenskrituma pērkonīgais spēks pagrūda viņu zem ūdens. Izkārpījusies laukā, rokām vārgi kulstoties, Tesa izmisīgi ievilka gaisu un pamazām apjēdza, ka virs galvas mirdz zvaigznes. Viņa atradās bezgalīgā, jaukā nakts tumsā un peldēja turpat blakus ūdenstilpnes malai.

Tad viņa pagriezās un izmisīgi lūkojās pēc Kreiga. Viņš nekustīgi šūpojās virs ūdens. Tesa steigšus piepeldēja klāt un satvēra viņu. Leitnants pacēla galvu, sāka klepot un spļaut ūdeni. Tesa aizvilka viņu uz krastu un noguldīja zālē.

Kreigs nerimās klepot un rīstīties, ik pa brīdim izvemdams ūdeni. Tesa steigšus apvēla viņu uz vēdera, pagrieza galvu sāņus, ieskatījās mutē, lai pārliecinātos, vai nekas nav aizkritis priekšā rīklei, un sāka ritmiski uzspiest ar rokām uz viņa muguras. No mutes lija ūdens. Kreigs ik pa bridim ieklepojās, un spazmas pamazām kļuva aizvien retākas.

Beidzot viņš sāka elpot brīvi.

Tikai tad Tesa izmocīta atkrita zālē. Gaiss bija svaigs un dzidrs. Mēness un zvaigznes bija neaprakstāmi skaistas. Kaut arī ūdens gāzās apdullinošā skaļumā, varēja dzirdēt, ka no baseina izplūst strautiņš un gar akmeņiem irdzēdams izvijas lejup uz ieleju.

Kreigs pagrieza galvu pret Tesu, iekāsējās un satvēra viņu aiz rokas.

-    Paldies! - Viņš vārgi pasmaidīja.

-    Paklau, vienatnē mēs nebūtu izkļuvuši ārā. - Tesa uzsmaidīja viņam. Tikai tagad, apjēdzot, ka Kreigs ir dzīvs, viņu pārņēma milzīgs atvieglojums.

Ari Tesa atklepoja ūdeni. Viņa drebēja tik spēcīgi, ka klabēja zobi.

Abi apskāvās un piekļāvās viens otram, mēģinādami atgūt spēkus.

Pēc piecām minūtēm Kreigs pacēla galvu.

-   Ūdens bija tik ledains… - Viņš nevaldāmi trīcēja.

-    Hipotermija? - Tesa sarauca uzacis.

Viņš turpināja drebēt un satrauktā balsi sacīja:

-   Mēs esam pārsaluši, ar slapjām drēbēm. Pat šādā siltā jūnija naktī mēs varam aiziet bojā. Mums drīz vien jāsasildās.

Aptvērusi, kas viņiem draud, Tesa steidzīgi pavērās uz ieleju. Nē! Viņa nobijās. Nedrīkstēja pieļaut, ka, pārcietuši tādas šausmas, viņi tepat nosalst. Bet tad viņa domās pateicās Dievam.

-   Viss kārtībā. Es zinu, kas darāms.

-   Tuvākais ciemats ir vairāku jūdžu attālumā. Ja mēs vispār ejam pareizā virzienā, mēs pa ceļam varam pakrist un nomirt.

-   Es tik un tā domāju, ka viss būs kārtībā. - Tesa viscaur trīcēja. Mocīja neizturams aukstums.

-   Vai tu domā, ka atliek tikai paberzēt divus kociņus un iekurt uguni?

-   Nē. To jau kāds izdarījis mūsu vietā. Nē, ne kāds, bet daudzi.

Kreigs nesapratnē sekoja viņas skatienam un izbrīnā nopūtās.

Viņiem zem kājām viscaur ielejā kvēloja dučiem un dučiem ugunskuru. To spīdums likās burvīgs.

-   Svētā Jāņa godināšana. Pavisam izkrita no prāta… - Kreigs novilka.

-    Kā sīciņas saulītes. Vismaz šoreiz liesmas mums noderēs. - Tesa ne bez grūtībām pietrausās kājās un trīsēdama pastiepa roku. - Gaišas liesmas. Ne tumšas. Nāc, zaķīt!

Viņa pielika visas pūles, lai pieceltu kājās Kreigu. Abi saķērušies, viens otru sildīdami, klumburoja pa zālaino nogāzi ugunskuru virzienā.

-     Labi, ka upe izskalojusi no drēbēm asinis, - Tesa prātoja. - Var sacīt, ka savā ziņā… tās bija kā kristības. Vienīgi otrā kristīšana izslēdza pirmo. Otrā no tiesas šķīstīja.

-   Nelaime tāda, ka mūsu likstām nav redzams gals, - Kreigs atteica.

-   Zinu. Tēvs Boldvins. Kāpēc tu nospriedi, ka viņš nevēlas, lai mēs paliekam dzīvi?

-   Tā bija tikai nojausma. Un manā darbā bieži nākas secināt, ka nojausmu nedrīkst pamest novārtā. Man likās prātīgāk nogaidīt un pārliecināties, cik ļoti viņš vēlas atrast mūs zem gruvešiem. Viņš mums ir atklājis gana daudz noslēpumu, un nav nekāds brīnums, ka mēs to organizāciju apdraudam.

-   šajā brīdī es par to nolādēto inkvizīciju nospļaujos. Es gribu tikai pieglausties tev. Būt dzīvai ir brīnišķīgi.

-    Labā cīņa ar ļauno. - Kreigs drebēja. - Šajā gadījumā starp šiem abiem spēkiem ir grūti saskatīt atšķirību. Abi ir ļauni. Šaubu nav, līdzko inkvizitori uzzinās, ka mēs esam palikuši dzīvi, viņi bez kavēšanās atsāks mūs tvarstīt.

Tesa neatbildēja uzreiz.

-   Varbūt tomēr nesāks.

-   Tev ir kāds plāns?

-    Uz to pusi. Es vēl neesmu visu kārtīgi izprātojusi. Taču, ja inkvizitori patiesi sadomās mūs vajāt, esmu gatava visiem spēkiem iesaistīties cīņā. Manuprāt, viņi ir pastrādājuši nepiedodamu grēku.

-   Tāpēc ka beigās pavērsās pret mums?

-   Nē. Viņi uzspridzināja gleznojumus. Tie man allaž paliks atmiņā - brieži, bizoni, zirgi, kalnu kazas, vērši. Tik pasakaini, tik graujoši un neatdarināmi!

Tikuši nogāzes pakājē, viņi ieraudzīja ap ugunskuriem tumšus stāvus un saprata, ka tie ir vietējie iedzīvotāji, kas tur rokās no ziediem un kviešiem savītos krustus. Ciematnieki ar aizdomām pavērās pienākušajā pārītī, taču Tesa pacēla vēl aizvien slapjo labo roku un pieskārās pierei, krūtīm, labajam un visbeidzot kreisajam plecam. Ļaudis pamāja un aicināja Tesu un Kreigu apsēsties.

Uguns abus ātri vien sasildīja un izžāvēja apģērbu. Bet Tesa un Kreigs palika sēžam, mīļi apkampušies, visu nakti. Brīžiem abi aizsnaudās, taču drīz vien atkal uztrūkās no miega un, gluži kā hipnotizēti, blenza liesmu burvībā un spēkā.

14 Aleksandrija, Virdžīnijas pavalsts

Tesa stāvēja kapsētā pilsētas pievārtē un lūkojās uz savas mātes kapu. Kreiga tuvums sniedza mierinājumu, tomēr acis aizmigloja asaras. Bēres bija notikušas vakar, sešas dienas pēc tam, kad viņa un Kreigs bija izglābušies, un divas dienas pēc tam, kad abi bija atgriezušies no Spānijas.

Starplaikā bija noticis daudz. Pārlaiduši nakti pie ugunskuriem, viņi bija aizgājuši līdzi vietējiem uz tuvāko ciematu ielejas otrā pusē. Neprotot spāņu valodu, Tesai nebija viegli ieskaidrot viņiem, ka vēlas piezvanīt, tomēr beigu beigās viņai izdevās sazināties ar Amerikas vēstniecību Madridē un pastāstīt, kas atgadījies. Pēcpusdienā ielejā ieradās pusducis helikopteru ar amerikāņu un spāņu amatpersonām, kuras pavadīja bruņota apsardze. No tā brīža viņu un Kreigu ik pa brīdim iztaujāja. Viņi parādīja izmeklētājiem aizgruvušo ieeju alās, aizveda viņus pie ūdenskrituma, kas bija izglābis abiem dzīvību.

Drīz vien ieradās vēl daži helikopteri ar izmeklētājiem un apsargiem. Pratināšana ieilga līdz dziļai naktij. Dažas stundas pa- gulējuši un ieturējuši plānas brokastis, Tesa un Kreigs gurdi atbildēja uz daudziem jautājumiem, tomēr turpināja atkārtot leģendu, par kuru bija vienojušies pirms Tesas zvana uz Madridi.

Šis stāsts bija Tesas plāna galvenā sastāvdaļa - tā mērķis bija pasargāt abus gan no inkvizitoriem, gan no ķeceriem. Viņai ļoti gribējās izstāstīt visu reportieriem un panākt, lai to publicē, tomēr, kad žurnālisti ieradās, viņu ar Kreigu apsargātā helikopterā aizveda uz Bilbao un pēc tam uz Madridi, kur Spānijas izlūkdienesta galvenajā mītnē satrauktu Amerikas CIP darbinieku klātbūtnē pratināšana turpinājās.

Tomēr reportieriem izdevās sadabūt pietiekami daudz informācijas no vārdā nenosauktiem avotiem. Stāsts tika publicēts un pārraidīts un žigli aplidoja visu pasauli. Daudzu valdību spiediena rezultātā Spānijas un Amerikas amatpersonas beidzot atzina, ka baumas ir patiesas. Amerikas viceprezidents un iespējamais nākamais Spānijas prezidents, izrādot diviem amerikāņu tūristiem ievērojamākās kultūras vietas Navarras provincē Spānijas ziemeļos, patiešām gājuši bojā no teroristu lodēm.

Vainīgie joprojām nav noskaidroti.

Protams, šajās reportāžās neparādījās tas, ar kādu pieaugošu izmisumu bargie izmeklētāji tirdīja Tesu un Kreigu.

- Kāda velna pēc jūs braucāt uz Spāniju? Kā jūs iekļuvāt valstī? Jums taču nav pases.

-   Manu māti pirms dažām dienām nogalināja, - Tesa nepagurusi turpināja atkārtot. - Alans Džerārds ir… bija… sens tuvs ģimenes draugs. Cerēdams gaisināt manas bēdas, viņš lūdza mani ar līgavaini pavadīt viņu "Air Force 2" lidmašīnā uz Spāniju. Uzaicinājums bija negaidīts, mums nebija laika aizskriet pēc pasēm, es biju bēdu sagrauzta, man neienāca prātā noraidīt drauga un vienlaikus arī Savienoto Valstu viceprezidenta lūgumu. Vai jūs būtu viņam atteicis?

-   Bet ko jūs darījāt… Kā jūs nokļuvāt Spānijas ziemeļos?

-   Pirms oficiālo pienākumu pildīšanas Alans gribēja apciemot sava drauga Hosē Fulano īpašumu netālu no Pamplonas. Tomēr domāju, ka viņi vēlējās pārrunāt darba jautājumus. Lai nu kā, mūs paņēma līdzi. Alans bija aizrautīgs, ļoti vēlējās novirzīt manas domas no skumjām un apgalvoja, ka nekad sev nepiedos, ja nevarēs mums izrādīt brīnum skaisto apkaimi.

-   Alu? Pusnaktī?

-   Tā bija Svētā Jāņa svētku nakts. Alans un Hosē uzstājīgi vēlējās mums parādīt ugunskurus ielejās. Pēc tam, nolēmuši izrādīt mums alu, lika helikopteram nosēsties. Tā esot īpaša ala ar ledus laikmeta gleznojumiem, un tikai retais esot tos redzējis.

-   Ledus laikmeta gleznojumi?

-   Jā. Skaisti.

-   Un tad jums uzbruka teroristi?

-   Tas bija pēkšņi. Man nav ne jausmas, kā slepkavas bija uzzinājuši mūsu atrašanās vietu. Piepeši alā sākās apšaude un atskanēja sprādzieni. Redzēju, kā Alanu un Hosē caururbj lodes. Mēs ar līgavaini aizskrējām pa tuneli. Sprādzieni satricināja alas griestus, tie iebruka. Tomēr mēs paguvām atrast pazemes upi un izpeldēt ārā.

-   Nolādēts! Izklausās nudien ideāli.

-   Jā, mums veicās. Pēc jūsu domām, būtu labāk, ja ari mēs būtu aizgājuši bojā? Tad neviens jums nevarētu pastāstīt, kas notika.

-   Kas bija slepkavas?

-   Nav ne mazākas jausmas. Viņiem bija maskas. Alas pustumsā es viņus tik tikko spēju saskatīt.

Un tā līdz bezgalībai. Kaut arī pratinātāji mēģināja konstatēt nesakritības abu versijās, Tesa un Kreigs nepiekāpīgi palika pie sava. Lielākā tiesa leģendas bija patiesa, un viceprezidenta padomnieki un Slepenā dienesta aģenti, kuri bija palikuši Madridē, to apstiprināja. Tomēr nebija iespējams pārbaudīt - un izmeklētāji bija spiesti ticēt abiem uz vārda - faktu, ka Tesa un Kreigs nespēj sniegt ziņas, kuras palīdzētu noskaidrot, kas ir slepkavas.

Tikmēr kļuva skaidrs, ka izvilkt līķus nebūs iespējams. Kalna iekšiene bija pilnībā iegruvusi. Par tā nolīdzināšanu nevarēja būt ne runas. Līķi paliks uz mūžu apbedīti iegruvušajās alās, un kalna masīvā virsotne kļūs par viņu kapakmeni.

Nezināmi slepkavas. Un nekādas norādes, ja nu vienīgi ledus laikmeta gleznojumi alās. Šī dezinformācija - šo terminu Tesai bija iemācījis tēvs - izrādījās galvenā sastāvdaļa Tesas plānā, kura nolūks bija pasargāt viņu un Kreigu, un tieši dezinformējošās ziņas viņa izlasīja laikrakstā, kad kopā ar Kreigu "Air Force 2" lidoja atpakaļ uz Ameriku. Viņiem paziņoja, ka iztaujāšana turpināsies Vašingtonā, tomēr nebija šaubu, ka izmeklētāji drīz abus atbrīvos un Tesa ar Kreigu tiks uzskatīti par nevainīgiem notikumu aculieciniekiem - lai gan, pilnīgi iespējams, pār abiem joprojām klāsies aizdomu ēna.

Laikraksts, kuru viņa lasīja, lidojot uz Ameriku, bija "USA To- day" starptautiskais izdevums, un ekonomikas lapā viņa pamanīja rakstu, kas uzreiz uzlaboja omu. Sabiedrības vēršanās pret ziloņu izkaušanu, lai iegūtu to ilkņus, bija piespiedusi daudzām valstīm pieņemt ziloņkaula tirdzniecības aizliegumu. Sekas bija tādas, ka ziloņkaula cena bija ārkārtīgi kritusies - no divi simti līdz pieciem dolāriem par kilogramu. Malumednieki vairs neuzskatīja ziloņus par vērtīgiem un pārtrauca to medīšanu, šai sugai bija cerības izdzīvot. Tomēr rakstā bija minēts, ka satraucošā kārtā ik gadu izmirst aptuveni simt piecdesmit tūkstoši citu sugu.

Tomēr ziloņu izglābšana sniedza Tesai cerību, gluži tāpat kā spožās debesis, kuras, kā par brīnumu, nebija smoga nomāktas. Stāvēdama pie mātes kapavietas, viņa notrausa asaras, pagriezās pret Kreigu un ierunājās skumju māktā, neskanīgā balsī:

- Es tev aizmirsu pastāstīt. Tonakt, kad mēs ielejā sēdējām pie ugunskura…

Kreigs viņu apskāva.

Viņa piekļāva galvu vīrietim pie krūtīm, saņēma spēkus un turpināja:

-    Es beidzot nācu pie saprašanas, kāpēc Mitras sekotāji pielūdz liesmas. Uguns kā fēnikss paceļas no tā, kas ir nedzīvs, - no nokaltušiem zariem un sausām lapām.

Kreigs pamāja.

-   No nāves dzimst dzīvība.

-   Nelaime tāda, ka liesmas, tāpat kā zari un lapas, nav nemirstīgas un ar laiku iznīkst, pārvēršas, kļūst par… - Iešņukstējusies Tesa pievērsa skatienu mātes kapam. - No zemes tu esi nācis, par zemi tev jāpaliek.

Kreigs kavējās ar atbildi.

-   Tomēr, izbārstot pelnus dārzā, augsne kļūst auglīgāka. Un cikls turpinās, nāve atkal top par dzīvību.

-   Tas ir Dabas brīnums. Tomēr manas mātes vairs nav. - Tesai aizžņaudzās rīkle.

-   Bet tu vēl esi mūsu vidū. Tu esi viņas radītā dzīvība.

-    Es mēģināšu rīkoties tā, ka viņa būtu ar mani lepojusies, - Tesa skaļi prātoja. - Daudzus gadus es no mātes vairījos un tagad vēlos, kaut mēs būtu biežāk bijušas kopā.

-   Vai tu nedomā, ka viņai būtu labāk paticis gulēt blakus tavam tēvam Ārlingtonas nacionālajā kapsētā, nevis te?

-   Nē. - Tesai nebija viegli runāt. - Diplomāta sieva zina nepatīkamos noteikumus. Tēva karjera bija pirmajā vietā, un viņai allaž bija jāpaliek otrajā plānā. Tomēr viņa nedumpojās, jo mīlēja manu tēvu.

Kreigs noskūpstīja Tesas asaru pilnās acis.

-   Un es mīlu tevi. Es apsolu, ka tu man būsi pirmajā vietā, tu manā dzīvē būsi vissvarīgākā.

Apskāvušies abi attālinājās no kapavietas.

-   Es nežēlīgi alku atriebības, - Tesa atcerējās. - Taču es nenošāvu Džerārdu un Fulano tāpēc, ka gribēju ar viņiem izrēķināties. Es neizjutu baudu, tas man nesniedza gandarījumu. Es ienīstu to, ko esmu izdarījusi. Es to darīju tikai tādēļ, lai mūs izglābtu. Savā ziņā es tagad jūtos tīra - cik nu tīra šādos apstākļos varu justies. Vīri, kurus es nogalināju. Asiņu paltis. Pārdzīvotās drausmas. Murgi mani neatstāj nevienu nakti.

-   Es būšu tev blakus un dalīšos tajos ar tevi.

Viņi gāja garām kapavietām un tuvojās noīrētajai automašīnai.

-    Vismaz neviens nezina, kas patiesībā nomaitāja Džerārdu un Fulano, - Tesa sprieda. - Inkvizitori spriež, ka tas ir viņu roku darbs. Ķeceri būs tādās pašās domās. Mūs neviens nevainos.

-   Tomēr tu vēl joprojām uzskati, ka viņi mūs vairs nevajās? - Kreigs vaicāja.

-    Bez šaubām, zināms risks pastāv, taču - jā, es tā uzskatu. Nopratināšanas laikā mēs ne ar pušplēstu vārdu nepieminējām tēvu Boldvinu un inkvizīciju, nevienam nestāstījām par ķeceriem, neatklājām, ka alā atradās kapela. Nebrīnītos, ja abām pusēm šajās iestādēs ir savi cilvēki, kuri zina, ko esam pastāstījuši izmeklētājiem. Es ceru, viņi saprot, ka mūsu klusuciešana ir labas gribas žests.

-    Tu gribi to tā atstāt? - Kreigs jautāja. - Tev nav vēlēšanās darīt galu šīm nejēdzībām?

-   Tas mums nemūžam neizdosies. Nevaru izšķirties, kas ir ļaunāk - ķeceri, kas ar terorisma palīdzību mēģina izglābt planētu, vai inkvizitori, kas ar linča tiesas metodēm pūlas apturēt pašie- domāta teoloģiska ļaunuma izplatīšanos. Lai tie nelieši izkaujas savā starpā. Ja veiksies, viņi nožmiegs viens otru. Varbūt tad cilvēki pieņemsies prātā un izglābs pasauli ar mīlestību. Tā tam jābūt.

Viņi pagāja garām pēdējai kapavietu rindai, iznāca uz ielas un iekāpa mašīnā. Auto uzsāka braukt, Kreigs ieslēdza radio un, izdzirdot ziņu izlaiduma pirmos vārdus, tūlīt apstādināja mašīnu ielas malā.

Pirms divām dienām, tajā pašā dienā, kad apglabāja Tesas māti, valsts bija sarīkojusi Alana Džerārda bēres. Kā noteikts konstitūcijā, prezidents jau iepriekš bija izvirzījis jaunu viceprezidentu, kurš vēl bija jāapstiprina abām Kongresa palātām. Lai gan nācija bija sērās, prezidents Gārts bija nolēmis, ka nebūtu vēlams atteikties no brauciena uz Peru, lai piedalītos lielā narkotiku apkarošanas konferencē. Galu galā, - viņš dobjā, drosmīgā balsī pavēstīja, uzrunādams tautu televīzijā, - narkotiku magnāti nedrīkst iedomāties, ka viceprezidenta noslepkavošana prezidentu nobiedējusi. Tā nu viņš bija aizlidojis uz Peru. Un šodien ziņu diktors, neslēpdams satricinājumu, vēstīja, ka "Air Force 1" īsi pirms nosēšanās Limas lidostā uzspridzināta ar pārnēsājamām raķetēm "zeme-gaiss".

Tesa satriekta klausījās, nespēdama nodcēt savām ausīm. Apziņai uzbruka drausmīgs jautājums. Drīz valstī būs jauns prezidents un viceprezidents - ja nu vienam vai otram ir pelēkas acis?

AUTORA PIEZĪME

Mitraisms, kura pēdas vēl saglabājušās Indijā un Spānijas ziemeļos, bija viena no galvenajām Romas impērijas reliģijām. Ja 312. gadā Konstantīns nebūtu pievērsies kristietībai, pilnīgi iespējams, ka mitraismam arī turpmāk būtu izšķiroša loma Rietumu kultūrā. Romānā aprakstītie rituāli un teoloģiskie uzskati ir vēsturiski precīzi. Mitras altāra zīmējuma pamatā ir senie bareljefi, kas izstādīti Luvrā un Britu muzejā.

Deivids Morels

UGUNS DERĪBA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētājas Iveta Paegle un Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsedespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 25197434.

D. Morels

Mo 531 Uguns derība/No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2005. - 461 lpp.

ISBN 9984-35-110-6

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] gerijs harts bija galvenais demokrātu partijas kandidāts uz 1988. gada prezidenta velešanam, taču 1987. gada maijā žurnālisti pieķēra viņu uz jahtas pie Floridas krastiem maigojamies ar kadu aktrisi. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] kompānija, kas piegādā elektrību un gāzi Ņujorkai.

[2] Deivids Falko Berkovics, ar iesauku Sema dels, 1976. un 1979. gada Ņujorka nošāva sešus cilvēkus. Viņš apgalvoja, ka pavēli slepkavot viņam devis kaimiņš un namīpašnieks Sems Kars.

[3] jā, jaunkundz. Ļoti labi. (Tulk. no spāņu vai.)

[4] nav par ko. (Tulk. no spāņu vai)

[5] septiņu sieviešu koledžu apvienība, kas dibinātā 1927. gadā. Taja ietilpa lielākoties Masačūsetsas un Ņujorkas koledžas, ari Redklifas koledža (Hār- varda koledžas sastāvā). Dažas mūsdienas uzņem ari vīriešus.

[6] cross - krasts. (Tulk. no angļu vai)

[7] amerikas bezpeļņas dabas aizsardzības organizācija, viena no vecākajām šādām organizācijām pasaule. Nosaukta Džona Džeimsa Odebona, amerikāņu ornitologa un gleznotāja, varda.

[8] - senjor Džerārd! Labvakar! Ļoti patīkami! Kā klajas?

-    Ļoti labi. Pateicos. Un jums?

-   Lieliski! (Tulk. no spāņu vai)

[9] Labi. Labi. (Tulk. no spāņu vai.)

[10] nav par ko. (Tulk. no spāņu vai)

[11] pēc Fārenheita. Aptuveni 13 grādi pec Celsija.

Content

Morels Deivids Uguns derība

PR0L0GS Trakojošās liesmas

PELNU TREŠDIENA Spānija, 1391. gads

TICĪBAS SARGI Francija

DEGŠANAS VIETA Spānija, 1478. gads

PIRMĀ DAĻA Cēloņi un sekas TAS KUNGS IR MANS LIECINIEKS

1 Tīrā Gaisa kauja senāta iegūst draudīgus apmērus

2 Džordžtauna, Vašingtona

3 Amazones baseins, Brazīlija

4 Koraļļu jūra, Klusā okeāna dienvidu daļa

5

6 Austrālija

7 Honkonga

8 Hjūsfona, Teksasas pavalsts

LAI DIEVS JUS SVĒTI!"

1 Manhefena

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15 Memfisa, Tenesī pavalsts

16

17

18

19

20

21

22

23 Cavo nacionālais parks, Kenija, Āfrika

24

25

26

27

NEVALDĀMAIS NIKNUMS

1 Lagvārdijas lidosta

2

3

4

5

6

7

8 Bruklina

9

10

11

12

13

14

OTRĀ DAĻA Pāridarījums un atmaksa UPURIS

1 Ņuarka, Ņūdžersijas pavalsts

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ČŪSKA, SKORPIONS UN SUNS

1 Riefumvācija, uz dienvidiem no Ķelnes, Reina

2

3

4 Vašingtonas Nacionālā lidosta

5

6

7

8

9

10

11 Ļima, Peru

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

PASTARĀ TIESA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14 Aleksandrija, Virdžīnijas pavalsts

AUTORA PIEZĪME