Morels Deivids

Uz naža asmens

DEIVIDS Morels

UZ NAŽA ASMENS

i

PIRMĀ DAĻA NODEVĪGĀS ZĪMES

1. NODAĻA

Snaiperis nestrādāja viens tas ir pašsaprotami. Lai paveiktu darbu pienācīgi ne tikai likvidētu mērķi, bet ari aizbēgtu no notikuma vietas -, šāvējam ir nepieciešamas acis pakausī. Lūkojoties savas iemīļotākās Remingtona sistēmas 308. kalibra šautenes tēmēklī, viņam pastāvīgi jākoncentrējas tikai uz tobrīd veicamo uzdevumu uz dažas collas platu laukumu septiņsimt jardu attālumā. Tāpēc nepieciešams novērotājs, kas uzmana apkārtni un pieskata, vai mākonis tūlīt neaizēnos sauli, vai mērķi neaizsegs kāda dzīva būtne vai priekšmets. Bija nepieciešams uzticams partneris, kuram būtu tāds pats instinkts, tāda pati domāšana. Pat daudzi laulātie nebija tik tuvi, kā šādi pārinieki.

Lai izvairītos no ziņkāriem skatieniem, viņi ieradās no kaimiņielejas pa visnomaļāko, visgrūtāk pieveicamo maršrutu. No gaisa uzņemtajos fotoattēlos, kas salīdzināti ar topogrāfiskajām kartēm, bija izšķiramas vairākas nogāzes piemērotākajam aizsegam, no kura netraucēti varētu redzēt mērķi. Piesardzīgi virzīdamies gar kokiem noaugušajām kraujām, pirmos divus skatpunktus viņi noraidīja, tad sameklēja trešo, noslīdēja aiz laukakmeņiem, atvēra mugursomas un samontēja aprīkojumu.

2. NODAĻA

Nodevīgas pazīmes. Agrākajā Kevanas nodarbē to ievērošana bija dzīvības un nāves jautājums. Mierlaika kaujiniekus vienoja vairākas pazīmes piemēram, beisbola cepurītes, kas sedz militāra griezuma frizūru. īsi apcirptie mati bija nevis mačo fctišs, bet higiēniska nepieciešamība nekad nevarēja paredzēt, kāda būs nākamā nozīmējuma vieta, tuksnesis kā purvs. Pretēji slavenajam Arābijas Lorensa apgalvojumam par tīrību tuksnešos, smiltī var būt tikpat daudz kukaiņu kā purvā, un garos matos tad var izveidoties perēklis.

Piedevām šie strēlnieki nekad nevalkāja mokasīnu tipa apavus, bet vilka saitējamas kurpes ar biezām zolēm, jo tās varēja kalpot par ieroci un nenomaucās no pēdas cīņas laikā. Iecienītas bija jostas somas un plats, brīvi krītošs ikdienas apģērbs, kas sniedza pietiekami daudz iespēju paslēpt ieročus. Tāpēc strēlnieki deva priekšroku safari vestēm ar daudzām kabatām, un tā paša iemesla dēļ tie nēsāja bikses ar papildu kabatām pie ceļgaliem. Svarīgs aksesuārs bija bieza siksna, kas spēj noturēt paslēptu pistoli un aptveres ar munīciju. Savukārt pie bikšu kabatas piestiprināta melna metāla spaile bija nemanāmi savienota ar salokāmo nazi, ko varēja viegli satvert un atvāzt, piespiežot ar īkšķi pie kniedes asmens trulajā malā.

Arī pārliecīga sīkumu ievērošana bija nodevīga pazīme. Vairums cilvēku visu dzīvi pavada dziļa nevēriguma stāvoklī, ko pazīstamais ieroču eksperts Džefs Kūpers bija nosaucis par Balto stāvokli. Turpretim Kevana nepārtraukti atradās modrības režīmā, ko dēvēja par Dzelteno Stāvokli. Tas viņam bija kā otrā āda. Nonākdams nepazīstamā vietā piemēram, ēkā vai transportlīdzeklī vai atstādams to, viņš allaž apstājās, pārlaida skatienu apkārtnei un izvērtēja iespējamo draudu varbūtību. Kevana bija neatbilstīgu sīkumu pazinējs; ja kaut kas neiederējās, prātā ieskanējās trauksmes zvans. Taču tāds tādu pazīst tālab sabiedrībā, kur cilvēks Dzeltenajā stāvoklī ir tik neparasta parādība, viņa izturēšanās acumirkli piesaista zinātāja uzmanību.

Arī šoreiz abi vīri ievēroja Kevanu mirklī, kad viņš ieraudzīja tos. Tas notika divdesmit jūdžu attālumā no Kevanas fermas nomaļā degvielas uzpildes stacijā ar nelielu veikalu. Līdzīgas guļbaļķu ēkas Vaiomingas pavalsts Džeksonholas ielejā bija iecienītas. Atgriežoties no darīšanām Džeksonā (pilsētas un ielejas nosaukumu cilvēki bieži jauca), Kevana bija pamanījis, ka Ford Taurus tvertnē degvielas palicis mazāk par pusi. Tik nomaļa vietā nebija pieļaujams iztukšot to vēl vairāk, tālab viņš bija nogriezies no Astoņdesmit devītās šosejas un pa vībotnēm ieskauto ceļu devies uzpildīt degvielu. Acumirklī Kevana secināja, ka vīrieši viņu vēro.

Tie stāvēja nostāk, pie veikala ieejas. Nepilnus trīsdesmit gadus veci, ne gara, ne īsa auguma, ne resni, ne tievi. Beisbola cepurēs, tūristu zābakos un biksēs, izturīgas siksnas, safari vestes un jostas somas, pie bikšu kabatām piesprausti naži. Oktobri krāšņais, nodzeltējušām apsēm pārpilnais Vaiomingas Grandtītona nacionālais parks bija tūristu pārgājienu paradīze, un šāds ietērps bija gluži ierasts. Nekā aizdomīga, taču vīrus nodeva modrie skatieni.

Lai ari ne pārāk muskuļoti, abi izskatījās spēcīgi. Vīrieši rūpīgi nopētīja Kevanu, viņa kovboju zābakus, džinsus, biezo bikšu siksnu un atpogāto, plato kreklu virs zilā tenisa krekla. Viņi centās saskatīt, vai bikšu kabatu nav izspīlējis nazis (taču viengabala nazis atradās makstī zem krekla pie kreisajiem sāniem, blakus rezerves munīcijas aptverei). Labajā pusē zem krekla bija Kevanas iecienītā SIG Sauer 229 pistole kompaktais ierocis ar deviņu milimetru patronām bija pietiekami ērts nēsāšanai un nemanāms zem apģērba.

Vairīdamies vīriešus uzlūkot, Kevana iegāja nelielajā veikalā un, samaksājis par degvielu, atgriezās pie sūkņa. Viņa kustības pauda labi iestudētu nevērību, kad viņš ievietoja sūkņa galu automašīnas degvielas tvertnē. Nospiedis sviru, Kevana izlikās baudām rudens saules siltumu un pavērās atpakaļ uz Tītona kalniem, no kuru tuvuma aizrāvās elpa un kuru augstās smailes drīz pārklāsies ar sniegu. Savulaik nosaukumu kalnu korēm bija devuši pēc pretējā dzimuma izslāpušie traperi, kurus šurp bija atdzinusi ziema augstās konusveidīgās smailes tie franču valodā nodēvēja par sievietes krūtīm. Pienācīgi ilgi apbrīnojis kalnus, Kevana zagšus paraudzījās uz vīriešiem.

Viņi bija piegājuši pie tumšas krāsas furgona ar atvērtām sānu durvīm. Viens tajā kārtoja tūristu aprīkojumu. Otrs, uzmetis Kevanam skatienu, novērsās.

"Varbūt tie ir policisti atvaļinājumā," Kevana nosprieda.

Tad viņš uztvēra vēl vienu Dzeltenā stāvokļa skatienu, kuru raidīja cits jauns vīrietis (nepilnus trīsdesmit gadus vecs, tērpies līdzīgi tūristu apavi, platas bikses, bieza siksna, safari veste, naža maksts, jostas somiņa, beisbola cepurīte), stāvēdams blakus tumšam Ford Explorer. Lai neliktos tik uzkrītošs, svešais vīrietis aizgriezās, piegāja pie atkritumu tvertnes un izmeta tajā šokolādes tāfelītes iepakojumu. Kreisajā pusē līdzīga izskata vīrietis novērsās no Kevanas, atvēra aukstumsomu, kas atradās viņa džipa bagāžas nodalījumā, izņēma no tās limonādes skārdeni, iedzēra malciņu un atkal palūkojās uz Kevanu.

Kevanas redzeslokā it kā nejauši nonāca seši citi modri vīri. Tie tuvojās no būdiņām, kas atradās iepretim veikalam.

"Varbūt miesassargu vienībai šeit ir norunāta tikšanās vieta." Džeksonhola piesaistīja neparasti daudz slavenību, finansistu un politiķu. Kādam bijušajam Amerikas Savienoto Valstu viceprezidentam ielejā piederēja māja. "Iespējams, apsargu vienība pārbauda, cik drošs ir maršruts, pa kuru paredzēts doties kādam ietekmīgam klientam. Varbūt, gluži pretēji, apsargiem būtu jāuzmanās no šiem cilvēkiem. Bet tā nav mana darīšana. Jau piecus mēnešus nav mana darīšana."

Kamēr dažas vieglās automašīnas ieradās un citas aizbrauca, Kevana bija piepildījis degvielas tvertni. Viņš atgriezās uz Astoņdesmit devītās šosejas un, dodoties ziemeļu virzienā pa vībotnēm izraibināto ieleju, nepievērsa uzmanību Sneikas upei, kas aizvijās kreisajā pusē, bet ielūkojās atpakaļskata spogulī.

Neviena sekotāja neredzēja.

3. NODAĻA

Vaiomingā, kur ielās valdīja pilsētas džipi un pikapi, Kevanam piederošais Ford Taurus neizcēlās uz pārējo fona. Šis izplatītais auto modelis bija ieradums no iepriekšējās dzīves apsardzē. Tas likās gluži neredzams, īpaši tad, ja vajadzēja apsargāt ārkārtīgi bagātus klientus, kurus ienaidnieki spēja iedomāties sēžam vienīgi luksusa automobiļos. Turklāt, atšķirībā no džipa, Taurus neapgāztos, ja Kevanam būtu nepieciešams veikt pagriezienu pa simt astoņdesmit grādiem vai citu ārkārtas gadījumos vajadzīgu taktisku gājienu.

Šo uzticamo transportlīdzekli viņš bija vadījis, vēl strādādams Global Protective Services, tā korpuss bija mazliet garāks nekā standarta versija un lepojās ar jaudīgu dzinēju, kādu izmantoja Ford Taurus sacīkšu komanda. Automašīnas logi bija ložudroši, un salonu no ātršāvēju šauteņu lodēm pasargāja biezas keramikas plātnes. Bija gandrīz neiespējami, ka lode cauršautu degvielas tvertnes īpašo aizsargslāni; ja tā tomēr notiktu, gumijas odere aizdrīvētu ložu radītos caurumus, neļaujot degvielai izlīt. Pastiprinātā piekare bija pielāgota papildu smagumam, un tas ļāva spēkratam pārvarēt Vaiomingas grambainos zemesceļus. Arī riepas bija izturīgākas nekā parastās, un Kevana bija izmantojis vēl kādu Slepenā dienesta papildu drošības līdzekli, ievietojot katra diskā izturīgu plastmasas disku tādējādi tā bija riepa riepā, kas lieti noderētu gadījumā, ja ārējā riepa kļūtu nelietojama. Vēl mašīnas aizmugurē bija uzstādīti jaudīgi miglas lukturi, kas apžilbinātu vajātājus.

Auto nonāca pie krustojuma, saukta par Morēnas krustu. Pagrieziens uz rietumiem aizvestu viņu līdz Jeloustonas nacionālajam parkam. Taču Kevana nogriezās uz austrumiem un brauca gar pļavām, kurās ganījās aļņi, un beigās nonāca pie nomaļa Bifeļu ielejas ceļa. Pēc vairākiem asiem līkumiem Kevanas Ford Taurus nozuda klinškalnu priežu audzē un apstājās pie izturīgiem metāla vārtiem, kur atbraucējus novēroja drošības kamera. Viņš ievadīja pultī drošības kodu, un vārti atvērās.

-    Pizza Hut! viņš paziņoja rācijā.

Pēc brīža atsaucās sievietes balss. Labi daudz peperoni?

-    Picērijā bija vienīgi šķiņķis.

-    ja nav peperoni, tā nav nekāda pica.

Pabeidzis īso sarunu un pārliecinājies, ka nedraud briesmas, Kevana iebrauca teritorijā un ar tālvadības pults palīdzību aizvēra vārtus. Pabraucis garām vēl vienai kokā uzstādītai novērošanas kamerai, viņš nonāca ar zāli apaugušā kanjonā, kuru abās pusēs ieskāva mežainas klintis. Atpakaļskata spogulī varēja redzēt tālumā slejamies krāšņos Tītona kalnus.

4. NODAĻA

Vispirms novērotājs izdzirdēja Ford Taurus radīto troksni un tikai tad ieraudzīja pašu automašīnu. Attālāk nostādītais sargkareivis pa rāciju jau bija paziņojis par tās tuvošanos. Vēl pirms mirkļa vīrietis bija pārliecināts, ka ir emocionāli gatavs šim solim, taču tagad juta, kā paātrinās pulss un paaugstinās asinsspiediens. Ne jau gaidāmo, bet pagātnes notikumu dēļ. Kamēr viņš un snaiperis pieplaka korei, viņa acu priekšā piepeši noplaiksnīja smeldzīgu atmiņu ainas divi zēni bradā pa strautu, kurā ņirb zelta zivtiņas. Tad cita aina

-    vecs vīrs sit ar veseri pa laktu, un no kvēlojoša dzelzs stieņa šķīst dzirksteles.

Raugoties pa spraugu starp akmeņiem un manot no priežu audzes iznirstam automobili, snaiperis pačukstēja:

-    Es varu šaut, tiklīdz viņš izkāpj no mašīnas.

-    Šausi tikai tad, kad likšu.

-     Bet…

-     Mums ir savs noteiktais grafiks, novērotājs uzstāja.

-     Atbalsta vienībai jābūt savās pozīcijās, jābūt gatavai pārgriezt telefona vadus, lai neviens nevar izsaukt policiju. Pretējā gadījumā likumsargi var nogriezt mums ceļu, jo no ielejas ārā ved tikai pāris šoseju.

-    Bet izdzīvojušie var piezvanīt pa mobilo tālruni.

-    Vieta ir pārāk nomaļa.

-    Vai tu esi pārliecināts? snaiperis jautāja.

-    Es izbraucu pa šo ceļu automašīnā un mēģināju sazvanīt kādu restorānu pilsētā. Ne reizi nesekmējās. Savienojuma nebija arī ar tālruņu operatoru. Kanjona klintis šeit noslāpē visus ienākošos un izejošos sakarus.

Šāvējs ar ilgpilnu skatienu pavadīja automašīnu, kas devās cauri kanjonam. Kad atbalsta vienība būs gatava?

Novērotājs pieskārās kreisajai ausij, sakārtodams radiouztvērēja austiņu. Būšot pēc desmit minūtēm.

Lūkodamies lejup uz kanjonu, viņš pūlējās saskatīt cilvēku, kas sēdēja pie stūres. Pat no šāda attāluma plecīgā vadītāja stāvu nevarēja sajaukt ar kādu citu. Novērotājs zināja, ka vīrieša inteliģentā seja un glītie vaibsti allaž piesaista sieviešu skatienus, tomēr, pildot uzticēto uzdevumu, šim cilvēkam piemita pārsteidzošas spējas padarīt savu ārieni pēc iespējas nemanāmāku brūno acu mirdzums izdzisa, pleci saguma, un viņš kļuva teju neredzams. Smilškrāsas mati joprojām kārtojās profesionāli neitrālā frizūrā.

"Aizritējuši gandrīz trīs gadi," iedomājās novērotājs. "Kā tev tagad klājas, draugs?"

Vienlaikus sāpīgi uzbrāzās dusmas un jaukas atmiņas.

-     Viņš vēl nezina, ka ir jau miris, snaiperis ieminējās. Desmit minūtes? Skaidrs, ka tik ilgi varu pagaidīt. Tad tāda ir šī sajūta.

-    Kāda sajūta?

-     Būt Dievam.

5. NODAĻA

Braukdams pāri pļavai, Kevana ar smaidu nolūkojās uz pusduci zirgu, kas ganījās līdzās strautam. Kāda ķēve pameta baru un pieaulekšoja pie automašīnas. Piecus gadus vecā kvarterzirgu šķirnes ķēve bija nosaukta savas spalvas krāsā par Kastanīti. Neapstādinādams automašīnu, Kevana atvēra logu un uzsauca zirgam, kas rikšoja līdzās:

-    Uzmini, ko es atvedu! Ar galvas mājienu viņš norādīja uz papīra turzu blakus sēdeklī.

Zirgs turpināja dipināt līdzās automašīnai.

Kevana izņēma no turzas lielu sarkanu ābolu. Gribēsi tagad? Vai vēlāk?

Kastanite aši kampa pēc ābola.

-    Tā nav pieklājīgi! Kevana aizrādīja un pasvieda ābolu pāri ķēves galvai, dzīvnieks apstājās un meklēja kārumu zālē.

Vēl četri zirgi un kumeļš, aptvēruši notiekošo, rikšiem metās pie Kevanas automašīnas.

-    Jābūt godīgam, viņš noteica un, izbēris atlikušos ābolus no turzas zālē, turpināja ceļu.

Aiz ganībām atradās trīsstāvu guļbaļķu nams ar platu, aicinošu vaļējo verandu. Pirms desmit gadiem, strādādams šajā apvidū (viņa klients bija politikas žurnālists, kuram draudēja vajātājs), Kevana bija padzirdējis, ka tiek pārdots rančo, kas vienlaikus kalpojis par viesu namu. No darba brīvajā laikā mazliet papētījis apkārtni, viņš izbaudīja kanjonā valdošā rāmuma iespaidu un rīkojās neierasti spontāni māju nopirka.

īpašums gan maksāja dārgi. Lai segtu pirmo maksājumu, nācās šķirties no katra apsardzes aģenta darbā ietaupītā dolāra un piekrist diviem ļoti ienesīgiem, taču ārkārtīgi bīstamiem uzdevumiem. Pēc tam lielākā daļa viņa ienākumu bija nepieciešami hipotēkas dzēšanai. Taču savu lēmumu Kevana nenožēloja. Katrreiz pēc uzdevuma, lāgiem ārstēdams ievainojumus, viņš atgriezās šajā apburtajā septiņjūdžu mežā, ko beidzot varēja saukt ne mazāk maģiskajā vārdā "mājas".

Tuvodamies mājai, Kevana ieraudzīja verandā stāvam Džeimiju ar rāciju pie jostas. Sieviete smaidīdama iznāca saulītē, kas apmirdzēja viņas tumšos, zirgastē saņemtos matus. Piecas pēdas desmit collas garā sieviete bija tērpusies džinsos, kas izcēla auguma aprises, un viņas kājas kovboju zābakos ar augstiem papēžiem šķita neiedomājami garas. Šaurais zods un augstie vaigu kauli piešķīra sejai klasisku daili. Taču visspēcīgāk saistīja zaļās acis, kuras izstaroja vienlaikus uzjautrinājumu un gudrību.

Viņš apstādināja auto pie mājas un izkāpa.

-     Runādama par picēriju, es patiešām sajutu izsalkumu. Varbūt tu tomēr atvedi picu?

-     Nē.

-    Žēl gan!

-    Toties atvedu ko labāku.

-    Filadelfijas steika sendviču? Džeimija taujāja

-     Kā tu spēj būt tik slaida, ja visu laiku domā par ēdienu?

-    Tas tādēļ, ka es par ēdienu tikai domāju. Zirgus tu baro, bet mani nekad. Žigli atzīsties! Tu atvedi Kentucky Fried Chicken ceptos cāļus, jā?

-     Piedod, nekā.

-    Trakoti žēl.

-     Man ir kaut kas vēl labāks. Kevana no automašīnas salona paņēma kārbu, ko rotāja iespiests uzraksts Heckler &amp; Koch.

-    Ak vai! Džeimija iesaucās. Tev taisnība. Tas tiešām ir labāk nekā cepti cāļi. Tu nudien proti iekarot sievietes sirdi. Es atmaigstu ikreiz, kad tu atved man ieroci.

-    Tas nav gluži parasts ierocis.

-    Neliec man mocīties minējumos. Kas tajā tāds īpašs?

-    Tā nosaukums ir P-2000.

-    Vai dieniņ, tas nudien izklausās īpaši.

Soļiem atbalsojoties, viņi šķērsoja verandu un iegāja mājā. Plašajā "koptelpā", kā to dēvēja nekustamā īpašuma aģentūras bukletā, skatienu piesaistīja platas kāpnes uz otro stāvu, milzīgs akmens kamīns, nobružāts pianins, garš galds, pie kura savulaik ieturēja maltītes viesu nama klienti, un vairākas griestu lampas ratu riteņu formā.

-    Pasaki, kāds ir pirmais noteikums, izvēloties ieroci? taujāja Kevana.

-    Tam ir ērti jāieguļ plaukstā.

-    Tieši tā. Pārāk biezu spalu nav viegli satvert un tad grūti aizsniegt mēlīti. Tāpēc pistole it kā sasveras uz sāniem, un tas traucē precīzi notēmēt.

Nonācis virtuvē, Kevana paskatījās uz monitoriem, kas bija izkārtoti zem trauku skapīša. Tajos bija redzams vairākās vietās īpašuma teritorijā izvietoto novērošanas kameru filmētais. Pārliecinājies, ka apkārtnē nav nekā aizdomīga, viņš pagriezās pret misis Petersoni, kas tobrīd rullēja mīklu pīrāgiem. Sešdesmit gadus vecā atraitne, kuras bērni un mazbērni dzīvoja Džeksonā, iepriekš strādāja šeit viesu namā un bija piekritusi turpināt darbu.

-    Kādu pīrāgu jūs cepsiet? Džeimija vaicāja.

-    Ķirbju.

-     Es varētu šovakar atturēties no vakariņām un ēst tikai pīrāgu.

Kevana uzjautrināts pašūpoja galvu, dzirdēdams kārtējo apliecinājumu par Džeimijas apetīti. Viņš sameklēja virtuves skapītī deviņu milimetru patronas, instrumentu somu.

-    Te kādu bridi būs liels troksnis, misis Petersone, Kevana brīdināja un devās pie sētas puses durvīm.

Sirmgalve, nolikusi mīklas rulli, izņēma no priekšauta kabatas salveti, pārplēsa uz pusēm un no abiem gabaliņiem izveidoja ausu aizbāžņus.

Aizcirtās sietdurvis, Kevana un Džeimija devās uz šautuvi blakus šķūnim. Saule stipri karsēja. Viņi apstājās pie nobružāta koka galda iepretim metāla mērķiem, kas bija uzstādīti divdesmit piecu jardu attālumā, aiz tiem atradās uzbērums. Katrs mērķis bija kā cilvēka silueta augšdaļa no galvas līdz viduklim.

Atvēris kārbu, Kevana izņēma pistoli un parādīja Džeimijai, ka tajā nav aptveres, un atvilka aizslēgu, lai parādītu, ka patrontelpā nav patronas.

-    Ierocis ir "auksts", vai ne?

-     "Auksts" gan, sieviete piekrita.

Viņš novietoja pistoli un instrumentu somu uz galda un atvēra kastīti ar munīciju. Gan Kevana, gan Džeimija ar ievingrinātu roku veikli piepildīja visas trīs aptveres katrā desmit patronas.

-    Allaž brīnos, kā tu nenolauz nagus, Kevana atzina.

-    Tas pierāda, cik tu esi nevērīgs. Kamēr dzīvoju kopā ar tevi, man nagi ir īsi apgriezti. Labāk pastāsti man par P-2000.

-    Šāds ierocis patiktu pat Zeltmatītei. Kevana parādīja Džeimijai trīs polimēra sloksnes ar burtiem "S", "L" un "XL". Uz ieroča spala aizmugurē rēgojās burts "M".

-    Tu gribi sacīt, ka spala biezumu var regulēt?

-Jā, lai spalu ir ērti aptvert ar plaukstu. Pamēģināsim!

Kaut arī pistole ieroču pazinēju valodā bija "auksta" nepielādēta -, Kevana prātā uzslavēja Džeimijas piesardzību, saņemot pistoli ar stobru mērķu virzienā, it kā tajā tomēr būtu patrona.

-    Nav gluži parocīgi, sieviete atzina. Manai plaukstai mazliet par lielu.

-     Tad samazināsim spalu. No instrumentu somas Kevana izņēma āmuru un punktsiti. Pāris reižu uzsitis pa spala iekšieni, viņš noņēma šo sloksni un piestiprināja to, kam bija burts "S". Pamēģini tagad.

-    Tagad ir ideāli! Džeimija novērtēja.

Spala apjoma problēma Kevanu allaž bija nodarbinājusi, jo viņa paša plauksta sešu pēdu garajam augumam bija pārāk smalka. Pirms dienesta vienībā "Delta" viņam nācās lietot armijas standarta ieroci, piecpadsmit patronu deviņu milimetru Beretas sistēmas pistoli. Lai munīcijas aptverē ietilptu tik daudz patronu, tās izvieto divās rindās, tāpēc spals šķita pārāk biezs. Kevana iemācījās to kompensēt un pielāgoties, kad tēmēja, taču tagad bija kā apsēsts ar atbilstīgu spala izmēru un tā parocīguma izmēģināšanu. Viņš jutās gluži kā cilvēks, kas ilgu laiku bijis spiests valkāt pārāk šauras kurpes, bet nu ticis pie ērtākām.

-    Ielaid mērķī kādu lodi, viņš ierosinaja.

-    Dāmām priekšroka? Apžēliņ! Džeimija iestūma aptveri spalā un nospieda sviru tā sānos. Līdzīga svira atradās otrā pusē, tādējādi ierocis bija ērts gan labročiem, gan kreiļiem; arī tāds uzlabojums bija retums. Atvilktais aizslēgs tagad noklakšķēja vietā, ievietodams patronu patrontelpā.

-    Būs nepieciešami mani modes aksesuāri, viņa ieminējās.

Abi uzlika aizsargbrilles un ausu sargus un nostājās stan' darta desmit jardu atstatumā no mērķiem. Dzīvē apšaudes parasti norisinājās divreiz tuvāk.

Džeimija nomērķēja abas rokas taisni izstieptas, plaukstas stingri aptvērušas spalu, īkšķi pieguļ ieroča sāniem un palīdz nomērķēt.

Kevana ievēroja, cik svabadi sieviete kustas, paceldama rokas. Nebija manāms nedz diskomforts, nedz arī stīvums pirms pieciem mēnešiem iegūtās šautās brūces dēļ.

Viņa nospieda mēlīti.

6. NODAĻA

Paslēpies starp kokiem klints korē, vērotājs norūpējies uzmanīja mājas pagalmu. Mērķis un sieviete atradās aiz šķūņa, viņam neredzami.

"Interesanti, ka es cenšos nedomāt par viņu kā par cilvēku, bet gan dēvēju par mērķi. Šķiet, ka viņš nav novecojis ne par dienu. Joprojām ir formā. Sameklējis sev sasodīti glītu sievu. Maitas gabals tāds!"

Viņš atsprādzēja no kabatas nazi ar gludu melnkoka spalu, to ar īkšķi atvāza un tad atkal aizvēra.

-    Šaušana mērķī, viņš paziņoja.

-    Ar pistoli, snaiperis piebalsoja.

-    Jā. Spriežot pēc blīkšķiem, deviņu milimetru patronas. Mērķis noteikti ir no metāla. Vai dzirdi, kā lodes nodārd pret to?

-    Precīzs šāvējs.

-    O, viņam neapšaubāmi ir precīza acs. Tieši tāpēc mēs esam šeit, augšā, un nevis lejā.

Snaiperis skaitīja. Deviņi, desmit, vienpadsmit, divpadsmit.

-    Trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit.

-     Ietilpīga aptvere. Sešpadsmit, septiņpadsmit, astoņpadsmit. Ellīgi liela aptvere. Vai zini pistoli, kurā saiet tik daudz patronu?

-     Nē, atteica novērotājs. Pauze pēc desmitā šāviena bija mazliet garāka, lai gan to bija grūti pat ievērot. Tobrīd nomainīja aptveri.

-    Sasodīti ātri nomainīts.

-     Divdesmit divi. Divdesmit trīs. Pēc divdesmitā šāviena atkal nedaudz garāks klusuma brīdis.

-     Jā, īpaši ātra aptveres nomaiņa, snaiperis piebalsoja. Nekas. Es negrasos sarīkot ar viņu apšaudi un izšķaidīšu viņam aci no septiņdesmit jardu attāluma.

Šāvienu dārdus, kas atbalsojās pāri kanjonam, nomāca aizvien skaļāka rūkoņa.

7. NODAĻA

Aizsargaustiņas gan noslāpē šāvienu trokšņus, bet apkārtējās skaņas ir dzirdamas. Kevana saklausīja ritmisko pērkonīgo ducināšanu un pavērās uz kanjona dienvidu puses kori, aiz kuras iznira helikopters. Spārei līdzīgais siluets uz kobaltzilo debesu fona auga augumā.

Džeimija nolaida pistoli un ieskatījās pulkstenī. Viņš ierodas agri.

-   Jā, Kevana piekrita un noņēma aizsargaustiņas. Pusstundu par agru. Es cerēju, ka viņš neieradīsies vispār.

-    Vai tu vēl aizvien nenojaut, ko viņš vēlas?

-    Zinu vien to, ka tas ir svarīgi. Taču varu minēt, ka viņš grasās piedāvāt man darbu.

Helikopteram dārdinot aizvien tuvāk, Kevana jau spēja saskatīt uz tā sāniem uzkrāsoto sarkano uzrakstu: Global Protective Services. Uzbrāzās atmiņas aizsargājamie klienti, gan bagāti un ietekmīgi, gan parasti cilvēki, kuru vienīgā vēlēšanās bija aizbēgt no kāda vajātāja; aizsargaģenti, ar kuriem viņš sadarbojies un kurus vienoja naids pret plēsoņām un ziedošanās aizbildnieciskai nodarbei, dažreiz pat samaksājot par to visaugstāko cenu.

Džeimija viņam ko teica, taču helikoptera rūkoņa neļāva sakļausit. Varbūt to neļāva atmiņas.

-    Ko tu teici? viņš vaicāja.

-    Vai tu uzņemsies jaunu darbu?

Iegrimis smagajās pārdomās, Kevana izņēma no maksts nazi, kas noslēpts zem platā džinsu krekla un piestiprināts pie jostas kreisajos sānos. Krietni lietoto darba nazi, kas noderēja rančo darbos, viņam bija dāvinājis Gils Hibens par piemiņu no dienas, kad Gilu uzņēma Nažu ražotāju slavas zālē. Lai atslogotu smagās emocijas, ko bija radījušas atmiņas par mirušajiem draugiem, Kevana atvēzējās un meta nazi pret stabu, kas atradās piecpadsmit pēdu attālumā, iepriekš lietpratīgi noteikdams, cik apgriezienu gaisā nazim jāveic.

Metiena un emociju spēks ietrieca asmeni dziļi kokā.

-    Nē, viņš atteica. Es neuzņemšos.

-    Es domāju, ka tev to vajadzētu.

Helikopters tuvojās, un troksnis arvien pieauga.

To ignorēdams, Kevana pagriezās pret Džeimiju. Pirms pieciem mēnešiem tu gandrīz aizgāji bojā. Man tas joprojām rādās murgos.

-    Tu mani nespiedi doties līdzi. Tas bija mans lēmums. Ne jau tu esi vainīgs, ka mani ievainoja.

-    Es vairs neļaušu tev tā riskēt.

-    Bet daudziem nepieciešama palīdzība!

-    Lai viņiem palīdz citi.

Lidaparāts apstājās gaisā virs zāļainas laucītes starp šķūni un māju.

-    Mums nevajadzētu būt nepieklājīgiem un likt viņam gaidīt, Kevana sacīja.

-    Šādi tu maini sarunas tematu.

Par atbildi Kevana paraustīja plecus. Izvilcis no staba nazi, viņš kopā ar Džeimiju piegāja pie nobružātā galda, un abi salika darbarīku somā acu un ausu aizsargus.

Piespiedusi sviru pistoles spalā, Džeimija noķēra krītošo aptveri gaisā.

"Iespaidīgi," nodomāja Kevana, pārlādēja ieroci un nelikās zinis par helikopteru, kas jau bija nolaidies. Dzinēja dārdoņa pamazām noklusa.

-    Tagad gan mēs esam nepieklājīgi, Džeimija sprieda.

-     Vai viņš to sapratīs kā mājienu, ka man nav vēlēšanās

ar vinu runāt?

8. NODAĻA

-     Viņi ieradušies agri, snaiperis noteica.

-    Jā, novērotājs atbildēja. Viņš nemitīgi vāza nazi vaļā un ciet.

-    Tas rada sarežģījumus. Es taču teicu, ka vajadzēja šaut, kad viņš izkāpa no mašīnas. Tagad…

-    Tagad būs vēl nedaudz jāuzgaida. Novērotājs sakārtoja rācijas austiņu un ieklausījās. Atbalsta vienība, kurai uzdots pārgriezt telefona kabeļus, vēl nav ieņēmusi pozīcijas.

No helikoptera izkāpa divi vīrieši.

-    Te kļūst biezs, noteica snaiperis.

9.NODAĻA

Pirmais vīrietis, kurš izkāpa no helikoptera, bija četrdesmit trīs gadus vecs, taču viņa allaž domīgā sejas izteiksme ievilka grumbiņas acu un mutes kaktiņos, vēršot viņu vecāku. Tumšo matu sakārtojums bija tikpat nevainojams kā pēc pasūtījuma darinātie apavi un šūtais uzvalks. Iespaidu papildināja platie pleci un lepni izrieztās krūtis. Rokā viņš nesa spīdīgu adas portfeli. Gudro acu skatienu vēl mirdzošāku padarīja kontaktlēcu spīdums. Smaidam gan trūka sirsnības, tomēr nevainojami līdzenie zobi likās žilbinoši.

-     Viljam! Kevana sasveicinoties paspieda atbraucēja roku.

Šis vīrietis, uzvārdā Faradejs, bija nesaudzīgs korporatīvais advokāts, kurš sava pretinieka klientus ne tikai sakāva, bet pat iznīcināja, tādejādi iemantodams neskaitāmus nelabvēļus. Kevana reiz bija izglābis viņam dzīvību, kad kāds apkaunots uzņēmuma vadošais darbinieks nolīga slepkavu Faradeja novākšanai. Pateicīgais Viljams apmaiņā pret pastāvīgu pieeju pasaules klases sargu pakalpojumiem uzņēmās daudzas Global Protective Services juridiskās lietas.

-    Džeimiju taču tu atceries, Kevana bilda.

-    Atceros gan. Viljams paspieda arī sievietes roku. Viņi bija iepazinušies, kad advokāts noformēja abu testamentus. Vai esi atveseļojusies no ievainojuma?

-    Jā. Paldies par apvaicāšanos.

Viljams atmeta ar roku, it kā nebūtu radis izrādīt maigas, cilvēciskas jūtas vai saņemt komplimentus par tādām.

-    Endželo, Kevana uzrunāja helikoptera pilotu. Diezgan ilgs laiks pagājis.

-     Kopš Puertovaljartas, plecīgais vīrs atsaucās, toreiz apsargājām to biržas analītiķi. Atceries, kā viņam aiz katra stūra rēgojās saniknotie investori?

-    Un viens tiešām parādījās, velns parāvis! Iepriecināts par atkalredzēšanos, Kevana paspieda pilotam roku. Kā sokas lamām, kuras tu audzēji?

-    Tās izrādījās ņergas. Nekrustojās.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka tie bija tēviņš un mātīte?

-    Tu domā, ka es nemāku atšķirt? Viņi vairāk spļaudījās, nekā mēģināja pāroties. Viena pat ņēma un iespļāva man taisni acī! Šeit! Endželo ar vidējo pirkstu norādīja sev uz aci. Kevana nenoturējās neiesmējies. Beigās viņas pārlēca pāri žogam. Kad atradu, lamas jau bija notriecis cementa vedējs. Būtu es gudrāks, labāk būtu šās apēdis, nevis mēģinājis audzēt.

-    Vai lamu gaļa ir garda?

-     Nav ne jausmas. Bet tagad es audzēju strausus. Tos noteikti var ēst. Turklāt viņi dēj olas basketbola bumbas lielumā.

-    Patiesi?

-    Es pārspīlēju tikai mazdrusciņ.

Kevana atkal smējās. Hombre, es pēc tevis jau esmu noilgojies.

Viņš veda ciemiņus uz māju. Nonācis virtuvē, viņš atkal pārlaida skatienu monitoriem, pārliecinājās, ka nekā aizdomīga neredz, un iepazīstināja viesus ar misis Petersoni, kura tobrīd ar karoti pildīja pīrāgā ķirbju maisījumu.

-    Varu piedāvāt jums kaut ko ēdamu vai dzeramu, Kevana sacīja.

-    Paldies, nē, Viljams atteicās. Mums ir jāpārrunā darīšanas. Pēc tam man jātiek uz Denveru.

-    Kas jūs gaida Denverā?

-    Vjetnamiešu uzņēmējs ar problēmu.

-     Ā! Zinādams to, cik ļoti Viljamam nepatīk atklātība, Kevana saprata, ka vjetnamiešu uzņēmēja vietā patiesībā tikpat labi varētu būt japāņu beisbolists. Biju cerējis, ka jūs kādu laiku šeit uzkavēsieties. Abi esat laipni lūgti paciemoties. Krāšņo saullēktu virs Tītona kalniem jūs nemūžam neaizmirsīsiet.

-     Citreiz.

10. NODAĻA

Kabinets izskatījās tieši tāpat kā viesu nama laikos. Blakus vecajam rakstāmgaldam pie sienas karājās fotogrāfijas, kurās bija redzami bērni makšķerējam, peldamies, jājam ar zirgiem un ceļam teltis pļavā blakus mājai. Pie otras sienas stiepās plaukti ar nodalījumiem pastam un ziņām. No visa iekārtojuma vējoja tikko manāma pīpes dūmu dvaka, atgādinot par tālu pagātni. Katrreiz, kad Kevanam uzmācās kārdinājums visu nokopt, viņš atcerējās divus apmēram trīsdesmit piecus gadus vecos vīriešus, kuri ieradās šeit pirms pāris gadiem. Abiem alusvēderiem, kas atbrauca ar Winnebago treileriem, līdzi bija garlaikota izskata sievas un bērni, kas nerimās grūstīties. Vīri lūdza Kevanam atļauju izrādīt ģimenēm bērnu dienu nometni, kurā viņi esot pavadījuši laimīgākās vasaras savā mūžā. Viņi nespēja vien noticēt, ka viss palicis tieši tāpat kā toreiz.

"Laimīgākās vasaras." Acīmredzot kopš tā laika viņu dzīvē nekādi uzlabojumi nebija vērojami, un Kevanam tas šķita skumji.

Viljams apsēdās tumšajā ādas krēslā un atvēra portfeli. Kevana un Džeimija iekārtojās koka krēslos viņam iepretim.

-    Es atlidoju šo gaisa gabalu tālab, lai…

-    Bet es varētu tev aiztaupīt pūles un uzreiz paziņot, ka nevēlos šo darbu.

-      Darbu? Vai tu domā, ka es ierados piedāvāt tev darbu?

-    Vai tad ne?

-    Vārds "darbs" nav gluži precīzākais apzīmējums. Viljama sejā parādījās uzjautrinājums. Es tev piedāvāju visu.

-    Ko tu ar to domā?

-    Visu līdz pēdējai skrūvītei, kā daži izsakās.

-    Es nesaprotu.

-    Tev pieder viss, mans draugs.

-    Kas ir "viss"?

-    Global Protective Services. Vispirms Kevana nosprieda, ka ir pārklausījies. Pēc tam sirds salēcās, un viņš dziļi ievilka elpu, kad Viljams paziņoja: Dankans savā testamentā tev to novēlēja.

Kevanu atkal pārņēma atmiņu vilnis. Slaidais, muskuļainais, ūsainais Dankans reiz bija Kevanas instruktors vienībā "Delta". Aizgājis no armijas, Dankans nodibināja starptautisku apsardzes aģentūru, kas plauka un zēla, pateicoties izcilajam personālam, ko Dankans nolīga no bijušo īpašo uzdevumu vienību locekļu vidus tie lielākoties bija viņa agrākie audzēkņi.

Tolaik, kad Dankans gāja bojā, kompānijai Global Protective Services bija filiāles Ņujorkā, Londonā, Romā un Honkongā. Nākamo plānoja atvērt Tokijā.

-     Testamentā? Kevana apspieda piepeši uzbangojušās dusmas. Tu man to pastāsti tagad? Piecus mēnešus pēc viņa nāves?

-    Bija savi iemesli.

-    Kādi iemesli? Dievs tēvs, mēs varējām to pārrunāt Dankana bērēs. Mēs varējām…

-    Nē, Viljams noliedza. Mēs nevarējām.

Kevana manīja, ka Džeimija nobažījusies raugās viņā.

-    Piedod, viņš sacīja Viljamam. Es negribēju nopelt tavu kompetenci.

-    Viss kārtībā. Turklāt tu joprojām sēro. Tad ir pieļaujams. Viens no iemesliem, kādēļ es par to runāju tikai tagad, ir tāds, ka bija grūti apliecināt Dankana nāvi, lai varētu uzsākt testamenta apstiprinājuma procesu.

-Grūti apliecināt nāvi… Kevana apmulsis pārjautāja, bet tad saprata. Ložu pēdas Dankana seju bija izkropļojušas tik ļoti, ka viņa identitāti nevarēja apliecināt ar stomatoloģisko ierakstu palīdzību. Ko nepanāca lodes, to izdarīja uguns. Lai Dievs stāv viņam klāt!

-    Autopsijā secināts, ka ribas bijušas lauztas un saaugušas. Arī atslēgas kauls bijis lauzts un sadzijis.

-    Profesionāli ievainojumi. Par to domājot, Kevanam iesmeldzās paša sadzijušie kauli.

-    Diemžēl neatradās neviens pēdējā laikā izdarīts šo ķermeņa daļu rentgena uzņēmums, tālab es vēl arvien nespēju pierādīt, ka tās ir viņa mirstīgās atliekas. Visbeidzot es lūdzu Pentagona darbiniekus parādīt Dankana veselības karti. Armijas pārstāvji to sargāja ari pec viņa nāves tikpat spīvi, it kā Dankans joprojām būtu "Deltas" instruktors. Par laimi, iejaucās mans bijušais klients, augsts ierēdnis pašreizējā prezidenta administrācijā, un tikai pēc viņa zvana medicīniskā lieta nonāca manās rokās. Es bažījos, ka šos ievainojumus Dankans guvis pēc aiziešanas no armijas, un tādā gadījumā rentgena filmiņas būtu bezvērtīgas, taču lauztās ribas un atslēgas kauls bija labi redzami. Es varēju sniegt pierādījumus.

-    Tu minēji, ka tas ir tikai viens no iemesliem, kāpēc es par testamentu uzzinu šodien.

-    Otrs iemesls ir tāds, ka Dankans bija labāks sargs nekā uzņēmuma vadītājs. Nekonsultēdamies ar mani, viņš bija pieņēmis vairākus lēmumus, kas viesa šaubas par Global Protective Services pastāvēšanas ilglaicīgumu. Nebija gandrīz neviena aktīva, ko novēlēt mantotājam. Par laimi, šīs problēmas man izdevās atšķetināt. Bet vēl trešais iemesls, kālab es pie jums ierodos vien tagad… Viljams pacēla kādu papīra lapu. Dankans novēlēja Global Protective Services kādam Āronam Stodardam.

Sajutis Džeimijas bažīgo skatienu, Kevana izslējās taisnāk, pleci saspringa.

-    Nelaime tāda, ka neviens Global Protective Services darbinieks nebija dzirdējis par tādu cilvēku. Dankanam nepalika neviena radinieka, tālab arī šajā virzienā meklējumi nebija iespējami, Viljams skaidroja.

-    Varēji pajautāt man.

-    Tu skaidri liki manīt, ka nevēlies, lai ar tevi sazinās. Un ko tu atbildētu, ja es ierastos un taujātu, vai pazīsti Aronu Stodardu? Vai tu man to atklātu? Vai ari turpinātu nošķirties no savas agrākās dzīves? Kevana neatbildēja, un Viljams turpināja: Galu galā Pentagons pakļāvās vēl vienam manam lūgumam. Izrādījās, ka Ārons Stodards arī kādreiz dienējis vienībā "Delta". Pat bijis Dankana audzēknis. Pēc tam Dankans viņu pieņēmis darbā Global Protective Services, bet ap to laiku Ārons Stodards drošības apsvērumu dēļ izmantoja citu vārdu. Tavu vardu.

Sirds sitās tik skaļi, ka bija vajadzīgs bridis, lai saņemtos, un Kevana atzvila krēslā. Tad viņš atbildēja:

-    Tolaik bija dzīva mana māte. Vēl man bija audžutēvs un pusmāsa. Un draugi. Iestājies dienestā, es apzinājos, ka šai sistēmai ir arī vājie posmi. Piemēram, nelieši var vērsties ne tikai pret klientu, bet arī pret aizsargaģentu. Sarga ģimenes locekļus un draugus var sagūstīt un tādējādi izdarīt spiedienu uz sargu, liekot viņam nodot klientu. Es nospriedu, ka nedrīkstu tā riskēt ar savu ģimeni un draugiem. Man ir būtiska ne tikai klientu, bet ari tuvinieku drošība. Vieglāk bija pieņemt svešu vārdu, kas neļautu ienaidniekiem atklāt manu pagātni.

-    Tev tas neapšaubāmi izdevās. Biju pārliecināts, ka tavs īstais uzvārds ir Kevana. Nekad nebiju dzirdējis tevi nosaucam savu vārdu, tādēļ biju pārsteigts, ieraudzījis personāla dokumentācijā, ka tavs vārds ir Džeimss.

-    Darba gaitās es to nekad nenosaucu.

-    Šādi radot leģendu par aizsargaģentu ar vienu vienīgu vārdu. Vai piekriti?

-     Tam, ka esmu Ārons Stodards? Jā. Viņš paraudzījās uz Džeimiju, kurai jau sen bija atklājis patiesību par savu identitāti. Tagad, kad es vairs nestrādāju apsardzē, nav svarīgi, vai kāds zina, kas es patiesībā esmu. Mana māte ir mirusi. Audžutēvam ir smagi slima sirds. Arī viņa, iespējams, drīz vairs nebūs. Pusmāsa ir vienīgā radiniece, par kuru man jāraizējas. Un, protams, tu, viņš uzrunāja Džeimiju. Tevi es aizsargāšu mūžam.

-     Es gan biju domājis kaut ko citu, Viljams viņu pārtrauca. Vai tu piekriti pieņemt Dankana mantojumu un kļūt par Global Protective Services īpašnieku?

-     Viljam, vai tev ir kāds aizrādījis par valdonīgu izturēšanos?

-    Jā, vispirms mana otrā, pēc tam trešā sieva. Bet es centos neuztvert to personiski.

-    Nudien man žēl, ka tev bijis jāmēro tāds attālums.

-    Vai tu atsakies no piedāvājuma?

-    Es esmu devis solījumu un to turēšu. Patlaban man rūp vienīgi Džeimija.

-    Dankans nav norādījis, kuram tiek uzņēmums tava atteikuma gadījumā. Global Protective Services nav publiska akciju sabiedrība, tai nevajag direktoru padomi. Lēmumus var pieņemt vienīgi Dankana mantinieks. Ja tavs lēmums ir negrozāms, uzņēmums ar laiku tiks likvidēts.

-    Diemžēl es šajā jautājumā nekādi nevaru palīdzēt. Kevana bija nelokāms.

-    Varbūt tu varētu pāris dienu apdomāt šāda lēmuma sekas.

-    Nē, Kevana palika pie sava.

-    Vai mēs varētu parunāt zem četrām acīm? sarunā iejaucās Džeimija. Kevana paraudzījās viņā. Iziesim ārā, viņa piedāvāja.

11 . NODAĻA

Slēpdamies aiz laukakmeņiem uz kraujas malas, novērotājs binoklī ar saules aizsargiem, kas neļāva stariem atspulgoties lēcās, aplūkoja māju.

-    Iespējams, viņi mājā uzturēsies stundām ilgi, snaiperis bilda.

-    Atbalsta vienība ir savās vietās. Tiklīdz būsi droši paņēmis mērķi uz grauda, es likšu pārgriezt telefona vadus. Bet mūsu rīcība ir precīzi jākoordinē. Mēs nedrīkstam nevajadzīgi pasteigties, mērķis var nejauši atklāt, ka līnija nedarbojas, un nojaust gatavoto uzbrukumu.

-    Tādā gadījumā liec, lai vienība ir gatavībā. Snaiperis ieskatījās tēmēklī. Mērķis atrodas uz pagalma puses lieveņa.

12. NODAĻA

Kad abi iznāca no mājas, Džeimija aizvēra sietdurvis.

-    Es gribu, lai tu esi Global Protective Services īpašnieks.

-    Bet es tev solīju, ka vairs neiesaistīšos šajā biznesā.

-    Es tevi no šā solījuma atbrīvoju.

13. NODAĻA

-    Beta vienība, gatavoties pārgriezt telefona kabeli, novērotājs paziņoja rācijā.

-    Gaidām signālu, skanēja atbilde.

-     Esiet gatavi, novērotājs jautāja un pievērsās partnerim. Vai mērķis ir pa šāvienam?

Vīrietis gulēja uz vēdera, ar kreiso plaukstu satvēris šautenes laidi, un apakšdelms balstījās uz mugursomas. Labā roka cieši turēja šautenes rokturi, pirksts piespiests mēlītei. Remingtona sistēmas šautene ar slīdošo aizslēgu bija viens no precīzākajiem snaiperu ieročiem. Tā bija iecienīta gan ASV armijā, gan likumsargu īpašo uzdevumu vienībās un spēja nogādāt 308. kalibra lodi precīzi mērķī, kas atrodas deviņsimt jardu attālumā. Mērķēkļa precizitāte bija viena leņķa minūte. Mēlīte bija noregulēta uz vieglu divmārciņu spiediena gājienu. Jaudīgajā mērķēklī ar hologrāfisko skatu sarkans punktiņš norādīja precīzu vietu mērķī, kur ieurbsies lode. Moderns skaņas slāpētājs neļāva izpaust snaipera atrašanās vietu un piesaistīt atbildes uguni.

Taču atbilstīgs aprīkojums bija tikai viens elements, kas nodrošināja precīzu trāpījumu lielā attālumā. Apmācība, pieredze, drošums, spēja izgatavot munīciju pašam un noregulēt mērķēkli, balstoties uz secinājumiem par attālumu, temperatūru, augstumu virs jūras līmeņa un vēju, dzenbudisma kontrole pār elpošanu, ķermeņa temperatūru, asinsspiedienu un sirdspukstiem, spēja sakoncentrēt visu ķermeni, lai vienu reizi droši, pārliecināti nospiestu mēlīti, lielisku šāvēju veidoja visu šo un vēl dažu faktoru kopums.

-    Atbildi! Vai mērķis ir pa šāvienam? nepacietīgi atkārtoja novērotājs. Klusums. Viņš paskatījās binoklī un netīksmē nosēcās. Sasodīts, viņam priekšā nostājusies sieviete!

14. NODAĻA

-    Brīžiem tu pats sevi nedzirdi, Džeimija aizrādīja.

-    Nē, jo man nepatīk sarunas pašam ar sevi.

-    Endželo, stāstīdams par lamām un strausiem, tevi pamatīgi sasmīdināja, un vēl tu sacīji, ka esi sailgojies pēc viņa.

-    Tas bija tikai izteiciens. Mēs taču negrasāmies iepirkt mēbeles vai darīt kaut ko līdzīgu.

-     Tev tiešām viņa pietrūkst. Tev pietrūkst visu aģentu, ar kuriem kopā strādāji. Tev pietrūkst Global Protective Services un…

-     Kā tu vari būt tik droša? Es nekad neko tādu neesmu apgalvojis.

-     Šad un tad esmu pieķerusi tevi raugamies taluma tik smeldzīgi, it kā domās tu atrastos citur un būtu iegrimis daudz aizraujošākās nodarbēs nekā šeit.

-    Tā nav.

-     Tāds skatiens tev ir raksturīgs. Džeimija stāvēja, iespiedusi rokas sānos, ar muguru pret saules pielietajām pļavām un apsēm noaugušo kanjona austruma nogāzi. Tas man atgādina tīģerus un lauvas zoodārzos. Skatienu viņu acīs. Apspiesto izmisīgo rūgtumu tajās. It kā tie zinātu, ka viņiem varētu būt labāka dzīve, un vienlaikus apzinātos, ka nekādi nespēj savu stāvokli mainīt. Toties tagad tev tiek piedāvāta izdeviba.

-    Es negribētu atrasties nekur citur un ne ar vienu tik ļoti negribu būt kopā kā ar tevi.

-     Manis dēļ tu atteicies no lielas savas dzīves daļas, Džeimija atgādināja.

-    Un skat, ko es ieguvu pretī. Kevana norādīja uz strautu, kas plūda cauri ganībām, uz ūdens virsmā vizošiem saules zaķīšiem un zirgiem, kuri pieliecās padzerties.

-    Tomēr tu joprojām nēsā šaujamieroci un nazi.

-    Visa pasaule ir bīstams rajons.

-    Tu joprojām brauc ar bruņotu Ford Taurus.

-     Tas ir izturīgs, uzticams auto. Izklaidīgo skatienu, ko tu redzi manās acīs, nerada ilgas. To rada nervozs atvieglojums par to, ka esmu ticis vaļā no agrākās dzīves. Prieks par to, ka man tas ir izdevies.

-    Nesaprotu, ko tu ar to gribi sacīt.

-    Es riskēju ar dzīvību nepazīstamu un nereti pat nepatīkamu cilvēku labad. Es mēdzu uzsvērt savus profesionālos standartus, proti, ka atteiktos aizstāvēt bērnu mocītājus vai narkotiku pārvadātājus, ikvienu acīmredzami neģēlīgu cilvēku. Bet ir arī citādi nelieši. Biržas analītiķis, kuru mēs ar Endželo apsargājām, darbojās ciešā sasaistē ar uzņēmumiem, par kuriem viņam bija jāizsaka spriedums. Viņš pieļāva, ka alkatība viņā gūst virsroku pār investoru uzticību. Pret tiem, kuri bija viņam uzticējuši savu pensiju, viņš izturējās vienīgi ar nicinājumu. Manī bija naids pret šo cilvēku. Es pat daļēji nopriecājos, kad kāds izputināts investors viņam uzbruka. Jā, mēs ar Endželo pieraudzījām, lai analītiķis necieš, tomēr man bija prieks par viņam sagādāto izbīli. Un tas nav pareizi. Sargam jāspēj pilnībā ziedoties klientam. Nepieciešamības gadījumā viņam jābūt gatavam par klientu atdot dzīvību.

Džeimijas skatiens pauda aizkustinājumu.

-    Tagad es no tā visa esmu pagājis malā, Kevana turpināja stāstīt. Tagad es apjaušu, cik daudzu manu bijušo klientu dēļ nebūtu vērts riskēt ar dzīvību. Viņu vienreizīgums slēpās vienīgi bagātībā, varenībā vai neparastajā skaistumā. Tas, kas viņus padarīja unikālus, patiesībā viņus saindēja.

-    Ne jau visus, Džeimija iebilda. Tu stāstīji, ka daži klienti bijuši citādi. Labā nozīmē. Tos tu dēvēji par svētajiem.

Vienu mirkli Kevanu patiešām pārņēma ilgas pēc agrākās dzīves. Bija kāds politiķis, kurš, pēc maniem uzskatiem, būtu spējis radīt labāku dzīvi. Diemžēl viņa partija izvēlējās citu kandidātu, kurš labāk izskatījās televizorā. Bija kāds miljardieris, kurš man paziņoja: "Es visu mūžu esmu ņēmis naudu no sistēmas. Tagad es to atdošu." Viņš aizrautīgi klāstīja plānus, kā izmantot savu turību izglītības sistēmas uzlabošanai. Taču viņš nomira no vēža, un mantinieki saķildojās par atstāto īpašumu. Bija ari kāds mūziķis, kurš labu tiesu sava laika pavadīja, sniegdams labdarības koncertus bērnu slimnīcās.

-    Kāds ir skumjais nobeigums šim stāstam?

-    Šoreiz tāda nav. Viņš vēl aizvien piedalās labdarības koncertos, un bērnu slimnīcas joprojām saņem ziedojumus.

-    Kurš gan gribētu tādam nodarīt ļaunu?

-     Daži apsēsti pielūdzēji. Turklāt viņa menedžeris bija dusmīgs, jo tika atlaists pēc tam, kad mākslinieks uzzināja, kādas summas nokrāptas slimnīcas fondam. Mehiko, kur viņš uzstājās kārtējā koncertā, bandīti mēģināja viņu nolaupīt ar nodomu pieprasīt desmit miljonu dolāru izpirkuma maksu.

-    Tev taisnība. Pasaule patiesi ir bīstams rajons. Džeimija piekrita, tad dziļi ievilka elpu un turpināja: Bet, iespējams, tev tiek dota neikdienišķa iespēja to vērst par labu. Tu varētu līdzināties nule pieminētajam miljardierim.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Tu varētu mainīt Global Protective Services uzņēmējdarbības paražas. Jūs ņemtu naudu no bagātajiem un atdotu nabagajiem. Jūs varētu sargāt sev netīkamos cilvēkus, lai uzņēmums varētu atļauties sargāt tos, kuri pelnījuši palikt dzīvi.

Kevana uzlūkoja Džeimiju. Tas nozīmētu, ka šā visa mums vairs nebūtu. Viņš ar plašu žestu norādīja uz kanjonu, bet centās neskatīties uz helikopteru un neievērot visu, ko tas simbolizēja.

-     Mēs varētu atgriezties, kad vien gribētu.

-    Mēs?

-     Tu taču nedomā, ka es ļaušu tev doties prom vienam pašam.

-    Varbūt patiesībā tieši tu vairs nejaudā nosēdēt rāmi.

-    Tici man, mīļais, es to saku tevis dēļ. Bet, iespējams, laime nav vienīgais, kas vajadzīgs. Varbūt cilvēciskām būtnēm ir nepieciešamība būt noderīgām.

15. NODAĻA

-     Viņa nav izkustējusies. Novērotājs neatlaidīgi lūkojās binoklī uz sievieti, kas stāvēja vaļējā verandā ar muguru pret vinu.

-    Es redzu viņa galvu.

-     Aiz sievietes? Nestāsti. Es redzu tikai viņa rokas pavēzējamies gar sievietes sāniem vienā vai otrā pusē. Galvu gan nekādi. No šā leņķa raugoties, viņa galvu aizsedz lieveņa jumts.

-     Ka es tev saku, es redzu apmēram collu no viņa galvas.

-     Letāls iznākums garantēts?

-    Nē.

-    Nevari šaut viņai cauri?

-    Vai atceries Kenedija noslepkavošanu? snaiperis pavaicāja.

-    Nolāpīts, cik man, tavuprāt, gadu?

-    Viena lode gluži pasakainā kārtā trāpīja gan Kenedijam, gan gubernatoram Konelijam.

-    Jā, viena burvju lode, kas šaudījās šurpu turpu. Ja vien kāds ir tik stulbs un tic, ka Osvalds bija vienīgais šāvējs.

-    Es gribēju sacīt, ka varu trāpīt sievietei kaklā tādā leņķī, kas, manuprāt, liks lodei izskriet cauri mīkstajiem audiem un ieurbties viņam krūtīs. Lai gan tikpat labi lode var aizķert mugurkaula augšdaļu un sasprāgt vai arī mainīt virzienu, noslīdēt gar ribu un ietriekties stabā viņai blakus.

-    Tātad letālu iznākumu nevari garantēt?

-    Nevaru pat tad, ja lode tiešām iziet cauri viņas kaklam un trāpa viņam krūtīs.

-    Taču tad viņš būtu ievainots, un tev šautenē vēl ir munīcija. Cik ilgā laikā tu vari pārlādēt?

-     Daudz ātrāk nekā tas stulbenis Osvalds. Pagaidi! Viņa pavirzās malā. Gaiss tīrs. Gluži kā toreiz Romā.

-    Beta vienība! novērotājs sacīja rācijā. Pārgriezt telefona kabeli!

16. NODAĻA

Palicis kabinetā viens, Viljams spaidīja mobilā tālruņa taustiņus un gaidīja, taču velti signāla nebija. Kļuvis nepacietīgs, viņš piecēlās, atstāja kabinetu un cauri koptelpai iegāja virtuvē.

Misis Petersone tobrīd vilka ārā no cepeškrāsns pīrāgu. Endželo viņu vēroja.

-    Smaržo kā Pateicības svētkos, Endželo bilda.

Pēkšņi iezvanījās tālrunis.

Viljams, kuram ķirbju pīrāgs negaršoja, pārlaida skatienu nerūsējošā tērauda virtuves piederumiem citādi tik laucinieciskajā virtuvē.

-    Vai jus jau savus darījumus nokārtojāt? misis Petersone ievaicājās.

-    Viņi pašlaik to apspriež. Viljams pievērsās novērošanas monitoriem, kas rindojās uz letes viņam blakus.

Tālruņa zvans notrinkšķēja pa otram lāgam.

Misis Pctersone piegāja pie ledusskapja un nocēla klausuli no tālruņa, kas tur bija piestiprināts pie sienas.

-    Hallo! … Sveika, Tīna. Kā mazajam Braienam ar iesnām? Es sāku baidīties, ka tās var… Hallo?… Tīna?

-    Kas notika? Endželo iejautājās.

-    Saruna pārtrūka.

-    Vai šiem vīriem jāatrodas te, īpašumā? Viljams piepeši jautāja.

-    Kādiem vīriem? Endželo pagriezās pret viņu.

-    Šiem, kuri redzami monitora ekrānā.

17. NODAĻA

Izdzirdot trīs šāvienus, Kevana satrūkās. Tie atskanēja no aizmugures. "Šāvējs ir virtuvē." Tas bija viss, ko Kevana paguva nodomāt, līdz ieslēdzās pārsteiguma reflekss. Pat visrūdītākie operatori, kas pieraduši pie šāvieniem, nespēj nomākt šo refleksu. Viņš satvēra Džeimiju un metās sāņus, meklēdams vienīgo iespējamo aizsegu mājas sienu. Tai pašā mirklī garām nosvilpa lode un, koka šķembām pašķīstot, ietriecās verandas grīdā.

Divi šāvēji. Viens virtuvē. Otrs uz kores.

Cieši turēdams Džeimiju, viņš atmuguriski metās cauri sietam, kas sedza kabineta logu. Pats logs gan bija pacelts. Krītot viņš nobrāza galvu pret koka aplodu. Neatlaizdams Džeimiju, viņš spēcīgi atsitās pret grīdu.

-    Kevana! iekliedzās Endželo. Tad viņa vārdu sauca arī Viljams un misis Petersone. Viņš dzirdēja steidzīgus soļus.

Taču visas viņa domas saistīja vienīgi Džeimija. Vai tev nekas nekaiš?

Sieviete neatbildēja.

-    Džeimija!

-    Nekas. Tikai aizcirtās elpa.

Kevana novēla sievieti no sevis un pārlaida skatienu viņas augumam, meklēdams asinis.

-    Kas notika? viņa gribēja zināt.

Kabinetā iebrāzās Endželo ar pārējiem. Kevana?

Izrāvis aiz krekla noslēpto pistoli, Kevana jautāja: Kas virtuvē šāva?

-     Es. Trīs lodes sienā. Endželo rokā kūpēja pistole. Teritorijā ir vīri. Telefona kabelis pārgriezts. Nezināju, kā vēl tevi laikus brīdināt.

-    Austrumu nogāze. Snaiperis, Kevana nosprieda.

-    Es nedzirdēju nevienu šāviena troksni no tās puses.

-     Viņš noteikti izmanto trokšņa slāpētāju. Viljam, es ceru, ka tu proti apieties ar šaujamieroci.

-    Pat ļaunākajos murgos neesmu pratis.

-    Tūdaļ iemācīsies.

18. NODAĻA

-    Stulbais mērgli! Izlielīties un aizšaut garām! novērotājs pārmeta.

-     Tā nebija mana vaina. Vai tad es varēju zināt, ka šaus arī no citas puses? Kā es varēju zināt, ka mērķis…

-    Izbeidz taisnoties! Ko tu darīsi lietas labā?

-    Gaidīšu izdevību izšaut vēlreiz.

-    Viņš jau zina, ka ir kļuvis par mērķi. Domā, viņš mierīgi staigās pa pagalmu mūsu acu priekšā? novērotājs tincināja.

-     Varbūt mēģinās nokļūt līdz mašīnai vai helikopteram. Kaut kas taču, ellē ratā, būs jādara. Te viņš ir iesprostots. Papildspēkus pa tālruni izsaukt nevar. Agrāk vai vēlāk…

-     Mājā ir pārtikas krājumi. Ūdens. No tās var neiznākt dienām ilgi. Bet mēs, sasodīts, neesam gatavi aplenkumam.

-    Tātad tev arī gadās kļūmes, ja?

-    Jā. Un tu esi viena no tām. Pabeidz darbu kārtīgi!

Nepacietīgi nopūties, šāvējs izņēma no mugursomas munīcijas kārbiņu. Atvilcis Remingtona sistēmas šautenes aizslēgu, viņš izņēma divas palikušās patronas un ievietoja četras jaunas patronas no kārbiņas. Katras galā bija sarkans punktiņš.

-    Trasējošās?

-    Degošās. Paķēru līdzi gadījumam, ja jāšauj naktī. Tā paša iemesla dēļ paņēmu arī infrasarkano staru mērķēkli. Ja viņš mēģinās aizlaisties tumsas aizsegā, es viņu nožmiegšu.

-    Bet tumsa iestāsies tikai pēc četrām stundām!

-   Tam nav nozīmes. Šāvējs pavērsa šauteni pret lielu baltu cisternu pie šķūnīša apmēram piecdesmit jardu attālumā no mājas. Ja ielaidīšu vienu tādu mazulīti tai propāna cisternā, tas izvilinās mērķi no mājas. Jupis rāvis, varbūt sprādziens nolīdzinās visu līdz ar zemi.

-    Nē, nevajag! novērotājs iebilda, manāmi satraukts.

-    Kāpēc ne?

-     Kaimiņu ieleju iedzīvotāji gan ir raduši dzirdēt rībam šāvienus šajā īpašumā, taču eksplozija atsauks šurp visus policijas un ārkārtas dienestu spēkus no pašas Džeksonas.

-    Jā, tas gan laikam ir tiesa. Labi, rīkosimies citādi. Šāvējs atkal pavērsa ieroci pret māju. Pasaki Beta vienībai, ka mērķis iznāks no mājas pēc piecpadsmit minūtēm.

1 9. NODAĻA

Sirdij strauji pukstot, Kevana metās pāri koptelpai, atrāva sienasskapja durvis līdzās nobružātajam pianīnam un izvilka pusautomātisko šauteni AR-15, civilistiem domāto M-16 ieroča paveidu.

To viņš līdz ar pielādētu trīsdesmit patronu aptveri pasniedza Endželo. Uzmani fasādes pusi.

-    Skaidrs.

-    Pagaidi! Paņem arī šo. Kevana paķēra no plaukta rāciju un pasvieda to biedram.

Endželo piesteidzās pie mājas priekšpuses logiem, bet Kevana izņēma otru AR-15. Es uzmanīšu austrumu pusi un raudzīšu saskatīt snaiperi. Misis Petersone, jūs nokāpiet pagrabā.

-    Nē. Sakiet, kā varu palīdzēt.

-    Nerādieties šāvējam acīs.

-     Es neslēpšos. No bailēm kundzei trīsēja balss. Virtuves skapīša atvilktnē ir revolveris. Jūs mani iemācījāt ar to apieties.

-    Palieciet aizsegā! Kevana sauca, kad sieviete steidzās uz virtuvi. Nepazaudējiet rāciju. Džeimija?

-    Es vērošu mājas otru pusi, viņa pieteicās.

AR-15 bija tikai divi, tāpēc Kevana pasniedza viņai Ruger Mini-14, modernu pusautomātisko šauteni, ko bija iecienījuši fermeri. Viņš ielūkojās Džeimijai acīs un klusībā lūdza Dievu, kaut mīļotā neietu bojā.

-    Tu vari uz mani paļauties, Džeimija piebilda.

Kevana pieskārās viņas rokai, un kaklu aizžņaudza kamols. Es zinu. Paķērusi kārbiņu ar munīciju, sieviete aizsteidzās.

-    Viljam, nāc līdzi! Kevana uzsauca un ievilka advokātu atpakaļ kabinetā.

-     Ir labas ziņas. Par laimi, celtnes baļķu sienas ir pietiekami biezas, lodes tām cauri netiks. Par to mums nav jāraizējas.

-    Tu liec manīt, ka daudzu citu māju sienām lodes var izurbties cauri? Augstā debess, kādas tad ir sliktās ziņas?

-    Vienīgais mērķis snaiperim tagad ir logi. Viņš visu uzmanību veltīs tiem.

-    Kā mēs varēsim paskatīties ārā un noskaidrot, vai kāds uzbrūk?

-    Turies vienā pusē. Nerādies logā. Skaties ārā iesānis. Kevana šos vārdus ierunāja rācijā. Misis Petersone, vai jūs mani dzirdējāt?

Cauri sprakšķiem atskanēja kundzes balss: Jā.

-    Endželo, vai tu kaut ko redzi?

-    Nav neviena, uzrunātais atbildēja rācijā.

-    Džeimija?

-    Tīrs.

-    Misis Petersone?

-    Neviena neredzu.

-     Un novērošanas monitoros?

-    Starp krūmiem un kokiem nav nekādas kustības.

-    Varbūt viss beidzies? Skaļi elpodams, Viljams pietupās līdzās Kevanam un atslīga pret sienu. Snaiperis raidīja šāvienu, bet netrāpīja. Varbūt viņš ir prom.

Pamazām Kevana virzījās pie neskartā austrumu puses loga, kas atradās aiz rakstāmgalda, pūlēdamies saskatīt šāvēju, kurš varētu slēpties apsēm noaugušajā korē. Viņš piegāja tuvāk logam.

Loga siets pēkšņi izliecās un pārplīsa. Kaut kas pāršāvās pāri istabai un trāpīja ādas krēslā, kur vēl nesen bija sēdējis Viljams. Kvēlojošais priekšmets, izurbies cauri atzveltnei, ietriecās sienā. Nokūpēja dūmi.

Kevana iesaucās rācijā: Šāvējs lieto aizdedzinošās patronas!

Sargādamies nonākt loga ugunslīnijā, viņš aizrāpoja līdz skapim un izņēma ugunsdzēšamo aparātu. No krēsla un sienas jau locījās liesmu mēles. Kevana pavērsa pret tām sprauslu un nospieda mēlīti. Ugunij uzšļācās kodīgs mākonis un to noslāpēja.

-   Joprojām nevienu neredzu! caur rācijas sprakšķiem uzsauca Endželo.

-    Es ari neredzu, sacīja misis Petersone.

-    Neviena nav, vēstīja Džeimija.

-   Šāvēja ierocim noteikti ir skaņas slāpētājs, Kevana prātoja. Man neizdodas noteikt, no kurienes nāk šāvieni.

Atskanēja patagas cirtienam līdzīgs plīkšķis, cauri sietam izlauzās vēl viena trasējošā lode un sašķaidīja lampu. Atkal pacēlās dūmi un uzvijās liesmas. Kevana piespieda ugunsdzēšamā aparāta mēlīti, un ugunij pretī atkal aiztraucās liesmas slāpējošs mākonis.

Viljams iekāsējās kaklam un plaušām kodīgais gaiss nenāca par labu.

-    Misis Petersone! Kevana ierunājās rācijā. Virtuvē ir ugunsdzēšamais aparāts, jums tas būs vajadzīgs.

20. NODAĻA

Snaiperis uz kores ievietoja patrontelpā kārtējo patronu.

-     Gudri darīts, atzina novērotājs, binoklī lūkodamies uz dūmiem, kas izplūda no mājas pirmā stāva loga.

-    Tas bija tikai sākums. Pievērs uzmanību bēniņu logam šai pusē. Snaiperis notēmēja uz ēkas augšējo daļu. Ar veiklu ierastu kustību piespiedis mēlīti, viņš uztvēra ieroča atsitienu; šautenes skaņas slāpētājs radīja klusu būkšķi, līdzīgu tam, kāds rodas, iebelžot ar dūri pa spilvenu. Uzmanīgi lūkodamies jaudīgajā optiskajā tēmēklī, viņš redzēja bēniņu logā parādāmies caurumu. Ik pa brīdim padod man patronas.

-    Joprojām aizdedzinošās? novērotājs pavaicāja.

-     Ko gan vēl? Vai tad tev bērnībā nepatika spēlēties ar uguni?

-    Nē. Es tikai mocīju zvēriņus.

-     Mocīji?… Tu joko, vai ne?

-     Protams.

-     Dažkārt tu mani dari nemierīgu. Snaiperis izšāva un ātri pārlādēja ieroci.

Pārsteidzoši veikli viņš straujās kārtās raidīja aizdedzinošās lodes katrā mājas otrā stāva austrumu puses logā.

21. NODAĻA

Ugunsdzēšamā aparāta radītais mākonis izklīda, un Kevana paziņoja:

-    Šāvējs ir pievērsies šim logam. Tuvoties tam būtu pārlieku riskanti. Iesim.

Viņš vilka Viljamu uz durvju pusi.

Abi atgriezās koptelpā un ieraudzīja Džeimiju, kas, pietupusies pie sietdurvīm pretējā pusē, guļbaļķu sienas aizsegā, pētīja pļavu un kori ziemeļos. Kevana pamanīja, ka pistole atrodas makstī sievietei pie labajiem sāniem.

-    Pat nedzirdēdami šāvienu trokšņus, zirgi sajūt, kas notiek, Džeimija norādīja.

-    Lai tikai pamēģina tiem nodarīt kaut ko ļaunu! Kevana piedraudēja. Varēja dzirdēt dzīvniekus satraukti grudzinām. Tad viņš attapa, ka tieši tādu taktiku šāvējs varētu izvēlēties, proti, ievainot zirgus, bet nenogalināt. Panākt, lai tie sāpēs rada mokošu troksni. Panākt, lai Kevana dusmās zaudē galvu. Piespiest viņu izdarīt kādu muļķību.

"Nē." Viņš pūlējās ierobežot adrenalīna uzpludus, piespiest sevi darīt tikai to, kas nepieciešams, un atvairīt visas domas un emocijas, kas nepalīdz izdzīvot.

-    Nāc, Viljam! Pasoļojis garām galdam, Kevana nonāca pie kāpnēm. Raudzīšu izšaut pa augšstāva logu, viņš pavēstīja Endželo, kas stāvēja, piespiedies pie sienas blakus galvenajām sietdurvīm, un cieši vērās uz priežu audzi dienvidu pusē.

-    Mēs zinām, ka šāvējs nav viens. Viljams redzēja tos vīrus monitorā, Endželo sacīja. Kāpēc viņi nenāk šurp? Ko viņi gaida?

Kevana uz kāpnēm apstājās. No otrā stāva atskanēja klusi būkšķi un slāpēta čaukstēšana it kā tur kāds ņurcītu avīzi.

-    Viljam, aizskrien uz kabinetu un paņem ugunsdzēšamo aparātu.

-    Ja nu to istabu vēl apšauda?

-    Vairs ne. Pēc tam paķer ugunsdzēšamo aparātu no virtuves.

-    Kā tu zini, ka viņi vairs neapšauda kabinetu?

No otrā stāvā atskanēja vēl daži būkšķi. Čaukstēšana pieņēmās spēkā. Kāpņu galā parādījās dūmi.

-    Tagad viņš šauj pa augšstāva logiem! Kevana attrauca un steidzās pie pakāpieniem. Nes šurp ugunsdzēšamos aparātus! Guļamistabas deg!

Varēja dzirdēt, kā gar māju, šausmās sprauslādami, nevaldāmi aizrikšo zirgi. Sviedriem plūstot, Kevana uzsteidzās kāpņu augšgalā un ieraudzīja, ka no visām četrām austrumu puses guļamistabām plūst dūmi.

Skaļi, drudžaini Viljams uzbrāzās kāpņu laukumiņā ar diviem ugunsdzēšamajiem aparātiem rokās. Advokāta nevainojamās kurpes, uzvalks, zobi un frizūra šajā jūkli izskatījās gluži vai groteski.

-     Katrs uz savu guļamistabu! Kevana pavēlēja, nolika šauteni un paķēra vienu ugunsdzēšamo aparātu.

Labajā pusē no sienas gaiteņa galā pašķīda atlūzas. Trasējošā lode, izšāvusies cauri logam, izurbās cauri iekšējai sienai (atšķirībā no baļķu ārsienas, tā bija parasta) un līdz ar koka un ģipša šķembām ietriecās pretējā sienā.

Mazliet tuvāk sienu caururba cita lode.

-    Jēzus! Mums tūlīt trāpīs! Viljams iesaucās.

-    Zemē! Kevana brīdināja.

Abi nogūlās uz grīdas, un pār galvām pāršāvās lode, apberot viņus ar ģipša un koka šķembu krusu.

-     Es degu! advokāts iekliedzās.

Uz skausta un pakauša Viljamam kvēloja divas oglītes, no kurām uzvijās dūmu strūkliņas. Kevana ar knipi tās notrausa nost. Tobrīd vienā no guļamistabām pa kreisi iespindza lode un iztriecās cauri sienai, izšķaidot gaiteni sienas atlūzas.

-     Viņš tēmē turp un atpakaļ gar mājas sānu, Kevana sprieda.

Ar skaļu būkšķi, caursitot sienu, pāri galvām pāršāvās vēl viena lode. Dūmi sabiezēja.

Līdzko lode skāra sienu labajā pusē, Kevana pietrausās kājās. Ašāk! Kamēr šāvieni nav atgriezušies uz mūsu pusi.

Viljams iesteidzās guļamistabā kreisajā pusē. Kevana noliecies piesardzīgi devās istabā, kas atradās viņam tieši pretī. Dūmos slāpdams, viņš piespieda ugunsdzēšamā aparāta sviru. Aparāts šņākdams izpūta migliņu, kas apņēma uguni. Liesmas pamazām noplaka. Pēdējā guļamistabā pa labi ar blīkšķi ietriecās lode. Nākamā lode trāpīja guļamistabā tieši blakus. Kevana atlaida sviru un uzsauca advokātam: "Viljam, gulies!" Arī pats viņš pieplaka grīdai. Pāri galvai krakstēdama aizsvilpa trasējošā lode.

-    Atsaucies, Viljam!

-     Es jau guļu zemē! atskanēja atbilde, un tobrīd aizdedzinošā lode ietriecās pēdējā guļamtelpā kreisajā pusē.

Gaidot, kad šāvējs virzīs jaunu ložu kārtu gar ēkas sienu, Kevana saspringa. Taču iepriekš tik vienmērīgo šāvienu sērija šeit aprāvās. Viena sekunde, otra, trešā pārtraukums ieilga. Četras. Piecas.

-    Varbūt viņam beigusies munīcija, Viljams sauca.

-    Vai arī viņš cer, ka mēs kļūsim pārāk bezrūpīgi.

Kevana izpūta liesmas slāpējošo līdzekli pret sienu. Dūmi kaklā koda tik stipri, ka viņš sāka klepot un izstreipuļoja gaiteni. Tur stāvēja Viljams saburzītā uzvalkā, izspūrušiem matiem, netīru seju. Viņš virzīja ugunsdzēšamā aparātu strūklu guļamistabā pa kreisi.

-    Ko tu tā skaties? Viljams gribēja zināt. Vai tad nezini, ka ellē advokāti jūtas kā mājās?

Neviļus pasmaidījis, Kevana palūkojās augšup un atkal kļuva nopietns dūmu grīstes vijās arī no griestiem.

-    Tikai ne to! viņš iesaucās

-    Kas noticis? Viljams pavērsa ugunsdzēšamo aparātu augšup.

-    Bēniņi deg!

Kevana pieskrēja pie lūkas griestos un pavilka īso auklu, kas karājās tai līdzās. Kāpnēm atlokoties taisni, viņš atlēca malā no lūkas mutes izvirda liesmas, kas aizšķērsoja ceļu uz bēniņiem. Dūmos smakdami un klepodami, vīrieši centās apdzēst uguni, un liesmas atkāpās. Kevana ar ugunsdzēšamo aparātu iekliedzās un metās augšup pa pakāpieniem. Liesmas pamazām ruka.

Nelikdamies manām karstumu, vīrietis kāpa arvien tuvāk bēniņu lūkai.

Piepeši ugunsdzēšamais aparāts mitējās sīkt. Nolamājies Kevana ielingoja tukšo aparātu liesmās un pagriezās pret Viljamu. Dod savējo!

-    Tas arī tukšs!

-    Velns! Dūmi neciešami koda rīklē.

Liesmas sakopoja spēkus un rūkdamas no jauna metās uzbrukumā.

Tagad apstākļi mainījās Viljams vilka viņu atpakaļ.

Bēniņos pieaugošā karstuma spiests, Kevana sirdīgs spēra soli lejup.

-    Mēs nedrīkstam te kavēties! Viljams rāva viņu spēcīgāk.

Kevana nonāca kāpņu laukumiņā un, izmisuma pārņemts, vērās uz guļamistabās trakojošo uguni.

Viljams pūlējās pārkliegt liesmu skaļo rēkoņu. Šķita, viņš runā kaut ko par "citiem ugunsdzēšamajiem aparātiem".

-    Ar tiem nebūs līdzēts.

-    Tad tev vajadzēs šo.

-    Vajadzēs?

-Šo te. Tu biji nolicis to mala.

Miegdams sūrstošās acis, Kevana lūkojās uz šauteni, ko Viljams viņam sniedza.

-    Jā, viņš nozvērējās. To man vajadzēs.

22.    NODAĻA

Priežu audzē dienvidu pusē stāvēja vīrietis ar beisbola cepurīti galvā un apēnotā binoklī vērās uz dūmiem un liesmām, kas plūda no mājas augšstāva logiem. Glīti cepas, Alfa, viņš paziņoja mikrofonā, kas bija piestiprināts pie krekla apkaklītes atloka. Drīz būs gatavs.

-    Beta, vai jūsu vienība ir savās vietās? atsaucās novērotājs.

-    Visās pusēs.

-    Vai visi zina, ka jāturas aizsegā?

-    Jā. Nav nepieciešamības doties uzbrukumā, kad mērķis izdarīs mums pakalpojumu un pametīs aizsegu. Tomēr apjukumā varētu būt grūti atšķirt viņu no viņa sabiedrotajiem.

-    Nemaz nemēģiniet. Nošaujiet visus.

-    Atkārtojiet, Alfa.

-    Visus. Nošaut visus! pavēlēja novērotājs.

Otrpus pļavai spēji uzliesmoja izkaltušie mājas jumta koka dakstiņi austrumu pusē.

23.    NODAĻA

Nokvēpušām, sviedriem pārplūdušām sejām Kevana kopā ar Viljamu steidzās lejup pa kāpnēm.

Endželo, palicis stāvam pie galvenajām durvīm, lūkojās ārā. Joprojām neviena neredz.

Kevana atsprādzēja no jostas rāciju un sauca: Džeimija? Misis Petersone?

Sprakšķu pavadītas, sievietes ātri atsaucās un apliecināja, ka neviens uzbrucējs nav redzēts.

-    Un novērošanas kameras?

-    Monitori nedarbojas, atbildēja misis Petersone.

-    Ko jūs teicāt? Endželo iesaucās un nospieda gaismas slēdzi pie sienas. Lampa neiedegās. Elektrība bija atslēgta.

-   Uguns izplatās pārāk strauji, Kevana paziņoja. Mums vajadzēs iet ārā.

-   Tad mūs novāks pa vienam, Viljams iebilda. Vai mēs nevaram paslēpties pagrabā?

-   Nē. Uguns izsūks visu skābekli, un mēs nosmaksim. Vai arī ēka sabruks un mūs nospiedīs.

-     Helikopters?

-    Tas atrodas pārāk tālu, Kevana atteica.

-    Klausies, es cenšos palīdzēt! Viljams pažēlojās. Ja tev mani priekšlikumi nepatīk, nāc klajā ar labāku.

Džeimija, kas stāvēja gaiteņa otrā galā un bija dzirdējusi daļu sarunas, piepeši ierunājās rācijā: Mašīna ir tuvāk. Un tā ir ložudroša.

-    Tā, Viljams novilka. Ko tu teiksi par šo ideju?

No kāpnēm lejup plūda dūmi, augšstāvā krakstēdama plosījās uguns.

-    Ja mēs grasāmies vēl kādu brīdi uzturēties, Kevana sprieda, nāksies samērcēt matus un apģērbu un elpot caur slapjiem dvieļiem.

Misis Petersone iebilda rācijā: Ja nav elektrības, akas sūknis nedarbosies. No krāniem ūdens netecēs.

Viljams nogaudās.

No rācijas atkal atskanēja sešdesmit gadus vecās sievietes nedrošā balss:

-    Vienīgā vieta, kur vēl meklējams ūdens, ir tualetes tvertnes!

-    Kur atrodas tualetes? Viljams taujāja.

-     Viena ir blakus virtuvei, Kevana skaidroja. Otra līdzās manam kabinetam. Endželo, es pieskatīšu galvenās durvis. Ej līdzi Viljamam! Atnes man ari vesti no munīcijas skapja.

Piespiedies pie guļbaļķu sienas blakus galvenajām durvīm, Kevana lūkojās uz mājas priekšā novietoto Ford Taurus. Automašīnas priekšējās durvis atradās viņam tieši iepretim, tikai divdesmit pēdu attālumā. Ja viņš zemu pieliektos…

Endželo atgriezās, samērcēto dvieli viņš bija aptinis sev ap kaklu, un no tā uz apģērba pilēja ūdens. Te būs veste. Jādomā, tu gribēji ķermeņa bruņuvesti, nevis kevlara vesti.

Kevana saprata, par ko runāja Endželo. Kevlara vestes šķiedras bija paredzētas, lai atvairītu pistoles lodes, taču pret lieljaudas šautenēm tās bija nederīgas. Šoreiz varēja līdzēt tikai īstās bruņuvestes metāla plātnes. Kevana paņēma bruņuvesti no Endželo un noraizējies pacilāja. Tā bija ļoti smaga.

-    Stāvēdams un apcerēdams, tu izcepsies, Endželo aizrādīja.

-     Ko tu teici? Atskatījies Kevana atklāja, ka uguns pamazām sāk virzīties lejup. Liesmu mēles jau laizīja griestus. Karstums kļuva grūti paciešams.

-    Džeimij, vairs nav laika, viņš bilda rācijā. Misis Petersone, nāciet pie durvīm! Mēs dodamies prom. Viljam, ņem manu šauteni!

-    Es negribu, advokāts iebilda. Ap kaklu apliktais slapjais dvielis pilēja, pēc pasūtījuma šūtais, vēl nesen tik glītais uzvalks bija izmircis un neglābjami sabojāts.

-    Dieva dēļ, dari, ko lieku! Man vajag brīvas rokas. Kevana uzģērba un aizsprādzēja apjomīgo vesti. Patrona jau ir ielādēta. Tev atliek vienīgi notēmēt un nospiest mēlīti. Tikai nenošauj kādu no mums.

Kevana veikli izvilka no kabatas auto atslēgas un nospieda tālvadības pults pogu, atslēgdams durvis. Nospiežot otru pogu, viņš iedarbināja dzinēju un dziļi ieelpoja svelošais gaiss brīdināja, ka ilgāk vilcināties nav pieļaujams. Uz kāpnēm nogruva liesmojoša koka sija.

"Aiziet!" viņš sev pavēlēja.

24. NODAĻA

Smagās vestes svara traucēts, Kevana atsita vaļā sietdurvis, vienā stiepienā bija pāri verandai un, tikko pieskāries zemei, sāka skriet. Visu uzmanību viņš koncentrēja uz automašīnas durvīm. Brīdi, kad viņš satvēra durvju rokturi, garām aizsvilpa lode. Kad durvis tika atrautas vaļā, tajās ietriecās lodes, taču iebūvētās bruņu plātnes aizkavēja tās izurbties cauri.

Cita lode trāpīja pa vesti starp lāpstiņām, trieciena spēks grūda Kevanu uz priekšu. Aizelsies viņš iemetās salonā guļus uz sēdekļiem, kamēr lodes kapāja atvērtās durvis. Sejas virzienā lidoja šķembas. Aizgriežot galvu un pūloties no tām izvairīties, viņš iegrūda ātrumkārbas pārslēgu atpakaļgaitā un iespieda grīdā akseleratoru. Veste spieda. Sāpēja mugura.

Riepas uzšķērda zemi, auto traucās atmuguriski un izbrauca no pagalma. Lodes ar asiem klaudzieniem sitās pret automašīnas priekšpusi, aizmuguri un vadītāja durvīm. Tās klikstēdamas atlēca no lielajiem bruņu stikliem visās trijās pusēs. Pūlēdamies tās neievērot, Kevana pārslēdza ātrumu, pagrieza stūri un lielā ātrumā piebrauca cieši klāt verandai, gandrīz aizķerdams pakāpienus. Ar nodomu viņš apstādināja auto ieslīpi, lai aizmugure būtu tuvāk verandai nekā priekšpuse, šādi nodrošinot kaut nelielu aizsegu.

Smagā bruņuveste kavēja kustības. Cenzdamies atgūt elpu, vīrietis pasniedzās pēc aizmugures durvju roktura un atgrūda tās vajā. Atvērtās automašīnas durvis bija tieši pretī mājas durvīm.

-    Ātrāk! viņš uzsauca pārējiem.

Redzot mājā zaigojam liesmas, Kevana apjauta, ka pamudinājums ir lieks. Durvis atsprāga vaļā, Džeimija un misis Petersone izsteidzās ārā, un Endželo izgrūda Viljamu. Miklie dvieļi uz galvām kūpēja. Soļiem dimdinot, visi skriešus šķērsoja verandu, Džeimija iegrūda misis Petersoni priekšējā sēdeklī, Endželo spēcīgi iestūma Viljamu aizmugurē, pats ietrausās blakus un pēkšņi iekliedzās: Roka! Mierda!

Džeimija apsēdās blakus misis Petersonei priekšējā sēdeklī un aizcirta durvis. Endželo sekoja viņas paraugam aizmugurē.

-     Cik smagi esi ievainots? Kevana uzsauca Endželo, traukdamies prom no mājas. Nācās pacelt balsi, jo lodes skaļi kapāja automašīnu kā krusa.

-    Tikai skramba. Pakustināt varu. Hijo de puta, asiņo gan!

Džeimija paķēra no cimdu nodalījuma santehnikas līmlen-

tes rituli un pasvieda Endželo.

-     Šāvēju labais draugs, novērtēja Endželo. Viņš iedeva Viljamam paturēt šauteni, pats tikmēr, atāķējis bikšu kabatai piestiprināto atvāžamo nazi un ar vienu īkšķa kustību to atvēris, pārgrieza krekla kreiso piedurkni. Ford Taurus traucās pāri pļavai un lodes pātagoja bruņojumu. Kevana atpakaļskata spogulī uzmeta aci biedram, kurš apsaitēja brūci.

-     Piesprādzējieties! Kevana pavēlēja, pūloties sataustīt savu drošības siksnu.

Ložu drošajos logos parādījās bojājumu zvaigznītes. Šāds stikls gan atvaira ložu triecienus, ja tie nav tuvu viens otram, bet tas kļūst neizturīgs, ja vairākas lodes trāpa vienā un tai pašā vietā. Kevana nepatikā saviebās, jo zvaigznīšu kļuva arvien vairāk.

Pēc tam radās citas raizes. Saspringti stūrēdams, viņš juta, ka labā priekšējā riepa nodreb no lodes trieciena. Ar pāršautu riepu varētu nobraukt vēl kādas piecas jūdzes; tad tā būtu pavisam tukša. Bet atkārtoti trāpīgi šāvieni bija cita lieta.

"Riepas arī ir uzlabotas," Kevana pūlējās sevi mierināt. "Viss būs labi, viss nokārtosies, tās izturēs."

Uzbrucējiem, kas bija izvietojušies mežā, šautenes nebija aprīkotas ar skaņas slāpētājiem, un šāvienu blīkšķi bija apdullinoši. Pa kreisi no automašīnas kā traki auļoja zirgi.

-    Kāds izdzirdēs šāvienus un izsauks policiju, Viljams cerīgi ieteicās.

-    Tuvākie kaimiņi dzīvo pāris jūdžu attālumā. Viņi šāvienus no šīs puses dzird nepārtraukti, Kevana atteica un iespieda akseleratoru dziļāk, un putekļu mākonis aiz automašīnas palielinājās. Šajā norobežotajā kanjonā klintis apslāpē šāvienu troksni. Neviens tam nepievērsīs uzmanību.

-    Bet viņi pamanīs dūmus un izsauks glābšanas dienestu, Viljams nerimās.

-    Paies laiks, kamēr dūmi pacelsies virs kanjona. Un ārkārtas dienesti ieradīsies vēl pēc kāda laika.

-    Vai tu nevari man kaut vienu reizi samelot?

Nonākuši pie mežmalas, panikas pārņemtie zirgi cirtās atpakaļ.

"Jūs tik pamēģiniet tiem kaut ko nodarīt!" Kevana klusībā draudēja šāvējiem, kas slēpās starp kokiem.

Dzīvnieki nevaldāmā galopā metās transportlīdzekļa virzienā. Lodes no jauna iezīmēja zvaigznītes uz stikla. Kevana pagrieza automašīnu iepretim meža ceļam, kas viņus aizvestu līdz šosejai. Tiesa, zirgi skrējienā draudēja nosprostot ceļu, un viņš baidījās, ka var ietriekties dzīvnieku barā.

Pēkšņi pašķīda asinis, viens no zirgiem krita un pēc inerces vēl pāris reižu vēlās pa pļavu.

Niknuma pārņemtais Kevana apbrauca apkārt dzīvnieka ķermenim un lielā ātrumā vadīja automašīnu starp kokiem. Tagad šāvēji kanjona austrumu un rietumu malās automašīnu nevarēja redzēt. Nu viņus apdraudēja vienīgi uzbrucēji mežā dienvidu pusē. Kreisā priekšējā riepa šķita pamīksta, labā bija tāda pati, taču pa meža ceļu jābrauc vēl tikai ceturtdaļjūdzi.

Kevana cerēja, ka viņi drīz nonāks uz lielceļa. Izbraukdams no līkuma, kur tālāko pārredzēt neļāva biezi saauguši koki, viņš piespieda pults pogu, lai atvērtu vārtus taču attapa, ka tas ir bezjēdzīgi, jo elektrības vadi bija pārgriezti.

Pat nepaguvis apsvērt, kā rīkoties, Kevana ieraudzīja pie vārtiem šķērsām novietotu furgonu, kas aizsprostoja ceļu. Abās pusēs furgonam koki auga cieši blakus, tāpēc apbraukt to nebija iespējams. Nāksies to taranēt, ietriekties vietā, kur furgons ir visvieglākais, pie spārna aiz pakaļējās ass. Ford Taurus smagais bruņojums ļaus ar kārtīgu bliezienu pavirzīt furgonu nost un aizspraukties garām. Taču, nospiezdams slēdzi, lai atslēgtu automašīnas gaisa spilvenus, Kevana pamanīja, ka furgons izskatās iegrimis. Tajā bija ievietots kaut kas smags.

"Man nekādi neizdosies to nogrūst nost," viņš nodomāja.

Aiz furgona bija noslēpies vīrietis, kurš tagad atklāja uguni pa Ford Taurus priekšējo stiklu salonā sabira stikla šķembas. Kevana spēcīgi nospieda bremzes pedāli, un automašīna slīdēdama apstājās pasažieri, pat drošības jostu turēti, strauji sasvērās uz priekšu. Viņš aši pārslēdza ātrumus un strauji aizbrāzās pa meža ceļu atpakaļgaitā.

Cauri priekšējam vējstiklam ar būkšķi iztraucās lode.

Pieliecieties!

Kevana iebrauca līkumā atpakaļgaitā, nonāca vietā, kur ceļš kļuva nedaudz platāks, noņēma kāju no akseleratora un vienlaikus pagrieza stūri par ceturtdaļu. Automobilis pagriezās pa simt astoņdesmit grādiem un, viegli aizskardams koka stumbru, nostājās pretējā braukšanas virzienā. Bez kavēšanās Kevana ielika ātrumā un nospieda akseleratoru. Riteņi pasvieda smiltis pretī šāvējiem, kas steidzās nopakaļus, šaudami pa automašīnas aizmugures riepām smilšu mākonis īslaicīgi apgrūtināja tēmēšanu.

Taču Kevana apzinājās, ka drīz arī aizmugurējās riepās radīsies ložu izrauti caurumi. Aizvien mīkstākās priekšējās riepas jau krietni apgrūtināja stūrēšanu. Simt astoņdesmit grādu pagrieziens to stāvokli bija tikai pasliktinājis. Izbraukdams no meža pļavā, vīrietis saprata, ka priekšējie riteņi balstās uz tajos iestiprinātajiem plastmasas diskiem, kas bija kā ritenis ritenī. Zaudējusi parastās amortizācijas spējas, automašīna lēkāja pa ceļa bedrēm.

-    Mēs visi iesim bojā! Viljams iesaucās.

-    Nav tiesa! Cauri sašķaidītajam vējstiklam Kevana redzēja, ka māju pilnībā pārņēmušas liesmas. Biezie dūmi necēlās gaisā, vējš dūmu stabu pielieca zemu un pūta automašīnas virzienā. Tuvodamies mājai, vīrietis uzsauca Viljamam: Pasniedz man šauteni, ko tev pirmīt iedevu!

Paņēmis ieroci, Kevana lika Džeimijai samainīties vietām ar misis Petersoni. Gatavojies vadīt auto!

Viņš stūrēja pa kreisi gar degošo māju un iebrāzās blīvajā dūmu mākonī, kurā ceļš pat nebija saskatāms.

Džeimija bija pārrāpusies pāri misis Petersonei un iespiedās blakus šoferim.

-   Endželo, skaties pulkstenī! Kevana uzsauca. Kad būs pagājusi tieši pusotra minūte, paziņo Džeimijai!

-    Un kas man būs jādara? taujāja Džeimija.

-    Turpini braukt, kamēr sagaidīsi Endželo signālu. Tad atgriezies pa to pašu ceļu, līdz nonāksi atpakaļ pie dumu mākoņa.

-    Kāpēc? Ko tu grasies…

-   Kad atgriezīsies, apstājies tieši pirms dūmu mākoņa. Es no tā izniršu tavā pusē. Tikai esiet vērīgi un nenošaujiet mani.

Kevana nospieda bremžu pedāli, un cietās iekšējās riepas ieurbās zemē, apstādinot spēkratu. Viņš dziļi ieelpoja, atgrūda vaļā durvis un metās dūmu mutulī.

Dzirdēdams, kā durvis aizcērtas un automašīna drāžas tālāk, viņš skrēja līdzi vēja nestajiem dūmiem. Lai arī viņš bija aizturējis elpu, uzmācās klepus, un dūmi koda acīs. Nāsis un rīkle kaisa.

Elpot pamazām kļuva vieglāk. Dūmu mutuļi pašķīrās, un Kevana redzēja saules starus apmirdzam strautu, kas vijās cauri kanjonam. Bruņuvestei sitoties pret ribām, Kevana vēlās lejup pa tā krastu.

Ūdens malā viņš dziļi ieelpoja, un plaušas piepildīja vēsais, spirdzinošais gaiss.

Pieliecies viņš steidzās gar straumi, līdz dūmi palika aiz muguras. Tad pa nogāzi viņš uzrāpās līdz krasta malai un piesardzīgi vērās pāri pļavai uz priedēm un apšukrūmiem. Dūmi, kas mutuļoja aiz muguras, neļāva ienaidniekiem saskatīt Kevanas galvas apveidu. Viņš notēmēja šauteni.

Atmiņā atausa vīri, kurus viņš pa ceļam uz mājām bija pamanījis degvielas uzpildes stacijā tie noteikti bija Dzeltenā Stāvokļa operatori.

"Kādēļ? Es jau esmu izstājies no spēles. Kālab piepeši esmu kļuvis par mērķi?"

Taču tik daudz bija skaidrs ja šāvēji ir tie paši vīri, viņu ir desmit. Stāvēdams pie degvielas sūkņa, Kevana bija svešos saskaitījis. Vēl jāpierēķina snaiperis austrumu nogāzē un līdz ar viņu neapšaubāmi arī novērotājs. Kopā divpadsmit.

Aiz muguras krāca un krakstēja degošā māja, kurā ar sprādzienam līdzīgu blīkšķi sagruva kaut kas smags.

"Divpadsmit," viņš klusi atkārtoja. "Palūkosim, vai nevaram spēkus mazliet vienādot."

Automobilis traucās uz kanjona ziemeļpusi un droši vien jau bija izbraucis no dūmu aizsega. Šāvēji, kas iepriekš atradās mežā ielejas viņā pusē, noteikti dzinās tam pakaļ. "Viņi noteikti izvēlēsies vieglāko ceļu un izskries no meža, dosies pāri zālājam gar kokiem. Un te jau viņi nāk," Kevana apmierināts konstatēja, miegdams acis un vērdamies dienvidu virzienā uz šāvēju, kuru atcerējās redzējis uz meža ceļa. Virs gar kokiem steidzās pakaļ Ford Taurus.

Kevana notēmēja, piespieda šautenes mēlīti, un lode izrāva caurumu ienaidniekam kaklā. Vīrietis nokrita, it kā viņu kāds būtu parāvis aiz virves, kas aptīta ap potītēm.

Starp kokiem Kevana ieraudzīja skrienam vēl vienu šāvēju. Trāpīgais šāviens atrāva tam daļu galvas. Trešajam vīram, kurš bija skrējis pa priekšu, radās aizdomas, un viņš apstājās, lai palūkotos atpakaļ. Pat tādā attālumā varēja labi saskatīt izbīli viņa sejā, kad vīrietis ieraudzīja kritušos biedrus un metās koku aizsegā. Taču nepaguva. Kevanas lode sadragāja viņam pakausi. Vīrieša kājas vēl skrējienā saļodzījās kā lupatu lellei, un viņš bez dzīvības krita uz priekšu.

Ceturtais vīrs, kurš atradās vēl tālāk priekšā, katrā ziņā noskārta, ka noticis kāds misēklis. Kamēr Kevana meklēja viņu tēmēkli, tas raudzīja patvērumu starp kokiem. Kevana izšāva uz skrienošo stāvu, un tas uztriecās virsū priedes zaram, asinīm nošķiežot zaļās skujas bēglis pasvieda rokas gaisā, it kā padodoties. Otrs šāviens trāpīja pakausī mati likās pašķiramies, un pašķīda asinis. Vīrietis nokrita.

Kevana centās saskatīt vēl kādu sekotāju, taču neviena nemanīja.

"Viņi ir sapratuši, kas notiek," Kevana nodomāja. "Izvietojušies aizsegā. Un tagad tie…"

Tiklīdz viņš bija noripojis lejā pa nogāzi pie strautiņa, lodes uzšķērda zemi. "Četri. Es novācu četrus. No divpadsmit."

Ford Taurus dzinēja rūkoņa mainīja toni Džeimija bija apgriezusi automašīnu un devās atpakaļ. Atkāpies gar strautu līdz mutuļojošo dūmu mākoņiem, viņš uzrāpās augšup, dziļi ieelpoja un ienira dūmos.

Cieši aizvēris acis, Kevana devās pretī automobilim, kas pamazām tuvojās. Nāsis un rīkle dega kā ugunī.

Motors ducināja arvien tuvāk.

Viņš pielika soli un klusībā mudināja: "Džeimij, pasteidzies!"

Pēc brīža varēja dzirdēt turpat blakus apstājamies automašīnu. Atvēris acis, kurās uzreiz sariesās asaras, Kevana pieliecās un iznira no dūmiem. Klepus pārņemts, viņš lūkojās uz automašīnu. Cauri ložu triecienu izraibinātajiem sānu logam Džeimijas seju bija grūti saskatīt, tomēr varēja manīt, kā sasprindzinājumu nomaina atvieglojums. Atvēris aizmugures durvis un iekāpis salonā, Kevana ievēroja, ka pretējo durvju logā rēgojas caurums. Apkārt valdīja asiņu smārds. Endželo bija sagumis sēdeklī un nekustējās.

Viljams, asiņainas masas nošķaidīts, stingi lūkojās taisni uz priekšu.

-     Divi logi sadragāti! uzsauca Džeimija, kas bija iegrimusi zemu šofera sēdeklī. Arī pārējie vairs ilgi neizturēs.

Kevana izmisīgi centās izdomāt nākamo gājienu. Meža ceļš dienvidu pusē bija aizšķērsots. Lielākā daļa uzbrucēju rietumu pusē bija likvidēti. Taču atlika vēl šāvēji austrumu un ziemeļu pusē, turklāt vēl snaiperis klinšu korē austrumu pusē.

-    Brauc atpakaļ. Mazliet tālāk no dūmiem, viņš pavēlēja Džeimijai.

Automašīna uzreiz izkustējās no vietas.

Tobrīd lodes sāka šaustīt neaizsargāto logu, un pār pasažieriem bira lauskas. Kevana piespieda Viljamu pieliekties.

Kad skatienam parādījās degošā māja, Kevana lika Džeimijai apstādināt automašīnu.

Viņa paklausīja.

-    Kāpjam ārā!

Sieviete nevilcinājās.

Kevana izkāpa un palīdzēja izkļūt Viljamam no aizmugures sēdekļa. Džeimija un misis Petersone tūlīt abiem piebiedrojās, un visi pa nogāzi steigšus nokāpa pie strauta.

-   Četrus es nošāvu šajā pusē, Kevana stāstīja Džeimijai, rādīdams uz rietumiem. Man šķiet, tagad tur palika tikai viens. Ja mums izdosies tikt līdz mežam, varam novākt arī to. Tad varēsim teikt, ka esam nokļuvuši līdz mājas bāzei.

Vārds "mājas" spēji un sāpīgi atgādināja par degošo namu.

-    Bet, ja mēs mēģināsim nokļūt līdz mežam, mūs nošaus, Džeimija iebilda.

-    Ja vien nepratīsim novērst uzmanību.

Automašīnai, kas bija palikusi aiz muguras, saplīsa vēl

viens durvju stikls, un lauskas aizlidoja uz visām pusēm. Tam trāpījušas pārāk daudzas lodes.

-    Kā mēs to varam izdarīt?

-     Iedodiet man šaujamo, ierunājās Viljams, beidzot atbrīvojies no sastinguma.

-    Ko? Kevanu pārsteidza advokāta apņēmība.

-    Iedodiet man šaujamo. Pretekļi! Maitas gabali! Iedodiet man šaujamo. Salaidīšu viņos tik daudz svina, ka pašu izvirtušās mātes nepazīs.

-     Neaizmirsti savu solījumu, Viljam. Man prieks, ka esi atguvies!

Kevana aizrāpās uz krasta malu un paslējās augšup, lai atklātu sevi, pēc paša aprēķiniem, vienīgajam palikušajam šāvējam kanjona rietumu pusē. Taču Kevana skatījās nevis uz rietumiem, bet aplūkoja degošo māju un šķūnīti aiz ēkas. Tam blakus atradās liela cisterna ar propānu, taču to uzspridzinātu vienīgi aizdedzinoša lode.

-    Džeimij?

-Jā?

-    Aizklāj ausis. Pasaki Viljamam un misis Petersonei, lai rīkojas tāpat.

Pavērsis šauteni uz degošās mājas pusi, uz liesmu apņemtās sētas puses verandu, Kevana notēmēja uz grila aparātu ar nelielu baltu propāna gāzes balonu. Lode izrāva balonā caurumu, apkārtējās liesmas aizdedzināja izplūstošo gāzi un izraisīja sprādzienu veranda saļodzījās, tās jumts uzšāvās gaisā. Uz šķūnīša pusi slaidā lokā aizlidoja liesmojoši koka dēļi.

Jau nākamajā mirklī Kevana bez kavēšanās pavērsa ieroci pret lielo balto propāna gāzes cisternu aiz mājas, izšāva caurumu ari tajā un, nokūleņojis lejup pa nogāzi, piespieda plaukstas ausīm.

Bet nekas nenotika.

"Esmu kļūdījies aprēķinos. Es radīju vienīgi caurumu cisternā. Gāze gan plūst ārā, bet… ja uguns netiks tai klāt…"

Tobrīd nodrebēja zeme. Eksplozijas grāviens apdullināja pat tos, kas bija aizspieduši ausis. Triecienvilnis viņus satricināja un piespieda vēl tuvāk zemei. Kanjona klinšu sienām uztverot dārdu un atgrūžot to grandiozā atbalsī, Kevana iekliedzās: Aiziet! Uz mežu!

Viņš satvēra Viljamu un vilka augšup pa strauta krasta nogāzi. Džeimija un misis Petersone skrēja līdzās, un visapkārt būkšķēdami krita kūpoša metāla un degoša koka gabali.

-    Veicīgāk! Kevana sauca, nelikdamies ne zinis par kvēlojošo atlūzu, kas krizdama aizskāra kreiso roku.

Jebkurā brīdī Kevana gaidīja lodi, kas nogāztu viņu gar zemi. Taču visapkārt nemitējās birt metāla un koka gabali, un viņš turpināja skriet. Negaidot kanjonu sadrebināja vēl viens sprādziens, un tā jaudīgais triecienvilnis nogrūda Kevanu un Viljamu garšļaukus.

-    Džeimij? Kevanam zvanīja ausīs. Misis Petersone?

-    Viss kārtībā. Kas tur sprāga?

-     Laikam helikopters.

Kevana uzrāva Viljamu kājās un stūma uz priekšu, mudinādams skriet. Bruņuveste traucēja elpot. Kevanam trāpīja vēl viens karsts priekšmets, šoreiz kaklā, taču visa viņa uzmanība bija pievērsta mežam, kas atradās turpat tuvumā. Abi ar Viljamu viņi izbrāzās cauri mežmalas krūmājam. Viņš norāva Viljamu sev līdzi zemē un saspringti gaidīja, līdz Džeimija un misis Petersone izlauzās cauri krūmiem un nokrita blakus abiem vīriešiem.

Tikai tajā mirklī no kanjona pretējās puses lidoja ložu krusa. "Par vēlu!" Kevana domās uzvaroši iesaucās.

Šāvieni pamazām kļuva retāki un apklusa pavisam.

-    Viņi saprot, ka sprādzieni droši vien bija dzirdami līdz pašai Džeksonai, Kevana paskaidroja. Dūmi jau pacēlušies virs kanjona. Policijas un ārkārtas dienesti drīz būs ceļā. Šāvējiem jādodas prom.

Nogaidījis pusminūti, Kevana nosprieda, ka ir droši pavērties caur kokiem. Redzētais lika aizrauties elpai. Propāna cisterna uzsprāgstot tiešām bija aizdedzinājusi helikopteru. Abu eksploziju kopīgais spēks bija māju nolīdzinājis līdz ar zemi. Visās malās mētājās degoši baļķi, kas aizsvilināja zāli.

25. NODAĻA

-    Smerdeli! ieaurojās novērotājs. Tu zvērēji, ka visu izdarīsi godam!

-    Kā es varēju zināt, ka mērķis…

Saviebis seju nicīgā grimasē, novērotājs izvilka pistoli un četras reizes iešāva biedram sejā. Pēc tam viņš izņēma nazi un nogrieza snaiperim pirkstu galus.

-     Lūk, to savukārt zinu es, viņš noteica.

Tā nebija impulsīva, dusmu izraisīta rīcība. Novērotājs bija gatavs šo cilvēku nobeigt ari tad, ja uzbrukums būtu noslēdzies veiksmīgi. Pirms katra uzdevuma snaiperis rīkojās priekšzīmīgi, kā profesionālim pieklājas, un darbam sagatavojās nevainojami, taču, paveicis uzdoto, viņš daudz dzēra un palaida mēli. Viņa lietderībai bija pienācis gals. Īstenībā nāvessoda izpilde bija vienīgais šajā uzdevumā, kas novērotājam sagādāja patiku.

Atceļam operāciju! viņš sauca rācijā. Atcelt! Atcelt! Atcelt!

OTRĀ DAĻA FĒRBĒRNA EVAŅĢĒLIJS

1 . NODAĻA

-    Pēdējie četri šāvieni izklausījās dobji, tā nebija šautene, Džeimija domīgi sprieda.

Kevana pamāja. Man izklausījās, ka tie atskan no kores, kur bija iekārtojies snaiperis. Taču mēs esam pārāk tālu un no tāda attāluma neviens nevar mums trāpīt ar pistoli. Tas nav loģiski.

Džeimija nopētīja apkārtni. Mums nepieciešams labāks aizsegs.

-    Tieši tā. Ja nu šajā kanjona pusē vēl staigā šāvējs. Pieliecieties, Kevana izrīkoja Viljamu un misis Petersoni. Dosimies dziļāk mežā.

Mežā četrotne uzgāja koku apjoztu ieplaku un iekārtojās tajā.

-    Misis Petersone, uzmaniet šo pusi, Džeimija mudināja, kad kalpotāja izņēma no priekšauta kabatas mazo Ladysmith revolveri. Pavērsiet ieroci pret kokiem.

-     Viljam, tu sargā šo pusi. Kevana izvilka no maksts pistoli un pasniedza advokātam. Tikai netēmē uz mums un bez manas pavēles mēlīti nespied.

Kevana un Džeimija noslīga zemē. Tagad visas četras debespuses bija nosegtas.

-    Kad no šā visa izķepurošos… Viljams ierunājās emociju aizžņaugtā, piesmakušā balsi, es apmeklēšu šaušanas nodarbības. Apgūšu karatē paņēmienus. Visu, ko vien varu iedomāties. Negribu vairs justies tik bezpalīdzīgs.

-    Es ar prieku tevi apmācīšu, atsaucās Kevana, gribēdams novirzīt Viljama domas no bailēm. īpaši par Fērbērnu.

-    Par Fērbērnu? Kas tas tāds?

-    Un te būs pirmā mācībstunda. Mēs nedrīkstam sarunāties. Mums jāizturas klusu, lai varam saklausīt, vai kāds nemēģina mums piezagties.

-    Vai! Viljams pietvīka. Labi.

Viņi gaidīja un vēroja mežu. Nepieciešamība aizsargāt pārējos neļāva Kevanam aizsvilties niknumā, lai gan viņš alka dabūt rokā to, kurš pasūtījis uzbrukumu, triekt tā cilvēka galvu pret akmeni, līdz kauli lūst un…

"Nē. Fantāzijas par atriebību neļauj darboties. Dusmas kavē skaidru domāšanu. Tavs galvenais uzdevums ir panākt, lai visi paliek dzīvi."

Aizritēja minūte. Kevanam ausīs joprojām zvanīja no sprādzieniem un paša šāvieniem. Par spīti tam, viņš centās saklausīt mežā mazāko troksnīti.

Desmit minūtes. Piecpadsmit.

Zem bruņuvestes lija sviedri. Lodes trāpījuma vietā sāpēja mugura. Gulēdams zemē un tēmēdams starp kokiem, viņš juta, kā pukst sirds.

Tā! Dziļi mežā nokrakstēja zariņš. Kevana pavērsa šauteni tajā virzienā. Pārlūza vēl viens zariņš, un Kevana paslidināja pirkstu uz mēlītes.

Ieraugot, ka no brikšņiem galvu pabāž alnis, kuram ragi stipri līdzinās nokaltušā koka zariem dzīvniekam aiz muguras, viņš atslāba.

"Varbūt tomēr tiksim sveikā cauri," Kevana sprieda. "Alnis nebūtu šurp atklīdis, ja tuvumā kustētos kāds šāvējs."

Parādījās vēl viens alnis, un Kevanam sirdī uzbangoja vēl lielākas cerības.

Augstu pasviezdami pakaļkājas, dzīvnieki negaidīti metas begt un aizbrāzās cauri mežam. Acīmredzot netālu parādījies cilvēks. Kevana atkal piespieda pirkstu mēlītei. Taču tad attapa, kas bija aļņus izbiedējis ne jau šāvējs, kas ložņāja starp kokiem.

Tas bija troksnis. Iesākumā tālīns, bet pamazām pieņēmās skaļumā. Spalgi kauca sirēnas. Beidzot tuvojās policija un ārkārtas dienesti.

Kevana vēl reizi pārlaida skatienu mežam un klusi uzrunāja pārējos:

-    Domāju, ka mēs esam izturējuši.

-    Es pārcietīšu jebkuru spiedienu, kādam tu mani pakļausi, solījās Viljams.

-    Kādu spiedienu?

-     Es studēju jurisprudenci Hārvarda universitātē. Tici man, šīs studijas ir neiedomājami nežēlīgas. Tāpēc turēšu tevi pie vārda un likšu sevi apmācīt. Un pie reizes gribu noskaidrot, kas, jods rāvis, ir tas Fērbērns?

-    Kad viss būs beidzies, es pastāstīšu. Aizbildinoties ar sarga lomu, Kevana novirzīja Viljamu no tagadnes bailēm un

vērsa vina domas nākotnē.

2. nodaļa

Viņi palika mežā un soļoja dienvidu virzienā gar gruzdošās pļavas malu.

-    Vai tu domā, ka snaiperis joprojām atrodas uz tās kraujas? Viljams ik pa brīdim pameta turp skatienu.

-    Iespējams, viņš nolēmis riskēt un palikt, jo cer, ka mēs, izdzirdējuši ierodamies palīdzību, kļūsim bezrūpīgi. Labāk nerādīsimies atklātā vietā.

Kad sirēnu kaukoņa mitējās, Kevana nogriezās turp, kur valdīja klusums. Starp kokiem varēja sazīmēt degošus baļķus tas bija viss, kas palicis pāri no mājas. Lai apspiestu kārtējo niknuma izvirdumu, viņš uzmanīgi pētīja dūmu mutuļus, cenšoties tajos saskatīt kādu kustību, un ar atvieglojumu konstatēja, ka pieci zirgi ir palikuši dzīvi. Dzīvnieki nervozi pulcējās ap vienīgo nogalināto biedru. Ainas šķebināts, Kevana pievērsa skatienu neskaitāmo ložu caurumu izraibinātajai automašīnai ar iedragātajiem un dažviet izšķīdušajiem stikliem. Atcerēdamies, ka salonā palicis Endželo līķis, viņš juta, ka dusmas uzbango ar jaunu spēku.

Piepeši zirgi laidās bēgt no meža ceļa iznira lielceļa policijas patruļmašīna ar tumšiem sāniem, baltu jumtu un ieslēgtu bākuguni. Pat no šāda attāluma uniformā tērptā šofera sejā varēja redzēt šoku par šādiem postījumiem.

Pēc tam parādījās mežu dienesta ugunsdzēsēju automašīna, un arī tajā sēdošie neslēpa milzīgo izbrīnu.

"Viņiem izdevies nostumt malā furgonu, kas aizšķērsoja vārtus," Kevana iedomājās. "Varbūt šāvēji aizbraukuši ar furgonu."

Kamēr Džeimija, palikusi pēdējā, uzmanīja brikšņus aiz muguras, Kevana veda Viljamu un misis Petersoni ap meža dienvidu loku un tikai tad iznāca uz meža ceļa tur koki viņu sargāja no snaipera acs.

Gandrīz tajā pašā brīdī no līkuma izbrauca vēl viena lielceļa policijas patruļmašīna, un šoferis, ieraudzījis nācējus, spēji nobremzēja.

-    Nolieciet ieročus, Džeimija brīdināja Viljamu un misis Petersoni. Visi līdz ar Kevanu tā arī izdarīja.

-    Parādiet, ka jūs neko neturat rokās, Kevana uzsvēra.

Pavalsts policijas kapteinis, izkāpdams no automašīnas,

turēja roku uz makstī iebāztās pistoles, bet tad ieskatījās Kevanā ciešāk. Āron?

Iegādādamies šo īpašumu, Kevana bija izmantojis savu likumīgo vārdu. Ja ienaidnieks, kurš viņu pazina ar vārdu "Kevana", cerētu sadzīt viņam pēdas ar zemes reģistra datu palīdzību, pūliņi izrādītos velti.

-     Prieks tevi redzēt, Gārt!

Policists neslēpa izbrīnu. Mans Dievs, es tevi uzreiz nepazinu ar tādu kvēpu un zemes kārtu uz sejas!

-    Gadījās šādas tādas nepatikšanas.

-     Es jau tā dzirdēju. Policists no notikuma vietas ziņoja man pa rāciju, ka te izskatās kā kara laukā.

Cilādams svarus, Gārts bija ieguvis spēcīgu miesasbūvi. Viņš bija gara auguma un labu tiesu savas dzīves pavadīja brīvā dabā, tādēļ seja ar izteiktajiem vaigukauliem un tumšajām ūsām bija ieguvusi laika zoba skarta koka rakstu un zaļā uniforma un policista cepure vēl vairāk izcēla ādas iedegumu. Kā jau visiem lietpratīgajiem policistiem, viņa skatiens bija pastāvīgi modrs pat tad, kad viņš nepildīja dienesta pienākumu un šad tad kopā ar Kevanu un Džeimiju ieturēja vakariņas Džeksonā.

-    Džeimij, vai tev uz pleca ir asinis? Gārts vaicāja.

-    Jā, bet tās nav manējās.

Kevanu atkal pārņēma dusmas, atceroties asiņu traipus Ford salonā pēc lodes trāpījuma Endželo.

-     Liliana. Gārts sadrūma, uzlūkodams misis Petersoni. Jūs grīļojaties. Nāciet un apsēdieties mašīnā.

Kundze ar viegli trīsošu roku atglauda no sejas matu šķipsnu. Arī viņas priekšauts bija notraipīts. Paldies, Gārt. Diena padevusies gara.

-    Pļavas rietumu malā atradīsiet četrus mirušus vīrus, Kevana paziņoja.

-    Mirušus? No kā?

-    Nošautus.

-    Kas nospieda mēlīti?

Parastos apstākļos Kevana būtu pieprasījis izsaukt advokātu, kurš pieraudzītu, lai netiek sarunāts nekas aplam interpretējams. Taču šajā mirklī viņam blakus stāvēja viens no labākajiem advokātiem valstī.

-    Es, atbildēja Kevana. Piekto līķi jūs atradīsiet manā mašīnā vai tajā, kas no tās atlicis. Šajā gadījumā mēlīti nospieda viens no tiem, kuri tagad ir miruši.

3. nodaļa

Misis Petersones nelaiķa vīrs Bens savulaik bija Vaiomingas pavalsts policists un tika nogalināts apšaudē ar bandu, kura mēģināja nolaupīt smago automašīnu ar medikamentu kravu. Lilianu, kā viņu dēvēja visi Tītona apgabalā strādājošie policisti, iztaujāja pirmo un tad pavadīja atpakaļ uz uzgaidāmo telpu patruļas policijas kazarmās desmit jūdzes uz dienvidiem no Džeksonas.

-     Es piezvanīju jūsu znotam un pateicu, ka jums ir ļauts doties prom, pastāstīja Gārts. Viņš drīz ieradīsies un aizvedīs jūs pie jūsu meitas. Ģimene jūs ar nepacietību gaida.

-    Es pagaidīšu kopā ar jums, misis Petersone, Džeimija pieteicās.

Nākamais nopratināšanas telpā iegāja Viljams. Pēc divdesmit minūtēm viņš atgriezās ar apmierinātu sejas izteiksmi tā liecināja, ka, nenieka nezinādams par ieročiem, ar likumsargiem viņš tomēr runāt prot. Viņš bija atguvis advokātam piedienīgu stāju un netīrajā, saplēstajā uzvalkā izskatījās pat cienīgi.

Pēc tam gāja Džeimija. Kevana bija viņai piekodinājis atbildēt uz policistu jautājumiem tieši, bez aplinkiem, taču nekad nedrīkstēja stāstīt vairāk kā prasīts un nedrīkstēja arī mēģināt policistus mānīt.

Tad pienāca Kevanas kārta. Telpā spilgtas lampas apspīdēja vienkāršas, neizgreznotas sienas, divus krēslus un nelielu galdu. Koncentrējoties uz tādiem sīkumiem, viņam labāk padevās iegrožot emocijas.

-    Vai kafiju gribi? Gārts vaicāja. Uz galda bija krūze un polistirola krūzītes. Turpat atradās arī magnetofons.

-    Kofeīns noderētu gan, Kevana atzina un ielēja sev vienu krūzi. Rokas pulkstenis rādīja pusvienpadsmit vakarā, taču adrenalīna atplūdu iespaidā viņš jutās tik saguris, it kā būtu četri naktī.

-    Vai esi gatavs? taujāja Gārts.

-     Kad vien teiksi. No Kevanas džinsiem un krekla vējoja dumu dvaka. Kakls un roka sāpēja. Uz muguras vietā, kur lode bija atsitusies pret bruņuvesti, pletās sāpīgs zilums. Taču vismaz kājas un krūtis vairs nespieda smagums, jo bruņuveste bija novilkta.

Policists piespieda magnetofona ieraksta pogu. Runā kapteinis Gārts Bredoks. Tiek iztaujāts Ārons Stodards. Viņš nosauca laiku, vietu un datumu. Izstāsti visu saviem vārdiem!

Gaidīdams nopratināšanu, Kevana bija izmantojis laiku lietderīgi un sakārtojis domas. Tikai pabeidzis notikumu izklāstu, viņš ļāva emocijām vaļu. Lai nolādēts, man nav ne mazākās jausmas, kāpēc tā notika!

-    Mēs atradām jūsu snaiperi.

Kevana satraukts paliecās uz priekšu. Vai viņš atbild uz jautājumiem?

-    Grūti iegūt atbildes no līķa. Viņam sejā ielaistas četras lodes.

Viegli satricināts, Kevana atbildēja tikai pēc brīža. Tas izskaidro četrus pistoles šāvienus, kurus mēs dzirdējām.

-    Šauts ar sprāgstošo munīciju. Lodes izkropļojušas vaibstus tik ļoti, ka pat snaipera paziņām būtu grūti viņu sazīmēt. Zobi ir tā izpostīti, ka būtu bezjēdzīgi meklēt stomatoloģisko ierakstu datubāzē. Jautājums ir viens. Kurš ar viņu tā izrīkojies?

Kevana brīdi pārdomāja. Vienīgais iespējamais kandidāts būtu kāds no uzbrucēju vienības. Bet tas nešķiet loģiski. Vai atradāt personas apliecību?

-    Nē.

-    Vai nosūtījāt viņa pirkstu nospiedumus F1B?

-    Nevarējām. Viņam nogriezti pirkstu gali.

Šāda ziņa Kevanu satrieca vēl vairāk.

-    Tie četri, kurus tu nogalināji… Gārts ierunājās.

-    Biju spiests nogalināt.

-    Viņu pirkstu nospiedumi gan atradās visnotaļ ātri. Šie vīri bija tikko iznākuši no cietuma. Pēdējā pusotra mēneša laikā.

-    Pusotra mēneša?

-     Nevaru iedomāties, kā viņi sanākuši kopā. Viņi izcieta sodu četrās dažādās ieslodzījuma vietās: Pensilvānijā, Alabamā, Kolorādo, Oregonā. Gārts paslidināja pāri galdam papīra lapu. Vai kāds no šiem vārdiem tev šķiet pazīstams?

Cerību pilns, Kevana tos izlasīja, taču bija spiests atzīt, ka nevienu nezina. Četri cietumi dažādās vietās? Viņi noteikti bijuši savstarpēji pazīstami vēl pirms nonākšanas ieslodzījumā.

-    Nekas par to neliecina. Nav nekādu pierādījumu, ka šo vīru ceļi jebkad agrāk krustojušies. Taču viena kopīga iezīme tomēr ir. Bruņota laupīšana. Bandu apšaudes. Izvarošana. Visi četri bijuši īsteni varmākas.

-    Man šķiet, ka neilgi pirms uzbrukuma es viņus un pārējos drauģeļus redzēju degvielas uzpildes stacijā pie Aļņu krustojuma, Kevana stāstīja. Uzvedība neliecināja par ielu noziedzniekiem; viņi nebija tramīgi, nervozi vai impulsīvi, izturējās rāmi, savaldīgi. Izskatījās kā īsti benzīntanka operatori.

-     Taču lietās sacīts, ka viņi ir noziedznieki no ielas. Kā gan piepeši viņi kļuvuši par… "operatoriem", kā tu saki? Neparasts vārds. Bieži tādu negadās dzirdēt. Tas tavs automobilis… Rūpīgāk aplūkojis to, kas palicis pāri, es ievēroju, ka tam bija ložu droši logi, bruņu plātnes korpusā, dubultās riepas… Atgādini, ar ko tu agrāk pelnīji iztiku.

-    Es darbojos apsardzes jomā.

-     Miesassargus, kurus šaipusē gadās redzēt… Gārts ieminējās. Kevana ienīda vārdu "miesassargs". … parasti nolīgst izklaides biznesa pārstāvji un sportisti, kas devušies atvaļinājumā. Lielākoties ar nodomu izrādīties šādā klusā, rāmā apkaimē. Lai apliecinātu pārējiem savu svarīgumu. Taču tu nemaz nelīdzinies rīkļurāvējiem, kurus dažas slavenības mēdz pieņemt darbā par miesassargiem.

-    Es esmu pieticīgs cilvēks.

-    Tev acīmredzot nepatīk, ka tevi sauc par miesassargu, Gārts secināja. Kevana cieta klusu. Vai tu slēp kaut ko tādu, kas man būtu jāzina?

Kevana brīdi vilcinājās. Jā. Mūsu aprindās šo amatu sauc par "sargu". Agrāk es strādāju starptautiskā apsardzes firmā Global Protective Services. Mans profesionālais pseidonīms bija "Kevana".

-    Profesionālais pseidonīms?

-    Es glābu dzīvības cilvēkiem, kuri parādās CNN un uz Washington Post un Wall Street journal vākiem. Šiem cilvēkiem bija nepieciešama pārliecība, ka viņi bez šaubīšanās drīkst uzticēt man konfidenciālu informāciju un vēlāk neviens nenāks un nepierunās mani atbildēt uz jautājumiem par viņiem.

-    Vai tu domā policiju un nopratināšanu?

-    Mani agrākie klienti no policijas vairītos.

-    Ar tādiem mums jau ir bijusi darīšana.

-    Un viņi vairs man neuzticēsies.

-    Neuzticēsies? Man radās iespaids, ka tu esi no šī darba aizgājis.

-    Es nupat atgriezos.

-    Vai šādi tu liec manīt, ka pats izmeklēsi šo gadījumu?

-    Ja kādam bijušajam klientam šķiet, ka es zinu pārāk daudz un tālab esmu nogalināms, man ir zināmi paņēmieni, kā to noskaidrot.

-    Tu neesi oficiāls likuma sargs. Paturi to prātā.

-    Neapšaubāmi.

-    Es runāju nopietni. Es nevēlētos tevi redzēt stāvam divu iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto sastāvu priekšā, Kevana.

-    Mans nodoms bija nošķirt privāto un darba dzīvi.

-    Rādās, ka tas nav izdevies.

4. nodaļa

Kad Gārts veda Kevanu ārā no nopratināšanas telpas, pie viņiem pienāca pavalsts policists.

-    Vai kādu atradāt? Gārts noprasīja.

Policists paraudzījās uz Gārtu, it kā taujādams, vai Kevana drīkst noklausīties viņu sarunā.

-    Nekas, viņa klātbūtnē vari runāt.

Arī Džeimija un Viljams, kuri stāvēja nedaudz nostāk, uzmanīgi ieklausījās, ko policists stāstīs.

-    No šāvējiem nav ne vēsts.

-    Viņi bija ģērbušies kā tūristi, kas dodas pārgājienā, Kevana teica.

-    Tādējādi viņi itin nemaz neizceļas šai apkaimē, Gārts atzina. Bet pat tādā gadījumā viņi ļoti ātri izkļuvuši no tava īpašuma. Kā tas viņiem, tavuprāt, izdevās?

-    Kad braucām prom, es pamanīju, ka furgons, kas vēl nesen aizšķērsoja meža ceļu, bija nozudis. Vai to aizveda kāds no jūsu vienības? Tā kā policists par atbildi papurināja galvu, Kevana turpināja: Ar to droši vien aizbrauca kāds no šāvējiem. Kravas nodalījumā ievietotais smagums bija zemu nosēdinājis furgona amortizatorus, taču braukt ar to bija iespējams. Visticamāk, kad pārējie šāvēji iznāca no meža, tos varēja uzņemt pāris vieglo automašīnu. Satikšanos var viegli koordinēt ar rāciju palīdzību tā, lai neviens neparādās acīs policijai vai ārkārtas dienestiem, ja tādi ierodas. Turklāt iesākumā policisti vēl nezināja, kas īsti atgadījies, un meklēšana sākās tikai pusstundu pēc sprādziena. Gana daudz laika, lai aizbēgtu. Tobrīd viņi jau varēja būt Džeksonā.

Uzgaidāmajā telpā ienāca vēl viens policists. Autostāvvietā papilnam reportieru, ieradušies arī no televīzijas.

-    Lieliski, Gārts novilka.

-     Mēs nevaram būt droši, ka tie visi patiešām ir žurnālisti, Kevana brīdināja. Uzbrucēju vienība nekur neizgaisīs. Šo ēku paturēs acīs un mēģinās mums sekot, kad mēs dosimies prom.

-    Palieciet pa nakti šeit.

-    Ar vislielāko prieku. Taču no rīta problēma nekur nebūs pagaisusi. Turklāt tad viņiem būs laika izplānot jaunu uzbrukumu. Nē, vispiemērotākais brīdis aizbraukt būtu tad, kad viņi to vismazāk gaida. Pēc iespējas drīzāk.

-    Kā? Un kurp jūs dosieties? Un ar ko jūs dosieties prom?

-    Es jau visu nokārtoju, ierunājās Džeimija.

5. nodaļa

Kad policijas ēkas durvis atvērās, sarosījās dučiem reportieru, kas pulcējās spilgti apgaismotajā stāvlaukumā. No ēkas plūstošā gaisma durvju ailā ieskāva Gārtu, kurš izgāja pie žurnālistiem. Laika apstākļu maiņa bija atnesusi dzestrumu, un no policista mutes plūda garaiņi. Gārtam nebija ne jausmas, kā plašsaziņas līdzekļi tik zibenīgi uzzinājuši par uzbrukumu. Ja ziņu padevis kāds no policistiem viņa pakļautībā, Gārts klusībā nozvērējās noskaidrot vainīgo un uzkraut tam visnejaukākos pienākumus, kādi vien iedomājami. Tā kā Džeksonā nebija ne televīzijas kanāla, ne liela laikraksta, vairums žurnālistu acīmredzot ieradušies no Aidahofolsas (simt astoņdesmit jūdžu brauciens) vai no Kasperas, Lerami un Šaienas (daudz tālāk lai nokļūtu Tltona apgabalā tik drīz, reportieriem būtu nepieciešams nofraktēt lidmašīnu). Bet tad Gārtam ienāca prātā, ka persona, kas padevusi ziņu plašsaziņas līdzekļiem, varētu būt no uzbrucēju vienības. "Lai sapulcinātu pēc iespējas vairāk reportieru ar televīzijas kamerām un šāvēji, savu paveikuši, var iejukt burzmā. Ikviens no šiem ziņu dienesta cilvēkiem, kas apber mani ar jautājumiem, patiesībā var būt slepkava."

-    Vai tiesa, ka nošauti seši vīrieši…

-    Fermā trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem no…

-    Sprādzienā iznīcināts…

-    Snaiperis…

-     Helikopters…

-     Labi jau, labi! Gārts pacēla roku, lūgdams apklust. -Ja visi runā vienlaikus, es nevaru saklausīt jūsu jautājumus.

Televīzijas prožektoru spilgtajā gaismā Gārtam smeldza acis.

-    Esmu sagatavojis īsu paziņojumu. Šopēcpusdien puspiecos…

Piepeši ēkas durvis atsprāga vaļā. Gārts pagriezās un ieraudzīja policistu, viņš izskatījās noraizējies.

-    Kas noticis? Gārts vaicāja.

Spoži iemirgojās zibspuldzes policists paaicināja Gārtu nomaļus un klusā balsī tam steidzīgi ko stāstīja.

Gārts noklausījās policista stāstījumu un spēji pagriezās pret reportieriem. Jums nāksies uzgaidīt. Ir noticis…

-    Kapteini! no ielas puses durvīm kliedza cits policists.

Iežogotajā stāvvietā aiz policijas ēkām iekaucās sirēna. Ap

ēku izbrauca lielceļa policijas patruļmašīna ar iedegtām jumta bākugunīm un patraucās garām reportieriem. Auto nonāca pie galvenā ceļa, nogriezās ziemeļu virzienā un drāzās uz Džeksonu, nozūdot aiz līkuma šajā reti apdzīvotajā ielejas apvidū. Pēc īsa brīža tam sekoja otra patruļmašīna, arī ar iedegtām bākugunīm un ieslēgtu sirēnu.

Daži reportieri skriešus devās pie savām automašīnām.

"Kas zina, vai tie vispār ir reportieri," nodomāja Gārts.

Tie, kuri uzkavējās, uzstājīgi gribēja zināt, kas noticis.

-    Stāstiet beidzot!

-    Vai šie abi notikumi ir saistīti?

Bākugunīm zibinot, garām patraucās pavalsts policijas furgons, kas aizsteidzās nopakaļus trim civilistu automašīnām un patruļas transportlīdzeklim.

6. nodaļa

Cilvēks, kurš bija nošāvis snaiperi, vēroja ceļu no kraujas iepretim policijas kazarmām un izklaidējās, atvāžot un aizvāžot nazi. Četrdesmit gadus vecais vīrietis dižojās ar slaidu, kalsnu augumu un it kā akmenī izkaltu seju. Gadiem ilgi dauzīdams veseri pret laktu un kalis asmeņus, viņš bija attīstījis spēcīgus apakšdelmus. Dzīves laikā viņš bija izmantojis dažādus vārdus. Tagad aizraušanās ar nažiem bija pamudinājusi izvēlēties iesauku "Bovijs" par godu slavenajam pulkvedim, kurš savulaik popularizēja šo cīņas ieroci. Sēdēdams automobilī, viņš aplūkoja apkārtni ar nakts redzamības binokli, kuru neietekmēja gaismas un tumsas spilgtie kontrasti stāvlaukumā ceturtdaļjūdzes attālumā. Klausīdamies sirēnu gaudās, viņš vēroja, kā cits aiz cita tālumā aiztraucas transportlīdzekļi. Pirmā patruļmašīna, otrā patruļmašīna, trīs civilistu automobiļi un, visbeidzot, policijas furgons.

"Sasodīti gudri," novērtēja Bovijs.

Viņš ierunājās rācijā:

-    Tas ir māņu gājiens. Mērķis ir vienā no policijas spēkratiem. Jānoskaidro, kurā konkrēti.

Atsaucās cilvēks, kas sēdēja vienā no civilistu auto: Es balsotu par furgonu.

-     Pilnīgi iespējams, ka mērķis ir palicis kazarmās, Bovijs attrauca. Varbūt policijas transports domāts tam, lai novērstu mūsu uzmanību. Mums nav pietiekami daudz cilvēku, lai sekotu visiem.

-    Pagaidi! vīrietis rācijā ziņoja. Viena no policijas mašīnām, kas brauc mums pa priekšu, nogriež ceļa malā.

-    Dieva dēļ, neapstājieties! Bovijs pavēlēja.

-    Bet mums jāizturas kā reportieriem. īsti reportieri apstātos.

-   Tieši to no jums gaida. Tad jūs iesprostos starp otro patruļas mašīnu un furgonu jums aiz muguras. Tikmēr pirmā patruļas mašīna būs prom. Tātad tieši tajā slēpjas mērķis.

Pēc piecām sekundēm vīrietis rācijā paziņoja: Es turpinu braukt. Atpakaļskata spogulī redzu, ka pārējās mašīnas, reportieri, kas brauca mums pakaļ, nogriežas malā. Nolāpīts! Patruļmašīna, kas brauc mums pa priekšu… apstājas!

-    Brauc tai garām!

-    Tā sagriežas slīpi uz šosejas! Patruļmašīna mums aizšķērso ceļu!

7. nodaļa

Kevana sakņupis slēpās otrās policijas automašīnas aizmugures sēdeklī.

Redzēdams, ka pavalsts policists lietpratīgi sagriež automašīnu šķērsām ceļam, Kevana sagatavojās iespējamam uzbrukumam un atgādināja šoferim: Atstājiet pietiekami daudz vietas, lai mašīnu var apbraukt!

Bija jāņem vērā varbūtība, ka patruļmašīnām pakaļ dzenas īsti reportieri. Nojautas vadīti, žurnālisti varētu nelikties manām otro patruļmašīnu, kas apstājās ceļa vidū, un sekot pirmajai, kas aizbraukusi tālāk. Tagad, kad ceļš ir nobloķēts, civilistu automašīna apstātos un pieprasītu paskaidrojumus. Turpretim uzbrukuma vienības locekļi labprātāk brauktu tālāk.

Steigšus izkāpuši ārā, Kevana ar policistu paslēpās aiz automašīnas dzinēja nodalījuma tā nebruņotam transportlīdzeklim būtu vienīgā vieta, kas spētu apturēt lodes. Auto, kas dzinās pakaļ, izmantoja atstāto brīvo vietu, pa ceļa malu apbrauca patruļmašīnas un, riteņiem pametot gaisā granti, aiztraucās tālāk. Kevana paspīdināja jaudīgu lukturīti tās virzienā un notēmēja tā staru uz numura zīmes.

-    Man izdevās saskatīt! Viņš skaļi nosauca burtus un ciparus policistam, kurš tos atkārtoja radiomikrofonā, kas bija piestiprināts pie viņa apkakles atloka.

Piebrauca otrā patruļmašīna, no tās izkāpa Džeimija, kas bija slēpusies aizmugures sēdeklī. Tikmēr Kevanas šoferis, ieslēdzis sirēnu, uzsāka vajāt automašīnu, kas pirms brīža bija aiztraukusies tālāk.

Tūdaļ piebrauca furgons. Izkāpa Viljams.

-    Viss noritēja kā plānots, Džeimija sacīja Kevanam.

-    Vēl viss nav beidzies. Kad ari otrā patruļmašīna uzsāka pakaļdzīšanos, Kevana soļoja pa ceļu atpakaļ. Viņam sekoja policists, kurš vadīja furgonu, kopā ar Džeimiju un Viljamu. Kevana nogriezās pa kreisi uz tumšu meža ceļu, kurš aizveda pie grantsbedres. Pārlaižot tai lukturīša staru, viņš ieraudzīja starp zemes kaudzēm novietotu tumsā grimstošu pikapu. Ja sāktos apšaude, tā pasažieri būtu paglābti no lodēm. Taču, drošs paliek drošs, viņi klausīja pavēlēm un tagad slēpās aizsegā aiz automašīnas dzinēja nodalījuma.

-     Misis Petersone? Kail? Pavērsdams turp staru, taču vairīdamies spīdināt to acu augstumā, Kevana ieraudzīja, ka otrpus automobilim kājās pieslejas divi cilvēki.

-    Atkal satraukumi, noteica misis Petersone. Jābrīnās, kā mans vīrs spēja tādus pārciest. Taču balss tonis liecināja, ka daži šā satraukuma aspekti sagādājuši viņai zināmu iepriecinājumu, un tagad kļuvis skaidrs, kāpēc vīram tā paticis darbs policijā.

Druknais vīrietis ar bārdu un kuplajiem matiem, kas stāvēja blakus, bija misis Petersones znots, viens no labākajiem zirgu treneriem visā ielejā. Teicami norādījumi, Džeimij.

-     Paldies.

Kad Kails atbrauca pakaļ sievasmātei uz policiju, Džeimija bija izstāstījusi, kas darāms.

-     Savā ģimenes klēpī jūs nebūsiet drošībā, viņa bija skaidrojusi misis Petersonei. Uzbrucēji tagad zina, ka jūs mums esat nozīmīga. Viņi var mēģināt jūs sagūstīt un izmantot pret mums. Turklāt arī jūsu ģimenei var draudēt briesmas gadījumā, ja kāds no uzbrukuma vienības seko jums līdz mājām.

-    Vai Džeimija jau pastāstīja, kāds man ir lūgums? Kevana taujāja Kailam.

-    Aizņemties manu auto? Bez šaubām. Galvenais, lai Liliana ir drošībā.

-     Uz to varat paļauties, Kevana atteica. Šis policists aizvedīs jūs mājās un pieraudzīs, lai neviens neseko viņa furgonam.

Kails pasniedza Kevanam pikapa atslēgas. Kurp jūs Lilianu vedīsiet?

-    Nedrīkstu atklāt. Labāk, lai jūs nezināt, gadījumā, ja pie jums ierodas pāris puišu ar ieročiem un taujā to pašu.

-    Lai tik pamēģina, tad dabūs bēgt no manas briežu šautenes. Es nevienam neko nestāstītu, lai tur vairs kas!

"Pat tad, ja tavai meitai sejā iebāztu ieroča stobru?" Kevana domās pajautāja.

No tālienes atlidoja patruļmašīnu sirēnu atbalsis.

8. nodaļa

-    Kruķi laikam padevuši ziņu! vīrietis iekliedza rācijā. Fonā varēja dzirdēt sirēnas. Mēs esam Džeksonā! Priekšā šķērsām ielai novietotas divas policijas mašīnas! Citas joprojām dzenas mums pakaļ!

Bovijs nomākts pašūpoja galvu. Ar vienību, kuras locekļus viņš tikko uzrunāja, kopā bija pavadīts viss pēdējais mēnesis. Viņi bija ieturējuši kopīgas maltītes, gulējuši vienā telpā un atklājuši visus nožēlojamos, sāpīgos pāridarījumus, kurus vīri savā mūžā piedzīvojuši. Sociālā konservatīvisma piekritēji uzskata, ka šie cilvēki ar pārciestajiem pāridarījumiem attaisno pašu pastrādātos noziegumus. "Šādam viedoklim var piekrist," sprieda Bovijs. "Cilvēkiem ir jābūt atbildīgiem par savu rīcību, lai ko tiem nācies pārciest. Ir jāprot sevi savaldīt. Ja nav disciplīnas, sākas jukas." Viņam pašam šo mācību bija izdevies apgūt tikai ar lielām grūtībām.

-    Es griežu apkārt! sauca vienības vīrs.

Pieliecies tuvāk rācijas skaļrunim, Bovijs dzirdēja, kā iekaucas riepas.

-    Arī te mums aizšķērsots ceļš! atskanēja skaļš sauciens.

"Jā, jukas ir jālikvidē," nodomāja Bovijs.

Apbēdināts viņš pasniedzās pēc raidītāja, kas atradās turpat blakus, ieslēdza un pārliecinājās, ka iedegas sarkana lampiņa. Nospiežot citu pogu, iedegās zaļa gaismiņa.

No tālienes nakts tumsā šurp atlidoja pērkona grāvienam līdzīgs dārds.

9. nodaļa

Lielā ātrumā dzenoties pakaļ bēgošajam automobilim, pavalsts policists palūkojās aiz tā uz Džeksonas policijas automašīnām, kas ar iedegtām bākugunīm bija aizšķērsojušas nelielās pilsētas galveno ielu. "Šie jau tikpat ka roka," viņš domāja. "Skaidrs, ka tie nav reportieri."

Piepeši vajātā automašīna veica simt astoņdesmit grādu apgriezienu. Policists tikpat spēji piespieda bremzes pedāli un prasmīgām kustībām sagrieza patruļmašīnu ieslīpi, lai tā aizšķērsotu gandrīz tukšās ielas kreiso malu. Patruļmašīna, kas brauca aiz viņa, veica tādu pašu manevru, un nobloķēja ielas labo pusi.

Likumsargs iztrausās ārā, izvilka savu četrdesmitā kalibra Gloka sistēmas pistoli, notupās aiz automašīnas dzinēja nodalījuma un notēmēja uz transportlīdzekli, kas strauji tuvojās. Viņa kolēģis rīkojās tāpat. Ja bēgļi mēģinās šķērsli taranēt, policisti meklēs patvērumu pie veikaliem abās pusēs. Ja automašīna tomēr apstāsies un tajā sēdošie raudzīs ar šāvieniem izlauzt ceļu brīvībā, policisti viņiem parādīs, ka šāda iecere ir neizpildāma.

Auto strauji tuvojās un pagrieza pa kreisi, laikam cerot izspraukties starp patruļmašīnu un ietvi.

Un tad negaidot uzsprāga. Triecienvilnis atsvieda policistu atpakaļ un trieca pret asfaltu. Acis sāpīgi apžilbināja spilgts uzliesmojums. Ausīs neizturami, mokoši zvanīja. Galva noreiba, un uz krūtīm spēji uzgūla spiediens, it kā izsūcot no plaušām gaisu.

"Miklums. Kāpēc seja ir mikla?" Viņš pārlaida pirkstus pār vaigiem. Asinis. "Mans Dievs, es asiņoju!"

Visapkārt bira metāla atlūzas. Viņam uzkrita virsū kaut kas mīksts un valgs. Cauri zvanoņai ausīs izlauzās otra policista kliedziens. Tad policists atģida, ka kliedzējs ir viņš pats.

1 0. nodaļa

Pikapam raušoties augšup pa nogāzes slīpumu, Kevana izdzirdēja sprādziena troksni, kas plūda no pilsētas. Ieslēgusi tikai gabarītugunis, lai sekotājiem būtu grūtāk to saskatīt, Džeimija stūrēja, un misis Petersone ar Viljamu sēdēja viņai blakus. Salonā vietas vairs nebija, tālab Kevana iekārtojās kravas kastē bez jumta.

Eksplozija bija tikpat labi dzirdama, kā sajūtama. Tālumā nakts tumsu apspīdēja ugunsbumba, apliecinādama viņam, ka sprādziens patiešām noticis pilsētas pusē.

Atvērās kabīnes aizmugures logs. Mans Dievs, kas tur notika? vaicāja Džeimija.

Kevana atcerējās, ko bija teicis Gārts, tikko ierodoties notikuma vietā: "Šeit izskatās kā kaujas laukā." Rodas līdzīgas sajūtas kā Bosnijā, viņš skaļi noteica.

Džeimija iegrima domās. Automobilis tikām zvalstījās pa dziļi iebrauktām sliedēm.

-    Tu man ne reizi neesi teicis, ka savulaik biji Bosnijā.

-    Tur piedzīvoto neviens lagā negrib atcerēties. Par vienu vienmēr varēja būt drošs, proti, kolīdz iestājas klusums, tūdaļ pat atkal sāksies apšaude vai spridzināšana.

Ceļš kļuva vēl nelīdzenāks, un Kevanu kravas kastē drebināja vēl spēcīgāk. No pilsētas puses atlidoja sirēnu skaņas. Daudzu sirēnu. Cauri skrajākam mežam varēja saskatīt liesmas, kas iekrāsoja pakalnus pilsētas tuvumā.

-    Cik ilgi vēl jābrauc? Viljams nemierpilns pavaicāja.

-    Piecas minūtes.

Sirēnas tālumā nerimās.

-    Pastāsti, kas ir Fērbērns! satrauktais Viljams mudināja.

Automašīna brauca augšup pa nogāzi, un Kevana uzmanīgi vēroja apkārtni. Nevienu sekotāju neredzēja, neiemirdzējās neviena automobiļa starmeši.

Kevana pagriezās un ielūkojās salonā.

-    Fērbērns radīja pamatu mācībstundām, kuras tu svēti solījies apgūt.

Vārā gaisma no priekšējā paneļa apspīdēja pārbiedētā advokāta nobālušo seju.

"Droši vien pienācis laiks vakara pasaciņai," domās nosprieda Kevana.

-    Fērbērns bija policists Šanhajā, viņš stāstīja, pieliecies pie atvērtā aizmugures loga. Divdesmitā gadsimta sākumā, kad Šanhaja bija visbīstamākā pilsēta pasaulē.

Viljams pacēla galvu un ieinteresēts paraudzījās stāstītājā.

-     Vai esi pārliecināts, ka gribi klausīties tālāk? Kevana vaicāja.

-    Dieva dēļ! Vai es jautātu, ja negribētu?

-    Ja viņš negrib, es gan gribu! iejaucās misis Petersone.

-     Vienvakar, patrulējot īpaši nepatīkamā rajonā, Fērbērnam kāds uzbruka. Atguvies slimnīcā, policists nozvērējās nepieļaut, lai viņu vēl kaut reizi pārsteidz negaidīti. Drīz viņš ieraudzīja sludinājumu, kurā uz nodarbībām aicināja kāds profesors Okada, kas sevi dēvēja par "džiudžitsa un kaulu sakārtošanas meistaru". Piebilde par "kaulu sakārtošanu" man patīk īpaši… Laika gaitā Fērbērns kļuva par vairāku austrumu cīņas mākslu lietpratēju un apgūto pilnveidoja līdz dažām vienkāršām kustībām, kuras jebkurš var apgūt pāris stundās.

-    Pāris stundās? Viljams neticīgi pārjautāja.

-    Augstais noziedzības līmenis Šanhajā sniedza Fērbērnam pietiekami daudz izdevību pārbaudīt savus paņēmienus praksē. Fērbērns bija tas, kurš radīja pirmo īpašo uzdevumu vienību. Viņš ari izgudroja tā saukto "šaušanas namu" jeb virkni telpu, kurās izvietoti dažādi šķēršļi un negaidot parādās pretinieku silueti ar ieročiem rokās. Dažkārt gaidītā ienaidnieka vietā ir sieviete ar zīdaini uz rokām vai ķīlnieks. Cilvēks, kas virzās cauri labirintam un aiz katra stūra gaida uzbrukumu, nedrīkst atklāt uguni ikreiz, kad pamana kustību. Jāpagūst pieņemt lēmumu sekundes simtdaļā, jākontrolē sevi. Fērbērns to dēvēja par "noslēpumu māju", britu īpašo gaisa kara spēku vienību par "slaktiņa namu", jo ikviens, kurš ir sekmīgi izgājis šādu labirintu, zina, cik saspringts un novārdzinošs ir tajā pavadītais laiks.

Pikaps beidzot pārvarēja slīpumu un, šķiet, izbrauca līdzenā pļavā.

-    Un kas notika tālāk? Viljams tincināja.

-    Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajā gadā, pēc Otrā pasaules kara sākuma, Fērbērns atgriezās Anglijā, iestājās darbā Kara ministrijā un mācīja britu desantniekiem "rensteļu cīņas mākslu", kā pats to dēvēja. Pēc tam viņš devās uz Ameriku un apmācīja Stratēģisko pakalpojumu biroja darbiniekus; vēlāk šī iestāde pārtapa par CIP. Viņa skolnieki savukārt nodeva mācību citiem. Sie audzēkņi sludināja Fērbērna evaņģēliju, un drīz vien viņa tuvcīņas paņēmieni kļuva vispārēji atzīti visās lietpratēju vienībās. Fērbērna paņēmieni ir pietiekami viegli apgūstami, un tos viegli atcerēties. Divdesmitā gadsimta deviņdesmitajos gados CIP pārbaudīja dažus Otrā pasaules kara aģentus, kas bija darbojušies ienaidnieka aizmugurē, un šie astoņdesmitgadīgie večuki nebija aizmirsuši neko no Fērbērna mācības. Sī tik vienkāršā loģiskā sistēma atausa viņiem atmiņā automātiski, šādi apliecinot, ka ne tikai jaunajiem un spēcīgajiem ir pa spēkam sevi aizstāvēt.

Automašīna apstājās, un Džeimija pavēstīja:

-    Esam klāt.

-     Nu re, Kevana sacīja Viljamam. Piecas minūtes nemaz nevilkās ilgi.

Viņš piesardzīgi izkāpa no kravas kastes un pārlaida skatienu mājiņas tumšajām aprisēm.

-     Džeimij, te būs Gārta dotā atslēga. Kamēr jūs iekārtosieties, es apskatīšu apkārtni.

-     Pagaidi! Viljams iebilda. Vai tu neturpināsi stāstu? Es gribu zināt par Fērbērna izstrādāto sistēmu.

-    Viljam, pašlaik ir steidzamāki darbi.

1 1 . nodaļa

Izkāpjot no patruļmašīnas, Gārtam šķita, ka viņš ir nokļuvis peklē. Austrumu Brodvejā, vienā no dažām Džeksonas galvenajām ielām, skatienam pavērās nerimstošas uguns liesmas un ārkārtas dienestu transportlīdzekļu bākuguņu zibšņi, kas apgaismoja piecu automašīnu atliekas. Vidū atradās saspridzinātais automobilis; ugunīgās atlūzas bija aizdedzinājušas visas četras policijas automašīnas, un to degvielas tvertnes vēlāk uzsprāga. No automašīnām pāri bija palikuši tikai kūpoši metāla karkasi. Sanitāri novietoja bezsamaņā gulošos pavalsts policistus uz nestuvēm un veda uz neatliekamās palīdzības furgoniem. Gaisā virmoja ceptas miesas smārds. "Augstā debess!" domās iesaucās Gārts, vērodams, kā furgoni aizjoņo prom.

Džeksonas policijas priekšnieks, steidzīgi pārmijis dažus vārdus ar ugunsdzēsēju, devās pie Gārta. Nelielajā pilsētā, kurā pastāvīgi bija apmēram astoņi tūkstoši divi simti iedzīvotāju, visu gadu ieradās tūristi aptuveni desmit tūkstoši apmeklēja slēpošanas kūrortu ziemā, bet vasaras laikā atpūtnieku skaits sniedzās līdz trim miljoniem. Milzīgais viesu pieplvidums pieprasīja augstākās klases likumsargu un ārkārtas dienestu darbību un medicīnisko apkalpošanu, taču pat šādas kvalifikācijas profesionāļi nebija raduši pie apšaudēm un sprādzieniem kur nu vēl divām sadursmēm nepilnu divpadsmit stundu laikā.

-    Jūs pa rāciju brīdinājāt mūs par pakaļdzīšanos, policijas priekšnieks sacīja. Es no sirds ceru, ka zināt visu par notiekošo.

Gārts netīksmē aplūkoja izsistos skatlogus abās pusēs ielai. Pendleton's, jacksou Mercantile, Chico's veikali, Haagen-Dazs saldējuma kafejnīca. Koka ietves gruzdēja, un svila ari dažas papeles pilsētas laukumā. Viena no četrām arkām, kas bija veidotas no aļņu ragiem un kalpoja par ieeju laukuma nelielajā skvērā, bija pilnībā iznīcināta. Asfaltu kā netīrs sniegs klāja tūkstošiem iepelēku ragu šķembu.

-    Tas ir saistīts ar uzbrukumu Ārona Stodarda īpašumam.

-    Un kāds tam ir cēlonis?

-    Neviens droši nezina. Gārts izklāstīja viņa rīcībā esošos faktus un pavaicāja: Kas tajā mašīnā atradās? Bumba? Kas to aktivizēja? Lodes?

Policijas priekšnieks norādīja uz nelielo ļaužu pūli laukuma tālākajā malā, kur drūzmējās steigā saģērbušies satriektie pilsētas iedzīvotāji un tūristi. Dažiem mugurā bija tikai peldmēteļi.

-    Kāds vīrietis vedis pastaigā suni un visu redzējis. Gaudojušas sirēnas, kaukušas riepas, bet šāvienu nav bijis. Tas esot pilnīgi skaidrs. Daži tuvējie iedzīvotāji, kurus pamodinājušas sirēnas, arī apgalvo, ka nav dzirdējuši šāvienus.

-    Kas tad aktivizējis sprāgstvielas? Vai mašīnā sēdošie tik ļoti alkuši izvairīties no policijas iztaujāšanas, ka paši sevi uzspridzinājuši?

-    Tas nebija iespējams, policijas priekšnieks apgalvoja.

-    Kāpēc ne?

-    Viņi nevarēja aizsniegt spridzekli, lai to detonētu. Sprādziens pāršķēlis šasiju virzienā uz augšu. Mašīnas vidusdaļā. No apakšas.

-    No apakšas? Gārts neslēpa apjukumu.

-    Nozieguma vietas izmeklētājiem tas būs jāapstiprina, taču pagaidām izskatās, ka bumba bija uzstādīta zem automašīnas.

-    Un pasažieri par to nezināja?

-    Tā šķiet. Savu spridzekli viņi būtu glabājuši bagāžniekā vai uz aizmugures sēdekļa, kur tam nekavējoties var piekļūt. Taču šādi…

Gārts saprotoši pamāja. Jā. Vienīgais iemesls, kādēļ bumba jānovieto zem automašīnas, ir nolūks paslēpt to no cilvēkiem, kas tajā brauc.

1 2. nodaļa

Bovijs brauca rietumu virzienā pa izdangāto Tītona pāreju, atstādams Vaiomingas pavalsti. Abās pusēs slējās klinšu sienas. Viņš devās uz moteli Aidahofolsā, līdz kuram bija divu stundu brauciens. Tajā viņš pirms divām dienām bija rezervējis numuru. Veicis sagatavošanās darbus un devies prom jau iepriekšējā dienā vēl pirms rītausmas, viņš bija ieradies Džeksonholā ar krietnu laika rezervi, lai dotos snaiperim līdzi ceļā uz rančo. "Pusdienlaika moteļa istabene būs uzkopusi numuru un uzklājusi gultu. Viņa nekādi nevarētu nojaust, ka lielāko daļu nakts tajā neviens nav gulējis. Līdz rītdienai es dažas stundas pagulēšu, un viņa atkal uzkops istabu, klienta paradumos nemanīdama nekā neparasta. Tad es jau būšu aizbraucis no viesnīcas, nonācis Aidahofolsas lidostā un ar lidmašīnu devies uz nākamo galamērķi."

Kamēr Bovijs brauca tumsā, prātā sāpīgi uzjundīja atmiņas par sen piedzīvoto vasaru, kad viņi ar Āronu rotaļājās koku pavēnī parkā. Dažus kvartālus tālāk bija uzbūvēts jaunu māju rajons. Lai apkārtni padarītu pievilcīgāku, īpašnieks bija licis iekārtot dīķi un ielaist tajā zelta zivtiņas, taču nebija iedomājies par lietusgāzēm. Stipra lietus laikā dīķis pārplūda, un sešas collas garās zivtiņas peldēja pa straumi, kas vijās cauri parkam. Ārons un Bovijs tad sēdēja pie strauta un kā apburti vēroja zeltainās zvīņas vizuļojam ūdenī.

-    Aizskrienam uz mājām pēc spaiņiem! Arons piedāvāja. Katrs noķersim pa pāris zivīm.

-    Un tad? '

-    Pamēģināsim pierunāt vecākus, lai nopērk mums akvārijus.

-     Mans tēvs droši vien negribēs ne dzirdēt. Varbūt pat nogrūdīs mani uz grīdas.

-     Arī mans patēvs, visticamāk, nebūs ar mieru, Ārons piekrita. Bet spaiņus mēs šā vai tā varam atnest. Labāk noķersim zivis un ielaidīsim tās atpakaļ dīķī.

-     Paies visa diena, iebilda Bovijs, kuram tolaik bija cits vārds. Turklāt no tā nebūs nekāda labuma. Kad sāksies lietus, visas zivis atkal aizpeldēs prom. Viņš izņēma no kabatas nazi un atvāza. Es zinu, ko darīsim.

Ārons bažīgi vērās uz saules staru apspīdēto asmeni.

Sameklējis nokaltušu zaru, Bovijs apšņāpa tam sīkos zariņus un jau grasījās izgatavot iesmu un ierosināt Āronam pavingrināties zivju ķeršanā, taču drauga sejas izteiksme pamudināja viņu mainīt domas. Sadabūsim auklas galu un saspraudes. Makšķerēsim. Tēlosim kaujiniekus, kuru helikopters avarējis džungļos.

-    Ideāli! Ārona sajūsmu aizēnoja šaubas. Bet, ja noķersim kādu zivi, es neēdīšu. Zelta zivtiņas nav pārāk lielas un diez vai ir garšīgas.

-    Mums tās zivis nav jāēd. Noķersim un ielaidīsim atpakaļ dīķī.

Taču viņi tā ari nenoķēra nevienu zivi, lai cik nenogurstoši pūlējās. Tveicīgo vasaru zēni lielākoties pavadīja koku biezokņa paēnā, iztēlojoties, ka ir pēdējie izdzīvojušie īpašo uzdevumu vienības kaujinieki, kas palikuši ienaidnieka aizmugurē. Laika gaitā abi tik prasmīgi apguva māku slēpties no iedomātajiem ienaidniekiem, ka neviens nemanīja zēnus slapstāmies aiz krūmiem ne bērni, kuri ar divriteņiem braukāja pa ceļu, un ne ari pārīši, kas, rokas sadevušies, klaiņoja pa taku.

Tovasar vēl ilgi nelija, tāpēc ūdens strautā izgaroja, līdz tā dziļums bija tikai četras collas, un vairums zivju nosmaka. Bet abiem zēniem makšķerēšana jau bija apnikusi, un viņi labprātāk gulšņāja krūmos un šķirstīja Bovija atnestos žurnālus par nažiem. Dienās, kad Bovija tēvs piedzērās vairāk nekā parasti, plātījās, cik izcils futbolists bijis, un pieprasīja, lai dēls atkārto viņa panākumus, Bovijs devās uz parku viens. Viņš nodūra dažas izdzīvojušās zivis. Asā naža asmens pāršķēla tām vēderus kā mīkstu sviesta pikuci. Kāda tam nozīme, galu galā? Zivis tik un tā aizietu bojā.

13. nodaļa

-    Es par Āronu Stodardu biju uzzinājis daudz vēl pirms tam, kad noskaidroju, ka tas esi tu, Viljams stāstīja, kad viņi jau atradās mājā. Ārons Stodards darbojas Džeksonholas meklētāju un glābēju vienībā. Brīvprātīgi pieteicies trenēt skolas basketbola komandu un māca bērniem doties pārgājienos pie dabas.

-    Ellīgi superīgs puisis, Kevana piebalsoja. Advokāta veiksmīgā izmeklēšana viņu satrauca. "Ja Viljams ir spējis sadzīt man pēdas, arī citi to spēs. Un viņiem jau ir izdevies."

Gārta īrētajā mednieku namiņā atradās ar virtuvi apvienota dzīvojamā istaba un guļamistaba, ārā aka ar rokas sūkni un tualete. Izlūkojis apkārtni, Kevana bija pietiekami ilgi uzkavējies biezoknī un ieklausījies, līdz jutās pārliecināts, ka nakts sākusies mierīgi.

Džeimija bija aizvērusi slēģus un aizslēgusi tos no iekšpuses. Kad Kevana atgriezās mājā, viņa novietoja galda lampu stūrī vārais apgaismojums neļautu ienaidniekam kādu plaisu slēģos izmantot šāvienam. Misis Petersone, nenogurdināmā, brīnišķīgā misis Petersone uz Coleman plītiņas sildīja virtuves skapīšos atrastu zupas kārbu saturu.

-   Tava vēlēšanās piepildīsies, pēc ilga klusuma brīža Kevana paziņoja Džeimijai. Nesaprotamais paziņojums Džeimiju samulsināja. Esmu ar mieru pieņemt Dankana testamentā atvēlēto mantojumu. Es pārņemu Global Protective Services vadību.

Plītiņa sīca. Viljams un misis Petersone vēroja runātāju.

-    Notvert vainīgo es varu, sevi padarot par ēsmu, Kevana klāstīja, un vislabāk es to varētu veikt kā Global Protective Services īpašnieks. Tad es varētu izmantot mūsu nozares labāko darbinieku pakalpojumus. Visu mūžu es esmu centies sargāt citus. Pat dienestu vienībā "Delta" es uztvēru kā sargāšanu. Pret teroristiem. Pret visiem gļēvuļiem un sadistiem, kas ieņēmuši galvā, ka tiem ir atļauts nogalināt Dieva vārdā vai pašiem iejusties Dieva lomā. Taču šāds pavērsiens man ir kaut kas jauns. Tā ir pirmā reize, kad man nāksies sargāt pašam sevi.

14. nodaļa

Venēcija

Viesnīca bija ierīkota pārbūvētā divpadsmitā gadsimta dodžu pilī, un no numura loga pavērās satriecošs skats uz Sv. Marka laukumu. Pat viļņu mestās dzestrās šļakatas nemazināja ļaužu drūzmu laukumā.

-    Stikla ražotne, sacīja interneta magnāts.

-    Stikla ražotne? drūmā balsī pārvaicāja viņa apsardzes grupas vadītājs.

-    Visi Venēcijas apmeklētāji brauc pāri līcim uz Murāno, sparīgi piebilda magnāta sieva. Man jābrauc katrā ziņā! Murāno ir visslavenākā stikla pūtēju pilsēta pasaulē. Viņu ražojumiem ir muzeju eksponātu vērtība.

Apsargs pamāja. Dodiet man divdesmit četras stundas laika, lai parūpētos par drošību.

-     Pēc divdesmit četrām stundām mēs būsim Madridē, magnāta sieva uzstājīgi turpināja.

-    Madridē? Tā nav iekļauta maršrutā.

-     To mēs nolēmām brokastu laikā, šeit ir pārāk mitrs gaiss.

Aģents, bijušais britu Stratēģisko Gaisa Kara spēku dienesta darbinieks, atkal pamāja. Jā, tas daudzo kanālu dēļ.

Kanālu bija simt piecdesmit. Četri simti tiltu. Simt septiņpadsmit salu, un ikvienā kaktā vai spraugā varēja slēpties iespējamais uzbrucējs.

-    Tātad pēc desmit minūtēm izbraucam uz Murano, sieviete kategoriskā tonī paziņoja un iemeta salveti pusizēstajā augļu traukā.

Nekas vairs nebija piebilstams. Aģenta Millera rīcībā bija pieci vīri, no kuriem trīs gulēja pēc nakts maiņas. Tā kā maršrutā izmaiņas veiktas pēdējā mirklī, neviens uzbrucējs par to uzzināt nevarēja, un tādējādi nebija jēgas sūtīt savu cilvēku izpētīt apkārtni. Millers sevi mierināja ar domu, ka šoreiz nevajag īpaši raizēties par snaipera uzbrukumu no attāluma. Parasti bagātus uzņēmējus cenšas nolaupīt, lai saņemtu izpirkuma naudu.

Divdesmit minūšu brauciens pāri nemierīgajiem līča ūdeņiem magnātam un viņa sievai izraisīja vieglu nelabumu. Millera skatiens klīda pāri putās sakultajam ūdens klajam, vērojot, vai lielā ātrumā netuvojas kāda laiva. Viņš apskatīja Sanmikēles salu, Venēcijas galveno kapsētu. Tās krastā šūpojās vairākas laivas, izgreznotas ar bēru vainagiem un audekliem. Millers atminējās lasījis, ka Venēcijas apkaimē ir tāds sauszemes trūkums, ka smiltis uz kapsētu jāved ar laivām.

Millers pievērsa skatienu Murāno pilsētiņas centrā stiepās divas renesanses laikmeta ēku rindas, kuras atdalīja kanāls. Cita citai līdzās rindojās dzeltenbrūnas, garenas akmens celtnes, un gandrīz katrā atradās stikla pūtēju darbnīca.

"Mans Dievs! Ja būs jāapstaigā katra ēka, mēs te noklaiņosim visu dienu," nodomāja Millers.

Taču magnāts ar sievu iepriekš bija pa tālruni vienojušies ar kādas darbnīcas īpašnieku un tagad konkrēti zināja, kurp dosies. Millers norīkoja vienu no saviem vīriem sargāt motorlaivu, lai tai neviens nepiekļūst. Tad viņš kopā ar otru aģentu nostājās katrs savā pusē klientiem un ar skatienu meklēja iespējamo apdraudējumu. Nelikdamies ne zinis par tūristiem, magnāts ar sievu šķērsoja ielu, kas stiepās līdztekus kanālam, un iegāja ēkā, kur tos jau gaidīja divi eleganti ģērbti īpašnieki.

Pustumsā grimstošais gaitenis un rēkoņa, kas atplūda no telpas gaiteņa galā, Milleru darīja bažīgu. Viņi iegāja plašā telpā, kurā atradās vairākas krāsnis ar pavērtām zvērojošām kurtuvēm. Vairāki vīrieši, uzvilkuši ugunsdrošus priekšautus un cimdus, turēja krāšņu liesmās metāla stieņus un grozīja tos, kausējot lielos stikla veidojumus stieņu galā. Viens no strādniekiem, vajadzīgajā brīdī izvilcis stieni no krāsns mutes, kausēto stiklu apstrādāja ar dažādiem instrumentiem, to grozot, virpinot un piešķirot stikla masai formu, brīžiem pūšot caurulītē, lai izveidotu lodi.

Modri uzmanīdams gaiteni, Millers klausījās sarunā aiz muguras. Abi īpašnieki angliski skaidroja klientam un viņa sievai, cik laikietilpīgs process ir stikla priekšmeta darināšana ar rokām dažkārt vajadzīga diena, lai izgatavotu vienu nevainojamu vāzi, un nepieciešams daudz ilgāks laiks, lai no stikla izveidotu pāvu, kura izplestā aste mirdzētu tikpat daudzkrāsaina kā īstam putnam. Lai radītu visneparastākos priekšmetus ar vissarežģītākajām formām un slāņiem, jāliek lietā gadsimtiem ilgi krāta stikla pūtēju pieredze. Ražošanas paņēmienus nodod no paaudzes paaudzē.

Millers saspringa pa gaiteni tuvojās vīrietis un sieviete. Abi bija aptuveni trīsdesmit piecus gadus veci, pievilcīgi, ģērbušies īsbiksēs un sandalēs. Gan vīrieša krekls, gan sievietes blūze bija sakārtoti īsbiksēs, tāpēc bija redzams, ka viņi zem apģērba neslēpj šaujamieroci vai nazi. Arī jostas somiņas ap vidu ne vienam, ne otram nebija, bet vīrietim kaklā karājās fotoaparāts. Satraukumam nebija pamata. Ieraudzījis Milleru, nācējs viegli pamāja ar galvu viņš šķita nedaudz apmulsis, ka apmeklētājs neizrāda interesi par rosību ap krāsnīm. Millers arī palocīja galvu.

Darbnīcas īpašnieki klāstīja magnātam un viņa sievai, ka gandrīz pabeigtās vāzes, kas novietotas tepat uz galda, ir vēl mazliet jāapstrādā, un pēc vienas procedūras tās varēs izstādīt apskatei.

Šeit ir divdesmit vāzes. Kada butu kopēja vērtība? taujāja magnāts.

Tika nosaukts liels skaitlis lirās.

Telpā ienāca vēl daži tūristi.

Arī tos vērīgi aplūkojis, Millers nekā draudīga nesaskatīja.

-    Cik tas butu dolāros? tincinaja magnats.

Millers dzirdēja klikšķam kalkulatora taustiņus. Četrsimt tūkstoši.

-    Vai tās var droši iesaiņot un nosūtīt ar gaisa pastu? magnāts nerimās.

-    Bez šaubām.

-    Sinjor, viens no darbiniekiem aizrādīja tūristam ar fotoaparātu rokās, šeit nav atļauts fotografēt.

Tūrists franču valodā paskaidroja, ka neko nesaprot.

Darbinieks atkārtoja franciski, ka darbnīcā fotografēt ir aizliegts.

Telpā sadrūzmējās vēl vairāk cilvēku.

-    Nē, neaiztieciet! itāliski uzsauca otrs darbinieks.

Atskanēja plīstoša stikla troksnis.

Pārsteiguma refleksu pilnībā iznīdēt nav iespējams. Tas ir cieši ievīts cilvēka nervu sistēmā. Viņš ieliecas ceļgalos, sagumst plecos un pastiepj rokas ar delnām uz priekšu. Šādām kustībām mācīts aģents aizsargājas pret uzbrucēju. Millers reaģēja automātiski, nedomājot no gaiteņa pievērsās notikumiem sev aiz muguras, kur abi darbnīcas īpašnieki un viņa klienti izbrīnīti lūkojās uz gandrīz pabeigto vāzi, kuru vīrietis ar fotoaparātu bija saplēsis. Pie kājām mētājās krāsaina stikla lauskas.

Vīrietis nemitīgi bārstīja atvainošanās vārdus franciski.

Milleram piepeši noreiba galva, kāja šķita mitra. Izrādījās, ka pa labās kājas bikšu staru plūst tumšsarkana straume, kas krājas aizvien platākā asins peļķē.

"Augšstilba artērija." Tā bija viņa pirmā doma. "Man ir pārgriezta…"

Veikls grieziens ar asu asmeni gandrīz nekad nesagādā sāpes ja vien tas nav veikts ar spēku, cietušais sajūt vien vieglu dzēlienu. Millers apsviedās otrādi un ieraudzīja attālināmies sievieti, kas bija ienākusi darbnīcā neilgi pēc viņiem, īsbikses. Sandales. Vienreiz atskatoties pār plecu, viņa soļoja pa pustumšo gaiteni pretī spožās saulesgaismas pielietajai ārdurvju ailai.

Pēkšņi Milleram acu priekšā viss kļuva pelēks. Taustoties pēc atbalsta, lai nesaļimtu, viņš klupdams streipuļoja pretī klienta sievai, kura apstulbusi kāpās atpakaļ. Kāds iekliedzās, bet Millers to tikpat kā nedzirdēja. Uguns rēkoņa no krāšņu mutēm pamazām noklusa. Spilgtās liesmas aptumšojās. Par spīti versmainajam karstumam, kas plūda no krāsnīm, ievainoto apņēma aukstums. Izstiepis rokas, vīrietis sasvērās un apgāza galdu, un pret grīdu sašķīda pārējās vāzes.

Atsities ar deniņiem pret betona grīdu, viņš vērās uz tagad nevērtīgajām vizuļojošajām krāsainā stikla lauskām. To mirdzums dzisa līdz ar viņa redzi. Paša asinīm klātās šķembas bija pēdējais, ko Millers savā dzīvē redzēja.

15. nodaļa

Ložu necaurlaidīgo logu stikli mirdzēja saules staros. Pļaviņā pie mājas nolaidās helikopters. Rotora lāpstiņu radītā gaisa plūsma pielieca zāles stiebrus visapkārt.

-     Kad es varēšu atgriezties pie ģimenes? Helikoptera dzinēja troksnis lika misis Petersonei pacelt balsi.

-    Tiklīdz būsim pārliecināti, ka jums vairs nedraud briesmas, Džeimija paskaidroja.

-     Tikpat labi varētu teikt: "Kad Āronam vairs nedraud briesmas." Misis Petersone pameta ar galvu uz Kevanas pusi.

Džeimija bija tik ļoti pieradusi pie vīra segvārda, ka viņu pārņēma kaut kas līdzīgs nerealitātes sajūtai, kad kāds Kevanu nosauca par Āronu.

-    Tas ir ne tikai pašas, bet arī jūsu ģimenes drošības labad, Džeimija atgādināja. Ticiet man, par jums labi parūpēsies.

-    Ņujorkā?

-    Jā. Manhetenā.

Misis Petersone bridi padomāja. Vai tuvumā ir Radio City mūzikhola ēka?

Džeimijas sejā parādījās tikko manāms smaids. Desmit kvartālus no jūsu apmešanās vietas. Daži izskatīgi jaunekļi jūs labprāt turp pavadīs.

-   Viljams piezvanīja tiesnesim Kenfīldam, un mums ir atļauja aizbraukt no pavalsts un uzturēties Ņujorkā līdz dienai, kad sapulcēsies iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie, Kevana stāstīja Gārtam.

-    Viņš tiešām var pasteidzināt lietas. Gārts acīmredzami nebija apmierināts ar to, ka postenis palīdz ietekmēt notikumus. Mēs pārbaudām apkartnes viesnīcas un moteļus, īpašu uzmanību pievēršam mājām netālu no degvielas uzpildes stacijas pie Aļņu krustojuma, kur tu pirmoreiz redzēji uzbrucēju vienību. Tāpat zvanām lidsabiedrībām un vietējām auto iznomāšanas aģentūrām.

-    Runājot par uzsprāgušo mašīnu… vai esi pārliecināts, ka bumba tiešām uzstādīta zem automašīnas?

-    Nozieguma vietas izmeklētāji to apstiprināja.

-    Velns parāvis, ko tas varētu nozīmēt? Tomēr Kevana saprata, ka atbilde ir acīmredzama. Tas, kurš tos vīrus nolīga, baidījās no tā, ko viņi var izpaust, ja tiek notverti un iztaujāti. Līdzīgi viņš rīkojās ar snaiperi.

Helikoptera pilots ar žestu aicināja visus iekāpt.

-    Paldies par palīdzību, Gārt.

-    Priecājos, ka esat izķepurojušies sveiki un veseli.

"Vienīgi Endželo nepaveicās," Kevana nodomāja un iekaisa dusmās, atceroties mirušo biedru. "Un es atradīšu vainīgo."

Helikopters ceļas aizvien augstak, lai tiktu pari klintīm, un pagriezās austrumu virzienā. Taču, kad lidaparāts atstāja Tītona ieleju, Kevana rīkojās pretēji tam, kā bija nosolījies sev iepriekš. Viņš lūdza pilotu vispirms doties uz ziemeļiem, jo gribēja redzēt savu rančo. No lidojuma augstuma viņš aplūkoja izdegušo pļavu, līdz ar zemi nolīdzināto mājvietu, krāsmatas, apogļojušos baļķus, dziļās bedres, kas bija radušās, uzsprāgstot propāna cisternai un helikopteram.

Kevana un Džeimija saskatījās.

"Jā, es atradīšu vainīgo," viņš domās nozvērējās.

16. nodaļa

Albukerke, Ņūmeksikas pavalsts

Jaunuzbūvētais cietums atradās pilsētas nomalē. Šajā pavalstī viskarstākais laiks bija no jūnija vidus līdz septembra vidum, bet šajā lielā sausuma gadā tveice iesniedzās rudenī. Pat tagad, oktobra vidū, vēlā rīta stundā termometrs rādīja astoņdesmit piecus grādus pēc Fārenheita. Automašīnas logi stāvēja vaļā, taču vēja trūkuma dēļ salonā šķita karstāks nekā ārpus tā. Bovijam virs uzacīm krājās sviedru lāsītes, izmirkušais krekls lipa pie sēdekļa atzveltnes, taču viņš bija iemācījies neņemt vērā nepatīkamas sajūtas un visu uzmanību veltīja stikla durvīm ieejai cietuma ēkā.

Pēc piecpadsmit minūtēm pa tām iznāca izstīdzējis latīņamerikānis. Cauri pavisam īsi apcirptajiem matiem vīdēja galvas āda. Viņš valkāja sporta apavus, džinsus un baltu tenisa kreklu, kura īsās piedurknes ļāva aplūkot uz rokām ietetovētos bandu pazīšanās simbolus. Bovijs zināja, ka Rauls Ramiress ir divdesmit trīs gadus vecs austrumkrasta bandas "Asmeņi" loceklis. Šāds nosaukums šķita atzinības vērts, lai gan Bovijs nebija pārliecināts, vai Rauls zina, ka vārds "asmens" netiek lietots vienīgi saistībā ar nažiem. Tiesa, Raulam asmens patiešām bija sagādājis lielas nepatikšanas. Viņš bija pavadījis piecus gadus aiz restēm par to, ka ieslodzīja kādu sievieti moteļa numurā un izvaroja viņu. Piedevām viņa kriminālajā pagātnē atrodami aresti par fizisku aizskaršanu, zādzību, šaudīšanos apdzīvotā namā un citas bandas loceklim piederoša automobiļa aizdedzināšanu. Par visiem noziegumiem, izņemot izvarošanu, viņam piespriests nosacīts sods.

Pavalsts cietumu pārslogotības dēļ pēdējos ieslodzījuma mēnešus Rauls varēja pavadīt jaunā cietuma salīdzinoši plašajās telpās. Kad pie ietves apstājās automašīna ar zemu šasiju, vīpsnā viņa sejā un sociopātiskais blāvums acīs kļuva vēl izteiktāki.

Rauls iekāpa automašīnā, un vīrieši apmainījās ar bandai raksturīgajiem rokasspiedieniem. Automašīna devās ceļā. Turēdamies piesardzīgā attālumā, Bovijs tai sekoja, līdz zemais auto apstājās pie Raula vecāku pieticīgās vienstāva mājas, kur bija sabraukuši draugi un radi, un pats vaininieks iesteidzās mājā. Ielā aizplūda mūzikas skaņas un ceptu cāļu smarža. Bovijs paredzēja, ka atgriešanos Rauls nosvinēs ar labi daudz alkohola. Ap diviem pēcpusdienā, kad izdzertais daudzums panāca savu un vēlme izpriecāties kļuva nepārvarama, jauneklis atstāja vecāku māju, kopā ar draugiem iekāpa zemajā auto un uzsāka ceļu.

Viņi apstājās blakus Bovijam acīmredzot kaimiņi bija piezvanījuši Raula vecākiem un pastāstījuši par cilvēku, kurš novēro viņu māju. Atvērās logs. No tā gāzās skaļa mūzika. Raula acis zvēroja niknumā.

-    Man gribētos ar tevi parunāt, paziņoja Bovijs.

-     Bet es jau savu laiku atsēdēju. Lieciet mani mierā, nolādētie kruķi!

-    Es neesmu policists.

-    Tā kuce mani iegāza. Es nebiju vainīgs!

-    Man ir kāds lietišķs piedāvājums.

Rauls nobēra virkni naidpilnu spāņu vārdu.

Pārsteigdams sarunu biedru, Bovijs atbildēja spāniski: Nopietni. Es gribu tev izteikt kādu lietišķu piedāvājumu.

Tanī brīdī Rauls uzspļāva Bovija automašīnai un aizvēra logu. Viņi devās tālāk.

Bovijs neatlaidīgi sekoja. Rauls ar draugiem apstājās Allsup's degvielas uzpildes stacijā un iegādājās divus Tecate alus iepakojumus ar divpadsmit skārdenēm katrā. Viņi izbrauca uz Četrdesmitās starpštatu maģistrāles un devās rietumu virzienā.

Kad automašīna nogriezās no rosīgās šosejas un devās pa tukšu, šauru ceļu, Bovijs sekoja. Tālumā varēja redzēt kalnus, ceļa malas ieskāva kaktusi.

Asfalts beidzās, un nu viņi brauca pa grants ceļu, kas stiepās augšup pa kalna nogāzi. Uz ceļa neredzēja nevienu citu transportlīdzekli. Puiši dzēra alu. Turēdamies ceturtdaļjūdzes attālumā no priekšā braucošā spēkrata saceltajiem putekļu mākoņiem, Bovijs nojauta, ka jaunekļiem padomā savu sekotāju izmantot sen meklētai izklaidei.

Zemais auto pārslīdēja pakalna virsotnei un uz bridi nozuda skatienam. Bovijs sekoja un, ripinot lejup pa nogāzi, ieraudzīja to, ko bija pareģojis, vietā, kur uzbērums sargāja ceļu no svešām acīm, vajātais auto bija sagriezts šķērsām ceļam.

Atspiedušies pret zemo transportlīdzekli, stāvēja Rauls ar trim draugiem, dzēra alu un vēroja, kā sekotājs apstādina automašīnu. Tiklīdz Bovijs izkāpa, viņam smagi uzgulās saules raidītā versme, taču viņš to nelikās manām un koncentrējās uz refleksiem. Viņš paliecās sāņus, kad Rauls meta viņam ar tukšu alus skārdeni.

Re, ko es domāju par tavu draņķa lietišķo piedāvājumu, noskaldīja Rauls.

Skārdene grabēdama aizripoja pa akmeņiem, bet Bovijs uz to pat nepaskatījās. Džinsu bikses, kuras Raulam bija kājās, iznākot no cietuma, bija nomainītas pret nošļukušām maisveida biksēm ar lielām kabatām. Tādas bija kājās arī viņa draugiem.

"Bikses noslīdējušas tik zemu ne tikai tāpēc, ka tas būtu modīgi," secināja Bovijs. "Kabatās ir kaut kas smags. Tajās sabāzti ieroči."

-    Jūs, poliči, varētu man neuzplīties, Kauls šķita lepns, ka zina šo vārdu angliski. Tas ir pretlikumīgi.

Draugus notiekošais acīmredzami uzjautrināja.

-    Es taču sacīju, ka neesmu policists, Bovijs atgādināja.

-    Tātad, tā nav ievilināšana. Vēl viens gudrs vārds, ar kuru Rauls lepojās. Tad mani nevarēs apsūdzēt kruķa atspārdīšanā.

-    Vai sagraizīšanā, ierunājās puisis, kas stāvēja blakus Raulam un pazibināja nazi.

-     Varbūt es tev varētu uzdāvināt sarkanu caurumu pierē? Rauls izvilka no bikšu kabatas nelielu trīsdesmit otrā kalibra pusautomātisko pistoli.

-    To tev nepavisam nepatiktos darīt, Bovijs nesatricināmi attrauca.

-    Ak tā gan?

-    Vai zini, kas ir Kerija Fišere?

-    Kas?

-    Aktrise. Viņas māte ir Debija Reinoldsa.

-    Kas par…

-    Viņa tēloja princesi Leu pirmajās trijās "Zvaigžņu karu" filmās.

-    Vajadzēs tevi nošaut, citādi tu muldēdams nogarlaikosi mūs līdz nāvei.

-    Vēl Debija Reinoldsa raksta romānus un scenārijus. Viņas slavenākā frāze skan šādi: "Tūlītējam apmierinājumam piemīt viena nelaime, proti, tas jāgaida pārāk ilgi."

Rauls skatījās uz Boviju tādā neizpratnē, it kā viņš runātu marsiešu valodā.

-   Jūs mani nenošausiet, Bovijs skaidroja. Tas butu pārlieku ātri. Daudz jautrāk būtu pagarināt priekšspēli, sadurot vai spārdot mani.

-    Priekšspēli? Raula sejā uz bridi parādījās apjukums, it kā viņam tāds jēdziens būtu svešs. Jā, to tu pareizi teici.

-    Ļauj man pirmajam, Raul! viens no puišiem pieteicās. Man tā niez nagi viņam sadot!

Rauls apdomājās.

"Varbūt viņam sāk rasties aizdomas," prātoja Bovijs. "Tas vieš cerību. Iespējams, es nešķiežu laiku velti."

-    Uzbruksim visi kopā, Rauls izlēma.

Jaunekļi izvērsa uzbrukuma līniju. Viens iztukšoja skārdeni un svieda ar to Bovijam. Citi rīkojās tāpat.

Bovijs bez grūtībām izvairījās.

-     Ko tagad darīsim, Raul? kāds noprasīja. Atspārdīsim viņu?

-    Vai sagraizīsim? Puisis ar nazi rokā plati pasmaidīja.

-    Gribat saderēt? vaicāja Bovijs.

-     Uz to, vai tev sašķaidīs kājas un rokas? Nav vērts, tas tāpat ir skaidrs.

Kamēr uzbrucēji tuvojās, Bovijs ieņēma šķietami nedraudīgu pozu atbalstījis labās rokas elkoni kreisās rokas saujā, labo plaukstu piespiedis pie vaiga.

-     Eu, paskat, šis tēlo vēso džeku! jauneklis iesaucās.

-    Tāds vis nebūs pēc tam, kad mēs šo atspārdīsim.

-     Es nopietni saku. Vai gribat saderēt? Bovijs vēlreiz piedāvāja.

Jaunekļi nāca aizvien tuvāk. Bovijs joprojām nemainīja pozu.

-    Uz ko derēsim?

-    Uz naudu manā makā.

-    Mēs to šā vai tā dabūsim, paziņoja Rauls, draudēdams ar pistoli.

-    Vai tad jūs nevēlaties zināt, kādas būs derības?

Viņi bija gandrīz klāt.

-    Labi, kādas ir tavās stulbās, nolādētās derības? Rauls noprasīja.

-    Tu nostāsies divdesmit pedu attaluma no manis, nolaidis roku ar ieroci gar sāniem.

-Jā. Un?

-    Es tikšu tev klāt, pirms tu man trāpīsi.

Rauls smiedamies noteica: Jā, kā tad!

-    Pārbaudi.

Vēlreiz noirgojies, jauneklis pagriezās pret draugiem.

Tajā brīdi Bovijs varētu viņu pievārēt.

-    Un ko es teikšu kruķiem, kad būšu ielaidis tev lodi iekšās? Rauls taujāja.

-     Pašaizsardzība.

-    Tu, vecīt, esi sasmēķējies kreku, kāds no puišiem iejaucās. Pistole pret dūrēm nav nekāda pašaizsardzība.

-    Tad man būtu vajadzīgs kāds ierocis, kuru policija uzskatītu par apdraudējumu.

-    Piemēram?

-    Nezinu. Varbūt nazis?

-    Stulbenis! noņirdza puisis ar nazi. Viņš grib, lai es šim atdodu savu…

-    Aizver žaunas. Es gribu saprast, Rauls pavēlēja. Es nostāšos trīsdesmit pēdu atstatumā.

-    Es teicu "divdesmit".

-     Trīsdesmit.

-    Tas būtu palielas istabas garums, Bovijs izlikās iebilstam.

-    Bet tev būs nazis.

-Jā.

-     Un tu gribi saderet, ka pagusi man uzbrukt, pirms es tevi sašaušu.

Bovijs pamāja. Ja pagūsi man iešaut, tā būs pašaizsardzība, jo man rokā būs nazis. Varēsi pastāstīt kruķiem, kā es tev sekoju. Vajāju tevi.

-    Es jums saku, tas džeks ir sajucis prātā, puisis ar nazi nerimās.

-    Kā tad būs, Raul? Tu piecus gadus sēdēji. Vai tiešām ne reizi nesapņoji iztrakoties? Tagad tev ir tāda iespēja. Turklāt pavisam likumīga. Pirmajā dienā pēc iznākšanas no cietuma.

Rauls nopētīja nepazīstamo.

Bovijs gaidīja. Saule karsēja aizvien spēcīgāk.

-    Četrdesmit pēdas, Rauls uzstāja.

-    Tā tu izmanto manu laipnību. Es piedāvāju saderēt, ka nostāšos…

-    Četrdesmit pēdu attālumā, Rauls pabeidza un pagriezās pret draugiem. Vai ne? Viņš runāja par četrdesmit pēdām, vai ne?

-    Protams, Raul. Tieši tā viņš sacīja.

-    Ja gribi būt tāds skarbais zellis, lai notiek, Bovijs noteica.

Acīmredzami uzjautrināts, Rauls spēra četrdesmit soļus atpakaļ. Četrdesmit īpaši platus soļus.

-    Es ij netaisos šim dot savējo! puisis ar nazi atkārtoja.

-    Tad man jāpaņem pašam savs, Bovijs paziņoja, bet joprojām stāvēja tajā pašā pozā. Ar kreiso roku iesniedzies platā krekla īsajā piedurknē, viņš izņēma piecas collas garu atvāžamo nazi, ko labajā padusē bija piestiprinājis ar pretalerģisku plāksteri.

Šis rokām darinātais nazis atšķīrās no otra ar gludo ebonīta spalu, ar kuru viņam patika spēlēties. Šis nazis bija domāts darbam. Piespiežot pogu uz spala, tas atvāzās kā ieeļļots. Anodētais melnais asmens, izkalts no 440C kategorijas tērauda, bija tik ass, kas spēja ieurbties starp kevlara šķiedrām. Rievotais, laminētais spals bija gatavots no gandrīz neiznīcināmas plastmasas ar nosaukumu Micarta. Rievas ļāva cieši satvert spalu arī tad, ja tas bija notriepts asinīm.

-    No kurienes tas, velna milti, uzradās? kāds iesaucās.

Rauls pacēla pistoli.

-     Rāmu garu! Bovijs mierināja. Nazis man vajadzīgs tikai derībām. Ja tu mani nogalināsi, visam jāizskatās ticami, it kā tu būtu aizsargājies.

-     "Ja"? Nebūs nekādu "ja"! Rauls viegli samiedza acis. Derībās bija runa par piecdesmit pēdām, vai ne?

Viņš paspēra vēl desmit soļus atpakaļ.

-    Klau, izbeidz! Bovijs gaudulīgi novilka. Tu taču gribēji godīgas derības, vai ne?

-     Piecdesmit pēdas ir godīgi.

-     Bet tev jātur ierocis gar sāniem. Tu nedrīksti ar to tēmēt, kamēr sacensības nav sākušās, Bovijs piekodināja.

-    Kā nu ne. Stāvēdams krietnā attālumā, Rauls smīkņāja. Gar sāniem.

Jauneklis atkal nolaida ieroci.

Arī Bovijs tagad turēja roku ar nazi gar sāniem un iekšēji saņēmās. Kurš sāks skaitīt?

-    Skaitīt? Par skaitīšanu neviens neko…

Kliegdams pilnā balsī, Bovijs metās uzbrukumā.

-     Es tev zarnas izraušu, izdzimteni! viņš auroja. Izdzimteni! Izdzimteni! Šķita, ka Raulu straujais, skaļais uzbrukums un niknumā izķēmotā seja bija pārbiedējusi. Viņš sarāvās, sagrīļojās, instinktīvi ieliecās ceļgalos, ar rokām, kā sargādams, aizsedza krūtis. Pistoles stobrs nu bija pavērsts augšup, nevis pretī uzbrucējam, kurš rēca: Nositīšu! Nositīšu! Nositīšu!

Šāds uzbrukums ir kā ļaunākais murgs ikvienam, kura darba pienākumos ietilpst prasme apieties ar ieroci. Likumsargi, īpašu uzdevumu vienības locekļi, apsargu dienesta aģenti, visi profesionāļi zina, ka, niknumā kliegdams, pretinieks ar ieroci rokā spēj lielā ātrumā mērot piecdesmit pēdu attālumu un nogalināt cilvēku, iekams tas pārvar pārsteigumu un mēģina aizsargāties. Vienīgā iespēja aizsargāties ir paredzēt šādu gājienu un nošaut uzbrucēju, tiklīdz ierauga viņa rokās nazi. Ja šāvējs ir likumsargs, viņam būs jātaisnojas policijas iekšējās izmeklēšanas padomē un varbūt ari tiesas iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto priekšā. Beigtā nelieša radinieki gandrīz noteikti asaru pilnām acīm gaudīsies, ka nav bijusi godīga cīņa ar šaujamieroci pret nazi, policistam bijušas priekšrocības un viņš nedrīkstējis izšaut. Bet šāvējs vienalga domā: "Nolādēts! Skaidrs, ka vajadzēja šaut. Ja tāda situācija atkārtotos, es to kverpli nožmiegtu tāpat kā toreiz." Daudzi ir pārliecināti, ka uzbrucējam ar nazi vajadzīgs laiks, lai sagatavotos dūrienam, un viņš izšķiež vērtīgu sekundi vai pat divas, bet šāvējs var to izmantot un, pārvarējis pārsteiguma refleksu, izšaut. Taču patiesībā ar nazi bruņojies cilvēks kustas pietiekami ātri un, izmantodams ieskrējiena inerci, no visa spēka uztriecas pretiniekam, nogāž to atmuguriski pret sienu vai uz zemes, pēc tam uzkrīt virsū upurim un laiž darbā nazi.

Aptuveni tā notika arī tagad. Rauls likās izbrīnīts, kājas ieliecās ceļgalos, rokas bezjēdzīgi pavirzījās augšup, un Bovijs piecdesmit pēdu atstatumu kurš vairs nelikās pārlieku garš pieveica neiedomājami īsā laika sprīdī. Viņš uztriecās Raulam ar tādu spēku, ka izsita tam gaisu no plaušām. Ķermenim izliecoties un pēdām atraujoties no zemes, Rauls nokrita. Kad jaunekļa galva atsitās pret zemi, atskanēja šķebinošs krakšķis.

Tajā mirklī Bovijs varēja ar lejupvedošu kustību pāršķelt Raulam rīkli, taču viņš tikai veikli atbruņoja pretinieku un ar nazi un ieroci rokās apcirtās pret pārsteigumā sastingušajiem Raula draugiem.

-    Gribat jaunas derības? Bovijs noprasīja.

-    Ak, Dievs, tikai nešauj! lūdzās puisis ar nazi.

-     Nekas tamlīdzīgs pat prātā nenāk. Bovijs noteica un aizbāza ieroci aiz jostas. Raul, tu labi redzi? Es gribu, lai tu skaties uzmanīgi.

-    Ē-ē, novilka Rauls. Ko?

-    Nolādēts! Skaties uzmanīgi!

-    Jā, labi.

Bovijs savāza nazi un piesprādzēja pie bikšu kabatas.

-    Tu tur! viņš uzrunāja puisi ar nazi rokā. Es prasīju, vai gribi noslēgt derības.

-     Derības?

-    Jā. Saderam, ka jūs visi trīs mani nevarēsiet pieveikt.

Visi trīs izskatījās satriekti.

Jau atkal Bovijs nostājās šķietami miermīlīgajā pozā, ar kreisās rokas plaukstu apņēmis labās rokas elkoni, otru plaukstu piespiedis pie vaiga. Dieva dēļ, sāciet taču!

Puisis ar nazi rokā nolēma riskēt. Kad viņš metās virsū Bovijam virsū, tas ar asu labās rokas kustību novirzīja uzbrucēja nazi sāņus un vienlaikus ar kreisās plaukstas ārējo malu no visa spēka iecirta pļauku spēcīgais sitiens skāra tik lielu daļu upura sejas, ka tas sāpēs pārgrieza acis.

Bovijs kustējās zibenīgi. Spēriens ar biezzoļu kurpes malu lika otrajam puisim kliedzot saļimt smiltīs precīzais sitiens pa nervu uz laiku bija padarījis kāju nejutīgu. Ari tas, kurš bija vicinājis nazi, noslīga uz ceļiem. Atgāzis puiša galvu, Bovijs to pieturēja zem zoda, lai nākamais sitiens nepārlauztu jauneklim kaklu. Trešajam viņš iespēra pa sēkliniekiem. Kad puisis sāpēs paliecās uz priekšu, arī viņam Bovijs ar plaukstu spēcīgi trieca pa zodu. Abi bez samaņas novēlās zemē.

Atlika tikai uzbrucējs, kura kāju Bovijs bija padarījis nejutīgu. Sāpēs viebdamies un locīdamies, viņš vārtījās pa zemi un ar lielām pūlēm sataustīja kādu priekšmetu bikšu kabatā. Kad pretinieks izvilka ne visai kvalitatīvu divdesmit otrā kalibra revolveri, Bovijs iespēra viņam pa žokli tā, lai sitiena spēks vien pārlauž kaulu, nevis nogalina tā īpašnieku.

Rauls joprojām gulēja zemē, kampdams pēc elpas un neticīgi mirkšķinādams acis.

-    Nu, kā tev patika? Bovijs apvaicājās.

Ē…

-    Vai tu gribētu pie manis pastrādāt?

-                       Ē…

-     Es tev to varētu iemācīt. Tu iegūtu jaunus draugus un sagādātu pasaulei daudz sāpju?

-    Strādāt? Kas tas par…

-    Tu strādātu pie manis. Bovijs izvilka no kabatas naudaszīmes, kuras kopā saturēja saspraude. Paša gatavotajā tērauda saspraudē bija tik prasmīgi ieslēpts nazis, ka viņam ne reizi neradās problēmas lidostas drošības pārbaužu laikā. Divi tūkstoši dolāru iestāšanās honorārs.

-    Divi tūkstoši dolāru?

-   Piedāvāju dzīvesvietu un ēdienu. Apģērbs un ekipējums par brīvu.

-    Divi tūkstoši dolāru?

-    Iestāšanās honorārs. Pēc tam saņemsi trīs tūkstošus mēnesī. Aplaupīdams dzērienu veikalus, tu nemūžam tik daudz nenopelnītu.

-    Kas man jādara?

-    Jāpierāda, ka spēj mācīties. Un tad…

-Jā?

-    Jaklausa pavēlēm.

17. NODAĻA

-    Pļauka? Viljams neticīgi pārjautāja, jo domāja, ka tiek izjokots.

Brīdī, kad reaktīvā lidmašīna Gulfstream G-200 uzšāvās gaisā no Kasperas lidostas Vaiomingas pavalstī, Kevana juta kuņģī vieglu spiedienu. Varēja pacelties arī no Džeksonholas, taču pastāvēja pārāk liela iespēja, ka uzbrucēju vienība šo lidostu novēro. Drošāk bija ar helikopteru aizlidot divsimt četrdesmit jūdzes austrumu virzienā uz Kasperu, kur viņus jau gaidīja. Lidmašīnas sānus rotāja uzraksts Global

Protective Services. Salonā vietas pietiktu pat desmit pasažieriem ērti klubkrēsli, konferenču galds, dzīvojamās istabas iekārta, plaša virtuve, izsmalcināta izklaides sistēma, klusi dzinēji, simtprocentīgi filtrēts gaiss un daudz dabiskas gaismas. Ietilpīgās degvielas tvertnes bija paredzētas starpkontinentāliem lidojumiem.

-    Tavuprāt, pļaukas ir kaut kas mīkstčaulīgs? Kevana vaicāja.

-    Skaidra lieta! Viljams attrauca.

No vannas istabas iznāca Džeimija, pārģērbusies baltā blūzē, zilā vējjakā un pelēkās vieglās biksēs šis drēbes Viljams bija licis pilotiem paķert līdzi. Tirkīzkrāsas auskari izcēla sievietes tumši zaļās acis. Tumšie mati brīvi krita pār pleciem.

-    Patiesībā tas ir ļoti nopietns sitiens, viņa paskaidroja Viljamam.

-     Fērbērns centās pēc iespējas vienkāršot paša ieviestās tuvcīņas metodes, Kevana klāstīja. Lai tās var viegli iemācīt. Viegli iegaumēt. Var pat apgalvot, ka visas sistēmas pamatā ir dažas kustības. Turklāt Fērbērna sistēma nepieļauj, lai cilvēks, veicot šīs kustības, pats gūst savainojumus, un tas ir ļoti būtiski.

Misis Petersone pārstāja apbrīnot lidmašīnas iekārtojumu un ieklausījās.

-    Piemēram, sitiens. Džeimija savilka dūri un tēloja, ka iesit sienai. Šādi es pretiniekam noteikti nodarīšu sāpes, taču vienlaikus droši vien savainošos arī pati. Pirkstu kauliņi noteikti pietūks un sūrstēs. Ja turpināšu sist, drīz neko nevarēšu iesākt. Sliktajā gadījumā pat salauzīšu rokas kaulus, un sāpes un šoks mani padarīs nespējīgu cīnīties. Lai cik sīksts ir cilvēks, viņš nevar piespiest sevi nejust šoku.

-    Tādējādi Fērbērns sev jautāja: "Ar kuru ķermeņa daļu iespējams dot pretiniekam pietiekamu triecienu, lai pašsavainošanās risks būtu pavisam neliels?" Kevana turpināja.

-    Tā kā mēs nupat runājām par pļaukām, es pieņemu, ka viena no šim ķermeņa daļām ir plauksta, sacīja Viljams.

-Jā, taču tie nav viegli pliķi, Kevana paskaidroja. Pļaukās tiek ielikts viss ķermeņa spēks. Plauksta spēj aptvert lielu platību, gandrīz visu vaigu. Pat ja pretinieks nenonāks nokautā, trieciens tomēr viņu pietiekami apdullinās. Sitiens pa otru vaigu viņu noguldīs uz zemes.

-     Kuras ķermeņa daļas vēl Fērbērns ieteica izmantot? Viljams jautāja.

-    Pēdas, ja vien kājās ir apavi ar biezām zolēm. Ar tādām var, spēcīgi uzminot, salauzt pretiniekam kājas pirkstus. Fērbērns ieteica arī tādu paņēmienu… Ar zoles malu nobrāžot pretinieka kāju ikrus, tam spēcīgi uzmin uz pirkstiem.

-    Au! novilka Viljams.

-    Ar ceļgalu, ieminējās Džeimija.

-    Pa cirkšņiem? Viljams jautāja.

-     Noteikti.

Misis Petersone uzmanīgi klausījās.

-    Arī elkoņi, Kevana turpināja uzskaitīt. Ar tiem var salauzt ribas, bet pašam necik nesāpēs.

-    Trieciens ar plaukstas ārējo malu pa kaklu. Arī tā nesavainosies, Džeimija klāstīja.

Iztēlodamies, kādus ievainojumus var šādi sagādāt pretiniekam, Viljams saviebās.

Misis Petersone ieinteresēta paliecās uz priekšu.

-    Vēl var, uzsitot ar plaukstu pa pazodi, piespiest pretinieku atgāzt galvu atpakaļ, un tad iedurt tam acīs ar pirkstiem…

Advokāts acīmredzami jutās neomulīgi, iedomājoties aprakstīto ainu.

-     Kāpēc vīrs man neko tādu nemācīja? piepeši sarunā iejaucās misis Petersone. Mani nemācīja apieties arī ar ieročiem, kurus glabāja mājās. Viņš bija labs vīrs, taču pret mani izturējās kā pret vājāku radījumu.

-    Tagad ir jūsu iespēja atgūt zaudēto. Džeimija ar žestu mudināja Kevanu piecelties kājās. Mēs jums parādīsim dažu Fērbērna ieteikto paņēmienu kombināciju.

Novietojusi kreiso roku šķērsām pār krūtīm, sieviete pacēla labo plaukstu pie vaiga.

-   Vai es izskatos neaizsargāta? Džeimija jautāja Viljamam un misis Petersonei.

-    Pietiekami, attrauca Viljams, un misis Petersone piekrītoši pamāja.

-   Tieši tā nodomā pretinieks un kļūst pašpārliecināts. Galvenais uzdevums ir viņu pārsteigt, rīkojoties pilnīgi negaidīti. Pārsteiguma reflekss padara viegli ievainojamu.

Kevana izlikās sitam viņai pa vēderu.

Džeimija ar labo roku nobloķēja sitienu. Ar kreisās rokas plaukstu viņa izlikās spēcīgi iesitām Kevanam pa seju. Tad viņa tēloja, ka iesper vīrietim pa cirkšņiem. Kad viņš, it kā ciezdams sāpes, saguma uz priekšu, Džeimija palēninātām kustībām parādīja, kā ar plaukstu iesit viņam pa pazodi, un, stumjot Viņa galvu atpakaļ, vienlaikus tuvina pirkstus acīm.

-     Pļauka pretinieku apdullinātu tā, ka viņš nespētu sevi aizsargāt, Džeimija pabeidza demonstrējumu. Fērbērns ir sarakstījis grāmatu "Kļūsti spēcīgs". Mēs jums to sameklēsim.

-    Arī es esmu kaut ko sagādājis, ierunājās Viljams.

Visi ieinteresēti vēroja, kā Viljams atver atvilktni glabātavas nodalījumā, kas atgādināja nelielu galdiņu, un izņem portfeli.

-    Jūs lūdzāt, lai no Global Protective Services galvenās mītnes atved evakuācijas somu. Taču jāatzīst, man nav ne mazākās nojausmas, kas ir evakuācijas soma.

-    Tā domāta gadījumiem, kad jāevakuējas, paskaidroja Kevana.

-    Kādiem gadījumiem?

-    Komplekts ārkārtas situācijām, kad steidzami jāņem kājas pār pleciem. Lielākajai daļai operatoru mājās glabājas tāda soma.

Kevana atvēra portfeli, un visu skatieniem pavērās naži, deviņu milimetru munīcija, rezerves aptvere, viegli paslēpjama SĪG Sauer 229 pistole, mūķi, miniatūra kabatas laterna, pietiekams krājums divdesmit dolāru naudaszīmju, viltoti identifikācijas dokumenti, santehnikas limlentes rullīši un dažādi citi priekšmeti, kuri liekas neizmantojami kaujas apstākļos, saspraudes un kabeļu savilces, plānas, lokanas plastikāta lentes, ar kurām var sastiprināt kopā vadus vai aizvērt atkritumu maisus.

-    Kam tās domātas? Viljams interesējās.

-    Lai šo to piestiprinātu vai saspraustu kopā.

Viljamam tas nešķita uzjautrinoši.

-     Skaidrs. Un santehnikas līmlente, jādomā, paredzēta pārrautu cauruļu salabošanai.

-    Vai asinsvadu.

-    Kādudien tev būs mani jāapmāca. Viljams noteica un pagriezās pret Džeimiju. Un tas ir tev.

Viņš pasniedza melnu plastmasas portfeli, tik lielu kā klēpjdators. To greznoja uzkrāsots uzraksts Sigarms.

-    Cik iejūtīgi, novilka Džeimija. Visi man dāvina šaujamieročus.

-    Tev vajadzēs arī šo. Viljams pasniedza viņai pistoles maksti.

-    Nē! Kevana iejaucās.

Džeimija izbrīnīta palūkojās viņā.

-    Ja nebūsi kopā ar mani, tev briesmas nedraudēs, viņš paskaidroja.

-    Tu gribi sacīt, ka…

-    Tu paliksi kopā ar misis Petersoni. Un neatradīsies man tuvumā.

-    Uzbrucēju vienība tik un tā var mani atrast un izmantot, lai piekļūtu tev, Džeimija aizrādīja.

-    Tevi labi apsargās.

-     Palūkojies uz gredzenu man pirkstā! Džeimija bilda. Es šai notikumā esmu iesaistīta tikpat dziļi kā tu. Es ij negrasos slapstīties, kamēr tu sevi padarīsi par mērķi.

-    Tā tev būs drošāk.

-    Man nospļauties par to, kas man ir droši. Vai tu slēptos, ja mēs būtu mainītās lomās? Ja mērķis būtu es?

-    Protams, ne. Bet tas būtu…

-    Citādi? Kā? Vienīgā problēma ir tā, ka es esmu sieviete un tu esi vīrietis?

-    Tu labi zini, ka es tā nedomāju. Bet… ja mēs esam kopā, ja kaut kas noiet greizi un ar tevi kas atgadās… Ja tevis vairs nebūtu, es to nepārdzīvotu.

-     Vai tu domā, ka es pārdzīvotu to, ja tevis vairs nebūtu? Tu ar uguni nesameklēsi labāku, motivētāku sargu par mani!

-    Es zinu.

-    Piedevām man šis darbs padodas. Tu pats man to bieži daudzināji. Paliekam kopā?

Aizkustinātajam Kevanam bija grūti parunāt. Jā. Paliekam kopā.

TREŠĀ DAĻA VAI TEV PATĪK SPĒLĒT VIDEOSPĒLES, RAUL?"

1 . nodaļa oahaka, Meksika

Dominiku pārsteidza tas, ka filmzvaigzne Šeina Leina izrādījās pieklājīga un paklausīga krasi atšķīrās no citām slavenībām, kuras viņam nācies sargāt. Divdesmit vienu gadu vecā, satriecošā sieviete jau varēja lepoties ar piecām ienesīgām, slavenām filmām, un tēlojums vienā no tām jau bija atnesis viņai "Oskara" nomināciju. Bet tad viņa uz ilgu, karstu vasaru pazuda no redzesloka. Policija, privātdetektīvi un žurnālisti zvaigzni visur izmeklējās, un visbeidzot viņa tika atrasta pilnīgā narkotiku varā streipuļojam pa KanādasJaunskotijas provinces mazpilsētas galveno ceļu, ieņēmusi galvā, ka dodas iegādāties sacīkšu zirgu. Neviens nespēja izskaidrot, kas šai starplaikā noticis arī viņa pati ne. Varas iestādes veica nelielu izmeklēšanu un uzgāja vasaras namiņu, kurā viņa bija apmetusies kopā ar savu draugu, kurš bija kreka atkarības varā.

Samaksājuši sodanaudas un noklausījušies tiesneša lekciju par talanta un dzīves izniekošanas bezjēdzīgumu, viņi atgriezās Losandželosā. Taču, par spīti Šeinas apņēmībai sākt jaunu dzīvi un pārtraukt šīs attiecības, bijušais draugs uzstājīgi vēlējās ar viņu tikties. Savu mīlestību un neatlaidību viņš izrādīja, aizdedzinot aktrises BMW un nožņaudzot viņas kaķi, un tad nozuda, cerot nogaidīt, līdz policijai apniks filmzvaigzni sargāt.

Te parādījās darbs Dominikāni. Izmisīgi vēloties pasargāt savas investīcijas, kinostudija piedāvāja milzīgu honorāru Dominikāni un vēl pieciem sargiem, lai tie dodas uz filmēšanas vietu Meksikā, kur tobrīd Šeina uzturējās. Viņi strādāja maiņās pa diviem un uzmanīja, lai tuvumā neparādās viņas draugs. Sargiem bija uzticēts vēl kāds pienākums pieraudzīt, lai, iejūtoties filmas sižetā par narkotiku kontrabandistiem, Šeina nesteidz nobaudīt īsto mantu.

Dominikam par izbrīnu, Šeina uzvedās priekšzīmīgi klausīja norādījumiem, filmēšanas laukumā ieradās laikus, iemācījusies tekstu, un ne reizi nežēlojās par divdesmit stundu ilgo darbadienu un stingro kontroli pār viņas laiku ārpus filmēšanās. Svētdienas bija jaunās aktrises vienīgās brīvdienas, un šo laiku viņa izmantoja, Dominika un vēl kāda sarga pavadībā apkaimes pilsētiņās iepērkot paklājus, keramikas izstrādājumus un dzīvnieku atveidojumus vai apmeklējot Oahakas baroka katedrāli, kuras velves greznoja žilbinoši zelta rotājumi.

Sava norīkojuma priekšpēdējā vakarā Dominiks ar pārinieku, izvietojušies atstatus Victoria viesnīcas iekšējā pagalma restorānā, pustumsā stāvēja un uzmanīja vairākas ieejas, kamēr Šeina ieturēja vakariņas kopā ar režisoru. Stāvu zemāk citi aktieri plunčājās peldbaseinā.

Krēsla sabiezēja. Pēc vakariņām sargi pavadīja Šeinu uz numuru, kas atradās vienā no garām ēku rindām blakus restorānam. Maigi apgaismoto gaiteni vietumis greznoja vāzes ar ziediem. Kamēr pārinieks pieskatīja ieejas gaitenī, Dominiks atslēdza Šeinas numura durvis un pārliecinājās, ka viņa būs drošībā.

Tikai dzirdēdami, ka Šeina aizslēdz vairākas durvju slēdzenes, abi sargi ļāvās atslābinājumam.

-    Kad aizvedīsim viņu uz Štatiem, vai tu pieteiksies jaunam norīkojumam? Dominiks apvaicājās pāriniekam.

-     Nē. Es apsveru iespēju atbraukt šurp ar sievu. Kādi ir tavi plāni?

-    Es dodos uz Ņūorleānu. Man paredzēti apsarga pienākumi Pasaules Tirdzniecības organizācijas konferencē. Pēc tam, kad viesuļvētra "Katrīna" izpostīja Ņūorleānu, organizācija vēlas atbalstīt pilsētas atjaunošanas pūliņus un noorganizēt tur tikšanos.

-     Kad es pēdējoreiz strādāju Pasaules Tirdzniecības organizācijas konferencē, demonstranti sarīkoja nekārtības un pilsēta tika slēgta. Tāds, lūk, paaugstināts apdraudējuma stāvoklis. Nedēļu darbojos Oranžajā stāvoklī. Pēc tam nogulēju septiņas dienas bez pārtraukuma.

Abi vīrieši atslēdza savus numurus, kas atradās abās pusēs Šeinas numuram. Tādējādi viņi spētu reaģēt nekavējoties, ja kinozvaigzne nospiestu trauksmes pogu, kas nosūtītu signālu uz sargu istabām. Tikko katrs atvēra sava numura durvis, piepildījās vietējo sakāmvārds: "Pret šīs čūskas kodumu dakteru zāles nelīdzēs." Nošņāca mačetes, kas nocirta abiem galvas.

2. nodaļa

Ceturtā lielākā lidosta Ņujorkas pilsētas apkaimē pēc Kenedija, Lagvardijas un Ņuarkas starptautiskajām lidostām ir Tīterboro, kura tiek saukta arī par atslogošanas lidlauku, kas apkalpo līgumreisus, korporatīvos un privātos lainerus, šādi atvieglojot darbu lielākām lidostām. Divdesmit jūdžu brauciens no Tīterboro lidlauka pāri Džordža Vašingtona tiltam būtu aizvedis Kevanu uz Global Protective Services biroju Manhetenas vidū. Iedomājies, ka uzbrucēju vienība varbūt paredzējusi braucienu šajā virzienā un likusi novērot Tlterboro, viņš nolēma, ka braukt ar automašīnu būtu pārak riskanti, un tālab lidoja ar helikopteru.

Manhetenā bija izbūvēti trīs helikopteru nosēšanās laukumi. Kevana izvēlējās to, kas atradās vistālāk no Global Protective Services mītnes, jo sprieda, ka to diez vai novēros. Bija pusnakts, un bruņots furgons aizveda viņu un pārējos uz slēgtu autostāvvietu zem kādas Medisona avēnijas ēkas, kuras četrdesmitajā stāvā atradās firmas birojs. Furgona ierašanos gaidīja vienība, kas pavadīja Kevanu ar biedriem liftā un cauri augšējo stāvu drošības pārbaudes punktiem.

No konferences zāles pavērās krāšņs skats pilsēta ņirbēja uguntiņās. Kaut zinādams, ka logi ir no ložu necaurlaidīga stikla, Kevana nospieda podziņu, kas acumirklī nolaida tik biezas žalūzijas, ka caur tām nevarēja saskatīt klātesošo apveidus. Viņš aplūkoja dārgos, biezos paklājus un sienas ar ozolkoka paneļiem. Katra sēdvieta pie garā konferenču galda bija apgādāta ar datora termināli un tālruņu konsoli, un vienu no tām viņš izmantoja, lai aicinātu atnākt trīs firmas darbiniekus, kuriem bija lūgts uzkavēties pēc darba laika.

-    Rādās, ka tu pamazām iejūties priekšnieka lomā, Viljams konstatēja.

-     Kā šīs pārmaiņas padarīt oficiālas? Vai tev ir kādi dokumenti, kas man jāparaksta?

-    Esmu norīkojis savu palīgu aiziet tiem pakaļ uz manu biroju, Viljams atbildēja. Viņam pēc neilga brīža butu jāierodas.

-    Jo drīzāk, jo labāk.

-    Misis Petersone, ja gribat atgulties, mēs varam sameklēt kādu tukšu kabinetu, kurā ir dīvāns, Džeimija piedāvāja.

-    Paldies, bet es nosnaudos jau lidmašīnā. Misis Petersone nepārprotami nevēlējās palaist garām notikumus.

Taču Kevana nevarēja to pieļaut. Šeit jūsu līdzdalība beidzas. Jo mazāk jūs zināt, jo labāk jums.

Kundze acīmredzami saduga.

-     Varam to uztvert tā, ka brauciens kopa ar mums bija interesants, bet visam pienāk gals, ierunājās Džeimija.

-    Interesants? Ir grūti apjaust iemeslu, bet man, pat tādu baiļu māktai, šis piedzīvojums šķita gandrīz vai aizraujošākais visā mūžā.

-    Vinstons Čērčils reiz ir teicis: "Nav nekā aizraujošāka par to, ka tu tiec apšaudīts un paliec dzīvs." Redziet, Kevana piebilda, pārāk bieži tādu aizraujošu piedzīvojumu mēs negribam piedzīvot. Viljam, kad Dankans mani iekļāva testamentā?

-    Mēnesi pirms bojāejas. Kādēļ tu jautā?

Zālē ienāca trīs cilvēki.

Pirmais nepilnus četrdesmit gadus vecs Austrumindijas izcelsmes vīrietis, dzimis Akronā, Ohaio pavalstī. Kompakta miesasbūve. īsi, biezi tumši mati. Stingra, stūraina seja. Tumšas acis, pārliecināts skatiens. Muskuļaini pleci. Dienējot ASV īpašo spēku vienībā, Ali Karima specialitāte bija valodas, medicīna un sprāgstvielas, kā arī spēja iejukt un neizcelties Āzijas izcelsmes sabiedrības vidū. Viņa pienākums bija Global Protective Services aizsargaģentu vervēšana, apmācība un uzraudzība.

Otra ķīniete, vairāk nekā trīsdesmit gadus veca. Uzaugusi Sietlā. Gari, mirdzoši melni mati. Piecas pēdas četras collas gara, slaida, smalkiem, taču pievilcīgiem vaibstiem. Ārēji Kima Lī šķita pārāk trausla, lai strādātu apsardzes uzņēmumā. Tomēr ikviens, kurš tā domāja, ātri vien pārliecinājās, ka šī sieviete ir aikido un czecjuaņdao instruktore un melnās jostas īpašniece. Kima bija viena no retajiem Global Protective Services darbiniekiem, kura nebija piedalījusies īpašajās operācijās, taču viņas pienākumiem militārā apmācība nebija nepieciešama. Dankans viņu nolīga tālab, ka viņa reiz bija bēdīgi slavena hakere un datorvīrusu programmētāja šāda prasme ārkārtīgi labi noderēja uzņēmumiem, kas sargāja ne tikai pret fiziskiem, bet arī pret elektroniskiem uzbrukumiem. "Diez, kā Kima un Džeimija spēs sadarboties," Kevana nodomāja, "Džeimija taču arī ir datorspeciāliste."

Trešā persona baltais vīrietis. Vairāk nekā četrdesmit gadus vecs. Izskatīgs, solīdas miesasbūves afrikands, agrākais Dienvidāfrikas izlūkdesanta vienības loceklis. Džeralda Brokmena specialitāte bija darbs ienaidnieka aizmugurē visbaismīgākajos apstākļos brīvā dabā. Viena no vienības izturības pārbaudēm bija spēja izdzīvot piecas dienas Āfrikas bušā starp lauvām, ziloņiem un bez pārtikas līdzi bija vienīgi kārba kondensēta piena, pārtikas deva pusei dienas un divpadsmit cepumi, turklāt pārbaudāmie ar nepatiku atklāja, ka lielāko daļu pārtikas instruktori aplaistījuši ar petroleju. Elitārā militārā pagātne un teicamas vadības spējas ļāva Brokmenam ieņemt pagaidu vadītāja vietu uzņēmumā.

Visi trīs nebilda ne vārda. īpašie operatori ir mācīti valdīt emocijas, taču tagad pārsteigums nebija noslēpjams.

-    Kevana? Brokmens visbeidzot noteica, cieši uzlūkojis kādreizējo kolēģi.

Sazinoties ar uzņēmumu, Viljams bija klausījis Kevanas rīkojumiem un pateicis Brokmenam vien to, ka advokāts ieradīsies kopā ar jauno īpašnieku.

Uzlūkojis Džeimiju un misis Petersoni, Brokmens noprata, ka sievietes nav ierindojamas iespējamo īpašnieku sarakstā.

-     Un tu būtu jaunais uzņēmuma vadītājs? viņš vaicāja Kevanam.

Kima pievērsās advokātam. Viljam, tu jau piecus mēnešus lūdz mani meklēt datu bāzēs Āronu Stodardu. Man radās iespaids, ka tieši viņam Dankans ir novēlējis uzņēmumu.

-     Tiesa, Viljams atteica. Tagad, kad esmu saņēmis klienta atļauju, es beidzot drīkstu atklāt, ka Global Protective Services mantinieks ir Arons Stodards.

-    Un Arons Stodards esmu es, bilda Kevana. Pār telpu nolaidās klusums. Es spriedu, ka sargs kļūtu viegli ievainojams, ja sliktie zēni iegūtu ziņas par viņa personisko dzīvi, Kevana skaidroja. Tā var izmantot sarga draugus un tuviniekus, lai izdarītu spiedienu uz viņu. Kevana ir mans pseidonīms.

-     Vai sliktie var piekļūt tādiem ierakstiem? Ali iebilda. Tie glabājas absolūti drošā vietā, kur pieeja ir tikai man un Kimai.

-     Maldīgs priekšstats, Kevana atklāja. Vakar viņi uzbruka manai mājai.

-Ko?

-    Manai mājai, Dieva dēļ! īpašumam uz Arona Stodarda vārda. Visa apkaime mani pazīst tikai kā Aronu Stodardu. Dusmām kūsājot dzīslās, Kevana pūlējās kontrolēt elpu. Taču uzbrucējiem izdevās mani atrast. To viņi varēja, vienīgi atrodot manu vārdu Global Protective Services datubāzē.

-    Iesaistīts ari Viljama birojs, Ali atgādināja. Tieši viņš uzsāka meklēšanu.

-    Es apliecinu, ka vienīgi jums trijiem esmu izpaudis akūto nepieciešamību sameklēt Aronu Stodardu. Viljams pagriezās pret Kevanu. Konfidencialitātes dēļ es nedrīkstēju minēt Dankana testamenta noteikumus. Taču viņi drīz vien apjauta saistību.

-     Piķis un zēvele, kas tas par mājienu? Brokmens noprasīja. Mēs esam nosūtījuši uzbrucēju vienību, lai neļautu tev mantot uzņēmumu? Lai mēs paši iegūtu varu pār to?

-    Līdz šim tāda doma man nebija ienākusi prātā, Kevana meloja.

-   Stulbuma kalngals! Amerikāņiem raksturīgais idiomātiskais izteiciens šķita pilnīgi neiederīgs indiešu izcelsmes cilvēka mutē. It kā mums trūktu nepatikšanu! Tagad mums darīšana ar puisi, kurš vēl nesen par varītēm bēga no mūsu uzņēmuma, bet nu izdomājis, ka tomēr grib atgriezties, un piedevām vēl apvaino mūs, ka mēs strādājam pretējās puses labā.

-    Pārtraukums! Kevana pasludināja.

-    Tas patiešām ir stulbuma kalngals! Ali neatlaidās.

-    Nopietni, es iesaku ņemt pārtraukumu. Vai Dankans te glabāja viskiju?

-    Vai tu esi sācis dzert? Kima izbrīnīta apvaicājās.

-    Nē, Kevana attrauca. Tomēr, ja kārtīgi iebelzīsim cits citam ar pudeli pa galvu, varbūt tiksim pie jēgas. Dankans jums trim pilnībā uzticējās. Es arī jums pilnībā uzticos. Tomēr mums ir jāatklāj, kurš pārkāpis drošības noteikumus, un tas nebūs viegli. Kāds mani medī, un šā cilvēka rīcībā ir liela nauda un resursi. Lai arī pirmais mēģinājums nav izdevies, tas nenozīmē, ka apdraudējums vairs nepastāv. Man jāpieņem, ka tiks sarīkots nākamais uzbrukums. Plašāks un organizētāks.

Brokmens pārlaida plaukstu gludi noskūtajai galvai. Ali lēni nopūtās.

-    Piedod, Kima atzina. Acīmredzot mēs netiekam galā ar stresu.

Atskanēja klauvējiens pie durvīm, un apsargs ienesa sūtījumu. To piegādāja mistera Faradeja palīgs.

Kevana pasniedza pieblīvēto gareno aploksni Viljamam, un advokāts izplāja tās saturu uz konferenču galda.

-    Kur lai uzlieku savu autogrāfu? Kevana jautāja.

-   Vai tu vispirms to neizlasīsi? Kā advokāts es tev no sirds iesaku izskatīt to, ko paraksti.

-    Vai tev ir iebildumi pret kādu punktu?

-    Viss ir gaužām vienkārši. Tu apstiprini mantojumu. Tu pārņem uzņēmuma vadību līdz ar tā aktīviem un… es uzsveru… saistībām.

-     Vakar tu minēji, ka Dankans ir pieņēmis dažus apšaubāmus ar uzņēmuma vadību saistītus lēmumus.

-    Viņš pārāk strauji paplašināja darbību. Londona, Parīze, Roma, Honkonga. Plānots atvērt filiāli arī Tokijā. Nevar noliegt, ka pēc vienpadsmitā septembra notikumiem pieprasījums pēc augstākās klases apsarga pakalpojumiem nekad nav bijis tik liels kā šobrīd. Taču patlaban Global Protective Services vairāk tērē nekā saņem. Pastāv risks bankrotēt.

-     Bankrotēt? Ali drūmi paraudzījās Brokmenā. Man neviens neko nav stāstījis par…

Tālāk neklausīdamies, Kevana parakstījās.

-     Ir nepieciešams liecinieks. Viljams pavērās Džeimijā un piebilda: Taču tā nedrīkst būt sieva.

-    Sieva? Kimu jaunums manāmi apstulbināja.

-    Pie joda, es esmu ar mieru! iejaucās misis Petersone, priecādamās, ka var piedalīties. Viņa parakstījās Viljama norādītajā vietā.

-    Tagad uzņēmums pieder man? Kevana pajautāja.

-    Līdz ar visām saspraudēm un dzeramā ūdens traukiem.

-    Tad ķeramies pie darba. Džerald, atcel Tokijas filiāles projektu. Apvieno Parīzes un Romas filiāles. Ali, misis Petersoni nepieciešams apsargāt visu diennakti. Nogādā viņu kādā drošā namā.

-     Lai viņu pieskata izskatīgi jaunekļi, piebilda Džeimijā.

-    Arī Viljamam būs jāpaslēpjas drošā namā, Kevana paziņoja. Lai piekļūtu man, uzbrucēju vienība var izmantot gan vienu, gan otru. Kima, pārbaudi datubāzē visus manus norīkojumus. Pastāv iespēja, ka mani paredzēts apklusināt saistībā ar kādu agrāku notikumu, kurā esmu ieguvis pārāk daudz nevēlamas informācijas. Es gribu, lai mani pavada vislabākie sargi. Ataiciniet Robu Milleru, Dominiku Benuto, Hansu Dītrihu un…

Drūmie skatieni, ar kādiem darbinieki vērās runātājā, lika viņam apklust.

Kevana atcerējās, ko Ali un Kima iepriekš bija teikuši un kas formāli nebija saistīts ar viņa ierašanos. "It kā mums trūktu nepatikšanu!" bija iesaucies Ali, bet Kima piebilda: "Acīmredzot mēs netiekam galā ar stresu."

-    Kas noticis? viņš taujāja.

Kima dziji ieelpoja. Visi, izņemot Ediju, ir gājuši bojā. Pēdējās diennakts laikā.

Sākumā Kevana nosprieda, ka ir pārklausījies.

-    Millers Venēcijā sargāja liela uzņēmuma vadītāju un viņa sievu, Ali stāstīja. Dominiks Oahakā apsargāja filmzvaigzni. Pārējie atradās līdzīgos savstarpēji nesaistītos norīkojumos. Visi ir nodurti.

Jaunais vadītājs paliecās uz priekšu, atspiezdamies ar plaukstām pret galda virsmu.

-    Asmeņi bija apstrādāti ar ātras iedarbības indi, Kima piemetināja.

-     Klienti ir dzīvi. Brokmena balsī jautās satraukums. Tiem nav ne skrambiņas. Viņiem neviens neuzbruka.

-    Neviens neuzbruka? Tas taču nav iedomājams! Viljams iebilda.

-    Protams, ir, Kevana attrauca. Ja klientiem nekas nav nodarīts, tas nozīmē, ka uzbrukuma mērķis bijis to sargi.

-     Kāpēc uzbrucēji neizmantoja šaujamieročus? Viljams jautāja.

-    Tālab, ka uzbrukumam ar nazi piemīt kaut kas baisi intīms, atteica Kevana. Nereti upuris pat nejūt, ka ir savainots, vai arī neapjauš brūces nopietnību. Apmācībai cīņās ar nazi bieži rāda videomateriālu, kas kādā Kalifornijas bārā uzņemts ar novērošanas kameru. Tajā redzams pulks baltādainu brašuļu, kas piekauj maza auguma latīņamerikāni. Pa visiem pataisa viņu zili melnu. Visbeidzot visniknākais uzbrucējs, nosviedis upuri uz biljarda galda, sit to pēc sirds patikas. Kadra kreisajā pusē manāma aša kustība, proti, latlņamerikānis ir atbrīvojis roku zem uzbrucēja spiediena un pūlas kaut ko izvilkt no džinsu kabatas. Ari turpmākās kustības ir zibenīgas, un piekautā vīrieša roka darbojas acij gandrīz nesaskatāmā ātrumā. Kad sliktais puisis, acīmredzot nospriedis, ka gana pamielojis latlņamerikāni, ir piecēlies un pagriezies, kadrā redzams viņa pārgrieztais vēders. Taču viņš ir šoka stāvoklī un pat neapjauš, ka sadurts. Pārējie metas bēgt. Sliktais puisis ir neizpratnē. Piegājis pie bāra letes, viņš apsēžas. Tikām asinīm notrieptais latīņamerikānis notraušas no biljarda galda, iegrūž nazi kabatā, sakārto apģērbu un iziet uz ielas. Puisis ar pārgriezto vēderu pasūta dzērienu. Viņš joprojām neapjēdz, ka ir daudzkārt sadurts. Vēl neilgu bridi pasēdējis, ievainotais pašūpo galvu, it kā būtu mazliet apjucis, nozvejas no krēsla un izlaiž garu.

Viljamu stāsts acīmredzami šausmināja.

-     Lielākā daļa drošībnieku ļoti baidās no uzbrukuma ar nazi, tāpēc tiem vienmēr līdzi ir vismaz viens nazis, lai kritiskā situācijā varētu pretinieku iebiedēt. Visieteicamāk ir nēsāt vairākus nažus, lai nepieciešamības gadījumā būtu labākas izredzes piekļūt kaut vienam no tiem. Vienu parasti piestiprina viegli atāķējamā ķēdītē ap kaklu. Kevana pavēra kreklu, parādīdams advokatam īsu nazi melnā neilona makstī. Ieroci viņš bija paņēmis no evakuācijas somas. Nosaukumu La Griffe nazis ieguvis no franču valodas, jo līkā asmens forma atgādina plēsīga putna nagu.

-     Vēl nazi var nēsāt šādi. Džeimija pavēra vējjaku, Viljamam parādīdama virs kreisā gurna piestiprinātu maksti ar viengabala nazi, arī no evakuācijas somas.

-    Un šādi. Piecas collas garo savāžamo kaujas nazi Kevana izvilka no bikšu kabatas. Asmens augšēja daļā atradās āķis, kas aizķērās aiz kabatas malas, atvāžot asmeni brīdī, kad izvilka šo ieroci. Gadiem ilgi esmu vingrinājies rīkoties ar nazi. Prasmīgs nažu meistars iemācīja man izkalt asmeņus. Taču es pavisam nevēlētos piedzīvot, ka man uzbrūk ar tādu. Tici man, Viljam, daudzus sargus stindzina doma, ka viņus vajā cilvēks ar nazi rokā un liek tiem justies neaizsargātiem.

-    Tev taču neuzbruka ar nazi, Džeimija aizrādīja. Kāpēc tu par to runā?

3. nodaļa

Raulam nebija ne jausmas, kurp viņu ved. No telefona automāta piezvanījis vecākiem un samelojis, ka dodas uz ziemeļiem meklēt darbu Denverā, viņš kopā ar nepazīstamo nonāca nelielajā Dablīglas lidostā uz rietumiem no Albukerkes. Tur svešais atdeva atpakaļ izīrēto automobili. Mazās lidmašīnas pasažieriem nebija jāiziet drošības pārbaude, un jau pēc dažām minūtēm lidaparāts uzšāvās gaišzilajās, dzidrajās debesīs.

-     Es izmantoju mazās lidostas, nepazīstamais klāstīja, it kā Rauls kaut ko saprastu no viņa teiktā. Izvēlos augstumu zem tūkstoš astoņsimt pēdām, jo tad nav jāatskaitās par lidojuma plānu. Tāpat es neieslēdzu retranslatoru, citādi radars varētu mani izsekot.

Rauls ar lidmašīnu lidoja pirmo reizi. Bija grūti koncentrēties, viņam reiba galva un gribējās vemt. Taču viņš apņēmās neļaut svešajam nojaust, ka ir nobijies. Viņš cieši piespieda sviedriem noplūdušās plaukstas ceļgaliem un pūlējās novaldīt trīsas.

"Galvenais ir neskatīties lejup," Rauls sevi iedrošināja. Uzmācās aizdomas, vai piedāvājums nav saistīts ar seksa pakalpojumiem un vai nepazīstamais nelīdzinās tiem izdzimumiem, kuru centienus Rauls bija atvairījis cietumā. Taču svešinieka uzvedība nekādi neliecināja, ka viņu vada tādas tieksmes. Patiesībā, samaksājis Raulam solītos divus tūkstošus dolāru, viņš aizrautīgi runāja vienīgi par cīnīšanos.

-    Vai esi kādreiz gribējis iestāties armijā? viņš vaicāja.

-     Pie velna, nē! Rauls iesaucās. Svešais bija iedevis viņam austiņas, ka apslāpēja reaktīvās lidmašīnas dzinēju troksni.

-    Vai tad nebūtu lieliski, ja viens no darba pienākumiem būtu nēsāt pistoli un triecienšauteni?

-     Būtu gan. Bet… domā, ka man baigi gribas uzklausīt visas tās pavēles?

-    Citādi nevar. Nepazīstamajam vīrietim bija ļoti spēcīgas rokas. Pāri abiem vaigiem saules nobrūninātajā, kalsnajā sejā stiepās rievas, un brūnās acis mirdzēja neparasti kvēli. Neviens neizsniegs ieroci, nepamācot, kā un kad to lietot.

-    Man jau ir šaujamais.

-    Tas mēsla trīsdesmit otrais? Pat tad, ja tu man trāpītu, es tik un tā pieskrietu tev klāt, izrautu ieroci tev no rokām un iegrūstu tev rīklē. Labāk sagādāsim tev īstus ieročus. Vai esi šāvis ar MP-5?

-    Ar ko?

-    Ar mašīnpistoli. Vai zini atšķirību starp mašīnpistoli un automātu?

Rauls pat nenojauta, ka šie ieroči atšķiras.

-    Mašīnpistolei lieto deviņu milimetru pistoles patronas, svešais turpināja. Automātā izmanto šautenes munīciju. Tik baiga mantiņa, ka trāpot lode it kā apmet kūleni un sarauj mērķi gabalos. Vai esi šāvis ar mašīnpistoli?

Rauls brīdi svārstījās, jo baidījās, ka vēl vairāk zaudēs cieņu svešinieka acīs, ja atzīs patiesību. Neesmu.

-    Šo trūkumu mēs vērsīsim par labu. Ir tik brīnišķīgi šaut no MP-5 pilnā automātiskā režīmā, kad divās sekundēs cauri stobram iztriecas trīsdesmit patronas. Raul, tu varbūt neesi mīlējies ar visskaistāko sievieti. Tu varbūt neesi baudījis garšīgāko viskiju. Tu varbūt neesi braucis ar visātrāko auto. Bet tu drīkstēsi pilntiesīgi apgalvot, ka esi šāvis ar pasaules labāko mašīnpistoli, kad turēsi rokās MP-5 un tai cauri izlidos trīsdesmit patronas. Taču, lai tiktu pie tādas iespējas un arī turpmāk saņemtu naudu, kā esmu solījis, tev būs jāklausa dažām pavēlēm. Tā taču ir visos darbos, vai ne?

-     Es jau pats apjēdzu, ka neviens nedod naudu tāpat vien, Rauls atteica. Bet tu prasīji, vai es gribēju iestāties armijā. Es nemaz netaisos klāt gultas un nostiept segu tā, lai no tās atlec monēta, kā to rāda filmās.

-    Filmās, Raul? Tev patīk filmas?

-    Skaidrs, ka patīk.

-    Vai tu cietumā skatījies filmas?

-    Televizorā.

-    Laikam mīksts tas cietums gadījies.

-    Pamēģini pasēdēt, tad redzēsi, cik tas ir mīksts.

-     Es esmu bijis cietumā, Raul. Tici man. Bet tajā televizoru nebija. Toties bija nokaitētas adatas man zem nagiem un elektrodi pie sēkliniekiem, svešais stāstīja. Rauls pamanīja rētas uz vīrieša pirkstiem. Brīvajā laikā no mašīnpistoļu un citu jauku mantiņu apgūšanas tu izklaidēsies citādi. Skatīsies labi daudz kino. Visnotaļ jauks darbiņš, vai ne? Saņemt trīs tūkstošus dolāru mēnesī par filmu skatīšanos.

-    Kādas filmas es skatīšos?

-    Asa sižeta filmas. Es domāju, ka sāksim ar filmu "Zaglis". Režisors Maikls Manns, un galveno lomu tēloja Džeimss Kāns. Vai esi redzējis?

Raulam nebija ne jausmas, kas ir Maikls Manns un Džeimss Kāns.

-    Laikam veca filma. Tādas es neskatos, viņš noteica.

-    Es garantēju, ka tev patiks. Filmas beigās Kāns ar pistoli nogalina vairākus gangsterus. Tā ir viena no pirmajām reizēm, kad kinolentē ticami attēlo apšaudi. Manns bija piesaistījis kolosālus tehniskos ekspertus. Kāna pistoles satvēriens. Līdzsvara izjūta. Kāju kustības. Kaut kas apbrīnojams! Man ir daudz tamlīdzīgu filmu. "Ronins". "Dzīvības pierādījums". "Spiegu spēles". "Rekrūtis". Svarīgākais, Raul, ir pievērst uzmanību nevis sižetam, bet atsevišķām ainām, personāžu rīcībai un aktieru tēlojumam. Arī šo filmu uzņemšanā piedalījušies lieliski tehniskie eksperti, un, ja neskaita dažas ainas, tajās precīzi atainots mūsu arods.

-    Arods?

-    Jā. Tā darbojas operatori. Profesionāļi. Vārdu krājumu tu apgūsi darba gaitā. Protams, tu noskatīsies arī filmu "Melnais vanags notriekts" un televīzijas seriālu "Specvienība" par "Delta" spēkiem. Un "Tumši zils", kurā Kurts Rasels tēlo korumpēto policistu. Režisoram Ronam Šeltonam ir paveicies ar patiešām labu tehnisko ekspertu. Apiešanās ar ieročiem atainota precīzi kā dzīvē. Kādā ainā Kurts teic garu runu un cita starpā saka: "Es esmu strēlnieks. Es nāku no strēlnieku ģimenes." To dzirdot, pārņem nebijušas izjūtas, jo pirmo reizi filmā kāds policijas izmeklētājs, kas pelna iztiku ar ieroci rokā, nosauc sevi par strēlnieku. Protams, dzīvē policisti cits citu tā dēvē. Par strēlniekiem. Kā tev šis vārds patīk, Raul?

-    Izklausās kā vecā vesternā.

-    Vesternā? Tā ir laba doma, Raul. Es parūpēšos, lai tev ir iespēja noskatīties "Mežonīgo bandu".

Saule spīdēja aiz muguras. Plašajā ainavā kalnus nomainīja līdzenums, brūno krāsu nomainīja zaļā. Saule norietēja strauji. Drīz lidmašīnu ieskāva tumsa. Sēdēdams pilota kabīnē, Rauls pūlējās nomākt reiboni, lūkodamies uz vāri mirdzošajām priekšējā paneļa gaismiņām.

-    Tu mani pārsteidz, svešais ierunājās.

-    Ar ko?

-    Tev ir bail lidot.

-    Kurš teica, ka man ir bail?

-    Tikai tu to neizrādi.

-    Kurš teica, ka man ir bail?

-    Es ne.

Rauls tagad cieši vērās tālumā un brīnījās, cik daudz gaismas ir lejā. Mazpilsētiņas zaigoja. Lielpilsētas žilbinoši spīdēja. Uz maģistrālēm laistījās transportlīdzekļu starmešu upe. Tikai izretis gadījās, ka aiz loga valda piķa melna tumsa. Viņš nebija iedomājies, cik daudz cilvēku dzīvo šai apkaimē un cik spoži apgaismota var būt nakts. Nokļūstot vienā no retajiem nakts melnajiem posmiem, svešā vīrieša vadītā lidmašīna ienira tieši tumsas sirdī.

Piepeši tumsā iemirdzējās divas rindas gaišu punktu. Kad nepazīstamais pavērsa lidmašīnu turp un sāka nolaišanos, Kaulam šķita, ka tūdaļ kuņģa saturs sakāps uz augšu, tomēr viņš atvairīja dziņu izvemties. "Dieva vārds, es taču neizrādīšu viņam savu vājumu!"

Kādā brīdi abpus gaismu rindām pavīdēja augstu koku apveidi. Uguntiņas tuvojās. Tiklīdz riteņi pieskārās asfaltam, lidmašīnas korpuss nodrebēja. Pilots stūrēja pa labi, kur pa lielām, atvērtām durvīm krita gaisma no rievota metāla ēkas. Skrejceļa ugunis negaidīti nodzisa, taču Rauls paguva ievērot, ka pāri ceļam steidzas vīri, pārvelkot tam kādu segumu. Tas bija tīkls. Viņi pārklāja skrejceļu ar maskēšanās tīklu. Svešais izslēdza lidmašīnas motoru, tomēr ilgi gaidītajā klusumā dzinēju rēkoņa joprojām atbalsojās Raulam ausīs.

Kad nepazīstamais atvēra lidmašīnas durvis, Raulu apņēma mitrums. Seja pārklājās sviedriem, drēbes draudēja pielipt pie ādas. Abi izkāpa no lidmašīnas, gaiss šķita smags.

"Velns un elle, kur es atrodos?" Rauls mocījās neizpratnē.

Taču prātā jaucās svarīgākas domas. Trīs vīri jau gaidīja, kad viņš ar nepazīstamo atstās lidmašīnu. Visiem kājās bija tūristu apavi ar biezām zolēm, bikses ar daudzām kabatām, mugurā brīvi krītoši krekli, galvā beisbola cepures, mati, pēc visa spriežot, bija īsi apgriezti. Viens vīrietis bija baltais. Otrs melnādainais. Trešais bija spāņu izcelsmes, tādējādi kaut nedaudz mazinot Raula nošķirtības sajūtu. Pēc brīža viņš atģida lai gari iesākumā visus trīs izturēšanās dēļ bija noturējis par nobriedušiem, pieaugušiem vīriešiem, divi sagaidītāji šķita jaunāki par viņu.

-    Vai viss noris saskaņā ar grafiku? svešinieks apvaicājās.

-    Jā, mister Bovij, atbildēja melnādainais vīrietis.

-    Tas ir misters Ramiress. Bovijs norādīja uz Raulu.

Tik oficiāla iepazīstināšana lika justies nedaudz neveikli,

tomēr jauneklis jutās pagodināts. Par misteru Ramiresu viņu nosauca pirmo reizi mūžā.

-    Un viņš ir gudrs, Bovijs piemetināja. Arī tā par Raulu neviens vēl nebija izteicies. Viņš būs teicams papildinājums mūsu grupai. Bovijs pagriezās pret viņu. Vai ne, mister Ramires?

-     Jā. Un tad notika kas pārsteidzošs. Rauls nedomādams piebilda: Jā, ser.

-    Redzat? Bovijs uzrunāja trijotni. Teicams papildinājums. Iekārtojiet viņu pie mums. Apģērbs, aprīkojums, kaut kas ēdams. Parādiet, kur būs viņa gultas vieta. Mister Ramires, kā redzat, vienību pārstāv ne tikai baltie. Ja jums ir grūtības saskarsmē ar dažādām rasēm, tās būs steigšus jāpārvar. Mēs šeit pielūdzam tikai vienu īsto dievu, proti, Disciplīnu.

Piepeši nodārdēja šāvieni, un Rauls satrūkās. Instinktīvi viņš ierāva galvu plecos, ieliecās ceļos un pacēla rokas, lai aizsargātos.

-     Labs reakcijas ātrums, baltādainais novērtēja.

Šāva aiz ēkas.

-    Rādās daudzsološi, spāņu izcelsmes vīrietis piekrita.

Vienmērīgie šāvienu blīkšķi nerimās. Kuņģim degot kā

ugunīs, Rauls vērās garām lidmašīnai uz ēkas otru pusi. Nebija skaidrs, cik biezas ir rievotā metāla sienas, un vienīgais, kas atturēja viņu mesties guļus uz betona grīdas, bija tas, ka nevienu citu klātesošo šie šāvieni nelikās satraucam.

-    Tās ir nakts apmācības, Bovijs skaidroja. Drīz pats tajās iesaistīsies. Netālu atskanēja sprādziens. Arī šoreiz neviens nereaģēja. Kamēr tev būs brīvais laiks, Bovijs turpināja, tu iemācīsies gulēt pat šādā troksnī. Miegs ir operatora draugs. Nogurums ir viens no viņa daudzajiem ienaidniekiem. Paēd un pagūli, kad vien ir tāda izdevība. Tiesa, šeit tev diez ko atpūsties neiznāks. Vai tev patīk videospēles, Raul?

-     Ē, videospēles? Savādais jautājums lika Raulam saraukt pieri, un viņš atkal nervozi palūkojās virzienā, no kurienes skanēja šāvieni.

-    Tev jāatbild ar "ser".

-    Ser! Kādreiz patika. Ķurķī pie tām netiku.

-     Šeit tā nebūs. Kad nenodarbosies ar apmācību vai neskatīsies filmas, tu drīkstēsi spēlēt videospēles, cik vien gribēsi. Visjaunākās versijas. "Fortūnas kareivis". "Nāvīgā cīņa". "Liktenis". Šo ir licenzējusi ASV armija un mudina karavīrus to spēlēt. "Goda medaļa". "Ieroču brāļi". "Varoņi". "Pilna spektra karavīrs". "Amerikas armija". Mums ir visas asa sižeta videospēles, kādas vien tirgū pieejamas. Noslīpē refleksus. Izklaidējies pēc sirds patikas.

4. nodaļa

-    Vai tev tomēr nevajadzētu pagulēt? Džeimija vaicāja Kevanam, stāvēdama mijkrēslī grimstošās guļamistabas durvīs.

Dankans, kurš dažkārt strādāja divdesmit stundas dienā, blakus darba kabinetam bija ierīkojis dzīvojamās telpas. Redzot, cik nesaraujami bija savijusies Dankana personiskā un profesionālā dzīve, Kevana aizdomājās par to, kā tagad mainīsies viņa un Džeimijas dzīve.

Viņš apsēdās pie Dankana rakstāmgalda to klāja biezs izdruku slānis.

-    Šaubos, vai spēšu aizmigt. Viņš pārbaudīja Kimas sagatavoto sarakstu ar Kevanas agrākajiem norīkojumiem, katram vilkdams ar pirkstu līdzi. Acis pārgurumā kaisa.

Bija ļoti nomācoši apzināties, cik daudz un ilgi viņam nācies strādāt par apsargu. Politiķi, lielu uzņēmumu vadītāji, kinozvaigznes, slaveni sportisti, nekustamā īpašuma karaļi un tā tālāk. Klientu bijis simtiem, taču vienīgi daži šķita īpaši, un ne jau naudas, varas vai slavas dēļ. Vairāk Kevanu bija saistījis pats darbs. Dankans vienmēr piekodināja: "Ne mums tiesāt savus klientus, protams, ja vien tie nav acīmredzami morāli briesmoņi. Mūsu arodā svarīgākais ir apzināties, ka apsargājamie ir kāda plēsoņas iekārots laupījums un plēsoņas allaž ir ienaidnieks."

-    Rīts gudrāks par vakaru, norādīdama uz sarakstu, sacīja Džeimija.

-     Bet līdz tam? Ja nu kāds iet bojā tikai tālab, ka es neesmu paveicis savu darbu kārtīgi? Man jāpieņem, ka viens no šiem norīkojumiem slēpj norādi par to, kālab uzbrucēju vienība centās mūs nogalināt un kādēļ tika noslepkavoti pārējie aģenti. Varbūt tā ir atriebība par kādu slepkavības vai nolaupīšanas mēģinājumu, ko esmu kādreiz novērsis. Es nezinu, kur vēl meklēt.

-    Tu nevari strādāt, ja nespēj sakarīgi domāt.

-    Esmu izticis bez miega arī krietni ilgāk.

-     Ir dzirdēts, ka no miega bada cilvēks var sajukt prātā.

Kevana nenovaldīja smaidu. No tavas mutes tas izklausās tik mīļi!

-     Es runāju nopietni. Džeimija pamasēja vīram plecus. Rīts gudrāks par vakaru, un no rīta saraksts šķitīs saprotamāks.

Bridi padomājis, Kevana nopūtās. Tik daudz norīkojumu! Kad šī jezga beigsies…

-    Vai tu gribi, lai apceru nākotni un nenokaujos ar domām par tagadni?

-    Es cenšos iztēloties sevi nākotnē, lai man nebūtu jānokaujas ar domām par tagadni. Kad viss būs galā. Kevana nolika papīra lapas uz galda. Tev taisnība. Mums vajag izgulēties. Viņš aplika roku sievai ap pleciem, un abi devās uz guļamistabu.

Iezvanījās tālrunis.

Kevana sastinga.

Notrinkšķēja otrs signāls, un viņš pagriezās atpakaļ.

-    Necel klausuli, Džeimija lūdzās.

Viņš lūkojās uz rakstāmgaldu. "Tas vairs nav Dankana rakstāmgalds. Tagad tas ir mans."

-     Vai nav vienalga, kas zvana. Tas var pagaidīt līdz rītam, Džeimija bilda.

-    Nē, Kevana apņēmīgi paziņoja.

Taču, kad viņš piegāja pie tālruņa, tas apklusa.

-    Ja zvanītājs tik ātri nolika klausuli, tas noteikti nebija nekas svarīgs, sieva mierināja.

Kevana norādīja uz modernu telekomunikāciju konsoli, kurā bija iedegusies kāda lampiņa. Klausuli ir pacēlis kāds cits. Iespējams, pēc kāda noteikta signālu skaita zvanu pārsūta uz citu tālruni.

Viņš skatījās uz konsoles lampiņu, kas nenodzisa. Katrai lampiņai blakus atradās plāksnīte ar vārdu. Un šī vēstīja: "Brokmens."

-    Ja tas būtu nepareizs savienojums, viņš jau tagad būtu nolicis klausuli. Jānoskaidro, kas slikts atgadījies.

-    Kālab tu domā, ka slikts?

-     Vai tad zvans trijos naktī kādreiz ir liecinājis par kaut ko labu?

Abi izgāja gaitenī.

Kevana sajuta kādu spēku paceļam viņu gaisā, tad līdz ar Džeimiju ietriecam gaiteņa sienā un nosviežam uz grīdas. Maņas atguvās acumirklī. Aiz muguras atskanēja rībiens kabinetā. Nē, tālāk. Guļamistabā. Žilbinošs uzliesmojums.

Triecienvilnis, kas izsit dvašu no krūtīm. Kevana ievaidējās, aizvēlās pie Džeimijas, pār abiem nobira ģipša un koka

šķembu lietus. Cauri zvanonai ausīs viņam šķita, ka dzird

Džeimiju vaidam. Pēc tam viņš saklausīja sievu izgrūžam lāstu dusmas dāvāja sparu notraust virsū sabirušos gruvešus.

Nāsīs iesitās dūmu smārds. Ar pūlēm pietrausies četrrāpus, Kevana pa durvju aiļu lūkojās turp, kur vēl pirms brīža bija atradies kabinets. Guļamistabas un kabineta starpsiena bija sagrauta. Spuldzes bija izsistas, taču trīsošās liesmas ļāva apskatīt postažu izārdītajā guļamistabā. Ložu necaurlaidīgā loga lauskas bija izkaisītas pa grīdu. Pa robaino atveri logā kaukdams pūta oktobra vējš un uzkurināja liesmas.

Iedarbojās signalizācija. Pie griestiem piestiprinātie smidzinātāji šļāca ūdens straumes guļamistabā un kabinetā.

Kāds pavilka Kevanu nostāk tas bija Ali. Vēl kāds palīdzēja Džeimijai. Kevana tikai pēc mirkļa aptvēra, ka tā bijusi Kima. Ar ugunsdzēšamo aparātu rokās degošajās telpās metās Brokmens, pūlēdamies apdzēst liesmas vietās, kur tās pretojās ūdens izsmidzinātājiem.

Pēkšņi Kevana vairs neatradās dūmu un putekļu mākoņu ielenkumā. Ali bija viņu ievedis konferenču zālē un ieslēdzis apgaismojumu. Džeimija sakņupa turpat blakus, viņai asiņoja deguns.

Kevana juta, ka arī viņam no nāsīm irdz asinis.

Apmiglotu skatienu viņš lūkojās uz aizkariem, kas sedza konferenču zāles logus. Vediet mūs ārā. Paša balss šķita nākam no tālienes.

Ko? pārjautāja Ali, it kā Kevana buldurētu nesaprotamā valodā.

Vai viņš tiešām runāja nesaprotami? Kevana norādīja uz logiem. Vediet mūs ārā no šīs telpas.

Viņš pūlējās to pateikt, cik vien skaidri un skaļi iespējams, rīkle šķita jēla, lūpas neklausīja.

-    Stikls guļamistabas logā, viņš ar mokām izgrūda.

-    Kāpēc tu runā par stiklu?

-    … izkaisīts pa visu istabu. Šāviens no ārpuses. Tā noteikti bija…

-    Raķete! Kima attapās pirmā.

Raķetes, kuras izšauj ar rokas granātmetēju, ir tikai trīsdesmit collu garas. Vēlajā nakts stundā, kad Manhetenas centrs lielākoties ir tukšs kā izslaucīts, tādu varēja mierīgi palaist no ielas pretējās puses ietves.

-    Tad pasteigsimies! Ali palīdzēja Kevanam un Džeimijai atstāt konferenču zāli.

Vestibilā viņi neuzkavējās. Piepeši līdzās parādījās Brokmens un, nometis ugunsdzēšamo aparātu, nāca Ali palīgā atraut vaļā durvis, kas veda uz liftiem.

Notinkšķēja zvaniņš, un lifta durvis atvērās.

Brokmens, Kima un Ali izvilka ieročus.

5. nodaļa

Vīrietis, kas iznāca no lifta, bija ģērbies melnās biksēs un melnā ādas jakā. Ieraudzījis sev pievērstos ieroču stobrus, viņš mitējās košļāt gumiju, pacēla rokas un izgrūda pārsteiguma saucienu.

Pistoles lēnām noslīdēja lejup.

Nācējs izrādījās Edijs Makintošs, viens no sargiem, pēc kura bija sūtījis Kevana. Viņš uzreiz pamanīja asinis zem Kevanas deguna. Sakiet, kas jādara.

-    Vai tev ir auto?

-     Pagraba stāvvietā.

Pa izsisto logu gaiteņa otrā galā atlidoja sirēnu kaukoņa, kas pamazām tuvojās.

Džeimija pieslējās sēdus un sacīja: Ved mūs prom.

-    Uz slimnīcu?

-    Nē, tur mēs būsim viegls mērķis.

-    Ari policijas iecirknī nebūsim aizsargāti. Kevana piespieda sevi uztrausties kājās. Mēs nevarēsim paļauties, ka visi policisti vai ugunsdzēsēji patiešām ir tie, par ko uzdodas.

Sirēnas kauca aizvien skaļāk.

Grīļodamies Kevana palīdzēja Džeimijai piecelties. Kā viņi zināja, ka jāuzbrūk tieši guļamistabai?

-    Varbūt redzēja, ka tur ieslēdzas apgaismojums? Brokrnens minēja.

-     Lampas bija izslēgtas, Džeimija iebilda. Ko tev pavēstīja pa tālruni?

Brokmens atbildēja sausā, skarbā balsī: Nogalināts vēl viens aģents.

-Ko?

-     Džeks Gentrijs. Viņš Vankūverā sargāja televīzijas diktori no vajātāja. Uzbrukts brīdī, kad sargs, pavadījis klienti mājās, atgriezās pie mašīnas. Iešauts ar bultu. Daži loki ir gandrīz tikpat jaudīgi kā pistoles. Toties darbojas bez trokšņa.

-     Loks? Apjukums, kas pārņēma Kevanu, teju sašūpoja grīdu zem kājām. Kima, vai tev ir rezerves kopija izdrukai, kuru tu man iedevi?

Sieviete izvilka no kostīma kabatas zibatmiņu un pasniedza viņam.

-    Pasaki policijai, ka mēs dosim ziņu tad, kad būsim drošībā. Kevana negribēja uzticēties liftam, tālab pamāja ar roku Džeimijai un Edijam, likdams abiem sekot uz avārijas izejas pusi.

6. nodaļa

Kāpnēs viņus apņēma vēsums. Kevana centās sevi mierināt ar domu, ka tieši tas viņā izraisa drebuļus. Apavu zolēm skrapstot, visi nokāpa no četrdesmitā līdz trīsdesmitajam stāvam. Kevana pārsteidza Džeimiju un Ediju, atvērdams durvis, kas veda uz biroja telpām.

Edijs šķita apmulsis. Tu taču teici, ka mēs dodamies prom.

-    Pārējiem tas nav jāzina.

Kevana ieskatījās vāji apgaismotajā gaitenī un pārliecinājās, ka tas ir tukšs. Kad visi nonāca gaitenī, Kevana pacēla trīs pirkstus un jautāja Džeimijai:

-    Cik pirkstu es rādu?

Sieviete atbildēja pareizi.

-    Vai skatiens miglojas?

-     Nē.

-    Galva sāp?

-    Jā. Džeimija noslaucīja asinis no deguna.

-    To, vai esi kontuzēta, mēs noskaidrosim vēlāk.

-    Kā mēs to zināsim?

-    Ja tev būs nelabi vai kļūsi miegaina.

-    Miegaina? Tik vēlā stundā? Tas gan būtu savādi! Džeimija pagriezās pret Ediju. Mēs neesam pazīstami. Džeimija Tre vērsa.

-     Edijs Makintošs. Jūs esat operatore? Noteikti jauniņā. Neesmu jūs šeit redzējis.

-    Tā ir mana sieva, iejaucās Kevana.

-    Pārsteigumi turpinās.

-    Un viņa ir operatore, Kevana piemetināja.

-     Neesmu arī tevi šeit kādu laiku redzējis. Dzirdēju, ka esi aizgājis no šā darba.

-    Mēģināju. Tagad esmu atgriezies.

7. nodaļa

Viņi nonāca pie durvīm ar uzrakstu "Viljama Faradeja advokātu birojs". No jakas apkakles Kevana izvilka audumā īpaši iestrādātus atmūķēšanas instrumentus, kurus jau lidmašīnā bija paņēmis no evakuācijas somas. Ar vienu mūķi viņš raudzīja atbrīvot slēdzenes tapas, otru grozīja atslēgas caurumā, mēģinādams atdarīt durvis.

Darbu pabeidzis pusminūtes laikā, Kevana secināja, ka ir kavējies pārāk ilgi. "Vajadzēja tikt galā piecpadsmit sekundēs. Iespējams, vēl neesmu atguvies no sprādziena. Bet varbūt manas spējas šo bezdarbībā pavadīto mēnešu laikā ir atrofējušās."

Tādas domas rosināja bažas, vai zaudētas arī citas iemaņas.

Durvīm atveroties, atskanēja apsardzes sistēmas pīkstieni. Ja pusminūtes laikā netiks ievadīts pieejas kods, iedarbosies signalizācija. Neieslēdzis apgaismojumu, Kevana šķērsoja uzgaidāmo telpu, piegāja pie vadības paneļa tastatūras un ievadīja kodu, par kuru viņš ar Viljamu bija vienojies sistēmas uzstādīšanas laikā.

Pīkstieni apklusa.

Džeimija no iekšpuses aizslēdza biroja durvis.

-    Faradejs! atskanēja ķērciens. Muļķis!

Džeimija un Edijs izvilka ieročus.

Vārajā gaismā, ko dāvāja nakts, bija redzams papagailis būrī.

-    Faradejs. Muļķis! putns atkārtoja.

-    Kas tad tas, pie joda? norūca Edijs.

-    Kāds Viljama konkurents, zaudējis lietu, nosūtīja viņam šo putnu, Kevana paskaidroja. Viljams pateicās pretējās puses advokātam un apsolīja novietot būrīti sekretariāta telpā.

-    Viljams tiešām tā rīkojās? Džeimija brīnījās.

-     Piedevām viņš nozvērējās būrīša grīdu izklāt ar tā cilvēka fotogrāfijām, kurš nosūtīja papagaili. Viljama klientiem šķiet uzjautrinoši apskatīt ar putna mēsliem izraibināto advokāta seju.

-    Tas jau izklausās pēc Viljama.

-    Faradejs. Muļķis! papagailis nerimās.

Kevana piesteidzās pie sekretāres galda un ieslēdza datoru. Monitora raidītajā apgaismojumā viņš atrada USB slotu, iesprauda Kimas doto zibatmiņu un ieslēdza printeri.

Gaidīdams viņš apvaicājās Edijam:

-    Vai esi bruņots?

-     Protams.

-    Vai neiebilsti pieskatīt ārdurvis, kamēr notīrām asiņu pēdas?

Pavilcis augšup pavērtās ādas jakas malu, Edijs izņēma deviņu milimetru Beretas sistēmas pistoli. Platajās plaukstās viņš bez pūlēm spētu saņemt piecpadsmit patronu divrindu aptveri. Sargs iemeta mutē vēl vienu košļājamo gumiju.

-    Ja kāds ielauzīsies pa šīm durvīm, zvēru, ka tās būs pēdējās durvis viņa mūžā.

8. nodaļa

-    Vai galva vēl arvien sāp?

Kevana ar samitrinātu papīra dvieli noslaucīja asinis Džeimijai no sejas. Tualetē nebija logu, tādēļ varēja nebaidoties ieslēgt gaismu Kevanam gan tā dzēla acīs.

-     Ir jau labāk. Kā pats jūties? Ari Džeimija vīram notrausa no sejas asinis.

-     Satriekts.

-     Lai gan tu tāds neizskaties. Vārdi atbalsojās no telpas flīzētajām sienām.

-    Arī tev labi padodas to noslēpt. Vai tev tiešām nereibst galva? No spožā apgaismojuma Kevanam joprojām asaroja acis.

-    Gribi zināt, vai zaudēju samaņu kontūzijas dēļ? Nē. Kāpēc esmu par to pārliecināta? Jo par visu vairāk man kārojas vidēja lieluma pica ar peperoni desu un sēnēm.

-    Tad jau tu dzīvosi.

-    Pagaidām, jā.

-     Tiesa gan, attrauca Kevana, vārdiem sprūstot riklē.

-     Pagaidām.

Abi jau grasījās iziet atpakaļ gaitenī, kad Džeimija, brīdi vilcinājusies, uzdeva jautājumu, kas viņu tik ļoti nomāca:

-     Kā viņi zināja, ka jāuzbrūk tieši guļamistabai? Es neieslēdzu gaismu. Neviens nevarēja zināt, ka mēs turp dosimies.

-    Varbūt tālruņa zvana dēļ? minēja Kevana.

-    Tu taču nepacēli klausuli. Uzbrucēji nevarēja zināt, ka mēs tobrīd atradāmies kabinetā.

-    Bet pēc tam zvanu automātiski pārsūtīja Brokmenam, Kevana viņai atgādināja.

-    Vai tu domā, ka viņš izpauda mūsu atrašanās vietu?

-    Nav ne jausmas. Viņš apgalvo, ka zvanītājs pavēstīja par kārtējo nogalināto aģentu.

-    Būs nepieciešami telefonsarunu reģistra ieraksti, lai noskaidrotu, no kurienes zvanīts.

-    Jā, un kamēr spriežam, kā pie tiem tikt, atklāšu vēl kādu domu, kas man nedod miera, Kevana sacīja. Džeimija samiedza acis skaudri žilbinošajā gaismā. Dankans izraudzīja Brokmenu par sava uzņēmuma štāba priekšnieku. Izvēle bija loģiska. Brokmens ir pirmklasīgs administrators un vienlaikus sevi labi pierādījis kā operators.

-    Un tad?

-    Kādēļ Dankans nenovēlēja uzņēmumu viņam?

-    Tādēļ, ka ar tevi juta īpašu saikni.

-     Bet viņš zināja, ka es neciešu strādāt ar papīriem. Jā, mēs bijām tuvi, taču Dankans ar Brokmenu strādāja plecu pie pleca, un acīmredzot viņi labi sapratās, ja reiz Dankans paturēja viņu šai amatā.

-    Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

-    Viljams apgalvoja, ka Dankans izvēlējās mani par mantinieku mēnesi pirms bojāejas. Ja nu viņš uzņēmumu novēlēja man tālab, ka viņam radās aizdomas par kādām nelietībām firmā?

-    Vai tu patiesi tā domā? Tu apliecināji Brokmenam, Kimai un Ali, ka viņiem pilnībā uzticies.

-    Es sameloju.

-    Citiem vārdiem sakot, mēs ne par ko neesam droši.

-    Par vienu cilvēku es tomēr esmu pārliecināts. Par tevi.

9. nodaļa

Kevana sēdēja Viljama kabineta stūrī. Uz grīdas tālu no logiem, kurus sedza aizkari. Blakus bija novietota rakstāmgalda lampa vāra gaisma apspīdēja tik ierobežotu laukumu, ka no pretējās ielas puses to nevarēja redzēt. Acīm sūrstot, viņš lasīja izdruku, Global Protective Services norīkojumu detaļas.

Taču aiz aizvērtajiem logiem varēja dzirdēt klusu kņadu. Lejā uz ielas. Sirēnas. Rūkoņu, ko acīmredzot radīja ugunsdzēsēju automašīnas. Vairākkārt noklaudzēja transportlīdzekļu durvis. Sasaucās cilvēki. Kevana iztēlojās notiekošo desmit stāvus augstāk, sagrautā biroja telpās. Policisti un ugunsdzēsēji noteikti iztaujā Brokmenu, Kimu un Ali par sprādzienu. Uzzinot par vairāku operatoru neseno bojāeju, ārkārtas dienestu pārstāvju sejas kļūst drūmākas. Vienības iesteigsies ēkās otrpus ielas, meklēs kādu pierādījumu par to, kur uzbrucēji atradušies, un cerēs atrast sprādziena izraisītājus.

Jau atkal Kevana pievērsās izdrukai. Tik daudz norīkojumu! Simtiem un simtiem. Laika gaitā tie bija atmiņā krājušies un pārklājušies, tomēr daudzu klientu vārdi zuda aizmirstībā. "Kā tas ir iespējams es ziedojos klientam, aizsargāju to, riskējot ar dzīvību, bet ne par kādu cenu nespēju atsaukt atmiņā viņa izskatu?"

Viņš lasīja par varenajiem, bagātajiem un slavenajiem vai ari parastām viduvējibām, kam draudēja baismīgs liktenis, par bezpalīdzīgajiem un vajātajiem. Kevana allaž bija domājis, ka pēdējo viņa klientu sarakstā bijis pārāk maz. Šādi cilvēki parasti nevarēja atļauties uzņēmuma pakalpojumus, ja vien apsargs neizrādīja īpašu interesi un neprasīja samaksu par darbu. "Ja vien izdosies izdzīvot, es šajā ziņā ieviesīšu pārmaiņas. Ņemšu no bagātajiem, došu nabadzīgajiem."

Piepeši viņš konstatēja, ka iegrimis sapņos par nākotni, lai nevajadzētu domāt par tagadni. Kevana sevi norāja. "Izdzīvot iespējams vienīgi tad, ja koncentrējas lietām, kas notiek pašlaik. Lai to paveiktu, jāpievēršas pagātnei." Taču viņam tā arī neizdevās savu agrāko norīkojumu sarakstā atrast tādu, kura dēļ viņš kļuvis par traucēkli kāda agrākā klienta acīs. Viņa darba devēji allaž rūpīgi sargājuši noslēpumus. Bet teorija par atriebību? Kevana bija novērsis pārāk daudz slepkavību un nolaupīšanu, lai jaudātu izcelt konkrētu gadījumu, par kuru kāds vēlētos viņam atmaksāt.

Taču atmiņas par vienu norīkojumu nemanāmi rosījās prāta dzīlēs un nedeva miera. Tas bija saistīts ar Global Protective Services operatoru bojāejas apstākļiem nogalināšanu ar nazi.

Negaidot kabinetā parādījās Edijs. Kāds cenšas iekļūt pa biroja ārdurvīm.

10. nodaļa

Kevana iesteidzās tumšajā sekretariāta telpā, Džeimija bija notupusies aiz rakstāmgalda un pavērsusi pret durvīm pistoli. Edijs atradās viņam blakus un arī notēmēja ieroci. Gaišajā spraugā zem durvīm Kevana pamanīja satumstam ēnu. Noskrapstēja metāls kāds pūlējās atmūķēt slēdzeni.

Slēdzene padevās, un Kevana saspringa viņš atcerējās, ka nebija no jauna iedarbinājis signalizāciju. Ja nelūgtais viesis atvērs durvis, bet neatskanēs brīdinājuma pīkstieni, viņš uzreiz nopratīs, ka birojā kāds ienācis un atslēdzis signalizāciju.

Iztēlodamies, ka šajā brīdī iebrucējs izņem mūķus no slēdzenes un saliek atpakaļ makā, lai pēc brīža pagrieztu rokturi, Kevana veikli šķērsoja telpu un piespieda signalizācijas iedarbināšanas pogu. Viņš paguva atgriezties un noslēpties aiz rakstāmgalda brīdī, kad mazliet citāds metāla skrapsts vēstīja, ka tiek pagriezts rokturis. Džeimija un Edijs tumsā nenovērsa stobrus no durvīm.

Tās pavērās, atklājot dažu collu platu spraugu. No gaiteņa ieslīpi krita gaismas stars. Atskanēja brīdinājuma signāla pīkstiens. Kevana izņēma pistoli. Gaismas staru šķērsoja ēna.

"Cik viņu tur ir?" viņš iedomājās. "Durvis ir pārāk biezas viņi nevar caur tām izšaut uz mums, un arī mēs nevaram tās cauršaut. Uzbrucējiem būs sevi jāatklāj."

Faradejs. Muļķis, ieķērcās papagailis.

Signalizācijas iekārta pīkstēja. Pēc piecpadsmit sekundēm atskanēs kaukoņa, un uz biroju steigsies apsardzes viri. Iebrucējiem (muļķīgi iedomāties, ka ārā gaida tikai viens) ir jāpieņem lēmums. Viņi varētu spriest signalizācija darbojas, tātad birojā neviena nav. Tāpat viņi varētu riskēt un līdz ar signalizācijas kaucieniem iebrukt birojā, apzinoties, ka apšaude jābeidz, iekams stāvā nonāk policija, kura jau atrodas ēkā.

"Nē, vēl pastāv trešā iespēja," Kevana atģida. "Iebrucēji varētu iemest pa durvīm apžilbināšanas granātas, kas uz laiku padara aklu un kurlu ikvienu, kurš tajā brīdī atrodas birojā. Tad var netraucēti iekļūt telpās un visus piebeigt, izvairoties no ilgākas apšaudes un iegūstot laiku aizbēgt no policijas."

Tā kā pietrūka laika pasargāt acis vai ausis, Kevana ciešāk satvēra ieroča spalu.

Pa durvju spraugu ielidoja kāds priekšmets un ar būkšķi atsitās pret paklāju. Kevana sarauca pieri. "Tikai viena? Ja iebrucēji lietotu apžilbināšanas granātas, viņi būtu iemetuši vairākas."

Durvis spēji aizcirtās, un pa gaiteņa marmora grīdu aizdipēja steidzīgi soļi.

-    Atpakaļ! Kevana iekliedzās, un tajā mirklī iegaudojās trauksmes signāls.

Viņš rāva Džeimiju sev līdzi prom no galda. Edijs atkāpās kopā ar pārējiem.

Priekšmets eksplodēja, taču apžilbinoša un apdullinoša dārda vietā atskanēja neliels būkšķis, ko sirēnas kaucienu troksnī bija grūti sadzirdēt. Pustumsā Kevana saskatīja, kā no tā paceļas mākonis.

-    Atpakaļ! Atpakaļ! Atpakaļ! viņš atkārtoja, vilkdams līdzi Džeimiju, un gandrīz paklupa pār Ediju. Uz Viljama kabinetu!

Trijotne nonāca gaitenī pie sekretariāta istabas, un Kevana, paraugoties pār plecu, redzēja, ka mākonis aizsedz tumšās mēbeļu aprises. Spiediena ietekmē tas ar šņākoņu auga arvien lielāks.

-     Faradejs, ieķērcās papagailis, bet, nepaguvis piebilst "muļķis", mežonīgi saplivināja spārnus un nogāzās būrītī uz grīdas.

Džeimija un Edijs ieskrēja Viljama kabinetā. Kevana abiem sekoja un aizcirta durvis.

-    Indīgā gāze! Viņa balsi gandrīz nevarēja dzirdēt cauri kaucieniem. Viņš iedomājās, cik ātri izgarojumi piepilda telpu. Šeit mēs palikt nevaram. Gāze iesūksies pa durvju apakšu.

Kevana apsviedās pret plauktu rindu, iespaidīgi pieblīvētu ar jurisprudences grāmatām, pagrāba kādu sējumu vidējā plaukta labajā pusē, nometa uz grīdas, nolaida īpašu sviru, pieķērās mēbelei un pavilka plauktu daļu. Tā izrādījās uz skrituļiem un līgani pagriezās, atklājot skatienam vītas metāla kāpnes, kas veda lejup.

Džeimija un Edijs neslēpa pārsteigumu.

-    Viljamam tiešām ir paranoja drošības jautājumos, tādēļ viņš lika izveidot vēl vienu izeju no biroja! Kevana aši nospieda kāpņu apgaismojuma slēdzi un pameta ar roku, mudinot Džeimiju un Ediju steigties lejup.

Jau grasīdamies abiem sekot, viņš vēl brīdi pakavējās uz sliekšņa un palūkojās uz aizvērtajām kabineta durvīm. Zem tām stīdza pelēkā migliņa.

Sarga instinkts izrādījās spēcīgāks, un Kevana metās pie rakstāmgalda un paķēra klausuli.

-    Ko tu dari? sauca Edijs, stāvēdams kāpnēs.

"Ēkas apsargi!" Kevana atcerējās. "Policisti. Sprādzieni jau izraisījuši paaugstinātu trauksmes stāvokli. Signalizācija atvilinās viņus šurp. Viņi ielauzīsies birojā. Viņi ieelpos gāzi un ies bojā."

Viljama telefonsakaru sistēma ietvēra avārijas situācijas trauksmes pogu, kas nodrošināja tiešu savienojumu ar apsardzes posteni vestibilā.

-    Kas ir? steidzīgi noprasīja manāmi izmocīts cilvēks.

Piespiedis klausuli cieši klāt un ar otru plaukstu aizspiedis otru ausi, Kevana šķita saklausām fonā sirēnu gaudas un steidzīgas balsis. Trīsdesmitajā stāvā iedarbojusies trauksmes signalizācija!

-    Mēs zinām! Turp jau nosūtīta vienība.

Kevana atkal pavērās uz spraugu zem aizvērtajām durvīm, kur cēlās pelēkā migliņa. Birojā nedrīkst iet! Tajā izlaista indīga gāze!

Viņš nosvieda klausuli un metās pie kāpnēm, kur pavilka plauktu uz savu pusi. Nostādot plauktu taisni, viņš dzirdēja, kā aizcērtas slēdzene. Pēc tam viņš skriešus devās lejup, līkumodams pa vītņveida kāpnēm. Telpā dobji atbalsojās katrs solis.

Kāpņu Iejasgalā gaidīja Džeimija un Edijs.

Strupceļš.

-    Kā lai mēs…

-    Aizbīdnis pa labi!

Edijs to atvilka un parāva.

Daļa sienas atdalījās. Kāpņu telpā iespīdēja gaisma, un skatienam atklājās apkopēja noliktava.

Aizvēruši sienu, viņi attaisīja noliktavas durvis un palūkojās gaitenī.

Dienasgaismas spuldzes griestos šķita pārlieku spožas.

-    Policija pārmeklēs ēku, Džeimija atgādināja.

-     Un ārkārtas dienestu reaģēšanas vienības arī, Kevana piebalsoja. Ja vien, protams, tās būs īstas.

Šaurā spraugā viņš pavēra durvis uz kāpņu telpu.

No lejas viņus sasniedza balsis un soļu dipoņa.

-    Turp mēs iet nedrīkstam.

11 . nodaļa

"Mūžīgi man patrāpās draņķīgas maiņas," domās gremzās ugunsdzēsējs, kuru sauca Bens Gatovskis. Pilnā ekipējumā viņš gāja augšup pa kāpnēm un juta, kā sviedri izmērcē apģērbu. Kājas smeldza.

"Vai tu labprātāk atrastos liftā?" viņš pie sevis spriedelēja. "Ja nu te norisinās tāds pat uzbrukums kā Pasaules Tirdzniecības centram? Ja nu atkal eksplodē bumbas, raķetes vai kāds cits spridzeklis? Ja nu ēka sagrūst? Vai tev patiktu tobrīd atrasties draņķa liftā? Un vēl tā trauksme par izplūdušu indīgo gāzi vai tu gribētu palikt iesprostots liftā? Varbūt šāds priekšnieka rīkojums īstenībā nācis tev par labu!"

Smagi elsdams, Bens nonāca pie kārtējām durvīm kāpņu telpā. Divdesmit devītais stāvs. Zemāk vairāki citi ugunsdzēsēji arī pilnā ekipējumā gāja augšup pa kāpnēm un izpētīja citus stāvus. Viņš piespieda plaukstu pie durvīm un sajuta karstumu. Līdzīgi viņš rīkojās ar durvju rokturi. Viss bija normas robežās. Viņš parāva sejai priekšā skābekļa masku, ievilka elpu un atvēra durvis. Ja atklāta uguns nebūs redzama un gaisa piesārņojuma mērītājs nebrīdinās par gāzi, viņš noņems skābekļa masku un dosies tālāk pa gaiteni, pārliecinoties, ka nevienam tuvumā nedraud briesmas.

Negaidot kaut kas skaļi noklaudzēja un nodārdēja.

Elvisa Preslija balss iedziedājās par Havaju salām.

Pārsteigumā Benam gandrīz izkrita cirvis no rokas. Nedaudz tālāk gaitenī kāds apkopējs izcēla no spaiņa slapju slotu un sāka slaucīt grīdu. No pievērtās darbarīku noliktavas plūda radio atskaņota mūzika.

-    Ko jūs šeit darāt? Bens noprasīja.

12. nodaļa

Kamēr skanēja liriskā dziesma, Kevana pacēla galvu. Pelēkais kombinezons, kas nosedza asinīm notraipītās drānas, izskatījās pietiekami sagumzīts, un viņš līdzinājās cilvēkam, kurš pārāk ilgus gadus strādājis nakts maiņā. Nelielais radio šajā uzvedumā palīdzēja.

-     Kā tu pats domā? Kevana īgni atcirta. Ugunsdzēsējs izskatījās visnotaļ īsts, taču pēc šā vakara piedzīvotajām briesmām būtu muļķīgi izdarīt pārsteidzīgus pieņēmumus. Un ko pats šeit dari? It kā piepešā atskārsmē viņam slota teju izslīdēja no rokas. Paga! Vai izcēlies ugunsgrēks?

-    Vai tad jūs nedzirdējāt sprādzienu?

-    Sprādzienu?

-    Četrdesmitajā stāvā.

-Ko?

-     Un par indīgo gāzi zināt? jautāja pārgurušais ugunsdzēsējs.

-     Indīgo? Jēzus, nesakiet, ka uzbrūk teroristi!

-    Mēs nezinām, kas uzbrūk. Jums jādodas prom.

-    Vecīt, mani nevajag pārliecināt.

-    Vai šajā stāvā ir vēl kāds?

-     Neviens.

-    Jūs droši zināt?

-    Es jau veselu stundu te strādāju. Pilnīgs tukšums.

Ietinkšķējās zvans. Mazliet tālāk atvērās lifta kabīnes durvis, un pa tām izskrēja policists.

-   Šis stāvs ir tīrs! ugunsdzēsējs pacēla balsi, lai pārkliegtu mūziku. Es vedu apkopēju ārā.

-     Un pasteidzieties! Mēs nezinām, kas te vēl var notikt! Policists iespraucās atpakaļ kabīnē, un lifta durvis aizvērās.

-    Vai dzirdējāt? ugunsdzēsējs noprasīja. Ejam!

-    Jau laižos! Kevana attrauca.

Abi steidzās pie kāpņu telpas durvīm.

-    Pag, es aizmirsu mēteli, Kevana apstājās.

-    Ātri! Ugunsdzēsējs paliecās pāri kāpņu margām un uzsauca kolēģiem, kas virzījās augšup. Cilvēks, kas jāevakuē! Sagaidiet!

-    Tūlīt skrienu! Kevana atsaucās. Pārbaudiet citus stāvus. Indīga gāze? Lai Dievs stāv klāt visiem, kas šeit atrodas!

Ugunsdzēsējs aizelsies kāpa augstāk. Tajā pašā bridi Kevana atvēra darbarīku noliktavas durvis līdz galam vaļā. Tur, noslēpušies starp tīrīšanas līdzekļu iepakojumiem, viņu gaidīja Džeimija un Edijs. Telpā bija tikai vēl viens kombinezons, un Džeimijai tas bija par lielu, tāpēc to uzvilka Edijs.

Džeimija paķēra kādu kasti un turēja cieši, it kā tajā atrastos kaut kas svarīgs.

Stingri satvēris slotu, it kā satraukumā neiedomātos, ka to var nolikt, Kevana pirmais izgāja pa kāpņu telpas durvīm. Pakāpienus apgaismoja spilgtas lampas. Stāvu augstāk noklaudzēja durvis ugunsdzēsējs pārbaudīja nākamo gaiteni. Zemāk rosījās un virināja durvis citi ugunsdzēsēji.

Kevana, Džeimija un Edijs steidzās lejup.

-    Kāds jūsējais pavēlēja mums iet uz ielas, četrus stāvus zemāk Kevana pavēstīja pirmajam ugunsdzēsējam, ko sastapa. Es nesaprotu, kas te notiek.

-     Dariet, kā likts. Kāpiena un ekipējuma svara nogurdināts, ugunsdzēsējs smagi elpoja. Atstājiet ēku. Evakuējamie kāpj lejup! viņš uzsauca biedriem, kas atradās zemāk.

Trijotnes soļu dimdoņa sabalsojās ar ārkārtas dienesta vīru sacelto jezgu.

-    Evakuējamie! kāds ugunsdzēsējs sauca citiem zemākos stāvos. Vai neesat savainoti? viņš apvaicājās Kevanam.

-    Nē. Tikai nobijušies.

-    To es varu saprast, ugunsdzēsējs attrauca. Uzlicis skābekļa masku, viņš saņēmās un atvēra durvis uz kārtējo gaiteni.

Kevana, Džeimija un Edijs traucās lejup. Pagājuši garām ārkārtas dienestu darbiniekiem, viņi, smagi elpodami un elsdami, nonāca piektajā stāvā, pēc tam ceturtajā…

Dažas sekundes pēc tam, kad visi trīs bija iznākuši pa vestibila durvīm, tās atkal atvēra ugunsdzēsējs, kurš brāzās pa kāpnēm augšup un sauca rācijā:

-    Apstiprināts, indīga gāze! Trīsdesmitajā stāvā! Evakuēt ēku pilnībā!

Visu uzmanību veltīdams augstākiem stāviem, ugunsdzēsējs viņus pat nepamanīja.

13. nodaļa

Uzraksts vēstīja: "Pazemes autostāvvieta, 2. stāvs." Kevana uzmanīgi pavēra durvis un ieklausījās. Neko nesaklausījis, viņš attaisīja durvis plašāk un nopētīja dažas automašīnas. Ārkārtas situācijā, kad paredzama ēkas evakuācija, standarta kārtība paredz sākt pārmeklēšanu no apakšas un virzīties uz augšu. Tādējādi tiek pieņemts, ka pārbaudītās teritorijas atkārtoti nav jāapseko.

Viņš iegāja autostāvvietā, kur griestu lampas iekrāsoja visu šķebinoši dzeltenā krāsā.

-     Turp! Edijs norādīja aiz trim dzeltenpelēkas krāsas Ford Taurus, kurus izmantoja uzņēmums Global Protective Services.

Edija automašīna izskatījās tikpat bezpersoniski.

-    Paraudzīsim, vai tā uzsprāgs.

Visi notupās aiz tālākās automašīnas un aizklāja plaukstām ausis Edijs gan tikai vienu ausi, jo ar otru roku nospieda iedarbināšanas pogu uz automobiļa tālvadības pults. Kad motors iedūcās, Edijs atslābinājās. Vismaz par to mums galva nesāpēs.

-    Tas vēl neliecina, ka bumba nav uzstādīta, Džeimija neatlaidās.

Edijs viņai piekrita. Uzbrucēju vienība varēja pamanīt mani iebraucam stāvvietā, un tai būtu pietiekami daudz laika uzstādīt bumbu citur, nevis pie dzinēja.

Piesardzīgi viņi tuvojās automašīnai. Izplūdes gāzes koda nāsīs, tālab Edijs piespieda citu pogu un izslēdza dzinēju.

Iestājās gandrīz smacējošs klusums. Zem treniņjakas, aiz rezerves munīcijas aptveres maisiņa, Kevana sataustīja makstī nelielu kabatas lukturīti ari to viņš bija paņēmis no evakuācijas somas. Lai gan lukturītis nebija lielāks par rādītāja pirkstu, tas meta pārsteidzoši spilgtu gaismas kuli.

Arī Džeimija izņēma savu lukturīti.

Abi pietupās un nopētīja riteņus un šasiju. Pēc tam viņi nostājās katrs savā automašīnas pusē. Kevana virzīja staru pa salona logiem no priekšpuses līdz aizmugurei, un Džeimija otrā pusē rīkojās tāpat. Lēnām, rūpīgi, sprīdi pa sprīdim viņi noteiktā secībā aplūkoja automašīnas iekšpusi. Apzinoties, ka autostāvvietas durvis jebkurā mirklī var atvērties un nācēji var arī nebūt no ārkārtas dienestu vienības, Kevana ar grūtībām spēja stingri noturēt lukturīti.

Viņi uzmanīgi meklēja visu, kas varētu šķist neiederīgs, taču patiesībā izredzes ieraudzīt bumbu bija pārāk nelielas. Dažkārt par spridzekli salonā liecina vienīgi tikko saskatāma ēna.

Priekšējais panelis. Stūres statnis. Bremžu pedālis. Akselerators.

īpaši rūpīgi viņi pārbaudīja, vai neiedarbinās spridzekli, atverot durvis Tad durvis ar aizdedzināšanas ierīci savienotu ārkārtīgi tievs vadiņš, kura neatstarojošo izolāciju grūti pamanīt.

Kevanam mute bija sausa. Vai tu kaut ko redzi?

-    Nē, atteica Džeimija.

-     Laiks parotaļāties. Kevana ar to domāja spēli "Akmens, šķēres, papīrītis". Vīrieši savilka vienu plaukstu dūrē un trīs reizes pakratīja. Pēc trešās reizes spēlētājiem bija trīs iespējas atstāt plaukstu dūrē ("akmens"), izstiept pirkstus taisnus ("papīrs") vai izstiept rādītājpirkstu un vidējo pirkstu ("šķēres").

Kevanas "šķēres" pārgrieza Edija "papīru".

-    Paslēpieties aiz vistālākās mašīnas un gaidiet, viņš izrīkoja Džeimiju un Ediju. Es atvēršu durvis.

-    Tu neizspēlēji ar mani, Džeimija ierunājās.

Kevana uzlūkoja sievu.

-    Lai notiek, viņš novilka.

Abi trīs reizes pakratīja dūres.

Džeimijas "papīrs" ietina Kevanas "akmeni".

-    Es negribu, lai tu to dari, Kevana pretojās.

-     Es arī negribu to darīt. Tomēr esmu piederīga šai vienībai un riskēšu ar dzīvību tāpat kā visi pārējie.

-    Jā, tev ir iekšā, Edijs atzinīgi noteica.

Tikai tagad Kevana izprata teiciena "sirds kāpj pa muti laukā" nozīmi.

Rīkojies lēni, viņš mācīja. Visu laiku raugies, vai nemanīsi vadiņus.

Pulss auļoja tik neprātīgi, ka viņam kļuva nelabi. Abi vīrieši notupās aiz tālākās automašīnas. Kevana atvēra muti un aizklāja plaukstām ausis, lai samazinātu eksplozijas triecienu. Taču pat tagad, aizspiedis ausis, viņš bija pārliecināts, ka dzird Džeimiju atveram durvis.

Šie daži brīži aizritēja kā mūžība.

Piepeši Džeimija stāvēja viņam priekšā, manāmi nobijusies, taču lepna par paveikto.

Kevana smagi nopūtās. Tagad mana kārta. Es pārbaudīšu salonu.

Kamēr Džeimija un Edijs pietupušies slēpās, Kevana ar lukturīti piesardzīgi pārbaudīja zem priekšējā paneļa un pēc tam paskatījās arī zem sēdekļiem.

Nekā aizdomīga nemanīja.

Kad pie pārbaudītās automašīnas pienāca Džeimija un Edijs, Kevana izņēma no jakas kabatas vēl kādu priekšmetu no evakuācijas somas kabeļu savilci.

Uzreiz atģizdams, kas Kevanam padomā, Edijs atslēdza automašīnas bagāžnieku, pacēla un pieturēja pārsegu šaurā spraugā. Džeimija ar lukturīti rādīja gaismu, Kevana iebīdīja savilci spraugā zem pārsega un uzmanīgi virzīja no viena gala līdz otram.

Mērķis bija sataustīt nospriegotu vadiņu. Ienaidniekam būtu vajadzējis tikai atmūķēt bagāžnieku, ievietot tajā bumbu, piestiprināt vadiņu bumbas detonatoram, tad nedaudz pieverot pārsegu, iebāzt roku, aizāķēt vadu pie pārsega iekšpuses un atkal aizvērt bagāžnieku.

Lokanā savilce, atduroties pret vadu, saliektos, bet neizkustinātu to. Kevanam pār seju slīdēja sviedru lāses. Tikai ar pūlēm izdevās savaldīt drebošo roku. Pēc piecām minūtēm viņš pameta ar galvu Edijam, tas pacēla pārsegu augstāk, un Kevana ar Džeimiju pavērsa lukturīšu starus bagāžniekā.

Beidzot vāks bija vaļā lidz galam. Bagāžniekā viņi pārmeklēja ieročus, izcilāja bruņuvesti, un, sev par atvieglojumu, neredzēja nekā tāda, kas atgādinātu spridzekli.

Drošības speciālistiem piemīt paranoiskas bailes tikt ieslodzītiem savu automašīnu bagāžniekos. Viens no pirmajiem operatora darbiem, saņemot jaunu transportlīdzekli, ir izpētīt bagāžnieka iekšpusi un pārveidot slēdzeni tā, lai to varētu ērti atvērt no iekšpuses. Otrs piesardzības pasākums ir bagāžniekā aiz apšuvuma ieslēpts ierocis un instrumenti, ar kuru palīdzību aizbēgt, kā arī sienās izurbti ventilācijas caurumi, kuros ievietotās caurulītes savieno ar transportlīdzekļa salonu. Labākajiem aģentiem bija pat ierīkots slepens nodalījums. Smaidīdams Edijs atlocīja bagāžnieka apšuvumu labajā pusē un to parādīja.

Ieraugot plastmasas pudeli ar ūdeni un maisiņu ar šokolādes batoniņiem, Kevana neviļus iesmējās.

-    Ak, kā man patīk sadarboties ar profesionāļiem!

Visi pa kārtai padzērās. Ūdens nekad nebija tik labi garšojis. Kevana notrausa no lūpām ūdens lāses un kāri iekodās batoniņā ar karameļu garšu, tomēr ne mirkli nenovērsa skatienu no pazemes autostāvvietas durvīm, kas veda uz kāpnēm.

Viņš ieskatījās pulksteni. Gandrīz pieci no rīta.

-     Mums vēl jāpārbauda motors un jāapskata mašīna no apakšas.

Pēc divdesmit minūtēm viss bija izpētīts.

-    Tīrs, Edijs secināja.

-    Bet braukt prom mēs vienalga vēl nevaram, Džeimija aizrādīja. Policija un ārkārtas dienesti mūs pamanīs un aizturēs. Droši vien aizvedīs citur un iztaujās.

Kevana pamāja. Visticamāk, uzbrucēju vienība ēku novēro. Mums var sekot.

-     Mani nebūtu viegli izsekot, Edijs iejaucās. Taču labāk paliksim tepat un nosnaudīsimies.

Pēc vēl vienas "akmens, šķēres, papīrītis" partijas Edijs tika pie ērtā, plašā aizmugures sēdekļa, Džeimija iekārtojās priekšā, bet Kevana, kurš necieta slēgtas telpas, bija spiests samierināties ar bagāžnieku.

Automašīna bija novietota ar aizmuguri pret sienu. Kevana sakārtoja ieročus vienā pusē, ierāpās bagāžniekā, nolika pistoli sev blakus. Atradis auklu, viņš vienu galu izvēra cauri bagāžnieka pārsegā iestrādātajai ribu konstrukcijai, tad, velkot aiz auklas galiem, nolaida pārsegu sev pāri, atstājot aptuveni piecas collas platu spraugu. Pēc tam Kevana ar ķermeni piespieda auklas galus, lai ar savu svaru noturētu pārsegu nepieciešamajā augstumā. Ja būs nepieciešams, viņš izšķirīgajā mirklī varēs atbrīvot auklu un strauji pacelt pārsegu.

Džeimija atkāpās un novērtēja automašīnu, it kā būtu nejaušs garāmgājējs.

-     Nekā aizdomīga nesaskatu. Bagāžnieks ir vērsts pret sienu, nevar pamanīt, ka tas nav pilnīgi aizvērts.

Edijs jau bija izstiepies aizmugures sēdeklī. Džeimija viņu varēja ieraudzīt vienīgi tad, ja nostājās tieši blakus automašīnai un ieskatījās salonā. Viņa pagriezās pret bagāžnieku un pa spraugu ielūkojās zem pārsega.

-    Saldus sapņus, mazulīt!

CETURTĀ DAĻA PIECU MISIJU LIKUMS

1. nodaļa

Kevana spēji uztrūkās no miega viņš bija sapņojis, ka tiek aprakts dzīvs. Iztēlē dzirdēdams zemi būkšķam pret zārka vāku, viņš saprata, ka miegs vairs nebūs ne prātā.

Gara acīm viņš ieraudzīja citu ainu Džeksonhola pirms ausmas, dzidrs rudens gaiss, pļavā ganās alnis.

Domas pārtrauca trokšņi. Atvēris acis, Kevana sažņaudza pistoli un ieklausījās durvju klaudzienos. Viņš dzirdēja automašīnu dzinēju troksni, soļus, balsis. Taču steiga šajās skaņās nejautās. Policija un ārkārtas dienesti acīmredzot ir pabeiguši izmeklēšanu, secinājuši, ka briesmas ir novērstas, un beidzot atļāvuši ēkā ienākt darbiniekiem. Kamēr autostāvvieta pildījās aizvien jaunām automašīnām, viņš pavilka auklu tuvāk, gandrīz aizvērdams pārsegu, bagāžnieka nodalījumā valdošajā tumsā lūkojās pulkstenī un gaidīja, līdz acis pieradīs pie vāji apgaismotās ciparnīcas. Astoņas minūtes pāri vieniem.

-    Laiks pusdienām, mazulīt, turpat pie bagāžnieka pārsega atskanēja Džeimijas balss.

-    Vai tu spēj domāt vienīgi par ēdienu?

-     Un tualeti, attrauca Džeimija. Bet tualetes ir restorānos, tālab abus jautājumus var nokārtot vienlaikus. Starp citu, es pašlaik izliekos, ka atslēdzu bagāžnieku.

Kevana palaida vaļā auklu un ļāva Džcimijai pacelt pārsegu. Viņa nopētīja bagāžnieka nodalījumu. Tas atgādina manu pirmo kopmītnes istabiņu Velslijas koledžā. Vienīgi tajā neglabājās ieroči. Neviens mūs nevēro. Es tevi nedaudz aizsedzu, tāpēc kāp ārā.

Nostājies uz betona grīdas, Kevana juta, cik kājas kļuvušas stīvas.

Edijs iemeta mutē kārtējo košļājamo gumiju. Viņš izskatījās labi izgulējies.

Stāvvietā iebrauca vēl dažas automašīnas. Telpā valdīja trokšņi un kustība. Lietišķi ģērbušies cilvēki soļoja uz liftu pusi. Līdz Kevanam atlidoja raižpilnu sarunu druskas darbinieki apsprieda baumas par nakts notikumiem.

-    Vai esat gatavi doties prom? Edijs bija novilcis apkopēja kombinezonu. Pat bārdas rugājiem noaudzis, viņš savā tīrajā ādas jakā un plānajā svīteri ar augsto apkakli izskatījās vispieklājīgāk no visiem trim.

Džeimija aizvilka vējjakas rāvējslēdzēju, nosedzot asins traipus uz baltās blūzes.

Kevana nosprieda, ka apkopēja drēbēs piesaistīs mazāk uzmanības nekā sabojātā apģērbā.

-    Aiziet!

Visi sakāpa Ford Taurus. Edijs apsēdās pie stūres, Kevana viņam blakus, un Džeimija iekārtojās aizmugurē. Lai arī viņi bija ļoti nopūlējušies, meklējot spridzekli, Kevana tomēr saspringa brīdī, kad Edijs pagrieza aizdedzes atslēgu. Taču klikšķim sekoja tikai dzinēja vienmuļā dūkoņa.

Pa slīpni Edijs uzbrauca pie stāvvietas izejas un uzrādīja apsargam Global Protective Services žetonu. Barjera pacēlās. Viņi iznira Piecdesmit trešās ielas trokšņos un kņadā.

-    Šādā satiksmes plūsmā būs grūti mums sekot. Edijs secināja, šķērsoja trokšņaino Medisona avēniju un turpināja braukt pa Piecdesmit trešo ielu.

-    Ja vien mašīnā nav uzstādīts tik mazs atrašanās vietas raidītājs, ka mēs pārmeklēšanas laikā to nepamanījām.

-    Šāda doma nav patīkama. Edijs ielūkojās atpakaļskata spogulī. Kurp dosimies?

-     Ved mūs prom no salas, Kevana izrīkoja un ieslēdza radio. Billijs Džoels izpildīja dziesmu "Ņujorkas garastāvoklis". Viņš piespieda podziņu un pārslēdza īpaši aprīkoto un uzņēmuma pārveidoto radio uz ārkārtīgi plašo FM viļņu spektru. Džeimij, tu varētu mums pastāstīt par sevi!

Sieviete īsu brīdi sakopoja domas un tad uzsāka monologu:

-    Tas tiešam ir aizraujošs stāsts. Iesākumā es piedzimu, tad apguvu rāpošanu un pēc tam iemācījos sēdēt uz podiņa…

Kevana turpināja virzīt skalu FM spektrā. Lielākajā daļā atrašanās vietas raidītāju, tāpat kā daudzās noklausīšanās ierīcēs, lietoja FM viļņus un frekvences, ko neizmantoja vietējās radiostacijas, policija un ugunsdzēsēju dienesti. Lai noskaidrotu, vai automašīnā nav noslēpts šāds raidītājs vai noklausīšanās ierīce, Kevanam vajadzēja vien pārbaudīt visu FM spektru, cenšoties sadzirdēt vai nu Džeimijas balsi, vai atrašanās vietas raidītāja pīkstienus.

-    Tad es mācījos pamatskolā un drīz sāku satikties ar zēniem. Pēc tam mācījos vidusskolā un pa īstam satikos ar zēniem.

-Šo savas dzīves daļu tu vari izlaist, Kevana ieteicas.

-    Tad sāku studēt Velslijā un gāju uz randiņiem ar vīriešiem.

-    Ari šo dzīves posmu vari nepieminēt.

-    Visbeidzot es iepazinos ar tevi, un mana dzīve izvērtās neparasta, un…

Kevana bija nonācis līdz FM viļņu spektra galam, un Džeimijas balss skaļruņos nebija dzirdama.

-    Šķiet, ka runāt ir droši.

Viņš noklusēja citu domu uzbrucēju vienība varētu izmantot radioraidītāju, kas noklausās sarunas neierastās frekvencēs un nosūta tās mikrouzplūdos, tādējādi šādus raidītājus ir grūti atklāt.

Edijs turēja rokas uz stūres pozīcijās "pulksten desmit" un "pulksten divi", viegli iepletis pirkstus, kā profesionālam šoferim pienākas. Varbūt mēs varētu braukt cauri Linkolna tunelim?

-    Labi, Kevana atteica. Un pēc tam dienvidu virzienā pa Deviņdesmit piekto maģistrāli.

-    Kurp?

-    Uz Vašingtonu.

Auto šķērsoja Piekto un Sesto avēniju, tad nogriezās pa kreisi Septītajā avēnijā. Nākamajā krustojumā luksoforā dega zaļais signāls. Satiksme daudzās vienvirziena ielas joslās uzņēma ātrumu.

-    Kāpēc mēs braucam… Velns!

-    Kas noticis? Džeimija apvaicājās.

-    Kaut kas… Edijs atrāva labo roku no stūres un cieši skatījās uz to. Iedzēla.

-Ko?

-    Man kaut kas iedzēla.

Automašīna turējās līdzi citiem satiksmes līdzekļiem.

-     Bite? Kevana paraudzījās apkārt. Moskīts vai kas tamlīdzīgs? Šogad jau būtu par vēlu…

-     Nē. Edijs ar pūlēm vēla vārdus pār lūpām. Stūre. Kaut kas uz… Edijs norādīja uz vietu, kur tikko bija turējis roku. Jēzus! Viņš elpoja ar grūtībām.

Džeimija pieskārās viņa plecam. Vai tev ir nelabi?

-    Nejūtu… Kevana, vai tev ir… Edijs notrīsēja. Kabatlakats?

Kevana sarauca pieri un izņēma nēzdogu no jakas kabatas.

-    Aptin, Edijs tvēra pēc gaisa. Ap roku.

-Ko?

-    Turi… Edijs nodrebēja spēcīgāk. Stūrei… apakšā…

Pēkšņi Edijs spēji atgāza galvu. Un saguma.

2. nodaļa

Apgūdams autovadīšanas nianses uzbrukuma un aizsardzības gadījumā, Kevana bija iemācījies, kā rīkoties, kad sēdi blakus šoferim, vējstiklu sašķaida superātras lodes un ieurbjas šoferim galvā. Nedrīkst pieļaut, ka automašīna nogriežas no ceļa un ietriecas sienā vai kokā. Nedrīkst pieļaut, lai tā apstājas. Vissteidzamākais un neatliekamākais uzdevums pēc iespējas drīzāk tikt prom no apšaudes teritorijas. Un tas nozīmēja, ka jārīkojas tā, kā to darīja Kevana.

Redzēdams, ka abpus automašīnai plūst strauja satiksme, viņš atsprādzēja drošības siksnu un pievirzījās tuvāk Edijam. Aptinis plaukstai kabatlakatu, viņš satvēra stūres apakšējo daļu tālu no vietas, kur stūri bija turējis Edijs, tālu no tās vietas, kur viņam bija ticis dzēliens. Tajā pašā laikā Kevana novietoja kreiso kāju pie pedāļiem un spieda bremzes pedāli, jo citi transportlīdzekļi gausināja ātrumu un visbeidzot apstājās pie luksofora, kur dega sarkanais signāls.

Nedaudz tālāk kreisajā joslā ieraudzījis policijas automašīnu, viņš izgrūda:

-    Džeimij, paliecies uz priekšu. Pievelc Edija ķermeni pie atzveltnes un pacel viņa galvu tādā stāvoklī, it kā viņš skatītos uz priekšu. Mums jāizliekas, ka viņš joprojām vada mašīnu!

Sviedriem līstot, Kevana novietoja Edija labo roku uz stūres. Kamēr auto tuvojās policijas patruļmašīnai, viņš lika Džeimijai atlaisties sēdeklī.

Viņš pūlējās atvirzīties no Edija, lai atstatums šķistu ikdienišķs, taču vienlaikus izstiepa kāju tā, lai piekļūtu bremžu pedālim. Gaidīdams zaļo signālu, Kevana lēni pieripināja auto blakus patrulētājiem, apstājās, ielika neitrālajā ātrumā un atgriezās savā sēdekli. Dzinējs darbojās tukšgaitā, tāpēc varēja noņemt kāju no bremžu pedāļa. Raudzīdamies taisni uz priekšu, viņš izlikās, ka šī ir visgarlaicīgākā diena vina mūžā.

Ar kreisās acs kaktiņu viņš kā pa miglu manīja, ka viens no policistiem pēta Ford Taurus. Šķita, ka likumsargs veselu mūžību vēro Ediju un Kevanu.

Luksoforā pārslēdzās zaļais signāls. Transporta straume uzsāka gaitu. Patruļmašīna šķita kā sastingusi uz vietas, un policists joprojām neatlaidīgi skatījās Edijā. Bet tad sakustējās furgons, kas atradās tai priekšā, un arī patruļmašīna sāka braukt.

Cenzdamies apvaldīt straujo elpu, Kevana pieslīdēja tuvāk Edijam, satvēra stūres apakšējo daļu, ielika ātrumā un lēnām uzspieda kreiso kāju akseleratoram. Mašīna pielāgojās satiksmes ritējumam.

Džeimij, pavirzies pie atzveltnes. Pieliecies Edijam pie auss, it kā tu viņam ko sacītu. Uzliec viņam roku uz pleca. Neļauj viņam saļimt.

Atrodoties starp vairākām joslām, Kevana pamanīja labajā joslā paveramies spraugu satiksmes plūsmā un iespraucās tajā, lai neatrastos blakus policijas patruļmašīnai. Aiz muguras signalizēja taksometrs.

3. nodaļa

Džeimija jutās kā ierauta baismīgā virpulī. Kopš iepazīšanās un apprecēšanās ar Kevanu (un tas pat nebija viņa īstais vārds), notikumus paredzēt nebija iespējams. Pakaļdzīšanās. Apšaudes. Pirms pieciem mēnešiem viņa pati bija iedzīvojusies šautā brūcē. Džeimijai bija grūti aptvert, kā viņa varējusi pielāgoties Kevanas bīstamajai, ačgārnajai pasaulei, kur apstākļi tikai retumis bija tādi, kā izskatījās. Vīrs reiz pajokoja, ka acīmredzot kādā citā dzīvē viņa bijusi apsargu dienesta aģente. Pieliekties tuvāk Edijam, turēt viņu aiz pleca, lai aizkavētu mirušo sagumt uz priekšu, piespiest galvu viņa deniņiem, lai neļautu viņa galvai sasvērties, un izlikties, ka sarunājas ar nelaiķi, tas viss neprātīgā kārtā šķita dabiski. "Edijs ir miris," Džeimija sprieda, jo par to liecināja gan slābanais ķermeņa stāvoklis, gan aizvien vēsākā āda. "Kārtējās agrāk nepiedzīvotās izjūtas. Es pieskaros līķim. Sarunājos ar to. Es jūku prātā."

-     Kas viņam atņēma dzīvību? Džeimija pūlējās valdīt pār spēcīgajām emocijām, neļaut tām izpausties balsī.

Vadot automobili, Kevanas sejā jautās saspringta koncentrēšanās. Iemirdzējās priekšā braucošā furgona bremžu lampiņas krustojuma luksoforā bija iededzies sarkanais signāls. Viņš pastiepa kāju tālāk un nospieda bremžu pedāli. Auto izdevās apturēt bridi pirms ietriekšanās furgonā.

-    Edijs sacīja, ka viņam kaut kas iedzēlis.

-    Adata uz stūres? Atkal ass ierocis? Ar kādu toksīnu?

-    Mums jāatrod automašīnai stāvvieta.

-    Manhetenas centrā? No sirds vēlu veiksmi.

-    Jā, tās mums šobrīd patiešām pietrūkst.

Iedegās zaļais signāls. Furgons sāka ripot. Kevana pavirzīja izstiepto kāju pa labi un nospieda akseleratoru. Es baidos, ka nespēšu pagriezt automašīnu, neietriecies citā. Nāksies palikt Septītajā avēnijā.

Virzoties starp limuzīnu un piegādes furgonu, viņi turpināja ceļu uz dienvidiem. No kreisās joslas viņiem priekšā iespraucās taksometrs. Kevana ar pūlēm paguva nobremzēt, lai automobilis tajā neietriektos.

Edija galva draudēja nosvērties pa labi. Džeimija satvēra to ciešāk aiz skausta, lai noturētu taisni. Miroņa āda šķita vēl saltāka.

-     Vadīt auto, sēžot blakus sēdeklī… Laikam arī to man vajadzētu iemācīties.

-    Kad visa šī jezga būs beigusies.

-    Jā. Kad visa šī jezga būs beigusies. Patīkamā nākotnes vīzija.

Automašīna turējās vidējā no vairākām joslām. Džeimijai šķita, ka viņa sēž ratiņos bez bremzēm, kas traucas lejup pa nogāzi, un Kevana pūlas tos savaldīt. Sarkanā gaisma luksoforā apturēja skrējienu pie Trīsdesmit ceturtās ielas. Signāltauru kaucienu pavadīti, viņi jau atkal rāvās uz priekšu. Pēc pieciem krustojumiem, kuros nācās apstāties pie sarkanās gaismas, viņi izbrauca zem Rietumu Četrpadsmitās ielas, atstājot aiz muguras centra ielu taisnstūrveida tīklojumu, un nonāca Griničvilidžas rajonā.

Satiksme pamazām kļuva retāka. Iegriezdamies pa kreisi uz Šeridana laukuma pusi, Kevana nonāca pie nelielā Kristofera parka restotā metāla žoga. Apstāties tur bija aizliegts, taču neviena policista nemanīja. Kevana izlēca no automašīnas, apskrēja tam apkārt, pārvietoja Ediju blakus sēdeklī un pats apsēdās pie stūres. Džeimija tikām veikli iztrausās no savas vietas, lai aizsprādzētu Edija drošības jostu. Aizcirtusi priekšējās durvis, viņa steigšus atgriezās aizmugures sēdeklī un atspieda Edija galvu pret priekšējo durvju stiklu, it kā viņš būtu aizmidzis. Kevana atsāka braukšanu.

Vadit automašīnu vienalga bija neērti, jo, vairoties skart stūres ratā iestrādāto noslēpumaino aso priekšmetu, stūri nācās turēt tās apakšējā daļā, turklāt labā plauksta joprojām bija ietīta kabatlakatā. Viņš apbrauca apkārt kvartālam un atgriezās uz Septītās avēnijas.

-    Izmantosim Holanda tuneli? vaicāja Džeimija.

-    Jā. Dosimies uz iepirkšanās centru Hobokenā.

4. nodaļa

Viņiem bija nepieciešama ne tikai jauna drēbju kārta, bet arī palielināmais stikls un spēcīga pincete tas viss atradās maisiņos, kurus Džeimija pienesa pie automašīnas, ko Kevana bija novietojis attālā iepirkšanās centra stāvvietas malā. Džeimija bija uzvilkusi Edija ādas jaku, kas slēpa asins traipus uz viņas blūzes. Drošības pēc viņa bija nopirkusi pat divus palielināmos stiklus. Aizmugures sēdeklī pārģērbušies un uzvilkuši jaunos džinsus un puloverus, abi caur palielināmajiem stikliem ilgi un rūpīgi pētīja stūres rata virsmu, uzmanoties, lai tam nepieskartos.

-    Šajā vietā kaut kas pazibēja, Džeimija bilda, kad bija trešo reizi apskatījusi stūri. Šeit.

-    Jārīkojas uzmanīgi! Kevana aplūkoja norādīto vietu caur palielināmo stiklu. Jā, es redzu.

Paņēmis pinceti, viņš to tuvināja stūres ratam no iekšpuses, kaut ko satvēra un izrāva.

Vēlās pēcpusdienas saules staros, kas ieplūda pa priekšējo stiklu, ievizējās adata.

Džeimija notrīsēja.

-    Rādās, ka otrs gals ir apgriezts, Kevana pētīja. Adata izstumta cauri stūres ratam no iekšpuses un tad nolauzta, lai nebūtu pamanāma.

-    Taču adata bija ievietota tā, ka šoferis sadurtos vienīgi tad, ja satvertu stūres ratu mazliet spēcīgāk, Džeimija sprieda. Un tā Edijs rīkojās, kad iegriezās Septītajā avēnijā.

-    Paraudzīsimies, vai nav vēl kāda adata.

Taču pēc divdesmit minūšu ilgas meklēšanas viņi cita nekā neatrada un izvilkto adatu iemeta plastikāta maisiņā.

5. nodaļa

-    Global Protective Services, klausulē vēstīja sekretāre.

Kevana stāvēja blakus Ford Taurus iepirkšanās centra stāvvietas tukšākajā malā un turēja rokā mobilo tālruni. Fonā varēja dzirdēja klaudzam darbarīkus, acīmredzot strādnieki novāca gruvešus pēc birojā nograndušā sprādziena. Misteru Brokmenu, lūdzu.

-    Atvainojiet, viņš pašlaik nevar atbildēt.

-    Tad savienojiet ar misteru Karimu.

-    Kas, lūdzu, zvana?

-    Misters Stodards. Viņš gaida manu zvanu.

-    Acumirkli!

Klikšķis, un pēc tam iestājās klusums. Kevana piespieda tālruni tuvāk ausij pa tuvējo maģistrāli aizdrāzās smagā automašīna ar astoņpadsmit riteņiem.

-     Kevana? negaidot atskanēja Karima balss. Kur tu atrodies? Mēs tā raizējāmies par…

-     Kāds ir tavs mobilā tālruņa numurs? Kevana jautāja, jo baidījās, ka biroja tālruņus noklausās. Karims nosauca. Ieslēdz šifrēšanu. Tūliņ pat piezvanīšu.

Dankana pašsaprotamā apsēstība drošības jautājumos pamudināja aprīkot visus Global Protective Services mobilos tālruņus ar šifrēšanas iespēju, lai sargi varētu brīvi sarunāties. Ja kāds vēlētos noklausīties ar radio skeneriem, tad uztvertu tikai nesakarīgu vārdu savārstījumu. Tikai šādos apstākļos Kevana bija ar mieru lietot mobilo tālruni.

Viņš nekavējoties aktivizēja šifrēšanas iespēju tālrunī un sastādīja numuru.

Karims atsaucās nekavējoties.

-    Kā jums ir?

-    Vēl viens upuris. Edijs ir miris.

-Ko?

-    Viņa mašīnas stūrē bija ievietota saindēta adata.

Brīdi valdīja klusums. Karims pārdomāja tikko dzirdētās ziņas.

-    Ass priekšmets. Tāpat kā citos gadījumos. Pēc tam, kad Edijs novietoja mašīnu stāvlaukumā un devās uz biroju, kāds acīmredzot iekļuvis ēkas stāvvietā un noslēpis saindēto ieroci.

-    Varbūt, Kevana attrauca.

-     Bet… kā gan citādi…

-     Vai pēc tam, kad mēs ar Džeimiju un Ediju devāmies lejup ar liftu, jūs ar Kimu un Brokmenu palikāt visi kopā?

-    Kopā?

-    Vai jūs visi kopā sagaidījāt policistus un ugunsdzēsējus?

-    Nē, šķiet, ka ne. Mēs atgriezāmies tavā kabinetā un mēģinājām saglābt dokumentus un ierobežot postījumus. Katram bija sava nodarbošanās. Kad ieradās policisti un ugunsdzēsēji, sākās vēl lielāks juceklis. Kāpēc tu jautā? Vai tev ir kādas aizdomas?

-    Vai kādam no jums būtu pieticis laika nemanītam nokāpt uz Viljama biroju?

-    Es nesaprotu, ko tu gribi sacīt. Karims izklausījās pagalam apjucis. Kādēļ kādam no mums būtu turp jāiet?

-    Tādēļ, ka viens no jums zināja, ka mēs atrodamies tajā birojā.

"Tikai… kā?" Kevana domās uzdeva sev jautājumu. "Vai kāds uzstādījis Viljama birojā noklausīšanās ierīces, lai noskaidrotu, vai advokāts zina, kas ir Ārons Stodards?"

-    Vienu mirklīti! Karims iesaucās. Vai tu liec manīt, ka viens no mums mēģināja jūs nogalināt?

-    Kur ir Brokmens?

-     Nav ne mazākās jausmas. Droši vien mājās. Brokmenam uz to ir tiesības, lai arī viņš vairs nav vadītājs. Neaizmirsti, ka mēs visu nakti pavadījām darbā. Karima balsī ieskanējās skarbāks tonis. Kas zina, varbūt viņš ir tikpat stulbs kā es un raujas vēl vienā maiņā, tiekoties ar klientiem vai darot citus darbus. Tu taču neapgalvosi, ka, tavuprāt, Brokmens…

-    Es tikai cenšos apsvērt visus variantus.

-    Pēc tam tu mani tirdīsi par Kimu. Aiztaupīšu tev pūles. Viņas te nav. Vai tev šķiet, ka viņai ar to ir kāds sakars? Un man?

-     Es taču teicu, ka mēģinu apsvērt visus variantus. Bet tam šobrīd nav laika. Mums jāparūpējas par Ediju. Es atrodos Hobokenā, iepirkšanās centra stāvlaukumā.

-    Acīmredzot mēs abi satriecoši pavadām laiku.

-    Paziņo policijai, ka atstāšu Edija līķi viņa mašīnā.

Kevana nosauca auto numuru un pastāstīja, kā nokļūt iepirkšanās centrā.

-    Visu atstājām tā, kā izskatījās nāves brīdī. Vienīgi adata novietota plastmasas maisiņā uz blakus sēdekļa.

-     Policija nepriecāsies par to, ka esi pārvietojis slepkavības ieroci.

-     Vai tu labāk gribētu, lai vēl kāds savainojas un iet bojā? Pasaki, ka mašīnā būs papilnam mūsu pirkstu nospiedumu. Tomēr iespējams, ka atradis arī kādu slepkavas atstāto. Mēs vēlāk piezvanīsim policijai un atbildēsim uz jautājumiem. Pagaidām mēs ar iznākšanu atklātībā neriskēsim.

6. nodaļa

Kevana un Džeimija stāvēja iepirkšanās centrā pie stikla durvīm, ierāvušies stūrī, kur citu acīm viņus slēpa nemitīgā pircēju plūsma.

-     Nu jau drīz būs klāt, Džeimija sacīja. Rakstīts, ka pienāk tieši četros.

Nošņācot pneimatiskajām bremzēm, pie durvīm apstājās autobuss. Uzraksts vēstīja: "Laika vērotāju pansionāts". Seniori stājās rindā pie transportlīdzekļa durvīm, un Kevana ar Džeimiju, kas bija vienīgie gados jaunākie pasažieri, iejuka pūlī. Kevana ievēroja, ka šoferis neiekasē naudu. Acīmredzot autobusu apmaksā pašvaldība.

-   Vai labi iepirkaties? Kevana apjautājās sirmgalvim, kas stāvēja pirms viņiem.

-     lepirkos? Es te nebraucu iepirkties. Es pastaigājos. Izvingrinos. Saprotat?

-    Skaidrs, ka saprotam, Džeimija atsaucās. Bet jūs taču varat pastaigāties parkā vai kādā citā jaukā vietā.

-    Un dabūt tur galu?

-    Jā, ielās vairs nav tik droši kā agrāk.

-    Caurumi ozona slānī. Ādas vēzis. Es runāju par ādas vēzi. Vai saprotat?

-   Skaidrs, ka saprotam. Nemaz nerunājot par visiem tiem draņķiem gaisā. Smogs. Izplūdes gāzes.

-    Un ko es saku?

Kāpjot autobusā, Džeimijas saruna ar veco vīru radīja iespaidu, ka viņi ir kopā. Kad večuks uz kāpnēm paklupa, Kevana satvēra viņu aiz rokas un palīdzēja noturēt līdzsvaru. Autobusā viņš zīmīgi palūkojās vadītājā, it kā vēstīdams, ka vecais vīrs jāpieskata. Pēc tam abi ar Džeimiju viņi pavadīja sirmgalvi līdz sēdekļiem salona galā.

Kad autobuss uzsāka gaitu un tuvojās ielai ar dzīvu satiksmi, Džeimija pieskārās Kevanas rokai un ar galvas mājienu norādīja uz gandrīz tukšo stāvlaukumu, kur automašīnā palika Edija līķis.

Bija parādījušās trīs policijas patruļmašīnas ar iedarbinātām sirēnām.

7. nodaļa

-    Uz kurieni? apvaicājās taksometra šoferis.

-    Pāri upei, Džeimija sacīja.

-    Uz Manhetenu? Tas jums sālīti izmaksās. Šoferis nelikās zinis par Kevanu un ar baudu aplūkoja Džeimijas augumu un valdzinošās acis. No tās puses uz Hobokenu es nedrīkstu vest pasažierus.

-     Man nav izvēles, jo visādā ziņā jātiek uz sanāksmi. Es samaksāšu dubultā un klāt piesviedīšu divdesmit procentus dzeramnaudas.

8. nodaļa

Viņi izkāpa Taimskvērā un iegāja kādā veikalā. Lai gan tā nosaukumā bija vārds "Kamera", piedāvājums bija gana plašs. Iznāca abi no veikala ar divām ceļojuma somām pār plecu, tad tuvējā aptiekā iegādājās nepieciešamos tualetes piederumus un salika tos somās. Apģērbu veikalā viņi lika lietā no evakuācijas somas paņemto skaidro naudu un nopirka vēl dažus apģērba gabalus, ari apakšveļu un zeķes.

Tad viņi soļoja pa Četrdesmit otro ielu austrumu virzienā.

-    Vai labi izklaidējies? Kevana apvaicājās.

-    Sajūsma sit augstu vilni. Dievs tēvs, mēs tik ilgi esam bijuši kopā, ka neprotu noteikt atšķirību starp bailēm un adrenalīna uzplūdiem.

-    Vai es tev esmu stāstījis par piecinieka likumu?

-    Nē. Džeimija lauza ceļu starp pretimnākošajiem gājējiem. Pulkstenis rādīja bez dažām minūtēm seši. Lēno satiksmes plūsmu apņēma autotauru kaucieni. Bet man nekas īpašs nav darāms, tātad tu varētu man pakavēt laiku.

-    Vai tu to vēlies?

-    Nevaru vien sagaidīt.

-    Otrā pasaules kara laikā instruktori, kas apmācīja amerikāņu iznīcinātāju pilotus, ievēroja sakritību, ka daudzi audzēkņi iet bojā tieši pirmajās misijās. Lai cik nenogurstoši instruktori pūlējās iemācīt jaunajiem, kā pamanīt slazdus un izkļūt no grūtām situācijām, liela daļa kursantu neatgriezās. Tad instruktori izpētīja dokumentus par bojā gājušajiem arī Pirmajā pasaules karā un atklāja matemātisku sakarību. Lielākā daļa jauno pilotu tiek notriekti pirmo piecu misiju laikā. Tāda pati sakarība tika novērota Korejas kara laikā un arī Vjetnamā. "Pieci" izrādījās apburts skaitlis. Pilotu izredzes izdzīvot kaujas lidojumos pēc piektās misijas spēji pieauga. Pirmo piecu lidojumu laikā kaujas radītā spriedze audzēkņiem bija tik neierasta, ka viņiem bija grūti izmantot apgūtās zināšanas. Domas pārāk aizņēma pielāgošanās situācijai. Bet tad, atskāršot, ka adrenalīns saasina refleksus un ļauj labāk sekot mērķim un nepieciešamības gadījumā sekundes desmitdaļas laikā nospiest mēlīti, pilotu darbs kļuva profesionāls. Tie, kuri pārdzīvoja šo lidojumu skaitu, lielākoties pieredzēja arī trīsdesmit un četrdesmit misijas. Ņemot vērā visu, kas ar mums nesen notika… Tas, ko esmu tev mācījis pēc kāzām, neskaitās. Apmācība ir tikai puse no nepieciešamām iemaņām. Otra puse ir īstie kaujas apstākļi, pielāgošanās bailēm. Tu esi nolikusi eksāmenu. Tev aiz muguras ir piecas misijas.

-     Vai tagad man būtu jājūtas pārliecinātai, ka es… ka mums tagad ir labākas izredzes izdzīvot?

-    Tik tālu taču esam tikuši, vai ne?

Krēsloja, gaiss kļuva aizvien dzestrāks. Viņi apstājās un pacēla acis pret grandiozo Centrālās stacijas fasādi.

9. nodaļa

Druknais melnādainais vīrietis iznira no pagrieziena un raiti skrēja cauri parkam Vašingtonas piepilsētā. Viņš nebija viens pusseptiņos no rīta neskaitāmi veselīga dzīvesstila piekritēji gatavojās kārtējai kaujas dienai visas nācijas galvaspilsētas birojos. Oktobra vēsums bija piespiedis viņu uzvilkt tumši zilu treniņtērpu. No mutes plūda garaiņi.

Aiz muguras dipēja strauji ritmiski soļi, un viņš paredzēja, ka ātrie skrējēji viņu apdzīs. Viņu panāca baltais vīrietis un sieviete pelēkos treniņtērpos. Melnādainais turpināja ceļu mērenā solī un gaidīja, kad viņu apsteigs, taču abi svešie turējās līdzās.

Paskatījies vispirms uz vienu, tad uz otru, skrējējs gandrīz sagrīļojās.

-     Vai varu ticēt tam, ko redzu! iesaucās melnādainais vīrietis, vārdā Džons Raterfords.

-    Es pateikšu, kam ticu es, Kevana attrauca.

-     Neesmu pārliecināts, vai gribu to dzirdēt, atbildēja Raterfords.

-    Es ticu ieroču eļļai un lielam munīcijas krājumam.

-    Kāds atvieglojums! Vienubrīd es cerēju, ka pateiksi kaut ko tādu, kas mani patiešām pārsteigs.

-    "Daremas buļļi," atcerējās Džeimija.

Raterfords, skriedams pa taku gar pīļu dīķi, pamāja.

-     Beisbols ir patīkams laika kavēklis.

-    Tāpat kā lēna skūpstīšanās, kas tā patika Kevina Kostnera tēlotajam varonim, piebilda Džeimija.

-    Ja domājat, ka tas mani pārsteigs… Raterfords skriedams smagi elsa. … es atgādinu, ka biju precējies. Manai sievai, lai Dievs mielo viņas dvēseli, arī patika lēna skūpstīšanās. Kā jūties, Džeimij? Vīrieša smaids bija neliekuļots. Kad tikāmies pēdējoreiz, tu gulēji slimnīcā. Priecājos, ka esi atveseļojusies no ievainojuma.

-    Kā sokas vīram, kurš mani sašāva?

-     Diemžēl ne pārāk labi. Cietums viņam neiet pie sirds. Pēc visa spriežot, viņu vairāk aizrauj vieninieka kamera nekā citi ieslodzītie, kuri tā vien kāro ar viņu draudzēties.

-    Cik skumji! Un kā tev pašam, Džon? Kevana apjautājās. Kā pašam veicas? Cik noprotu, tev pienākas apsveikumi.

-Tu domā par paaugstinājumu amatā?

-     FIB Pretterorisma nodaļas vadītājs. Es lepojos ar tevi.

-    Skaidrs, ka lepojies.

Trijotne paskrēja garām bezpajumtniekam, kas snauda uz soliņa.

-    Līdz šim saruna ir bijusi bezgala patīkama, tālab nemaz negribas jautāt, Raterfords sacīja, kā jums klājas?

-    Mums nepieciešama neliela palīdzība, Džon.

-     Apžēliņ, un es tā cerēju, ka jūs tāpat vien esat gadījušies tuvumā! Ka nolēmāt pieskriet rīta gaismiņā, apsveicināties, piebiedroties man fiziskajās aktivitātēs un gremdēties atmiņās par vecajiem laikiem.

-     Tieši tas mums bija prātā, Kevana uztvēra. Bet, ja reiz esam ieradušies…

-      Ļauj minēt. Tu gribi apspriest nesen noslepkavotos Global Protective Services aģentus.

-     Tu jau to zini? Kevana izbrīnīts paraudzījās sarunu biedrā.

-     Viņi nav vienīgie bojāgājušie. Vēl ir nogalināti arī citu valsts aģentūru darbinieki.

-    Ko? Kevana gausināja soli, nogriezās no celiņa un apstājās pie krūmu audzes.

Raterfords ar Džeimiju viņam sekoja.

-    Gan Slepenajā dienestā, gan ASV Maršalu dienestā, gan Diplomātu apsardzes dienestā. Pirms trim dienām šo organizāciju aģenti pēkšņi ir kļuvuši par mērķi. Raterfords noņēma dvieli no pleciem un noslaucīja no pieres sviedrus. Iesākumā izskatījās, ka viņi krituši, aizstāvot klientus. Taču bojāgājušo skaits auga, un lielākā daļa uzbrukumu norisinājās brīdī, kad aģenti nepildīja darba pienākumus. Drīz nācās secināt, ka…

-    Mērķi bijuši paši sargi.

-     Nojautas vadīti, mēs ievācām ziņas privātajās sargu aģentūrās. Mazākās šie notikumi nebija skāruši. Turpretim tādas lielas kā Global Protective Services…

-    Mums arī tikusi sava tiesa zaudējumu, Kevana iestarpināja.

-    "Mums"? Raterfords sarauca pieri. Es biju domājis, ka tu esi šo biznesu pametis.

-     Vai tas būtu citāts no filmas "Krusttēvs"? Kā tur bija teikts? "Jau domāju, ka esmu izkārpījies, bet viņi mani ievilka atpakaļ." Es ne tikai esmu atgriezies darbā, bet esmu tās sasodītās firmas īpašnieks.

Kevana izstāstīja notikumus Manhetenas birojā un arī to, kas atgadījās Edija automašīnā.

-     Edijs Makintošs? Raterfords izskatījās šausmu pārņemts. Viens no labākajiem šoferiem, ar kuriem man ir gadījies sadarboties.

-    Tieši tā viņš gāja bojā… pie stūres.

Garām patraucās vairāki skrējēji. Raterfords pakāpās uz krūmu pusi, lai saruna nav dzirdama tiem, kas pārvietojas pa celiņu.

-    Uzbrukumos izmantoti asi priekšmeti? Naži? Raterfords pajautāja.

-    Jā, tāds ir kopsaucējs. Parasti uzbrukts no tuvuma. Ja neskaita uzbrukumus Džeimijai un man.

-     Bet pirmā uzbrukuma laikā tu vēl nebiji atgriezies darbā. Tu tobrīd biji izstājies no spēles. Kādēļ būtu jāuzbrūk tev?

-    Iespējams, kāds ir izošņājis, kurš mantos uzņēmumu, ierunājās Džeimija. Un nav gribējis to pieļaut.

Kevana nopētīja parku. Vai tev nav bail ik rītu atrasties šeit, atklātā vietā?

-     Pašlaik slepkavo sargus, nevis F1B aģentus. Bet, tā kā tu esi mani apciemojis…

-    Mums nesekoja.

-     Pēc pagājušā gada maija mūsu draudzība nav noslēpums.

-    Pagaidām nekas nav noticis. Neviens nav mums uzbrucis, kamēr sarunājamies, Džeimija aizrādīja.

-    Tas nav nekāds mierinājums.

-    Sākumā es pieļāvu iespēju, ka varbūt kāds klients vēlas aizkavēt mani izpaust inkriminējošas ziņas, kuras esmu nejauši ieguvis, Kevana klāstīja. Uzzinājis, ka noslepkavoti vairāki augstākās klases Global Protective Services operatori, es spriedu, ka uzbrukumi patiesībā ir vērsti pret uzņēmumu, lai izstumtu no aprites vai arī atmaksātu par novērstu slepkavību vai nolaupīšanu… Taču tik visaptveroši uzbrukumi… Varētu pieņemt, ka…

-    Kuram ir tāda nauda, organizācija un mērķtiecība? Raterfords jautāja. FIB uzskata, ka šajā gadījumā kāds teroristu grupējums novāc svarīgāko apsardzes personālu un iebiedē pārējos, lai iedragātu mūsu gatavību kādam gaidāmam milzīgam uzbrukumam. Sargi ir mācīti būt par vairogiem, nevis mērķiem. Varbūt sliktie zēni spriež, ka mūsu sargu vienības būs tā iebaidītas, ka nespēs pildīt savus pienākumus.

-    Tas būtu velnišķīgi milzīgs uzmanības novēršanas pasākums, Kevana piekrita.

-     "Velnišķīgi" šajā gadījumā būtu piemērotākais apzīmējums, piebalsoja Raterfords.

-    Vai ir kādi pavedieni?

-     Ikviena ekstrēmistu grupa visās valstīs, kuras mūs ienīst. Izvēlies pēc sirds patikas, jo šais laikos tādu netrūkst. Arī iespējamo patieso mērķu var būt bezgala daudz. Kaut vai pats prezidents.

-    Dosimies citur. Baidīdamies, ka pret viņiem pavērsts mikrofons, Kevana norādīja uz kādu ielu blakus parkam, kur veidojās sastrēgums. Turp. Blakus atsvaidzinošajai izplūdes gāzu smirdoņai.

-     Un tuvāk auto dzinēju trokšņiem? Džeimija ievaicājās.

-     Daži piesardzības pasākumi nekaitēs.

-    Jūs man sabojāsiet prieku par šo parku, Raterfords gaudās.

Visi trīs steigšus devās ielas virzienā.

-    Kā gāja bojā valdības aizsargaģenti? taujāja Kevana.

-    No snaiperu šauteņu lodēm, attāli vadāmām bumbām, uzbrūkot automašīnai, kad aizšķērsots ceļš.

-    Tomēr netika lietoti naži vai asi ieroči?

-    Dažos gadījumos izmantoti arī tādi, bet pārsvarā ne. Šie apstākļi nelīdzinās tiem, kādos gājuši bojā jūsu operatori.

-    Tad kādēļ tieši mūsu aģentiem uzbrukts ar šādiem ieročiem? Džeimija prātoja.

-    Vakar vakarā, pētīdams agrāko misiju izdrukas… Kevana skrējienā strauji elpoja. Es neatradu nevienu klientu, kurš varētu gribēt mani nogalināt tādēļ, ka es par viņu kaut ko zinu. Taču nažu lietojums man kādu atgādināja.

-    Kuru? taujāja Raterfords.

-    Kādu mūsu bijušo aģentu. Vai es varētu ar FIB palīdzību iegūt ziņas par Kārlu Djurenu? Un pie reizes veikt rūpīgu Džeralda Brokmena, Kimas Lī un Ali Karima pagātnes pārbaudi?

-    Vai tad viņi nav…

-     Jā, visi ir augsta ranga darbinieki uzņēmumā Global Protective Services. Taču kaut kas nav lāgā. Varbūt viņiem nav nekādas saistības ar nesenajiem notikumiem, bet tikpat labi tā ir vistiešākā. Tā vai citādi, man tas jānoskaidro.

10. nodaļa

-    Kas ir Karls Djurens? jautāja Džeimija, kad abi ar Kevanu gulēja motelī.

-    Viņš vienmēr nozīmē sliktas ziņas. Kevana aizdomājies izņēma no pistoles aptveri un atvilka aizslēgu, parādīdams Džeimijai, ka patrontelpa ir tukša. Tīrs?

-     Tīrs.

Nospiedis atslēgšanas sviru, Kevana ļāva aizslēgam iekrist vietā. Un tad, kā parasts daudziem operatoriem, viņš vairākkārt pacēla pistoli, it kā nomērķēdams. Tas līdzinājās stresa kreļļu virpināšanai pirkstos.

-    Mēs kopā trenējāmies vienībā "Delta".

Džeimija sēdēja, atspiedusies pret spilveniem, tāpat kā Kevana. Viņa izņēma no ieroča aptveri un atvilka aizslēgu.

-    Tīrs?

-    Tīrs.

Ari viņa pavingrinājās tēmēšanā. Pistolē bija iestrādāts plats aizmugurējais tēmēklis ar baltām punktveida atzīmēm abās pusēs tas palīdzēja koncentrēties. Arī priekšējā tēmēklī bija līdzīga atzīme, kas atviegloja mērķēšanu.

-     Dažiem ir aplams priekšstats par cilvēkiem, kas darbojas īpašo uzdevumu vienībās, Kevana skaļi prātoja. Tiek uzskatīts, ka mums patīk dzert alu un kauties bāros. Turpretī mūsu instruktori uzsver disciplīnas un paškontroles lielo nozīmi, un ikviens, kurš ārpus darba laika uzvedas kā rīkļurāvējs, neatbilst vienības prasībām. Patiesībā labākie operatori ir pārsteidzoši pieklājīgi cilvēki. Jā, viņi ir apmācīti rīkoties ļoti nežēlīgi. Taču viņiem piemīt arī spējas pārslēgties, kad tas nepieciešams. Gluži kā nospiežot gaismas slēdzi. Nepildot darba pienākumus, ir ārkārtīgi būtiski saglabāt mieru.

-    Un Karls Djurens to neprata?

-    Viņu gandrīz izsvieda no "Deltas".

-    Kas viņam bija par vainu?

-     īpašos operatorus šai profesijai piesaista riska radītā bauda. Var pat apgalvot, ka viņi ir no tās atkarīgi. Šie vīri ilgojas pēc apmierinājuma, ko rada apziņa, ka briesmās esi spējis izdzīvot ar savu spēku un mērķtiecību. Kevana uz brīdi iegrima pārdomās par Kārlu. Tāpat šai profesijai piesaista sajūta, ka viņi pieder kādai elitārai grupai. īpašo uzdevumu vienībā nav vietas izlēcējiem. Kā vēsta vecs teiciens: "Vārdā "komanda" nav burtu "e" un "s"." Vairumam operatoru ar vienību rodas spēcīgāka saikne nekā ar savu ģimeni. Viņi izjūt milzīgu gandarījumu, jo apzinās, ka kopā ar vienības biedriem pārdzīvojuši neiedomājamas briesmas, ka ir piederīgi visīpašākajiem cilvēkiem pasaulē un ka var paļauties cits uz citu pat tad, ja nākas iet nāvē, lai glābtu otru.

-    Un Karls Djurens bija izlēcējs?

-    Viņš alka pierādīt, ka ir labāks par pārējiem. Viņam viss bija sacensības; ne ar sevi, kā to gribētu "Delta", bet ar citiem vienības locekļiem. Viņš ilgojās būt pārāks. Vislabākais operators. Vislabākais šāvējs. Turklāt viņš nepiemirsa to citiem atgādināt. Tā viņš uzvedās vēl bērnībā.

Džeimija mitējās tēmēt ar pistoli un paskatījās uz vīru.

-    Tu gribi sacīt, ka…

-    Mēs kopā mācījāmies skolā Aiovā.

-    Man tu stāstīji, ka esi uzaudzis Oklahomā.

-    Jā, līdz brīdim, kad tētis mani un mammu sāka iekaustīt pārāk bieži. Tad māte paņēma mani un aizgāja. Beigu beigās mēs apmetāmies Aiovasitijā. Tur mamma apguva juristu palīdzes amatu, sāka strādāt pie kāda advokāta un apprecējās ar viņu.

-    Kāpēc tu par savu pagātni stāsti tikai tad, kad mūsu dzīvības ir briesmās?

-    Kāpēc lai es runātu par to, ko vēlos aizmirst?

-    Arī patēvs nebija laipns pret tevi?

-     Viņš neprata apieties ar bērniem. Viņš bija labāks vīrs nekā tēvs. Teiksim tā… patēvs nosodīja kļūdas, un, viņaprāt, es kļūdījos bieži. Taču viņš nepacēla balsi. Viņš nesita ne manu māti, ne abu meitu, manu pusmāsu. Salīdzinājumā ar agrākajiem pārdzīvojumiem, viņš bija svētais. Es biju pateicīgs par to, ka viņš deva mums pajumti. Joprojām esmu pateicīgs. Taču stingrībā neviens nelīdzinās Karla tēvam. Tas bija īpaši valdonīgs tips. Jaunībā Karla tēvs bija spēlējis futbolu Aiovas universitātes komandā. Aiovā reti kaut kas ir tik svarīgs kā koledžu sports. Karla tēvs vēlējās kļūt par profesionālu saspēles vadītāju, un sapnis varēja piepildīties. Viņš apgalvoja, ka bijis izcils sportists, taču trešajā kursā spēles laikā lauza kāju un kļuva par invalīdu. Šim sarūgtinājumam viņš tā ari netika pāri. Tādējādi vecais nosprieda, ka dēls, lai Dievs palīdz, būs nākamais saspēles vadītājs šai ģimenē. Viņš spieda Kārlu, spieda tik ilgi, līdz dēlā radās apņēmība iepriecināt tēvu un nepieciešamība pierādīt, ka viņš ir labāks par visiem pārējiem Rietumu vidusskolas komandas biedriem. Nepieciešamība pierādīt, ka ir zinošāks par treneri. Pierādīt, ka ir gudrāks un spēcīgāks par citiem. Karls to pierādīja tik veiksmīgi, ka treneris viņu izmeta no komandas. Tad tēvs Kārlu piekāva mīkstu, iesūdzēja skolu un…

-    Kādas šausmas, iestarpināja Džeimija.

-     Ar to vēl nebeidzās. Karla tēvs bija biržas mākleris un amatu savienošanas kārtībā arī klusais dzērājs. Ar laiku šī aizraušanās ņēma virsroku pār īsto profesiju, un firma viņu atlaida. Ar dzeršanu kļuva aizvien ļaunāk, un ģimene bija spiesta pārdot māju un pārcelties uz dzīvokli. Pēc tam, mēģinot uzsākt jaunu dzīvi, viņi devās uz citu pavalsti.

-     Izdevās?

-    Pēc kāda laika mēs uzzinājām, ka viņš nomiris no aknu slimības. Karls tā ari neiestājās koledžā. Skaidrs, ka profesionāla futbolista karjera viņam ne sapņos nerādījās. Taču tolaik, vidusskolas gados, mēs bijām draugi.

-   Neapjaušu, kālab tu iedomājies par viņu saistībā ar šiem notikumiem, atzinās Džeimija.

-    Karlam patika naži.

11 . nodaļa

Džeimija nopietni paraudzījās viņā. Naži?

-     Tas notika vēl pirms tam, kad tie divi zēni sarīkoja apšaudi Kolorādo skolā un tika ieviests visstingrākais aizliegums izglītības iestāžu teritorijā ienest jebkādus ieročiem līdzīgus priekšmetus. Karls bija apsēsts ar nažiem. Viņam ik dienas uz skolu bija kabatā nazis. Vai zem svītera. Vai mugursomā. Viņš man tos rādīja, kad neviens neskatījās. Reiz viņš paslēpa nazi zem formastērpa, spēlēdams futbolu.

-    Un šis cilvēks bija tavs draugs?

-    Grūti izskaidrot. Mēs dzīvojām vienā ielā. Heifordraivā. Kevanam atmiņas bija sāpīgas. Karls bija pirmais, ar kuru es iepazinos, kad mēs ar māti ievācāmies audžutēva mājā. Ielas galā bija ierīkots futbola laukums. Turpat pletās mežiņš un tecēja strauts. Mēs ar Kārlu bieži rotaļājāmies tai mežā. Viņam negribējās iet mājās. Man arī ne. Mēs sadraudzējāmies, un ar laiku pie drauga izturēšanās pierod un uztver to normāli pat tad, ja viņš patiesībā uzvedas dīvaini.

-    Tu runā par nažiem.

-    Naži bija dažādi. Saliekamie, viengabala naži, darba naži, kaujas naži, makšķernieku naži, mednieku naži ādas dīrāšanai. Mēs ar Kārlu strādājām par avīžu piegādātājiem vietējam rīta laikrakstam ar nosaukumu The Gazette. Tas bija tolaik, kad vēl neviens nesprieda, ka drošāk un lētāk ir nodarbināt pieaugušos, kas piegādā avīzes, izmēzdami tās pa automašīnu logiem. Mans audžutēvs uzstāja, ka nopelnītā nauda jānogulda bankā. Turpretī Karlam tēvs ļāva naudu tērēt, kā pašam tīk. Tolaik es biju pārliecināts, ka tā ir kolosāla attieksme. Man gan nešķita, ka naži ir kaut kas lielisks. Patiesībā mani tie padarīja nervozu. Taču Karla tēvs bija ļoti apmierināts ar dēla aizraušanos, it kā tas apliecinātu Karla vīrišķību un palielinātu izredzes kļūt par profesionālu futbolistu. Tālab Karls spēlējās ar nažiem, un es piebiedrojos. Mēs sacentāmies, kurš spēs ātrāk izvilkt nazi no kabatas un atvērt. Vingrinājāmies nažu sviešanā. Izspēlējām situācijas, kurās viens otru glābām ar nažiem. Pēc tam Karls kādā specializētajā žurnālā izlasīja, ka netālu no pilsētas kādā fermā pie Vestliberti dzīvo augstas klases nažu kalējs.

-    Tāds īsts? Ar veseri, laktu un kalvi? Džeimija vaicāja.

-     Kā vecos laikos. Kādudien pie manis ieradās Karls un paziņoja, ka ir piezvanījis nažu kalējam un pierunājis veco vīru iemācīt mums izkalt asmeņus. Redzot viņu tik ļoti pacilātu, es nospriedu: "Pie joda, aizbraukšu līdzi un paskatīšos!" Beigu beigās mamma mūs veda turp katru svētdienas pēcpusdienu. Izrādījās, ka vecais nažu izgatavotājs iestājies organizācijā ar nosaukumu "Amerikāņu Kalēju biedrība". Tajā viņš lepojās ar meistara pakāpi, un tas nav nekāds nieks, jo pasaulē ir tikai apmēram deviņdesmit šādu meistaru. Nažu izgatavošana vecajam vīram bija visas dzīves jēga. Viņu sauca Lānss Sojers. Pirmo reizi izdzirdot šo vārdu, man tas šķita ērmots. Nažu speciālists Lānss. Tātad "šķēps". Septiņdesmit piecus gadus vecais vīrs valkāja dungriņus. Viņš bija sakumpis, izkaltis plikgalvis ar brūniem tabakas plankumiem sirmajā bārdā, taču viņam bija muskuļainākās, spēcīgākās rokas, kādas vien biju redzējis. Pusotru gadu mēs ar draugu mācījāmies, kā kurināt ēzi, kā ar veseri uz laktas kalt asmeni, kā atdzesēt metālu un kā rūdīt to karstumā. Par izejmateriālu vecais vīrs piedāvāja mums vecu pikapu atsperu sloksnes. Tas bija smags, grūts darbs. Rokas smeldza visu nedēļu. Taču jāatzīst, ka ar laiku mēs radījām vienu otru pagalam elegantu nazi. Pēc tam Karla tēvs aizveda ģimeni uz citu pavalsti.

-    Vai tu turpināji apmācību?

-     Kādu laiku, jā. Taču man trūka Karla aizrautības, turklāt vecais vīrs nomira. Manis gan nebija klāt, taču runāja, ka viņš saļimis, kaldams asmeni. Aizgāja laimīgs, aizrāvies ar savu iemīļotāko nodarbi. Kevana iegrima domās un viegli pasmaidīja. Pēc tam es iestājos Aiovas universitātē. Biju diezgan pārliecināts, ka audžutēvs vēlas, lai eju viņa pēdās un kļūstu par advokātu. Taču es viņu un savu mammu pārsteidzu, nepabeigdams pat pirmo kursu un iestādamies armijā. Pie vainas mans naids pret huligāniem, es jau tev stāstīju. Drīz es nonācu "Deltā". Kevana brīdi klusēja. Un nepagāja ilgs laiks, kad tur uzradās Karls.

Džeimija, pirms brīža atsakusi tēmēt ar pistoli, atkal mitējās un paraudzījās uz vīru. Ellīga sagadīšanās. Tev tā nešķiet?

-    Taču tā nebija sagadīšanās. No aprautajiem teikumiem un frāzēm es pamazām izlobīju notikumu secību. Tēvam stiegot aizvien dziļāk alkoholisma purvā un ģimenei pamazām izjūkot, Karls arvien biežāk kavējies domās par Aiovasitiju, mūsu draudzību un vecā nažu kalēja apmācību, un viņa atmiņās tas šķita labākais laiks viņa dzīvē. Karls tā arī neiestājās koledžā, kā to bija iecerējis tēvs. Viņš vairs nespēlēja futbolu. Lielās karjeras perspektīvas, par ko bija sapņojis viņa tēvs, lēnām izplēnēja. Tolaik agrākais draugs man bieži zvanīja. Tādos brīžos jutos savādi, it kā tērgātu ar spoku, ligas šīs sarunas nekad nebija. Un reiz mana māte viņam pastāstīja, ka esmu pieteicies armijā. Cik varēju noprast, drīzumā arī Karls iestājās dienestā. Tagad man ir skaidrs, ka viņš cerēja nonākt tajā pašā vienībā, kurā dienēju es, lai ideālā, viņaprāt, draudzība turpinātos. Viņš aizvien man sekoja. Apguva zinības īpašo uzdevumu vienības apmācībā, pēc tam centās iekļūt "Deltā", jo tur biju nonācis es. Tā Karls viendien negaidīti uzradās "Deltas" apmācības laukumā Brega fortā. Pabeidzis kādu uzdevumu, es pagriezos un savā priekšā ieraudzīju viņu smaidām. Tā bija viena no retajām reizēm dzīvē, kad esmu piedzīvojis neaprakstāmu pārsteigumu.

-    Baigi, noteica Džeimija. Gandrīz vai liktos, ka viņš tevi izseko.

-    Jā. Arī tas, ka citi "Deltas" operatori uzskatīja viņu par manu draugu, nekādi nenāca par labu. Kad Kārlu pārāk apsēda sacensību gars, es jutu pret sevi vērstu vārdos neizteiktu pārējo pamudinājumu panākt, lai viņš atvēsinās. Vairāk par visiem Karls sacentās ar mani, taču uzklausīt manu padomu mūžam atteicās. Tomēr misiju laikā viņš prata iekļauties vienībā. Reiz pirmajā Līča karā Irākā viņš izglāba man dzīvību. To atlīdzinādams, es izglābu viņam dzīvību Bosnijā. Taču apsēstību ar nažiem… no viņa nevarēja izdzīt. Tīkodams izpelnīties biedru draudzību, viņš pat uzņēmās pūles katram izgatavot kaujas saliekamos nažus. Taču vēlāk Karls sabojāja labos nodomus. Mūsu vienībai tika uzdots Filipīnās atgūt teroristu nolaupītu amerikāņu diplomātu. Karlam bija paredzēts likvidēt ienaidnieka sargkareivi ar pistoli, kurai pierīkots skaņas slāpētājs. Taču viņš pierāpoja klāt un novāca sargkareivi ar nazi, šādi apdraudot visu mūsu operāciju. Vēlāk, kad aizvedām diplomātu prom, vienības komandieris bija zili melns aiz dusmām. Karls apgalvoja, ka pistole nav iedarbojusies un vienīgā iespēja bijusi likvidēt sargkareivi tuvcīņā. Komandieris šķita pieņemam šo skaidrojumu. Taču Kārlu vairs nesūtīja nevienā misijā, un pēc trim mēnešiem viņu no vienības atskaitīja.

-    Kā viņš nonāca Global Protective Services dienestā?

Kevana bridi vilcinājās. Pēc tam, kad Dankans aizgāja

no "Deltas" un nodibināja savu uzņēmumu, Karls ieradās pie manis un lūdza, lai es aizlieku par viņu vārdu. Brīžiem mūsu attiecībās gan valdīja saspringums, taču joprojām it kā bijām draugi. Man viņš neko sliktu nebija nodarījis; gluži otrādi, pasargājis mani no atgriešanās dzimtenē svina zārkā. Iespējams, viņa pistole patiešām toreiz, gūstekņu glābšanas operācijā, bija ieķīlējusies. Lai nu kas, bet viņa drosme nebija apšaubāma. Mēs ar Dankanu izrunājāmies. Dankans izmēģināja viņu dažos zema ranga uzdevumos. Nebija nekādu sarežģījumu. Pēc tam dažos vidēja līmeņa uzdevumos. Arī nekādu aizķeršanos. Tad man un Karlam tika uzdots sargāt pusaugu rokzvaigzni, kura bija saņēmusi nāves draudus no kāda pielūdzēja. Šī zvaigzne tolaik satikās ar kādu slavenu sportistu, un pielūdzējs bija aizsvilies greizsirdībā.

-    Ievēroju, ka tu neminēji rokzvaigznes vārdu. Kad Kevana pateica, Džeimija pamāja. Jā, satriecoša būtne. No tām, kuras staigā apkārt pusplikas, bet apgalvo, ka ir jaunavas.

-     Pati saproti, kāds iekšējs konflikts plosīja to jukušo pielūdzēju. Dziedātāja nodrošināja pilnvērtīgu darbu deviņu operatoru vienībai, tostarp divām aģentēm, kuras ārēji līdzinājās viņai.

-    Tātad pie viņas strādāja divdesmit septiņi operatori trijās maiņās, Džeimija aši aprēķināja. Tāds būtu dažu Trešās pasaules valstu budžets.

-     Drīz policija notvēra cilvēku, kurš katrā ziņā esot vajātājs. Viņš pat atzinās.

-     Lai izpelnītos uzmanību. Džeimija saprata, kurp virzās Kevanas stāstījums. Tikmēr īstais vajātājs…

-     … ieradās laikā, kad dziedātāja bija samazinājusi pavadošo sargu svītu līdz pieciem operatoriem. Tas notika pie viesnīcas, kurā viņa bija apmetusies. Es tobrīd biju aģentu grupas komandieris. Pūlējos pārliecināt meiteni, ka jāizvēlas viesnīca ar autostāvvietu pazemē, lai viņa varētu iekāpt limuzīnā bez ļaužu pūļu klātbūtnes.

-    Un auto noteikti bija labi pamanāms, Džeimija iestarpināja.

-     Tieši tā. Rokzvaigzne paziņoja, ka viņai jāredz fani un tiem jāredz viņa. Tā esot lieliska publicitāte, meitene uzstāja. Raidījuma Entertainment Tonight žurnālisti gribēja parādīt, kā viņa drosmīgi tiekas ar saviem pielūdzējiem. Tā nu mēs iznācām no viesnīcas un mēģinājām izlauzt ceļu pūlī. Es nemūžam nebūtu piekritis šādai kārtībai, ja neticētu policijas apgalvojumiem par to, ka īstais vajātājs ir notverts. Mēs virzījāmies ierastajā ierindā, divi aģenti priekšā, divi aizmugurē. Dziedātāja gāja vidū, man līdzās. Bija noruna, ka uzbrukuma gadījumā es viņu aizsedzu ar savu ķermeni un nogādāju viesnīcā vai limuzīnā atkarībā no tā, kurš ir tuvāk. Tikmēr pārējai vienībai būtu mūs jāaplenc, veidojot šķērsli starp uzbrucēju un meiteni, un jānoskaidro, vai vajātājs ir viens. Galvenais ir vispirms aizsargāt klienti un pēc tam padarīt nekaitīgu uzbrucēju. Kad no burzmas pie dziedātājas izbrāzās vīrietis, vicinādams nazi, es aizsedzu meiteni, pārējie nostājās aplī ap viņu, un mēs virzījāmies atpakaļ uz viesnīcu. Bet tas suņabērns Karls izjauca ierindu, lai izkautos ar nažiem.

-    Tiešām?

-    Jā, uz ielas pie viesnīcas Plaza ieejas, pāris tūkstošu fanu un daudzu televīzijas kameru priekšā. Visi klaigāja, es kopā ar vienību steigšus ievedu dziedātāju viesnīcā, bet Karls tikām izrādīja uzbrucējam, kā pareizi jārīkojas ar nazi kaujas apstākļos. Zibsnis, zibsnis, cirtiens. Vajātājs pirms nāves noteikti paguva nobrīnīties, cik daudz asiņu viņam bijis. Karls stāvēja pie konvulsijās trīcoša ķermeņa. Pūlis krita panikā. Televīzijas kameras bija nofilmējušas visu, arī Karla seju tuvplānā. Tāda publicitāte operatoram noteikti nav vēlama. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesa Kārlu attaisnoja, jo viņš liecināja, ka nogalinātajam bijis nodoms nogāzt viņu zemē un tad uzbrukt klientei. "Man nebija izvēles," paziņoja Karls. Taču vienības locekļiem nebija noslēpums, ka tās ir blēņas. Mēs zinājām, cik labi apmācīts ir Karls; viņš spētu atbruņot to puisi un padarīt nekaitīgu vēl pirms cīņas uz dzīvību un nāvi. Viņš nogalināja to puisi, jo…

-    Gribēja izkauties ar nažiem, Džeimija secināja.

Kevana pamāja. Nekāda dižā cīņa gan nesanāca, taču,

jā, es nešaubos, ka to viņš vēlējās. Bija gan arī otrs iemesls. Mēs neskatāmies uz klientu, kad to aizsargājam, jo esam trenēti vērot apkārtni, pamanīt iespējamos draudus. Taču es ievēroju, ka palaikam Karls met acis uz dziedātāju. Es domāju, ka cīņa ar nažiem sākās arī tādēļ, lai Karls atstātu uz viņu iespaidu un, iespējams, kļūtu par pastāvīgu meitenes miesassargu.

-    Vai viņš tika pie kārotā?

-   Viņš tika pie vilka pases, un šoreiz, kad Karls lūdza mani aizlikt vārdu un pārliecināt Dankanu pieņemt viņu atpakaļ darbā, es liku viņam vākties pie velna. Mūsu draudzībā jau ilgu laiku veidojās nepatīkamas plaisas, un šis gadījums pielika punktu. Es negribēju ar Kārlu ielaisties darīšanās pat darba jautājumos, jo, pēc maniem uzskatiem, uz viņu vairs nevarēja paļauties. Es nebiju vienīgais operators, kurš tā domāja. Neviena sevi cienoša sargu aģentūra viņu nepieņemtu darbā. Pēdējais, ko dzirdēju… viņš strādājot pie kāda kolu mbiešu narkobarona.

-    Un tagad, tavuprāt, viņš ir atgriezies.

-    Tas, kurš noorganizēja visu šo aizsargaģentu slepkavības ar asiem ieročiem, neapšaubami ļoti labi zina, kā strādā sargi. Ja vēl atceras šā cilvēka apsēstību ar nažiem…

-    Tad viss norāda uz Kārlu Djurenu, Džeimija piekrita. Iespējams gan, ka kautiņš ar nažiem nebija iecerēts, lai atstātu iespaidu uz rokzvaigzni.

-    Nē? Uz ko tad viņš…

-    Uz tevi. Tagad viņam ir jāpieņem, ka tu esi sapratis viņa saistību ar uzbrukumiem. Viņš medīs tevi, kā vien iespējams.

PIEKTĀ DAĻA DZELZS MĪĻĀKĀ

1. nodaļa

Raterfords gandrīz pabrauca garām meklētajai mājai. Tā atradās ļoti noplukušā Virdžīnijas pavalsts Aleksandrijas pilsētas rajonā, tādēļ, noskaidrojis adresi, Raterfords domāja, ka ir pārklausījies. Motelis Hideaivay bija izvietots starp masāžas salonu un pornogrāfisku filmu veikalu. Pakratīdams galvu un cerēdams, ka netiek izjokots, Raterfords nākamajā krustojumā nogriezās pa kreisi, pabraukāja pa tuvākajām ieliņām un ik bridi ielūkojās atpakaļskata spogulī, lai pārliecinātos, vai neviens neseko. Visbeidzot viņš devās atpakaļ uz moteli, iestūrēja stāvlaukumā, apturēja auto blakus atkritumu tvertnei un pieklauvēja pie ēkas durvīm.

Klaidoņi, narkotiku tirgoņu un bandu locekļi vēroja, kā tās atveras un tajās parādās smaidīgā Džeimija.

Ieiedams istabā, Raterfords pārlaida skatienu notraipītajai grīdai, ieplīsušajam spogulim un iegrimušam matracim. Sienas bija gadiem ilgi piesūkušās ar cigarešu dūmu smaku. Viņš pameta ar galvu Kevanam, kurš stāvēja aiz durvīm ar pistoli rokā ja nu Raterfordam līdzi būtu negaidīti un naidīgi pavadoņi.

-    Seit ir mājīgi, Raterfords ieteicās.

-    Te nevienam nešķiet dīvaini, ka mēs maksājam skaidrā, nevis ar kredītkarti, Džeimija paskaidroja, aizslēgdama durvis.

-    Tevi droši vien uzskata par ieleni.

-   Ja mums nevajag reģistrēties, tad manis pēc es varu būt kaut vai lobiste. Džeimija pamanīja biezo brūnā papīra aploksni, kuru Raterfords turēja rokā. Ko tu noskaidroji?

-     Džeraldam Brokmenam gadījušās vairākas katastrofālas investīcijas. Viņš aizņēmās no biržas māklera, lai iegādātos akcijas. Kad tirgus sabruka, parādi tik un tā bija jāmaksā. Visumā viņš ir uz sēkļa.

-    Un varbūt cerēja, ka pēc Dankana bojāejas mantos Global Protective Services, Kevana prātoja. Tomēr viņam radās aizdomas, ka pirmais mantinieku sarakstā ir Ārons Stodards. Iespējams, Brokmens nosprieda, ka, tikdams vaļā no Stodarda, viņš kļūs par nākamo mantinieku.

-    Kas ir Ārons Stodards?

-     Es, atteica Kevana. Tas ir mans īstais vārds. Valodas izplatās samērā strauji, tāpēc nāksies izpaust noslēpumu arī tev.

-    Tavs īstais vārds?

-    Laiku palaikam ir noderīgi būt par kādu citu.

-     Man gan tā nešķiet. Es vēl joprojām cenšos pierast, ka esmu Džons Raterfords.

-    Ko tu noskaidroji par Kimu Lī? Džeimija tincināja.

-    Viņa ir atkarīga no narkotikām.

-Ko?

-    Pirms diviem gadiem cīņas sporta sacensību laikā viņai iepllsa mugurkaula disks. Tagad viņa ir pieradinājusies pie spēcīgiem sāpju remdēšanas līdzekļiem, tādiem kā oksikontīns. Šobrīd viņai nepieciešams tik daudz tablešu dienā, ka nākas meklēt melnajā tirgū.

-    Bet Kima to nekādi nav likusi manīt.

-     Tā gan. Taču, ja krājumi izbeigsies, viņa to liks manīt pavisam skaidri, kad abstinences iespaidā rāpos pa sienām. Tas esot tikpat smagi kā atradināšanās no heroīna. Ja kādam nepieciešama informācija par jūsu uzņēmumu, šo sievieti var šantažēt ar tablešu piegādi.

-    Un Ali Karims?

-    Pagaidām izskatās tīrāks par tīru.

-     Pārmaiņas pēc vismaz kādas labas ziņas, Kevana rezumēja. Ko uzzināji par Kārlu Djuranu?

-     Kā jau sacīji, pēc atlaišanas no Global Protective Services viņš strādāja par apsardzes vadītāju Kolumbijas narkotiku barona svītā. Raterfords ieturēja īsu dramatisku pauzi. Vēl pirms diviem gadiem viņš bija tur.

-    Un pēc tam?

-    Pazuda.

Kevana sarauca pieri. Tu gribi sacīt, ka boss piepeši zaudēja uzticību viņam un lika viņu nogalināt?

-     Nē. Tādu iespēju es apšaubu. Mūsu ziņotājs apgalvo, ka Djurens uzskatīts par neaizvietojamu. Pārskaities par attieksmi pret sevi legālā uzņēmumā, viņš pārgāja pretējā frontes pusē un padarīja narkotiku barona apsardzi par labāko pasaulē. Djurens pat ieguvis pilota licenci, lai ārkārtas gadījumos varētu vadīt narkotiku barona privāto reaktīvo lidmašīnu. Bet kādā dienā viņš piepeši izgaisa bez pēdām.

-    Vai informators neziņoja par kādu neparastu notikumu pirms Karla pazušanas?

-    Jā, toreiz īpašumā ieradies kāds viesis. Tik svarīga persona, ka noziedzīgā karteļa vadonis pats personīgi devies sagaidīt helikopteru.

-    Vai ir noskaidrots, kas tas bija?

-     Vārds nav zināms. Taču pat pēc diviem gadiem ziņotājs atceras apmeklētāja izskatu.

-    Grūti tam ticēt, Džeimija šaubījās.

-    Nav gan, ja uzzina aprakstu. Vīrietis bijis aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs, tumsnējs. Ūsains. Masīvu miesasbūvi. Spraigu skatienu. Nopietnu sejas izteiksmi.

-    Tas diez ko nelīdz.

-     Ieradies no Irākas, Raterfords piebilda.

-    Irākas? Kevana izbrīnīts atkārtoja.

-    Jā, tās pasaules malas iedzīvotāji reti apmeklē narkotiku karteļu īpašumus Dienvidamerikā, Raterfords atzina.

-    Vismaz pirms vienpadsmitā septembra tā nedarīja.

Džeimijas seja pauda neizpratni.

-     Pēc uzbrukumiem Pasaules Tirdzniecības centram un Pentagonam mēs sākām padziļinātu izmeklēšanu, kādu vajadzēja veikt regulāri jau pirms tam, Raterfords paskaidroja. Reliģisko ekstrēmistu teroristu grupējumi uzskata mūs par korumpētiem, atpalikušiem neticīgajiem, tālab tiecas mums uzbrukt ar korupcijas palīdzību. Labu tiesu finansējuma teroristiem sagādā peļņa no prostitūcijas un narkotikām.

-    Narkotikas. Tas ir iemesls pievērsties Kimai, Džeimija sacīja.

-    Svešais vīrietis ilgu laiku sarunājies ar Kārlu, Raterfords turpināja stāstīt. Nākamajā rītā nav atrasti ne viesis, ne Karls.

-    Tātad Karls tika nolīgts tālab, ka sīki un smalki zināja, kā strādā likumīgās apsardzes aģentūras, Kevana secināja. Taču viens pats viņš noteikti nedarbojas. Pārāk daudz aģentu noslepkavots, un viņš nevar būt visur. Viņam nepieciešami palīgi. Apmācīti palīgi. Tādi kā vienība, kas uzbruka mums Džeksonholā.

-     Uzbrukums Džeksonholā? Par to es neesmu informēts. Tagad klausos!

Kevana izstāstīja Raterfordam par notikušo.

-    Visi vīri, kurus es nošāvu, izrādījās iznākuši no cietuma pēdējo sešu nedēļu laikā. Katrs sēdējis citā cietumā, un nešķiet, ka pirms ieslodzījuma viņi bijuši pazīstami.

-    Kas viņus pēc atbrīvošanas savedis kopā? Raterfords gribēja zināt.

-    Ir jānoskaidro, kurš bijis tas cilvēks, kas viņus savedis kopā, Kevana atteica. Un kā Karls spējis viņus nieka sešu nedēļu laikā no rīkļurāvējiem padarīt par operatoriem?

2. nodaļa

Šāvienu blīkšķu atbalsis vēlās pāri purvam. Rībēja sprādzieni. Pat ausu aizbāžņi Raulu nepasargāja no satricinājumiem. Bovijs viņu sakratīja, lādēdamies lika apgriezties trīs reizes uz vienu, pēc tam uz otru pusi. Rauls alka pagrūst Boviju nost, uzkliegt viņam un nogāzt zemē, taču nepaklausīja impulsīvajai dziņai, jo apzinājās, ka Bovija galvenais mērķis ir viņu dezorientēt un uzjundīt adrenalīna uzplūdus.

Bovijs pieliecās tuvu klāt Raulam un kliedza:

-     Ēkā ieskrēja četri ļaundari! Viņiem ir automātiskie ieroči! Saņemti ķīlnieki! Pārrunām nav laika! Uzstādīta bumba, sprāgs pēc trīsdesmit sekundēm! Sprādziens nolīdzinās visu kvartālu! Ej iekšā, iznīcini sliktos, izglāb gūstekņus un deaktivizē bumbu! Aiziet! Bovijs pagrūda viņu ar tādu spēku, ka Raulam zobi sacirtās kopā.

Celtne patiesībā bija sienu labirints bez jumta, taču uzkurinātās emocijas iztēlē radīja īstas ēkas apveidu. Lai arī Rauls manīja aiz muguras skrienam Boviju, visu viņa uzmanību saistīja pistole, kuru viņš izvilka no maksts, un pēkšņi uznirstošie mērķi. Vīrietis ar ieroci to viņš nošāva. Tad pietupās, paskatījās gar stūri, ieraudzīja nākamo vīrieti ar ieroci, tam blakus pavecāku sievieti. Sašāvis vīrieti, Rauls apcirtās apkārt. Tagad parādījās sieviete ar zīdaini rokās. Rauls dzirdēja Boviju kliedzam:

-    Viņai segā ievīstīts ierocis! Šauj!

Nepaklausījis pavēlei, Rauls metās uz priekšu, pamanīja vīrieti ar automātu un sašāva to. "Ceturtais… kur ir ceturtais? Kur ir bumba?" Aiz nākamā stūra viņš ievēroja jaunus mērķus mazu zēnu, pēc tam mācītāju, apsviedās ceturtā mērķa meklējumos, bet attapās, ka mācītājam rokās ir ierocis, pieliecās, pagriezās un šāva. Beidzot viņš saskatīja uz zemes metāla kārbu, piesteidzās tai klāt, nospieda izslēgšanas sviru un piepeši sajuta, ka viņam spēcīgi sitas sirds un viss apģērbs piemircis sviedriem.

Rauls piepūlē drebēja. Tad viņš pacēla acis no kārbas un ieraudzīja Boviju un pāris audzēkņu smaidām.

-      Trīs sekundes pirms sprādziena, Bovijs rezumēja. Visi sliktie likvidēti. Ķīlnieki nav cietuši. Viltību ar mācītāju pamanījāt. Ļoti labi, mister Ramires.

-     Paldies, ser, Rauls nedrošā balsī sacīja. Viņu pārsteidza tas, cik svarīga bijusi emocionālā iesaiste, virzoties cauri šaušanas namam.

No purva puses joprojām dārdēja šāvieni un sprādzieni. Izgājis no ēkas, Rauls vēroja Boviju pieejam pie citiem audzēkņiem. Mister Fērguson, jūs esat nākamais.

Slaidais rudmatainais divdesmitgadnieks neizskatījās pārlieku iejūsmināts.

-    Sākam, mister Fērguson! Bovijs pagrūda viņu un sāka dezorientācijas procesu. Viņš Fērgusonu sapurināja, izlamāja, izkliedza pavēles un tik spēcīgi iestūma viņu šaušanas namā, ka jauneklis gandrīz pakrita.

Rauls un citi audzēkņi, kas jau bija izpildījuši uzdevumu, sekoja Bovijam. Fērgusons nošāva pirmo slikto, pēc tam otro, nelikās zinis par večiņu, raidīja lodi trešā šāvēja virzienā, ieraudzīja sievieti ar zīdaini uz rokām un jau apsviedās apkārt, meklēdams citu mērķi.

-    Viņai segā ievīstīts ierocis! Bovijs sauca. Kad jauneklis raidīja trīs lodes mērķī, Bovijs uzkliedza: Tu netrāpīji! Šauj! Šauj!

Fērgusons iztukšoja mērķī aptveri. Aši pārlādējis, viņš steidzās uz priekšu, paskrēja garām mācītājam un, nonācis pie metāla kārbas, nospieda slēdzi.

Uzvaroši pacēlis acis, viņš sadrūma, jo pārējie viņā nelūkojās atzinības pilniem skatieniem.

-    Mister Fērguson, jūs esat drauds sabiedrībai, Bovijs secināja.

-    Kāpēc tad tā? Es taču deaktivizēju bumbu, vai ne?

-    Jūs būtu miris, pirms piekļūtu tai klāt. Puisis ar balto apkaklīti jau būtu jūs novācis.

-    Mācītājs? Liecieties mierā!

-    Tas nav mācītājs.

-    Kā jūs to varat zināt?

-    Viņam rokā ir ierocis.

-     Kāds vēl ierocis? Ieskatījies ciešāk, Fērgusons novaidējās.

-    Ja arī jūs būtu viņu nošāvis un deaktivizējis bumbu, tas nebūtu nekāds mierinājums sievietei un mazulim, kurus jūs nošāvāt.

-    Tas nebija bērns! Tai sievietei segā bija ierocis.

-    Nebija.

-     Bet jūs man teicāt…

-    Es pieļāvu kļudu.

-    Jūs man melojāt.

-    Es jūs pārbaudīju.

-    Stulbums!

-    Nē, mister Fērguson. Tas ir disciplīnas un paškontroles uzdevums, un jums šo īpašību acīmredzot trūkst.

Šķita, ka Fērgusons grasās pacelt ieroci. Bovijs izvilka no kabatas nazi.

Fērgusons palūkojās uz nazi un nolaida pistoli. Es neatbraucu šeit tāpēc, lai mani izrīkotu tāpat kā ķurķī.

-     Nē, jūs atbraucāt tālab, lai saņemtu divu tūkstošu dolāru iestāšanās honorāru, trīs tūkstošu dolāru mēnešalgu ar garantētu dzīvesvietu, ēdināšanu un apmācību.

-    Kāda jēga no naudas, ja to nav, kur tērēt?

-    Vai jūs vēlētos braukt prom, mister Fērguson?

-    Ā, to var tā manīt? Šie sasodītie moskīti! Ja es vēl ilgi te kasīšos, saķeršu malāriju vai kādu citu nelaimi.

Bovijs uzgrieza muguru Fērgusonam un stingrā balsī uzrunāja Raulu:

-    Mister Ramires?

Rauls to nebija gaidījis. Jā, ser?

-    Pēc nākamās mācībstundas ierodieties manā kabinetā.

3. nodaļa

Šķērsojot cieti nomīdīto parādes laukumu, Rauls centās savaldīt nerimstošo apbrīnu par saules pielieto nometni. To apjoza biezi krūmi un cieši saauguši koki. Pa kreisi slējās divas koka barakas uz koka statņiem. Aiz tām audzēkņi mācījās šaut pa braucošiem transportlīdzekļiem vai triecienā ieņemt ēku. Citi apguva tuvcīņu, un vēl citi mācījās cīnīties ar nažiem. Šīs apmācības mērķi Raulam bija tīti noslēpumā, taču viņš jutās neiedomājami laimīgs. Ieroči, filmas, videospēles. Pietrūka vienīgi alkohola un sieviešu. Šī bija gandrīz paradīze. Un viņam par to maksāja. Pistole, kas spiedās pie jostas, sajūta, ka viņš dara kaut ko svarīgu un dara to labi, tas viss rosināja iztaisnot muguru un izriezt krūtis.

Tuvumā atskanēja instruktora skaļā pamācība: Kad piezodzies ienaidniekam no muguras un atgāz viņa galvu, nemēģini viņam pārgriezt rīkli. Tā tu pats vari savainoties. Satver viņu aiz zoda un aizspied muti, lai tas neiekliedzas. Parauj galvu atpakaļ. Iedur nierē. Tas ir nāvējošs cirtiens. Nieres pārtrauc darboties gandrīz acumirklī.

Rauls apstājās pie šķūņa ar rievotā metāla sienām un dzirdēja, kā veseris klaudz pret metālu. Viņam nebija nojausmas, kādēļ Bovijs viņu aicinājis. Sajūsma par teicamo sniegumu šaušanas namā noplaka, un Raulu pārņēma mulsums par Bovija un Fērgusona strīdu. "Interesanti, kā tas ir saistīts ar mani?"

Vesera sirdīgie klaudzieni kļuva ātrāki un uzstājīgāki. Kad Rauls saņēma drosmi un pieklauvēja, troksnis spēji aprāvās.

Ienāciet!

4. nodaļa

Bībelē vēstīts par daudzajiem Kaina pēcnācējiem, un viens no tiem bijis pirmais cilvēks, kurš iemācījās apstrādāt dzelzi. Karlam tas patika, un viņam patika arī mīts par Hēfaistu, Zeva dēlu, sengrieķu dievu bruņu kalēju, kurš arī bijis pirmais dzelzs apstrādātājs. Interesanta sakritība, jo Hēfaista prasme apieties ar veseri un laktu uz cilvēci atstāja tikpat baisu un ilgstošu iespaidu kā Ābela noslepkavošana, ko pastrādāja Kains. Grieķu dieva visatjautīgākais darinājums bija izsmalcinātiem gravējumiem rotāta metāla lāde, kurā glabājās viss ļaunums un slimības. Lādi pasniedza pavedinātajai Pandorai. To atvērusi, viņa palaida pasaulē karu, sērgas, badu un virkni citu nelaimju. Vienīgais ļaunums, kas nepaguva izsprukt, jo Pandora aizcirta vāku, bija nežēlīgā, pavedinošā cerība.

Karls bija uzvilcis cimdus, brezenta priekšautu un uzlicis aizsargbrilles. Caur biezajiem stikliem viņš vēroja degošo koksu ēzē un biezo tērauda sloksni, kas pamazām iegailējās nepieciešamajā oranžajā krāsā. Pietiekami darbinājis plēšas un karsējis metālu precīzi noteiktu laika sprīdi un nepieciešamajā temperatūrā, viņš ar knaiblēm izņēma priekšmetu no ēzes un novietoja uz laktas. Turēdams veseri labajā rokā, viņš sita pa sloksni, kas ēzes karstumā bija tapusi mīksta, saplacinājās un pārtapa, padevīgi ļāvās cilvēka gribai.

Klaudziens!

Ārons.

Klaudziens!

Ārons.

Kārlu pārņēma rūgtensaldas atmiņas. Ritmiskie spalgie klaudzieni, āmuram atsitoties pret laktu, viņa iztēlē līdzinājās ložu rikošetiem, sāpju kliedzieniem. Viņš kala vēl spēcīgāk, bet tad manīja kādu citu troksni un pagriezās pret durvīm, pie kurām kāds nupat bija pieklauvējis.

-     Ienāciet!

Durvis lēni atvērās. Pustumsā, ko mazliet kliedēja liesmas no ēzes, piesardzīgi parādījās Rauls.

-    Nāc šurp. Es gribu tev kaut ko parādīt, Karls aicināja. Rauls paklausīja. Nazis, kas te top, ir nosaukts par godu pirmajam, ko izmantoja Džims Bovijs. Vai esi dzirdējis par Bovija nažiem?

Rauls pierādīja, ka apguvis vienu no pirmajām Karla sniegtajām mācībām, proti, jāatzīstas savā nezināšanā. Es nekad neesmu par tādiem dzirdējis.

-     Pasaulē nav slavenāka naža. Bovijs bija zemes gabalu spekulants Misisipi piekrastē. Dēkainis, kuram patika kauties ar nažiem. Viņš kopā ar Deiviju Kroketu un Viljamu Trevisu gāja bojā Alamo kaujā. Tūkstoš astoņi simti divdesmit septītajā gadā viņš ar nazi nogalināja vienu vīru un ievainoja otru tā saucamajā Smilšu sēres dueli. Neviens droši nezina, kāds īsti izskatījās Bovija nazis. Es sava naža dizainu esmu aizguvis no filmas "Dzelzs mīļākā". Tajā Boviju tēlo Elans Leds. Taču īstā zvaigzne bija nazis. Vēlāk to izmantoja citās filmās, proti, Disneja uzņemtajā lentē "Deivijs Krokets" un ari "Alamo", kurā tēloja Džons Veins. Kad šis skaistulis būs pabeigts, tu nevarēsi no tā ne acu atraut. Vesela nažu kalēju paaudze savu arodu ir izvēlējusies šā naža iespaidā.

Karls atminējās, kā pirmo reizi skatījās kinolenti "Dzelzs mīļākā". Vecais nažu kalējs bija to ierakstījis videokasetē no televizora un aizdevis kaseti viņam un Āronam. Sākums šķita vienmuļš Elans Leds rišām izrotātā apģērbā pūlējās izpelnīties Virdžīnijas Meijo mīlestību. Abi zēni, sēdēdami pie televizora, neapmierināti klaigāja. Tad Leds devās pie kalēja un parādīja koka modeli, likdams pēc tā parauga izveidot nazi. Kalējs nopriecājās un paziņoja, ka viņam esot meteorīta gabaliņš viņš to izkausēšot un pievienošot metālam. Līdz ar to nazī būšot iestrādāts mazliet debesu un mazliet elles. Nākamajā ainā nazis jau bija pabeigts prasmīgas rokas mests, tas ieurbās stabā. Ieraugot garo, plato asmeni un eleganti liektās līnijas, gan Ārons, gan Karls reizē iesaucās: "Super!" Melnā koka spala galā rotājās misiņa šķērsis. Spalā bija iestrādāta ziloņkaula plātnīte ar iegravētu Bovija vārdu. Zēni mocījās neizpratnē par misiņa šķērša nepieciešamību un izprašņāja veco nažu kalēju, kurš paskaidroja, ka tā nolūks ir sargāt naža īpašnieku cīniņā. Būdams mīkstāks par tēraudu, misiņš neļāva uzbrucēja asmenim aizslīdēt tālāk gar spalu un ievainot rokā naža saimnieku.

Kopā ar Āronu Karls atkal un atkal noskatījās interesantākās ainas. Filmā bija atainoti dažādi kautiņi ar nažiem, un īpaši saistoša likās cīņa tumšā istabā negaisa laikā, kad asmeņi zibens gaismā plaiksnīja vien. Mazliet debesu, mazliet elles. Filmas nobeigums gan izrādījās ellīgi stulbs Elans Leds, juzdams sirdsapziņas ēdas par noslepkavotajiem, iesvieda savu "dzelzs mīļāko" Misisipi ūdeņos.

Skaties vērīgi, Karls pavēlēja Raulam, atgaiņājis atmiņas. Asmens ir uzmanīgi jāatdzesē.

Rauls uzmanīgi raudzījās, kā Karls ar knaiblēm ievieto garo, plato sloksni metāla tvertnē ar olīveļļu. Tas bija viens no vecā nažu kalēja jociņiem ar olīveļļu atdzesēt metālu un pēc tam izlietoto eļļu izmantot salātiem.

Taču, atšķirībā no filmās atainotā, Karls pirmo neievietoja eļļā kvēlojošā naža galu. Viņš iegremdēja nazi gareniski, lai eļļa neskar asmens trulo malu. Eļļa šņāca.

Pēc īsa brīža Karls pacēla nazi augstāk tagad eļļa skāra tikai asmens aso malu. Vēl pēc mirkļa Karls izņēma nazi pavisam un novietoja uz laktas.

-    Tie, kas no kalšanas nenieka nejēdz, uzskata, ka šķidrumā jāiemērc viss nazis, Karls skaidroja. Tas asmeni var iznīcināt pavisam. Piepešajai atdzesēšanai ir viens vienīgs mērķis. Nocietināt metālu. Bet simtprocentīgi nocietināts asmens sadrups, ja to kaut kur ietrieks. Tāpēc atdzesēšana jāveic pamazām, pa daļām. Šeit, ap aso malu, es atdzesēju asmeni visilgāk, jo gribu, lai šī mala ir viscietākā un saglabā asumu. Vidusdaļu es atdzesēju īsāku laiku, jo gribu, lai tā būtu vienlaikus lokana un cieta. Turpretim asmens trulo malu es neiegremdēju šķidrumā vispār, jo gribu, lai tā kļūst vēl padevīgāka.

-    Padevīgāka?

-    Lokanāka. Lai tā būtu elastīgāka.

Karls apklusa, jo cerēja, ka Rauls izrādīs atbilstīgas prāta spējas un uzdos nākamo loģisko jautājumu.

Tas notika drīz. Es saprotu, kāpēc asmenim jābūt cietam, lai būtu ass. Bet… kāpēc pretējai malai jābūt lokanai?

-    Lai saņemtu meistara sertifikātu, nažu izgatavotājam jāizkaļ asmens, kas iztur četrus pārbaudījumus. Vispirms tam vienā cirtienā jāpārgriež collu resna virve, kas brīvi karājas. Otrkārt, tam jābūt pietiekami izturīgam un asam, lai pārgrieztu dubultā saliktus divas collas biezus un četras collas platus dēļus. Treškārt, tam jāsaglabā asums, lai varētu noskūt matiņus no nažu izgatavotāja rokas. Visbeidzot, tam jābūt pietiekami elastīgam, lai skrūvspīlēs to varētu saliekt par deviņdesmit grādiem, bet nepārlauzt. Lai nazis atbilstu visām šīm prasībām, ir tikai viens paņēmiens, proti, katras asmens daļas dzesēšanai jāizmanto konkrēts laika sprīdis. Cietā mala ļauj saglabāt asumu. Elastīgā asmens mugura piešķir lokanību. Citādi nazis salūst.

Rauls padomāja un palocīja galvu.

-    Vai tu vari būt tāds kā šis asmens? Karls taujāja.

-    Es būšu tāds, kādu jūs gribēsiet mani redz€t.

5. nodaļa

Šķūņa durvis atsprāga vaļā. Pa tām atmuguriski izlidoja Rauls un smagi nostiepās uz nomīdītās zemes. Pēc tam pa durvīm izbrāzās Karls un iespēra jauneklim pa sāniem. Tas aizvēlās prom.

Audzēkņi, kas vingrinājās tuvējā šautuvē, manīja kņadu un pagriezās. Karls spārdīja Raulu, kurš vairīdamies valstījās pa galveno laukumu.

-    Ar mani tā neviens nerunās! Sakravā savas mantiņas! auroja Karls.

Rauls uzslējās tupus, ar pūlēm izvairījās no vēl viena spēriena, piecēlās un aizskrēja uz vienu no barakām.

Karls straujā solī devās pie audzēkņiem šautuvē.

-    Fērguson! Tu arī! Man tava nolaidība ir līdz kaklam! Savāc mantiņas! Es aizvedīšu tevi un to otru mērgli prom!

-     Bet…

-    Tūlīt pat! Karls izrāva pistoli Fērgusonam no plaukstas un pašu atgrūda. Tu gribēji braukt prom! Es tev sagādāšu to prieku!

-    Vai es varu paturēt izsniegtās drēbes?

-    Naudu arī! Tāda bija mūsu noruna, vai ne? Es savu vārdu turu, kaut ari tu to nedari! Kusties! Tev un tam otram ķēmam ir piecas minūtes laika!

Kamēr Fērgusons laidās skriešus uz barakām, saniknotais Karls piegāja pie pikapa, kas stāvēja administratīvās ēkas priekšā. Izņēmis no kabatas atslēgas, viņš iedarbināja automašīnu un veica tik strauju pagriezienu, ka riepas uzšķērda smiltis. Pietraucies pie barakām, viņš vēlreiz izpildīja aso manevru, spēji nobremzēja un gaidīja Fērgusonu un Raulu.

Rauls ar mugursomu rokās pienāca pirmais.

-    Kāp kastē, nolādēts! Karls viņam uzbļāva.

Kamēr Rauls ietrausās neapjumtajā kravas kastē, ieradās Fērgusons, smagi elsdams un nesdams mīksto sporta somu.

-    Iekšā! Karls pavēlēja.

Iekams Fērgusons paguva aizvērt durvis, automobilis jau traucās uz priekšu, atkal uzšķiezdams gaisā smiltis.

-    Vai savācāt visas savas mantas? noprasīja Karls. Es gribu pārliecināties, vai noruna tiek ievērota.

-     Netaisi no manis kaut kādu mīksto! Fērgusons atcirta.

-    Vai tad tu tāds neesi?

-    Domā, ka ir tādi, kas grib paciest kukaiņus, karstumu un šo elles mitrumu?

-    Tu viņu vidū acīmredzot neesi.

-     Un vēl čūskas, zirnekļi, nolāpītais lietus gandrīz katru pēcpusdienu. Un bezmiegs, jo tie idiņi noņemas ar savām stulbajām videospēlēm. Bum-bum-bum! Kā atbraucu, tā visu laiku zvana ausīs.

-    Tu no paša sākuma zināji, ka tev maksās par to, lai tu mācies visu par ieročiem.

-    Es jau tāpat pārzinu ieročus.

-    Kā tad! Es redzēju, kā tu šauj.

-    Bet tu man neteici, ka pēc šaušanas man vēl būs jātīra tie sasodītie ieroči. Vēl tu noklusēji, ka man būs jānēsā smagas somas un jāložņā pa purviem… Tikpat labi es varēju iestāties stulbajā armijā. Katrs man te pavēlēs! Šeit ir pretīgāk nekā ķurķī.

-    Ne gluži. Karls uzlūkoja rētas uz savām rokām.

-     Kur mēs, ellē ratā, vispār esam? Cik tuvu ir kāda pilsēta? Es gribu atgriezties Čikāgā. Atpūsties ar džekiem. Kārtīgi izpriecāties. Nogrābt kādu skuķi. Tā ir pavisam cita dzīve!

-    Pārāk liela vēlme pēc seksa tevi noveda cietumā, Karls atgādināja. Būtu labāk palicis pie ieročiem.

-    Atbildi uz jautājumu! Cik tālu atrodas tuvākā pilsēta? Fērgusons noprasīja.

-    Stundas brauciena attālumā. Un tā ir neliela pilsētiņa.

-     Ko? Kāpēc mēs nelidojam ar lidmašīnu? Tieši tā es šai zampā nonācu!

-    Tu, puis, neesi tā vērts, lai es tērētu dārgo aviācijas degvielu. Vai gribi zināt noslēpumu? Tu piedalījies dižā eksperimentā.

-    Dzīvodams purvā? Tas nu gan ir eksperiments!

-    Saistīts ar vizualizāciju.

-    Ar ko?

-    Vispirms es jums parādu kādu kustību, piemēram, šaujot vai cīnoties ar nazi. Pēc tam es lieku jums aizvērt acis un vairākkārt iztēloties darām to, ko nupat rādīju. Es nostiprinu apmācību, liekot skatīties filmas, kurās ticami attēlotas manis rādītās kustības un Holivudas zvaigznes rīkojas tik nevainojami, ka jums rodas vēlēšanās atrasties viņu vietā. Visbeidzot es lieku jums pašiem visu izpildīt.

Pikaps trāpīja uz grambas. Trieciens Raulu kravas kastē pamatīgi sakratīja.

-    Armijā noskaidrots, ka ar vizualizācijas palīdzību četru nedēļu kursu var saīsināt līdz pat trim dienām, Karls turpināja. Tā ir kā pašhipnoze, ko spēcīgi ietekmē videospēļu spēlēšana.

-    Ja? Es te nolauzu trīs nedēļas. Kāpēc uz mani tas neiedarbojās?

-    Ne jau visiem izdodas. Vai gribi zināt vēl kādu noslēpumu? Pirms daudziem gadiem šeit bija ierīkota plantācija.

-    Kāds man ar to sakars? Brauc ātrāk!

-      Plantācija bankrotēja. īpašnieki centās paturēt zemi dzimtas īpašumā, tomēr to nopirka privāts fonds ar nodomu ierīkot te dabas rezervātu.

-    Līdz nāvei! Tu mani garlaiko līdz…

-    Pēc tam fondu un visu šo zemes gabalu pārņēma CIP.

-CIP?

-     Beidzot ieinteresēju tevi, ja? Zemi gan pārņēma nevis CIP, bet firma, kas sadarbojās ar uzņēmumu CIP paspārnē. To sauc par risku sadalīšanu. Ticams līdzdalības noliegums.

-    Es to saucu par žāvāšanos.

-     Bija paredzēts izbūvēt nomaļu lidlauku, par kuru tikpat kā neviens nezinātu. Redz, lai aizvestu tos, kurus tu dēvē par spiegiem, uz karstajiem punktiem… Tolaik Centrālamerikā bija papilnam…

-    Es žāvājos, vecīt!

Automašīnas ritenis uztriecās vēl vienai grambai.

-    CIP nevarēja iemest savus cilvēkus United reisā un aizvest uz Salvadoru vai Nikaragvu. Tad aiz viņiem paliktu tā saucamās dokumentu pēdas.

-     Zini, kā es to sauktu? Fērgusons parādīja neķītru žestu.

-    Tātad uzņēmums, kas strādā CIP uzdevumā, nodibināja pats savu aviosabiedrību un veda savus cilvēkus no šejienes pāri līcim uz darbības vietu.

-    Pāri līcim?

-    Pāri Meksikas līcim.

Fērgusona acīs parādījās intereses dzirksts. Mēs esam netālu no Meksikas?

-    Bet laiki mainās, un karstie punkti pārcēlās uz citām valstīm. Uzņēmumam šis lidlauks izrādījās lieks. Piedevām tas sāka piesaistīt uzmanību, tālab zemi pārdeva narkotiku kontrabandistiem, ar kuriem uzņēmums sadarbojās.

-     Narkotiku kontrabandistiem? Tagad Fērgusons klausījās pavisam uzmanīgi.

-     Protams. Spiegošanā viss balstās uz principu "roka roku mazgā", tāpat kā jebkurā citā biznesā. Spiegi sadarbojās ar narkotiku kontrabandistiem, saņēma no tiem stratēģisko informāciju un viņu aizsegā brīvi šķērsoja dažādu valstu robežas, paceļoties no slepeniem lidlaukiem. Neviens nebrīnās, ja narkotiku kontrabandists izturas zaglīgi un noslēpumaini. Taču tev draud nepatikšanas, ja tevi notur par spiegu.

Kad pienāca laiks atbrīvoties no lidlauka, pārdošana kontrabandistiem, kuri to jau izmantoja, šķita vienīgi loģisks solis. Tomēr pēc kāda laika arī kontrabandisti nolēma mainīt dislokāciju, un šis īpašums purvā nīka līdz dienai, kad to iegādājāmies mēs.

-    Jā, izmeta Fērgusons, nīka. Uzgāzē, labi?

-    Nevaru. Karls palēnināja gaitu.

-    Ko tu dari?

-    Apstāšos nolaist ūdeni.

-    Vecīt, vai tu nevari paciesties līdz pilsētai, ko?

-    Vai tu gribi, lai es ciešos veselu stundu? Karls uzmeta viņam skatienu, kurš pauda: "Domā taču ar galvu!" Tad viņš nostūrēja ceļmalā, izkāpa no automašīnas un pa nogāzi aizgāja līdz purva malai. Nostājies zem mānīgi skaistās usneju tilandsijas, kuras vienmēr ir kukaiņu apsēstas, viņš attaisīja bikšupriekšu un urinēja aļģēm pārpilnajā ūdenī.

Noklaudzēja pikapa durvis. Fērgusons saīdzis izkāpa uz valganās zemes un, taustīdams gar bikšu rāvējslēdzēju, devās pie ūdensmalas.

Karls pabeidza atviegloties, nokratīja vēl pēdējās piles, aizvilka rāvējslēdzēju un uzrunāja Fērgusonu: Vai gribi saderēt?

Tanī brīdī nodārdēja trīs šāvieni. Uz Fērgusona krekla uzziedēja tumšsārti plankumi. No sejas izšļācās asinis. Viņš nokrita uz muguras un nevaldāmi raustījās.

Rībienu atbalsis aizvēlās pāri ūdens klajam.

Karls pagriezās pret Raulu, kurš joprojām atradās pikapa kravas kastē un bija izšāvis pēc norunātā signāla. Zem platā krekla Karlam atradās četrdesmit piektā kalibra Kolta sistēmas Commander modeļa pistole. Ja Rauls vilcinātos, Karls ar vienu kustību būtu aizvilcis rāvējslēdzēju, izrāvis pistoli un nošāvis abus.

Rauls stāvēja bāls, palielinātām acu zīlītēm. Acīmredzot, par spīti agrākajai bravūrai, viņš nekad vēl nebija nogalinājis cilvēku.

"Jānovirza viņa domas," Karls nosprieda un skaļi teica: Ļoti labi, mister Ramires. Divas lodes ķermenī un viena galvā. Kādēļ tev iemācīja tādu kārtību?

-    Ē… Raulam sejā parādījās apmulsums, bet vēlme pēc atzinības izrādījās spēcīgāka par nupat piedzīvoto satricinājumu. Ē… Mērķim mugurā varēja būt kevlara aizsargveste, tālab es iešāvu arī galvā.

-    Vai to tev paskaidroja instruktors?

-    Nē. Apjukums Raula sejā nenozuda. Es pats to secināju.

-    Secinājums ir pareizs. Tev piemīt teicama intuīcija. Vai tu apsēdies ar muguru pret kabīnes stiklu, kā es tev liku?

-Jā.

-    Vai dzirdēji, ko es stāstīju par CIP?

Jā-

-    Tad tev jasaprot iemesls, kadeļ es tev devu tadu pavēli. Uz spēles liktas nopietnas kārtis, kuras man diemžēl nav ļauts tev atklāt. Vismaz pagaidām. Taču mērķa pašdisciplīnas trūkums noteikti pamudinātu viņu izpļāpāties par nometni. Tas mūs iznīcinātu.

Karls ar kāju iestūma līķi saputotajā ūdenī. Jau nākamajā brīdī uznira aligators, satvēra mirušā galvu un parāva ķermeni zem ūdens. Otrs dzīvnieks cīnījās par līķa kreiso kāju. Zaļos putu mākoņus iekrasoja asiņu virpuļi.

-    Kad biju ierīkojis nometni, braucu šurp reizi dienā, pačurāju ūdeni un pēc tam iesviedu jēlus gaļas gabalus, Karls stāstīja. Pēc kāda laika aligatori iemācījās, ka automašīnas rūkoņa, mani soļi un urīna straumīte ūdenī nozīmē ēdienu. Tagad šie signāli viņus atvilina šurp uz vakariņām.

Sakultais ūdens pamazām norima. Žokļi un astes vairs nekūla purvu, un atkal iedziedājās putni.

Rauls uzlasīja tukšās patronu čaulītes. Tas Kārlu iepriecināja.

-    Tiec vaļā no viņa somas, Karls atgādināja.

Paņēmis no kravas kastes ķēdi, jauneklis iegrūda to somā un ielingoja somu ūdenī.

-Ašs. Apķērīgs. Paklausīgs, Karls uzslavēja. Raulam iemirdzējās acis. Es tevi atskaitu no grupas, Karls nolēma.

-    Nevajag! Ko es izdarīju aplam?

-    Tieši otrādi. Tu un vēl daži izredzētie dosieties man līdzi.

-    Ko mēs darīsim?

-    Medīsim kādu manu senu draugu.

6. nodaļa

Pamazām mostoties, Kevana jutas tikpat noguris kā iemiegot. Viņš pasniedzās, lai apskautu sievu, taču attapa, ka viņas nav blakus, un atvēra acis. Džeimija sēdēja pie cigarešu izdedzinātajiem caurumiem saraibinātā galda noplukušās moteļa istabas stūrī. Viņa bija ģērbusies tenisa kreklā un bokseršortos, un tumšie mati krita pār pleciem. "Jau kuro reizi iegrimusi Raterforda sagādātajos dokumentos. Laikam nemana, ka esmu pamodies."

-    Tu miegā runāji, viņa bilda.

"Tātad es maldījos," Kevana secināja. "Viņa tomēr juta, ka esmu pamodies."

-    Ak tā? viņš vaicāja. Ko es sacīju?

-    Šis žagaru saišķis nav mans žagaru saišķis.

-    Paldies Dievam! Vienbrīd jau baidījos, ka esmu minējis kādas citas sievietes vārdu.

-    Tu gan murmināji par kādu "Ramonu".

-    Tā sauca manu matemātikas skolotāju trešajā klasē. Kevana norādīja uz dokumentiem. Vai tu kaut ko noskaidroji?

-    Karla tēvs nomira no alkoholisma, vai ne? No aknu slimības?

-    Tā man Karls stāstīja. Piezvanīja tolaik, kad es vēl dzīvoju mājās.

-    Saskaņā ar šo policijas ziņojumu, viņa tēvs pārdzēries un virtuvē nakts vidū paklupis, uzdūries uz naža un noasiņojis līdz nāvei.

Kevana uz brīdi sastinga. Tad viņš izkāpa no gultas un, nelikdamies zinis par vēsumu, kas apņēma basās kājas, piegāja pie galda. Džeimija pievērsa vīra uzmanību lapas apakšējai daļai.

Izlasot rindkopu, Kevana juta piezogamies vēl lielāku dzestrumu. Ziņojumā teikts, ka mirušo Karls atradis no rīta. Dīvaini. Ja viņš skaidri zināja, kā tēvs gājis bojā, kālab sastāstīja man par aknām?

Džeimija palūkojās vīrā.

-    Vai tu domā, ka puisim apnika uzklausīt tēva mūžīgos pārmetumus? Viņš varēja tev samelst par aknu slimību kā nāves cēloni tādēļ, ka tas ir vienkāršs skaidrojums. Turpretim noasiņošana no naža cirstas brūces… Zinot Karla apsēstību ar nažiem, tu, iespējams, būtu aizdomājies. Cik tev bija gadu, kad viņš tev to pastāstīja?

-    Es mācījos vidusskolas pēdējā klasē.

-    Samērā ātri sācis slepkavot.

-    Ja vien tēvs bija Karla pirmais upuris, Kevana piebilda.

Telpā nolaidās klusums.

-    Kā tu to domā? Džeimija beidzot izmocīja.

-    Atminoties tos laikus, man prātā nāk dažādi notikumi. Nu es tos redzu pavisam citā gaismā.

-    Piemēram?

-     Kaimiņam bija īru seters Tobijs. Mans audžutēvs bija stingri konservatīvs un neļāva mums turēt kādu mājdzīvnieku, taču kaimiņš neiebilda, ja parotaļājos ar Tobiju. Vasarā pirms manas pēdējās vidusskolas klases suns aizbēga. Kaimiņš interesējās vietējā dzīvnieku patversmē. Suns nekur nebija manīts un tā arī netika atrasts. Tovasar pazuda arī pāris vietējo kaķu.

-    Vai kādam neradās aizdomas?

-    Ja arī radās, man par to nekas nav zināms. Vasara bija notikumiem bagāta. Karla tēvu atlaida no darba. Augustā viņa ģimenei bija paredzēts pārcelties. Es savukārt ar nepacietību gaidīju pēdējo klasi Rietumu vidusskolā. Patiesību sakot, Karls pieprasīja, lai mēs esam kopā, cik vien bieži iespējams, un tāpēc es jutos atvieglots, kad uzzināju, ka viņš aizbrauks.

-    Tātad viņš ievingrināja roku, slaktēdams dzīvniekus, pilnveidoja savas prasmes un nogalināja paša tēvu?

-    Vai arī…

-    Vai arī? Džeimija taujāja.

-    Varbūt Karls slepkavoja cilvēkus vēl pirms tam, kad ļāvās niknumam un uzbruka tēvam?

7. nodaļa

-    Nešvila? Tenesī pavalstī? Raterfords pārjautāja.

-    Turp Karla tēvs ar ģimeni devās pēc tam, kad bija zaudējis biržas māklera darbu Aiovasitijā, Kevana skaidroja. Vai vari uzdot kādam pārbaudīt datubāzes un meklēt dzīvnieku pazušanas vai cilvēku noduršanas gadījumus laikā, kamēr Karls tur uzturējās?

Visi sēdēja pie stūra galdiņa kravas automobiļu servisa bistro netālu no Aleksandrijas pilsētas Virdžīnijas pavalstī. Kevana un Raterfords dzēra kafiju, kamēr Džeimija ēda omleti ar sieru, šķiņķi un kartupeļu pankūkas.

-    Noduršanas? Raterfords sarauca uzacis.

-    Upuri būtu bezpajumtnieki. Klaidoņi. Pagrimuši dzērāji. Cilvēki, kuru pazušanu neviens nepamanītu un kuri, pēc visa spriežot, nespēj sevi aizstāvēt.

-    Ar katru bridi šis zellis šķiet draudīgāks, Raterfords atzina.

-    Pie reizes varētu pārbaudīt arī Aiovasitiju. Džeimija pacēla galvu. Un visas pārējās Karla dzīvesvietas.

-    Un viņa dienesta vietas, Raterfords papildināja.

-    Bet Ali Karims? Kevana apjautājās. Vai par viņu kaut ko uzgāji?

-     Joprojām rādās tīrāks par tīru. Taču Global Protective Services vakar vakarā zaudēja vēl vienu operatoru, Raterfords paziņoja. Džeimija nolika dakšiņu. Frenku Temblinu, Raterfords precizēja.

-    Es viņu pazinu. Kevanas balss šķita bezkaislīga. Kādreiz bija armijas reindžers. Uzņēmumā nostrādāja astoņus gadus. Precējies. Divi bērni. Uz viņu varēja paļauties, viņš vienmēr bija gatavs pirmais iziet pa durvīm, lai noskaidrotu, vai klientam ir droši atstāt ēku.

-    Viņš acīmredzot bijis liels boulinga cienītājs.

-    Kāpēc tas ir būtiski?

-     Vakar vakarā Temblins ar automašīnu devies uz boulinga turnīru. Vēlāk, ap pusnakti, piegājis pie mašīnas. Iespējams, pārbaudījis, vai tā nav mīnēta. Lai gan tas nav svarīgi. Kad Frenks apsēdies pie stūres, izšāvies zem vadības paneļa uzstādīts atspernazis un ieurbies viņam cirksnī. Nav atrasts vadiņš, kuru izkustinot, upuris būtu iedarbinājis mehānismu, tāpēc viņš nebija ierīci pamanījis. Nazis bija pierīkots sensoram, kas uztvēra vibrāciju. Nāve iestājās tik momentāni, ka asmeni noteikti klāja inde.

8. nodaļa

Griničviudža, Ņujorka

Pēc divu stundu aikido treniņiem Kima Lī pietvīkušiem vaigiem un saspringtu skatienu iznāca no cīņas sporta zāles un devās prom pa Blīkerstrītu. Viņai mugurā bija zils svīteris, kājās džinsi, un rokā viņa nesa sporta somu. Nogriezušies gar stūri, sieviete nonāca pie kafejnīcas, kur šajā ne pārāk dzestrajā oktobra vakarā galdiņi vēl bija izvietoti zem klajas debess lai gan vairums apmeklētāju labprātāk atradās telpās. Apsēdusies viņa pasūtīja tēju, izņēma no somiņas žurnālu un iekārtojās lasīt.

Taču sievieti acīmredzami vairāk interesēja apkārtne nekā žurnāls. Kad atnesa tēju, Kima iedzēra dažus malkus, atkal paraudzījās apkārt, pasniedzās zem galda, kaut ko paņēma, ieslēpa priekšmetu starp lapām un salocīto žurnālu ievietoja somiņā. Samaksājusi par tēju, viņa aizsoļoja pa ietvi, un pie stūra paraudzījās atpakaļ. Neviens nesekoja, un viņa drīz uzņēma raitu soli. Pietvīkums no vaigiem nozuda.

Nonākusi brūnajā daudzdzīvokļu mājā, kurā viņa dzīvoja, Kima uzbrauca ar liftu trešajā stāvā, atslēdza dzīvokļa durvis, iegāja priekšnamā, aizvēra un aizslēdza durvis, iededza gaismu, pagriezās pret dzīvojamo istabu un, ieraugot acu priekšā Kevanu un Džeimiju, sastinga.

-    Kā jūs te iekļuvāt?

-    Atmūķējām durvis, Kevana paskaidroja. Iespējams, tu līdzinies ārstei, kura aizmirst par ikgadējo medicīnisko apskati, vai grāmatvedei, kurai pietrūkst laika sakārtot savus rēķinus.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Lai gan tu strādā apsardzes uzņēmumā, savu personisko drošību tu atstāj novārtā, Kevana pārmeta. Tev derētu piezvanīt uz mūsu firmu un palūgt, lai tehniķi uzstāda signalizācijas sistēmu, kas brīdina par nelūgtiem viesiem.

-    Labi. Tā arī darīšu, tikai pirmām kārtām piezvanīšu policijai. Kima pacēla tālruņa klausuli.

-    Tu rīkosies pareizi, Džeimija izmeta. Policija noteikti vēlēsies noskaidrot, kas ir tavā sporta somā.

-    Somā?

-     Melnajā tirgū pieejami medikamenti. Visticamāk, oksikontlns.

Kima viņos klusēdama skatījās.

-     Paciņa bija ar līmlenti piestiprināta zem kafejnīcas galdiņa, pie kura tu sēdēji, Džeimija secināja.

-    Tas nav asprātīgi. Kima pakasīja rokas.

-     Laikā, kad mūsu operatori iet bojā cits pēc cita, tu it nemaz nebaidies staigāt viena pati?

-    Es varbūt baidītos, ja būtu operatore. Taču atlīdzība par datorspeciālistu medīšanu, šķiet, nav izsludināta. Kima nolika klausuli, paņēma sporta somu un devās uz vannas istabu.

-    Vai laiks iedzert kārtējo tableti?

Kima neatbildēja.

-     Man stāstīja, ka atradināšanās no oksikontīna esot īsts murgs, ierunājās Kevana. Murgs ir arī pieraduma uzturēšana, kad ārsti vairs nav ar mieru izrakstīt zāles un nākas vērsties pie dīleriem.

Kevana norādīja ar roku uz trūcīgi mēbelēto dzīvojamo istabu, kurā atradās vien lampa, klubkrēsls un neliels televizors pat paklāja nebija.

-    Tu izpārdod mantas, lai iegūtu naudu savai atkarībai?

-    Ja reiz esam sākuši runāt tik atklāti, es varētu vairs neizlikties. Un neiet vannas istabā. Kimas acu zīlītes bija kniepadatas galviņas lielumā.

Viņa atvēra sporta somu un izņēma plastikāta maisiņu dūres lielumā, pilnu ar baltām tabletēm. Savilkusi izaicinošu sejas izteiksmi, viņa iemeta divas tabletes mutē un sakošļāja.

Džeimija sarauca pieri. Kāpēc tu…

-    Tabletēm ir apvalks, kas pamazām izšķīst, lai pretsāpju līdzeklis iedarbojas divpadsmit stundas, Kevana skaidroja. Taču, norijot tabletes veselas, nav apreibinoša efekta. Labāk tās saberzt pulverī un iešņaukt.

-    Vai sakošļāt, Kima piebilda. Ko jūs vispār no manis gribat?

-    Global Protective Services norīkojumu reģistru, Kevana attrauca. Kima izskatījās manāmi apjukusi. Tu tomēr neesi pārdevusi datoru, kas atrodas tavā guļamistabā, Kevana turpināja. Tāpēc ieslēdz to un sagādā man nepieciešamo informāciju.

-    Un tāpēc visa šī jezga? Dieva dēļ, jūs gluži vienkārši varējāt ierasties birojā un tur visu noskaidrot.

-     Pēdējoreiz, kad ierados birojā, es ar lielām pūlēm izspruku dzīvs.

-    Es varēju jums visu informāciju pateikt pa tālruni.

-    Protams. Bet tagad es zināšu, ka esmu ieguvis visu, nevis atlasītu informāciju.

-   Vai jūs joprojām uzskatāt, ka uzņēmumā strādā kāds neuzticams cilvēks? Es?

-    Neuzticēties narkomānei? Kas tev nāk prātā! Džeimija iesaucās.

-     Zināt, kundzīt, Kima atcirta, es netaisos uzklausīt sava priekšnieka sievas riebīgās piezīmes. Ja gribi mani atlaist no darba, viņa uzrunāja Kevanu, tad lieki nekavējies.

-    Atver norīkojumu reģistru, Kevana pavēlēja.

Kimai atkal piesarka vaigi. Iegājusi guļamistabā, viņa ieslēdza lampu, un atklājās, ka telpā atrodas tikai matracis uz grīdas un istabas stūrī galds ar bagātīgu datoraprīkojumu. Kevana piegāja pie loga, aiz kura biezēja tumsa, un aizvēra aizkarus.

Kad Kima piespieda tastatūras taustiņu, monitors iegaismojās. Viegli saviebdamās, viņa ieslīga krēslā, un Džeimija nostājās aiz tā.

-   Ja tas sagādā sāpes, tu varētu retāk apmeklēt cīņas mākslas treniņus, Džeimija ierosināja.

-    Atteikties no tiem es nevaru.

-    Tapat ka no oksikontīna, Džeimija piezīmeja.

-    Tev nav ne jausmas, kā tas ir. Es mēģināju nelietot. Šopavasar. Kima palūkojās uz Kevanu. Lai ari visiem sastāstīju, ka aizbraucu atvaļinājumā uz Kārību salām, patiesībā paliku tepat. Visu nedēļu vēmu. Sāpes lauza kaulus. Sirds nevaldāmi sitās. Lija te karsti, te auksti sviedri. Kājas ļima. Drebuļi. Un pēc tam sākās pats grūtākais.

-    Tu mēģināji atmest bez citu palīdzības?

-    Kas cits man atlika? Vai uzņēmums man uzticētos, ja noskaidrotu, ka esmu nonākusi rehabilitācijas klīnikā?

-     Tagad tu droši vari reģistrēties klīnikā, Kevana mudināja. Izmanto mūsu lielisko medicīnas apdrošināšanas piedāvājumu!

Kima izvairījās turpināt šo sarunu un pagriezās pret Džeimiju. Vai tu kaut ko zini par datoriem?

-     Mazliet, Džeimija sameloja. Es protu atšķirt Big Mac no Apple Mac.

-    Tu domā vienīgi par ēdienu, Kevana iestarpināja.

-     Atkāpies, kamēr es ievadu drošības kodus, Kima pavēlēja.

-      Pat neceri. Es esmu uzņēmuma līdzīpašniece. Man ir ļauts redzēt visu.

-     Es viņu nupat iecēlu par viceprezidenti, Kevana pavēstīja, kad Kima jautājoši pavērās viņā.

-     Paraudzīsimies uz tiem drošības kodiem, Džeimija atgādināja.

Kimas pirksti zibenīgi un eleganti spieda taustiņus, un Džeimija izbrīnīta māja ar galvu un vēroja, kā informācija ņirb monitorā.

-     Ģeniāli! Džeimija paliecās uz priekšu. Drošības kodi ekrānā nomainīja cits citu. Es tādu nemūžam neuzlauztu.

-    Debesu vārdā, ceru, ka ne. Kima nerimās spaidīt taustiņus.

-     Vai tev, meklējot oksikontina devas, negadījās uzdurties ļaudīm, kas piedāvā neierobežotu medikamentu daudzumu apmaiņā pret šādiem kodiem? Kevana vaicāja.

-    Nē.

-    Apzvēri?

-     Garantēju.

-    To ir grūti garantēt.

-    Tā gluži nav.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Ja man būtu neierobežots oksikontina krājums apmaiņā pret informācijas piegādi sliktajiem… Kimas pirksti zibēja pa tastatūru.

-Jā?

-    Vai tad es tiktai pazemotos, ka maksatu parastam narkotiku tirgonim, lai tas pielīmē zem galda plastikāta maisiņu? Nieka simts tabletes? Tāds krājums man būtu cauri nedēļas laikā.

-    Viņai ir taisnība, Džeimija atzina.

-    Varbūt viņa tieši grib mūs uzvedināt uz tādām domām.

-    Es atvēru datubāzi. Stāstiet, ko jūs gribat noskaidrot, Kima teica.

-   Atrodi visus Global Protective Services uzdevumus, kuros piedalījies Karls Djurens. Kevana uzmanīgi vēroja Kimu, mēģinādams uztvert jebkādas pazīmes, vilcināšanos, viegli samiegtas acis, kas vēstītu, ka šis vārds viņai kaut ko izsaka. Šo cilvēku atlaida pirms trim gadiem.

-    Kā pareizi raksta? Karls vai Kāris?

-    Karls.

Kevanam joprojām neizdevās saskatīt kādas izpausmes Kimas uzvedībā, kas liecinātu, ka šis vārds viņai liekas pazīstams. Viņa nesašķobīja lūpas. Nesasprindzināja vaigu muskuļus. Pieredze liecināja, ka lielākā daļa no narkotikām atkarīgo cilvēku stresa apstākļos nav spējīgi apspiest nodevīgas pazīmes.

-    Piedod, Karla Djurena dosjē mums nav. Kima iepleta rokas.

-    Nav? Tu noteikti esi kļūdījusies.

-     Darbā ar datoriem es nekad nekļūdos.

-      Bet uzņēmums vienmēr saglabā agrāko darbinieku dosjē.

Kima paklabināja taustiņus. Nekā. Norīkojumu saraksta nav. Fotogrāfijas arī ne. Nav nekā.

-    Djurens ir visu izdzēsis, Džeimija minēja.

-    Nevar būt. Vismaz viens viņš to nevar. Kodus, kas ļauj iekļūt tik dziļi sistēmā, zina tikai trīs cilvēki. Džeralds, Ali un…

-    Tu, Kevana nobeidza.

-     Kārtējā norāde pret mani, vai ne? Bet, kamēr vēl neesat sākuši mani nosodīt, palūkojiet te. Kima no jauna spieda taustiņus. Tīrīšanas process veikts tik rūpīgi, ka es nevaru atgūt Djurena failu, taču varu pārmeklēt visu mūsu norīkojumu datubāzi un atlasīt tos, kuros piedalījies Djurens. Kima vēlreiz piespieda taustiņu. Lūk, te nu būs.

Printeris sāka darbu, izgrūzdams lapas.

-    Uzņēmums pārdzīvo grūtus laikus, Kima atzina.

-    Jā, Kevana piekrita. Pēdējais upuris ir Frenks Temblins.

-    Ar to grūtības vēl nebeigsies.

Iezvanījās tālrunis.

-    Es baidos, Kima piebilda, ka tas ir turpinājums.

9. nodaļa

Pirms iziešanas no mājas aģents pārliecinājās, ka ieroči atrodas tiem paredzētajās vietās četrdesmit piektā kalibra pusautomātiskā pistole pie jostas zem žaketes, deviņu milimetru miniatūrā pistole makstī pie potītes, savāžamais kaujas nazis piestiprināts pie kabatas, kuru slēpa žakete, un otrs nazis karājas kaklā viegli atraisāmā ķēdītē zem krekla.

Viņš pameta nemierīgu skatienu uz sievu, kas stāvēja, abām rokām apskāvusi mazuli, un vērās pretī tikpat bažīgi.

-    Mega, tici man, es būšu piesardzīgs.

-    Un mēs? Es negribu noniecināt risku, ar kādu tu sastopies. Bet… Zīdainis sievietes skāvienā sakustējās. Puisēns cieta no viegla drudža. Ja vainīgais uzbruks…

-    Ne tikai operatoriem, bet arī viņu ģimenēm?

-    Es nepārcietīšu, ja ar mazo kaut kas notiks.

-    Neej ārā no mājas. Aizslēdz visas durvis.

-    Man jāved Bobijs pie ārsta.

-    Sienasskapī uz augšējā plaukta glabājas ierocis.

-    Kā tad. Ar vienu roku turēšu mazo un ar otru šaudīšos kā tas vīrietis Džona Vu filmā, kuru tu vakar skatījies. Galvenais varonis atšaudās slimnīcas bērnu nodaļā ar mazuļiem rokās. Nedomāju vis.

-    Tu varētu aizbraukt pie mātes. Man pēc nedēļas jādodas norīkojumā. Pēc atgriešanās no Ņūorleānas es paņemšu atvaļinājumu, un mēs kopā aizbrauksim uz kādu vietu, kur būsim drošībā.

-    Diez, kur tāda būtu.

-    Varbūt es pat varētu samierināties ar mazāku algu un ne tik bīstamu darbu?

-    Ja mēs būtu tikai divi vien…

-    Ir nu gan joks. Es esmu drošības speciālists, bet nevaru iedvest savai sievai drošības sajūtu!

No ielas atlidoja signāltaures kauciens.

-Taksometrs ir klāt. Paklau, klienta lidmašīna gaida. Viņš ir kā apsēsts ar grafika ievērošanu. Es piezvanīšu pa ceļam uz lidostu. Tad izspriedīsim, kā mums labāk rīkoties. Es mīlu tevi.

Mega nepārliecināta palocīja ar galvu.

-    Es tevi ari.

Taksometram attālinoties, aģents paraudzījās atpakaļ uz māju. Daudzie ieroči apgrūtināja kustēšanos, taču bija kolēģi, kuri pēc nesenajiem uzbrukumiem bija sākuši nēsāt trīs, nevis divus ieročus.

Viņš izvilka mobilo tālruni un nolēma piezvanīt uz galveno mītni, lai noskaidrotu jaunākās ziņas. Gaidot savienojumu, viņš vērās pa taksometra aizmugures logu uz trešo māju no stūra, kuru greznoja košu puķu kastes.

Piepeši māju ar rēkoņu apņēma milzīga ugunsbumba, un no tās virmojošā vidus sprādzienā izlidoja sienu, griestu, mēbeļu un ķermeņu gabali. Triecienvilnis izārdīja arī kaimiņu mājas, un pāri ielai krita liesmojoši gruveši.

Taksometrs spēji nobremzēja un apstājās. Cauri automašīnas logam iztriecās ķieģelis, taču aģents, to pat neievērodams, atgrūda durvis un izmetās uz ielas.

-    Mega! viņš joņodams kliedza. Bobij!

Liesmu versme pieauga, taču viņš nelikās par to ne zinis un skrēja aizvien tuvāk notikuma vietai.

-      Nē! Kliedziena spēks draudēja pārraut balssaites. -Nē!

1 0. nodaļa

Kima tik cieši sažņaudza klausuli, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Viņa izskatījās tik apstulbusi, ka Džeimija un Kevana stāvēja kā sastinguši un gaidīja, kamēr viņa beigs sarunu.

-    Jā, Ali, Kima atbildēja. Jā, es saprotu. Viņa dziļi ieelpoja. Protams, mēs viņam nekādi nevaram palīdzēt. Tomēr tev taisnība, mums jādara viss iespējamais.

Kima nolika klausuli.

-    Vai bojā gājis kārtējais aģents? Kevana taujāja.

-    Aģenta ģimene, Kima atteica.

-    Aģenta ģimene? Džeimija satriekta pārjautāja.

-    Džeka Driskola tuvinieki. Ziņa par viņa sievas un bērna bojāeju ātri aplidojusi kolēģu aprindas. Tagad mūsu aģenti cits pēc cita zvana dežurējošajiem virsniekiem un piesakās par slimiem. Tiek ziņots, ka līdzīga situācija izveidojusies arī ASV Maršalu dienestā, Slepenajā dienestā un Diplomātu apsardzes dienestā. Pagaidām gan tādu ir tikai daži, taču tendenci nav grūti paredzēt. Kādēļ lai aģenti sargātu svešus cilvēkus, ja paši un arī tuvinieki kļuvuši par mērķiem? Tie, kuri ierodas darbā, ir vai nu neprecējušies vai arī pieprasa ģimeņu aizsardzību savā prombūtnes laikā. Piedevām tiek lūgts dubultot norīkojumā iesaistīto aģentu skaitu. Sistēma brūk un jūk.

Kima nervozi kasīja rokas. Pie uzacs mirdzēja sviedru lāsītes. Pa atvērtajām guļamistabas durvīm viņa varēja saskatīt uz dzīvojamās istabas grīdas savu sporta somu, kurā atradās maisiņš ar baltajām tabletēm.

Vienubrīd Kevanam likās, ka darbiniece tomēr metīsies pie somas. Taču viņa uzmanība bija pievērsta izdrukātajai informācijai par uzņēmumu.

Nenovērsusi skatienu no sporta somas, Kima ievaicājās:

-    Vai, tavuprāt, šim Karlam Djurenam ir kāds sakars ar notiekošo?

Kevana paņēma izdrukas no printera kastītes. Viņš centās neļauties emocijām, kas aizžņaudza kaklu. Pagaidām tas mums ir vienīgais pavediens.

-    Ja jūs esat ar mieru, ka jums nāk talkā narkomāne… Kima beidzot atrāva skatienu no somas, kur glabājās tabletes. Varam paraudzīt, vai atradīsim kaut ko noderīgu.

Visi noslīdēja uz grīdas gandrīz tukšajā istabā, atspiedās ar muguru pret sienu un lasīja izdrukas visus Karla Djurena norīkojumus.

-      Manu uzmanību nepiesaista neviens viņa sargātais klients, Kevana atzina.

-    Varam pārlūkot pilsētas, kurās veikti uzdevumi, Džeimija ieteica.

Visi pārskatīja lapas.

-     Vašingtona. Ņujorka. Parīze. Pilsētas, kurās arī es esmu strādājis, Kevana secināja. Nekā aizdomīga.

-    Vai norīkojumu laika bijuši kādi starpgadījumi? Kima minēja. Es ievēroju kādu notikumu saistībā ar rokzvaigzni un viņas apmāto pielūdzēju, kuru Djurens nodūris.

-    Pēc tā viņu atlaida no darba.

-     Un te… Džeimija norādīja. Viena norīkojuma laikā gāja bojā klients. Krievu naftas magnāts.

-    Biju par to dzirdējis, taču nezināju, ka tajā strādājis Karls, sadrūmis Kevana pavēstīja Džeimijai. Tas notika pirms četriem gadiem. Magnāts Romā piedalījās sarunās par naftas tankeru nomu. Viņš uzskatīja, ka daži konkurenti no Krievijas perina nodomu viņu nogalināt. Tā izrādījās taisnība, viņu nošāva snaiperis. Kevana pārlaida skatienu vēl vienai lapai.

-    Kurš tolaik vadīja vienību, kurā strādāja Karls?

-    Un ar kuriem operatoriem viņš toreiz sadarbojās? Kima vilka pirkstu pāri sarakstam. Velns! viņa piepeši izlamājās.

-    Kas ir?

-    Ali… Kima teica. Magnāta noslepkavošanas laikā vienību vadīja Ali. Tas bija vēl pirms tam, kad viņu paaugstināja par mūsu personāla daļas vadītāju.

-     Tā nav vienīgā reize, kad Ali ir strādājis kopā ar Djurenu, ieminējās Džeimija un norādīja uz lapas vidu. Lūk, šeit! Un arī te! Viņa pievērsās citas lapas augšpusei.

-     Un arī te, Kima piebalsoja. Djurens un Ali sadarbojušies vairākos ilgos norīkojumos.

-     Magnātu nogalinājusi šautenes lode, kas caururba loga stiklu viņa viesnīcas luksusa numurā, Džeimija skaļi lasīja.

-    Ali tobrīd atradās kopā ar viņu, un pēc brīža istabā iesteidzies Djurens, kurš stāvējis sardzē ārpus numura durvīm.

-     Ikreiz, kad norīkojums beidzas ar izgāšanos, mēs nosūtām izmeklētāju, lai varam mācīties no kļūdām, Kima atgādināja. Ziņojumā apliecināts, ka neviens nav vainīgs nelaimē.

-    Kurš vadīja izmeklēšanu?

Viņi iedziļinājās notikuma kopsavilkumā.

-    Džeralds Brokmens. Šo vārdu visi trīs nosauca reizē.

-     Labi, labi, nevajag pārsteigties ar secinājumiem. Kevana vērās lapā. Tās visas varētu būt sakritības. Tas nenozīmē, ka te kaut kas nav kārtībā.

-    Kas vēl bija vienībā? taujāja Kima. Vai ir kāds, kuru mēs varētu iztaujāt? Cilvēks, kurš apstiprinātu Brokmena ziņojumu vai noliegtu, ka tā bijusi piesegšana.

Kevana pārskrēja ar acīm uzvārdiem, un kuņģis, šķita, saraujas čokurā. Daudzi citi ir miruši.

-    Tiešām? Džeimija jautāja.

-    Gadu gaitā viņi…

-     Es šos cilvēkus pazinu, Kima paziņoja. Dzīvi palikuši tikai Džeralds, Ali un Karls Djurens.

Kima piesteidzās pie datora, ievadīja datubāzē lapā minētos vārdus un cieši lūkojās monitorā. Viens nošauts norīkojuma laikā. Pārējie… autoavārija, nelaimes gadījums, nirstot ar akvalangu, un augstuma slimība, kāpjot…

-    Everestā, Kevana minēja. Mani arī aicināja tajā ekspedīcijā, taču es netiku darba dēļ. Karls gan aizbrauca.

-    Tāds darbīgs puisis, Džeimija atzīmēja.

-    Taču, ja Karls bija iesaistīts piesegšanā kopā ar Džeraldu un Ali, Karls nemūžam nepieļautu, ka Global Protective Services viņu atlaiž no darba, Kevana prātoja. Viņš izdarītu milzīgu spiedienu uz Džeraldu un Ali, šantažētu abus tā, ka viņi pārliecinātu Dankanu paturēt kolēģi darbā.

-    Tas jāliek aiz auss. Kima pakasīja rokas.

-    Kā tu jūties? Džeimija apvaicājās.

-    Labāk nevaru justies. Kimai uz pieres mirdzēja sviedru lāsītes.

-    Skaidrs. Ja nepieciešams, pakošļā vēl kādu tableti. Patlaban nav īstais brīdis atradināties no atkarībām.

-    Vēl tikai mazliet, Kima mokpilnā balsī atteica. Tolaik, kad Djurenam parādīja durvis, Džeralds bija Dankana labā roka. Viņš varēja nepieļaut, ka Djurenu atlaiž.

-    Tomēr Džeralds neiejaucās, un tas liecina, ka viņu šantažēt Karlam nebija nekādu iespēju, Džeimija aizrādīja. Ko teiksiet par Ali? Kad viņu paaugstināja amatā un iecēla par personāla daļas vadītāju?

Kima ievadīja dažus vārdus datorā. Gadu pēc Djurena atlaišanas.

-    Viņš nevarēja pēkšņi pieprasīt, lai Kārlu atkal pieņem, Kevana sprieda. Tas izskatītos aizdomīgi.

-   Ja Ali nevarēja panākt, lai Djurenu nolīgst no jauna, kā vēl Ali varētu būt viņam noderīgs?

-    Piegādājot ziņas par mūsu darbinieku norīkojumiem. Mēs… Izdzirdējis kādu troksni, Kevana apklusa.

-    Kas noticis? Džeimija jautāja.

Neizkustējies no vietas, Kevana paraudzījās uz dzīvokļa ārdurvīm.

Troksnis atkārtojās.

-    Gulties!

1 1. nodaļa

Slēdzene un eņģes izjuka acīmredzot termīta auklas ietekmē. Ārdurvis iegāzās priekšnamā, un dzīvoklī iebruka trīs vīri. Atskanēja slāpēti šāvieni no automātiskajām šautenēm.

Kevana satvēra Džeimiju un nometās uz grīdas. Pa gaisu aizlidoja sienas atlūzas. Viņi ar Džeimiju izvilka pistoles, bet nepaguva izšaut, jo iebrucēji nozuda skatienam. Pārsteigdama abus biedrus, Kima aizrāpoja pa grīdu, aizcirta un aizslēdza guļamistabas durvis.

-    Neslejies augšā, Kima! Viņi šaus cauri durvīm!

-    Tās ir no metāla!

Ar apdullinošu atbalsi triekdamās metāla durvīs, lodes tomēr nespēja izurbties tām cauri.

Šāvēji no jauna vērsa stobrus pret sienu un pūlējās tajā ar šāvieniem izveidot caurumus ar skaņas slāpētājiem aprīkotie ieroči klabināja ne skaļāk kā šujmašīnas. Ja iebrucēju rīcībā būtu pietiekami ilgs laiks, viņi spētu nograut daļu sienas un ielauzties istabā, lai pabeigtu iesākto. Taču laika viņiem nebija. "Acīmredzot paļāvušies, ka viņu priekšrocība būs negaidītā parādīšanās ugunīgo šāvienu aizsegā. Tagad nāksies pārvarēt vēl vienu šķērsli, un, par spīti skaņas slāpētājiem, krakšķi, lodēm laužoties cauri sienai, drīz piesaistīs kaimiņu uzmanību." Kevana no sirds cerēja, ka drīz kāds piezvanīs policijai un aiz logiem būs dzirdamas sirēnu skaņas. "Šāvējiem tas sagādās raizes. Viņi būs spiesti bēgt."

Klusums, kas negaidīti iestājās dzīvojamā istabā, viņa secinājumus apstiprināja. Uzbrucēji devās prom.

"Nē. Es maldos!" Kevana saklausīja troksnīti pie metāla durvju eņģēm un slēdzenes.

-    Viņi pievienojuši termīta auklu ari pie šīm durvīm!

Kevana trīs reizes izšāva pa durvīm necerēdams trāpīt

uzbrucējiem, bet gribēdams sacelt kņadu, lai pamudinātu kaimiņus zvanīt ārkārtas dienestiem.

-    Skrienam! Piesteidzies pie guļamistabas loga, viņš to pagrūda augšup un aplūkoja ugunsdzēsēju kāpnes, kuras bija pamanījis pirmīt, kad aizvilka aizkarus.

Ar rokas mājienu licis Džeimijai un Kimai izkāpt pa logu, viņš pieliecās un sekoja abām sievietēm.

Trīs stāvus zemāk aizstiepās šaura tumša šķērsiela. Ķieģeļu siena, kas slējās iepretim Kimas dzīvoklim, bija liegusi šāvējiem izmantot snaipera pakalpojumus.

-    Ašāk! Kevana sauca. Klaudzienam, kas radās, abām sievietēm nolecot uz nākamā kāpņu laukumiņa, sekoja brīkšķis, kad ielūza Kimas guļamistabas durvis.

"Viņi redzēs, ka esam prom," Kevana domās cerēja, "un sapratīs, ka izšķieduši visu paredzēto laiku. Viņiem jābēg, pirms ierodas policija."

Gribēdams sevi nomierināt, Kevana paraudzījās augšup un jutās nepatīkami pārsteigts, jo atvērtajā logā ieraudzīja kādu cilvēku un šautenes stobru. Ugunsdzēsēju kāpņu robainās stalažas novirzīja izšautās lodes, un rikošeti trokšņaini atbalsojās šaurajā ieliņā.

-    Ātrāk, ātrāk, ātrāk! viņš skaļi mudināja Džeimiju un Kimu.

Džeimija, izmisīgi elsdama, skrēja pa pakāpieniem, turpretim cīņas mākslās trenētā Kima pārkāpa pāri margām, ar rokām iekārās platformas malā un nolēca uz zemākā kāpņu laukumiņa. Kevana piesteidzās viņai klāt, un sieviete sāpēs saviebtu seju izslējās taisni.

Kevana paraudzījās augšup. Logā neviena vairs neredzēja.

"Mēs atrodamies divus stāvus zemāk," viņš sprieda. "Taču uz ielas var būt citi šāvēji. Mēs nezinām, kam varam uzskriet virsū."

Līdzās esošie logi grima tumsā.

-     Uzgrieziet muguru! Sargiet acis! viņš brīdināja abas sievietes un iespēra pa stiklu. Pašķīda lauskas.

Pa izsisto rūti Džeimija atvēra aizslēgu un pacēla logu.

-    Kāp iekšā! viņš skubināja.

Kevana ierāpās pēc Džeimijas. Zem zolēm šņirkstēja stikla šķembas. Kima veikli pieķērās loga rāmim un ielēca pēdējā.

Kad acis pierada pie tumsas, Kevana no virtuves iesteidzās dzīvojamā istabā, pieplaka ar ausi pie ārdurvīm, dzirdēja pa kāpnēm lejup dārdinām soļus. Strauji atrāvis durvis vaļā, viņš uzgrūdās ar šauteni bruņotā vīrā, kas tobrīd steidzās garām. No trieciena svešiniekam aizsitās elpa. Viņš atsitās pret margām, un spraislis nolūza. Šautene izkrita no rokām, un uzbrucējs teju nogāzās lejup, taču Kevana viņu satvēra, pavilka atpakaļ un sagrāba žņaudzošā tvērienā. Cenzdamies noturēt līdzsvaru, svešais ļāva izslīdēt ierocim no pirkstiem.

Pēkšņi soļu rīboņa lika Kevanam apcirsties pret kāpnēm, kas veda augšup. Tuvojās vēl viens šāvējs. Tas jau cēla ieroci, kad piepeši sasvērās, truli lūkodamies lejā viņa dzīvību bija izdzēsušas Džeimijas raidītās lodes krūtīs un galvā.

Otrpus kāpņu laukumam pavērās durvis, un pa tām paraudzījās pavecāka sieviete.

-     Nenāciet ārā! iesaucās Kevana, pūlēdamies neizlaist uzbrucēju no tvēriena. Izsauciet policiju! viņš mudināja un tad noprasīja Džeimijai un Kimai: Kur ir trešais?

-    Tur! Kima sauca, rādīdama lejup.

Trešais šāvējs tēmēja no kāpņu apakšas. Kevana pacirtās sāņus, un lodes izšķaidīja pārpalikušās margas. Metāliskā klakstoņa liecināja, ka šāvējs nekavējoties pārlādē ieroci. Džeimija iznāca kāpņu laukumā un vairākas reizes izšāva. Vīrietis iestenējās un saļima.

-    Te var būt vēl kāds! Atpakaļ dzīvoklī! Kevana sauca, neizlaizdams pirmo šāvēju no tvēriena. Kamēr Džeimija ar Kimu iesteidzās tumšajā virtuvē, Kevana ievilka vīrieti pustumsas apņemtajā dzīvojamā istabā.

Nepazīstamais spēji trieca ar kurpes biezo zoli Kevanam pa labās pēdas virsu, un tas saviebās. Kevana izmantoja žņaugšanas paņēmienu, svešais raudzīja izrauties un smagi elsoja.

Viņš centās sagrābt Kevanas sēkliniekus, taču Kevana satvēra pretinieku ciešāk un sāpīgi uzmina uzbrucējam uz kreisās kājas.

Izdvesis vaidu, šāvējs atmuguriski iegrūda Kevanu sienā un spēcīgi ietrieca viņam ribās elkoni. Kevanas tvērienam atslābstot, vīrietis izrāvās, un piepeši viņam rokā parādījās nazis. Kevana bija aizšķērsojis izeju no dzīvokļa. Svešinieks pagriezās pret virtuvi, bet tās durvīs stāvēja Džeimija, pavērsusi pret viņu pistoli.

-     Nešauj! Kevana brīdināja. Mums viņš vajadzīgs dzīvs.

-    Man vienalga! Džeimija uzrunāja svešo: Sper kaut soli manā virzienā, un es…

Vīrietis spēji pagriezās pret Kevanu, vicinādams nazi. Kevana atkāpās un svieda ar lampu. Kamēr pretinieks veikli izvairījās, Kevana atsprādzēja nazi no kabatas. Āķis asmens trulajā malā aizķērās aiz kabatas malas, un asmens acumirklī atvāzās.

Kima aši nospieda gaismas slēdzi. Kevana to redzēja, taču svešais nebija gatavs. Viņu apžilbināja gaisma un apstulbināja naža parādīšanās Kevanas rokā. Uz labu laimi svešais dūra vēlreiz. Atvairot uzbrukumu, Kevana ar nazi iešņāpa pretiniekam delnas virspusē, un tad visu izšķīra kustību ātrums. Viņi vairs nelūkojās viens otrā. Vairs neizvērtēja pretinieka rīcību, nepūlējās pārsteigt ar kādu gudru gājienu. Lielākā daļa kautiņu ar nažiem ilgst nepilnas piecas sekundes. Pāris zibenīgu kustību, tad vēl viena un dūriens. Acumirklī līst asinis. Acumirkli iestājas nāve. Virsroku gūst pirmatnējie spēki. Kevana uzskatīja, ka termins "cīņas māksla" sastāv no pretrunīgiem vārdiem. Kaujas apstākļos mākslinieciskas kustības ir liekas tajās nav nekā gracioza vai plūstoša.

Adrenalīns pārpludināja Kevanas organismu, asinsvadi izpletās. Sirdsdarbība paātrinājās. Cīņas mākslas piekritēji apgalvo, ka spēj ar dzenbudisma paņēmieniem kaujas laikā valdīt pār sirdsdarbību. Taču Kevana no pieredzes zināja iedarbojoties adrenalīna sūkņiem, pulss neganti paātrinās. Tas bija droši kā bankā. Labas motorikas spējas, piemēram, rokas izveicība un acs koordinācija, kas ļauj veikt precīzas kustības (šaušanu), zūd, kad pulss ir simt piecpadsmit sitieni minūtē. Motorikas spēju kopums, kas palīdz muskuļu grupām veikt spēcīgu kustību sēriju (spērienus un sitienus), zūd, kad pulss ir simt četrdesmit pieci sitieni minūtē. Parasti tuvcīņas laikā sirds sāk pukstēt ar ātrumu divsimt sitieni minūtē. Šādā adrenalīna drudzī kaujas dalībnieki ir kā lieli, satracināti, nāvējoši dzīvnieki, kuri uzbrūk viens otram.

Dzīvojamo istabu pildīja degoša šaujampulvera un testosterona smārds. Muskuss. Vīrišķīga negantas varas dvaka. Viss šķita noritam strauji un vienlaikus ārprātīgi gausi. Skaņas it kā attālinājās. Redzeslauks sašaurinājās. Viss norisinājās vienā acumirklī, kad Kevana izgrūda kliedzienu, tajā pašā mirklī vēzēja nazi turp un atpakaļ, augšup un lejup tik mežonīgā ātrumā, ka acs nejaudāja izsekot līdzi, un metās virsū pretiniekam ar tā saukto ripzāģa paņēmienu, pret kuru vienīgā aizsardzība bija izmantot pašam savu nazi kā ripzāģi. Taču viss notika tik strauji, tik nepārvarami, ka pretinieks iekliegdamies atrāvās atpakaļ nevis rēkdams milzu agresijā kā Kevana, bet gan izgrūzdams nožēlojamu, padevīgu baiļu kaucienu. Asinis plūda viņam no rokām un krūtīm, viņš paklupa un krita atmuguriski, bet Kevana bruka viņam virsū un spēra.

Nē! Džeimija sauca, bet Kevana nespēja apstāties. Tu viņu nositīsi! Džeimija sauca. Tu teici, ka viņš mums vajadzīgs dzīvs!

Kevana spēji izrāvās no apmātības apziņu beidzot sasniedza Džeimijas vārdi. Viņš aprima, stāvēja pie bezsamaņā gulošā cilvēka un drudžaini elsoja. Drēbes mirka sviedros.

Pēkšņi viņa dzirdi sasniedza sirēnu kaucieni.

Atskanēja kliedziens: Es teicu, nomet nazi un pacel rokas augšā! Kundzīt, metiet zemē ieroci! Citādi es šaušu! Visiem rokas gaisā!

1 2. nodaļa

Krūtīm smagi cilājoties, Kevana lēni pagriezās un ieraudzīja dzīvojamā istaba stāvam divus policistus un vēršam pistoles pret viņu, Džeimiju un Kimu. Atvērtajās durvīs stāvēja vīrietis uzvalkā un ari tēmēja pistoli. Kņadai pievienojās vēl vairāku sirēnu gaudas, un vīrietis uzvalkā sauca:

-    Pēdējo reizi pavēlu nomest ieročus!

Kevana ļāva nazim izslīdēt no pirkstiem. Tas klaudzēdams nokrita uz grīdas.

-    Ja es nometīšu ieroci, tas var izšaut, Džeimija aizrādīja.

-    Lēni, vīrietis pavēlēja, turpinādams tēmēt, nolieciet zemē.

Džeimija paklausīja un paceltām rokām piesardzīgi iztaisnojās. Arī Kima pacēla rokas.

Sūtiet šurp mediķus! vīrietis pavēlēja kādam, kurš stāvēja viņam aiz muguras. Jūs trīs! viņš vērsās pie Kevanas, Džeimijas un Kimas. Nostāties pie sienas! Pieliekties! Kājas plati! Lai šurp ierodas kāda policiste! viņš sauca kāpnēs.

-    Mēs tikai aizsargājāmies, Kevana taisnojās, pieliekdamies un ar plaukstām atbalstīdamies pret sienu.

-    Kā gan citādi!

-      Viņi uzbruka mums manā dzīvoklī, Kima stāstīja. Trešajā stāvā.

-    Pārbaudiet, vīrietis norīkoja policistu un pārlaida skatienu Kimai. Ja jūsu dzīvoklis ir augstāk, kā jūs nokļuvāt šeit?

-    Leitnant! ierunājās kāds policists, ieskatīdamies virtuvē. Šeit ir izsists logs.

-    Rādās, ka mēs šeit pavadīsim ilgu laiku, šķetinot šo notikumu, noteica leitnants. Lai izvairītos no pārpratumiem ar tiesnesi un zvērinātajiem, jums ir tiesības klusēt. Vai kārtību zināt?

-Jā.

-    Vai gribat izsaukt advokatu?

-    Šķiet, ka man nav izvēlēs.

-    Tas gan tiesa. Leitnants nostājās Kevanam aiz muguras, pārmeklēja viņu, un, pacēlis žaketes malu, sataustīja tukšo maksti. Kur ierocis?

Kevana pameta ar galvu turp, kur tas bija nokritis. Pie durvīm.

-    Ļoti ceru, ka jums ir glabāšanas atļauja.

-     Ir.

-    Kādam nolūkam jums tā vajadzīga?

-    Es strādāju apsardzes dienestā. Global Protective Services.

-    Jā, es redzēju, kā jūs apsargājāt to gulošo puisi, atstājot apavu nospiedumus viņam uz nierēm. Global Protective Services, ja? Baigi iespaidīgs nosaukums.

Kevana nosprieda, ka saruna ir bezjēdzīga. Kā lai sazinos ar advokātu?

-Ja vien jums nav krājumā kurjerbaložu, es ieteiktu izmantot šo. Vīrietis izvilka no Kevanas žaketes mobilo tālruni.

-    Tagad?

-     Tad, kad būšu pabeidzis. Leitnants iztaustīja Kevanas krūtis un atrada nazi ar līko asmeni plastikāta makstī, kas karājās ap kaklu apliktā viegli atāķējamā ķēdītē.

Tikām bija ieradusies policiste un, pārmeklējusi Džeimiju, atrada pie gurna piesprādzēto nazi.

Vīrietis uzvalkā apskatīja nazi, tad pistoli un uz grīdas novietotos nažus. Ar šādu arsenālu, pieskaitot vēl automātiskos ieročus uz kāpnēm, varētu apbruņot veselu Kārību jūras valstiņas armiju.

-    Leitnant, ierunājās policists, kas stāvēja pie ārdurvīm. Augšstāva dzīvoklis patiešām ir izdemolēts.

-    Parasts sestdienas vakars Griničvilidžā, leitnants izmeta. Apsēdieties uz grīdas, viņš pavēlēja Kevanam. Tas paklausīja. Sakrustojiet kājas. Kevana tā izdarīja. Te būs jūsu mobilais tālrunis. Piekodiniet advokātam, lai nevelk garumā. Pasakiet, ka leitnants Rasels gaidīt gaida sarunu ar viņu.

Neatliekamās medicīniskās palīdzības sanitāri pietupās līdzās vīrietim, kuru Kevana bija pievārējis.

-    Vai viņš dzīvos? Rasels apvaicājās.

-    Viņš spēs atbildēt uz jūsu jautājumiem. Paskat tik, viņam zem jakas ir pistole!

-    Jābūt vēl vienam nazim, Kevana pabrīdināja.

-    Ir, sanitārs atzina. Ķēdītē ap kaklu. Viņš sataustīja to un parādīja policistam. Atgādina plēsīga putna nagu.

-    Līdzīgs tam, kāds karājās jums kaklā, Rasels uzrunāja Kevanu. Tā jums abiem ir tāda modes lieta?

-    Kas tad tas? Arī moderns aksesuārs? Sanitārs ar pinceti izņēma no vīrieša kreisās auss miesaskrāsas priekšmetu.

-     Radiouztvērēja austiņa, Kevana paskaidroja. Ja viņam tāda ir, tad atradīsies arī miniatūrs mikrofons. Nopētījis vīrieša asinīm notraipīto džemperi ar augsto apkakli, viņš piebilda: Iespējams, piesprausts pie apkakles zem zoda. Desmitcentu monētas lielumā.

-    Sasodīts, patiešām ir! sanitārs noteica.

Leitnants Rasels paliecās pāri kāpņu margām un uzsauca vēl kādam policistam: Vai tam jūsu ievainotajam ir mikrofons pie apkakles? Un kāds priekšmets ausī?

-    Vienu mirkli, leitnant, es tūlīt… Ir!

-    Šim ari ir! atskanēja balss no augšstāva, kur uz pakāpieniem gulēja mirušais šāvējs.

Rasels apskatīja mikrofonu un atvēra tā aizmugures vāciņu. Grasīdamies izvilkt sīciņo bateriju, viņš noprasīja Kevanam:

-    Kam jūs esat stājies pretī? CIP?

1 3. nodaļa

-CIP?

Nogūlies uz pretējā nama tumsā grimstošā jumta, Karls dzirdēja, kā izdziest radiopārraides sprakšķi. Viņam, tāpat kā vīriem daudzdzīvokļu namā, bija austiņa un miniatūrs mikrofons. Taču, atšķirībā no trim biedriem, viņam bija melna kārbiņa cigarešu paciņas lielumā. Šis radio uztvērējs un raidītājs ļāva sazināties ar katru no trim vīriem atsevišķi. Pēdējās piecpadsmit minūtes, līdz mikrofons pārstāja darboties, viņš bija sarunu noklausījies.

Ārona balsi Karls nebija dzirdējis vairākus gadus. Tagad uzvirmoja emociju vilnis dusmas, nožēla, rūgtums, absurda nepieciešamība atgriezties tajā senajā vasarā, kad zēni izlikās par karavīriem, kas palikuši ienaidnieka aizmugurē, slēpās krūmos un vēroja pārīšus, kas, sadevušies rokās, pastaigājās mežā.

Paslēpies aiz skursteņa, Karls pacēla pusautomātisko šauteni, lūkojās hologrāfiskajā tēmēklī un gaidīja.

14. nodaļa

Kevana sastādīja savā mobilajā tālrunī numuru un zvanīja uz fiksēto tālruni drošajā namā, kurā bija apmeties Viljams. Pēkšņi viņš izdzirdēja no ielas atlidojam jaunas sirēnu skaņas. Aiz loga zibsnīja sarkanas un zilas gaismas.

-    Hallo?

-    Te Kevana. Savieno ar Viljamu.

-    Labprāt, varbūt ar jums viņš runās laipnāk nekā ar mums.

Klausulē atskanēja kluss būkšķis un tad Viljama balss:

-    Cerams, tavs zvans nozīmē, ka viss ir atgriezies normālās sliedēs un es varu laisties prom.

-    Diemžēl ne, Kevana viņu sarūgtināja. Te gadījās neliela apšaude un…

-     Neliela apšaude? no malas iejaucās leitnants. Es kā jūras desantnieks piedalījos pirmajā Irākas karā. Domāju, ka tur mēs izlietojām mazāk munīcijas.

-         Es varētu ļaut, lai leitnants Rasels visu izstāsta. Lai nejauši neatklāju ko lieku.

-     Nosauc vārdu, dienesta pakāpi un personisko militāro

numuru, Viljams brīdināja. Neko citu neizpaud. Iedod

viņam savu tālruni.

Kevana pasniedza tālruni leitnantam un paskatījās uz Džeimiju un Kimu, kas stāvēja pie sienas. Džeimijas savaldība bija iespaidīga šķita, ka viņa visu mūžu darbojusies operatora amatā.

Taču ar Kimu bija pavisam citādi. Viņas acu zīlītes atgādināja nosmailināta zīmuļa galu. Uz pieres krājās sviedru lāsītes. Abstinences simptomi pieņēmās spēkā.

Kā iedrošinādams, Kevana pamāja viņai ar galvu.

-         Iecirkni pēc pusstundas, Rasels sacīja tālrunī un atdeva to Kevanam.

-    Jā, Viljam? Kevana jautāja.

-          Tikai vārdu, dienesta pakāpi un savu militārpersonas dienesta numuru. Nekādu izņēmumu.

-         Es gribu, lai tu kādam piezvani. Kevana nosauca Viljamam viena cilvēka vārdu un tālruņa numuru. Pasaki, ka man nepieciešams palīdzēt.

Uzzinādams, ar ko jāsazinās, Viljams secināja:

-    Viņš katrā ziņā piesaistīs policijas uzmanību.

-          Labi, mēs esam gatavi viņu vest prom, ierunājās neatliekamās medicīniskās palīdzības sanitārs.

Abi ar kolēģi viņi uzcēla pusnemaņā gulošo vīrieti uz nestuvēm un izripināja no dzīvokļa. Zemāk kāpnēs metāliska klaudzoņa liecināja, ka Džeimijas ievainotais šāvējs tiek uzcelts uz tādām pašām nestuvēm.

-    Rokas aiz muguras! Rasels pavēlēja Kevanam.

Leitnants uzlika viņam rokudzelžus.

Policiste tāpat rīkojās ar Džeimiju un Kimu.

-    Vai furgons ir klāt? Rasels taujāja kādam policistam.

Kevana ar pūlēm uztrausās kājās.

Policisti gāja gan pa priekšu, gan no muguras, izvedot Kevanu, Džeimiju un Kimu no dzīvokļa. Kāpnēs noplaiksnīja zibspuldze tiesmedicīnas izmeklētājs ar savu komandu apskatīja Džeimijas nošauto uzbrucēju.

Šaujampulvera deguma smārds šķita nelāgs, un Kevana iepleta nāsis. Viņš pārkāpa pāri tukšām patronu čaulītēm un izgāja pa ēkas ārdurvīm, kur viņu gaidīja zibošu gaismu, policijas automašīnu, neatliekamās medicīniskās palīdzības furgonu un vairāku simtu ziņkārīgo jūklis.

1 5. nodaļa

Kad Ārons, gaismu kaleidoskopa ieskauts, iznāca no ēkas, Karls tikko novaldījās, nenospiedis mēlīti. Ārona rokas bija saslēgtas aiz muguras. Viņam pa priekšu un aiz muguras gāja policists, blakus soļoja divas sievietes. Viena no tām bija ķīniešu izcelsmes Global Protective Services datorspeciāliste, kuras dzīvokli Karls bija pavēlējis novērot. Otru viņš atcerējās redzējis Džeksonholā. Ārona sieva.

Karls sievieti nopētīja. Gara, ģērbusies viegla auduma biksēs, kas rosina pārlaist skatienu kājām no potītēm līdz pat aicinošajiem gurniem. Sportiski slaida, ar tvirtām krūtīm tādas noteikti gribas saņemt saujās. Mirdzoši tumši mati, kurus viņš alka glāstīt. Spraigo acu skatienu Karls juta pat uz pretējā nama jumta. "Āron, mums abiem allaž bijusi vienlīdz laba gaume."

Mocīja vēlēšanās izšaut, bet Karls spēja savaldīties un disciplinēt sevi tā, kā nebija varējis tolaik, kad abi ar Āronu bija dienējuši vienībā "Delta" un vēlāk strādājuši uzņēmumā Global Protective Services.

"Vārdā "komanda" nav burtu "e" un "s". Tagad es to saprotu," Karls klusībā atzina. "Trūkst paškontroles? Toreiz tiešām trūka. Toreiz, kad es neklausīju pavēlei un nenogalināju sargkareivi ar pistoli, kurai pierīkots skaņas slāpētājs, un novācu viņu ar nazi. Toreiz, kad nodūru vājprātīgu pielūdzēju, kurš izvilka nazi un uzbruka tai mīlīgajai rokzvaigznītei. Es esmu guvis mācību, Āron. Tu un Dankans mani piespiedāt to apgūt. Es ilgi strādāju dažādus draņķīgus darbus, lai to apgūtu. Saglabā mieru. Paturi prātā misijas mērķi. Neļauj sev novērst uzmanību. Nesabojā visu īslaicīga apmierinājuma dēļ. Es šo lietu apguvu tik labi, ka varētu pamācīt pat tevi. Ja izšaušu, man neizdosies norāpties no jumta un aizkļūt līdz automašīnai, kurā mani gaida Rauls. Patlaban tikai viens ir svarīgāks par tevis nogalināšanu, un es esmu tik rāms, tik disciplinēts, tik savaldīgs, ka tieši to es tagad darīšu."

Karls izņēma no kabatas raidītāju. Piespiežot pogu uz tā, iedegās zaļa lampiņa. Pēc tam viņš piespieda otru pogu.

16. nodaļa

Kevana stāvēja pie ēkas durvīm, un viņu urdīja nemiers. Zibsnījošo gaismu apžilbināts, viņš vēroja, kā sanitāri ripina nestuves ar ievainotajiem uzbrucējiem uz diviem neatliekamās medicīniskās palīdzības furgoniem. "Mēs ieguvām to, kas bija nepieciešams," viņš prātoja. "Kad šie puiši atgūs samaņu, mēs varēsim viņus nopratināt. Mēs varēsim noskaidrot, kur Karls apmāca savus vīrus."

-     Es gribu, lai katrā furgonā brauc līdzi policists, leitnants Rasels uzstāja.

Divi policisti devās pie transportlīdzekļiem, sanitāri tobrīd jau vēra ciet durvis, taču piepeši furgoni sašūpojās, sprādzieni sašķaidīja stiklus un atsita vaļā aizmugures durvis. Triecienviļņi nogrūda sanitārus un policistus uz asfalta. Pārējie grīļodamies atkāpās. Garāmgājēji skrēja prom. Daudzi kliedza.

-    Bumbas? Rasels apcirtās pret Kevanu. Kas te, velns parāvis, notiek? Kā…

-     Vaiominga, attrauca Kevana, pūlēdamies atgūties no satricinājuma. Modri vērodams apkārtni un īpaši pretējās mājas jumtu, viņš iegrūda Džeimiju ēkas vestibilā un iesteidzās tajā pats. Kima viņiem sekoja. Kevana nolaida skatienu zemāk, uz brūnās akmens mājas logiem un durvīm, taču ārkārtas dienestu transports un bākuguņu zibšņi traucēja kaut ko saskatīt.

-    Vaiominga? Par ko jūs runājat? Rasels noprasīja.

Ārkārtas dienestu darbinieki skrēja pie furgoniem, kur pa

atvērtajām durvīm plūda dūmi.

-    Tur viss sākās. Kevana iegāja dziļāk ēkā, un Džeimija ar Kimu sekoja viņa piemēram. Arī tur mani mēģināja nogalināt uzbrucēju vienība. Tā kā Rasels apjucis vērās viņā, Kevana paskaidroja: Kad diviem vienības locekļiem draudēja sagūstīšana, viņu mašīna tika uzspridzināta. Mēs domājam, ka šīs vienības komandieris ir ievietojis zem mašīnām spridzekli un to aktivizējis no attāluma, lai nepieļautu viņa cilvēku nopratināšanu. Iepriekšējā reizē kāds pašu cilvēks nošāva snaiperi. Varbūt tādēļ, ka viņam bijusi pārāk vaļīga mēle.

-     Jūs gribat sacīt, ka šā uzbrukuma organizētājs vēroja notiekošo no ielas un uzlaida gaisā savus vīrus, kurus iznesa no ēkas vēl dzīvus? satraukts un iztrūcies Rasels pārjautāja.

-    Iespējams, viņš vēl tagad uzturas tuvumā, Kevana atteica, un Rasels pagriezās un nopētīja ielu tikpat saspringti kā Kevana pirms brīža.

-    Kā var piestiprināt spridzekli vīriem, lai viņi paši to nemana un mēs to neatrodam?

No viena neatliekamās medicīniskās palīdzības furgona atskanēja satraukta balss: Abi gluži vai pārrauti viduklī pušu!

-    Plastikāta makstis, secināja Kevana.

-     Makstis? Rasels pārvaicāja aizsmakušā, viegli aizžņaugtā balsī.

-     Nažu makstis. Jūsu ļaudis konfiscēja nažus, bet makstis atstāja. Acīmredzot tajās bija iestrādāta sprāgstviela, kā arī miniatūrs detonators.

Pirmo reizi Raselam aptrūkās vārdu.

-    Karls tepat vien atradās un vēroja, kā mēs ieejam ēkā. Kevana sajuta, kā viņu pārņem dzestrums. Stāvēdams ēkas vestibilā, viņš pārlūkoja pūli ielas otrā pusē. Varbūt viņš joprojām mūs vēro. Ar šauteni rokā paslēpies uz jumta. Leitnant, vai tā austiņa un mikrofons jums vēl ir? Rasels izņēma abus priekšmetus no žaketes kabatas. Ielieciet radiouztvērēju man ausī, Kevana lūdza, jo viņa rokas joprojām bija saslēgtas rokudzelžos uz muguras. Mazliet vilcinājies, Rasels paklausīja Kevanam. Lūdzu, ievietojiet bateriju mikrofonā un pašu mikrofonu pietuviniet man pie mutes, Kevana turpināja. Šoreiz, ilgi vairs nedomādams, Rasels atkal paklausīja. Kari? Kevana sauca. Bija dzirdami tikai sprakšķi. Kari, es zinu, ka tu mani dzirdi. Droši vien tu novēro ēkas durvis. Sprakšķi nerimās. Kari, es laikam zinu, kā tu apmāci savus rekrūšus. Atceries vizualizācijas kursus, kurus mums organizēja īpašo operāciju instruktori? Mums bija grūti noticēt, cik ļoti vizualizācija paātrina apmācības procesu. Tu liki lietā šo sistēmu, pastiprinot efektu ar filmām un videospelēm, vai ne? Efektīvs paņēmiens, kā ieprogrammēt vēlamo domāšanu. Austiņā skanēja tikai sprakšķi. Es nezinu, kāds ir tavs mērķis, Kevana sacīja mikrofonā, kuru Rasels turēja viņam pie mutes. Esmu pārliecināts, ka šie notikumi ir tavs pirksts, tādēļ tev nav nekādas jēgas mani nogalināt. Tas neko nemainīs. Nekas nenovērsīs aizdomas no tevis. Tāpēc vairs neriskē. Es neesmu vērtīgs mērķis.

Kevana pūlējās cauri fona trokšņiem saucieniem, durvju aizciršanai, automobiļu dzinēju rūkoņai uz ielas, soļu dipoņai uz kāpnēm viņam aiz muguras saklausīt austiņā kādu skaņu.

Šņākšana austiņā tikko manāmi mainījās. Atskanēja daudzus gadus nedzirdētā Karla balss:

-    Tev vajadzēja būt labākam draugam.

Sprakšķu tonis atkal kļuva citāds, it kā pārraide būtu beigusies.

Kevana teica Raselam: Varat noņemt mikrofonu. Viņš atslēdza sakarus.

-    Kas ir Karls?

-    Karls Djurens, Kevana paskaidroja. Leitnant, mums būs daudz runājama.

Rasels atsprādzēja no jostas rāciju. Rendal, atsūti šurp specvienību. Liec vīriem pārmeklēt jumtus.

-    Ko mēs meklējam? taujāja padotais.

-    Ja ticam tam, ko dzirdu, tad pašu Tumsas valdnieku.

-Ko?

-    Puisi, kurš neatstāj nekādas pēdas. Kolīdz dabūšu viņa aprakstu…

-   Augums ir sešas pēdas, Kevana iejaucās. Kalsns. Sievietēm šķiet pievilcīgs tik ilgi, kamēr viņas atklāj, ka šis cilvēks gandrīz nekad nesmaida. Strādājot ar āmuru un laktu, ieguvis spēcīgas rokas, īpaši apakšdelmus.

-    Vai viņš ir kalējs? Rasels vaicāja.

-    Lietpratīgs nažu izgatavotājs, Kevana precizēja. Karls daudz laika pavada, gudrodams par asmeņiem un makstīm. Jādomā, ka viņam beidzot kļuvis skaidrs, kā makstis izmantot par ieročiem.

Rasels lūkojās uz neatliekamās medicīniskās palīdzības furgoniem, asinīm nošķiestajiem un izdauzītajiem logiem.

-    Jā, viņš sacīja, mums patiešām būs daudz runājama.

SESTĀ DAĻA VECĀS SANFRANCISKO PILSĒTAS NAŽI

1 . nodaļa

Kima atkal vēma.

Pa nemājīgu gaiteni policists steidzās pie kabineta durvīm, taču leitnants Rasels tās negaidot atvēra no iekšpuses. Raselu pavadīja vēl divi drūma izskata vīrieši viens baltais, otrs melnādainais. Viljams Faradejs un Džons Raterfords.

-     … slikti, policists skaidroja Raselam, rādīdams ar roku uz kameras pusi. Ķīniete vemj.

-    Manai klientei nepieciešama medicīniskā palīdzība, Viljams uzstāja.

-    Ticiet man, advokāta kungs, viņa to saņems. Es nosūtīšu policijas priekšnieka personisko ārstu, ja vien tas jūs darīs laimīgu.

-    Mani nekas nedara laimīgu.

-    Tāds priekšstats man jau ir radies. Rasels pagriezās pret policistu. Aizsūti kādu pēc ārsta.

Trīs vīri aizsoļoja pa gaiteni un apstājās pie kameras. Rasels deva zīmi policistam atslēgt durvis.

-   Sveiks, Viljam. Sveiks, Džon, uzsauca Kevana, kad viņi spēra soli pāri slieksnim.

Kima atkal vēma.

-    Kas viņai kaiš? Rasels noprasīja.

-    Muguras trauma, Džeimija skaidroja. Viņai vajadzīgs sāpju remdētājs.

-    Līdzīgs oksikontīna tabletēm, kuras mēs uzgājām viņas dzīvoklī? Rasels vēlējās precizēt.

-    Tās tabletes piederēja uzbrucējiem, iejaucās Viljams.

-    Kā tad! Rasels izsmējīgi noteica.

-    Kādā cīņas brīdī paciņa ar zālēm izkrita šāvējam no kabatas, advokāts vēstīja. Tieši tāds vīrs ir spējīgs uz vardarbību. Tablešu rijējs. Atkarīgais.

-    Lai nu tā būtu. Varat stāstīt, ko gribat, Rasels attrauca.

-    Un tu esi par daudz pasacījis. Viljams pagriezās pret Kevanu. Es taču liku labprātīgi atklāt vienīgi vārdu un svarīgākās ziņas par sevi.

-    Es arī priecājos tevi redzēt, Viljam.

-    Turpretim tu leitnantam esot par sevi visu izstāstījis. Ja gribi būt pats sev advokāts, kālab atvilki mani šurp?

-    Es spriedu, ka būsi priecīgs tikt prom no drošā nama, Kevana iebilda.

-    Toties es it nemaz nepriecājos… Leitnants norādīja uz melnādaino vīrieti sev blakus. … par to, ka lietā iepīts FIB. Sākumā es nospriedu, ka jūs stāstāt man pekstiņus, cerēdami izmeloties no savas līdzdalības apšaudē. Bet tagad FIB pretterorisma nodaļas direktors piesauc valsts drošību.

-    īsi un skaidri sakot, Raterfords iesāka un pagriezās pret Kevanu, tu nāksi man lidzi.

-      Bet mani tas neatturēs no mēģinājuma atšķetināt šo mezglu, Rasels iebilda. Mums izdevās iegūt sprādzienos bojāgājušo vīriešu pirkstu nospiedumus. Nepaies ilgs laiks, un mēs spēsim viņus identificēt. Iespējams, šī informācija aizvedīs mūs pie jūsu bijušā draudziņa Karla Djurena.

-    Tas nelīdzēs, Kevana atteica. Jūs noskaidrosiet, ka viņi nesen iznākuši no cietuma. Varbūt pat pēdējo sešu nedēļu laikā. Viņi izcietuši cietumsodu par vardarbīgiem noziegumiem, taču katrs savā ieslodzījuma vietā un pirms tam cits citu nepazina.

-    Vai tie atkal ir kārtējie pekstiņi? Rasels vaicāja Raterfordam.

-    Diemžēl ne.

-     Tad apgaismojiet mani, Rasels pieprasīja Kevanam. Parādiet savas izcilās prāta spējas. Kā visi šie zeļļi satikās?

-     Karls sagaidīja viņus iznākam pa cietuma vārtiem un neilgā laikā pārvērta parastus noziedzniekus operatoros.

-    Kādā veidā?

-    Es domāju, ka viņš atlasa rekrūšus, kas spēj rīkoties nežēlīgi, mācīties un kas alkst būt svarīgi kādam. Tie ir censoņi ar lielu vēlēšanos kļūt par jūras kājnieku izlūkdienesta karavīriem, reindžeriem, īpašo uzdevumu kaujiniekiem vai ASV flotes īpašo operāciju vienības locekļiem tikai tāpēc, lai izrādītu savu sīkstumu un spēku un lūkotos uz citiem no augšas. Diemžēl viņiem trūkst rakstura un disciplīnas. Ja tādus uzrunā brīdī, kad viņi nupat iznākuši pa cietuma vārtiem bez nākotnes perspektīvām un naudas un stipri vēlas izgāzt dusmas, kas viņos visu šo laiku krājušās… Ja iedod viņiem naudu, paglaimo, ja izmanto vizualizāciju un citas paātrinātās apmācības metodes un sniedz viņiem iespēju parotaļāties ar ieročiem… Pēc sešām nedēļām puišu ego būs saņēmis pamatīgu lādiņu, un viņi darīs visu, lai pierādītu Karlam, ka ir uzticības cienīgi. Būtiski ir tas, ka šie cilvēki nevienam nav vajadzīgi un viņu nozušana nevienu neuztrauks. Ja Karls redz, ka viņiem draud notveršana un nopratināšana, viņš tos uzspridzina. Un miers.

-    Visai drosmīga teorija, leitnants ieteicās.

-    Palīdziet man to pierādīt, Kevana sacīja.

-    Tu ierosināji man pārbaudīt Karla Djurena agrākās dzīvesvietas, Raterfords atgādināja, tostarp ari viņa dienesta vienību. Mēs meklējam kopsakarības pazudušo suņu un kaķu lietās. Tiesa, iespējams, ka dzīvnieki nemaz nepazuda un tika izmesti šķērsieliņās vai grāvjos ar uzšķērstām iekšām un nogrieztu galvu. Policija un dzīvnieku aizsardzības biedrības ir reģistrējušas šādu notikumu virkni. Aiovasitijā, tolaik, kad Djurens vēl nebija aizbraucis no pilsētas. Nešvilā, Tenesī pavalsti, neilgi pirms tam, kad viņš to pameta. Kolumbusas pilsētā, Džordžijas pavalsti, netālu no Beninga forta, kur sākās viņa militārā apmācība reindžeru vienībā. Takomas pilsētā, Vašingtonas pavalsti, netālu no Luisa forta, kur turpinājās Djurena apmācība reindžeros. Fejitvilā, Ziemeļkarolīnā, netālu no Brega forta, kur norisinājās vienības "Delta" apmācība. Un īpaši daudz izkropļotu dzīvnieku atlieku atrasts īsi pirms tam, kad Djurens pārcelts uz citu bāzi vai pameta "Deltu". Raterfords brīdi klusēja. Un tad parādījās cilvēku līķi.

-    Cilvēku līķi? Rasels pārjautāja.

-    Žūpas un bezpajumtnieki. Visi nodurti. Citi klaidoņi sāka izplatīt valodas par vīru, kas viņus naktīs vajā. Zem tiltiem. Lietusūdens caurtekās. Parkos un tumšās ieliņās, pamestās ēkās un atkritumu laukumos. Baumoja, ka šis virs pamodina dzērājus ar spērienu vai apgāž viņu kartona kastes un liek viņiem izrāpties ārā. Tiem izsniedz nazi un liek cīnīties. Un tad viņš ķeras pie darba. Brūces liecina, ka pirms nāves viņš upurus ilgi apstrādājis.

-    Jā, atteica Rasels. Tumsas valdnieks.

Kima atkal izvēmās.

2. nodaļa

Pēc ārsta aiziešanas Kevana un Džeimija apskatīja Kimu, kura gulēja uz lāviņas.

-    Šurp brauc neatliekamā palīdzība, Džeimija drošināja viņu. Kima ar pūlēm palocīja galvu. Viņa bija ļoti bāla. Ārsts teica, ka tevi moka abstinences stress.

-    Cik pulkstenis?

-    Divi naktī.

-    Tik ilgi bez oksikontīna es neesmu iztikusi kopš pavasara. Paldies Dievam, vēl neesmu pietaisījusi bikses.

-     Ārsts solīja tevi vest uz rehabilitācijas klīniku, Kevana atgādināja. Kima atkal vāri pamāja. Viņš sacīja, ka tu pati to viņam lūdzi, Kevana piebilda.

-    Klau, es jau tik ilgi esmu izturējusi. Kima pārlaida mēli sausajām lūpām. Varētu iet līdz galam.

Kevana klusībā atzīmēja, ka viņa cieši apņēmusies cīnīties.

-    Par darbu neraizējies. Kad iznāksi, tev tas joprojām būs.

Kima sakrustoja rokas pār krūtīm un nodrebēja. Par sevi es neraizējos. Par jums abiem gan… Viņa nodrebēja spēcīgāk un jautāja Džeimijai: Vai atceries datubāzes kodus?

-    Protama lieta, Džeimija atsaucās. Jūsu drošības sistēma ir tik ģeniāla, ka citādi es tajā iekļūt nespētu.

-    Noķeriet to mērgli, kas šo elli sarīkojis.

3. nodaļa

Leitnants Rasels lika vairākām policijas patruļmašīnām vienlaikus atstāt iecirkni to bija daudz tādēļ, lai Karla operatori nespētu sekot visām. Ja kāds mēģinātu, retā satiksme divos naktī ļautu sekotājus ātri pamanīt un viegli pārtvert.

Kevana ar Džeimiju slēpās vienas patruļmašīnas aizmugures sēdeklī. Viņi izkāpa pie Centrālparka Rietumu ceļa, ienira starp kokiem un devās ziemeļu virzienā. Laiku pa laikam viņi apstājās pie tumšajiem akmeņiem un krūmiem un pārliecinājās, ka aiz muguras nav redzams kāds aizdomīgs cilvēks. Vienu brīdi viņiem sekoja parka parastie huligāni, taču Kevana un Džeimija savā mērķtiecībā izskatījās tik biedējoši, ka pieiet tuvāk uzdrošinājās tikai četri puiši. Viņu liktenis tika izšķirts tik zibenīgi, ka vēsts izplatījās ātri vien ar šiem neielaisties.

Pārliecinājušies, ka no Karla un viņa vīriem ir atrāvušies, Kevana un Džeimija šķērsoja Astoto avēniju un devās pa Rietumu Septiņdesmit trešo ielu, līdz nonāca pie diezgan pieticīga daudzdzīvokļu nama, kuram iepretim bija novietots auto. Pie stūres snauda vīrs ar alus skārdeni rokā. Nedaudz tālāk pastaigājās vīrietis ar suni. Vēl tālāk stāvēja furgons ar nelielu ventilācijas spraugu jumtā patiesībā atverē bija ievietota novērošanas kamera.

Nostājies pie ārdurvīm, Kevana pārlaida skatienu īrnieku sarakstam un piespieda namruņa pogu iepretim vārdam "Cimbalists".

Pēc īsa brīža atsaucās vīrietis: Ceru, ka jums ir labs iemesls tā rīkoties. Nakts vidū!

-    Mūs sūtīja Džimijs Lails, bilda Džeimija, nosaukdama slavena nažu kalēja vārdu, kas kalpoja par paroli.

Iedūcās zvans. Kevana atvēra durvis un iegāja siltā, patīkami apgaismotā vestibilā. Aptuveni gaiteņa vidū kādas durvis bija pavērtas. Stūrī pie griestiem vīdēja novērošanas kamera. Pakāpienus sedza paklājs. Viņi pieveica vienu kāpņu posmu un dzīrās pieklauvēt pie 2.C dzīvokļa durvīm, bet tās atvērās, un viņi ieraudzīja smaidošo Raterfordu.

-    Jūs izskatāties visnotaļ nelāgi.

-    Nevajag to aizrādīt tik jautrā balsī, Džeimija piezīmēja.

-    Es tikai priecājos, ka jūs esat sveiki un veseli. Kad viesi ienāca, viņš aizslēdza durvis.

-    Bet Viljams? Kevana vaicāja. Vai viņš veiksmīgi atgriezās drošajā namā?

-    Viņa automašīnai neviens nesekoja.

Dzīvojamā istabā sēdēja divi vīrieši baltos kreklos, nometuši žaketes pāri krēslu atzveltnēm līdz ar to ikvienam bija redzamas pie jostas piestiprinātās ieroču makstis ar pistolēm. Viņi urbās skatieniem TV monitoru rindā, uz kuriem attēlu sūtīja novērošanas kameras no ielas, ēkas galvenajām durvīm, vestibila un kāpnēm, kas veda uz otro stāvu.

-    Jums jājūtas glaimotiem, Raterfords sacīja. FIB šo dzīvokli atvēl vienīgi augstu vērtējamiem ziņotājiem.

-    Parkā bija auksti. Kevana saberzēja plaukstas.

-     Varat izvēlēties vienu no divām vannas istabām un ieiet karstā dušā.

-    Mēs esam izsalkuši! Džeimija ierunājās.

-     Pica jau atvesta, Raterfords viņu mierināja. Ar peperoni, vai ne?

-    Un anšoviem un melnajām olīvām.

-    Tāpat salāti un ķiploku maizītes. Viss, kā pasūtījāt.

4. nodaļa

-    Kā tev ir? Kevana vaicāja guļamistabas tumsā.

-    Daži puni un nobrāzumi. Nekā nopietna, Džeimija atbildēja.

-    Nē, es jautāju par to, kā tu jūties.

-    Kas tur īpašs? Ikdienišķa lieta, vai ne? Tikai bailes un trīsas.

-    Virtuvē tu visu laiku runāji, it kā būtu lietojusi amfetamīnu.

-    Raksturīga reakcija pēc adrenalīna uzplūdiem.

-    Nu jau vajadzētu atplūst. Tumsa šķita nomācoša.

-    Laikam man izstrādājusies rezistence, Džeimija atteica.

-    Es tikai gribu pārliecināties, ka viss ir kārtībā. Tumsa sabiezēja vēl ciešāk.

Džeimija nekustēdamās gulēja viņam blakus. Un beidzot vaicāja: Pēc tam, kad es nošāvu cilvēku?

Kevana smagi nopūtās. Ja reiz tu to pateici…

-    Viņš mēģināja mūs nogalināt.

-    Pasaulē nav labāka iemesla, lai nospiestu mēlīti, Kevana piekrita. Tu nepadevies panikai. Tu nepieļāvi, lai cīņas karstumā nodreb roka. Tu rīkojies precīzi. Tu izglābi mums dzīvību.

-    Vai šādu sarunu armijā dēvē par "ziņojumu pēc kaujas"?

-    Izrunāties ir noderīgi. Izsvērt emocijas.

-     Citiem vārdiem sakot, lēts psihoterapijas paveids. Džeimija joprojām nekustējās.

-     Iztēlojies, ka tu nepagūsti laikus pacelt pistoli. Iztēlojies, ka pretinieks šauj pilnā automātiskajā režīmā, lodes ieurbjos mūsu ķermeņos, pašķīst asinis, miesa un kaulu šķembas, un mēs ar tevi un Kimu krītam zemē.

-    Vai tu šobrīd izmēģini kādu neirolingvistiskās programmēšanas paņēmienu?

-    Neko tādu, ko neesmu izmēģinājis pats uz savas ādas.

-    Kad bija pirmā reize…

-     Pirmā reize? Garām mājai pabrauca automašīna, un vienmuļā dūkoņa atbalsojās nakts tumsā. Tu domā pirmo reizi, kad atņēmu kādam dzīvību? Tā kā Džeimija cieta klusu, Kevana turpināja: Pirms divdesmit gadiem. Peru.

Džeimija pagriezās pret vīru. Vai tu man neteici, ka Peru revolucionāri Djurenu turēja gūstā?

-     Viņi sevi dēvēja par Partido Comuttista del Peru jeb komunistu partiju. Amerikāņu karavīri Peru uzturējās, sniegdami atbalstu valdībai. Mani, Kārlu un vēl dažus "Deltas" locekļus nosūtīja turp, lai mēs apmācītu peruāņu karavīrus un palīdzētu tiem izveidot pašiem savu "Deltu". Dievs vien zina, cik vietējo ierēdņu bija nolaupīti, tāpēc valdībai neapšaubāmi vajadzēja ķīlnieku atgūšanas speciālistus. Toreiz kopā ar peruāņu karavīriem mēs devāmies misijā glābt kādu augsti stāvošu politiķi. Komunisti draudēja viņu nogalināt, ja valdība neatbrīvos dažus partijas biedrus, kurus armija tolaik pratināja. Taču kāds revolucionāriem bija nopludinājis informāciju par misiju, un mēs ieskrējām tieši slēpnī. Pēc sprādziena Karls nokrita bezsamaņā. Viņa grupas biedri aizbēga. Vēlāk mēs saņēmām fotogrāfijas, kas apliecināja, ka Djūrens ir dzīvs, un prasību valdībai trīs dienu laikā atbrīvot komunistu aģitatorus. Kevanam vajadzēja saņemties, lai stāstījumu turpinātu. "Delta" par saviem biedriem rūpējas. Divdesmit četru stundu laikā no Brega forta ieradās glābšanas vienība pilnā sastāvā. Divpadsmit stundu pirms komunistu noliktā termiņa mums laimējās iegūt teicamus izlūkdatus un arī gaisa novērošanas fotogrāfijas ar kalnos izveidoto nometni, kur atradās Karls. Naktī mēs nolaidāmies ar izpletņiem meža izcirtumā trīs jūdžu attālumā no tās un virzījāmies uz mērķi. Izpētītie infrasarkano staru satelītattēli bija mums snieguši itin labu priekšstatu par vietu, kur tika turēti astoņi gūstekņi, tostarp arī Karls. Nometni apsargāja apmēram divdesmit revolucionāri. Nakts redzamības binokļos mēs guvām apstiprinājumu fotogrāfijās redzētajam. Manai grupai bija uzdots nokļūt līdz gūstekņiem un aizsargāt tos uzbrukuma laikā. Mūsu stratēģijas pamatā bija koordinēti snaiperu šāvieni, kam seko iznīcinoša automātu uguns un šķembu granātu krusa. Uzbrukums bija kā no mācību grāmatas un noritēja ideāli. Ne gūstekņu, ne uzbrukuma vienības vidū nebija kritušo. Revolucionāru banda tika pilnībā sagrauta.

-    Un tu dažus nogalināji? Tā bija pirmā reize? Džeimija vaicāja.

-    Es nogūlos un, piesegdams biedrus, izšāvu trīs aptveres ar trīsdesmit patronām, taču man nebija ne jausmas, vai kāda trāpīja mērķī. Droši vien zināmu postu tās nodarīja, taču man likās, ka es šauju pa priekšmetiem. Man nebija tādas sajūtas, ka es patiešām nogalinu cilvēkus. Galvenokārt jutu atvieglojumu par to, ka bērnības draugs ir drošībā un es pēc misijas esmu palicis dzīvs.

-    Tad es nesaprotu. Neizklausās, ka tā būtu pirmā reize.

-    Pa rāciju mēs izsaucām evakuācijas helikopterus un izvietojām sargus pa perimetru. Bija iespējams, ka citi revolucionāri ir izdzirdējuši šāvienus un dodas izlūkot. Atradis paslēptuvi, es gaidīju, un mani neatstāja apjausma, ka tur kaut kas nav kārtībā. Man šķita, ka mani kāds novēro un tūdaļ norisināsies kaut kas šausmīgs. Tobrīd jau svīda gaisma. Paskatījies pa kreisi, es ieraudzīju kādu slēpjamies krūmos un raugāmies uz mūsu pusi. Tas bija aptuveni sešpadsmit gadus vecs zēns. Viņš jau cēla pistoli, lai izšautu. Pats neapjauzdams, ko daru, es strauji iztukšoju viņā visu šautenes aptveri. Pilnīgi instinktīvi. Izšāvu visas trīsdesmit patronas. Burtiski saplosīju zēnu gabalos. Ja arī es biju nogalinajis iepriekš, šī jāuzskata par pirmo reizi. Mērķis bija tuvu un labi saskatāms. Tik saspringtā brīdī es pat spēju ielūkoties viņa bailēs ieplestajās acīs. Šķita, ka es raugos viņam prātā. Dvēselē. Atceros, ka domās es viņam pārmetu: "Muļķa puika, kāpēc tu nepaslēpies? Kādēļ sadomāji tēlot varoni?" Cik bezjēdzīgi, cik sasodīti nevajadzīgi!

-    Kas notika pēc tam?

-    Es izvēmos, Kevana atzinās.

-    Man bija līdzīga vēlme.

-     Pēc tam tas puisis man ilgi rādījās murgos, Kevana turpināja. Uz viņa zoda rēgojās kārpa. Viņam bija izspūruši mati, rēta uz pieres. Ģērbies noskretušās, novazātās drānās, tik izdilis, ka acīmredzot vairākas nedēļas nebija kārtīgi paēdis. Šīs revolūcijas mērķis nepārprotami bija "pardaht bagātības". Miljoniem trūcīgo pret saujiņu turīgu zemes īpašnieku un finansistu, kas tiecas pār tiem valdīt. Nešaubos, ka zēns ekspluatēts visu savu mūžu. Droši vien bija naida pārņemts. Visticamāk, ik vakaru likās gulēt, ilgodamies pēc puslīdz normālas nākotnes. Tas raisa līdzcietību. Taču, ja man būtu iespēja vēlreiz nonākt tādā pašā situācijā, arī tad es viņu būtu nošāvis. Tāpat kā nogalināju todien. Citādi mums šīs sarunas nebūtu.

Džeimija pieskārās Kevanas rokai. Arī es otrreiz rīkotos tāpat. Nošautu to vīru, lai būtu droša, ka mēs varēsim gulēt viens otram līdzās.

-    Arī tā var izspriest, vai rīcība bijusi attaisnojama. Jāpārliecinās, vai citreiz tu rīkotos tieši tāpat, Kevana piekrita.

-    Bet es ļoti negribēju, lai tā notiek.

-    Tā ir. Es uzskatu, ka manā dzīvē ir skaidri novelkama robežlīnija… Pirms dienas, kad es nogalināju, un pēc tam.

-    Kad izglābi Kārlu Djurenu, Džeimija piebilda.

5. nodaļa

Pavēris iekaisušās acis, Kevana paskatījās uz pārāk spožajiem saulesstariem, kas spraucās garām aizkariem. Viņš ar pūlēm pietrausās no gultas un pavērās pa durvju spraugu dzīvojamā istabā dežurēja divi citi bruņoti aģenti. Abi tikpat saspringti kā iepriekšējie urbās skatieniem daudzajos novērošanas kameru monitoros.

Kevana pārlūkoja dzīvojamo istabu un ieraudzīja, ka Džeimija sēž pie galda un klabina datora taustiņus. Viņai aiz muguras stāvēja Raterfords un vēroja, kā sievietes pirksti uz tastatūras veic brīnumus. Džeimija bija ģērbusies jaunos džinsos un džemperī ar augsto apkakli. Ar drēbēm viņus apgādāja drošajā namā.

Tik karstu un ilgu dušu Kevana nebija baudījis visu mūžu, taču sasprindzinājums negrasījās pāriet. Prāts nerada mieru pēc visa notikušā. "Nolādēts, kāds ir Karla mērķis?"

Uz kumodes bija noliktas plānas smilškrāsas bikses un brūns krekls, kā arī tīra apakšveļa un zeķes. Pēkšņas idejas skubināts, viņš saģērbās tik steidzīgi, ka iznāca dzīvojamā istabā, vēl pogādams ciet kreklu.

-    Labrīt, guļava! Džeimija neatrāva skatienu no monitora ekrāna.

-    Vai es kaut ko esmu palaidis garām?

-     Brokastis.

-    Mēs tev atstājām virtuli, Raterfords piedāvāja.

-    Vai tad neesat dzirdējuši par doktoru Atkinsu? Kevana pacēla klausuli un nospieda taustiņus, zvanīdams informācijas dienestam. Sinsinati, Ohaio pavalsts, viņš atbildēja datorizētajai balsij. F and W Publications.

Džeimija un Raterfords vērās viņā.

-    F and W Publications! klausulē kāds priecīgi atsaucās.

-    Es vēlos runāt ar Stīvu Šeklfordu no žurnāla Blade, Kevana sacīja.

-    Vienu mirklīti, lūdzu.

Kevana klusībā lūdzās, kaut Stīvs atrastos redakcijā, nevis skraidītu apkārt kādā norīkojumā. Tas bija iemīļotākais nažu cienītāju žurnāls, taču būtu maldīgi uzskatīt, ka auditorija ir lāga fermeri un lauku puiši ar alusvēderu, motociklista zābakiem un pie bikšu siksnas ķēdē piestiprinātu uzblīdušu kabatas portfeli. Patiesībā lielākā daļa no četrdesmit tūkstošiem abonentu bija advokāti, ārsti, datorspeciālisti un citi balto apkaklīšu kastas pārstāvji, kuru ikgadējie ienākumi mērāmi ar sešciparu skaitli. Apskaužams lasītāju loks. Uzcītīgākajiem no tiem piederēja nažu krājumi, kas vākti tikpat rūpīgi kā vissmalkākās mākslas kolekcijas.

To vidū bija gan augstvērtīgi antīki Buck Knives firmas ražojumi, kas rosināja patīkamas atmiņas par uzticamiem salokāmajiem nažiem no laimīgās bērnības, gan kabatas naži, kas darināti ar sevišķu izsmalcinātību un eleganci, īpaši Maikla Vanino kaltie, kolekcionāri, agrākos gados samaksājuši divus tūkstošus dolāru par vienu saliekamo nazi, tagad jutās laimīgi, ka ieguvuši tik lēti laikos, kad meistars vēl nebija pacēlies līdz sava amata augstākajam pakāpieniem.

Dažu nažu galvenā vērtība slēpās dzīves pieredzē, ko tie simbolizēja. Vjetnamas kara veterāni augstu vērtēja izturīgos Ka-Bar kaujas nažus, kas daudzos gadījumos bija izšķīruši dzīvības vai nāves jautājumu. Citi naži baudīja labu slavu par uzticamību kaujas apstākļos, piemēram, Ernesta Emersona darinājumi. Šis vīrs izgatavoja kaujas nažus saviem draugiem karavīriem, kuri deviņdesmit pirmajā gadā devās

Līča karā. Karavīri pārējiem biedriem lielījās, cik labi šie naži nostrādāti. Vēlāk Emersons saņēma tik daudz pasūtījumu, ka bija spiests pāriet no nažu kalšanas ar roku uz rūpniecisku apstrādi, un pierādīja, ka pienācīga rūpība spēj radīt kvalitatīvu ieroci ne tikai kalvē, bet arī fabrikā. Šādi viņš sekoja Ela Mara iemītajam ceļam agrākais "zaļo berešu" pārstāvis divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados kļuva par mūsdienu kaujas saliekamo nažu ražošanas celmlauzi un specializēto nažu radītāju ciltstēvu. Oriģinālie Ela Mara un Ernesta Emersona darinātie naži izsolēs allaž tika pārdoti par vairākiem tūkstošiem dolāru.

Citu nažu slavu cēla popkultūra. Holivudas filmu mākslinieks Džozefs Muso bija rūpīgi apkopojis filmas "Dzelzs mīļākā" uzņemšanā izmantotos rekvizītu nažus viņa kolekcijā bija gan šā naža koka modelis, gan gumijas modelis, gan nepabeigtais tērauda eksemplārs, ko izmantoja naža kalšanas ainā, gan ari brīnišķīgais pilnībā pabeigtais nazis. Muso unikālā kolekcija apceļoja muzejus un pabija ari Sanantonio pilsētā Teksasā, pie Alamo cietokšņa, kur gāja bojā Džimijs Bovijs. Mīlestība uz filmu "Dzelzs mīļākā" pamudināja Muso ļaut lietpratīgiem kalējiem izpētīt gan nazi, gan studijas rasējumus. Džordža Kūpera, Džo Kīslara un Gila Hibena radītās kopijas bija labāk izstrādātas nekā oriģināli un tika augsti vērtētas. Tā bija pasaule, kurā Kevanam vajadzēja iejusties, kamēr viņš gaidīja savienojumu.

-    Stīvs Šeklfords. Patīkamajā balsī jautās Tenesī akcents.

"Paldies Dievam!" Kevana nodomāja.

-     Stīv, te Ārons Stodards.

Džeimija un Džons izslējās taisnāk un bažīgi pavērās viens otrā bija neparasti dzirdēt Kevanu nosaucam savu īsto vārdu.

-    Āron, kāds pārsteigums! Neesam sazinājušies kopš… Ja nemaldos, tikāmies pirms trim gadiem.

-    Pēdējoreiz, kad apmeklēju nažu izstādi Atlantā, Kevana precizēja. Žurnāla redakcijas rīkotā izstāde bija lielākais no daudzajiem nažu cienītāju pasākumiem, kur apmeklētāju skaits pārsniedza desmit tūkstošus.

-    Es jau baidījos, ka esi pazudis no zemes virsas, Stīvs piebilda.

-   Ne gluži. Man bija daudz pienākumu lauku mājā. Stīvam bija zināms vien tas, ka Ārons Stodards ir lopkopis un dzīvo Vaiomingā. Kad stāstīju, ka esmu fermeris, patiesībā runāju par savu blakusnodarbi, jo mans pamatdarbs saistīts ar apsardzi.

-   Ak tā? Šeklfords brīdi apdomājās un teica: Jādomā, ka darbā tev nereti gadās izmantot nažus.

-    Biežāk nekā tu vari iedomāties. Man nepieciešama palīdzība.

-    Kāda? Stīva balsī manīja piesardzību.

-    Man vajadzīgs tava žurnāla abonentu saraksts.

-    Vai tu par mani smejies?

-    Vārdi, adreses, tālruņa numuri, ja tādi ir. Visas ziņas.

-    Tā ir konfidenciāla informācija, mans draugs. Es nevaru tā vienkārši… Kādā drošības jomā tu strādā?

-    Varbūt lai tev visu izskaidro FIB Pretterorisma nodaļas vadītājs. Es domāju, ka tu dzirdēsi tādus vārdus kā "federālā valdība" un "nacionālā drošība".

Kevana pasniedza tālruni Džonam.

6. nodaļa

Pēc dažām minūtēm Džons atdeva klausuli Kevanam.

-    Vai tagad varēsi mums piegādāt abonentu sarakstu? Kevana vaicāja.

-    Tik svarīgā lietā, protams. Nosauc savu e-pasta adresi, Stīvs attrauca. Nosūtīšu sarakstu pēc piecām minūtēm. Vai tu meklē kādu konkrētu cilvēku? Es, iespējams, varētu apklaušināties.

-    Es meklēju Kārlu Djurenu.

-    Savu draugu?

-     Mums pazuduši kontakti. Patlaban izmisīgi cenšos viņu atrast.

-    Nav brīnums, ka tev tas neizdodas, Stīvs novilka.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Pirms trim gadiem Karls gāja bojā.

-    Bojā?

-    Brīnos, ka tu to nezināji.

-    Mēs sastrīdējāmies. Viņš pazuda no mana redzesloka.

-    Žēl, ka tā sanācis. īpaši tad, ja vairs nav iespējams kaut ko vērst par labu. Jūs abi aptuveni vienlaikus beidzāt apmeklēt izstādi.

"Pēc tam, kad viņu atlaida no Global Protective Services," izrēķināja Kevana. Viņš pats vairs neapmeklēja izstādi, lai viņa un Karla ceļi nekrustotos.

-    Es iztaujāju paziņas, gribēdams noskaidrot, kas ar viņu noticis, Stīvs teica. No stāstītā sapratu, ka viņš ir nosities.

-    Kā? Kevana piespieda klausuli ciešāk pie auss.

-    Autoavārijā Taizemē. Vai arī Filipīnās. Dzirdēju divas dažādas versijas. Karls darbojās celtniecības nozarē, vai ne?

Tāda bija Karla sedzējleģenda. Pamatā bija teorija, ka par vidusšķiras biznesmeni atmaksājas izlikties nevienam neradīsies lieki jautājumi.

-    Dzirdēju, ka viņš iekrājis naudu, paņēmis atvaļinājumu, gājis bojā, Stīvs skaidroja. Es pārskatīju mūsu abonentu sarakstu; viņš savu abonementu nebija pagarinājis. Žēl, ka nācās būt par slikto ziņu vēstnesi. Pat ja bijāt sastrīdējušies, tu visādā ziņā joprojām uzskatīji viņu par draugu. Kevana neatbildēja, un Stīvs piebilda: Tad jau tev sarakstu laikam nevajadzēs.

-    Vienalga atsūti. Jāpārbauda vēl daži vārdi.

7. nodaļa

Izklājuši izdruku lapas uz grīdas, viņi sāka tās petit.

-    Re! Džeimija pamanīja pirmā. Djurena vārds.

-    Pirms trim gadiem, precizēja Raterfords. Vēlāk nav redzams.

-    Tiem, kas tiecas izgaist no zemes virsmas, jāievēro kāds likums, Kevana ierunājās. Aiz muguras jāatstāj visa sava agrākā dzīve. Dažiem neizdodas pilnībā to nodalīt, un viņi nespēj pārcirst visas saites.

-    Piemēram, kaislību uz nažiem, Džeimija secināja.

Kevana pamāja. Kārlu atlaida no darba viņa nedisciplinētības dēj. Var gadīties, ka šī īpašība traucēja viņam pazust. Viņš mēģinājis būt piesardzīgs. Varbūt izmantojis starpniekus. Esmu gatavs derēt, ka viņš turpināja pasūtīt žurnālus par nažiem, taču ar citu vārdu. Karls taču ir Blade abonents kopš zēna gadiem.

-    Viņš gan varētu pārtraukt abonēšanu un iegādāties žurnālu veikalā, Raterfords minēja.

-     Strādādams narkotiku barona dienestā Dienvidamerikā? Džeimijas balsī jautās neticība. Specializētais izdevums angļu valodā tur būtu praktiski neatrodams.

-     Vēl var pieņemt, ka cits cilvēks pirka to Štatos un sūtīja viņam pa pastu, Kevana sprieda.

-      Paļauties uz citu būtu liela ķēpa, Džeimija iebilda. Turklāt tas diez vai ir vienīgais žurnāls, kuru Karls gribētu lasīt. Vieglākais būtu abonēt uz kādu neitrālu vietu ASV teritorijā un likt, lai to pārsūta.

-     Džon, vai FIB varētu papētīt katru, kurš abonējis žurnālu pēc tam, kad Karla vārds pazuda no saraksta?

-    Nē, Džeimija izlaboja. Nevis pēc tam, kad viņa vārds pazuda no saraksta, bet pirms tam. Kevana un Raterfords, neizpratnes pilni, pavērās viņā. Pieņemsim, Djurens paredzēja, ka viņu var meklēt ar šādu paņēmienu, Džeimija skaidroja. Ja nu viņš pasūtīja žurnālu ar citu vārdu vēl pirms tam, kad izlikās par mirušu? Tad pēdu slēpšana būtu vēl labāka.

-    Gudrs secinājums, Raterfords novērtēja.

-    Tāpēc jau es šo sievieti apprecēju, Kevana palielījās.

-    Protams, iespēja nav pārāk ticama, Džeimija atzina.

-    Bet tas ir mūsu vienīgais pavediens. Raterfords pacēla klausuli.

8. nodaļa Atlanta, Džordžijas pavalsts

Sabāzis rokas vējjakas kabatās, Karls sēdēja uz soliņa, vēroja garāmgājējus Olimpiskās Simtgades parkā un ar pirkstiem glāstīja paša gatavoto īpašo saliekamo nazi. Vasarās bērni varēja lēkāt pa tā saucamo dejojošā ūdens strūklaku, plašu laukumu, no kura seguma šāvās divdesmit pedu augstas ūdens strūklas. Nelikdamies zinis par dzestro oktobra vējiņu, Karls gara acīm vēroja bērnus un klausījās viņu smieklos.

"Vai nebūtu kolosāli, ja mūsu bērnībā būtu bijusi tāda izprieca, Āron?" Atmiņā atausa abu braucieni ar velosipēdiem uz Aiovasitijas parka peldvietu. Kokiem apaugušos krastos upe aizlocījās lejup uz vasaras tveices migliņā grimstošo pilsētas centru. Kādā pēcpusdienā, atgriežoties no peldes, viņi ieraudzīja četrus puišeļus pūlamies nozagt velosipēdus atvienot ķēdi, ar ko divriteņi bija pieslēgti pie staba. Ārons uzsauca, lai tie met mieru, bet zēni izrādīja gatavību kauties. Tad Karls parādīja, ka ar viņu joki ir mazi. Viņš izrāva nazi, atvāza to izbrīnīto uzbrucēju acu priekšā un izdzenāja viņus starp kokiem. Karls atcerējās, cik pārsteigts toreiz bija Arons.

Blakus apsēdās vīrietis parastās, necilās drēbēs. Kalsnējs. Četrdesmit piecus gadus vecs. Ar ūsām. Melnīgsnējs. No Tuvajiem Austrumiem.

-    Pārāk atklāta vieta.

-    Tā mēs parādām, ka mums nav nekā slēpjama.

-     Pret mums vērsts mikrofons varētu viegli uztvert visu mūsu sarunu.

-    Nevarētu, kamēr vien mans kolēģis ar radio pulti vada to miniatūro mašīnīti. Karls norādīja uz jauno latīņamerikāni Raulu, kas simts pēdu attālumā spaidīja rotaļu džipa tālvadības pulti.

-    Tā viņš rada traucējumus sarunas uztveršanai? vīrietis jautāja.

-     Pietiekamus, lai laupītu dzirdi ikvienam, kurš klausās austiņās. Tikties brīvā dabā ir saprātīgi. Svaigs gaiss. Saule spīd. Ļaudis staigā savās darīšanās. Šādi mēs nezaudējam saikni ar dzīves pamatiem. Starp citu, sprādziens pirms tūkstoš deviņi simti deviņdesmit sestā gada Olimpiādes nogranda tur.

Vīrietis paskatījās uz vietu, kur rādīja Karls, un nicinoši attrauca:

-    Trīs savstarpēji savienotas paštaisītas cauruļbumbas.

-     Taču pat tāda iekārta atņēma dzīvību sievietei un ievainoja simt vienpadsmit garāmgājējus, Karls atgādināja.

-     "Dieva armija". Tā spridzinātājā zīmītē sauca grupējumu, kurš uzņēmās atbildību. Drīzāk jau dēvējama par Amatieru armiju, tas būtu tuvāk patiesībai. Melnīgsnējais vīrietis nopētīja atklāto laukumu visapkārt. Kā jūs grasāties tikt galā ar Kevanu?

-     Ar Aronu, Karls izlaboja. Es negrasos. Vairs ne. Es gribēju viņu likvidēt, jo viņš varēja atklāt, ka esmu iesaistīts uzbrukumos ar nazi. Daži no tiem aģentiem bija jānogalina ar nažiem. No tā bija atkarīgs plāns. Tagad, kad Arons zina par manu iesaistīšanos, briesmas draud man. Tomēr viņš nav atklājis neko tādu, kas radītu risku misijai.

-    Viņš nepārstās jūs medīt.

-    Tā ir mūsu personiskā lieta, apdraudēts esmu tikai es. Es izlieku slazdus. Par to nešaubieties. Taču no šā brīža es visu uzmanību koncentrēšu vienīgi uz misiju. Es vairs nešķiedīšu resursus, medīdams viņu. Karls izņēma labo roku no vējjakas kabatas un parādīja nazi. Tā kā mēs droši vien vairs netiksimies, te jums būs dāvana.

Vīrietis saminstinājās, tomēr paņēma nazi un ziņkāri to aplūkoja. Neparasts spals.

-     Tas izgrebts no fosila ziloņkaula. No Aļaskā atrakta mastodonta ilkņiem. Dažos nažu izejmateriālu veikalos tādu piedāvā.

-     Kāda jēga mocīties un gatavot spalu no tik veca materiāla?

-    Ekoloģisks žests. Šādi varat būt drošs, ka spala izgatavošanai nav noslaktēti ne ziloņi, ne valzirgi.

Vīrietis uzmanīgi nopētīja Kārlu, taču netika gudrs, vai tā nav ironija. Nemanīdams kādu īpašu sarunbiedra reakciju, viņš no jauna pievērsās nazim. Gaiši dzeltenajā spalā viens virs otra bija izgrebti divi apļi. Apakšējais līdzinājās pulkstenim ar romiešu cipariem, un par pulksteņa rādītāju kalpoja bultiņa. Augšējo apli veidoja zvaigznes, kas ieskāva seju profilā.

-    Tas ir "cilvēks uz Mēness", Karls paskaidroja.

-    Iespaidīgi filigrāns grebums.

-     Gadiem ilga darba rezultāts. Strādāju un gaidīju, kad sāksies misijas.

-    Jūtos pagodināts. Vīrietis raudzīja atvāzt nazi, taču tas neizdevās. Viņš mēģināja vēlreiz. Laikam kaut kas nav kārtībā. Asmens būs ieķēries.

-Jā un nē.

-    Es nesaprotu.

-    Nē, viss ir kārtībā. Tomēr, jā, asmens ir ieķēries.

-    Es tik un tā ne…

-     Tas ir atdarinājums vienam no retākajiem nažu modeļiem pasaulē. To sauc par slepeno nazi.

-    Slepeno?

-    Tādus radīja septiņpadsmitā gadsimta beigās Francijā. Karaliskajā galmā, kas izslavēts ar saviem noslēpumiem. Tolaik slepeni nodalījumi bija modē. Iespējams, šādus nažus lietoja spiegi, lai pārnēsātu svešām acīm slēpjamas ziņas.

Vīrietis vēlreiz centās atvāzt nazi. Bet kā to var…

-       Atrodot pareizo kombināciju, Karls paskaidroja. Lūk, bultiņa pulkstenī un seja starp zvaigznēm. Tās jāievirza pareizajā vietā, lai atbrīvotu sviru, kas notur asmeni vietā.

-     Līdzīgi kā seifa kods, vīrietis attapa.

-    Tieši tā. Tomēr šajā gadījumā atslēgas ir divas. Kad abas atradīsies pareizajā pozīcijā, asmens atvērsies. Iegravētie astroloģiskie simboli ir pārsteidzoši, lai gan nav īstas skaidrības par to nozīmi. Taču man ir aizdomas, ka tiem ir sakars ar alķīmiju. Vai, iespējams, brīvmūrniekiem, Karls skaidroja. Vīrietis grozīja gredzenveida skalas un lūkoja atvāzt nazi, taču nesekmīgi. Paies ilgs laiks, līdz atradīsiet pareizo kombināciju un uzzināsiet naža noslēpumu.

-     Būs man laika kavēklis, kamēr gaidu nedēļas sākumu, vīrietis sacīja un paraudzījās uz augstu, iespaidīgu ēku ar daudziem logiem un pelēku fasādi Olimpiskās Simtgades parka otrā pusē. Pie augšstāva piestiprinātie treknie sarkanie burti vēstīja, ka tur atrodas CNN galvenā mītne.

-     Pēc divām dienām šajā kanālā visu diennakti līdz pārgurumam vēstīs par mūsu paveikto.

9. nodaļa

Četru aģentu ielenkumā Kevana ar Džeimiju devās pāri aukstuma apņemtajam autostāvvietas laukumam. Raterfords noslēdza procesiju, veidojot klasisku aizsardzības ierindu. Viņi nosauca savus vārdus apsargiem, iegāja liftā un klusuciešot brauca augšup.

"Tagad es zinu, kā jūtas klients," Kevana nodomāja.

Visu sejas bija ļoti nopietnas. Uzbraukuši četrdesmitajā stāvā, viņi parādīja dokumentus apsargiem. Paslēptie ieroči iedarbināja metāla detektoru, kad viņi iegāja Global Protective Services birojā. Sekretāre palika stāvam ar pavērtu muti. Vairāki aizsargaģenti apstājās kā zemē iemieti. Šķērsojot spoži apgaismoto vestibilu, Kevana pamanīja, ka sprādziena radītie bojājumi novērsti un birojs izskatījās krāšņi. Nekas neliecināja par agrāko postažu. Nepapūlēdamies pieklauvēt, viņš atvēra durvis ar uzrakstu "Ali Karims".

-    Ja jus mani arestējat, izklāstiet apsūdzības! Jūs nedrīkstat mani aizturēt bez iemesla, personāla daļas vadītājs sašutis paziņoja diviem F1B aģentiem, kas stāvēja viņam abās pusēs. Saniknotais Ali tobrīd stāvēja aiz rakstāmgalda un pagriezās pret durvīm. Ā, viņš novilka, ieraudzīdams Kevanu un Džeimiju, kas ienāca kabinetā, tagad viss sakrīt savās vietās.

-    Vai patiešām viss? Kevana noprasīja.

-     Kā jau iepriekš sacīju, mister Karim, ierunājās viens no aģentiem, kas stāvēja Ali blakus, mēs tikai gribējām būt droši, ka paliksiet tepat un būsiet ar mieru atbildēt uz jautājumiem, kad ieradīsies pārējie.

-Jūs neatradīsiet neviena labprātīgāka atbildētāja par mani. Ali nikni lūkojās uz Kevanu. Tu solīji ik pa laikam sazināties. No tevis nebija ziņu, un es uztraucos, ka ar tevi kaut kas atgadījies.

-    Pāris reižu tā patiesi bija.

-    Nevajadzēja sarīkot tādu izrādi. Ja tu būtu paziņojis, ka ieradīsies, es atceltu visas tikšanās un gaidītu tevi. Varbūt tu man neuzticies? Ali norādīja uz plecīgo tumšādaino vīrieti, kas stāvēja blakus Kevanam. Kas tas tāds? Kad Raterfords uzrādīja savus FIB dokumentus, Ali pajautāja: Vai šī jezga saistīta ar Kimas iestāšanos narkomānu rehabilitācijas klīnikā?

-    Tu par to zini?

-    Viņa piezvanīja no klīnikas. Ja zinātu, ka mūsu Kima lieto narkotikas, es būtu viņu atlaidis jau sen. Taisnību sakot, šorīt es Kimu atbrīvoju no darba. Viņas klātbūtne rada pārāk lielu risku. Dievs vien zina, cik daudz taktiskās informācijas viņa izpļāpājusi narkotiku iespaidā. Vismaz tagad esam noskaidrojuši, kas vainojams informācijas noplūdē.

-    Patiesībā, Kevana sacīja, es apsolīju Kimai, ka pēc iznākšanas no rehabilitācijas klīnikas viņa turpinās strādāt.

-    Kāpēc?

-    Mēs neesam pārliecināti, ka tieši viņa bijusi ziņotāja.

-    Un, lai pārliecinātos, ka mūs atkal neapved ap stūri, Džeimija piebilda, mēs ieviešam jaunu drošības pasākumu. Narkotiku pārbaudes programmu.

-    "Mēs"? Ali pārjautāja.

-    Džeimija tagad ir direktora vietniece, Kevana paskaidroja.

-    Par šādām pārmaiņām ir vēlams paziņot personāla daļas vadītājam, lai es varētu sagatavot jums kabinetu, izstāstīt kolektīvam un pildīt citus savus pienākumus. Bet narkotiku pārbaude, manuprāt, ir pārākā ideja. Žēl, ka pašam tas neienāca prātā. Es esmu ar mieru stāties pirmais rindā, iečurāt trauciņā un tādējādi izrādīt savu lojalitāti. Taču esmu spiests atzīt, ka patlaban mana lojalitāte tiek spēcīgi apšaubīta. Es acīmredzot neesmu jūsu iecienītāko personu sarakstā. Kur ir problēma?

-    Pirms četriem gadiem, Kevana attrauca.

-     Lūdzams, mazliet precīzāk. Man nav ne jausmas, kas ar to domāts.

-    Tu biji Romā. Vienība tavā vadībā sargāja krievu naftas korporācijas īpašnieku.

Ali sejas vaibsti saspringa. Ak, tas!

Viņš paskatījās uz četriem aģentiem, kas stāvēja līdzās Raterfordam. Aiz tiem pie atvērtajām durvīm atradās teju viss uzņēmuma personāls. Cik publiskai jābūt šai apspriešanai? Vai drošība tev vēl ir pirmajā vietā? Vai arī svarīgākais ir aizdomas pret mani?

Raterfords deva zīmi aģentiem iet prom.

Kevana jau grasījās aizvērt durvis, kad ienāca Džeralds Brokmens. Mugurā viņam bija tumšs uzvalks.

-    Vai šī ir slēgtā ballīte? afrikands apvaicājās.

-    Aizmirsu tev nosūtīt ielūgumu, bet, ja reiz esi atnācis, vari iesaistīties izpriecās.

Brokmens atspiedās pret sienu un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Kevana aizvēra durvis un pagriezās pret Ali. Krievu naftas magnātu nošāva.

-    Tieši tā.

-    Brīdī, kad tu atradies viņa viesnīcas luksusa numurā.

-    Atkal pareizi. Snaipera raidīta lode caur logu. Visticamāk, slepkavību pasūtīja kāds krieva konkurents.

-    Tavā vienībā bija arī Karls Djurens.

-     Djurens? Tas mērglis pie mums nestrādā jau vairākus gadus. Kāpēc viņš tev ievajadzējies?

-    Runāsim par krievu, Kevana uzstāja. Stāsti, kas notika! Kālab apsardze izgāzās?

-     Krievs bija viens no tiem uzpūtīgajiem klientiem, kuri sargus uzskata par sulaiņiem un izsūtāmajiem zēniem. "Nesiet manus koferus! Piezvaniet un rezervējiet galdu vakariņām! Lieciet, lai nospodrina manas kurpes!" Es viņam skaidroju, ka mums ir tikai viens pienākums, proti, viņu aizsargāt, un tas nav paveicams, ja mūsu uzdevums tiek traucēts un musu uzmanību novērš ar muļķīgām pavēlēm. Es teicu: "Ja jums tas nepatīk, ja jūs neesat apmierināts ar mūsu nodrošināto aizsardzību, nolīgstiet citus." Es sazinājos ar Džeraldu… Ali norādīja uz Brokmenu, kas joprojām stāvēja, atspiedies pret sienu. … kurš tobrīd bija mans priekšnieks, un viņš apstiprināja, ka es esmu rīkojies pilnīgi pareizi. Brokmens pamāja, un Ali turpināja: Klientam garšoja degvīns. Vēl viņam patika vakaros stāvēt pie viesnīcas numura logiem un ar platu smaidu sejā aplūkot Romas ugunis. Es vienā laidā vēru ciet aizkarus. Viņš tos vēra vajā. Es nepārtraukti aizrādīju, lai turas pa gabalu no tiem sasodītajiem logiem. Vienvakar, pamatīgi piedzēries, viņš atrāva aizkarus vaļā un paplēta rokas, it kā norādīdams uz izgaismoto pilsētu. "Redziet? Nav neviena, kas gribētu mani nogalināt." viņš paziņoja. "Dieva dēļ, kādēļ tad jūs mūs nolīgāt?" es jautāju. "Lai izrādītos," viņš atteica, nosmējās, iedzēra vēl malku degvīna un piebilda: "Ja man vajag tādu aizsardzību, tas nozīmē, ka es esmu baigi svarīga persona, vai ne?" Viņš iesmējās vēlreiz. Un tajā brīdī cauri loga stiklam iztriecās lode.

-    Stikls nebija ložu drošs?

-    Man nebija izvēles iespēju. Klients pats izvēlējās viesnīcu. Un cik viesnīcām vispār ir tādi stikli? Mums nebūtu nepieciešamības pēc ložu necaurlaidīga loga, ja tas stulbais kretīns būtu klausījis norādījumiem un turējis aizkarus ciet. Lode viņam trāpīja šeit. Ali norādīja sev uz pieres vidu. Sprāgstošā. Cauri pakausim izšķaidīja lielāko daļu smadzeņu. Sadarbojoties ar policiju, mēs atklājām, ka šauts no pretējās ēkas jumta divsimt jardu attālumā. Iepriekšējās divas diennaktis nepārtraukti lija. Šāvējs acīmredzot bija no pončo izveidojis zemu telti. Mēs atradām sausu cilvēka silueta atveidu uz jumta slapjā grants seguma.

-    Slepkava bijis pacietīgs vīrs.

-    Vai sieva, iestarpināja Džeimija.

Kevana pamāja. Nav pacietīgāka cilvēka par tevi. Viņš paspēra soli pretī Ali. Kāda loma šajos notikumos ir Karlam Djurenam?

-    Viņš stāvēja sardzē pie viesnīcas numura. Lode, sašķaidīdama stiklu, radīja tik skalu troksni, ka viņš to sadzirdēja un metās iekšā.

-    Vai tad durvis nebija aizslēgtas?

-    Protams, ka bija aizslēgtas, Ali aizstāvējās.

-    Tu viņu ielaidi?

-     Es tobrīd vēl mēģināju palīdzēt krievam. Aptvēris, ka tas ir velti, es piesteidzos pie tālruņa un zvanīju neatliekamajai palīdzībai.

-    Bet Karls nevarēja iekļūt numurā, ja viņam nebija atslēgas.

-     Pagājis ilgs laiks. Bet, ja, acīmredzot viņam tiešam bija atslēga.

Brokmens iztaisnojās un atrāvās no sienas. Es vadīju vienību, kas izmeklēja šo notikumu. Nācās noskaidrot dažus jautājumus. Piemēram, vai Ali nevajadzēja būt uzstājīgākam un neļaut klientam tuvoties aizkariem.

-    Uzstājīgākam? Es darīju visu, vienīgi neieslēdzu viņu rokudzelžos!

-    Tomēr, visu labi izsverot, mūsu skatījumā tas bija klasisks gadījums, kad klienta izrīcības apdraud viņa paša drošību, Brokmens turpināja. Runājot par Djurenu… bridī„ kad lode sašķaidīja rūti, viņš kopā ar kādu vienības locekli atradās ārpus numura pie durvīm. Stikla šķembas bija izkaisītas pa visu istabu. Nav šaubu, ka lode raidīta no citas ēkas. Ar ko saistīta šāda pratināšana? Kāpēc tu tā interesējies par Djurenu?

Kevana izstāstīja visu noskaidroto informāciju.

-    Djurens par mūsu aģentiem zina ļoti daudz, un man nav šaubu, ka viņu informē kāds no mūsu uzņēmuma.

-     Turklāt tas darbinieks ir pietiekami augstā amatā, Džeimija sacīja Brokmenam. Visticamāk, Djurens pie šīs informācijas tiek ar šantāžas palīdzību. Vienīgais gadījums, kad krustojās tavi, Ali un Djurena ceļi, bija negadījums ar krievu, tādēļ ir ticams, ka tieši tajā dienā meklējami turpmāko notikumu cēloņi.

-    Jūs domājat, ka es esmu iesaistīts slepkavībā? Brokmens dusmīgi secināja.

-     Nē. Tolaik, kad Kārlu atlaida no darba, tu biji otrais cilvēks firmā. Ja Karlam būtu iespēja tevi šantažēt, viņš to izmantotu, lai paliktu darbā.

-    Tātad jūs vainojat mani? Ali noprasīja.

-    Tu biji saistīts ar Djurenu jau kopš dienas, kad nošāva krievu, Kevana norādīja.

-     Bet tikmēr Kima, mūsu uzņēmuma narkomāne, tiek sveikā cauri?

-    Viņa mums palīdzēja, Džeimija aizrādīja. Patiesībā pat riskēja ar dzīvību mūsu dēļ.

-    Kā man pierādīt, ka neesmu nopludinājis informāciju? Nolēkt no jumta?

-     Nezinu, kā tu varētu kaut ko pierādīt, Kevana atzina. Kamēr šo krīzi neatrisināsim, es tevi sūtu piespiedu atvaļinājumā. Mēs izskatīsim visus tavus tālruņa zvanus un pārbaudīsim, vai neesi sazinājies ar kādu aizdomīgu personu. Džeimija analizēs tava datora cieto disku, lai atgūtu arī izdzēstās e-pasta vēstules.

-    Protams, lielākoties tās netiek pilnībā izdzēstas, Džeimija paskaidroja.

-    Vai jūs, sasodīts, negribat pie viena pārbaudīt arī manus bankas kontus?

-    Tas tiek darīts šajā pašā mirklī.

Ali saglauda biezos tumšos matus. Ziniet… Varat iesālīt to savu piespiedu atvaļinājumu! Iesāliet arī savu nolāpīto darbu! Viņš pameta niknu skatienu uz Raterfordu. Vai es esmu arestēts?

-    Man nav pietiekami daudz pierādījumu.

-    Tad jūs visi varat vākties uz elli!

1 0. nodaļa

Pēc tam, kad Ali bija izbrāzies no kabineta, bridi valdīja klusums.

-    Ja Ali tēlo, Raterfords ierunājās, viņš ir pelnījis Oskara balvu.

-    Jā. Bet, ja viņš nav vainīgs, es vairs nespēšu atgūt viņa uzticību, Kevana piebilda.

-    Laipni lūgti uzņēmuma vadības pasaulē, izmeta Brokmens.

-    Labāk padomāsim par tevi un Djurenu, Raterfords ierosināja Kevanam. Pēdējo trīs gadu laikā no viņa nav bijis ne ziņas. Un piepeši viņš uzrodas Vaiomingā un rauga tevi aizsūtīt uz viņsauli? Kāpēc?

-     Karls zina, ka es atklāšu saikni starp mūsu aģentu bojāejas apstākļiem un viņa apsēstību ar nažiem. Viņš centās nepieļaut, lai es viņu atmaskoju.

-      Bet… kādēļ bija jāgaida tik ilgi? Džeimija brīnījās. Ja viņš tā baidījās no tevis, tad būtu vispirms likvidējis tevi un tad sācis slepkavot aģentus.

Kevana mazliet padomāja. Iespējams, Karls neuzskatīja mani par apdraudējumu, kamēr nebiju atgriezies. Taču tad viņa kontaktpersona brīdināja, ka Ārons Stodards varētu mantot Global Protective Services. Karls zināja, kas ir Arons Stodards. Viņam par katru cenu bija jāaizkavē mana iesaistīšanās.

-     Nažu dēļ, Brokmens piebilda. Taču kopsakarības vienalga nav skaidras. Ne visi mūsu aģenti noslepkavoti ar nažiem. Un tikai daži no valsts iestāžu aģentiem gājuši bojā šādā nāvē. Kālab tikai šie aģenti?

Džeimija, kādas idejas pārņemta, piepeši steidzās pie datora, kas stāvēja uz Ali galda. Džeraldam taisnība. Mēs pētījām visdažādākās saiknes, taču aizmirsām paraudzīties, kas varētu būt kopīgs visiem aģentiem, kuri nogalināti ar asiem ieročiem.

Viņa ievadīja Kimas nosauktos drošības kodus un piekļuva uzņēmuma drošības failiem, nospieda dažus taustiņus, brīdi paraudzījās ekrānā un nospieda vēl dažus. Printeris uzreiz sāka darbu.

Kevana paķēra izdrukas un izklāja uz galda. Pārējie nostājās līdzās.

-    Nekā vienojoša viņu pagātnē nemana, Raterfords secināja. Dzimuši un uzauguši dažādās vietās. Piedalījušies dažādās elitārās militārās vienībās. Astoņdesmit otrā gaisa desantnieku divīzija, jūras kājnieku izlūkdienests, armijas reindžeri, ASV armijas īpašo uzdevumu vienība, ASV Kara flotes īpašo operāciju spēki, Britu īpašais aviācijas dienests, Dienvidāfrikas izlūkdesanta vienība.

-    Turklāt gandrīz neviens nav dienējis vienā un tai pašā laikā un vietā, Džeimija norādīja.

-    Un viņi gandrīz nekad nav sūtīti vienā un tai pašā norīkojumā, Brokmens piemetināja. Mēs laikam raugāmies uz šo notikumu no nepareizā leņķa.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Ja tiešām pastāv kāds kopsaucējs, tas varētu nebūt viņu agrākās dienesta vietas vai norīkojumi. Tikpat labi tas var būt nākamais uzdevums.

-    Nākamais uzdevums? pārjautāja Džeimija.

-    Viņu nākamais norīkojums. Brokmens vilka ar pirkstu pāri lapām. Pie kāda teikuma viņš apstājās, un sejas vaibsti saspringa. Augstais Dievs!

Lūkodamies uz Brokmena norādīto teikumu, Kevana juta uzmācamies nelabumu. Viņš paķēra klausuli. Mums jāsazinās ar Slepeno dienestu, ASV Maršalu dienestu un Diplomātu Apsardzes dienestu. Jānoskaidro, kāds uzdevums sagaidīja viņu aģentus, kuri nogalināti ar asiem ieročiem.

-    Visiem viens uzdevums? Džeimija vaicāja.

Gan viņa, gan pārējie aplūkoja izdrukas.

-     Ņūorleāna.

-    Pasaules Tirdzniecības organizācija.

-    Pēc divām dienām.

1 1 . nodaļa

Uzņēmuma Global Protective Services konferenču zāle mudžēja no aģentiem, kas strādāja pie datoriem un tālruņiem. Ik pa brīdim zālē iesteidzās ziņneši. Dūca printeri. Raterforda vienība sadarbībā ar Kevanas cilvēkiem centās izmantot lietderīgi ik bridi. Līdzīgi kaujas štābi tika ierīkoti FIB, Slepenā dienesta, ASV Maršalu dienesta un Diplomātu Apsardzes dienesta mītnēs, un visas vienības nepārtraukti sazinājās, saskaņoja jaunākos grafikus un koordinēja rīcību, lai novērstu katastrofu.

Telpā valdošā trokšņa dēļ Raterfordam nācās pacelt balsi.

-    Kad Pasaules Tirdzniecības organizācija rīkoja konferenci Sietlā, viņš teica, nemieru dēļ gandrīz bija jāslēdz pilsēta.

Kevana atcerējās, ka protestētāju tūkstošu dēļ pilsēta cieta miljoniem dolāru zaudējumu. Protesti pret šo organizāciju bija izpostījuši arī Ženēvu. Patiesi, lai kur tā rīkotu sanāksmi, visur izcēlās milzīgas, negantas demonstrācijas, un cilvēki protestēja pret, viņuprāt, organizācijas atbalstīto politiku, kas kaitē dabai un pieļauj darbaspēka ekspluatēšanu.

-     Tu nevari iedomāties, kāds politisks spiediens tiek izdarīts, lai šī konference notiktu, Raterfords sacīja.

-    Piedevām vēl milzu korporāciju ekonomiskais spiediens, Brokmens piebilda. Tās paļaujas, ka Pasaules Tirdzniecības organizācija tām nogludinās taciņu uz Trešās pasaules valstīm. Uz kārts likts miljardiem dolāru.

Kevana stāvēja aiz Džeimijas, kas pētīja datora ekrānā attēlus ar barikādēm un dzeloņstieplēm Ņūorleānas centrā.

Tur sabrauks simtiem diplomātu, politiķu, korporāciju vadītāju un valsts galvu. Tie visi var but mērķi. Drošības krīze, kādu pārdzīvojam mēs, liedz viņiem saņemt augstākās klases apsardzi, pie kādas viņi ir pieraduši. Kādēļ Slepenais dienests neklausās mūsu padomos?

-    Vainīgi tie, kuru pavēles dienests uzklausa, Raterfords paskaidroja. Ne jau velti šīs institūcijas sauc par Slepeno dienestu un Diplomātu Apsardzes dienestu. Apsardzība ir apkalpojošais sektors. Viņi ir spiesti pakļauties cilvēkiem, kas maksā rēķinus. Ko politiķi un diplomāti zina par to, kas nepieciešams, lai izveidotu drošības sistēmu? Viņu galvenās rūpes ir mahinācijas, intrigas un lūgums apsargiem panest viņu bagāžu.

-    Visi mūsu uzņēmuma aģenti, kas nav aizņemti citur, tiek virzīti uz Ņūorleānu, Brokmens stāstīja. Mēs cieši pieraudzīsim, lai mūsu dežūras laikā nav neviena upura.

-    Tomēr šie aģenti, aizvietodami bojāgājušos vīrus, nonāk viņiem svešās vienībās, kuru locekļi ir labi sastrādājušies. Viņiem būs pavisam maz laika pierast pie iekšējās kārtības, Kevana sprieda.

-    Turklāt tagad sargi, apzinādamies, ka var kļūt par galvenajiem mērķiem, iespējams, vairāk rūpēsies par sevi, nevis klientiem, Raterfords prātoja. Protams, viņi ir profesionāļi un ikdienas darbā viņu drošsirdība nav apšaubāma. Taču grūti visu uzmanību pievērst svešu cilvēku apsargāšanai, ja nemitīgi jābaiļojas par savu dzīvību vai to, ka sprādzienā var iet bojā ģimene. Sistēmā radīsies bīstama pārslodze.

Džeimija atkal nospieda dažus taustiņus un atvēra attēlus ar cilvēku pārpildīto piestātni Ņūorleānā.

-    Kamēr mēs te raizējamies, es ceru, ka visi kuģi tiek pārbaudīti. Ņūorleānā ir otrā rosīgākā osta Amerikas Savienotajās Valstīs. Nebūtu grūti ievest "netīro" bumbu.

-    Mums vajadzētu doties turp, Kevana sacīja.

-    Varbūt tomēr ne. Raterfords, saraucis uzacis, lasīja nupat pasniegto zīmīti. Varbūt tu būsi noderīgs citur.

-    Citur?

Raterfords pasniedza Kevanam papīra lapiņu. Pēc tava ieteikuma mēs pārbaudījām nažu entuziastu žurnālu jauno abonentu pagātni, īpaši Blade. Sākām ar gadu pirms tam, kad Djurena vārds pazuda no abonentu saraksta. Gandrīz visus vārdus izdevās sasaistīt ar reāliem cilvēkiem. Atlika tikai šie trīs. Tos mēs vēl pārbaudām. Izmeklēšana noritēja tik strauji, ka ir iespējamas kļūdas. Taču… vai šie vārdi un adreses tev šķiet pazīstami?

Kevana uzmanīgi apskatīja vārdus. Es pazīstu pēdējo. Robertu Laviesu.

-    Un? Brokmens mudināja.

-     Bobs Lavless bija pazīstams nažu kalējs. Uzsveru, ka "bija". Viņš ir miris.

-    Tā var būt sagadīšanās, Raterfords teica.

-     Šī adrese par to neliecina. Tas ir lauku ceļš netālu no Vestliberti Aiovas pavalstī. Tur kādreiz dzīvoja Lānss Sojers. Vecais vīrs, kurš iemācīja Karlam un man kalt asmeņus.

1 2. nodaļa

Kamēr Gulfstream lidmašīna pacēlās no Tīterboro lidostas un traucās Aiovas virzienā, Kevana un Džeimija izkravāja vēl divas evakuācijas somas.

Apsēdies grozāmajā ādas krēslā, Raterfords mitējās apbrīnot reaktīvā lainera grezno iekārtojumu un pievērsās somas saturam.

-    Pistoles, naži, munīcija, miniatūri lukturīši, santehnikas limlentes, nauda. Daži Trešās pasaules kareivji nav tik labi apgādāti. Jādomā, ka jums nav atļaujas nēsāt šos šaujamieročus Aiovas pavalsts teritorijā?

-    Diemžēl nav, Kevana attrauca.

Raterfords nopūtās. Vai tālrunis strādā?

-     Jā, bet pirms zvanīšanas noliec uz galda piecdesmit centus.

Apveltījis Kevanu ar vēsu skatienu, Raterfords izņēma no žaketes kabatas piezīmju grāmatiņu, sameklēja numuru, pacēla klausuli, piezvanīja un nosauca savu vārdu. Man jārunā ar galveno aģentu… Plānojam ierasties aptuveni vienpadsmitos vakarā pēc jūsu laika. Es gribu dzirdēt apstiprinājumu, ka naktsmītņu jautājums ir nokārtots un jūsu vienība sapulcēsies sešos no rīta uz instruktāžu… Labi. Tāpat diviem civiliedzīvotājiem nepieciešami pagaidu dokumenti, lai viņi drīkst nēsāt paslēptus šaujamieročus. Kad nolaidīsimies, es jums nosaukšu sērijas numurus… Pateicos. Raterfords nolika klausuli.

-    Tevi pazīt ir noderīgi, ierunājās Džeimija.

-    Galvenais, ka nesākat to izmantot ļaunprātīgi.

-    Klau, mēs tev arī pāris reižu izlīdzējām, Kevana atgādināja.

Raterfords atkal nopūtās.

1 3. nodaļa

Ēnas stiepās arvien garākas. Brokmens aplūkoja transportlīdzekļu pārpildīto ielu un lika šoferim atstāt automašīnu Global Protective Services garāžā.

-    Kājām es mājās nokļūšu ātrāk. Piezvani man pēc stundas. Pateikšu, kad atbraukt man pakaļ.

Dienas notikumi likās tik satraucoši, ka viņš bija priecīgs izlocīt kājas. Viņš bija sešas pēdas vienu collu garš un divsimt desmit mārciņas smags, muskuļains, ar fiziskām aktivitātēm nodarbojās pusotru stundu dienā savā dzīvoklī cilāja svarus, izmantoja skrejceliņu un daudzfunkcionālo trenažieri. Lai ari termometra stabiņš rādīja četrdesmit grādus pēc Fārenheita un viņam mugurā bija tikai uzvalks, viņš izbaudīja dzestro gaisu, atraisīja kaklasaites mezglu vaļīgāk, platiem soļiem izgāja Piecdesmit trešajā ielā un šķērsoja krustojumu ar Medisona avēniju.

Vairīdamies no pretimnācējiem, viņš nonāca Piektajā avēnijā un teju skriešus devās ziemeļu virzienā. Piepūle sildīja. Autotauru kaucieni, dzinēju rūkoņa un smacējošās izplūdes gāzes pamazām izzuda no apziņas. Viņš koncentrējās uz apmierinājumu, ko izraisīja muskuļu nodarbināšana un asiņu straujais plūdums.

Piecdesmit astotā iela. Iepretim, aiz juvelierizstrādājumu un slavenu dizaineru apģērbu veikaliem, kreisajā pusē vīdēja Centrālparks. Koku sarkanās, dzeltenās un zeltainās lapas mirdzēja dienas pēdējos saules staros. Sešdesmit trešā iela. Tagad kreisajā pusē bija tikai parks. Krūmi, lielie akmeņi, koki un mauriņš šajā betona pilsētā izskatījās sirreāli. Izņēmis šifrēto tālruni, Brokmens piespieda taustiņus.

Keiss, viņš ierunājās, nažu ražotāja nosaukumu izmantodams par paroli, un gaidīja atbildi. Ņūorleāna, viņš paskaidroja sarunbiedram. Man turp jālido šovakar. Kevana piesavinājās uzņēmuma lidmašīnu, tādēļ man jādodas uz Lagvardijas lidostu un jālido ar komercreisu. Brokmens sagaidīja atbildi un sacīja: Viņš devās uz Aiovu.

Brokmens ielika tālruni kabatā un uzņēma vēl straujāku soli. Viņš domās attālinājās no satiksmes, garāmgājējiem, velokurjeriem un bērniem, kas braukalēja ar skrituļdēļiem, un iztēlojās, ka dodas pārgājienā cauri mežonīgam apvidum, tālu no cilvēkiem un viņu radītajām problēmām. Šādā apziņas stāvoklī viņš dzirdēja vienīgi kritušo lapu čaukstēšanu zem kājām. Aukstums ādu viegli kņudināja, un viņš ievilka plaušās kalnu gaisu.

Krustojumā ar Septiņdesmit pirmo ielu viņš nogriezās pa labi, nosoļoja pusotru kvartālu, iegāja daudzdzīvokļu mājā, kurā bija apmeties, un uzbrauca ar liftu desmitajā stāvā. Sviedru lāsītēm mirdzot uz pieres, Brokmens pa gaiteni nonāca pie dzīvokļa durvīm un atslēdza tās. Atverot durvis, iedarbojās spalgais signalizācijas detektora signāls, un viņam bija divdesmit sekundes laika, lai ievadītu kodu uz tastatūras pa labi no durvīm.

Daudzus gadus nostrādājis apsardzes jomā, Brokmens izdarīja kļūdu, kuru pieļauj teju ikviens signalizācijas detektora īpašnieks. Lai ātrāk pārtrauktu griezīgo kaukoņu, viņš steidzās ievadīt kodu, neaizvēris durvis. Negantie pīkstieni neļāva sadzirdēt tuvojošos soļu troksni. Kad signalizācija apklusa, viņš pagriezās pret durvīm, lai tās aizvērtu, un sajuta asu dzēlienu labās kājas lielā. Pasniedzies zem žaketes pēc pistoles, viņš gaitenī ieraudzīja Ali Karimu, kura melnīgsnējie vaibsti bija savilkti dusmu pilnā grimasē. Kāju pārņēma siltums. Kamēr toksīni no šautriņas nonāca organismā, Ali niknuma pārņemtā seja šķita izplūstam.

Brokmens atmuguriski slīga uz grīdas un miglaini saskatīja kolēģa stāvu. Ali atvēzējās un izsita viņam pistoli no rokas.

1 4 nodaļa

Zvana skaņas likās slāpētas. It kā tālrunis būtu ietīts segās.

I Iallo! Balss šķita kā tāls čuksts. Pārdabiskā kārtā tā skanēja kā paša Brokmena balss. Atbraukt man pakaļ, lai dotos uz lidostu? Nē, plāni mainīti. Man patlaban jānokārto steidzamākas darīšanas. Šonakt palikšu tepat. Es tev piezvanīšu.

Klusums. Brokmens palēnām apjauta, ka nosēdināts taisni, ar muguru pret kādu metālisku virsmu. Piesiets pie kāda metāliska priekšmeta. Negaidot acis apžilbināja gaisma. Sāpīgi. Daudz spilgtu gaismas punktiņu. Viņš mēģināja atvairīties, taču rokas neklausīja.

Tuvojās soļi. Gaiss šķita sabiezējam, kad pie viņa kāds noliecās.

-    Ei! Pļauka. Celies! Pļauka. Es redzu, ka tu tēlo. Pļauka. Atver acis, nolādēts, citādi pielīmēšu plakstiņus tā, ka nevarēsi pamirkšķināt!

Brokmens gurdi atvēra acis un, daudzo lampu apžilbināts, tās uzreiz samiedza. Lampu abažūri bija novietoti ieslīpi, un pret viņu pavērstās spuldzes teju laupīja redzi. Nejaudādams pakustināt galvu, viņš vērsa skatienu uz visām pusēm, lai pasargātu acis, taču nespēja izvairīties no lampu raidītā karstuma. Labā kāja, kurā pirmīt trāpīja šautra ar miega zālēm, bija pietūkuši un sāpīgi pulsēja.

Ali stāvēja viņam līdzās. Tumšajiem matiem, tumsnējai ādas krāsai un tumšajam uzvalkam viņš bija pieskaņojis tumšus ādas cimdus.

Pūlēdamies pakustēties un apmiglotu skatienu lūkodamies apkārt, Brokmens saskatīja svara stieņus, skrejceļa trenažieri… Tā bija viņa vingrošanas istaba. Viņa pistole un mobilais tālrunis bija novietoti uz galda, turpat atradās nazis ar līko asmeni, plastikāta maksts un ķēdīte, kurā nazi ap kaklu viņš bija nēsājis. Ali to bija atradis. Brokmens vērsa skatienu lejup un ieraudzīja, ka ir piesiets pie daudzfunkcionālā trenažiera, potītes piestiprinātas pie izliektajiem kāju vingrojumu balstiem, bet paceltās rokas piesietas pie "tauriņa" roku trenažiera.

-     Es zinu, ka neesmu nodevis informāciju par uzņēmumu, ierunājās Ali. Un Kevana rādījās no sirds pārliecināts par Kimu. Galu galā, tikai stulbeņi iedomātos šantažēt Kimu un paļauties, ka narkomāne piegādās ziņas laikus un tās būs precīzas. Paliec vienīgi tu, mans draugs. Vai vēlies zināt, kāpēc esmu tik drošs, ka tieši tu, kuņas dēls, izstāstīji Karlam Djurenam par mūsu aģentu norīkojumiem, laikiem un vietām?

Brokmens paļāvās uz skarbajās militārajās apmācībās gūlu rūdījumu, kad vairākas nedēļas bija pavadījis Dienvidāfrikas mežonīgajos apvidos, bušā, ar trūcīgām pārtikas un ūdens rezervēm, starp ugunsgrēkiem, lauvām un ziloņiem. Viņš savaldījās un atsauca atmiņā visu apgūto par to, kā jāpārcieš nopratināšana.

-    Tu pieļauj kļūdu.

Atkal pļauka. Vai vēlies uzzināt, kāpēc esmu tik pārliecināts, ka tieši tu, kuņas dēls, nodevi šo informāciju?

-    Vai tu esi pavisam prātu…

Pļauka. Sitiens ar cimdoto roku svilināja Brokmenam vaigu. Tādēļ, ka sargi krīt cits pēc cita. Tādēļ, ka mēs visi nemitīgi lūkojāmies sev pār plecu un raizējāmies, vai būsim nākamie. Bet tu gan tā nedari, mans draugs. Pēdējās dienas es tevi vēroju. Iedams pa ielu, tu, atšķirībā no pārējiem, neizrādi ne mazāko baiļu vai nervozitātes pazīmi. Neizskatās, ka tu baidies no dunča mugurā. Diez, kāpēc tā? Vai tas, tavuprāt, nevarētu būt tādēļ, ka tu esi nostājies pretējā pusē un apzinies savu neaizskaramību? Brokmens neatbildēja, un Ali turpināja: Nu, laika mums pietiekami. Stundām un stundām. Šovakar. Rīt no rīta. Gadu gaitā tavā balsī esmu klausījies tik bieži, ka protu to itin labi atdarināt pa tālruni. Pateicu tavam šoferim, ka viņš nebūs nepieciešams. Vai tu gaidi kādu ciemiņu?

-    Draugu.

-    Vīrieti vai sievieti?

-     Sievieti. Ja es neatbildēšu uz namruņa zvanu, viņai radīsies aizdomas.

-    Es atkal tēlošu tevi, Ali piedāvājās.

-     Viņa mani pazīst pārāk labi un nopratīs, ka tas neesmu es. Tāpat viņa nopratīs, ka sāpes mainījušas manu balsi. Aizdomu mākta, viņa izsauks policiju.

-     Tad nebūtu vēlams tevi pārāk apstrādāt, vai ne? Ali pasmaidīja. Tu man sniedzi atbildes uz vairākiem jautājumiem pēc kārtas, lai arī sameloji. Tu negaidi draudzeni, jo šoferim vajadzēja tevi vest uz Lagvardijas lidostu. Pļauka. Nemelo, Džerald! Taču mums būs pietiekami laika to apspriest. Tomēr vispirms, pēc manām domām, noderētu kāds fizisks vingrinājums, lai noņemtu stresu. Šie trenažieri ir brīnišķīgas ierīces. Cerams, tu neiebilsti, ka es atļāvos pārvilkt dažas troses un pārkārtot dažas detaļas.

Spilgtās gaismas apžilbināts, Brokmens vēroja, kā Ali pavelk rokturi. Trose bija savienota ar vairākiem spiediena pastiprināšanas diskiem, kurus Ali piestiprināja pie trenažiera. Šāds mehānisms ļāva cilvēkam ar nelielu piepūli kustināt lielu svaru. Brokmens šausmās vēroja, kā kāju saliekšanas iekārta sola galā līdz ar viņa kājām ceļas augšup, taču pie potītēm piesietās lielās, smagās hanteles savukārt velk pēdas lejup. Kājas šķita pārlūztam uz sejas izsprāga sviedru lāsītes. Mute pavērās kliedzienam.

Tad Ali iebāza Brokmenam mutē lupatu.

Mocītājs nekavēdamies pavilka vēl vienu rokturi, ko trose savienoja ar citiem spiediena pastiprināšanas diskiem. "Tauriņa" iekārta pavirzījās uz priekšu, velkot Brokmena ieliektās rokas līdzi.

Taču arī rokas izgrieza neaptverams smagums, jo tās bija piestiprinātas pie "tauriņa" stieņiem pretēji paredzētajai kustībai delnas bija pavērstas uz ārpusi, nevis iekšpusi. Muskuļi tika stiepti nedabiskā virzienā. Pie mugurkaula kaut kas ieplīsa. Brokmenam acu priekšā uzradās šausminoša aina ar ceptu cāli, kuram nolauž apdegušos spārnus. Pāri vaigiem lija sviedri. Kliedziens pletās plaušās un draudēja izgrūst lupatu, ar kuru bija aizbāzta mute.

Ali spēji atlaida rokturus. Abi trenažiera papildinājumi vienā mirklī atkrita savās vietās, Brokmena kājas un rokas spēji atgriezās sākotnējā pozīcijā. No šāda rāviena cauri ķermenim izšāvās mokošs triecienvilnis. Kuņģis no sāpēm rāvās čokurā. Ali izrāva lupatu, un nākamajā mirklī Brokmena mutes dobumu piepildīja karsta žults.

Nu, vai tas nogludināja mezglus muskuļos? Ali jautāja. Nekas nav labāks par vieglu treniņu, lai vakarpusē atslābinātu muskuļus, mazinātu saspringumu un šādi pamudinātu uz sarunu, vai ne? Taču, pirms patērzējam, pārrunāsim nopratināšanas pamatprincipus. Tās neapgāžamās patiesības, kuras mēs abi zinām. Neviens, pat visizturīgākais un visapņēmīgākais cilvēks, nevar pārciest nemitīgu uzbrukumu. Arī tev nav noslēpums, ka vājums, sāpes, šoks, traumatisms, bailes un dezorientācija viss šis kokteilis padarīs tevi par smilkstošu, dzīvniekam līdzīgu radību, kas būs gatava uz visu, lai izbeigtu šīs mocības. To apzinoties, tu meklēsi kompromisu. Pašlaik tu domās ceri neizpaust informāciju, cik vien ilgi iespējams. "Varbūt kāds ielauzīsies dzīvoklī un mani izglābs. Vai arī personai, kuru es negribu nodot, radīsies aizdomas par šo pratināšanu, un tā rīkosies, lai pasargātu gan sevi, gan misiju. Tādējādi, ja es beigu beigās atzīšos, tam vairs nebūs nozīmes. Nedomā par nākamo dienu, nākamo stundu vai pat nākamo minūti. Visu uzmanību koncentrē uz šo brīdi. Es varu izturēt šo brīdi. Tas ir paveicams uzdevums." Vai šādi tev mācīja izturēties pratināšanas laikā, Džerald? Protams! Bet tagad klausies, ko tev iemācīšu es, Ali turpināja. Vēl nebūs pienācis rīts, kad tu man būsi izstāstījis visu, ko es gribu zināt. Citādi es tevi padarīšu par invalīdu. Tava miesa būs tā sakropļota un tavas maņas tā sadragātas, ka visu savu atlikušo mūžu tu būsi gūsteknis pats savā ķermeni. Spīdzināšanas laikā tu pārdzīvosi tādas sāpes, kādas nemūžam neesi iedomājies. Sāpes, kas šķitīs nebeidzamas. Tu sāksi runāt. Tu to zini. Tev jāuzdod sev šāds jautājums… aptverot, ka agrāk vai vēlāk tu visu izstāstīsi tik un tā, vai ir jēga starplaikā ciest sāpes? Saprotams, tev ir jāpierāda, ka esi stiprs un drosmīgs. To es apzinos, un tev būs iespēja izrādīt sevi. Parasti izpaust ziņas cilvēku attur bailes vai lojalitāte. Nevaru iedomāties tevi jūtam lojalitāti pret to, kurš slepkavo tavus kolēģus. Tādējādi esmu spiests secināt, ka no šīs personas tu ļoti baidies. Es tev apsolu, Džerald. Ja tu neizpildīsi manu lūgumu, es šķitīšu tev daudz briesmīgāks nekā persona, kurai tu piegādā ziņas.

Ali iegrūda žulti izmērcēto lupatu Brokmenam mutē un parāva trenažiera sviras straujāk nekā pirmīt. Brokmena kājas un rokas tika parautas augšup un uz priekšu ar lielāku spēku, un locekļiem piestiprinātie smagumi draudēja pārraut cīpslas, saites un izmežģīt locītavas.

Brokmenam acu priekšā pamazām satumsa. Ali atkal izņēma viņam lupatu no mutes, ļaudams izšauties žultij.

-    Runā, Džerald. Stāsti par Kārlu Djurenu!

1 5. nodaļa

Pat no kokiem apaugušā pakalna virsotnes pusjūcizes attālumā varēja redzēt, ka ferma, šķūnis un apkārtējās ēkas ir aizlaistas postā. Saulei lecot, Kevana, Džeimija un Raterfords gulēja uz vēsās zemes aiz sarkanām lapām noaugušiem krūmājiem un pāri kukurūzas rugājiem ar binokļiem aplūkoja īpašumu. Aiz tīruma stiepās grants ceļš, un aiz tā sākās pļava, kas Kevanam saistījās ar nedaudzajām jaunības atmiņām fermu, kurā viņš pavadījis neskaitāmas brīnišķīgas svētdienas. Vismaz tolaik šīs svētdienas likās brīnišķīgas. Ne tāpēc, ka viņš te apguvis kalēja amatu. Naži nešķita tik svarīgi kā laiks, ko viņš pavadīja kopā ar cilvēku, kuru reiz bija uzskatījis par savu tuvāko draugu un domājis, ka tā būs vienmēr.

Saule gan spīdēja aiz muguras, tālab nebija jābaidās, ka tās stari var atspoguļoties binokļu stiklos un nodot viņu atrašanās vietu, tomēr Kevana aizēnoja sava binokļa stiklus.

-    Izskatās, ka ferma ir pamesta, Džeimija sprieda. Vaļējā veranda lūgtin lūdzas pēc krāsas. Jumtam nepieciešami jauni dakstiņi. Šķūnis sašķiebies.

-    Kamēr mēs ar Kārlu šurp braucām, vecais vīrs par īpašumu rūpējās nevainojami. Vecums viņam nekad nebija šķērslis.

-    Es būtu gribējusi ar šo cilvēku iepazīties, Džeimija noteica.

-    Toties šaubos, vai to butu gribējis Džons. Lānss bez mitas lādējās.

Raterforda seja pauda uzjautrinājumu. Atkarīgs no tā, kā lādējās. Katrs to dara citādi.

-    Šis bija citādais gadījums.

-    Vietējās FĪB filiāles aģenti vēsta, ka pēc Sojera nāves īpašumu iegādājies Aiovasitijas universitātes profesors no Anglijas, stāstīja Raterfords. Tāds lauku džentlmenis. Daļu zemes pārdeva kaimiņiem. Pārējo izīrēja.

-    Jā. Atceros. Es tad biju vēl pusaudzis. Kādā dvēseles nostūrī Kevana juta tukšumu. Kopš tā laika bija daudz ūdeņu aiztecējis. Un lielākā daļa šo notikumu, neskaitot kopdzīvi ar Džeimiju, modināja sāpīgas atmiņas.

-    Pirms četriem gadiem profesors aizgāja pensijā un pārcēlās uz Arizonu. Gulēdams uz vēdera, Raterfords pagrāba saujā mazliet melnzemes un to nopētīja. Tad fermu iegādājās Bobs Lavless.

-    Rādās, ka Djurens noilgojies pēc vecajiem labajiem laikiem, sacīja Džeimija.

Raterfords samīcīja zemes pikučus saujā. Varen bagātīga augsne. Lielisks smilšmāls. Drupans.

-    Kopš kura laika tu esi augšņu speciālists? Kevana painteresējās.

-    Mans tētis bija fermeris Arkanzasā. Zēna gados es gāju viņam palīgā art un sēt. Ko tik viņš nebūtu atdevis, lai tiktu pie tādas augsnes!

-    Tev gan noslēpumu bez sava gala, Džon.

-    Bet tādu kā tev, Aron, man nav.

-    Jūtos dīvaini, kad tu mani tā uzrunā.

-    Vai vietējie FIB cilvēki aprunājās ar kaimiņiem? Džeimija vaicāja. Vai ir kāda norāde, ka Djurens te patiešām dzīvojis?

-    Kāds, kura apraksts atbilst Djurenam, pirms četriem gadiem ik pa laikam te apmeties. Daži kaimiņi iegriezušies apsveikt jauno iemītnieku un atminas, ka viņš bijis pieklājīgs, taču ciešākus sakarus uzturēt nav alcis. Viņš gan smaidījis, taču šķitis ļoti atturīgs.

-    Jā, tas būs bijis Karls, Kevana secināja.

-   Cik nu kaimiņi varējuši spriest, piemēram, pēc riepu nospiedumiem sniegā vai citām pazīmēm, viņš te uzturējies nedēļu vai divas un tad atkal pazudis.

-    Tātad Karls šeit apmetās no norīkojumiem brīvajā laikā, Džeimija teica Kevanam. Tāpat kā tu atgriezies Džeksonholā. Šīs bija viņa mājas.

-    Nav tālu no Aiovasitijas un Heifordraivas, kur mēs pavadījām zēna gadus. "Es dzīvoju tikai trīs namus tālāk no viņa mājas," Kevana nodomāja, atsaukdams atmiņā divstāvu ēkas tajā ielā. Vairums bija nokrāsotas spodri baltā krāsā. Lieli logi ielas pusē. Biezi krūmi. Krāšņas puķu dobes. Lekni mauriņi. Viņu atkal pārņēma tukšuma sajūta.

-    Kaimiņi stāsta, ka pirms trim gadiem viņš sācis parādīties pavisam reti, Raterfords turpināja. Kopš tā laika ferma palēnām brūk.

-     Pirms trim gadiem. Kevana pamāja. Pēc tam, kad Kārlu atlaida no darba un viņš iestājās Kolumbijas narkotiku barona dienestā.

-     Pastnieks, kurš apkalpo šo maršrutu, stāsta, ka Bobam Lavlesam piegādā žurnālus un rēķinus. Atjaunošanas veidlapas. Reklāmas. Un tamlīdzīgi.

-    Un nodokļu veidlapas, Kevana piebilda. Viņam jāmaksā īpašuma nodokļi, citādi fermu pārņems apgabala iestādes. Jādomā, kāds regulāri šeit ierodas, pārbauda pasta sūtījumus un pārsūta tos tālāk. Iespējams, šī persona arī maksā viņa nodokļus.

-    Un ar šo personu mēs gribētu aprunāties, Raterfords pabeidza. Pastu piegādā vēlu pēcpusdienā. Jau vakar vietējās FIB filiāles darbinieki paguva notvert pastnieku un palūdza viņu atstāt pastkastītē dažus reklāmas bukletus. Kopš tā laika apkaimi uzmana aģenti. Līdz šim mājā nav manītas nekādas dzīvības pazīmes, un neviens arī nav ieradies pēc pasta. Mēs neuzdrīkstamies iznākt atklātībā, citādi varam aizbiedēt kurjeru. Nāksies gulēt un gaidīt.

-    Iespējams, mazāk nekā domāts, Džeimija piebilda.

Labajā pusē izauga putekļu mākonis, kas vienmērīgā gaitā

virzījās pa grants ceļu uz kreiso pusi. Kevana binoklī saskatīja pelēku apvidus auto tuvojamies pastkastītei.

Raterfords sacīja rācijā: Visi paliek savās vietās, līdz redzam, ar ko mums darīšana.

Auto tuvojās, virzīdamies no labās uz kreiso pusi. Kevanas pulss sitās aizvien straujāk, lai gan apziņā nez kādēļ atbalsojās klusuma sprīži starp sirdspukstiem.

-    Rāmu garu! Raterfords rācijā piebilda.

Netālu no pastkastītes apvidus auto šķita samazinām ātrumu. Ap automašīnu gan virmoja putekļu mākoņi, tomēr vadītāja puses logu apmirdzēja saules stari. Kevana gulēja, atspiedies uz elkoņiem. Viņš tik ļoti pūlējās saskatīt šoferi, ka neviļus stiepās uz priekšu, it kā tiekdamies piekļūt vēl tuvāk automašīnai.

Tā patraucās garām pastkastītei un turpināja ceļu.

Kādu brīdi neviens nerunāja.

-    Ja tas bija kurjers, tad, iespējams, manīja kaut ko nelāgu un tālab brauca tālāk, Džeimija minēja.

-     Varbūt, Raterfords atsaucās. Bet tikpat labi šis cilvēks dodas uz pilsētu.

Uz ceļa parādījās vēl viens putekļu mākonis, un to radīja sarkans pikaps, virzīdamies no kreisās puses. Nepalēninājis ātrumu, tas padrāzās garām pastkastītei, un putekļu mākonis to gandrīz aizsedza skatienam. Dzinēja klusā dūkoņa drīz vien pagaisa tālē.

Pēc minūtes labajā pusē uznira zils sedans.

Kevanu arvien pārņēma sajūta, ka viņam laiks ir apstājies un pasaule tikmēr milzu ātrumā tuvojas katastrofai. Viņš atcerējās Brokmenu, kuram tagad jau vajadzēja būt Ņūorleānā un organizēt darbam Global Protective Services aģentus. Iepriekšējā vakarā Kevana vairākas reizes bija mēģinājis sazvanīt viņu uz mobilo tālruni, taču neviens neatbildēja. Viņš bija zvanījis Brokmenam uz mājām, bet arī tur neviens necēla klausuli. Raterfords bija sazinājies ar FIB biroju Ņūorleānā un palūdzis noskaidrot, vai Brokmens ir pieteicies. Un tur viņu neviens nebija redzējis.

Kevana kārtējo reizi izvilka mobilo tālruni, taču šoreiz sastādīja uzņēmuma biroja numuru, iecerējis nosūtīt kādu aģentu uz Brokmena dzīvokli. Bet zvanīšanu nācās atlikt, jo viņš ieraudzīja, ka zilā automašīna ir apstājusies pie pastkastītes.

16. nodaļa

Putekļu mākonī Kevana neskaidri spēja saskatīt vienīgi stāvu, kas izliecas pa automašīnas logu un atver pastkastīti.

-    Tikai mierīgi! Raterfords bilda rācijā. Var gadīties, ka vadītājs ievieto pastkastītē reklāmas vai ko citu.

No automobiļa izkāpa jauna sieviete džinsos un ādas jakā, ar zirgastē saņemtiem gaišiem matiem. Piegājusi pie vārtiņiem, viņa atāķēja ķēdi un atgrūda vārtus vaļā. Pēc tam viņa iekāpa automašīnā un brauca pa ceļu uz mājas pusi. Dzinēja troksnis palēnām attālinājās.

-    Vēl ne! Raterfords brīdināja rācijā. Pavērosim.

Automobilis piebrauca pie mājas. Kevana binoklī vēroja

sievieti izkāpjam. Viņa iegāja vaļējā verandā un paraustīja durvju rokturi, taču durvis izrādījās aizslēgtas. Viņa ieskatījās pa logiem un tad gar stūri devās uz mājas otru pusi.

Klausīdamies pie rācijas pievienotajā austiņā, Raterfords ziņoja par citu novērotāju redzēto. Viņa mēģina atvērt sētas puses durvis. Arī tās ir ciet.

Pēc brīža slaidā sieviete atkal parādījās vērotāju skatienam. Viņa raudzīja iekļūt šķūnī, pēc tam garāžā, taču tad atgriezās pie auto un brauca atpakaļ.

-    Aiziet! Aiziet! Aiziet! Raterfords sauca rācijā.

Vienā mirklī viss lauku apvidus it kā atdzīvojās. No garās zāles, kas auga ap māju, izslējās vīri maskēšanās tērpos. No tuvējās fermas turp traucās transportlīdzekļi, lai aizšķērsotu ceļu izbraukšanai no fermas. Tikko dzirdamo sanoņu pamazām nomainīja skaļā rēkoņa, divi punktiņi pie apvāršņa kļuva arvien lielāki uz fermu lidoja helikopteri.

Aiz vējstikla vīdēja sievietes pārsteigtā seja. Nomaskēto vīru piepešās parādīšanās satriekta un izmisuma dzīta, viņa dzina auto uz priekšu.

Bruņoti vīri aizšķērsoja ceļu. Sieviete nogriezās tīrumā, mēģinādama viņus apbraukt. Taču tad klāt bija tumšs furgons, kas nostājās priekšā atvērtajiem vārtiem. Vīri ar šautenēm sāka pulcēties ap automašīnu, un tā iestiga tīrumā. Riteņi buksēja, mezdami gaisā zemi. Kevana binoklī saskatīja sievieti, kas sēdēja automašīnā, piespiedusi plaukstas pie ausīm. Viņa kliedza.

-    Briesmīgs dienas sākums, Džeimija noteica.

Viņi piecēlās kājās un notrausa zemi no virsdrēbēm. Kevanam no gulēšanas uz aukstās zemes bija stīvi ceļgali. "Kopš dienesta "Deltā" ir pagājis ļoti ilgs laiks," viņš nodomāja.

-    Džon, tu brauc ar auto. Viņš norādīja uz pakalna otru pusi, kur atradās viņu transportlīdzeklis. Man nepieciešams izkustēties.

-    Man arī, Džeimija piebalsoja.

Raterfords kādu bridi vērās abos un tad pamāja.

Viņi spēra soļus lejup pa nogāzes stingro, brūno zāli, bet šķita, ka čaboņa nāk no tālienes. Džeimija sacīja Kevanam:

-     Iespējams, tev nepieciešams mazliet laika, lai atgūtos pirms atgriešanās fermā.

-    Tas arī.

Kevana vērās uz priekšu, garām transportlīdzekļiem pie vārtiem, garām zilajai automašīnai un vīriem, kas pārmeklēja satraukto autovadītāju; uz māju, šķūni, īpaši uzlūkojot ēku blakus šķūnim. Viņš atcerējās, kā sēdēja blakus mātei, kad abi ar Kārlu pa šo ceļu tika vesti uz iknedēļas apmācību. Tad Kevanas atmiņas ainas spēji izgaisināja rēcošo helikopteru nosēšanās pie šķūņa vietā, kur māte vienmēr bija apturējusi automobili. Taču šoreiz no automašīnas neizkāpa divi zēni; no helikopteriem izlēca vīri ar šautenēm un izklīda starp ēkām.

Nepārmīdami ne vārda, Kevana un Džeimija nonāca pie zemes ceļa brīdī, kad tur piebrauca Raterfords. Viņi pakāpās malā un palaida garām furgonu, kas traucās uz māju. Piemiedzis acis vēsā, dzidrā rīta saules gaismā, Kevana vēroja furgonu apstājamies līdzās ozolam ar nobirušām lapām. No tā steigšus izkāpa vīrieši ar suņiem.

Sieviete bija izkāpusi no automašīnas un stāvēja, nolīkusi pār motora pārsegu. Džeimij… Kevana mudināja.

Citu sieviešu vienībā nebija, tāpēc Džeimija piekrita:

-    Es ar viņu aprunāšos.

Tādējādi radās izdevība novilcināt gājienu pa zemes ceļu, un Kevana vēroja, kā Džeimija pārmij dažus vārdus ar bruņotajiem vīriem. Kad tie atkāpās, viņa piegāja pie automašīnas un noliecās pār pārsegu tāpat kā svešā sieviete. Kad nepazīstamā notrausa asaras, Džeimija it kā atdarināja šo žestu un aizlika aiz auss dažas matu šķipsnas, cenšoties ar ķermeņa valodu nodibināt kontaktu.

Abas sievietes vairākas minūtes sarunājās. Vispirms nepazīstamā izteicās īsiem, aprautiem teikumiem, taču drīz satraukums izlauzās un vārdi bira straumēm. Džeimija klausījas, līdzcietīgi māja ar galvu, uzdeva uzvedinošus jautājumus un visbeidzot uzlika roku viņai uz pleca.

Tad Džeimija atgriezās pie Kevanas un Raterforda. Tā ir Debija Kolinsa. Viņa strādā par medmāsu pie kāda ģimenes ārsta Aiovasitijā. Dzīvo šeit, Vestliberti, jo te ir lētāka īre. Katru rītu viņa pārbauda Roberta Lavlesa pastkastīti.

-    Kāpēc viņa raustīja durvis un ieskatījās logos? Raterfords taujāja.

-    Tā viņa rīkojoties katru rītu. Debijai ir jāpārliecinās, vai neviens nav ielauzies mājā un visas durvis ir ciet. Ziemā viņa atslēdz durvis un pārbauda, vai krāsns uztur telpās piecdesmit piecu grādu temperatūru un caurules nav aizsalušas.

-    Un tā viņa dara katru dienu?

-     Pēdējos trīs gadus, Džeimija stāstīja. Izņemot tās dienas, kad viņa ciemojas pie vecākiem Demoinā vai devusies atvaļinājumā. Taču viņa nav prom pārāk ilgi un vienmēr sarunā kadu aizstājēju.

-    Viņi noteikti ir mīļākie, Kevana sprieda.

-    Nav gan.

-    Tad viņa saņem maksu, vai ne?

-    Simts dolārus mēnesī.

-     Par tādu darbu katru dienu trīs gadu garumā? Tas nebūt nav pietiekami. Tu esi pārliecināta, ka viņi nav mīļākie?

-     Djurens pat nav mēģinājis viņai pieskarties. Debija domā, ka viņš ir gejs.

-    Tad es nesaprotu, kāpēc viņa to dara.

-     Debija pastāstīja, ka pirms vairāk nekā trim gadiem kopā ar dažām draudzenēm sestdienas vakarā pēc kinoseansa sēdējusi bārā Aiovaisitijā un visas iedzērušas pāris alus. Bijis decembra sākums. Sievietes aizkavējušās bārā līdz pusnaktij un tad šķīrušās, dodoties katra uz savām mājām. Sācis snigt. Debija bija novietojusi savu mašīnu sānieliņā un steigusies pie tās, lai nokļūtu mājās, kamēr laika apstākļi nav pavisam slikti. Viņa meklējusi somiņā mašīnas atslēgas, un pēkšņi viņu satvēruši divi vīrieši. Trešais piebraucis ar furgonu. Viņa pretojusies, taču iekaustīta un ievilkta furgonā. Kamēr viens vēris ciet durvis automašīnas sānos, otrs ar nazi griezis Debijas drēbes. Furgons jau uzņēmis gaitu, kad negaidīti pa pusaizvērtajām durvīm ielēcis ceturtais vīrietis. Pirmajam uzbrucējam svešinieks iesitis tā, ka tas nokritis bezsamaņā. Kad otrs uzbrucis ar nazi, nepazīstamais vīrietis izvilcis savu. Debija apgalvo, ka viņai ausīs joprojām skan kliedziens, ar kādu svešais uztriecies virsū uzbrucējam, kaut ko izdarījis ar nazi un izsviedis nelieti uz ielas sniegā. Tikām šoferis apstādinājis furgonu un aizbēdzis, un nepazīstamais nav ticis viņam klāt.

-    Djurens, Raterfords secināja.

-     Kuru, cik viņai zināms, sauc Roberts Lavless, Džeimija turpināja. Uzbrucēja elpa odusi pēc viskija. Tā kā uzbrucējam bija nazis, Debija domā, ka pēc izvarošanas viņu, visticamāk, būtu nodūruši.

-    Kas notika tālāk? Raterfords vaicāja.

-    Svešiniekam izdevies Debiju nomierināt un izdibināt no viņas auto atrašanās vietu. Viņas mētelis bijis skrandās, drēbes gandrīz sagraizītas. Tālab viņš sievieti ietinis savā mētelī un aiznesis uz viņas mašīnu. Somiņa mētājusies sniegā pie šofera puses durvīm, atslēgas turpat, kur nokritušas. Vīrietis atslēdzis mašīnu, nosēdinājis viņu sev blakus un iedarbinājis dzinēju, lai piesildītu salonu. Pēc tam pieteicies vest viņu uz slimnīcu. Debija apgalvojusi, ka nav ievainota, jo negribēja, lai viņu puskailu ieved uzņemšanas nodaļā. Vīrietis bija piedāvājis doties uz policiju, bet arī šim ieteikumam viņa pretojusies. "Arī tur es būšu puskaila, un visi blenzīs uz mani," Debija domājusi, ciešāk tinoties nepazīstamā glābēja mētelī. "Esmu dzērusi, un policija visādā ziņā nospriedīs, ka pati uzprasījos." Piepeši tuvumā iedarbojies automašīnas dzinējs. Izmantodams mirkli, viens no uzbrucējiem bija atgriezies un aizbraucis furgonu. Pārējie nelieši bija aizbēguši, tādēļ policijai būtu grūtības izmeklēt noziegumu. Debija elsodama izspiedusi, ka grib braukt mājās. Svešinieks piedāvājis viņu aizvest, taču Debijai pēkšņi kļuvis bail atrasties divatā ar viņu. Viņa teikusi, ka dzīvo pārāk tālu, un lūgusi tā nepūlēties viņas dēļ. Uzstājīgi apgalvojusi, ka spēs aizbraukt pati. Beigu beigās vīrietis izkāpis, un viņa pat putenī spējusi nokļūt mājās Vestliberti. Nākamajā rītā, ieraudzījusi daudzos zilumus uz ķermeņa, Debija pa īstam apjautuši, cik tuvu atradusies iespējamai bojāejai.

-    Un pēc tam? Kevana jautāja.

-    Ap pusdienlaiku piebraukusi kāda automašīna. Izkāpis kalsns, izstīdzējis vīrietis un pieklauvējis pie durvīm. Lai arī termometra stabiņš noslīdējis ap nulli, viņam mugurā bijis tikai svīteris, nevis ziemas jaka. Debija baidījusies atvērt durvis, taču galu galā nevarējusi noskatīties, kā vīrietis stāv salā, tālab atvērusi logu. Tad atklājies, ka tas ir noslēpumainais glābējs. Viņš esot pārāk raizējies un savā mašīnā sekojis Debijai, lai pārliecinātos, ka viņa neiekļūst avārijā vai neieslīd grāvī. Viņš gribējis atgūt savu mēteli. Protams, Debijai nekas cits neatlika, kā ieaicināt viņu uz kafiju. Vīrietis izturējies atturīgi un cienījami, lai viņai nebūtu jānervozē par to, ka mājā ir svešinieks. Debija pateikusies viņam par pūlēm. Viņš pasmaidījis. Kad Debija apjautājusies par smaida iemesliem, viņš paskaidrojis, ka pārsteidzošā kārtā abi esot gandrīz kaimiņi. Viņš dzīvojot divas jūdzes tālāk pie tā paša ceļa.

-    Padomā tik, kāda sagadīšanās! Kevana iesaucās.

-     Kad viņš pasniedzies pēc kafijas tasītes, Debija pamanījusi savam glābējam uz plaukstas locītavas svaigu pārsēju. Uzbrucējs bija iegriezis viņam ar nazi.

-     Padomā tik, kāda sagadīšanās! Raterfords atkārtoja Kevanas frāzi.

-    Tā nu viņi sadraudzējušies, Džeimija turpināja. Viņš aizvien izturējies pret Debiju ar cieņu, nekad nav izrādījis romantiskas jūtas, lai gan viņai to būtu gribējies. Pēc laika Roberts pastāstījis, ka ir spiests uz laiku atstāt fermu. Viņš strādājot celtniecībā, bet aukstās ziemas dēļ kādu laiku nav varējis dabūt darbu. Tagad uzzinājis, ka tēvs, kurš dzīvo Maiami, slimojot ar emfizēmu, tādēļ viņš došoties uz Floridu meklēt darbu un aprūpēt tēvu.

-   Un Roberts apvaicājies, vai viņa, lūdzu, nebūtu tik laipna un nepieskatītu fermu, nepārsūtītu pastu un nepaveiktu citus sīkus darbiņus. Viņš, lūk, labprāt maksātu, Kevana minēja.

-    Galu galā viņai taču vajadzēja atlīdzināt par pūlēm, Raterfords piemetināja.

-    Tātad, bilde skaidra? Džeimija jautāja.

-    Klasisks savervēšanas gadījums, Raterfords secināja.

-    Gandrīz vai jālepojas ar Kārlu, Kevana sarūgtināts piebilda. Iedzimts talants.

-    Vai Debija aptver, ka ir izmantota? Raterfords taujāja Džeimijai. Djurens izpētīja Vestliberti apkaimi, uzmeklēja sievieti, pārliecinājās, ka viņa dzīvo viena, izsekoja, noskaidroja paradumus un samaksāja trim puišiem, lai izliekas par uzbrucējiem.

-    Viņai par to nav ne mazākās nojausmas.

-    Svētā vientiesība, Kevana atzīmēja.

-    Es pierakstīju adresi Maiami, kurp viņa pārsūta pastu. Džeimija pasniedza Raterforda papīra lapiņu.

-     No turienes narkotiku kurjers droši vien visu pārsūtīja uz Kolumbiju, sprieda Raterfords. Mums jāzina, uz kurieni Djurena pastu pārsūta tagad. Viņš izņēma mobilo tālruni, nospieda taustiņus un nosauca sarunbiedram adresi.

-    Sieviete stāsta, ka Djurens vakar atgriezies, Džeimija turpināja. Viņš teicis, ka grib šeit kaut ko atstāt draugam.

Kevana nenovērsa skatienu no ēkas blakus šķūnim. Labu brīdi šķita, ka viņš vispār neelpo.

1 7. nodaļa

Brokmena kājas un rokas plosīja sāpes, kreisās kājas liela muskulis šķita pārrauts, labās rokas rotatoru aproce plecu joslas muskuļi kuru katru brīdi draudēja pārtrūkt. Sāpju, nelabuma un kailo spuldžu radītā karstuma dēļ plūda sviedri, pilnībā izmērcējot kreklu un žaketi. Siksna, kas saistīja viņa kaklu ar trenažieri, šķita žņaudzam aizvien spēcīgāk. Žilbinošā gaisma dzēla acīs, taču, lai kā mirkšķinādams plakstus, viņš nejaudāja atbrīvoties no košajiem punktiņiem, kas šķita kā iededzināti acu priekšā.

Piepeši punktiņi kļuva pelēki.

Tie virpuļoja un plivinājās gaisā.

Ali ar ādas cimdiem iecirta pļaukas Brokmenam pa abiem vaigiem. Mosties, Džerald! Nav pieklājīgi ģībt, kad ieradušies viesi. Sarunas, Džerald! To, lūk, vēlas viesi. Rosinošu patērzēšanu. Ko gan es atdotu par inteliģentu sarunu par… nu, teiksim… Romu pirms četriem gadiem. Par to krievu naftas magnāta slepkavību. Tas nudien būtu aizraujoši.

Pat tik milzīga nelabuma mākts, Brokmens izmisīgi alka padzerties, lai samitrinātu izkaltušās lūpas un izskalotu žults garšu no mutes.

-      Es noteikti spēju lasīt tavas domas, Ali turpināja. Saderam, ka tu esi izslāpis. Vai pareizi, Džerald? Kad Brokmens aizvēra acis, Ali pacēla viņa plakstus. Esi izslāpis?

"Turies!" Brokmens sev domās pieteica. "Izturi tikai šo mirkli. Nezaudē cerību, ka dzīvoklī kāds ielauzīsies un tevi izglābs. Lai Ali notic, ka tu drīzāk mirsi, nekā viņam kaut ko izstāstīsi. Bet… ja nu nonāk tik tālu? Es patiešām varu iet bojā. Nedomā par to!"

Ali parādīja un pakustināja stikla krūku ar ūdeni un ledus gabaliņiem, kas klusi noklaudzēja. Uz krūkas sienām krājās kondensāts, un lāses ritēja lejup kā lietus logā.

-     Džerald, man jau apnicis prašņāt, vai tev gribas dzert.

-    Jā. Balss atgādināja skaņu, kāda rodas, uzkāpjot sakaltušiem dubļiem. Brokmens raudzīja pamāt, taču siksnas neļāva pakustināt galvu.

-     Neko citu es negribēju dzirdēt. Ali ielēja ūdeni līdz ar ledus gabaliņiem glāzē, ievietoja tajā salmiņu un pielika Brokmenam pie lūpām. Lēnām. Maziem malciņiem. Citādi tev kļūs nelabi.

Brokmens pieplaka lūpām pie salmiņa un juta gardo, vēso ūdeni pildām mutes dobumu. Ali pacēla glāzi nost, Brokmens norija ūdeni un pārlaida mitro mēli pāri aprepējušajām lūpām. Viņš bija domājis, ka uz tām sakaltusi žults. Taču tagad sajuta metālisko asins garšu.

Ali iemērca auduma gabalu bļodā ar ūdeni, izspieda lieko, vispirms pielika drānu Brokmenam pie pieres un pēc tam pārslaucīja vaigus. Šāds pieskāriens likās brīnišķīgi vēss.

-     Par krievu, Džerald. Pastāsti par krievu. Mums nevajag tā mocīties. Tas taču bija sen. Pirms četriem gadiem. Es tev prasu stāstīt nevis par neseniem notikumiem, bet gan par četrus gadus veciem. Par to ir droši runāt. Par krievu ir droši runāt.

Sāpju un nelabuma nogurdinātajā prātā Brokmens pūlējās apsvērt turpmāko rīcību. "Turi mēli aiz zobiem, turpini ciest sāpes. Vai arī mēģini Ali izdabāt. Sniedz viņam kādas ziņas, bet patiesībā neko neizpaud. Neļauj, lai viņš tev…"

-    Iedzer vēl ūdeni, Džerald. Ali pacēla glāzi un pastiepa salmiņu.

Brokmens jau pavēra muti. Piepeši Ali iegrūda tajā lupatu vīkšķi un pavilka trenažiera sviras, kas vilka Brokmena kājas augšup un izlieca rokas uz iekšu.

Ar šņirkstoņu, kas atgādina rāvējslēdzēja aizvilkšanu, pārtrūka pleca rotatoru aproce. Žilbinošajā gaismā Brokmena prāts aptumšojās. Rīkle dega kā ugunīs. Viņš cīnījās pēc elpas.

Klepoja. Pavēra muti. Vīkšķa vairs nebija.

Ūdens straumēm tecēja pāri galvai. Pilēja. Atvēsināja.

Pustumsa.

Pacēlis salipušos plakstus, Brokmens ieraudzīja, ka Ali izslēdzis lielāko daļu lampu. Vienīgais spīdošais gaismeklis bija pavērsts sāņus, tā abažūrs sargāja spuldzes spožo kvēlumu. Izkaltusi, apsvilusi āda izbaudīja vēsumu.

Ali nolika malā bļodu, kuras saturu daļēji bija izlējis Brokmenam uz galvas, un atkal tuvināja gūsteknim pie mutes glāzi ar salmiņu. Ciezdams izmisīgas slāpes, Brokmens tomēr nopētīja glāzi. Viņš baidījās, ka brīdī, kad pavērs lūpas, Ali atkal paraus salmiņu prom un iegrūdis mutē vīkšķi. Viņš juta pie galvas ādas pielipušos slapjos matus.

-     Dzer, Džerald.

Brokmens pavēra muti un iesūca ūdeni caur salmiņu. Viņš noskaloja žulti no mēles un tad izspļāva, taču nejaudāja aizspļaut tālu, un daļa ūdens izlija uz biksēm. Viņš iesūca vēl, paskalināja ūdeni mutē, norija un attīrīja rīkli.

-    Es apsolu tevi paglābt no Karla Djurena, Ali ieteicās.

-    Rādās, ka viņš tomēr šai situācijā ir noteicējs, vai ne? Brokmens murmināja. Visus sargus, kas jau gājuši bojā, neviens tā arī nevarēja paglābt.

Istabā valdošā pustumsa bija fantastiska. Viņš alka aizvērt acis un…

-    Es varu nokārtot tā, lai tu izgaisti bez pēdām, Džerald. Viņš tevi nemūžam neatradis.

Lai arī dezorientēts, Brokmens tomēr aptvēra, ka Ali ir izdevies ievilkt viņu sarunā tas ir grēks, no kura nopratinātajam ir jāizvairās par katru cenu.

"Par katru cenu?" Brokmens miegaini domās atkārtoja. "Skat, kādu cenu jau es esmu samaksājis! Vai pēc šiem trim gadiem man vel tas rup? Vai es gribu turpināt tadu dzīvi?"

-    Ja nu… Viņš aplaizīja lūpas, kas garšoja pēc vara. Ali nogaidīja. Ja nu patiesībā ne jau no viņa es baidos? Brokmens jautāja.

-    No kā tad tu baidies?

-    No jums visiem. Vēl ūdeni.

Tiklīdz Ali pasniedza salmiņu, Brokmens iesūca ūdeni.

-    Tu baidies no mums visiem? Ali vaicāja.

-    Es baidos no tā, ko jūs darīsiet, kad uzzināsiet.

Ali nolika glāzi uz galda un paņēma kastīti ar slēdzi un tai piestiprinātiem daudziem vadiem. Nospiežot slēdzi, istaba atkal spilgti iegaismojās. Kastīte bija savienota ar visām lampām, un spuldzes piepeši atkal žilbinoši karsēja.

-    Nē! Brokmens ievaidējās. Nomocīto ķermeni atkal ietina versme.

Stāvēdams pustumsā aiz spilgtajām lampām, Ali noprasīja:

-    No kā tu baidies? Ko mēs tādu varam uzzināt?

-    Pieņemsim, ka esmu kaut ko nostrādājis.

-    Kaut ko?

-    Man nāk miegs. Es gribu gulēt.

-    Nebēdā, Džerald. Spožā gaisma un lampu radītais karstums neļaus tev ieslīgt miegā. Ko tu izdarīji?

-    Kā tu vari mani paglābt no…

-    Neaizmiedz, Džerald, citādi man nāksies sadīrāt arī otru tavu plecu. No kā paglābt?

-    Nepieļauj, lai mani soda.

-     Vienošanās, Džerald? Tu lūdz, lai noslēdzu ar tevi darījumu? Dodu solījumu paglābt tevi no Karla Djurena un taviem kolēģiem?

-    Vai tu to vari?

-    Lūk, ko es tev apsolu. Tu izstāstīsi to, ko es gribu dzirdēt, un es par tevi parūpēšos kā par savu tuvāko draugu.

Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai izpestītu tevi no šīs ķezas.

-    Tas būtu…

-    Kas tas būtu, Džerald?

-    Atvieglojums. Tam nelietim pārāk ilgi bijusi vara pār mani.

-    Stāsti, Ali mudināja.

18. nodaļa

Ēka divdesmit pēdas plata vienstāva celtne ar putekļainiem logiem divās sienās, nekrāsotām durvīm un melnu krāsns skursteni uz slīpā jumta bija celta no lietus un vēja pabojātiem dēļiem. Divi pavadā turēti suņi apostīja durvis.

-    Nešķiet, ka dzīvnieki saož kaut ko bīstamu, secināja viens no kinologiem.

-    Tāpat kā citās ēkās. Pagaidām sprāgstvielas nekur nav atrastas, otrs kinologs pavēstīja.

Kevana nopētīja apkārtni. Mājas durvis bija izgāztas, šķūņa atslēga uzlauzta vīriem vajadzēja tikt iekšā, lai pārmeklētu telpas.

-    Arī radiācijas pēdas neatradām, ierunājās kāds vīrs, kurš piesoļoja klāt ar Geigera skaitītāju rokās. Nav ari "netīrās" bumbas vai līdzīgu ierīču.

-    Tāpat nav arī baku un Sibīrijas mēra baciļa pēdu, piebilda cits ar lateksa cimdiem rokās, kurās viņš turēja nelielu aparātu, kas bija ieprogrammēts identificēt noteiktu baktēriju un vīrusu DNS.

-    Iespējamo narkotiku meklēšana arī nav devusi nekādus rezultātus, piemetināja Raterfords.

Kāds vīrs ar knaiblēm rokās norādīja uz aizslēgtajām durvīm, pie kurām viņi stāvēja. Vai man tiks tas gods?

Kevana piegāja pie loga, lai aplūkotu durvis no iekšpuses. Cauri putekļiem klātajai rūtij nekādas slazdu pazīmes nevarēja saskatīt. Speciāli apmācītie suņi gan neizrādīja, ka būtu saoduši sprāgstvielas, taču viņam tik un tā bija jābūt drošam.

Viņš izņēma no vējjakas kabatas vadu un pavēlēja vīram ar knaiblēm rokās: Pārknieb slēdzeni!

Kad slēdzene nokrita zemē, Kevana pavēra durvis apmēram ceturtdaļcollu platā spraugā, pie pašas zemes ievietoja tajā elastīgā vada galu un lēni virzīja augšup, lai secinātu, vai tas neatdursies pret trosīti, kas durvis savieno ar detonatoru. Kamēr Džeimija lukturīša gaismā raudzīja trosīti saskatīt, Kevana pabeidza durvju pārbaudi.

-    Es jums ieteiktu atkāpties, viņš uzrunāja pārējos.

Tie bridi padomāja, un viens no kinologiem sacīja:

-    Nenāktu par ļaunu noslēpties aiz tās mašīnas.

-     Džon un Džeimij, jūs varētu doties viņiem līdzi, Kevana bilda.

Par atbildi Džeimija piesardzīgi pavēra durvis.

Istabas tumsu pāršķēla saulesgaisma. Uz putekļiem klātās grīdas vīdēja pēdu nospiedumi kāds nesen bija telpā iegājis un no tās izgājis. Pēdas bija lielas, tās noteikti atstājis vīrietis. Nospiedumi veda garām metāla krāsnij, kuru vecais vīrs ziemā bija kurinājis siltumam, un stiepās garām noputējušai laktai un galdam ar tikpat noputējušiem kalēja darbarīkiem. Kevana ar tiem bija strādājis tik bieži, ka pat pēc daudziem gadiem pazina īpaši apdauzīto laktu. Pēdu nospiedumi aizvijās ap metru augstu metāla konteineru, kas savienots ar propāna balonu tā bija večuka ēze un beidzās pie cita putekļiem klāta galda, uz kura pret spoži pulētu, atvērtu ozolkoka lādīti bija atbalstīta aploksne.

Lādītes iekšpuse bija izoderēta ar zaļu filcu, un tajā atradās visskaistākais nazis, kādu Kevana jebkad redzējis.

"Esi taču uzmanīgs!" viņš sevi brīdināja un kopā ar Džeimiju centās saskatīt vadiņus, kas varbūt izvilkti pa tumšo grīdu. Tuvodamies galdam, Kevana turējās nostāk no pēdām, lai tās paliktu pierādījumu ekspertiem. Jo tuvāk viņš gāja, jo grūtāk bija atraut skatienu no aploksnes un lādītes satura. Visbeidzot viņš nostājās pie galda.

Uz aploksnes bija rakstīts vārds. Glīti, stingri vilcieni ar melnu tinti: "Āronam."

-     Izskatās, ka tev uzradies vēstuļu draugs, sacīja Raterfords.

-    Tas ir Karla rokraksts. Kevana pasniedzās pēc aploksnes, taču pārdomāja. Pagriezies pret durvīm, viņš pasauca kādu ekspertu. Jums vajadzētu to apskatīt.

Sekodams Kevanas un Džeimijas putekļos atstātajiem pēdu nospiedumiem, eksperts piegāja pie galda un pārlaida detektoru aploksnei un nazim. Nav patogēnu. Vismaz tādu, kurus šī ierīce ir ieprogrammēta uztvert.

-    Vai jums ir līdzi vēl kādi cimdi?

Eksperts izņēma cimdu pāri no jakas kabatas un pasniedza Kevanam.

Uzvilcis tos, Kevana atplēsa aploksni, izņēma papīra lapu un uzmanīgi atlocīja. Vēstule bija rakstīta ar roku tiem pašiem glītajiem, stingrajiem vilcieniem un datēta ar iepriekšējo dienu.

"Āron,

Vai Tev nekad nepietrūkst Lānsa? Es daudzkārt naktīs negulēju un vēlējos, kaut vecais neģēlis būtu mans tēvs un Tu mans brālis. Kādas dēkas mēs abi uzsākām! Veco zēn, atceries militāros tikumus: lojalitāte, drosme, gods un uzupurēšanās. Pateicoties tiem, mēs spējām izķepuroties no daudzām nepatīkamām situācijām, jo zinājām, ka spēsim paļauties viens uz otru.

Lojalitāte. Visaugstākais tikums. Un Tu, Āron, kā jau minēju, kad sarunājāmies pa rāciju, nebiji pietiekami labs draugs. Tev vajadzēja mani atbalstīt, kad mani atlaida. Es jutos tik briesmīgi, it kā Tu būtu pārgriezis mana izpletņa troses. Es zinu

-     Tu iedomājies, ka es nogalināju uzbrucēju ar nazi, lai atstātu iespaidu uz to sīkaļu dziedātāju. Patiesībā es tā rīkojos, lai atstātu iespaidu uz Tevi. Cerēju, ka Tu mani paslavēsi. "Sasodīti labs darbiņš, vecīt. Tu nu gan tam smerdelim parādīji!" Bet Tu pieļāvi, ka mani izmet pa durvīm. Labi, es kļūdījos. Bet īsts draugs neuzgriež muguru tikai viena misēkļa dēļ. Draudzībai jābūt stiprākai. Nevar izvēlēties savus vecākus, taču draugu gan var.

Uzticēšanās. Tā ir draudzības pamatā. Spēja paļauties uz otru cilvēku jebkurā situācijā. Redzi, draudziņ, es esmu skaidri pārliecinājies, ka uz Tevi paļauties nevar. Citādi nebūtu visu šo notikumu. Es ceru, ka esi apmierināts. Protams, Tev tagad būtu jāguļ zem zemes Vaiomingā, tad Tu nesaņemtu šo vēstuli. Bet Tu allaž esi pratis saņemties un tikt galā ar grūtībām. Tam gan nav nozīmes pēc divām dienām pat Tu netiksi man uz pēdām. Lai pierādītu savu cēlsirdību un spēju aizmirst naidu, es Tev pasniedzu šo dāvanu. Domāju, ka tas ir vislabākais nazis, kādu esmu izkalis."

Kevana parādīja vēstuli pārējiem.

-    Tātad viņš attaisno savu rīcību? Raterfords pajautāja.

-    Tas nešķiet lāgā.

-    Un kāda nozīme ir nazim? Džeimija brīnījās. Tas nenoliedzami ir skaists. Spals ir klāts ar…

-    Zelta kvarcu, Kevana pateica priekšā.

-    Un šie sarkanie punktiņi izskatās kā…

-    Rubīni, kas iestrādāti zelta kniedēs, Kevana paskaidroja.

Slaidā vienpadsmit collas garā naža apbrīnojamais spals bija apmēram piecas collas garš.

Kevana nejaudāja no tā ne acu atraut.

-    Maikls Praiss, viņš visbeidzot ierunājās.

-     Nesaprotu.

-   Vecā Sanfrancisko pilsēta. Sajutis apkārtējos uzmanīgi viņā lūkojamies, Kevana piespieda sevi paskatīties uz Džeimiju un Raterfordu. Abu sejās jautās apmulsums.

-    Kas ir Maikls Praiss? Džeimija taujāja.

19. nodaļa

Vecā Sanfrancisko pilsēta. 1848. gads

Tolaik, kad pie Satera dzirnavām atrada zeltu, simtu jūdžu attālajā ciematā dzīvoja apmēram četri simti cilvēku. Gada laikā cauri Sanfrancisko uz zelta atradnēm bija plūduši divsimt tūkstoši meklētāju. Pilsētiņa bija tik panīkusi, ka svarīgākās preces nācās vest ar kuģi.

Viena no šādām precēm bija naži. Lielākajā daļā apmetņu austrumu piekrastē strādāja kalēji, kas spēja izkalt primitīvus asmeņus, taču kvalitatīvus nažus nācās ievest, iegādājoties no ražotājiem Anglijā. īsā laikā Sanfrancisko radās pieprasījums pēc tūkstošiem nažu, uzticamiem darbarīkiem, asmeņiem, kas nelūzt, kamēr ar tiem izrok zelta gabalus no upes straumes, un kas palīdz sargāt zeltu no zagļiem.

Kuģis ar nažu sūtījumu ceļā no Anglijas uz Sanfrancisko pavadīja veselu gadu. Izmantodami izdevību, nažu kalēji iekārtoja pilsētā kalves un prasīja lielu samaksu. Drīz tika izkopts šim apvidum raksturīgs nažu stils un auga kalēju meistarība. Viens no šiem kalējiem bija Maikls Praiss, kurš ieradās Sanfrancisko deviņpadsmitā gadsimta piecdesmito gadu vidū un kura klientu vidū bija bagātākie un ietekmīgākie vietējie vīri.

Tiesneši, baņķieri, tirgoņi un nekustamā īpašuma karaļi rauša pašiem vēl nesen neiedomājamas bagātības. Lai izrādītos, viņi ģērbās ekstravaganti un pašaizsardzības nolūkos nēsāja līdzi nažus. Maikla Praisa elegantā dizaina naži lepojās ar zeltu, briljantiem, pērlēm un citiem dārgmetāliem apdarinātu spalu. Asmeni sargāja smalki gravēta sudraba maksts, ko piesprādzēja visiem redzamā goda vietā pie virsdrēbju jostas. Kalēja klienti sacentās ārišķībā, kuram būs skaistākais un izsmalcinātākais ierocis.

-    Tas pierādīja, ka naži var būt mākslas darbi, Kevana turpināja. Nažu kolekcionāri tādus meklē. Nesen kāds Maikla Praisa kaltais duncis tika pārdots izsolē par nepilniem simts tūkstošiem dolāru. Izgatavojot labu Maikla Praisa naža kopiju, lietpratīgi kalēji var pierādīt savu prasmi. Kevana norādīja uz lādītē ievietoto nazi. Karlarn tas padevās nevainojami. Vai redzat skrūvi spala galā? To izskrūvējot, spalu var sadalīt vairākās sīkās detaļās. Rokturis, apmales, kas piestiprinātas iedzītnī, dažādi elementi, kas veido šķērsi. Ikviena sīkākā detaļa ir perfekti izstrādāta.

Džeimija kā nohipnotizēta pasniedzās pēc naža.

Kevana viņu atturēja. Nedomāju, ka tas būtu prātīgi.

-    Kāpēc?

-    Asmenim vajadzētu zaigot. Tam jābūt ar satina pulējumu. Taču es to neredzu. Apdare ir nespodra.

Joprojām alkdama pieskarties instrumentam, Džeimija nepiekāpās: Tas tādēļ, ka uz naža sakrājušies putekļi.

-    Vienas diennakts laikā? Kevana pajautāja. Tik daudz putekļu te nav. Nē, Karls ir asmeni apstrādājis ar kādu vielu. Iespējams, arī spalu. Es teiktu, ka nazis klāts ar kādu tropu indi, ko patogēnu detektori nav ieprogrammēti uztvert. Pat nevajag ar to iegriezt, pietiek pieskarties. Nāve, visticamāk, iestātos acumirklī.

Sieviete strauji atrāva roku. Viņš spēlējas ar mums. Dižojas ar savām prāta spējām. Dusmojas par to, ka atraidīts, un tagad visiem sola atmaksāt.

Kevana pārlasīja vēstuli. Viņš raksta, ka pēc divām dienām pazudīs pavisam. Vēstulē ir vakardienas datums. Tātad lielais notikums gaidāms rīt.

-    Ņūorleāna. Pasaules Tirdzniecības organizācija, Džeimija atgādināja.

Iezvanījās Kevanas mobilais tālrunis. Lai arī negribēdams novērsties no temata, viņš tomēr ieskatījās ekrānā, izlasīja vārdu un sarauca pieri. Ali Karims. Viņš nospieda taustiņu un bilda tālrunī: Tu velti tērē laiku, ja centies pierunāt mani mainīt domas. Es pat nepieļauju iespēju, ka pirms izmeklēšanas beigām varētu atjaunot tevi darbā.

-     Es domāju, ka tu to izdarīsi krietni agrāk, paziņoja Ali. Man nupat bija sirsnīga saruna ar Džeraldu. Tu jau zinot, ka Djurens organizē uzbrukumu Pasaules Tirdzniecības organizācijai Ņūorleāna.

-    Ja tu esi nodevējs, arī tev tas būtu jāzina, Kevana atcirta.

-    Turp nosūtīti visi brīvie aizsargaģenti, vai ne? Ali jautāja. Tas pats attiecas uz Slepeno dienestu, Diplomātu apsardzes dienestu un ASV Maršalu dienestu.

-    Man nav tiesību to apspriest, Kevana attrauca.

-    Tad apspriedīsim kaut ko citu, Ali neatlaidās. īstie mērķi ir aģenti.

Kevana juta krūtīs stindzinošu saltumu.

-     Nerādies Ņūorleānai ne tuvumā, Ali skaļi brīdināja. Tieši tur Karls Djurens tiecas visus ievilināt kā slazdā.

SEPTĪTĀ DAĻA VISDĀRGĀKAIS NAZIS PASAULĒ

1 . nodaļa

-    Ko tu ar mani izdarīji? Brokmena seja bija sāpēs izķēmota. Lai gan tam nav nozīmes. Es varu paciest visu.

-    Vari gan, Ali atzīmēja.

Bija aizritējusi gara, mokpilna nakts.

-     Es esmu tikpat izturīgs kā tu, Brokmens turpināja. Ja es esmu ar mieru runāt, tas nav tādēļ, ka tu mani esi pievārējis.

-    Protams, nav.

-    Svarīgākais šobrīd ir Karls Djurens.

-    Tad mums jāpierauga, lai viņš netiek tev tuvumā.

-    To var panākt, vienīgi viņu nogalinot, Brokmens atzina.

-    Izstāsti visu, kas tev zināms. Skatīsimies, ko es varēšu nokārtot.

-     Domā, es nebiju iecerējis viņu novākt? Bet tas nelietis vispirms ir jāatrod. Piesiets pie trenažiera, Brokmena ķermenis no sāpēm bija kļuvis gluži stīvs. Ja ar viņu kaut kas notikšot, kāds uzticams cilvēks pēc viņa rīkojuma nākšot klajā ar dokumentiem. Par mani.

-    Es nevaru tev palīdzēt, ja tu man nestāsti visu.

Brokmens dziļi ieelpoja. Djurans nebija saistīts ar krieva slepkavību. Ali paliecās uz priekšu, lai labāk saklausītu

Brokmena kluso balsi. Tas bija mans darbs, Brokmens sacīja. Es noorganizēju krieva slepkavību.

Šādu atklāsmi Ali nebija gaidījis. Slēpdams pārsteigumu, viņš vaicāja:

-    Tu? Kāpēc?

-    Naudas dēļ.

-    Tev maksā labi.

-     Ne tik daudz, lai riskētu ar dzīvību svešinieku labad. Vismaz ne tādu svešinieku labad. Vai tevī nemaz nav pret viņiem naida?

-    Naida?

-     Es uzaugu tumšajās Pretorijas ieliņās. Brokmena sāpju izvārdzināto ķermeni caurstrāvoja niknums. Kāvos par kartona kasti, kurā pārlaist nakti, par lupatām man mugurā, par katru drusciņu ēdiena, pie kura man palaimējās tikt. Sviedriem līstot pār seju, Brokmens spīvi lūkojās taisni uz priekšu. Paaudzies un sasniedzis piemērotu vecumu, es nospriedu, ka visu savu mūžu esmu pavadījis cīņās, tālab varu iestāties armijā. Viņš vēlreiz mokoši ievilka gaisa malku. Man izrādījās taisnība. Tas nebija ļaunāk par agrāk pārdzīvoto. Daudzējādā ziņā tāda dzīve pat bija pārāka. Ko tikai man nevajadzēja pārciest, lai apliecinātu piederību īpašo operāciju vienībai! Naktis bušā, kur plosās ugunsgrēks. Izsusējušas dzeršanas vietas. Visa instruktoru izsniegtā pārtika nolaistīta ar petroleju. Bet pat tādos apstākļos es jutos labāk. Brokmena skatiens kļuva negants. Bet es pierādīju, ka esmu īpašs. Man bija, ar ko lepoties. Mana disciplinētība. Manas spējas. Viņam aizlūza balss. Ali ielika viņam mutē salmiņu un ļāva padzerties. Tad pienāca vecums, Brokmens turpināja. Trīsdesmit gadi. Es biju pārāk vecs. Velns lai parauj! Tāpēc es iestājos darbā Global Protective Services, viņš nicinoši izmeta, un mani norīkoja sargāt visbagātākos, vispievilcīgākos un visietekmīgākos cilvēkus pasaulē. Es biju par tādiem lasījis, taču nebiju sagatavojies ar tādiem tikties aci pret aci. Viņiem piederēja grezni augšstāva dzīvokļi, villas, reaktīvās lidmašīnas, jahtas, salas… viss, ko vien viņi iekāroja. Pasaulē, kur valda trūkums, bads un sāpes, viņi bija Dieva svētīti. Brokmens atkal dziļi ieelpoja. Viņi bija uzpūtīgi, augstprātīgi, valdonīgi, alkatīgi, atbaidoši un to visu uztvēra kā pašsaprotamu. Es viņus ienīdu. Ali ar vēsu drānu noslaucīja sviedru lāses Brokmenam no sejas. Gūsteknis turpināja: Es aizgāju no desantniekiem vien ar tukšām kabatām un rētām uz ķermeņa. Šiem cilvēkiem piederēja viss, bet viņi to nebija pelnījuši. Vispretīgākais, vislielākais cūka bija tas krievs. Es biju nosūtīts viņu sargāt vēl pirms tam, kad mani paaugstināja amatā. Viņš runāja rupji. Viņš izturējās… Brokmens pasvārstījās. Viņš bļaustījās, plātījās, aizvainoja cilvēkus. Reiz redzēju, kā viņš lietišķu vakariņu laikā izvemjas. Turpat pie krēsla uz grīdas. "Laikam vainīgs sarkanvīns pie zivs," viņš paziņoja un lika viesmīlim atnest vēl degvīnu. Tas bija zemcilvēks, kas ar draudiem un varu ticis pie naftas dolāriem. Cieši piesiets pie trenažiera, Brokmens pūlējās saskatīt pietūkušos ceļgalus. Vai tos, tavuprāt, varēs saārstēt? Vai arī es palikšu kropls? Tā kā Ali neatbildēja, Brokmens pavērās tālumā un turpināja: Acīmredzot jādomā, ka man vairs nenāksies lēkt no lidaparātiem. Es ilgojos iegūt to, kas piederēja šiem klientiem. Plašos dzīvokļus, jahtas, villas, salas. Ik dienas noklausījos konfidenciālas runas par akciju tirgu. Šie cilvēki smēla milzu naudu, neatļauti izmantodami iekšējo informāciju. Tāpēc, padzirdējis par farmaceitisko uzņēmumu, kuru plānoja iegādāties konkurents, lai dubultotu tā vērtību, es ieguldīju akcijās visus savus ietaupījumus un piedevām uztaisīju milzīgus parādus. Brokmens nicīgi pasmējās par sevi. Taču šī informācija izrādījās tikai baumas. Farmaceitiskais uzņēmums bankrotēja. Es zaudēju visu.

Bēdīgas beigas, Ali piezīmēja.

-    Vai ne? Nākamreiz, kad krievs nolīga Global Protective Services viņu sargāt…

-    Tas bija Romas norīkojums? Kurā strādāju es?

-    Jā, Brokmens atteica, kamēr Ali slaucīja sviedrus viņam no pieres. Krieva ienaidnieki bija lietpratēji. Viņiem bija nepieciešams cilvēks, kurš pārzina apsargāšanas kārtību. Atkal atskanēja pašnicinoši smiekli. Sazin kā viņi izdibināja, cik ļoti es ienīdu to krievu. Sazin kā viņi atklāja manu izmisīgo kāri pēc naudas. Es bieži prātoju, vai tik tie cilvēki speciāli nenokārtoja tā, ka es dzirdu slepenās ziņas par farmaceitisko uzņēmumu.

-    Tevi iemānīja slazdā?

Brokmens mēģināja paraustīt plecus, taču bija pārāk cieši piesiets pie trenažiera. Viņi solīja segt manu parādu. Solīja atjaunot manu finansiālo stāvokli tādu, kāds tas bija agrāk. No manis tika prasīts vienīgi tas, lai es organizēju nīstama cilvēka noslepkavošanu.

-     Es vadīju sargu vienību Romā, un tu tolaik uzturējies Ņujorkā, Ali atcerējās. Visu, ko es tev ziņoju, tu izpļāpāji slepkavu grupai.

-    Tu man vairākreiz žēlojies, ka krievam patīk grozīties gar viesnīcas numura logiem.

-    Tu par šo paradumu pastāstīji pretiniekam un tādējādi palīdzēji snaiperiem izvēlēties piemērotāko pozīciju.

-    Ērts iznākums, Brokmens rezumēja. Tas bandubērns bija beigts, un mani parādi izgaisa.

-    Un Karls Djurens šajā slepkavībā nebija iesaistīts?

-    Nē. Viņam tolaik nebija nekādas varas pār mani. Tātad man nebija ne mazākā iemesla iebilst, kad viņu padzina no darba par cilvēka sagraizīšanu pie viesnīcas Ptaza durvīm.

-    Tad kāds šim notikumam sakars ar…

-    Nolāpītais snaiperis. Pēc atlaišanas Djurens iestājās Kolumbijas narkotiku barona dienestā, un tur viņa un snaipera ceļi krustojās.

Brokmena balss no pārdzīvojuma aizžņaudzās. Viņš valstīja mēli, it kā būtu norijis smiltis.

-    Papūlies, Ali mudināja, pasniegdams vēl ūdeni. Tikpat kā esam beiguši. Drīz viss būs galā. Pastāsti par snaiperi!

-    Djurens ar snaiperi dalījās pieredzē un pārrunāja savus agrākos norīkojumus.

-     Un snaiperis pastāstīja Djurenam par tavu saistību ar krieva nāvi?

-     Pilnīgi visu. Brokmens saviebās, ienīzdams pats sevi. Djurens piedraudēja mani atmaskot. Par tādu noziegumu man varēja piespriest cietumsodu vai, visticamāk, nāves spriedumu. Krievam bija brāļi, gandrīz tādi paši ļaundari. Viņi būtu mani… Brokmens aprāvās.

-    Tu neredzēji cita ceļa. Nācās pakļauties Djurena šantāžai un piegādāt informāciju par aģentiem un viņu norīkojumiem.

-    Lūk, tagad tu zini visu, Brokmens noteica, ielikdams vārdos vēl lielāku derdzīgumu pret sevi.

-    Nē, nezinu vis. Kāpēc Djurens to visu ir uzņēmies?

Brokmens neatbildēja, tālab Ali atkal iespieda lupatu viņam mutē un pavilka trenažiera sviras. Pēc piecām minūtēm, kad Brokmenam bija pārplēsta arī kreisā pleca rotatora aproce un viņš pats bija mitējies klusi kliegt, Ali izņēma vīkšķi viņam no mutes.

-    Kāpēc viņš to dara?

-    Es nezinu, Brokmens novilka. Ali pasniedzās pēc trenažiera svirām, tādēļ Brokmens steigšus piebilda: Taču man ir spēcīgas aizdomas.

Kad Brokmens tās izklāstīja, Ali juta, ka viņa pakrūti sažņaudz salta roka.

2. nodaļa

Stāvēdams šķūnītī, Kevana cieši spieda pie auss mobilo tālruni un klausījās Ali stāstā.

-    Kā lai es zinu, ka tā ir patiesība?

-    Ja netici man, Ali uzstāja, tad varbūt tu ticēsi Džeraldam. Atskanēja būkšķis, jo Ali novietoja tālruni citur. Tagad Ali balss skanēja no lielāka attāluma. Izstāsti viņam, nolādēts! Izstāsti to, ko nupat pavēstīji man!

Atkal būkšķis. Un tad Brokmens sāpēs pārvērstā balsi teica:

-    Es… Tas biju es. Es nodevu informāciju.

-    Pastāsti par Ņūorleānu! Ali fonā atgādināja.

Brokmens paklausīja. Viņš runāja aizsmakušā balsī, smagi vilkdams elpu. Izklausījās, ka neskaidros vārdus viņš veido pietūkušām lūpām.

Kevanam šķita, ka tumsa visapkārt aizvien sabiezē. Lūkodamies uz Karla meistarīgi darināto Maikla Praisa naža kopiju un ievilkdams nāsis putekļu un vecā metāla smaržu visapkārt, viņš tik tikko apzinājās Džeimijas un Raterforda uztraukumu, kad tie vēroja viņa saspringtos vaibstus.

No jauna ierunājās Ali: Vai tagad tu man tici?

-    Paliec pie viņa. Neizej no dzīvokļa. Es nosūtīšu vienību jūs sargāt.

-    Atsūti arī ārstu Džeraldam, Ali piekodināja.

Kevana pārtrauca sarunu un aši noorganizēja solīto palīdzību. Steigdamies uz durvju pusi, viņš pastāstīja Džeimijai un Raterfordam par Ali atklājumu.

No kalves pustumsas iznākot dienasgaismā, viņi apžilba vēsās saules staros un kļuva gluži vai akli. Viņi pagāja garām meklēšanas vienības locekļiem un lieliem soļiem devās pa celiņu uz Raterforda automobili, un Kevana stāstīja:

-    Vakar sapulces laikā mēs mēģinājām saprast, kas saista nogalinātos aģentus. Sarunu vēlamajā virzienā vadīja Brokmens. Mēs meklējām kopsaucēju, balstoties uz agrākajiem norīkojumiem vai militārajām vienībām, kurās viņi dienējuši. Bet tieši Brokmens ieteicās, ka vecajiem norīkojumiem nav nozīmes un jāskatās gaidāmie. Es pat atceros, kādā balsī viņš paziņoja: "Pasaules Tirdzniecības organizācija." Tas bija viņa pēdējais darbs. Karls viņam bija pavēlējis panākt, lai mēs saredzam šo sakarību. Gadījumā, ja mēs neuzķertu ar nažiem pastrādāto slepkavību nozīmīgumu. Viņš gribēja, lai mēs visu uzmanību pievēršam Ņūorleānai. Karla atstātā vēstule šīs aizdomas tikai pastiprināja.

-    Kādēļ viņš pūlas mūs brīdināt, kur un kad uzbrukums notiks? jautāja Raterfords.

-     Turp nosūtīti visi aģenti, kas nav aizņemti citur. Djurens vēlas iznīcināt pēc iespējas vairāk cilvēku, taču konferences apmeklētāji, tirdzniecības ministri un lielu korporāciju vadītāji viņam ir mazsvarīgi. Tas ir tikai papildu ieguvums. īstie mērķi ir aģenti. Viņš jau ir radījis spriedzi sistēmā. Tagad viņš tiecas to nospiest uz ceļiem. Ja Djurens izkropļos visu ASV drošības tīklu, jaunu operatoru apmācība ilgs vairākus mēnešus. Tikmēr tas, kurš viņu nolīga, varēs rīkoties pēc sirds patikas.

3. nodaļa

Noliktava atradās Misisipi krastā. Par spīti mitrumam, kas dvesa no grīdas, ēku izmantoja par kopmītni. Trīs rindās bija izvietotas saliekamās gultas ar guļammaisiem, pa divdesmit katrā rindā. Vīri sēdēja uz gultu malām un tīrīja ieročus. Citi atradās pie galdiem un spēlēja videospēles ar šaudīšanos vai skatījās asa sižeta filmas, kas atbilda viņu arodam. Pārtikas bija pietiekami. Pēc sūrajiem jaunības gadiem, ko lielākā daļa šo vīru bija pārdzīvojuši, pēc pārciestā ieslodzījuma, pēc apmācības nometnē, apguvuši disciplīnu un spēju lepoties ar sevi, beidzot viņi bija apmierināti.

Atvērās durvis, un viņi pacēla acis pret saules ietvertu vīrieša siluetu durvju ailā. Slaidais, izstīdzējušais stāvs un muskuļainie apakšdelmi bija labi pazīstami. Vīrietis tūristu zābakos, biksēs ar daudzām kabatām un pārāk platā kreklā, kurš nosedza ieroci. Viņš aizvēra durvis. Ārpusē palika stāvam divi vīri, kuri izskatījās pēc dokeriem, bet patiesībā bija sargkareivji.

Viņš devās pie paaugstinājuma telpā, un pārējie pulcējās apkārt. Negaidīdami atgādinājumu, visi ieņēma militāru stāju kājas plati, rokas aiz muguras.

-    Labdien, kungi. Karla vārdi atbalsojās metāla sienās. Kaujinieki mundri palocīja galvu, atbildot uz cieņas pilno uzrunu. Sāksim ar visbūtiskāko jautājumu. Vai pārtikas jums pietiek? Visi pasmējās. Jā vai nē?

-    Jā, ser.

-    Garšo labi?

-    Jā, ser.

-     Ņūorleānas virtuve ir labākā pasaulē. Austeres. Upes vēži. Garneles kreoliešu mērcē. Sami pekanriekstu garozā. Sarkanās pupiņas un Luiziānas rīsi. Pralinē maizes pudiņš. Kungs tētīt, es pats sajutu izsalkumu! Vīri smējās, un Karls turpināja: Kad šis darbs būs galā, es sarīkošu dzīres, kādas pieejamas vien Antoine's vai citos šāspuses greznajos restorānos. Bet pagaidām lieciet aiz auss. Kamēr vien pieejams papilnam garda rijamā, nekautrējieties izmantot šo izdevību. Nekad nevar zināt, kad dzīrēm sekos bads. Tāds ir karavīra likums. Vai viss nepieciešamais ekipējums ir? Vīri pamāja. Ja rodas šaubas par izsniegtajiem ieročiem, pieprasiet citus. Izveidojiet munīcijas krājumus. Galu galā jums nav par munīciju jāmaksā. Visi atkal iesmējās. Runājot par samaksu, šā lieliskā džentlmeņa rīcībā… Karls norādīja uz Raulu. … ir jūsu nākamā mēneša alga. Pēc instruktāžas varēsiet to saņemt.

Ieroči, nauda un cieņa. Kā paradīzē.

-    Vai esat gatavi ķerties pie darba?

-    Jā, ser!

-    Droši zināt?

-    Jā, ser!

-     Kārtība ir šāda. Rīt sāksies konference. To rīko Pasaules Tirdzniecības organizācija, un pilsētā sabrauks daudz ietekmīgu ļautiņu. Politiķi. Miljardieri. Biezie veči, kas vada starptautiskās korporācijas. Pasākums pievilina arī labu tiesu tādu aktīvistu, kuri ieņēmuši galvā, ka Pasaules Tirdzniecības organizācijas pārstāvji plāno izcirst visus pasaules mežus un visur ierīkot raktuves. Tie uzskata, ka organizācija tiecas iemīt trūkumcietējus dubļos, lai bagātie varētu iedzīvoties vēl lielākā turībā, maksājot divdesmit centus stundā rūpnīcu strādniekiem citos kontinentos un tad uzliekot pamatīgu uzcenojumu kurpēm, krekliem vai citām tur saražotajām precēm. Šie protestētāji taisa nekārtībās. Ta notiek vienmēr. Tas ir tikpat droši kā nauda bankā. Viņi rīko nemierus. Viņi grib, lai mēs saceļam patiesi iespaidīgas nekārtības, ko Pasaules Tirdzniecības organizācijas bosi nemūžam neaizmirsīs. Lai viņi labi apdomā, vai ir vērts izcirst visus mežus, ierīkot raktuves un maksāt nabagu algas. Kā mēs sataisīsim šos visvarenākos nemierus? Es jums pastāstīšu. Ikviens saņems šādu somu.

Karls pacēla nobružātu mugursomu izskatījās, ka to kāds piesējis pie smagās automašīnas un desmit jūdzes vilcis pa grants ceļu. Visi to nopētīja citkārt viņi nemūžam nepievērstu uzmanību tik necilam priekšmetam.

-     Katrā mugursomā atrodas dūmu granāta. Jūs iejuksiet pūlī. Protestētāju būs ļoti daudz, tūkstošiem, un jūs neviens neievēros. Mugursomas ir numurētas. Apskatiet pilsētas karti, kas karājas pie sienas, un uzmeklējiet savu numuru. Konferences centra bulvāri. Fultona ielā. Komercijas ielā. Poidrasa ielā. Krastmalā. Pie Harrah's kazino. Garām Lafajeta laukumam. Dankana laukumā. Pilsētas mērijā. Katrā ielā ir viens numurs. Tur ir jūsu pozīcija. Kad sāksies nekārtībās, kad ļautiņi dedzinās automašīnas, dauzīs logus un metīs Molotova kokteiļus, kad ieradīsies policija, lai darītu galu jautrībai, jūs mugursomu noslēpsiet. Kad jums izsniegtie dārgie, sinhronizētie Jūras flotes desantnieku pulksteņi rādīs tieši vienpadsmit nulle, nulle, jūs pavilksiet šo aukliņu, un granātas sāks dūmot. Pagaidiet, kamēr dūmi pietiekami sabiezē. Mugursomu izvietojums apkārtnē būs vienmērīgs, tālab dūmi izplatīsies viscaur. Kolīdz policisti jūs nevarēs saskatīt, izvelciet pistoles un šaujiet ātrām kārtām pāri visu galvām. Nevajag nevienu nogalināt. Tikai pabiedēt. Sešdesmit ieroči izšauj vienlaikus. Dārdoņa kā kara laukā. Taču neviens jūs neredzēs un nezinās, kas šauj. Protestētāji uzskatīs, ka vainīgi policisti. Kruķi spriedīs, ka to dara nemiernieki. Sāksies klaigas, aurošana un skraidelēšana. Izlietojiet visu munīciju. Nometiet stroķi zemē. Iepriekš neaizmirstiet pielīmēt lateksa strēmeles pirkstu galiem, lai nepaliktu pirkstu nospiedumi, un neaizmirstiet uzvilkt cimdus pielādēšanas laikā, lai uz izmestajām patronu čaulītēm arī nebūtu nospiedumu. Pēc tam laidieties prom. Tiekamies pēc divām dienām nometnē pie Galvestonas pilsētas Teksasas pavalstī. Atcerieties? Es jums par to nesen stāstīju. Tad arī nosvinēsim paveikto un plānosim nākamo misiju. Jūsu līdzdalība šajos notikumos ilgs apmēram minūti, taču tam ir nepieciešami stipri nervi. Jūs apmācīja tieši tādam nolūkam. Ticība savām spējām. Uzticamība. Apņēmība. Paškontrole. Vēss prāts. Ar šādu īpašību kopumu jus dzīvē tālu tiksiet, kungi. Jus vairs neesat ielas salašņas. Pierādiet to! Parādiet, kā darbojas profesionāļi. Taču būt profesionālim nozīmē arī apzināties savu spēju robežas. Ja šeit ir kāds, kurš neuzskata, ka ir gatavs uzdevuma izpildei, un vēlas turpināt apmācības, sakiet jau tagad, un varēsiet iziet pa šīm durvīm. Neviens jūs nevainos.

Aptuveni ducis vīru, kas acīmredzot nebija tik sociopātiski noskaņoti, šķita mazliet svārstāmies, tomēr roku neviens necēla.

Labi, Karls turpināja. Tad katrs paņem naudu un mugursomu. Atrodiet savu vietu uz kartes. Pieraugiet, lai ierocis ir šaušanas gatavībā. Kārtīgi paēdiet un izgulieties. Rīt no rīta vēl parunāsim.

Karls nokāpa no paaugstinājuma, un vīri stājās rindā pie Raula, kurš dalīja naudu.

-      Mister Kaloden, Karls uzrunāja vienu no vīriem, kad ieradāties pie mums, dzīve viennicā bija jūs padarījusi mīkstu un bālu. Fizisko aktivitāšu trūkums un ogļhidrātu kaudzes, ko cietumā dēvē par ēdienu, jūs padarīja par ļumīgu tuklīti. Tagad jūs esat formā. No jums staro veselība. Pēc taisnības jūsu pienākums būtu maksāt man par to, ka nodrošināju jums SPA procedūras.

Kalodens pasmējās. Tā ir, mister Bovij, bet, ja neiebilstat, es naudu tomēr paturēšu.

Karls turpināja tērzēt, izmeta pa kādam jociņam un iedvesa vīros lepnumu par piederību šai komandai. Dažiem viņš paspieda roku vai labsirdīgi paplikšķināja pa muguru. Taču, pārlūkodams rindu, bet nelikdams manīt savu vērtējošo skatienu, viņš pamanīja, ka seši vīri nesteidzas pievienoties pārējiem.

Viņi gaidīja, kad vairākums būs sabāzis naudu kabatās un atgriezies pie ieroču tīrīšanas, videospēļu spēlēšanas, filmu skatīšanās un labāko Ņūorleānas maltīšu baudīšanas.

-    Mister Bovij? viens no viņiem ierunājās.

-    Jā? Karls jau zināja, kas sekos tālāk.

-     Mēs, ē… Mēs te spriedām…

Ierunājās cits vīrietis: Vai jūs domājāt nopietni, kad sacījāt, ka mēs varam atteikties, ja nejūtamies šim uzdevumam kā radīti?

-    Te nevalda diktatūra, mister Tod. Es uzskatu, ka vislabākā vienība ir tā, kurā valda pilnīgas brīvprātības princips.

-    Tad… otrs vīrs ieteicās, bet apklusa.

-    Jā, mister Vīver?

-    Šai dzīvē es gana bieži esmu iekūlies nepatikšanās, tādēļ vairāk negribu.

-    Tiesa, jums neviens nav jānogalina, Karls aizrādīja.

Jūsu uzdevums ir aktivizēt dūmu granātu un šaut gaisā.

-    Acīmredzot man labāk patika aplaupīt degvielas uzpildes stacijas. Bet arī to man vairs negribas.

-    Šeit valda pilnīgas brīvprātības princips, Karls atkārtoja. Es neizlikšos, ka neesmu vīlies. Jūsu apmācībā ieguldīts daudz pūļu. Taču, ja jūs nevarat misijai ziedot visus spēkus, mums visiem būs labāk, ja spēsiet to atzīt vaļsirdīgi. Vai tiešām nepārdomāsiet? Neviens neatbildēja, un Karls nopūtās. Labi… Protams, nākamā mēneša algu jūs nesaņemsiet. Un vienībā jūs, saprotams, vairs nedrīkstat palikt. Tomēr es nevaru pieļaut, ka jūs uzturaties Ņūorleānā. Ja piedzersieties, varat iestreipuļot kadā Franču kvartāla bārā un izpļāpāt vairāk nekā vajadzētu.

-    Tā mēs nerīkotos, mister Bovij. Jūs zināt, ka varat uz mums paļauties.

-     Tik un tā, mister Vīver, problēmas ar alkoholu jūs pamudināja uz rīcību, kas noveda jūs cietumā. Ar jums notika līdzīgi, mister Tod. Es likšu, lai jūs aizved uz kādu moteli, kur varēsiet uzkavēties pāris dienu. Ārpus pilsētas. Sagādājiet kārtīgus spirtotā krājumus. Iepērciet labi daudz ēdamā. Es negribu, lai jūs rādāties cilvēkos.

-    Saprotam, ser.

-     Pēc divām dienām drīkstēsiet doties prom no moteļa, un tad vairs nebūs svarīgi, ko jūs citiem stāstāt.

Tods izskatījās atvieglots. Paldies, mister Bovij.

Karls pagriezās pret Raulu. Piebrauc furgonu!

Pēc desmit minūtēm Rauls vadīja furgonu rietumu virzienā pa Desmito starpštatu maģistrāli ar blīvu satiksmes plūsmu. Rietošā saule spīdēja tieši acīs. Izbraucot no pilsētas, viņš uzrunāja pārējos:

-     Misters Bovijs pieteica, ka motelis nedrīkst būt grezns. Tam jābūt tādam, kurā nav jāuzrāda kredītkarte, lai jūsu pārvietošanos nevarētu vēlāk izsekot. Jums ir tik daudz skaidras naudas, ka nespēsiet to iztērēt. Lieciet to lietā. Šī te būs normāla vieta.

Viņš norādīja uz moteli ar nosaukumu Escort Inn.

-    Galvenais, lai tuvumā ir dzērienu veikals, uzstāja Tods.

-    Es pēdējoreiz dabūju iedzert stundu pēc iznākšanas no cietuma. Pēc tam Bovijs mani pierunāja doties uz to sasodīto nometni, un vairs pie sīvā es neesmu ticis.

-    Re, Vīvers iesaucās. Veikals ir pāri ielai!

Viņi piekrāva pilnu furgonu ar alu, amerikāņu un skotu viskiju, degvīnu, džinu un limonādēm, iegādājās arī kartupeļu čipsus, sīpolu mērci un kāršu kavu, un Rauls piebrauca pie stāvvietas moteļa malā.

-    Es pagaidīšu te, kamēr jūs reģistrējaties, Rauls sacīja.

-    Ja misija saiet grīstē, jums būs labāk, ja jūs neredzēs kopā ar mani.

-    Skaidrs. Doma ir laba. Nav vajadzīgs, ka mūs saista ar notikumiem pilsētā.

-    Prasiet istabas tālākajā galā. Būs mazāka iespēja, ka mani kāds ierauga, kamēr izkrausim visas mantas.

-    Jā, pateiksim reģistratorei, ka gribam pēc iespējas tālāk no satiksmes trokšņiem.

Pēc piecām minūtēm visi seši vīri iznāca no moteļa galvenās mājas, un Rauls viņus aizveda uz nomaļo numuru.

-     Istaba ir pirmajā stāvā, Tods lepni noteica. Nebūs jānēsā mantas augšā pa kāpnēm.

Rauls vēroja, kā viņi sanes vienā istabā alkoholu un pārtiku. Viss nokārtots? viņš vaicāja, stāvēdams atvērtajās durvīs. Vai vēl kaut kas vajadzīgs?

-    Pāris ieleņu, Tods smīkņādams attrauca.

-    Misters Bovijs vēlas, lai jūs ne ar vienu nesarunājaties, Rauls brīdināja.

-    Jā, labi, nevajag jau tā pārspīlēt. Es tikai dzinu jokus.

Viens no vīriem noskrūvēja Jim Bcatn viskija pudeles korķīti, otrs atvēra Budiveiser alus skārdeni, un trešais tikmēr ieslēdza televizoru.

-     Pameklē History kanālu, Vīvers ieteica. Varbūt būs kāds raidījums par automātiem vai tamlīdzīgām lietām.

-    Es ieskriešu tualetē, Rauls teica.

Viņš iegāja tualetē, cieši aizvēra durvis, urinēja un nolaida podā ūdeni. Tad izvilka divas Beretas sistēmas piecpadsmit patronu pistoles, kas bija paslēptas zem platā krekla. No jostas somiņas izņēmis skaņas slāpētājus, viņš piestiprināja tos stobru galā un atvēra durvis. Televīzijas programmas vadītājs stāstīja, kā izgudrota AK-47 triecienšautene jeb Kalašņikova automāts. Iznācis no tualetes, Rauls nošāva visus sešus vīrus iztukšoja abu pistoļu aptveres. Skaņas slāpētāju izraisītie paukšķi radīja iespaidu, ka motelī norisinās spilvenu kauja. Deviņu milimetru patronu gali pēc trieciena sadalījās ķermeņos, nevis tos caururba un ietriecās sienas, jo troksnis varētu pievērst to cilvēku uzmanību, kas atradās uz ielas vai blakus istabās.

Rauls savāca visas patronu čaulītes, lai gan dažas nācās meklēt ilgāk nekā domāts. Ja ari kāda palikusi nepamanīta, nebūs milzu nelaime viņš bija pielādējis ieročus ar cimdiem rokās un rūpīgi pieraudzījis, lai uz patronu čaulītēm nepaliek pirkstu nospiedumi. Taču, ja visi pierādījumi būs rūpīgi aizvākti, izmeklētāji nevarēs izpētīt belzeņmehānisma pēdas un stobra vītņu nospiedumus uz čaulītes šādi ballistikas pierādījumi varētu saistīt Raula pistoles ar nozieguma vietu. Lodes mirušo ķermeņos būs sadalījušās, un to sīkie fragmenti kļuvuši pierādījumiem nederīgi. Turklāt Rauls bija iecerējis noslaucīt pirkstu nospiedumus no pistolēm un pēc iespējas ātrāk no ieročiem atbrīvoties. Misters Bovijs bija mācījis, ka izdzīvošana ir atkarīga no katra sīkuma.

Viņš paņēma no katra līķa skaidro naudu un noslaucīja pirkstu nospiedumus no tualetes poda sviras un dažām citām virsmām, kurām bija pieskāries. Iedams ārā pa durvīm un grasīdamies tās aizslēgt, viņš dzirdēja History kanāla diktoru stāstām, ka cilvēks, kurš komunisma laika izgudroja slaveno automātu, tā ari nav saņēmis autoratlīdzību.

4. nodaļa

Pa Misisipi pukšķinādama garām aizpeldēja barža. Karls piespieda mobilā tālruņa taustiņus un kārtējo reizi noklausījās ierakstīto lūgumu atstāt ziņu. Viņš nospieda taustiņus citā secībā un izdzirdēja līdzīgu ziņu. Tad viņš nospieda atvienošanas pogu un iegrima drūmās domās. Pagājušas divdesmit četras stundas kopš pēdējās sazināšanās ar Brokmenu, kuram iepriekšējā vakarā vajadzēja ierasties Ņūorleānā ar lidmašīnu, no rīta pieteikties Global Protective Services bāzē un izvērtēt gatavošanos drošības pasākumiem Pasaules Tirdzniecības organizācijas konferences laikā. Pēc tam Brokmens būtu apspriedies ar saviem amatbrāļiem no dažādiem valsts aizsardzības dienestiem. Kad noskaidroti grafiki un maršruti, kurus izmantos dažādi aģenti, pavadot savus klientus uz konferenču centru, viņam bija pavēlēts sazināties ar Kārlu un izklāstīt visu sīkumos.

"Vai Brokmens ir nospriedis, ka vairs nespēj piedalīties šai pasākumā? Vai viņš ir aizbēdzis? Vai viņš ir aizturēts un tiek nopratināts?" Tā kā šai iespējai sekas būtu nopietnākas, Karls nevarēja to neapsvērt. "Ja noticis visļaunākais, cik ilgi Brokmens spēs izturēt nopratināšanu? Vai viņš būtu pietiekami vājš un atzītos, ka saistīts ar daudzu operatoru bojāeju? Vai viņš pastāstītu varas iestādēm, ka es esmu ar viņu manipulējis un panācis, lai viņš nosūta pēc iespējas vairāk aģentu uz Ņfūorleānu?"

Neuzticamība ir visļaunākais grēks.

Karls beidzamo reizi sirdīgi ievadīja Brokmena numuru mobilajā tālrunī.

5. nodaļa

-    Jums laimējies, ka Global Protective Services man maksā regulāru honorāru. Aptuveni piecdesmit gadus vecā briļļainā ārste, savulaik mobilā militārā hospitāļa medmāsa, ar galvas mājienu norādīja uz Brokmenu, kas atradās gultā savā dzīvoklī, sāpju remdinošo līdzekļu apdullināts.

-    Viņam būs nepieciešama fizioterapija ceļgaliem un pārrautajām rotatoru aprocēm, mediķe sacīja Ali Karimam. Ieraugot, kādu postu jūs viņam esat nodarījis, jebkurš cits ārsts zvanītu policijai.

-    Aprunājieties ar Kevanu, Ali atteica. Viņš paskaidros manas rīcības iemeslus.

Citā dzīvokļa daļā, trenažieru istabā, iezvanījās Brokmena tālrunis. Ne jau pirmo reizi. Nopratināšanas laikā viņam bija zvanīts vairākas reizes, bet Ali nekad neatbildēja. Lielākā daļa zvanītāju bija saistīti ar uzņēmuma darbu un atstāja ziņu, lai noskaidrotu, kāpēc Brokmens nav ieradies Ņūorleānā.

Tikai viens zvanītājs Viljams Skeidžels rīkojās citādi.

Tālrunis iezvanījās atkal, un Ali izgāja no guļamistabas un devās uz trenažieru istabu.

Pēc sešiem signāliem zvanīšana mitējās. Ali piegāja pie galda, kur blakus Brokmena pistolei un līkajam nazim atradās tālrunis. Tā ekrānā atkal bija lasāms Viljama Skeidžela vārds.

Kāda doma viņu darīja nemierīgu. Atsprādzējis savu mobilo tālruni no siksnas, Ali nospieda taustiņus.

Pēc diviem pīkstieniem atsaucās Kevana: Es ceru, ka tu nāc ar labām ziņām.

-    Man ir tikai viens jautājums. Vai vārds "Viljams Skeidžels" tev kaut ko izsaka?

-    Pie velna, jā! Skeidžels bija slavens nažu kalējs. Kur šis vārds parādījās?

-    Cilvēks ar šādu vārdu vairākkārt zvanījis gan uz Brokmena mobilo, gan uz mājas tālruni. Taču ziņu neatstāj.

Klausulē brīdi valdīja klusums. Tas ir Karls.

-    Uzgaidi. Noskaidrosim, vai šoreiz viņš ir atstājis ziņu. Ali nospieda Brokmena mobilā tālruņa taustiņus.

-    Kāds numurs ir redzams ekrānā? jautāja Kevana.

Ali nodiktēja ciparus un noklausījās Brokmena tālrunī atstāto ziņu. Elektroniska šņākoņa norādīja, ka ziņa patiešām ir ierakstīta. Atspiedies pret galdu un pavirzījis malā Brokmena ieročus, Ali ar cerībām gaidīja. Šņākoņu pārtrauca spalgs elektronisks pīkstiens.

Trenažieru istaba uzsprāga.

6.   nodaļa

Karls piesprādzēja mobilo tālruni pie siksnas un ievietoja nelielo radioraidītāju fotokameras somiņā, ko nēsāja līdzi. Viņš aizstaigāja līdz upes krastam, pa ceļam mādams ar galvu tūristiem un izlikdamies apbrīnojam kuģus, kas peldēja Misisipi upē, lai gan patiesībā viņa uzmanību saistīja neierasti lielais policistu skaits un daudzās barikādes, kas sakrautas upes mala, gatavojoties nākamās dienas demonstrācijām. Viņš iztēlojās, kā Brokmens visticamāk, tomēr viņa pratinātājs ieklausās tālrunī, cerēdams izdzirdēt ziņu. Taču vienīgā ziņa bija aktivizācijas signāls no Karla radioraidītāja. Signālu uztvēra miniatūrais detonators naža makstī. Sprādziens, kuru radīja maksts formā izveidotās jaudīgās sprāgstvielas, iznīcināja visu tām apkārt.

7.   nodaļa

Sakari pārtrūka vienā acumirklī. Klausulē iestājās nāves klusums. Vārds "nāve" ienāca Kevanam prātā ne saukts, ne lūgts. Sēdēdams Global Protective Services lidmašīnā, kas devās uz Ņūorleānu, viņš juta dvēselē kaut ko aizlūstam. Iegalvodams sev, ka lidmašīnās tālruņu sakari nav uzticami un pārtraukt sarunu varēja kļūme elektronikā, viņš apspieda nelāgās nojausmas un vēlreiz piezvanīja Ali uz mobilo tālruni, taču atsaucās datorizēta balss un pavēstīja, ka numurs nav pieejams.

-    Vai noticis kaut kas nelāgs? Džeimija apvaicājās.

-    Baidos, ka jā. Kevana steigšus zvanīja uz sava uzņēmuma galveno mītni Manhetenā.

Dežurējošais virsnieks jau bija saņēmis ziņu no diviem firmas aģentiem, kuri stāvēja sardzē pie Brokmena dzīvokļa durvīm.

-    Sprādziens? Kevanam sažņaudzās sirds un aizrāvās elpa. Viņš nolaida tālruni. Esi nolādēts, Kari!

8. nodaļa

Kad Gulfstream lidmašīna nolaidās Ņūorleānā, to jau gaidīja vairāki ārkārtas dienestu transportlīdzekļi, jumta bākugunīm zibinot tumsā. Drūma izskata oficiālās personas ar šaujamieročiem zem žaketēm izveidoja aizsargkvadrātu, kad Kevana, Džeimija un Raterfords iznāca no lidaparāta.

-   Tālruņa numurs, kuru īsi pirms nāves nosauca jūsu darbinieks, sākas ar vietējo kodu, kāds Slepenā dienesta aģents stāstīja Kevanam. Viljams Skeidžels iegādājies šo tālruni vakar Sentčārlzas pilsētiņā, divdesmit jūdžu attālumā no šejienes.

-    To droši vien nedarīja pats Karls. Šo godu izpelnījies kāds viņa cilvēks, lai pārdevējs nevarētu sniegt precīzu pircēja aprakstu.

-    Pircēja nosauktā adrese ir fiktīva.

-    Cik pārsteidzoši!

-    Varu saderēt, ka dažādos citos veikalos ir nopirkti vairāki tālruņi un to veikusi viena un tā pati persona, slēpjoties aiz neīstiem vārdiem un dokumentiem, piebilda Raterfords.

Policisti aplenca furgonu no abām pusēm. Kevana, Džeimija un Raterfords FIB aģentu pavadībā ietrausās transportlīdzeklī. Tiklīdz durvis aizcirtās, šoferis vadīja automobili uz izeju. Policijas patruļmašīnas brauca gan pa priekšu, gan aiz muguras.

-     Maz ticams, ka Djurens vēl ilgi paturēs šo tālruni, sprieda Kevana. Furgons tobrīd jau atradās uz maģistrāles. Vai satelīts ir vietā?

-     Gatavs sākt darbu, atbildēja kāds aģents. Debesu acis un ausis ir pavērstas pret Ņūorleānu.

-     Tad ķerieties klāt.

Aģents ierunājās rācijā: Maiznieks Miesniekam. Vai dzirdi?

-    Apstiprinu, atsaucās kāds vīrietis.

-    Uzsākt izsekošanu!

-    Izsekošanas process sācies.

Aģents pamāja Kevanam, kas izņēma mobilo tālruni un ievadīja numuru, kuru Ali bija nosaucis viņam dažus mirkļus pirms bojāejas.

Visi saspringti viņu vēroja, bet Kevana apzinājās tikai pie auss piespiesto tālruni un signāla toni tajā.

Viens.

Divi.

Trīs.

-    Viņš būs atbrīvojies no tālruņa, teica Raterfords. Ja kāds vispār atbildēs, tad varbūt tas būs narkomāns.

Pēkšņi klausulē bija dzirdama Karla balss: Sveiks, Aron!

Kevana juta, kā paātrinās sirdsdarbība.

Apdzīdams automašīnu uz šosejas, furgons sašūpojās.

-    Teicami uzminēts, Kari.

-    Nebija vajadzības minēt. Es tevi pazīstu, vecais draugs. Es varu paredzēt tavu rīcību.

-    Es tavu ari. Kevana secināja, ka fonā ir dzirdama mūzika un smiekli, bet Karla balss izklausās slāpēta un attāla. Tu biji pārliecināts, ka es zvanīšu?

-    Protams, bija iespējams, ka tu iztaujā Džeraldu Brokmenu. Tādā gadījumā tu tagad būtu izsmērēts pa sienu.

Skābs kamols dedzināja Kevanam rīkli. Gribējās pasniegties cauri klausulei un…

Viņš pielika pūles, lai neizrādītu balsī saviļņojumu. Tu uzspridzināji Ali Karimu, divus sargus un ārsti.

-   Karims. Ar viņu bija viegli sastrādāties. Sava amata lietpratējs. Žēl, ka viņa vairs nav.

-    Pamēģini neliekuļot.

-    Kas bija pārējie… Karla balss it kā izdzisa, lai gan mūzika un balsis savādā kārtā bija dzirdamas tikpat skaidri.

-    Es tevi slikti dzirdu, Kevana sacīja.

Sarunbiedra balss kļuva skaļāka. Kas bija pārējie sargi?

Kevana nosauca viņu vārdus.

-   Tādus nezinu. Viņus droši vien pieņēma darbā pēc tam, kad atlaida mani, Karls uzsvērti sacīja.

-     Es jau tev teicu, ka man nebija nekāda sakara ar tavu atbrīvošanu no darba.

Starmešiem spoži mirdzot, furgons strauji nogriezās uz slīpās nobrauktuves, un Kevana bija spiests pieķerties pie sienas, lai nezaudētu līdzsvaru.

-     Bet tu arī necenties to aizkavēt, draudziņ, Karls atgādināja. Un dziļi sirdī tu zināji, ka tev tas būtu pa spēkam.

-   Tu pārkāpi pilnvaras. Tu vairs nebija valdāms. Dankans, tevi atlaizdams, rīkojās pareizi.

-    Ā, beidzot nāk gaismā patiesība. Tu atzīsti, ka būtu varējis iestāties par mani, tomēr ļāvi, lai mani atlaiž.

-    Starpgadījums pie viesnīcas Plaza nebija vienīgā reize, kad tu zaudēji savaldīšanos. Tu vaino mani? Pamēģini vainot pats sevi.

-    Uzņemties daļēji atbildību uz sevi? Vai to tu piedāvā?

-    Es piedāvāju tev atmest savus nodomus.

-     Cik ilgi, tavuprāt, tev izdosies uzturēt šo sarunu? Karls vaicāja.

-     Līdz izdosies tevi pierunāt.

-    Vai tu mēģini izsekot mana mobilā tālruņa signālu, veco zēn? Pūlies noskaidrot, kuras bāzes stacijas pārraida manu balsi?

-    Man tas jādara. Tu zini, kā šādās situācijās rīkojas. Nekā personīga.

-    Nesmīdini mani. Tu esi nepārprotami pierādījis, ka attiecībā uz tevi nekas nav personīgs. Salts tu esi, Āron. Es nemaz iedomāties nevarēju, cik salts tu esi.

-    Un tu ne? Uzklausi mani, Kari! Met mieru saviem plāniem.

Furgons nogriezās gar stūri un spēji nobremzēja, liekot Kevanam atkal pieķerties pie sienas. Automobilis vēl nebija pilnībā apstājies, kad vienības galvenais aģents atrāva vaļā sānu durvis un uz ārkārtas dienestu bākuguņu zibšņu fona skatienam atklājās šautenēm bruņoti viri.

-    Kādēļ lai es mestu mieru tam, ko man tik ilgi nācās organizēt? vaicāja Karls.

Piespiedis tālruni pie auss, Kevana izlēca no furgona un līdz ar aģentiem devās uz vienstāva ķieģeļu ēku. Nāsīs iesitās tuvējās Misisipi kodīgā dvaka. Kari, ja tavs nodoms ir atriebties man, nosauc laiku un vietu! Es parūpēšos par tavu drošību. Bez blēdīšanās. Viens pret vienu. Varēsi izpaust savu naidu pret mani.

Aģents atvēra ēkas metāla durvis. No tām izplūda spoža gaisma. Milzīgo telpu pildīja radio iekārtas, datori, video un audio magnetofoni un novērošanas kameru monitori. Ekrāni pārraidīja simtiem ainu no Ņūorleānas ielām ap konferenču centru tur ieradās pilni autobusi ar policistiem un tika uzstādītas barikādes.

Vismaz divi duči tehniķu montēja aparatūru, taču, Kevanam ienākot, visi kā viens apklusa un pagriezās pret viesi.

-    Naidu pret tevi, Āron? Karla balss pēkšņi atskanēja no skaļruņiem blakus monitoram. Tehniķis pasteidzās nogriezt skaļumu. Es uz tevi niknojos tāpēc, ka es tevi mīlu, vecīt. Ne jau tādā nozīmē, ka gribētu tevi paņemt priekšā… tā nav tāda mīlestība. Tu man savulaik biji vistuvākais cilvēks. Bet vairījies no manis kā no spitālīgā. Atriebties tev? Nekā nebija. Es tā rīkojos, lai pierādītu, ka vairs neesmu nesavaldīgs. Bet tagad, kad taviem satelītu tehniķiem bijusi izdevība noskaidrot manu atrašanās vietu… atā!

-    Pagaidi, Kari! Kevanam atbildēja tikai mūzika un balsis. Kā mēs varam darīt tam galu? Tikai paziņo, kas tev ir vajadzīgs! Atbildes nebija. Kari!

Mūzika un balsis nerimās, un Kevana nolaida tālruni gar sāniem. Sarunu nedrīkstēja beigt ja nu Karls pasaka vēl kaut ko. Taču, nepārtraucot savienojumu, viņš ļāva Karlam noklausīties zālē sacīto.

-    Gudri darīts… apspiezdams vēlmi izlamāties, Kevana pasniedza tālruni kādam tehniķim un lika iznest to ārā.

-     Vai atrašanās vietu noskaidrojāt? Raterfords jautāja tehniķim.

-    Franču kvartāls. Viņš acīmredzot nolicis tālruni un aizgājis.

-    Bet… kāpēc viņa balss skanēja it kā no attāluma?

-    Varbūt viņš nerunāja tieši tālrunī?

-    Signāls nāk no Burbonu un Svētā Pētera ielu stūra, iejaucās cits tehniķis.

-    Vai tuvumā ir kāda vienība? Raterfords vaicāja. Bāru rajonā noteikti dežurē papilnam policistu.

Trešais tehniķis nupat beidza sarunāties mikrofonā. Sarunas laikā pusducis vienību sapulcējās tai rajonā. Citas turp dodas pašlaik. Ielas tiek noslēgtas.

-    Viens aspekts man nedod miera. Pirmais tehniķis norādīja uz monitoru, kurā bija redzama Franču kvartāla karte un uz tās nekustīgs, pulsējošs punkts.

-    Tikai viens? pajautāja Raterfords.

-    Runādams viņš nemaz nekustējās, tehniķis ieminējās.

Džeimija saprata pirmā. Nekustējās? Kāpēc gan Karls

paliktu uz vietas, ja zina, ka mēs ar satelītu palīdzību pūlamies noteikt viņa atrašanās vietu?

9. nodaļa

Furgons apstājās Šartras ielā starp Džeksona laukumu un Sv. Luija katedrāli. Kad ap transportlīdzekli bija sastājušies sargi, Raterfords atvēra durvis.

Kevana lūkojās uz ielas apgaismojumu, uz daudzajiem tūristiem, kas ar lielām plastmasas glāzēm rokās pastaigājās tālāk pustumsā un dzēra alu.

-    Vai tu esi cieši nolēmis tā rīkoties? Raterfords vaicāja. Iespējams, viņš tevi vilina slazdā.

-    Es esmu pārliecināts, ka viņš mani vilina slazdā.

-    Tad kālab tu spēlē pēc viņa noteikumiem?

-    Tālab, ka citu noteikumu mums nav. Cik aģentu ir iejukuši pūlī?

-    Var apgalvot, ka pūlis sastāv no aģentiem.

Kevana pievērsās Džeimijai. Vai gribi palikt tepat?

-     Un pieļaut, lai man iet secen visi prieki? viņa attrauca.

-    Cerēsim, ka nekādu dižo prieku nebūs.

Aģentu ielenkti, viņi izkāpa un devās tālāk pa šauro Svētā Pētera ielu. Kevana pagāja garām majestātiskajai katedrālei un, tuvodamies spožumam un rosmei, kas valdīja Burbonu ielā, gausināja soli. Visapkārt skanēja mūzika un līksmība. Pārpildīto bāru un restorānu durvis lielākoties bija atvērtas.

-    Ja turēsimies kopā, Kevana uzrunāja aģentus, mēs nevarēsim viņu pārsteigt.

-    Bet, ja neturēsimies kopā, viens iebilda, mēs nevarēsim jūs pasargāt.

Naktīs Burbonu iela bija slēgta satiksmei. Aģenti pārlaida skatienu trokšņainajiem bāriem un trakulīgajiem svinētājiem ielas vidū. Viņi pievērsa uzmanību daudzajiem māju balkoniem ar dzelzī kaltu rotājumu margām arī tos bija pārpildījuši dzīrotāji.

Sviedriem noplūdis, Kevana piegāja pie vīra, kas ar vācu aitu suni stāvēja blakus atkritumu tvertnei. Suņa īpašnieks šķita izbaudām mūziku un pūļa jautrību. Līdzīgi acīmredzot jutās arī vīrietis un sieviete, kas stāvēja otrpus tvertnei, un cits pārītis, kuri priecājās par dejotāju uz ielas. Visi, arī dejotājs, bija vienības locekļi.

Vīrietis ar suni paskaidroja Kevanam:

-    Arnolds ir labākais suns musu kinologu vienībā. Viņa deguns uzodīs jebkuras sprāgstvielas. Pagaidām apkārtnē ir tīrs. Vīrietis norādīja uz abiem pāriem un dejotāju. Viņiem ir radiācijas un patogēnu detektori. Nekas nav atrasts.

-    Parādiet, ko esat atklājuši, Raterfords lika.

Vīrietis ar sievieti pavāca nost atkritumu maisus, un skatienam atklājās ar peleko santehnikas līmlenti kopā satīti divi mobilie tālruņi. Tiem līdzās atradās arī kāds neparasts priekšmets.

Iesākumā Kevana visu uzmanību pievērsa kopā satītajiem mobilajiem tālruņiem un dusmās izgrūda:

-    Tas nu gan ir viens…

-   Šajā gadījumā, manuprāt, ir pieļaujams izteikties arī spēcīgāk, piezīmēja Raterfords.

Kevana izņēma no kabatas lateksa cimdus un uzvilka tos krīta pulveris tajos likās nepatīkams. Pietupies viņš atsprādzēja no siksnas nelielo kabatas lukturīti un nopētīja tālruņus. Klausules un skaļruņi bija novietoti iepretim viens otram.

Kāds aģents, beidzis runāt pa savu mobilo tālruni, sacīja: Viens no šiem tālruņiem joprojām darbojas. Ar tā starpniecību štābā dzird mūsu balsis.

-     Lieciet Arnoldam vēlreiz pārbaudīt sprāgstvielu klātbūtni! Kevana pavēlēja kinologam.

-    Ar lielāko prieku.

Pēc tam Kevana pievērsās vīrietim un sievietei. Vai varētu no jauna iedarbināt detektorus?

Aģenti paklausīja, taču portatīvie aparāti joprojām neuzrādīja nekādas radiācijas vai patogēnu pēdas. Pārbaudi viņi veica tik profesionāli, ka simtiem tūristu, kas gāja garām, to pat nepamanīja.

Kevana paņēma tālruņus rokās, cenšoties tos satvert apakšējā daļā, lai pēc iespējas nesabojātu iespējamos pirkstu nospiedumus. Viņš atsprādzēja nazi no bikšu kabatas. Noskaidrojis, kā tālruņi ir sastiprināti kopā, viņš pārgrieza pelēko līmlenti un atdalīja aparātus.

-    Otrais tālrunis arī darbojas. Tas saņem signālu, Kevana sacīja, norādīdams uz iedegto ekrānu.

-     Būtu nepieciešami trīs tālruņi, Džeimija secināja. Kevana palocīja galvu. Viens, uz kuru tu zvanīji, Džeimija rēķināja. Otrais piestiprināts pirmajam. Un vajadzīgs trešais, pa kuru Karls saņēma signālu no otrā.

Jau atkal Kevana pamāja.

-     Es īsti nesaprotu, iejaucās kāds aģents. Par ko jūs runājat?

-    Karls bija pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk es piezvanīšu uz tālruni, no kura viņš sazinājās ar Brokmenu, jo numurs tiek saglabāts Brokmena tālruņa zvanu žurnālā. Ja abi Brokmena tālruņi iznīcināti sprādzienā, numuru tomēr var iegūt no mobilā operatora.

-     Labi, tiktāl būtu skaidrs, aģents ieteicās.

-    Karls un kāds viņa sabiedrotais gaidīja zvanu. Džeimija norādīja uz vienu no tālruņiem. Vēl neatbildējis uz zvanu, Karls ieslēdza otro tālruni un izmantoja trešo aparātu, lai piezvanītu otrajam. Tad atlika savienot kopā pirmo un otro tālruni, un otrais tālrunis pirmā aparāta klausulē atskaņoja visu, ko Karls teica trešajā tālrunī. Sarunas laikā viņa sabiedrotais satina tālruņus cieši kopā. Tos paslēpuši aiz šiem atkritumu maisiem, viņi devās prom.

Aģents pamāja. Tā kā mums nebija informācijas par trešo tālruni, viņš varēja sarunāties ar jums, cik vien ilgi gribēja, un nebaidīties, ka mēs ar satelīta palīdzību uziesim viņa atrašanās vietu. Droši vien viņš nemaz neatrodas Franču kvartālā.

-    Un arī patlaban viņš mūs dzird, Kevana piebilda.

Raterfords iztaisnoja plecus. Kevana atzinīgi novērtēja

aģentu darbu. Viņi joprojām cītīgi uzmanīja pūli un trokšņaino drūzmu pie ēkām šai ielā.

-    Vai tā ir taisnība, Kari? Kevana vaicāja otrajā tālrunī. Tu vēl tagad klausies mūsu sarunā?

Atbilde neatskanēja, taču klusa elektroniska šņākšana vēstīja, ka sakari nav pārtraukti. Viņš parādīja tālruņa ekrānu aģentam, kura uzdevums bija sazināties ar sakaru centru.

Iegaumējis numuru, aģents pakāpās malā, un nosauca sakaru centram šo numuru. Tagad tas sekos signālam.

-     Vai tu mani dzirdi, Kari? Kevana jautāja. Arī šoreiz atbilde nesekoja. Es ceru, ka noklausīšanās tev sagādā prieku.

-     Ko iesāksim ar otro lietiņu? Raterfords jautāja, uzlūkodams neparasto priekšmetu.

-    Ar šo nazi? Kevana pārvaicāja.

-    Jā. Tik baigu asmeni es nekad neesmu redzējis.

Kevana droši paņēma aso ieroci rokās, jo lateksa cimdi

pasargātu viņu no jebkādas indes, ar kuru Karls nazi apstrādājis. To sauc par kukri.

Ziloņkaula spals likās iespaidīgs, un trīspadsmit collas garais asmens bija biedējoši izliekts kā sirpim. Šāds asmens paredzēts ciršanai, un tā sauktais iedarbīgākais punkts ir gandrīz viss liektais asmens.

-    Tādus izmanto gurkhi, Kevana turpināja skaidrot.

Raterfords saprotoši palocīja galvu. Gurkhi bija militāra

cilts Nepālā un galvenokārt pelnīja iztiku kā algotņi dažādās armijās. Tie nazi izvilka vienīgi tad, ja bija paredzēts izliet asinis. Runāja ja ienaidnieks cīņā netiek ievainots vai nodurts, gurkhiem ir pienākums izliet pašiem savas asinis.

-    Uzzinot par gurkhu tuvošanos, ienaidnieks sāk svīst aumaļām. Kevana pielika pie auss otro tālruni un sacīja tajā:

-    Kari, tu esi paveicis fantastisku darbu. Grebums ziloņkaula spalā ir brīnišķīgs. Jau fermā atstātais Maikla Praisa duncis šķita pasakains, bet šis nazis to neapšaubāmi pārspēj. Teicami nostrādāts.

-    Tas ir no ziloņkaula fosilijas, tālrunī paziņoja Karls. Atbilde jau savā ziņā bija uzvara. Kevana viegli pasmaidīja.

-     Lānss mums mācīja, ka naža izgatavošanas procesā nekas nedrīkst iet bojā, Karls atgādināja.

Aģents, kurš bija zvanījis uz sakaru centru, ar žestiem parādīja, ka tehniķi pašlaik pūlas noteikt trešā tālruņa atrašanās vietu.

-     Mastodonta ilknis, Kevana sacīja. No Aļaskas, vai ne? Tas, kā tu esi iestrādājis melnos epoksīdsveķus virs asmens svarīgākās daļas un ļāvis asmens malai saglabāt tās dabisko metālisko spīdumu, man šķiet atzinības vērts. Tas pasakaini kontrastē ar ziloņkaulu.

-    No tavas mutes tā ir liela uzslava, Aron.

-    Mēs nenogalinām, lai izgatavotu nazi, vai ne?

-    Jā, Lānss allaž tā daudzināja.

-     Tātad pēc naža pabeigšanas nogalināšana ir attaisnojama?

-     Klau, Āron, nelasi man morāli. "Deltas" dienesta laikā tu nekautrējies laist darbā asmeni. Vai jau esi izsecinājis, kādēļ atstāju tev kukri?

-    Vai tas ir drauds?

-    Sacīsim, ka tas ir brīdinājums. Karla balss skanēja klusāk. Tu nevari būt drošs, vai es tevi šobrīd nevēroju. Iespējams, es esmu pagriezis pret tevi šautenes stobru. Iespējams, es jau šajā pašā mirklī varu tevi aizsūtīt uz elli.

-     Šaubos, Kari. Tu esi vairāku kvartālu attālumā. Tu parūpējies, lai mēs redzam tālrunī numuru. Tu gribi, lai mēs izsekojam signālu, taču mēs uziesim tikai kārtējo kopā satīto tālruņu komplektu. Vai tev tas sagādā baudu?

-    Tāpat kā toreiz, bērnībā, kad izlikāmies par kareivjiem, kas vajā viens otru.

-    Bet mēs vairs neesam bērni.

-     Tieši tā. Vai atminies, kad pēdējo reizi bijām Ņūorleānā? Kā mēs toreiz izpriecājāmies, visu nakti dzīrojām un klausījāmies džezu? Gandrīz nevienā klubā vairs neskan džezs… izņēmums ir vienīgi tas, kurš atrodas tev aiz muguras. Vienā tālākā bārā pat ir karaoke, Dieva dēļ! Kad tur pirmīt iegāju, kāds puišelis ar gredzeniem degunā ķērca dziesmiņu Love Shack. Džeza klubi ir pārvērsti par striptīza bāriem un erotisko rotaļlietu veikaliem. Nožēlojami. Ja nebēgsi prom, ko kājas nes, šī pilsēta iznīcinās tavas atmiņas. Samierinies. Brauc atpakaļ uz Vaiomingu.

-    Mani tur nekas vairs negaida. Tu nodedzināji manu māju. Vai esi aizmirsis?

-     Uzbūvē to no jauna. Nodarbini sevi ar ko lietderīgu. Nebāz degunu manās darīšanās. Vai gribi noslēgt derības, Āron?

-    Ko es iegūstu, ja uzvaru?

-     Es pārtraukšu savas aktivitātes, ja tu nosauksi visdārgāko nazi pasaulē.

-     Tādā gadījumā es esmu uzvarējis, Kari. Visdārgākais nazis ir Tutanhamona dunča kopija no tīra zelta, ko darinājis Basters Varenskis.

-    Garām! pasludināja Karls.

-     Liecies mierā, attrauca Kevana. Kad Varenskis pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados izgatavoja šo nazi, tā vērtību lēsa ap piecdesmit tūkstošiem dolāru. Pirms diviem gadiem aptuvenā cena pacēlās līdz pusmiljonam, bet vēlāk kolekcionārs paziņoja, ka nepārdos nazi ne par kādu naudu.

-    Jā, Basteram duncis patiešām izdevies godam. Taču tas vienalga nav visdārgākais nazis pasaulē. Vai gribi zināt, kurš tas ir?

-    Protams, Kari. Nevilcinies un pasaki.

-    Tas, kurš maksās tev dzīvību.

Karls to pavēstīja stingrā balsī, un Kevana nojauta, ka saruna ir beigusies.

-    Met pie malas savas ieceres, Kevana aizrādīja. Tevi meklē tik daudz cilvēku, ka tev nav cerību aizbēgt. Uzsāksim pārrunas. Ko mēs varam tev sagādāt, lai tu rimsties? Klusā elektroniskā šņākšana klausulē ieilga. Kari? Kevana iejautājās un piepeši izdzirdēja tālrunī balsis, dusmīgu vīru lamas.

Aģents, kurš visu laiku sazinājās ar sakaru centru, nolaida tālruni un pavēstīja:

-    Signālu izsekoja līdz Dārzu rajonam. Divus ar līmlenti kopā savienotus tālruņus vienība uzgāja puķu dobē pie kādas senas savrupmājas.

-    Vai abi tālruņi darbojas?

-Jā.

-     Protams. Karls atkal gust virsroku. Viņš sarunājas, atrazdamies citā vietā. Ja es tur ieradīšos, viņš mani uzrunās ar tādu pašu ierīci. Tā Karls var mani izvazāt pa visu pilsētu. Nākamā vieta droši vien būs kapsēta vai upe.

-    Viņš tā rīkojas, lai tev nebūtu laika pielikt punktu viņa rītdienas plāniem, Džeimija bilda.

-    O, mēs tiem pieliksim punktu!

10. nodaļa

Policijas automobilis veda Kevanu un Džeimiju nakts tumsā pa rosīgajām ielām, un Kevana redzēja arvien vairāk pazīmju, kas liecina par briestošajām nekārtībām. Aizvien vairāk likumsargu ielās. Aizvien vairāk barikāžu. Dažos parkos drūzmējās daudz demonstrantu, daži nolikušies snaust guļammaisos, citi dzīvīgi sarunājās un žestikulēja. Tālumā kauca policijas automašīnu sirēnas.

Džeimija ielūkojās pulkstenī. Gandrīz viens. Mums ir maz laika.

Kanālu ielā slējās vairākas viesnīcas, un auto piebrauca pie Delta Queen. Rajons atradās tuvu konferenču centram, un bija saprotams, kāpēc delegāti izvēlējušies to par naktsmītni lai gan Kevanam nebūt nepatika, ka tik daudzi ietekmīgi cilvēki ir apmetušies vienuviet.

Uzrādījuši sargposteņiem identifikācijas dokumentus, viņi ar Džeimiju pasteidzās garām barikādēm un iegāja greznajā viesnīcas vestibilā. Šveicars, kas stāvēja blakus reģistrācijas galdam, parādīja ceļu uz banketu zāli otrajā stāvā. Uzskrējuši pa kāpnēm un aizsteigušies pa paklājiem klāto gaiteni līdz nākamajam sargpostenim, viņi atkal uzrādīja dokumentus un nonāca spoži apgaismotajā Global Protective Services komandcentrā.

Plašajā telpā atradās neskaitāmi galdi. Uz tiem bija novietoti datori un monitori, zvanīja tālruņi, čirkstēja printeri, dučiem aģentu sviedriem vaigā pūlējās izanalizēt apjomīgo informācijas plūsmu. Aiz logiem sirēnu kaukoņa pieņēmās spēkā.

Uzņēmuma sākotnējās izpētes vienības ieradās Ņūorleānā vairākas nedēļas pirms konferences un izpētīja drošības sistēmas gan šajā, gan citās viesnīcās, kurās klienti bija paredzējuši apmesties. Viņi izvērtēja iespējamos maršrutus uz konferenču centru, kā arī uz dažādiem tūrisma objektiem, kurus delegāti par visu varu gribēja apmeklēt. Aģenti fotografēja, zīmēja ielu plānus un ēku stāvu un istabu shēmas. Gatavoja grafikus un noskaidroja, cik ilgs laiks nepieciešams, lai nokļūtu no vienas vietas citā. Pārbaudīja limuzīnu īres uzņēmumu uzticamību un organizēja bruņotu automašīnu pieejamību. Nolīga sargus, kas pieraudzīja, lai automobiļi netiek pārveidoti, un katru transportlīdzekli regulāri pārbaudīja. Organizēja mediķu dežūras un nodeva tiem detalizētas piezīmes par to, kā nokļūt uz tuvāko viesnīcu. Šie un daudzi citi priekšdarbi bija sargu pasaules neredzamā daļa

-     ikviens apsardzības pasākums šķita aizritam bez aizķeršanās, lai gan patiesībā tā pamatā bija intensīvas plānošanas darbs.

Šīs organizētās kņadas vidū stāvēja slaida sieviete. Viņa pacēla acis no izdrukas, ko uzmanīgi pētīja. Agrākā jūras kājnieku vienības locekle un arī bijusī Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas pārvaldes darbiniece valkāja tumšas, plānas bikses un tumšu blūzīti, kas varēja iederēties tiklab oficiālā, kā neoficiālā vidē atkarībā no klienta, kuram blakus jāpaliek nemanāmai. Rudie mati bija īsi apgriezti, un aiz noguruma saspringtajā sejā ar stingrajiem vaibstiem redzēja tikai mazliet kosmētikas. Acīmredzami nopriecādamās novirzīt domas citur, viņa tuvojās Kevanam un Džeimijai.

-    Dzirdēju, ka esi mūsu jaunais priekšnieks.

-       Tāda nelaime nu man uzkrauta, Kevana atteica.

-    Džeimij, tā ir Dona Finča, mūsu labākā priekšdarbu aģente.

-    Tu man glaimo!

-    Dona, tā ir mana sieva Džeimija.

-    Ari par to jau paklīdušas runas. Tu nerimsti pārsteigt.

-    Cerēsim, ka rītdiena nekādus pārsteigumus nenesīs.

-    Lūk, tur ir izklāsts. Dona pieveda abus pie vairākiem plāniem, kas bija piestiprināti pie sienas.

Kevana tos izpētīja un secināja:

-    Man nepatīk, kā ir izvietoti kritiskie punkti.

Tā dēvēja iespējamās uzbrukuma vietas, kas sastopamas ikvienā maršrutā, pa kuru dosies delegāti.

-    Jā, konferenču centrs atrodas centralizētā teritorijā. Noliktavu jeb Mākslas rajons, Kanāla iela, Franču kvartāls. Attālumi ir visnotaļ nelieli. Lai kā mēs pūlamies variēt maršrutus, visiem nākas izmantot šaurās ieliņas šeit un šeit. Neapšaubāmi, lielas raizes sagādā bumbas un snaiperi. Mēs sadarbojamies ar policiju un valsts aģentūrām, lai pastiprinātu drošību šajos punktos, nelaistu tur klāt protestētājus, ieņemtu jumtus, uzmanītu, vai logos neparādās kustība, un tādā garā.

-    Cik aģentu?

-    Astoņi tūkstoši. Vēl citi patlaban ir ceļā.

Pirmajā brīdī Kevana nodomāja, ka ir pārklausījies. Astoņi tūkstoši?

-    Lai uzbruktu vienlaikus tik daudziem cilvēkiem, nepieciešams izkliedējošs ierocis, "netīrā" bumba vai kaut kas tamlīdzīgs, Dona turpināja. Iekšzemes drošības ministrija gar upes krastu izvietojusi radiācijas un patogēnu detektorus. Visi transportlīdzekļi pirms iebraukšanas centra rajonā tiek skenēti.

-    Iedod man visietekmīgāko delegātu sarakstu.

-    Kas tev padomā?

-     Darīt visu, lai rītdien nenotiek nekas neparedzēts.

1 1. nodaļa

-    Vai atminies, ko stāstīju pirmajā dienā, kad atvedu tevi uz apmācību nometni? Karls vaicāja Raulam.

Abi stāvēja pie noliktavas. Ap lampu virs galvas riņķoja kukaiņi. No Misisipi atplūda velkoņa svilpieni.

-    Es tev stāstīju, ka atpūta ir operatora draugs un tā jāizmanto, kad vien iespējams. Tu šodien esi paveicis lielus darbus, mister Ramires. Saņēmis uzslavu, Rauls iztaisnoja plecus, bet Karls turpināja: Tu nevainojami izpildīji doto pavēli. Tagad pienācis laiks atalgot sevi ar miegu. Tas būs grūti. Visapkārt norisinās daudz aizraujoša. Taču mūsu galamērķis ir rītdiena, un pašlaik vissvarīgākais tavs darbs būtu likties uz auss. Pat tad, ja izdosies nevis iemigt, bet tikai pagulēt ar aizvērtām acīm, arī no tā būs savs labums. Vai skaidrs?

-    Jā, mister Bovij.

-    Lieliski. Karls papliķēja Raulam pa muguru un atzinīgi pamāja ar galvu sargiem, kas stāvēja pie durvīm. Tās atvēris, viņš ieveda Raulu noliktavā.

Telpa grima tumsā tikai pie tualetēm dega pāris blāvu lampiņu. Telpu pildīja vīrišķīgs muskusa smārds. Saliekamajās gultās vīri grozījās, šur tur kāds iekrācās vai ieklepojās.

Vēlreiz iedrošinoši papliķējis Raulam pa muguru, Karls vēroja, kā jauneklis apguļas savā gultā un paklausīgi aizver acis. Karls pārlaida skatienu pārējiem vīriem un tad pievērsās mugursomām, kas bija sakārtotas pie sienas labajā pusē. Kopā sešdesmit.

-    Tā ir nervu gāze, Karls bija paskaidrojis kādam melnīgsnējam vīram pirms dažām nedēļām. Tobrīd spīdēja spoža pusdienlaika saule. Abi atradās apmācības nometnē tālu no šāvieniem un sprādzieniem, kas pavadīja fiziskos treniņus teritorijas galvenajā daļā.

Svīzdams versmainajā, valganajā gaisā un juzdams, kā uzvalks pielīp pie miesas, vīrietis ielūkojās ēkā ar viļņota metāla plāksnēm sienu vietā. Tajā pietika vietas simts vistām.

Putni kladzināja, knābāja cits citu un kašāja kailo zemi, meklēdami barību.

-    Tās es iegādājos lauksaimniecības preču zemo cenu veikalā simts jūdžu attālumā no šejienes, Karls skaidroja. Tur es biju parasts pircējs. Neviens man nepievērsa uzmanību.

Karls spēra soļus, ar kāju padzina kladzinošos putnus sāņus un novietoja bara vidū mugursomu. Jūs taču atceraties no Irākas laikiem, ka šāda tipa detonācijas ierīcēm nepieciešams divpakāpju process. Viens to aktivizē, otrs iedarbina. Šādas divpakāpju kārtības rezultātā iekārta nesprāgst pirms laika, piemēram, mums rokās. Vīrietis nopētīja mugursomu un dažus soļus atkāpās, bet Karls turpināja: Galu galā mēs gribam būt droši, ka detonācija notiek ieplānotajā laikā un vietā. Tātad šis ir pirmais solis. Karls parāva aukliņu mugursomas sānos, izlīkumoja atpakaļ gar trokšņainajām vistām, iznāca no ēkas un cieši aizvēra durvis. Pēc tam viņš apgāja apkārt celtnei un aizvēra sietveida logu metāla slēģus.

Furgons atradās simt jardu attālumā, un ceļš uz to veda cauri papardēm un garu zāli. Vietām nācās iet pa valganu zemi, un otrs vīrietis ar netīksmi aplūkoja augu sēklas, kas bija pieķērušās biksēm, un dubļiem nošķiestās ielas kurpes.

Tiklīdz furgona durvis bija vaļā, Karls vedināja vīrieti pie televizora, kas saņēma signālu no kameras betona celtnē. Augstu stūrī novietotā kamera bija pavērsta lejup uz vistām.

-     Pavelkot mugursomas aukliņu, tiek aktivizēts pie detonatora piestiprinātais radioraidītājs, klāstīja Karls. Konkrētajā dienā visi uztvērēji, kopā sešdesmit, tiks noregulēti uz parastu frekvenci, kādu lieto likumsargi. Nav šaubu, ka apkaimē neskaitāmi likuma aizstāvji nepārtraukti sazināsies, izmantojot radiosakarus. Tādējādi kāds, pats to neapzinoties, iedarbinās detonatorus. Taču katram gadījumam es nosūtīšu pats savu radiosignālu. Šim paraugdemonstrējumam es izvēlējos reti izmantotu frekvenci, lai garāmbraucoša policijas automašīna savu radiosakaru laikā mūs nejauši nenogalina. Vai esat gatavs?

Vīrietis pamāja.

Karls piespieda raidītāja pogu un pievērsa sarunbiedra uzmanību ekrānam.

No mugursomas uzbangoja melnu dūmu mutulis. Biedējošā klusumā tas telpā sabiezēja tā, ka vistas vairs nebija saskatāmas.

-     Pats par sevi saprotams, nervu gāze ir bezkrāsaina, Karls skaidroja. Dūmi ir paredzēti vienīgi dramatiskam efektam. TV kamerām. Citādi visi skatītāji pie saviem televizoriem redzēs vienīgi cilvēkus saļimstam. Tas, protams, ir diezgan baisi. Tomēr šādi kameras filmēs paceļamies noslēpumainus melnus mākoņus un saplūstam tos vienā lielā dūmu priekškarā. Ar neatslābstošu uzmanību skatītāji vēros mākoņus izklīstam, un tad ieraudzīs tūkstošiem līķu. Paturiet prātā, ka tur nebūs neviena reportiera, kas ziņotu no notikuma vietas. Visā apkārtnē nebūs nevienas dzīves dvēseles.

Ekrānā joprojām biezēja melns mākonis, un nekas cits nebija redzams.

Kad Karls piespieda citu pogu, attālajā ēkā noklikstēja metāls. Atvērās logu slēģi un pa caurumiem izplūda melni dūmi. Ekrānā bija redzams, kā melno miglu caurauž vāra dienasgaisma.

-     Gāze nogalina tikai tad, kad to ieelpo, Karls stāstīja. Šoreiz deva ir neliela. Kad dūmi sasniegs mūs, tā būs zaudējusi savu spēku. Tik un tā labāk uzlieciet šo.

Viņš pasniedza vīrietim gāzmasku, un arī pats tādu uzvilka.

Pāri ēkai lidoja putns. Šķērsojis aizvien pieaugošā melnā mākoņa robežu, tas sakļāva spārnus un pēkšņi nokrita uz ēkas jumta.

Tūlīt pat nogāzās otrs putns.

Tad trešais.

-    Kā redzat… Karls norādīja uz ekrānu, kur melnie dūmi bija izklīduši un skatienam atklājās nobeigto vistu bars. … tas ir ārkārtīgi efektīvi.

Kārtējais putns nokrita kā akmens.

Stāvēdams noliktavā, Karls novērsās no mugursomām un vēl beidzamo reizi pavērās uz gulošajiem vīriem. Miegs bija nemierīgs, vīri zemapziņā gatavojās rītdienai. Apmierināts ar redzēto, viņš nolēma klausīt pats savam padomam. Klusi aizvēris durvis, Karls izgāja no ēkas un pa šķērsielu nonāca stāvvietā, kur atradās furgons, ar kuru Rauls bija aizvedis sešus atkritējus. Furgonā Karls ielīda guļammaisā un prātā pārlūkoja nākamajā dienā veicamos darbus. Ar nazi vienā un pistoli otrā rokā viņš izpildīja dažus sūri un grūti apgūtos bioloģiskās atgriezeniskās saites paņēmienus un tad laidās miegā, pirms tam vēl atcerējies apmācību nometnē risinātās sarunas beigas.

-    Tātad operācijas laikā, melnīgsnējais taujāja, tiks izmantota koncentrēta gāze?

-    Katrā ziņā.

-    Cik lielu platību tā aptvers?

-    Stratēģiski izvietojot vīrus paredzētajās vietās, gāze izplatīsies visā Ņūorleānas centrā.

1 2. nodaļa

-    Man reiz bija gods iepazīties ar Frenku Sinatru, kad viņš koncertēja mūsu valstī, sacīja Japānas tirdzniecības ministrs. Uz pelēkās pidžamas viņš bija uzvilcis baltu peldmēteli. Plānie mati bija savēlušies, un miega aizpampušām acīm viņš vērās pāri smalkām brillēm.

Kevana sēdēja ministram pretī un neteica ne vārda.

-    Nudien, dažus mēnešus pēc šis tikšanās es viesojos Losandželosā, un mani uzaicināja uz mistera Sinatras mājā rīkotu pasākumu, kuru viņam bija palūdzis vadīt kāds viņa draugs no republikāņu partijas, augstais ierēdnis turpināja. Blakus namrunim pie vārtiem atradās uzraksts: "Ceru, ka tev ir sasodīti labs iemesls nospiest šo zvana pogu." Es pieņemu, ka jums ir sasodīti labs iemesls uzmodināt mani tik vēlā stundā.

-     Es atvainojos. Kevana viegli palocījās. Amatpersonas izturēšanās liecināja, ka viņam šāda atvainošanās ir vienaldzīga. Es gribētu, lai jūs labi pārdomājat, vai konferences darbu ir vērts turpināt, mister Jamato. Kevana paraduma pēc pārlaida skatienu luksusa numuram. Viņu iepriecināja aizvērtie aizkari un apsardzes personāla apzinīgums. Jūs esat viens no visietekmīgākajiem Pasaules Tirdzniecības organizācijas locekļiem. Es no sirds iesaku pārliecināt kolēģus pārcelt konferenci uz citu vietu.

-    Jūsu drauga dēļ.

-     Bijušā drauga, Kevana izlaboja. Viņš ir spējīgs uz visu.

-    Vai jūs neesat spējīgs uz visu? Piemēram, viņu apturēt?

-     Neliekas loģiski riskēt ar…

-    Jūs domājat, ka visa pamatā ir nauda, vai ne? Jamato vaicāja. Kevana neatbildēja, un ierednis turpināja: Vai daudznacionālā rūpniecība un vara? Vai lepnums? Vai jūs uzskatāt, ka mēs esam pārāk nepiekāpīgi? Jūsuprāt, tāpēc, ka pirms pusgada demonstrāciju dēļ mēs bijām spiesti pārtraukt konferenci agrāk nekā paredzēts, šajā reizē mēs atsakāmies pārciest tādu apkaunojumu?

-    Esmu dzirdējis tādu versiju, Kevana atzina.

-     Nē, svarīgākais nav nedz turība, nedz vara, ne lepnums. Galvenais ir izdzīvošana.

Kevana paliecās uz priekšu un vērīgi klausījās. Aiz loga tumsā kauca aizvien vairāk sirēnu.

-    Un te nav runa par demonstrantiem, kas vēlas tikt uzklausīti debatēs, ļamato sprieda. Ja jums ir taisnība, jūsu bijušais draugs tiecas pārvērst nemierus par krietni ekstremālāku pasākumu.

-    Pēc manām domām, vienīgais loģiskais šā vīra dzinulis ir samaksa, ko viņš saņem no teroristiem.

-    Un viņu mērķis ir likvidēt mūsu sistēmas pamatus.

-    Tieši tā.

-    Ja ļausim viņiem mūs iebiedēt, ja bēgsim un slēpsimies, mēs šai iebiedēšanai padosimies. Ar laiku mēs apjautīsim, ka bēgt un slēpties ir vieglāk. Ja mēs neizrādīsim pretestību, kad vien iespējams, mēs piekāpsimies vienmēr. Vai es baidos? Jā. Vai es pieņemu, ka rīt var iet bojā cilvēki? Jā. Es pats ari varu zaudēt dzīvību. Taču, ja tiks pastrādātas zvērības, iespējams, sabiedrības sašutums pret teroristiem panāks to, ka nākotnē tādas tiks novērstas. Jums ir savas cīņas metodes. Mūsējās ir citādas. Es nevaru nākt klajā ar priekšlikumu konferenci atcelt pavisam vai pārcelt citur.

-    Es apbrīnoju jūsu drosmi, Kevana atzina, bet…

-    Tā nav drosme, Jamato nepiekrita. Mēs atsakāmies rīkoties gļēvi.

Piepeši iegaudojās viesnīcas signalizācija.

Kauciens bija griezīgs un mokošs. Tas skanēja gaitenī pie numura.

Ministrs un Kevana strauji pagriezās turp. Kevana izvilka pistoli.

Pie durvīm kāds sita ar dūrēm un sauca:

-    Mister Jamato! Mister Jamato! saucējs neatlaidās. Kevana!

No blakus istabām numurā iesteidzās japāņa sargi ar pistolēm rokās. Kevanam bija skaidrs, ka sargi ir noklausījušies sarunu un viņu par apdraudējumu neuzskata. Nostādamies tirdzniecības ministram priekšā un aizsargādami viņu ar augumiem, tie saspringti lūkojās uz galvenajām durvīm.

Signalizācijas kaucieni un klauvējieni nerimās. Visi lūkojās drošības kameras ekrānā blakus durvīm. Tur bija redzams gaitenis un drošības aģents, kas sauca mistera Jamato vārdu.

Kevana piesteidzās pie durvīm. Atskatījies uz Jamato sargiem, viņš sagaidīja, kad tie ar galvas mājienu apstiprinās savu gatavību, un atslēdza durvis.

Turēdams ieroci šaušanas gatavībā un pavērdams durvis dažus sprīžus, Kevana gaitenī redzēja aģentus, kas klauvēja pie pārējo viesnīcas numuru durvīm, saukdami viesus vārdā.

-    Dūmi lifta šahtā! viņam pavēstīja aģents, kas stāvēja pie durvīm.

Iekams Kevana paguva atbildēt, sauca cits: Un ielas puses kāpņu telpā arī!

-    Ugunsgrēks?

-    Vai arī toksiska gāze! Vēl nezinām!

Trauksmes signāla gaudām pie viesnīcas uz ielas atsaucās sirēna, acīmredzot bija ieradušies ugunsdzēsēju un citu ārkārtas dienestu transportlīdzekļi.

-    Bet sētas puses kāpnes? Kevana taujāja.

Pie katra numura durvīm stāvēja sargi un tirdzniecības ministri, nopietnām sejām vērās gaitenī un uzklausīja apsardzes aģentu steidzīgos paskaidrojumus.

-    Pagaidām tīras.

-    Tas var izrādīties ceļš, kas ievilina mūs slazdā, Kevana sprieda.

Viņam aiz muguras iezvanījās numura tālrunis. Arī citos numuros tai pašā stāvā varēja dzirdēt zvanām tālruņus.

Gaiteņa galā kāda kustība piesaistīja Kevanas uzmanību. Aģents, kurš uzmanīja liftus, saraucis pieri, lūkojās uz griestiem. Virs viņa tinās pelēki garaiņi. Gaisa kondicionētāja šahta! No tās plūst kaut kas…

-    Gāze! Es saožu! kliedza cits aģents un klepodams atkapās no griestos izbūvētās ventilācijas šahtas.

Kevana apsviedās pret apsardzes aģentu, kurš tobrīd biļ.i beidzis runāt pa tālruni Jamato numurā. Lai pārkliegtu ugunsgrēka trauksmes signālu, viņš skaļā balsī sauca:

-    Man nupat paziņoja, ka viesnīcas vestibils ir tīts dūmos.

-    Vai mēs nevaram braukt ar dienesta liftu? ievaicājās |ama to.

-    Nevaram. Ja arī tas ir tīrs, mēs nedrīkstam to izmantot. Ja nu lifts apstājas starp stāviem? Turklāt mēs nezinām, ko ieraudzīsim, kad atvērsies durvis.

Jamato izgāja gaitenī. Vai mēs varam iet lejā pa sētas puses kāpnēm?

-    Mēs esam septītajā stāvā. Vai jums ir slima sirds vai cits iemesls, kādēļ nespēsiet mērot šādu ceļu?

-    Nē, nav. Jamato aizsteidzās pa gaiteni. Tomēr… ja nu tas, kā jūs minējāt, izrādās ceļš, kas ievilina mūs slazdā?

Kevana saoda no gaisa ventilācijas šahtām izplūstam sīvu smaku. Aģenti un klienti kāsēdami skrēja pa gaiteni. Paraudzījies atpakaļ, viņš pamanīja zem lifta durvīm strāvojam melnus dūmus.

-    Pagaidām mēs zinām tikai to, ka šeit palikt nedrīkstam.

Uz sētas puses kāpņu durvīm bija uzraksts "Izeja". Kodīgajos dūmos asaroja acis. Kevana pagriezās pret Jamato un pārējām amatpersonām un pamāja saviem aģentiem, kas dežurēja pie lifta un kāpnēs. Tonij, sazinies ar FIB un izklāsti notiekošo. Pasaki, ka mums nepieciešams labi daudz transportlīdzekļu. Pārējie, palīdziet atbrīvot ceļu!

Viens no vīriem atsita vaļā durvis negaidītajam triecienam būtu jāapstulbina ienaidnieks, ja tāds stāvētu kāpnēs. Kevana nekavējoties pavērsa ieroci kāpņu laukumā, taču redzēja vienīgi spilgti apgaismotus betona pakāpienus un metāla margas. Izmantodams metāla durvis par aizsegu, viņš noslēpās un atklājās vienīgi tik daudz, cik nepieciešams, lai nomērķētu uz augšstāvu. Neviena pretinieka neredzēja.

-    Tīrs! viņš uzsauca.

Garām paskrēja kāds aģents, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz. Viņš nosteidzās vienu kāpņu laukumiņu zemāk un pieliecies pavērsa ieroci lejup. Tīrs!

Apaviem šņirkstot uz betona, pa kāpnēm augšup uzsteidzās cits aģents, lai pārliecinātos, ka augšstāvā neslēpjas nekāds apdraudējums. Uzdevums bija grūti paveicams, jo tobrīd kāpņu telpas astotajā, devītajā un desmitajā stāvā durvis atsprāga vaļā un citi viesnīcas apmeklētāji skrēja uz izeju. Pat ugunsgrēka trauksmes signāla kaucieni nenoslāpēja klaudzienus, kas atbalsojās kāpņu telpā, un Kevana kopā ar aģentiem piebiedrojās trokšņainajai kņadai, metodiski virzoties lejup un pārbaudot nākamos stāvus.

-    Tīrs!

-Tīrs!

Kāds ievaimanājās. Kevana pagriezās un burzmā aiz muguras ieraudzīja, ka pavecāks kungs pidžamā ir paklupis un krīt pa kāpnēm. Par laimi, divi jaunekļi viņu uztvēra.

-    Vai viņš ir savainojies?

Vīrietis sāpēs savieba seju.

-    Viņam lauzta kāja! kāds uzsauca.

Kevana steidzīgi pameta ar roku Jamato sargiem, aicinādams viņus palīdzēt vecajam vīram. Nostājušies katrs savā pusē ievainotajam, tie steidzās lejup, pārējās amatpersonas un sargi sekoja. Nemitīgi zvanīja mobilie tālruņi. Ministri skaļi kliedza aparātos, lai viņus sadzirdētu, un viņiem bija aizvien grūtāk saklausīt atbildes.

Piektajā stāvā viņi sastapa vēl kādu Global Protective Services aģentu, kurš tikko bija atvēris durvis un notēmējis kāpņu telpā ieroci ieraudzījis Kevanu un daudzos cilvēkus, kas steidzās lejup no augšējiem stāviem, viņš mudināja paša vadīto amatpersonu un sargus tiem pievienoties. Ceturtajā un trešajā stāvā neviena nebija viesnīcas administratīvajā daļā, kas tajā atradās, naktīs neviens neuzturējās.

Pa otrā stāva durvīm kāpņu telpā izskrēja Dona Finča ar sakaru vienību, un viņiem pa pēdām sekoja dūmi.

Aizcirtusi durvis, sieviete paskaidroja Kevanam: Mēs uzkavējamies, cik vien ilgi spējām. Es paķēru šos. Dona parādīja kaudzīti datora disku ar drošības datiem par konferenci. Vai ir kāds cietušais?

-    Kāds tirdzniecības ministrs salauzis kāju. Vērdamies lejup un uzmanīdamies no apdraudējuma, Kevana kopā ar Donu steidzās uz pirmo stāvu.

-    Paga! Dona iesaucās. Es neredzu Džeimiju.

-    Viņas te nav. Mums bija paredzēts pārliecināt tik daudz cilvēku, ka nācās sadalīt spēkus. Viņa devās runāt ar tirdzniecības ministriem Southern Belle viesnīcā.

-    Arī to evakuē.

-    Tiešām?

-    Uzbrukts četrām viesnīcām.

-    Man viņa ir jāatrod.

Viņi bija nonākuši pirmajā stāvā. Kevana spēji pagriezās pret amatvīriem un drošības personālu, kas traucās uz izeju. Global Protective Services aģentiem nebija jāpaskaidro, kā jārīkojas kā dzīva siena viņi izplestām rokām nostājās durvīm priekšā.

-    Visiem nomierināties! sauca Kevana, bet ugunsgrēka trauksme un atbalsis kāpņu telpā viņa vārdus gandrīz neļāva sakļausit. Apstājieties! viņš kliedza.

Citas apsardzes vienības arī rīkojās atbilstīgi un pūlējās visus nomierināt.

-    Jūs esat drošībā, Kevana apgalvoja.

Soļu troksnis mitējās. Atbalsis aprima. Pēc dažiem mirkļiem bija dzirdama vienīgi ugunsgrēka trauksme.

-     Man aiz muguras ir metāla durvis. Sienas ir no betona. Šeit ir iestrādāts ugunsmūris. Ar jums nekas slikts nevar notikt. Es pārbaudīšu ārpusi. Transports ir izsaukts, un tam vajadzētu būt ceļā. Mēs jūs evakuēsim, cik vien ātri iespējams.

-    Ja nu ārā gaida snaiperis? noprasīja Itālijas tirdzniecības ministrs.

-     Drūzma ir pārāk liela, un mērķu ir pārlieku daudz, Kevana skaidroja. Daudzi amatvīri bija pidžamās, tāpēc Kevana ierosināja: Lai jūsu auguma drošības aģenti atdod jums savas žaketes. Tad jūs būs grūti atšķirt no apsargu vienības. Snaiperis nesapratīs, kurš ir mērķis un kurš ir sargs. Kamēr viņš tiks skaidrībā, jūs jau būsiet tālu. Kamēr sargi novilka žaketes un atdeva klientiem, Kevana uzlūkoja veco vīru, kurš bija nokritis pa kāpnēm. Viņu turēja divi jauni vīrieši. Neatliekamā palīdzība ieradīsies, cik vien drīz iespējams, Kevana viņu drošināja. Ar galvas mājienu viņš deva zīmi Tonijam, aģentam, ar kuru bija runājis iepriekš. Arī šoreiz, saprazdams priekšnieku bez vārdiem, Tonijs rīkojās. Viņš atvilka bultu un atvēra durvis.

-    Parole ir "trenažieris", sacīja Kevana.

Pacēlis ieroci, viņš pārlaida skatienu juceklim, kas valdīja viesnīcas sētas pusē, un izskrēja uz ielas.

13. nodaļa

Ārkārtas dienestu transportlīdzekļi tā rūca, ka tikai ar pūlēm Kevana dzirdēja Toniju aizslēdzam durvis. Sirēnu kaucieni arvien tuvojās. Iela tinās izplūdes gāzēs, un uniformēti vīri steidzās cauri panikas pārņemtajam pūlim. Kevana nolaida ieroci. Vispārējā haosā ceļu sev gliemeža gaitā lauza furgons, un tam sekoja citi automobiļi. Dienestu darbinieki laukumu norobežoja ar barjerām.

Furgons vēl nebija apstājies, kad no tā izlēca Raterfords un skrēja pie Kevanas. Kā tev ir?

-     Esmu pilnīgi apjucis, bet citādi sveiks un vesels. Aiz tām durvīm gaida vismaz trīsdesmit augsti stāvošas tirdzniecības amatpersonas. Mums nepieciešams evakuācijas transports un neatliekamā palīdzība. Viens ministrs lauzis kāju.

-   Jau dodas šurp. Raterfords norādīja uz spožajiem starmešiem, kas tuvojās.

-    Man teica, ka tas pats ir norisinājies vel trijās viesnīcās, Kevana sacīja.

-    Jā, konstatēti dūmi, bet sprāgstvielas nav atrastas. Gāze nebija nāvējoša, stāstīja Raterfords. Viņš, tāpat kā citi drošības aģenti, pētīja namu jumtus.

-    Pēc smakas spriežot, tā bija asaru gāze, teica Kevana. Viņam kaisa kakls un plaksti joprojām spēcīgi sūrstēja.

-     Mēs domājam, ka protestētāji nevarēja sagaidīt rītdienu un sāka rīkoties jau tagad. Lai mēs gūtu priekšstatu par gaidāmajiem notikumiem un tos izbaudītu.

-    Jā, es jau tagad esmu to gana izbaudījis.

-     Citā viesnīcā kādu ķēra sirdstrieka. Mediķi domā, ka cilvēks izdzīvos. Taču, ja tas būtu Djurena pirksts…

-     Mēs visi šobrīd būtu ceļā uz morgu, Kevana pabeidza.

Otrpus ielai no tumsas iznira apņēmīga slaida sieviete ar skrējējas miesasbūvi un gariem tumšiem matiem. Bākuguņu zibšņu apgaismota, viņa lauzās cauri drūzmai. Sievietei kājas bija ielas kurpes ar zemu papēdi un gumijas zolēm un tumšas plānas bikses. Garo kāju dēļ viņas soļi šķita platāki. Garām furgonam, kas piebrauca pie ēkas, viņa pieskrēja pie Kevanas. Viņš pasmaidīja un apskāva sievieti.

-    Kā tu jūties?

Džeimija viņam cieši pieķērās. Labi. Un pats?

No sievietes matiem vēdīja dūmu aromāts. Kevana jutās tik atvieglots, viņu ieraugot, ka uztvēra smārdu kā labas smaržas. Redzot tevi drošībā, labāk justies nav iespējams.

Šķita, ka arī atraitnis Raterfords būtu gribējis, lai kāds tā priecātos viņu satikt. Taču viņš pieklauvēja pie durvīm un sauca:

Te Džons Raterfords! FIB! Teritorija ir drošībā. Evakuēšanas transports jau gaida.

Kevana piebalsoja, nosaukdams paroli. Viss kārtībā, Tonij. Vari kāpt nost no trenažiera!

Durvis lēnām atvērās. Ielenkuši klientus, uz ielas piesardzīgi iznāca drošības aģenti.

1 4. nodaļa

Karls guļammaisā sakustējās sirēnu trokšņi traucēja gulēt. Šajā nakti kauca vairāk sirēnu nekā pierasts, lai gan šī pilsēta bija izslavēta ar savu trakulīgo naktsdzīvi. Vairāk nekā gaidīts acīmredzot policija centās iegrožot protestētājus, kas pulcējās, gatavodamies nākamās dienas demonstrācijām. Turēdams pa rokai pistoli un nazi, viņš vienā rāvienā aizgaiņāja miegu un pietrūkās sēdus.

Furgonā nebija logu ne sānā, ne aizmugures durvīs. Tas viesa drošības sajūtu, taču vienlaikus jāpatur prātā, ka citiem ir iespējams zagšus pielavīties furgonam un uzbrukt. Viņš nometās ceļos un pa priekšējo logu pūlējās saskatīt, kas notiek tumsā tītās šķērsielas galā. Tur, zibsnījot bākugunīm un sirēnām gaudojot aizvien skaļāk, garām patraucās policijas automašīna.

"Notikusi liela katastrofa," prātoja Karls. "Vai ugunsgrēks. Varbūt kāda sadursme uz upes. Tas uz mani neattiecas." Pēc mirkļa viņš pārdomāja: "Nav tiesa. Uz mani attiecas viss."

Karls izspraucās no guļammaisa un iekārtojās priekšējā sēdeklī pie stūres. Izbraucis no šķērsielas, viņš devās turp, kur skanēja sirēnas un mirguļoja gaismas. Tās veda viņu uz pilsētas centra pašu vidu. Viņš atrada drošu sānieliņu un tur atstāja furgonu, aizslēdza to, pārliecinājās, ka ieroči zem platā krekla ir cieši nostiprināti, un atlikušo ceļu mēroja kājām. Pagājis garām nožogojumiem un aizvien biezākajiem demonstrantu pūļiem, Karls devās nevis konferenču centra virzienā, bet gan pagriezās uz tuvējo darījumu rajonu, kur ieraudzīja tik daudz barikāžu un uniformētu cilvēku, ka vienubrīd jutās kā okupētajos Bosnijas reģionos, kuros viņš sabijis pirms daudziem gadiem.

Drīz Karls nonāca visas jezgas epicentrā, kur ugunsdzēsēju automašīnas un citi ārkārtas dienestu transportlīdzekļi ielenca viesnīcu Kanāla ielā un no ēkas pirmā stāva plūda dūmi.

"Un šī nav vienīgā viesnīca," Karls attapa. Nedaudz tālāk pie citas viesnīcas arī valdīja kņada un troksnis, un arī tur redzēja ugunsdzēsēju automašīnas un dūmus. Tāda pati kņada valdīja arī pie trešās viesnīcas.

Un vēl ceturtās.

"Amatieru pasākums," viņš domās novērtēja.

Puisis plānā džemperī ar uzrakstu "Balto Namu kā ārpakalpojumu uz Indiju!" uz krūtīm un "Neatņemiet amerikāņiem darbus to dzimtenē!" uz muguras teica draugam:

-    Vecīt, ja sākas tik laicīgi, tad rīt ies baigi.

Kāda ļaužu grupa skandēja: Nededziniet lietusmežus!

Turēdamies no demonstrantiem pa gabalu, lai viņu nejauši neuzskatītu par kādu no viņiem, Karls ieslīdēja ēnās. Viņš jau grasījās atgriezties pie furgona, tomēr apstājās un vēl beidzamo reizi uzmeta skatienu dūmiem, kas vēlās ārā pa viesnīcas logiem.

"Rīt ies baigi?" Karls atkārtoja nule dzirdēto. "Jūs pat iedomāties nevarat."

1 5. nodaļa

-     Labrīt, kungi.

Vīri tobrīd tīrīja ieročus, pacēla acis un ieraudzīja noliktavā ienākam Kārlu. Tas, dodoties uz paaugstinājuma pusi, aizrautīgi berzēja plaukstas.

-    Ceru, ka esat kārtīgi izgulējušies, Karls turpināja. Visi sapulcējās ap viņu. Jums ir sagatavotas kārtējās lieliskās brokastis. Cukurotas pankūkas ar augļiem un cigoriņu kafiju. Olas kreoliešu mērcē ar asinsdesu. Kartupeļu sacepums. Steiks. Biskvīti. Mērce. Parastā Sirds veselības asociācijas ieteiktā maltīte, kas lieliski ceļ holesterīna līmeni. Vīri pasmējās. Paēdiet kā nākas, jo, iespējams, nākamreiz pie ēdiena tiksiet vienīgi vakarā. Vai sūdzību nav? Visi ir apmierināti? Viņi pamāja. Teicami. Tātad jūs esat gatavi atstrādāt algu un darīt to, kam jūs apmācīja, apliecināt savas jauniegūtās spējas un rīta cēlienu pavadīt godīgā darbā?

-    Jā, visi atbildēja.

-     Es nedzirdu.

-Jā!

-     Skaidra lieta! Godīgs darbs rīta agruma. Kad atgriezīsimies Teksasā, varēsiet nolaist tvaiku. Bet tagad un līdz pusdienlaikam jums pilnībā jānododas veicamajam uzdevumam. Ieturiet brokastis. Sarullējiet guļammaisus. Salokiet gultas. Novietojiet visu pie durvīm. Turpat nolieciet ari televizorus, ciparvideodisku atskaņotājus, datorus un videospēles. Drīz piebrauks smagā mašīna, un mēs visu sakrausim tajā. Virtuves dežuranti nogādās ēdienu pārpalikumus uz bezpajumtnieku patversmi, taču ne uz to pašu, kuru aplaimoja vakardienas virtuves dežuranti. Pārtiku nav pieļaujams izmest. Dalieties visā. Neatstājiet aiz sevis pēdas. Ieklausieties šajos dzīvesgudrājos vārdos, kungi! Tiklīdz šī noliktava izskatīsies tāda, kāda tā bija pirms mūsu ierašanās, jūs uzliksiet plecos mugursomas un vēlreiz apstiprināsiet savu numuru un tā atrašanās vietu uz kartes. Jūs pārliecināsieties, ka zināt, kā nokļūt jums paredzētajā iela un vietā. Es negribētu, lai kāds klīst pa pilsētu un prašņā policistiem ceļu. Vīri atkal īsi iesmējās. Kontrole. Disciplīna. Tāds ir bijis jūsu apmācības mērķis. Pretējā gadījumā jūs esat lādi paši ielas bandīti ka tolaik, kad es par jums apžēlojos un aizvedu uz apmācības nometni. Neaizmirstiet uzlikt savus jūras desantnieku laikrāžus! Visi pulksteņi ir precīzi sinhronizēti. Ar mugursomām plecos nonākuši katrs savā pozīcijā, jūs iejuksiet starp demonstrantiem. Konference jāatklāj deviņos. Taču tās sākums kavēsies, jo demonstranti mēģinās aizšķērsot ielas. Daži tirdzniecības ministri gribēs ierasties vēlāk, lai izrādītos. Taču pieņemsim, ka līdz desmitiem visi dalībnieki būs klāt un atklāšanas ceremonija ies pilnā sparā. Kad jūsu pulksteņi rādīs tieši desmit, noņemiet no pleciem mugursomas un paveiciet aukliņu. Vai visiem ir skaidrs?

Klausītāji pamāja.

Kad melnie dūmi no visām mugursomām izplūdis, sajauksies un pārklās apkārtni, izvelciet pistoli un iztukšojiet tās aptveri gaisā, Karls pamācīja. Izbaudiet to! Radiet paniku demonstrantu vidū. Bet, Dieva dēļ, nevienu nenošaujiet. Mēs esam nolīgti izjaukt konferenci, nevis nogalināt cilvēkus. Vai tas ir saprotams? Visi atkal pamāja. Labi, tad sakopjam noliktavu. Uzlieciet plecos mugursomas. Noskaidrojiet maršrutu. Pēc pasākuma nesāciet čupoties. Katrs iet savu ceļu, un pēc divām dienām tiekamies nometnē netālu no Galvestonas. Kungi, vai gribat saderēt? Sapulcējušies vīri nepacietība uzlūkoja Kārlu. Varu saderēt, ka es ar jums varēšu lepoties. Jūs pierādīsiet, ka neesmu kļūdījies izvēlē, un apliecināsiet, ka esat saņēmuši lielisku apmācību. Jūs vairs neesat huligāni. Jūs esat operatori. Augstāku cildinājumu es nevaru iedomāties. Operatori.

16. nodaļa

Juzdams, ka viņam uz pleca nogulstas roka, Kevana spēji uztrūkās no miega. Pēc mirkļa viņš atģida, ka atrodas viesnīcas numurā, gar aizkariem istabā iestrāvo blāvi saulesstari un Džeimija, kas vakarā bija ne mazāk nogurusi kā viņš, jau ir nomodā un ar dunku pūlas pamodināt vīru.

-    Ieradies Viljams, viņa pavēstīja.

Acis samiedzis, Kevana vērās advokātā, kas ar portfeli rokā stāvēja pie gultas kājgaļa. Lai arī Viljams bija lidojis ilgas stundas, viņa dārgais, sīki svītrotais uzvalks izskatījās kā tikko izgludināts. Spodri baltajā, nevainojami iecietinātajā kreklā un ar pieskaņoto svītraino kaklasaiti ap kaklu viņš izskatījās pat pārāk ietekmīgs. Uzlūkojot Viljama ideāli sakārtotos sirmos matus un izrieztās krūtis, Kevana tik skaidri kā vēl nekad aptvēra, ka viņu priekšā patiešām ir augstas klases advokāts.

-    Viņš atnesa mums kārtainos pīrāgus. Džeimija sacīja un iekodās smalkmaizītē.

-    Kafiju? noburkšķēja Kevana.

-    To arī. Džeimija pasniedza vīram polistirola tasīti.

Miegainais Kevana iedzēra karsto, rūgto šķidrumu. Labāka advokāta nevienam nekad nav bijis, Viljam.

-    Varbūt man derētu atvērt ēdināšanas uzņēmumu?

-    Cik pulkstenis?

-    Pusseptiņi.

-    Un tu ļāvi man tik ilgi gulēt? Kevana pārmeta Džeimija i.

-    Tu biji līdz nāvei pārguris.

-    Neveiksmīga vārdu izvēle. Arī tu kriti nost no kājām, tomēr piecēlies agrāk par mani.

-    Mani mocīja dažādas domas. Par murgiem pat nerunājot.

-    Par murgiem es zinu visu. Kevana leni apsēdas ertak. Bija sajūta, ka galvā valstās lodīšu gultņi.

-    Vakar vakarā tu man zvanīji un liki traukties šurp, cik vien ātri iespējams, Viljams atgādināja.

-    Dieva vārds, tu tā arī esi rīkojies. Paldies, Viljam.

-    Vai radies kāds neparedzēts juridisks sarežģījums?

-    Nē, bet drīzumā būs gan, Kevana paskaidroja. Un las droši vien nebūs vienīgais kritiskais brīdis.

-    Kad Gulfstream pacēlās no Tīterboro lidostas, apsardzes viri apgalvoja, ka drīz man vairs nebūs vajadzīga viņu aizgādība.

-    Tā ir, Džeimija atzina. Tev vairs nedraud briesmas. Precīzāk gan būtu teikt, ka tu neesi konkrēts mērķis.

-    Tad jau tagad es esmu viens no daudziem mērķiem? Viljams sacīja un sarauca uzacis.

-     Es gribu, lai tu man palīdzi, Kevana sacīja. Taču es tev nemelošu. Man palīdzēdams, tu, iespējams, riskēsi ar dzīvību. Vai esi gatavs to uzņemties?

-     Cik atceros, rančo tu izglābi dzīvību man. Nemaz neminēšu tās reizes, kad tu aizkavēji manus juridiskos oponentus mani nožņaugt.

-    Tad tu esi ar mieru?

-    Kad mēs sāksim?

-     Tu esi kārtīgs vīrs, Kevana noteica. Viņš piecēlās no gultas un apskatīja savas saburzītās bikses un kreklu. Man nav citu drēbju.

-    Tāpat nav laika pārģērbties, Džeimija attrauca, pametusi skatienu uz savām saņurcītajām biksēm un blūzi.

-     Un noskūties ari ne. Kevana parlaida plaukstu bārdas rugājiem.

-    Tā mēs nonāksim ellē, Džeimija secināja.

-     Karls noteikti tur nonāks. Kevana devās uz vannas istabu, lai nokārtotos. Pēc tam viņš pabāza galvu zem auksta ūdens strūklas. Ar dvieli izbužinājis slapjos matus un pārlaidis tiem pāris reižu ar ķemmi, Kevana iznāca no vannas istabas un nokoda kumosu no smalkmaizītes, ko Džeimija turēja rokā. Tad, piesprādzējis pie siksnas pistoles maksti, viņš uzvilka jaku, no kuras plūda asaru gāzes un dūmu smārds.

-      Naži. Divas rezerves aptveres. Laikam man ir viss, trūkst vienīgi pilnas loterijas biļetes.

Ari Džeimija piestiprināja pie siksnas pistoli un nazi un uzvilka vējjaku. Vai esam gatavi?

17. nodaļa

7.00

Sakaru centrā valdīja vēl lielāka drūzma un troksnis nekā iepriekšējā vakarā, sprakšķēja rācijas un klabēja taustiņi. Taču tagad visi klātesošie šķita kā paralizēti. Aģenti nekustīgi stāvēja pie neskaitāmiem novērošanas kameru monitoriem un pētīja tajos satrauktus cilvēku pūļus, kas pulcējās ielās ap konferenču centru. Aiz barikādēm ierindā bija sastājušies policisti un armijas rezervisti aizsargķiverēm galvā, vairogiem un stekiem rokās, gatavi reaģēt, ja pūlis spiedīsies norobežojumiem pāri.

Kad ienāca Kevana un Džeimija, Raterfords sarauca pieri un atskatījās. Viņa skatiens pakavējās pie Viljama.

-    Vai ir kādi pavērsieni? taujāja Kevana, piegājis aģentam klāt.

Blakus Raterfordam nostājās kāds nepazīstams, aptuveni piecdesmit gadus vecs ūsainis. Sirmie mati pie ausīm bija apcirpti tik īsi, ka veidoja pusloku. Kaklasaite bija sasieta ciešā mezglā, uzvalks rūpīgi izgludināts, kurpes nospodrinātas. Vīrietis bija vidēja garuma un miesasbuves, bālā ada liecināja par birojā pavadītu darba mūžu, un baltais krekls ar podziņām apkakles galiem izskatījās tikpat konservatīvi garlaicīgi kā viņš pats.

-     Demonstranti gatavojas bloķēt ielas, lai neļautu tirdzniecības ministriem nonākt konferences ēkā, Raterfords stāstīja.

-    Tai jāsākas deviņos? Džeimija vaicāja.

-     Tā bija paredzēts, atteica svešais vīrietis ar bargo seju.

Kevana domīgi viņu uzlūkoja. Šķiet, mēs neesam pazīstami.

-     Tas ir direktora vietnieks Mouslijs. Raterfords nedaudz uzsvēra amata nosaukumu, it kā brīdinādams Kevanu.

-    Priecājos iepazīties. Kevana pastiepa roku. Tā ir mana sieva Džeimija, un mani sauc…

-    Cik zinu, jums ir daudz vārdu. Mouslijs izlikās neredzam pastiepto roku. Jābrīnās, kā spējat tos visus atcerēties.

Kevana paskatījās vispirms uz Raterfordu, tad uz Mousliju. Vai kaut kas ir noticis?

-    Jūs panācāt to, ko gribējāt, Mouslijs sacīja.

Viņiem tuvojās divi FIB aģenti.

-    Es īsti nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

-     Mēs bijām spiesti evakuēt cilvēkus no četrām viesnīcām, Mouslijs turpināja. Tām, kurās uzturējās visvairāk konferences delegātu. Citās viesnīcās tuvākajā apkārtnē viņus nevarēja izmitināt, jo nepietika vietu. Pietiekami daudz tukšu viesnīcas numuru nevarējām nodrošināt pat divdesmit jūdžu rādiusā. Nācās daudzus nogādāt tuvākajā pilsētā Sentčārlzā. Šis sajukums pamudināja Pasaules Tirdzniecības organizāciju atcelt šīsdienas sanāksmes.

-    Tiešām? Džeimija pārvaicāja.

-    Netēlojiet, ka esat pārsteigta, atcirta Mouslijs.

Citi aģenti pievirzījās tuvāk.

-     Paklausieties, ierunājās Kevana, ir taču labi, ja konferenci pārceļ uz vēlāku laiku, vai ne? Tad visiem atliek vairāk laika sameklēt Kārlu un viņu apturēt.

-    Jā, tas tik tiešām ir labi. Neapšaubāmi, sarkastiskā toni atbildēja Mouslijs.

Apjucis vēl vairāk, Kevana ar drūmu seju pagriezās pret Raterfordu. Džon, lidojot šurp, mēs pārrunājām to, cik būtiski ir panākt konferences atcelšanu, cik neprātīgi rīkojas Pasaules Tirdzniecības organizācija, kad atsakās mainīt grafiku, lai nebūtu jāpiekāpjas demonstrantiem. Tagad tirdzniecības ministri ir piekrituši. Mūsu cerības ir piepildījušās. Iespējams, šādi ir izglābtas daudzas dzīvības.

-    Dzīvību glābšana arī man ir prioritāte. Mouslijs izslējās vēl vairāk. Taču, ja nespējāt pierunāt organizācijas dalībniekus, vai, jūsuprāt, bija pareizi pārliecināt viņus citiem līdzekļiem?

-    Jūsu apgalvojumi ir nesaprotami, sacīja Džeimija.

-    Kas ir šis cilvēks? Mouslijs norādīja uz Viljamu.

-    Mans advokāts, paskaidroja Kevana.

-    Vai jums bija aizdomas, ka būs nepieciešams advokāts?

-    Viljams ir ļoti vērīgs, viņa loģiskie spriedumi mani allaž pārsteidz. Biju domājis, ka viņu pieaicināt būtu noderīgi. Varbūt viņš pamanīs kaut ko tādu, kas mums paslīdējis garām.

-    Jums viņš patiesi noderēs, Mouslijs uzsvēra.

Daudzajos monitoros bija redzams, ka cilvēku skaits pieaug.

-    Redzēs, kas notiks, kad noskaidrosies, ka šodien konference nenotiks, kāds ieteicās.

Mouslijs ar mājienu lūdza viņus sekot.

-   Mums jāaprunājas, viņš sacīja Kevanam. Ar jums ari, viņš teica Džeimijai un pievērsās Viljamam: Un jūs, advokāta kungs, arī esat visādā ziņā uzaicināts.

18. nodaļa

Aiz durvīm bija gandrīz tukša biroja telpa, kurā atradās vienīgi metāla galds un krēsls. Divi FIB aģenti viņiem sekoja. Šaurajā istabā visi palika stāvam.

Raterfords aizvēra durvis, tomēr Mouslijs tik un tā bija spiests runāt skaļi, lai pārkliegtu troksni blakus zālē. Jūs redzēja ieejam visās četrās viesnīcās.

-     Bez šaubam, sacīja Džeimija. Mēs devāmies pie tirdzniecības ministriem un centāmies panākt, lai konference tiek atcelta. Apsardzes personālam mēs uzrādījām savus dokumentus.

-     Kāds nokāpa lifta šahtās un ievietoja tur dūmu bumbas, Mouslijs paziņoja. Kāds uzkāpa uz jumtiem un iemeta asaru gāzes granātas gaisa kondicionēšanas un ventilācijas šahtās. Novērošanas kameru lēcas tajās vietās nopūstas ar aerosola krāsu.

-     Loģiski nostrādāts, Džeimija secināja. Es būtu izmantojusi tādu pašu paņēmienu.

-    Un tas uzvedina uz kādu jautājumu, Mouslijs bilda.

-     Pag! Jūs liekat manīt, ka to izdarīju es? Džeimija sašutusi vaicāja.

Kevana paskatījās uz Raterfordu.

-    Ko tas nozīmē, Džon?

-    Piedod. Diemžēl tas vairs nav manā varā.

Viljams paspēra soli uz priekšu.

-      Pirms turpinām šo sarunu, gribu noskaidrot. Vai jūs arestējat manus klientus saistībā ar notikumiem viesnīcās?

-    Advokāta kungs… Mouslijs šajos vārdos ielika krietnu devu ļaunuma. Es uzaicināju jūs noklausīties sarunā. Ja nemaldos, jums nav licences sniegt juridiskus pakalpojumus Luiziānas pavalstī.

-     Tas nenozīmē, ka es nevaru dot padomus kā ieinteresēts un zinošs draugs. Viljams izņēma no kabatas mobilo tālruni. Taču, ja gribam rīkoties strikti likuma ietvaros, es piezvanīšu savam labajam draugam Lesteram Bičemam. Mēs kopā studējām Hārvardā. Turklāt viņš ir mans svainis, agrākais Luiziānas pavalsts ģenerālprokurora palīgs un viscienījamākais advokāts Ņūorleānā. Nešaubos, ka viņš ar lielāko prieku pārstāvēs manus klientus.

-     Runāsim skaidru valodu, advokāta kungs. Vai jūs dodat padomu saviem "draugiem" neatbildēt uz maniem jautājumiem?

-    Ja viņi tiek arestēti, es dodu jums padomu nolasīt viņiem tiesības.

-    Mums nav nekā slēpjama, Džeimija uzstāja.

-    Vīrietis un sieviete, kuru apraksts atbilst jūsu izskatam, ir redzēti grozāmies lifta šahtu tuvumā un pie jumtiem īsi pirms incidenta, paziņoja Mouslijs. Auguma garums, miesasbūve, apģērbs… viss atbilst.

-    Kas ir liecinieki? Viljams neatlaidās.

-    Liecinieki strādāja nakts maiņās dažādās viesnīcās.

-    Tā nav atbilde uz jautājumu. Kur ir šie liecinieki? Mani draugi neatteiksies nostāties rindā, lai liecinieki varētu viņus apskatīt. Un secināt, ka šie nav īstie. Par to es esmu pārliecināts.

Mouslija sejā pavīdēja nedrošības ēna. Mums nav izdevies šorīt ar viņiem sazināties.

-     Varbūt tādēļ, ka tie bijuši narkomāni un pašlaik atrodas pusnemaņas stāvoklī, apreibinājušies ar nelegālām vielām, Viljams turpināja. Iekams jūs nesameklēsiet šos tā saucamos lieciniekus un nepierādīsiet viņu uzticamību, es uzskatīšu šīs apsūdzības par baumām un, iespējams, apmelojumiem.

-    Tobrīd, kad viesnīcā izplūda dūmi un asaru gāze, es sarunājos ar Japānas tirdzniecības ministru, Kevana stāstīja. Ka es būtu varējis atrasties divās vietās vienlaikus?

-    Vai es aizmirsu piebilst, ka detonācijas ierīces bija ar laika degli? Mouslijs pajautāja.

-    Un kur mēs varējām tikt pie šādām ierīcēm?

-    Jūsu dosjē pierāda jūsu milzīgo atjautību. Jums piemīt apsēstība allaž turēt pa rokai tā sauktās evakuācijas somas, kurās glabājas dažnedažādi piederumi un materiāli. Jūsu sieva nēsā īpašu nazi ar visādiem instrumentiem spalā. Viņai nebūtu nekādu grūtību atmūķēt gaisa kondicionēšanas šahtas. Tikpat mierīgi var pieņemt, ka jūsu uzņēmuma laineris ir pārbāzts ar visu nepieciešamo ekipējumu.

-    Tad pārmeklējiet lidmašīnu, Kevana viņam sacīja.

-    Tikai vispirms sadabūjiet orderi, Viljams aizrādīja.

Mouslija acis iezvērojās. Jūs izliekaties par cilvēkiem ar

cēliem ētikas principiem, apgalvojat, ka augstu vērtējat savu klientu drošību. Jūs sevi dēvējat par robežšķirtni starp labo un ļauno. Bet pēc tam jūs apliecināt savu bezatbildību, apdraudot tirdzniecības ministrus. Pateicoties jūsu izgājieniem, viens ministrs lauzis kāju, otram ir sirdstrieka. Divas automašīnas sadūrušās ar ārkārtas dienestu transportlīdzekļiem, kas traucās uz viesnīcām.

-    Vai kāds ir gājis bojā?

-    Nē, bet tāpēc jūsu rīcība nekļūst slavējama!

Kevana paraudzījās uz Raterfordu. Pamēģini viņu vest pie prāta, Džon. Tas, kurš palaida viesnīcās dūmus un sameta gāzes granātas, izglāba daudz dzīvību. Konference ir pārcelta, un Karls būs spiests mainīt plānus. Tādējādi mums rodas laiks viņu notvert.

Bālumu Mouslija sejā nomainīja ugunīgs sārtums. Vai, jūsuprāt, par tādu izrīcību jāpiešķir medaļa? Redziet, es uzskatu, ka jūs esat ļaunprātīgi izmantojuši FIB piešķirtās pilnvaras. Jūs šeit esat viesi! Civiliedzīvotāji! Jums nav nekādas varas, bet jūs nospriedāt, ka vadāt šo operāciju, un tādējādi pārkāpāt likumus. Dievs vien zina, cik likumu! Ja man būtu teikšana, jūs nonāktu cietumā.

-     Paldies Dievam, jūs neko nenosakāt, izmeta Viljams. Pēc sarunas ar Lesteru Bičemu es piezvanīšu apgabala prokuroram un…

Atvērās durvis. Visi pagriezās pret aģentu, kurš stāvēja uz sliekšņa.

-    Noticis jauns pavērsiens, viņš satrauktā balsī ziņoja.

-    Tikai nesaki, ka jau sākušies nemieri, Mouslijs bilda.

-    Pirms piecpadsmit minūtēm pieķerti vīrietis un sieviete, kas mēģināja iemest konferenču centra gaisa kondicionētāja šahtās asaru gāzes granātas.

-Ko?

-    Kā arī dūmu bumbas lifta šahtās.

Mouslijs ievaidējās.

-     Vai aizdomās turamie līdzinājās šiem diviem cilvēkiem? Viljams jautāja aģentam.

-    Jā, mazliet. Nedaudz. Abi ir baltie un aptuveni viena vecuma.

-Jūs mani neapvedīsiet ap stūri! Mouslijs pagriezās pret Kevanu un Džeimiju. Tie ir jūsu sabiedrotie.

-    Vai jūs varat to apgalvot tik droši, neaprunājoties ar pašiem aizdomās turamajiem? Viljams vaicāja.

-     Pretēji jūsu draugiem, viņiem nepiemīt spējas organizēt tādu sabotāžu. Tālab abus notvēra.

-     Interesants secinājums, taču bez juridiska pamatojuma. Ja jūs negrasāties apcietināt manus draugus, es ceru, ka jūs neiebildīsiet, ja viņi dosies savās darīšanās.

-     Bet te viņi palikt nedrīkst. Šeit viņiem nav nekādu darīšanu.

-    Ser? ierunājās Raterfords.

Mouslijs cieši palūkojās uz viņu. Jā, nodaļas vadītāj Raterford?

Viņš īpaši uzsvēra vārdu "nodaļas", šādi atgādinādams Raterfordam, kuram rokās ir lielāka vara.

-    Ja atļauts ierosināt…

-     Droši! Mouslijs sacīja, taču bija redzams, ka viņš nepārprotami vēlas, lai Raterfords klusē. Visiem zināms, ka es esmu atvērts konstruktīviem priekšlikumiem.

-    Es domāju, ka nebūtu slikti ļaut, lai viņi paliek. Kevana labāk par visiem pazīst Djurenu, tātad varētu paredzēt viņa rīcību. Turklāt Kevana ir vienīgais, kurš spētu Kārlu Djurenu identificēt. Mouslijs joprojām cieši vērās runātājā. Raterfords piebilda: Mums jāpierāda, ka izmantojam visus mums pieejamos līdzekļus. Citādi izmeklēšanas laikā var rasties jautājumi.

Mouslija piemiegto acu skatiens pievērsās Kevanam un Džeimijai. Bet Raterfordam viņš ieteica:

-    Šoreiz pamēģini viņus iegrožot.

Strauji atrāvis vaļā durvis, Mouslijs atgriezās sakaru zālē. Viņam sekoja aģenti.

Izņemot Raterfordu.

Šaurajā telpā ieplūda zāles trokšņi. Kevana sacīja Raterfordam:

-    Paldies, Džon.

-    Jau šķita, ka mans darbs karājas matā galā.

-    Esmu tavs parādnieks. Tev noteikti nebija viegli viņam iebilst.

-    Lūdzu, neaizmirsti brīdinājumu! Jūs esat civiliedzīvotāji. Nelieciet nožēlot, ka jums uzticējos.

Kevana nomākts sekoja viņam sakaru telpā.

19. nodaļa

Monitoros varēja vērot pieaugošos pūļus.

Kādā ekrānā bija redzama sieviete, kas nes lielu un acīmredzot smagu rokassomu. Viņa ik pa laikam uzmeta skatienu kādam priekšmetam, kuru tajā bija noslēpusi.

-    Viņa ietilpst radiācijas meklētāju vienībā, sakaru zālē kāds paskaidroja.

Citā ekrānā parādījās vīrietis, kas turēja rokā kaut ko līdzīgu nelielam tālrunim tas bija patogēnu detektors.

-    Cilvēku vidū apgrozās divsimt Iekšzemes Drošības ministrijas pakļautībā esošie darbinieki, tie iejūk pūlī un nepārtraukti darbina detektorus. Taču… cik slimību patogēnus ierīces var noteikt? Visu šie cilvēki noskenēt nevar, pat gribēdami, cits aģents klāstīja.

-    Cik daudz cilvēku sapulcējušies?

-    Piecpadsmit tūkstoši.

-    Un skaits pieaug, cits aģents piebilda. Nav nozīmes faktam, ka konference ir pārcelta. Viņi ir pārliecināti, ka tā notiks, un sāksies nekārtības.

-    Un varbūt vēl ļaunāk, Raterfords norūca.

Ierunājās Kevana: Vajadzētu iesūtīt pūlī aģentus, kas izliekas par demonstrantiem. Lai izplata valodas un dusmīgi stāsta, ka svarīgā konference ir atcelta.

Mouslija ledainais skatiens pievērsās Kevanam. Un man nav šaubu, ka jūs par varītēm gribat parādīt, kā tas darāms.

20. nodaļa 7.30

Karls stāvēja uz paaugstinājuma un uzrunāja vīrus:

-    Atzīšos, ka man skauž. Jūs gaida tādas izpriecas, ka es nolēmu jums piebiedroties. Seši vīri izšķīrās aiziet, bet viņu mugursomas ir palikušas. Es varētu vienu paķert un piedalīties jūsu izklaidēs. Arī misters Ramiress metīs vienu somu pār plecu un pievienosies mūsu vienībai.

Negaidījis tādu pavērsienu, Rauls pacēla acis. Taču, Karlam par apmierinājumu, jauneklis prata noslēpt izbrīnu un noteikti pamāja.

-    Vai pulksteņi ir visiem? Karls vaicāja.

-Jā.

-    Vai mugursomas ir plecos? Vai zināms, kur katram jāiet?

Visi bija to noskaidrojuši. Ziņa, ka viņiem piebiedrosies Karls, acīmredzami bija klātesošos sajūsminājusi.

-    Dodieties ārā grupās pa sešiem. Lai jūsu ceļi šķiras, tiklīdz iespējams. Ņūorleānā ieviesta lieliska sabiedriskā autotransporta sistēma, tādēļ līdz vajadzīgajai teritorijai nokļūt būs viegli. Taču autobusi ir aprīkoti ar novērošanas kamerām, tāpēc nesēdiet visi kopā un skatieties ārā pa logu, nevis kamerās. Atcerieties, ka tieši pulksten desmitos jānoņem mugursomas un jāpavelk aukliņa to sānos. Pieraugiet, lai pirkstu galus sedz plāksteri un uz jūsu ieročiem nepaliek pirkstu nospiedumi. Visiem tas ir skaidrs? Labi. Kungi, pierādiet man, ka esat disciplinēti!

21 . nodaļa

8.00

Džeimiju stumdīja un grūstīja demonstrantu pūlī iepretim konferenču centram. Daudzo ķermeņu izdalītais siltums palielināja gaisa mitrumu un lika svīst. Kāds uzkāpa uz kājām. Lai ari saskaņā ar standarta aprīkojuma noteikumiem sargu apavos ir iestrādāti tērauda purngali, trieciens bija jūtams. Taču viņu mazāk uztrauca ievainojumi Džeimija vairāk baiļojās, vai kāds neuzgrūdīsies ieročiem, kas atradās viņai zem vējjakas. Var izcelties pārpratums un ieročus var atņemt. Viņa cieši piespieda elkoņus pie sāniem, sargādama pistoli un nazi.

Konferences atklāšana bija paredzēta tikai pēc stundas, taču demonstranti jau izkliedza sūdzības par fabrikām Trešās pasaules valstīs, pieaugošo piesārņojumu, klimata pārmaiņām, izzūdošajiem Iietusmežiem, zvejnieku pārāk iztukšotajiem okeāniem un ķimikālijām pārtikā.

-    Pagaidiet, drīz parādīsies autokolonnas! kāds ierunājās. Mēs nepieļausim, lai tie alkatīgie nelieši ieiet ēkā.

-    Ja vajadzēs, apgāzīsim mašīnas, cits apzvērēja.

Džeimija izlikās, ka runā pa tālruni. To steigšus nolaidusi gar sāniem, viņa uzrunāja apkārt stāvošos:

-    Pa televizoru ziņots, ka mašīnu nebūšot. To man tikko pateica draudzene.

Kāds to sadzirdēja un pārvaicāja:

-Ko?

-    Nupat paziņots par konferences pārcelšanu.

-    Muļķības!

-     Nē, tā ir taisnība! pūļa stumdīta, Džeimija dievojās. Policijas priekšnieks nācis klajā ar paziņojumu. Vakar vakarā četrās viesnīcas izplūdusi asaru gāze un dūmi. Tirdzniecības ministri pārvesti uz citu pilsētu.

-    Ministri pārvesti uz citu pilsētu, skaidroja Kevana.

-    Harij, tu dzirdēji, ko šis runā? Konference esot atcelta.

-    Ne velna!

Kevana norādīja uz mobilo. Tā man sacīja draugs. Viņš esot redzējis televīzijā.

-     Tā ir viltība. Tikai grib, lai mēs padodamies un braucam prom. Pirms deviņiem tie cūkas ieradīsies savos limuzīnos. Kā likts!

22. nodaļa 8.30

Aizvien pieaugošā drūzma piespieda Kārlu novietot auto pusjūdzi no centra. Taču pat no šāda attāluma varēja dzirdēt niknos kliedzienus.

-    Šķiet, ballīte jau rit pilnā sparā. Viņš uzsmaidīja Raulam. Lūk, šeit ies vaļā pa īstam. Viss pārējais ir tikai gaidīšana.

Viņi ar Raulu izkāpa no furgona un pārliecinājās, ka ieroči zem brīvi krītošajiem krekliem nav redzami.

-    Te būs tava dāvaniņa, Karls sacīja, pasniegdams Raulam mugursomu, un pats uzlika plecos otru.

Viņi nogāja sešus kvartālus pa Magazīnas ielu uz ziemeļiem no konferenču centra. Tuvodamies skaļajiem klaigātājiem, viņi ieraudzīja pieturā apstājamies autobusu. No tā izkāpa vairāki pasažieri, tostarp arī seši viņu grupas locekļi, kas ievēroja norādījumus un turējās savrup. Kā labiem operatoriem piedienas, viņi pat nepaskatījās viens uz otru un katrs devās citā virzienā cauri burzmai.

-    Kā man patīk, ka plāns izdodas! Karls sacīja Raulam.

Iet kļuva aizvien grūtāk. Kvartāla vidū Karls pagāja garām vienam no viņu vīriem, kurš stāvēja tieši norādītajā vietā. Lai arī nekādi neizrādīdami pazīšanos, abi mirkli saskatījās, un acu kontakts apliecināja Karlam, ka viņa klātbūtne sniedz mierinājumu.

Tā tas turpinājās. Virzīdamies drūzmā uz priekšu un paiedams garām vairākiem komandas locekļiem, Karls pārliecinājās, ka visi ir ievērojuši rīkojumus. Tas ļāva cerēt, ka viņi tiem paklausīs ari turpmāk.

Ap deviņiem Karls ar Raulu nonāca pie konferenču centra, kur bija sapulcējies milzīgs pūlis. Protestētāji uzvedās tik rosīgi, ka četru joslu bulvāris centra priekšā bija gandrīz pilnībā nosprostots. Policisti, kas stāvēja aiz barikādēm, gatavojās viņus atstumt atpakaļ.

-    Kur ir visas mašīnas? kāds demonstrants taujāja draugam. Tām jau vajadzēja būt klāt.

Šajā nokaitētajā gaidu gaisotnē Karls turpināja lauzt ceļu cauri skaļajam pūlim, ar savu klātbūtni uzmundrinādams vīrus, kas bija izvietojušies atstatus cits no cita, un pārbaudīdams, vai visi ir savās vietās.

23. nodaļa 9.30

Kevana un Džeimija spraucās garām protestētājiem, nonāca pie liela furgona un pavērsa identifikācijas dokumentus pret kameru virs aizmugures durvīm. Pēc mirkļa vienas durvis atvērās, un pastiepās rokas, kas palīdzēja abiem iekāpt.

Iekšpusē pie sienas stāvēja bruņoti vīri, gatavi reaģēt gadījumā, ja Kevana un Džeimija nav tie, par ko uzdodas, vai ari tad, ja kāds censtos iebrukt furgonā.

Automobilī bija izveidots miniatūrs sakaru centrs. Visur uzstādīti datori, rācijas un novērošanas kameru monitori. Ekrānos bija redzams, kā policisti un protestētāji grūstās konferenču centra tuvumā, taču, bruņoti ar ķermeņa aizsegiem, ķiverēm, vairogiem, stekiem un elektrošokiem, likumsargi šai kaujā guva lielākus panākumus. Klusums, kas pavadīja ainas ekrānā, asi kontrastēja ar kņadu ārpusē.

-    Es pateicu, cik vien daudziem varēju, par publisko paziņojumu, ka gaidāmā konference ir atlikta, Džeimija stāstīja.

-    Daudzi citi operatori ir iejukuši pūlī un izplata šo ziņu, FIB aģents piebilda.

-     Rādās, ka nekāda sevišķā labuma no tā nav. Kevana sadrūvējies vēroja neganti noskaņotos cilvēkus monitoros.

-    Pagaidiet! Aģents pastiepa pirkstu pret vienu no monitoriem.

Kevana ieraudzīja demonstrētājus atvirzāmies no policistu ierindas. Citā ekrānā varēja redzēt krūmus, kas platā Konferences centra bulvāra vidū atdalīja satiksmes joslas. Demonstranti lūkojās uz abām pusēm un brīnījās, kāpēc nav ieradusies autokolonna.

No rācijas atskanēja kāda aģenta balss. Man pienāk ziņas, ka daļa cilvēku sāk noticēt baumām par konferences atcelšanu.

-    Skatieties! Džeimija iesaucās. Bulvāra galā! Pie kazino. Poidrasa ielā! Daži patiešām dodas prom.

24. nodaļa 9.45

Saulei priekšā aizslīdēja mākonis, un ielu ietina vēsa ēna. Pēc brīža saule atgriezās, un karstums kļuva tikpat taustāms kā miklums. Pūlī oda pēc sviedriem. Karls un Kauls spraucās tam cauri, krustu šķērsu izstaigājot teritoriju, un pēc tam attālinājās no konferenču centra pa Žiro ielu. Karls pārliecinājās, ka arī beidzamais vīrs ir savā vietā.

Nonākdams krustojumā ar Čāpitūlas ielu, kur Raulam bija paredzēts viņu gaidīt pulksten desmitos, Karls ievēroja, ka tālāk virzīties kļuvis vieglāk un vairs nav nepieciešams izbrīvēt sev ceļu. Pēc tam viņš pamanīja, ka paisuma vietā sācies bēgums, demonstranti plūst prom no konferenču centra, nevis turp, un viņu nes līdz ar straumi.

Viņš apstādināja kādu pārīti. Kas noticis? Kāpēc jūs ejat prom?

-    Tas stulbais pasākums ir atcelts, nolādēta būšana! Abi kaisa dusmās.

-    Nē! izsaucās Karls, kuru grūstīja garāmgājēji.

Sieviete parādīja savu iPhone. Par to raksta visur inter-

netā. Vakar vakarā četrās viesnīcās izplūduši dūmi un asaru gāze. Tirdzniecības ministrus evakuēja.

-    Nevar būt! neatlaidās Karls.

-    Ka es jums saku, tie neģēļi ir aizvesti prom.

-    Nebūs autokolonnas? Un arī atklāšanas ceremonijas nebūs?

-    Nekā nebūs. Tos nabagus pie konferenču centra sit ne par ko.

Vīrietis un sieviete sarūgtināti turpināja ceļu, atstādami aiz muguras bezjēdzīgo kauju. Karls pārlūkoja Žiro ielu. Nepārtrauktajā demonstrantu tecējumā, kas plūda viņa virzienā un aizpildīja visu ietvi un ielas braucamo daļu, nekustīgi stāvēja vienīgi smagā automašīna, kura atradās divu kvartālu attālumā.

Četrās viesnīcās? Karls pārskaities saprata, ko redzējis, kad vēlā vakarā, sirēnu kaukoņas pamodināts, bija nonācis pie ārkārtas transportlīdzekļu bākuguņu zibšņu ielenktās viesnīcas, mi kuras gāzās dūmi.

"Āron?" viņš domās uzrunāja bijušo draugu. "Vai tas ir tavu roku darbs?"

-    Vai viss beidzies? jautāja Rauls.

Pirmajā mirkli Karls viņu nesadzirdēja. Beidzies?

-    Ja konference nenotiek, nav vērts izlaist dūmus.

-    Klusāk! Karls pavilka viņu tuvāk sienai. Kāds var izdzirdēt.

-    Bet mums nav daudz laika. Mums jāiet katram uz savu pusi un steigšus jāpaziņo vīriem, lai desmitos neko neuzsāk.

-    Desmitos neko neuzsāk? Muļķības!

Karla naudasdevēji bija baismīgāki, nekā jebkurš spētu iztēloties. "Augstā debess, vismazāk man tagad vajadzētu bēguļot, jo esmu paņēmis naudu, bet nebūšu izpildījis solīto."

-    Kāda no tā jēga? Rauls nerimās. Mūs nolīga, lai izjauktu konferences norisi. Mierda, paskatieties apkārt! Konference nenotiks.

Karls nedrīkstēja atklāt, ka galvenie mērķi ir Slepenais dienests, ASV Maršalu dienests, Diplomātu apsardzes dienests un Iekšzemes Drošības ministrijas ātrās reaģēšanas vienība, nemaz nerunājot par Global Protective Services un citu lielu privāto firmu operatoriem. Viņi atvilināti uz Ņūorleānu, lai sargātu Pasaules Tirdzniecības organizāciju. Pēc vienpadsmit minūtēm…

-    Mēs paveiksim solīto, Karls noteica.

-     Bet…

-     Mēs neesam kaut kāda stulba ielu banda. Mēs nerīkojamies spontāni. Mēs nemainām plānus pēc iegribas. Mēs klausām pavēles.

-    Bet ja nu pavēles vairs nav sakarīgas?

-Ja man ir samaksāts, es darbu padarīšu. Varbūt man nav atklāti visi tādas rīcības motīvi. Mans darbs ir nevis domāt, bet godam izpildīt uzticēto. Vai tu esi gļēvulis?

-    Protams, nē! Rauls attrauca, sejai sārtojoties. Jūs zināt, ka esmu izpildījis visu, ko lūdzāt.

-    Tu taču esi operators.

Piesarcis vēl stiprāk, Rauls apstiprināja: Es esmu operators.

-     Tad pierādi to! Karls vilka Raulu gar mājas sienu. Šeit. Kvartala vidū. Te tev bija janostajas.

Garām aizklīda vīlušies protestētāji.

Karls ieskatījās pulkstenī. Pēc desmit minūtēm izpildi uzdoto!

-    Labi! Rauls nikni atcirta. Lai notiek!

"Rimsties!" Karls sevi brīdināja. "Ko tu dari? Saglabā paškontroli!"

Viņš pieskārās Raula pleciem, šādi pauzdams pieķeršanos. Neuztver personiski manus vārdus. Es esmu pārnervozējies, pūlēdamies paturēt atmiņā katru sīkumu. Tu esi mans visuzticamākais operators. Par to nešaubies. Rauls neatbildēja, taču uzslava jūtami mazināja dusmas. Kad būsi manā vietā, tad apjautīsi atbildības nastu. Piedod. Karls stingrāk saspieda Raula plecus. Es zinu, ka tu mani nepievilsi. Rauls nebilda ne vārda, un Karls jautāja: Vai esam salīguši?

-Jā.

-    Es gribu lepoties ar tevi.

-     Kur…

-    Man jāsteidzas uz savu vietu, Karls izmeta pār plecu un raudzīja apslēpt īgnumu par zaudēto savaldīšanos.

"Velns parāvis, kas man uznāca? Tūlīt viss būs galā. Saglabā mieru. Nesabojā pasākumu!"

Pūlis nesa viņu līdzi uz nāves zonas pašu malu. Viņš nonāca nākamā kvartāla vidū, kur pēc deviņām minūtēm viņam būs jāparauj mugursomā iestiprinātā aukla.

Karls pavirzījās tuvāk sienai. Attālinājies no cilvēku burzmas, viņš noņēma mugursomu un iegrūda to atkritumu tvertnē. Pievienojies protestētāju plūsmai, viņš labprāt ļāvās sevi aizvest līdz drošai vietai. Laika nokļūt līdz furgonam un aizbēgt no šis teritorijas bija atliku likām. "Dažas sekundes pēc desmitiem es piespiedīšu jakas kabatā ieliktā raidītāja podziņu. Ja policijas rācijas frekvences vēl nebūs iedarbinājušas detonatorus, to paveiks manis nosūtītais signāls."

Kā nojauzdams kaut ko nelabu, viņš atskatījās.

Pie atkritumu tvertnes stāvēja Rauls un izbrīnā lūkojās uz pamesto mugursomu.

25. nodaļa

Ar to "kur" Rauls nebija vaicājis, kurp Bovijs dodas. Viņš gribēja zināt, kur viņi satiksies vai Bovijs viņu gaidīs pie furgona, vai arī viņam jādodas uz Galvestonu vienam pašam. Strīda karstumā šie jautājumi nebija precizēti. Skarbie vārdi Raulu bija aizskāruši, un viņam pat īpaši negribējās tikties ar Boviju pie furgona. "Šis ar mani runā kā nolādēts apsargs ķurķī!" Tomēr palēnām karstās dusmas izplēnēja. Rauls negribēja, lai abu attiecībās valda nesaskaņas. Patiesībā Raulam bija jāatzīst, ka šis cilvēks viņā raisa dēla jūtas.

"Vēl deviņas minūtes. Gana daudz laika, lai pajautātu viņam un atgrieztos pozīcijā."

Rauls ieslideja pūlī un devās uz blakus kvartālu, kur Bovijam jāgaida, līdz pulkstenis būs desmit. "Viņš ir tur. Turpat priekšā." Slaidais garais vīrietis, kurš virzījās līdz ar pūli, cilvēku burzmā bija labi pamanāms.

Tad Bovijs piegāja tuvāk sienai. "Tur, kur viņam jāatrodas," nodomāja Rauls, pūlēdamies piekļūt tuvāk, bet tad apmulsa un sarauca pieri. Bovijs bija noņēmis no pleca mugursomu. Rauls pārsteigts nolūkojās, kā Bovijs iegrūž mugursomu atkritumu tvertnē un no jauna iejūk burzmā.

Apstulbis jauneklis piespraucās pie atkritumu tvertnes un izbrīnā vērās uz Bovija pamesto mugursomu. Viņš pacēla galvu, pārlūkodams pūli, un ieskatījās zvērojošās Bovija acīs.

No šā skatiena Raulam noreiba galva. Niknums Bovija acis gluži vai līdzinājās grūdiena spēkam. Rauls par soli atkāpās, un galva sareiba vēl stiprāk. Pasaule visapkārt sagrīļojās. Realitāte, uz kuru viņš paļāvās, šķita saviļņojamies zem kājām, liekot zaudēt līdzsvaru.

Vietā tūdaļ radās cita pasaule. No Bovija sejas it kā nokrita maska. Vīrietis, kurš Raulam bija šķitis kā tēvs, vienā mirklī pārvērtās par svešinieku. Pat ļaunāk par ienaidnieku. Dusmas un naids, kas izķēmoja Bovija seju, nemazinājās, un Rauls grīļīgi spēra vēl vienu soli atpakaļ.

Bovijs bez kavēšanās sāka spraukties cauri pūlim, steigdamies pie viņa. Raula muskuļos ieplūda neaptverams karstums. Agrāk neiepazītas svilinošas bailes iekvēlināja viņa aizsarginstinktus un pamudināja bēgt.

26. nodaļa

"Nē!" Karls domās iekliedzās. Grūstīdams demonstrantus, kas gadījās ceļā, viņš metās pakaļ Raulam. "Tas skatiens! Viņam radušās aizdomas! ļa viņš brīdinās pārējos…"

Nemitīgā demonstrantu straume aizkavēja Kārlu. Sagriezies sāniski, viņš ar plecu pūlējās izbrīvēt ceļu, un atmiņā atausa vidusskolas futbola komandas mači un tēva dzērāja klaigas stadiona tribīnēs.

-    Ei, skaties, kur ej! kāds viņam uzsauca.

-    Nost no ceļa!

-    Tu man te nestumdies, ķēms!

Sajutis triecienu pa vēderu, svešais vīrietis ieelsās un neizpratnē lūkojās uz paša asinīm, kas izplūda uz asfalta.

Turēdams nazi gar sāniem, Karls ar vēl lielāku spēku pretojās ļaužu plūsmai. Rauls bēgot turējās tuvāk sienai, pamazām attālinājās un jau nonāca pie nākamā kvartāla.

Jauneklis ar mugursomu pamanīja abus tuvojamies.

Rauls izkliedza brīdinājumu.

Vienības loceklis izskatījās apjucis.

Rauls iesaucās vēlreiz.

Beidzot jauneklis aptvēra, ka Bovijs dzenas pakaļ Raulam. Sejai bailēs pārvēršoties, viņš pagriezās un bēga.

27. nodaļa

-    Kas tad tas?

Sakaru automašīnā FIB aģents norādīja ar roku uz kādu monitoru.

-Kur?

-    Šeit. Tepat.

Kevana un Džeimija cieši vērās ekrānā.

-    Kāds baigi steidzas pretējā virzienā, aģents teica.

-    Nevis viens, bet veseli trīs, Džeimija izlaboja.

Kamera bija uzstādīta pie nama jumta un pavērsta lejup.

Ekrānā bija redzams, kā ļaužu pūlis piepilda ielu un neskaitāmi protestētāji virzās prom no konferenču centra. Taču trīs vīrieši brāzās pretī straumei, spēcīgi spraukdamies pretī demonstrantiem.

-     Rādās, ka tas trešais dzenas pakaļ pārējiem diviem, aģents secināja. Redzat, cik tie divi ir izbijušies? Viņi nemitīgi lūkojas pār plecu, jo baidās, vai vajātājs nav pietuvojies.

-    Skatieties, kas te! Cits aģents norādīja uz otru monitoru, kurā bija redzama rosība pavisam netālu. Cilvēki ielenca kādu vīrieti, kas, čokurā sarāvies, gulēja uz sāniem zemē. Rokas viņš bija piespiedis pie vēdera, no kura plūda tumšs šķidrums. Kāda sieviete pacēla galvu pret debesīm un kliedza.

-    Laikam sašauts, sprieda aģents.

Kevana uzmanīgi pētīja trīs vīriešus, kas lauza ceļu dienvidu virzienā, kamēr visi pārējie devās uz ziemeļiem. Vai varat pievilkt tuvāk trešo? To, kurš acīmredzot vajā pārējos divus.

-     Protams.

Aģents pagrozīja ripas. Ekrānā trešais vīrietis uzreiz it kā izauga lielāks.

Kevana drīz spēja izšķirt sejas vaibstus, un viņa augumu caururba nervus stindzinošs saltums.

-    Tas vīrietis nav sašauts. Viņš ir sadurts.

-    Kā jūs zināt?

-    Tāpēc, ka vajātājs ir Karls.

28. nodaļa

9.52

Lauzdamies cauri pūlim, Karls pamanīja citu jaunekli ar mugursomu. Rauls to skaļā balsī brīdināja. Puisis jau tā manāmi nervozēja. Ieraudzījis savas vienības locekļiem dzenamies pakaļ niknuma pilno Kārlu, arī viņš metās skriešus. Karls ar pleciem grūstīja protestētājus.

-     Smerdeli, skaties, kur ej! uzsauca kāds vīrs. Tikko Karls viņam pasteidzās garām, vīrietis sāpēs iestenējās un saliecās.

Rauls skrēja taisni uz priekšu, bet pārējie divi, kurus viņš paguvis brīdināt, nometa mugursomas un nozuda sānieliņās viens pa labi, otrs pa kreisi.

"Viņi nodos ziņu pārējiem vienības locekļiem!" Karls pārskaities saprata. "Es viņus apmācīju cieši sadarboties. Tagad viņi to liks lietā, aizsargājot cits citu. Viss Raula dēļ. Es pieliku tādas pūles, viņu apmācot, bet šis tā ari palicis ielaspuika!"

Tuvodamies mērķim, Karls bija noskaities, taču aplēsa, ka viņam pietiks laika parādīt Raulam, kādas ir nodevības sekas.

Tagad nelietīgais nodevējs, skriedams pa priekšu, aizlidināja mugursomu un uzsauca kaut ko vēl vienam vienības loceklim, kas gaidīja nākamajā kvartālā.

29.    nodaļa

-    Ko viņi met prom? Mugursomas?

-     Izskatās, ka viņi kaut ko uzsauc cilvēkiem, kas izvietojušies ļaužu plūsmas malās. Kevana cieši vērās monitoros.

-     Vīriem, kas stāv pie namu sienām, teica Džeimija, visiem ir mugursomas. Šeit, šeit, šeit un… Mans Dievs! Tagad šķiet, ka viņi ir visur.

-    Pat bail iztēloties, kas tajās varētu atrasties. Aģents paņēma mikrofonu un sacīja: Novērotājs Viens, visām vienībām.

Aģents aprakstīja ekrānos redzamo. Kevana norādīja displejā uz Kārlu.

-    Kurā ielā viņš atrodas? viņš jautāja citam aģentam.

-    Žiro ielā netālu no Fultona ielas.

Kevana paķēra mazo mikrofonu, kādu parasti piestiprina pie žaketes atloka, un austiņu. Ziņojiet man par viņa pārvietošanos!

Iekams Džeimija paguva apspriest iespēju doties vīram līdzi, Kevana atvēra furgona durvis un izlēca uz asfalta.

-    Grābiet ciet puišus ar mugursomām! aģents deva pavēli mikrofonā. Dieva dēļ, esiet piesardzīgi. Mēs nezinām, kas ir somās!

Kad no furgona izlēca Džeimija, Kevana jau bija iejucis pūlī.

30.    nodaļa 9.53

Pat neparaudzījies atpakaļ, Rauls ar sesto maņu juta, ka Bovijs pamazām tuvojas. Kuņģis dega kā ugunīs. Plaušas smeldza. Kājas ļodzījās. Lai ari viņš virzījās gar sienām, ceļa tik un tā gadījās pārāk daudz cilvēku. Viņš uzsauca citam vienības loceklim:

-    Bovijs mums ir samelojis! Te kaut kas nav tīrs! Tiec vaļa no mugursomas.

Jau tā tramīgais vienības loceklis šķita iepriecināts par ieganstu bēgt. Rauls pārlēca pāri nomestajai mugursomai un nogriezās pa kreisi Fultona ielā, kur protestētāju burzma likās retāka un ātrāk varēja tikt uz priekšu.

Taču viņam nedeva miera nojauta, ka Bovijs ir turpat aiz muguras. Viņš skaļi uzsauca vēl vienam biedram, kuram atlika tikai paskatīties Raulam pāri, lai ieraudzītu Boviju, kurš pamazām tuvojās. Izbīlī vīrietis nometa mugursomu un metās skriet uz tuvāko ielas stūri.

Varbūt soļu dimda aiz muguras skanēja tikai Raula iztēlē. Elpot kļuva arvien grūtāk, kājas atsacījās klausīt, un tas nebija viņa iztēles auglis. Viņam nekad nebija nācies izturēt pārbaudi un izdzīvot piecās misijās, un tādēļ viņu pātagoja bailes, nevis adrenalīns, kas dotu spēkus. "Elpo! Kamēr es bēgu, viņam vieglāk man sekot. Jāapstājas!" Pretējā pusē aicināja velvēta eja. "Jācīnās!"

Rauls patriecās garām demonstrētājiem, kas devās prom no konferenču centra, un skrējienā nogāza kādu vīrieti. Velns parāvis! atskanēja sauciens aiz muguras, taču Raula vienīgais mērķis bija patvērums velvē. Iesteidzies ejā starp namiem, viņš neredzēja nevienas durvis, aiz kurām paslēpties un kuras aizslēgt.

Appelējušu ķieģeļu sienas veidoja eju, kas veda pie metāla kāpnēm. Tumsas aicināts, viņš steidzās pie pakāpieniem. Aiz muguras atskanēja spēcīgi soļi. Rauls izvilka pistoli un apcirtās. Turpat netālu gar acīm pazibēja Bovija stāvs un nodunēja sauciens:

-    Vai gribi saderēt?

Ķieģeļu sienās atbalsojās šāviena dārds. Bovija straujās tuvošanās un skaļā trokšņa pārbiedēts, Rauls ieliecās ceļos, viņa augums viegli sakumpa. Rokas neviļus sargājoši piespiedās pie krūtīm. Jauneklis raudzīja nospiest mēlīti, taču tajā brīdī Bovijs spēcīgi uztriecās viņam virsū, izsizdams no plaušām gaisu. Rauls smagi nogāzās un ar muguru sāpīgi atsitās pret pakāpieniem. Bovijs uzbruka vēl un vēlreiz, taču dūres vietā viņš trieca ar nazi, un no Raula plaušām izplūda asinis.

31 . nodaļa

Vai tu, stulbeni, neko neesi apguvis? Nestājies nazim pretī ar šaujamieroci! Karls iegrūda asmeni dziļi Raulam krūtīs, tad vēderā, kaklā, atkal un atkal, ikreiz noskatīdamies, kā upura augums nodreb. Slēdzējmuskuļi atbrīvojās, paspruka gāzes. Šļācās asinis. Karls nemitējās cirst, līdz gulošais ķermenis bija izkropļots līdz nepazīšanai. Ar katru dūrienu viņu pārņēma sajūta, ka viņš vēro sevi no malas un apmierināti smaida par soda izpildi. Drosme. Gods. Uzupurēšanās. Taču visdižākais militārais tikums ir lojalitāte. Un, lūk, ko saņem par…

Piepeši Karls atguvās un it kā no jauna ieraudzīja asiņaino masu uz zemes, asinis, kas pilēja pašam no rokām, krekla un sejas. Visam augumam pārskrēja trīsas, atbrīvotības spazmas, kas lika iztaisnot muguru un atgāzt galvu. Acu priekšā uz brīdi satumsa, bet jau nākamajā mirklī skatiens noskaidrojās un viņš redzēja gan nāves izkropļoto ķermeni, gan melnās metāla kāpnes, kas nošķiestas sarkanas, gan ar tumšsārto kārtiņu klāto nazi savā rokā.

"Cik ilgi es tā… Mans Dievs, cik tagad ir pulkstenis?" Asinīm notraipīto laikrādi uz rokas nācās noslaucīt ar krekla stērbeli, lai varētu saskatīt rādītājus. Bez četrām minūtēm desmit. Pēdējais atmiņā bija palicis brīdis, kad viņš bez sešām minūtēm desmitos ieskrēja ejā starp mājām. Vairāki zibenīgi i irtieni ar nazi. Tāds bija viņa plāns. Pusminūtes laikā pārmācīt Raulu. Ātri iekšā, ātri ārā. Piecas minūtes, lai aizbēgtu. Ne visi vienības locekļi bija brīdināti. Daži tomēr aktivizēs detonatoru. Izplūdis gāze. Ne pietiekami daudz, lai izglābtu misiju, taču teritorija joprojām būs apdraudēta. Ir jābēg!

"Kā lai bēg šādā izskatā?" Viņš iztaisnojās, un smagais asinīm piemirkušais krekls pielipa krūtīm. "Man uzreiz saskries apkārt visi drošības aģenti. Nolāpīts, Raul!" Viņš iespēra līķim un nolādēja Raulu par to, ka pats zaudējis savaldīšanos. "Domā! Ir jābūt izejai no…"

Karls norāva kreklu. Spiedīgajā vakarā puskails vīrietis Ņuorleānā piesaistītu tikai retā garāmgājēja uzmanību, turpretī asinīm piesūcinātā kreklā rādīties, saprotams, nevarēja. Viņš piesteidzās pie ūdens krāna blakus kāpnēm un noskaloja no rokām un sejas asinis. Jau grasīdamies pa šķērsielu doties atpakaļ, viņš ejas galā saklausīja jezgu kāds noteikti tuvojās.

Durvis pa labi izrādījās slēgtas. Paraustot durvju rokturi kreisajā pusē, iznākums bija tāds pats. Ar visu augumu sajuzdams, kā aizrit laiks, Karls steidzās augšup pa kāpnēm, skrienot aizvāza nazi un līdz ar pistoli iegrūda vienā no platajām bikšu kabatām. Zoles klaudzēja uz pakāpieniem. Viņš nonāca kāpņu augšgalā un, pagriezis rokturi, iestenējās ari šīs durvis bija ciet.

Blakus durvīm atradās logs, un aiz tā varēja dzirdēt divas sievietes sarunājamies. Kad viņš pieklauvēja pa durvīm, sievietes apklusa.

-    Ielaidiet! Tas ir steidzami!

Šķērsielā atbalsojās soļi. Karls paraudzījās lejup, un šķita, ka sirds apmet kūleni.

32. nodaļa

-    Kvartāla vidus! Dienvidu puse!

Klausoties austiņā izkliegtos norādījumus, Kevana spraucās cauri pūlim Fultona ielā. Nonākot pie velves, viņš dzirdēja kādu saucam:

-    Viņš iegriezās šķērsielā! Papildspēki jau ir ceļā!

-    Nav laika!

Kevana pieplaka pie sienas līdzās ieejai, izvilka pistoli un ieklausījās. Cauri aizejošo protestētāju saceltajai kņadai varēja dzirdēt soļu atbalsis uz metāla kāpnēm.

Straujais sirds ritms likās nenomierināms. Viņš dziļi ievilka gaisu plaušās, aizturēja elpu, noskaitīja līdz trīs, izelpoja caur muti, noskaitīja līdz trīs, vēlreiz ieelpoja caur degunu un atkal noskaitīja līdz trīs. Apsviedies apkārt, viņš notēmēja ejā starp ķieģeļu sienām un paguva uz īsu mirkli ieraudzīt vīrieti, kas tobrīd devās augšup pa kāpnēm. To pakājē gulēja stipri sakropļots cilvēks. Pie ūdens krāna mētājās asiņains krekls.

Turpinādams mērķēt, Kevana lēni virzījās pa šauro eju un uzmanīgi, stingri lika pēdas uz zemes, lai nezaudētu līdzsvaru. Drīz vien viņš izdzirdēja augšstāvā kādu spēcīgi klauvējam pie durvīm. Viņš nelikās ne zinis par līķi pie kājām un pavērsa ieroci augšup.

Karls.

Pārsteigumu pretinieka sejā nomainīja aicinošs smaids.

-    Skat, skat! Smaids kļuva platāks. Kā sokas, Āron?

-    Ir bijis labāk. Kevana piespieda pirkstu ciešāk pie mēlītes.

-    Jā, arī man šī diena nav diez cik izdevusies. Karla izstīdzējušais stāvs bija puskails, ribas izspiedās gar stiegrainajiem muskuļiem. No kalsenās sejas pilēja ūdens. Viņš stāvēja, pacēlis spēcīgās mitrās rokas, it kā gribētu padoties. Pagājis pārāk ilgs laiks, Āron. Tu acīmredzot daudz lieto vitamīnus. Vai arī tev nāk par labu laulība. Nemaz neesi novecojis.

-     Redzu, ka ari tu neesi mainījies. Tev joprojām ir grūti savaldīties.

-    Tas nelietis pavērsās pret mani. Es zinu, ka tev neuzticamība ir vienaldzīga, taču man tā aizdod niknumu.

-    Acīmredzot tevi sanikno daudz kas.

-    Vienīgi tie cilvēki, kuri izliekas par maniem draugiem, lai gan patiesībā tādi nepavisam nav.

-    Kāp lejā, Kari!

-    Diez vai es tā darīšu.

-    Lēni. Uzmanīgi.

-     Kas notiks, ja es tevi pasūtīšu pie velna? Vai tu mani nošausi?

-Jā.

Aiz durvīm kāpņu augšgala atskanēja balsis. Kevana sarauca pieri.

-    Ne šodien, labais draugs, Karls paziņoja.

Durvis atvērās. Pirms Kevana paguva izšaut, Karls nozuda ēkā.

Kevana skrēja augšup pa kāpnēm, bet durvis jau aizcirtās un tika aizslēgtas. Viņš sita ar dūri pa durvīm. Aiz tām atskanēja šāvieni. "Karls noteikti zina, ka caur šīm metāla durvīm pistoles lodes neko nespēj nodarīt. Tātad viņš šauj uz to, kurš atvēra durvis." Kevanam šķita, ka dzird gaitenī aizdipam steidzīgus soļus.

-    Viņš iegāja mājā, otrajā stāvā! Kevana uzsauca mikrofonā pie jakas atloka.

-     Mēs norobežosim Fultona ielu un pretējo ielu, aģents apstiprināja.

Skaļš troksnis uz ielas spēji pievērsa Kevanas uzmanību, un viņš palūkojās lejup. Pa eju tuvojās pusducis aģentu. Pirmo viņš pamanīja Džeimiju.

-     Viņš iegāja te! Kevana uzsauca. Viņš paķēra vienu no kāpņu galā izvietotajiem puķpodiem un ielidināja pa logu blakus durvīm, jo bija pārliecināts, ka Djurens neriskēs uzkavēties telpā. Pasniedzies viņš no iekšpuses atvēra izsisto logu un pacēla rāmi. Darbojās gaisa kondicionētājs, roku apņēma vēsums.

Kamēr Džeimija ar aģentiem steidzās augšup pa kāpnēm, Kevana ieskatījās pa logu, nopētīja biroju, nosprieda, ka ir vērts riskēt, un ierāpās iekšā. Uz grīdas gulēja divas asinīm noplūdušas sievietes.

-   Izsauciet neatliekamo palīdzību! Kevana pavēlēja mikrofonā pie atloka un steigšus atslēdza durvis.

Džeimija un aģenti ieskrēja telpā un spēji apstājās, ieraugot šāvienu upurus. Viens no aģentiem palika pie sievietēm un pūlējās ievainotajām palīdzēt, bet Kevana ar pārējiem traucās tālāk pa gaiteni.

Citā kabinetā galvu paslēja aiz rakstāmgalda paslēpies vīrietis. Vēl trešajā kāds vīrietis stipri asiņoja.

Nonācis biroja priekštelpā, Kevana ieraudzīja istabas stūrī aiz galda drebam sekretāri. Stikla durvis veda uz liftu un kāpnēm.

-     Uz ielas jau gaida operatori. Viņš mums neizspruks! pavēstīja kāds aģents. Tēmēdams ar ieroci, viņš paskrēja garām Kevanam un strauji devās lejup pa kāpnēm. Pārējie sekoja.

Bet Kevana un Džeimija uzkavējās.

-    Kas ir virs mums? Kevana vaicāja bailēs trīsošajai sekretārei.

Sieviete pūlējās kaut ko pateikt, bet nejaudāja izdvest ne skaņas.

-    Jūs esat drošībā, Džeimija apliecināja. Kas atrodas virs mums?

-    Arī biroji.

-Un?

-    Neliels dārzs uz jumta.

33. nodaļa 9.57

Vienības loceklis stāvēja, piespiedies pie sienas, un garām plūda cilvēki. Viņš nepacietīgi ieskatījās pulksteni, pacēla acis un nobālēja, jo ieraudzīja, ka iepretim stāv divi vīri, kas pavērsuši pret viņu pistoles.

-    Rokas augšā!

-   Griezties apkārt! Nostāties pret sienu! blakus kvartālā aģents skaļi pavēlēja citam vienības loceklim. Džej, paņem viņa mugursomu.

-     Es domāju, ka mugursomu droši vari paņemt, cits aģents uzsauca savam pāriniekam. Tā nevar būt bumba, tai nav manuālā detonatora. Citādi viņš jau būtu uzlaidis sevi gaisā.

To uztvēra kāds pūlī. Bumba?

-Kur?

-    Bumba!

-    Skrienam!

-    Nepieskaries mugursomai! uzsauca aģents.

Tikko aizturētais izvilka pistoli, aģents iešāva viņam galvā.

Mirstošais paguva piespiest ieroča mēlīti. Lode atsitās pret ietvi un sadalījās gabaliņos, kas trāpīja pūlī.

Kāda panikas pārņemta sieviete saļima. Trīs vīrieši, klupdami pār nokritušo, sabradāja viņu. Ielu pārskanēja kliedzieni.

3 77

34. nodaļa

Kevana un Džeimija steidzās augšup pa kāpnēm. Pavērtajās kabineta durvīs spriedas iztrūcināti biroja darbinieki.

-    Aizveriet durvis! Kevana lika.

-    Paslēpieties! Džeimija brīdināja.

Uzskrējuši līdz kāpņu galam, viņi nonāca pie atvērtām durvīm, aiz kurām zaigoja vienīgi debesis.

-    Paliec tepat, Kevana lūdza. Tev nav tas jādara.

-    Mīļais, es neļaušu tev iet vienam.

Kevana izgāja pa durvīm pirmais, tēmēdams pa labi, kamēr Džeimija vērsa ieroci uz kreiso pusi. Žilbinošā saule apspīdēja uz jumta puķpodos sastādītus kokus un krūmus. Kevana un Džeimija steidzās garām galdiem ar saulessargiem un krēsliem; acīmredzot darbinieki šeit mēdza ieturēt pusdienas.

-    Turp! Džeimija norādīja uz šķūnītim līdzīgu būvi ar atvērtām durvīm, kas atradās piecdesmit jardu attālumā.

Labajā pusē bija redzama Misisipi upe. Viņi steidzās pie šķūnīša.

-    Viņš pa jumtu devies uz austrumiem. Dziļāk kvartālā! Kevana sauca mikrofonā. Uz stūra!

Nokļuvuši līdz kāpnēm, abi paguva saklausīt zemāk nodārdam soļus.

-    Viņš tūlīt iznāks uz ielas! Kevana sauca.

-    Mēs gaidām! austiņā atsaucās kāds aģents.

Kevana sastinga, izdzirdēdams šāvienu trokšņus. Pat uz

kāpnēm varēja saklausīt kliedzienus, kas atlidoja no ielas.

35. nodaļa 9.58

Karls gandrīz bija nonācis pirmajā stāvā, kad uz ielas nodārdēja šāvieni. Bija skaidrs, ka pūli sagrābis drudžains neprāts, panikas pārņemti cilvēki traucās prom. Viņš ieskrēja biroja telpā, kur darbinieki satraukti nolūkojās uz jucekli ārpusē. Pagriezušies viņi ieraudzīja bruņotu puskailu vīrieti, kuram no sejas pilēja ūdens.

-    Ārā! Karls iebļāvās, šausmās sastingušie darbinieki nekustējās, un viņš nošāva vīrieti ar rudiem matiem. Ārā! Arā! Ārā!

Dzīvi palikušie grūstīdamies pūlējās izspraukties pa durvīm visi vienlaikus. Karls izšāva pāri viņu galvām un vēroja, kā visi izbirst uz ielas, radot vēl lielāku sajukumu. Aģentiem tur klāsies pavisam grūti.

Viņš paķēra uz krēsla atstātu žaketi, uzvilka to mugurā un izlingoja krēslu cauri divvērtņu logam, tad metās pāri palodzei un iejuka pūlī, kur cilvēki kliegdami bēga un sabradāja pakritušos.

36. nodaļa

Nonācis pirmajā stāvā, Kevana ieraudzīja atvērtās ārdurvis, aiz kurām plūda cilvēku straume. Jūkļa apstulbināts, viņš izdzirdēja birojā pa kreisi šķīstam stiklus.

-    Dodies turp! Viņš norādīja Džeimijai uz durvīm. Es piesegšu šo pusi.

Viņš ieskrēja birojā un vēl paguva ieraudzīt Kārlu brīdī, kad tas izlēca pa logu un iejuka pūlī. Kevana nevilcinājās, sekoja, spraucās garām cilvēkiem un pūlējās neizlaist Kārlu no acīm. Vēl viens šāviens tālumā paniku pūļa vidū tikai vairoja. Bumba! kāds iesaucās. Histēriskā nepieciešamība bēgt bija tik spēcīga, ka pūlis spiežoties uz brīdi pat pacēla Kevanu gaisā. Tā jūtas cilvēks, kurš ierauts plūdu vērpetēs. Viņš centās izkārpities no straumes un doties nodomātajā virzienā.

Nedaudz tālāk viņš pamanīja Kārlu, kas pūlējās šķērsot cilvēku plūsmu, taču tāda iecere nešķita saprātīga. Apņēmība doties uz labo pusi novestu viņu strupceļā. No turienes nebija izejas. Bet pēkšņi Kevana atģida, ka maldās. Strupceļa galā atradās Misisipi. Upe. Karls plānoja bēgšanai izmantot upi.

37. nodaļa 9.59

Lai kā pūlējās, Karls nespēja izrauties no cilvēku straumes, tā turēja viņu cieši un nesa līdzi. Bija pat grūti elpot. Izvicinājis elkoņus un izgrozījis plecus, viņš spēja atkarot mazliet vietas sev apkārt un paspraukties uz upes pusi.

Spiešanās dēļ viņš nespēja pat pacelt roku un ieskatīties pulkstenī. Tomēr bija skaidrs, ka tūlīt būs desmit. Kuru katru brīdi daži atlikušie vienības locekļi paraus mugursomu aukliņas, policijas radio frekvences aktivizēs detonatorus, un pāri demonstrantiem, kuri vēl nav paguvuši attālināties, izplūdis melni dūmi ar nervu gāzi.

Ar acs kaktiņu pamanījis pa labi ēkas apveidus, viņš grūstījās ar elkoņiem un atbrīvoja sev visapkārt pietiekami daudz vietas, lai paceltu pistoli un izšautu gaisā. Apdullinošie šāvieni lika cilvēkiem iekliegties un pamudināja tos skriet ātrāk. Daži paklupa, citi krita tiem virsū. Karls trausās visiem pāri.

Tālāk pūlis šķērsoja dzelzceļa sliedes un pa kāpnēm uzkāpa tunelī. Karls izšāva vēl vairākas reizes, lai paskubinātu bēgošos cilvēkus, un līdz ar pārējiem ieskrēja pustumsā grimstošajā tunelī. Pretējā galā iznācis saulesgaismā, viņš ieraudzīja plašu betona laukumu, kura malu apskaloja ūdens. Pa Misisipi pukšķinādamas slīdēja baržas un velkoņi. Viņš pārsviedās pāri žogam, kas slējās aptuveni līdz viduklim, tad pārlēca pāri piestātnē pietauvotam ūdens velosipēdam un ienira ūdenī.

38. nodaļa

Kevana redzēja, kā Djurens metas uz upes pusi. Viņš pielika visus spēkus un traucās aizvien tuvāk, taču nepaguva bēgli panākt. Kamēr Karls kāpa pāri žogam, Kevanam pietrūka laika apstāties un savaldīt fiziskās piepūles laikā samocīto ķermeni, lai notēmētu. Vienā stiepienā Karls bija pāri ūdens velosipēdam un ienira upē. Pēc trim sekundēm arī Kevana pārlēca pāri žogam. Nolēmis atbrīvoties no nevajadzīgā svara, viņš nometa pistoli un nazi, kas karājās pie jostas, novilka jaku, norāva nazi, kas bija ķēdītē ap kaklu, cieši sažmiedza to saujā un lēca upē.

Ūdens bija auksts. Duļķains. Eļļains. Iegrimis spiedīgajā, dubļainajā upē, viņš dzirdēja slāpētu kuģu dzinēju dunoņu. Tumšajā ūdenī neko nevarēja saskatīt arī tad, kad Kevana atvēra acis. Atlika vienīgi kustināt smagajos apavos ieautās kājas, airēties ar rokām un akli sekot Karla kursam ūdenī. Cieši satvēris līko nazi, viņš to vēcināja, cerēdams aizķert Karla kājas. Kevana jau bija aizelsies no skriešanas un tagad juta spiedienu krūtis pieaugam plaušas ilgojās pēc gaisa. Bet viņš turpināja cirst ar nazi. Pievilgušās drēbes vilka lejup.

Straumes sagrabts, Kevana vairs necereja, ka seko Karla maršrutam, tomēr vēlreiz izstiepa nazi dūrienam. Dzinēju ducināšana kļuva skaļāka. Tad Kevana apjauta, ka patiesībā dzird paša sirds pukstus. Plaušas draudēja pārplīst. Viņš kustināja kājas un airējās augšup, iznira virspusē un apstulbis blenza uz velkoni, kas viņam tuvojās. Tas atradās tik tuvu, ka vajadzēja atsperties ar kājām pret velkoņa korpusu, lai attālinātos un netiktu parauts zem kuģīša. Taču straume viņu atkal pievilka klāt. "Šo straumi rada dzenskrūve!" viņš atskārta.

Gar velkoņa bortiem rindā bija izvietotas autoriepas kā buferi, kas liedz kuģa korpusam atsisties gar piestātnes malu.

Kevana pasniedzās un pieķērās pie vienas riepas, un velkonis rāva viņu lidzi, sagādādams peldētājam mokošas sāpes plecā. Viņš pamanīja krastmalā stāvam Džeimiju un bezpalīdzīgi noraugāmies šai cīniņā.

Tālumā virs pilsētas pacēlās melns mākonis.

Vēl tālāk parādījās otrs.

Piepeši apjauzdams Karla plānu, Kevana klusībā lūdzās, kaut Džeimija attaptu, kas darāms. Kad debesīs pakāpās trešais mākonis, Kevana pacēla brīvo roku, kurā turēja nazi, un uzstājīgi vicināja, tādējādi parādīdams, ka viņš ir sveiks un vesels un lūdz viņu doties tālāk. Sieviete pamāja pretī un, uzmetusi baiļpilnu skatienu atsevišķajiem melnajiem mutuļiem, metās skriet.

ASTOTĀ DAĻA NAŽA BRĀLĪBA

-    Pagaidām zināms, ka bojāgājušo skaits nepārsniedz vienu tūkstoti, Dona Finča klāstīja. To vidū ir četrdesmit federālie aģenti un piecpadsmit Global Protective Services operatori.

Pārņemts ar visu notikušo, Kevana nerada spēku atbildēt. Viņš sēdēja krasta apsardzes telpās, kurp viņu bija atvedusi patruļas laiva pēc tam, kad viņu uzvilka uz velkoņa klāja. Cieši ietinies segā, viņš trīsēja, bet mitrais apģērbs bija tikai viens no drebuļu iemesliem.

Džeimija pienesa vīram tasi kūpošas kafijas. Un vēl vismaz diviem tūkstošiem bijusi vajadzīga medicīniska aprūpe. Visu apkaimes slimnīcu uzņemšanas nodaļas ir pilnas.

-     Bet varēja būt daudz, daudz ļaunāk, ierunājās kāds F1B aģents. Kārbas bija tik rūpīgi noslēgtas, ka neviens pārnēsājamais toksīnu detektors neuzrādīja to saturu. Ja konference būtu sākusies, ja visi protestētāji būtu palikuši centra apkārtnē, ja visas mugursomas būtu detonētas un gāzes izplūstu…

-    Sākotnējie aprēķini liecina, ka bojā būtu gājuši vismaz piecpadsmit tūkstoši protestētāju, kā arī tūkstošiem tūristu un darījumu cilvēku, kas uzturējās pilsētas centrā, piebilda cits aģents. Dievs vien zina, cik cilvēkiem būtu nepieciešama mediķu palīdzība. Daudz netrūka, un šis būtu visbaisākais…

Aiz sienas ierūcās kutera dzinējs. Pēc brīža atvērās durvis, un telpā ienāca krasta apsardzes virsnieks. Viņam sekoja Raterfords un Mouslijs, abi izskatījās ļoti neapmierināti.

Krasta apsardzes virsnieks ziņoja:

-    Neizdevās bēgli atrast. Mēs domājam, ka viņu aizķēris kāds upes transports. Viņš varbūt zaudējis samaņu un noslīcis.

-    Viņš nenoslīka, Kevana iebilda.

-     Viens no mūsu vīriem redzēja, kā jūs metāties viņam pakaļ, ierunājās FIB aģents. Viņš gan bijis pārāk tālu, taču redzējis, ka jūs abi ienirāt. Un tikai jūs atkal parādījāties virs ūdens.

-    Iespējams, viņš zem ūdens sasitis galvu. Iespējams, viņa ķermenis kaut kur aizķēries, cerīgi minēja krasta apsardzes virsnieks. Mēs pārmeklējam teritoriju ar tīklu. Esam lūguši atsūtīt nirējus.

-     Un jūs pārmeklējat krastus gan augšup, gan lejup pa upi? Kevana tincināja. Gan ar kuteriem, gan ar helikopteriem?

-     Protams.

-     Vai jūs joprojām iedomājaties, ka esat te galvenais? noprasīja Mouslijs.

Naidīgā iejaukšanās piesaistīja visu uzmanību.

-    Es tikai piedalos sarunā, Kevana noteica.

-    Kā tad!

Telpā iestājās pilnīgs klusums bija dzirdama tikai kutera dzinēju dārdoņa.

-    Labi, lai nu paliek, Mouslijs atteica.

Kevana uzrunāja krasta apsardzes virsnieku: Karls ir lietpratīgs peldētājs. Vidusskolas gados viņš izcīnīja pavalsts čempiona titulu. Mūsu "Delta" vienībā peldēšana bija viena no viņa specialitātēm. Es reiz biju liecinieks tam, kā viņš uzturējās zem ūdens minūti un četrdesmit piecas sekundes. Peldēdams pa straumi, Karls varēja neiznirdams mērot diezgan lielu attālumu. Turklāt viņš, iespējams, izmanto kādu kuģi par aizsegu. Šobrīd viņš jau ir jūdzēm tālu.

-    Mēs izpētīsim ikvienu varbūtību.

-    Jā, jūs te nudien esat galvenais, Mouslijs nerimās.

Pār telpu atkal nolaidās klusums. Raterfords stāvēja blakus Mouslijam, un viņa tumšā seja nomācās.

-    Vai jums ir kādi iebildumi? Kevana pajautāja.

-    Jā. Un jums pašam tūlīt būs daudz iebildumu. Mouslijs pagriezās pret krasta apsardzes virsnieku. Vai šeit ir ciparvideodisku atskaņotājs?

-    Šajā datorā.

-    Tad apskatīsim šo ierakstu. Mouslijs pasniedza viņam matricu bez jebkāda uzraksta.

Virsnieks ievietoja to diskdzinī un nospieda dažus taustiņus.

Visi sapulcējās ap monitoru.

Kādu brīdi ekrāns grima tumsā. Pēc tam bija redzams gaitenis un tālākajā galā lifta durvis.

-     Tas ir viesnīcas Delta Queen novērošanas sistēmas ieraksts, Mouslijs paskaidroja. Visjaunākā tehnoloģija. Nav nedz neskaidru kontūru, nedz miglainas bildes.

Ekrānā joprojām varēja vērot gaiteni un lifta kabīni.

-     Pagaidām nekā īpaši interesanta, ierunājās Viljams. Cik ilgi mums vēl šis būs…

-      Es tikai sagatavoju jūs turpmākajai ainai, advokāta kungs. Rosinu spriedzi. Šī kamera ir izvietota viesnīcas apkalpojošā personāla stāvā. Otra kamera atrodas gaiteņa galā, pie lifta kabīnes, un trešā uz kāpnēm, kas ved lejup. To kameru objektīvi ir aizpūsti ar flakonu krāsu, bet par šo jūs acīmredzot neiedomājāties, Mouslijs sacīja Kevanam.

-     Jūs nekādi nevarat pierādīt, ka maniem klientiem ir kāds sakars ar šo kameru lēcu aizkrāsošanu, Viljams iebilda.

-    Skatieties ekrānā, advokāta kungs.

Gaiteņa galā parādījās vīrietis. Mazliet sagumis plecos, tas pagāja garām lifta durvīm, pacēla flakonu un uzpūta krāsu griestu virzienā.

-   Tas šā vai tā neko neparāda, Viljams neatlaidās. No tāda attāluma viņu nav iespējams identificēt. Tas var būt jebkurš.

-    Es jūsu vārdus jau paredzēju, advokāta kungs, tālab liku attēlu palielināt.

Vīrietis gaiteņa galā tagad bija redzams pa visu ekrānu.

-    Līdzība ir liela. Kā jums šķiet? vaicāja Mouslijs.

Ekrānā nepārprotami bija redzams Kevana. Aizkrāsojis

kameru, viņš ar mūķu palīdzību atvēra sienas paneli blakus liftam. Nospiedis kādu pogu aiz paneļa, viņš atvēra kabīnes durvis. Lifta šahta bija tukša, kabīne atradās kādā augstākā stāvā. Izņēmis no kabatas kastīti un piespiedis uz tās slēdzi, viņš nogūlās uz vēdera un pastiepās, lai novietotu kastīti lifta šahtas dibenā. Visbeidzot viņš aizvēra durvis un pazuda skatienam.

-    Tas neko nepierāda. Ierakstu varēja viltot, Viljams tiepās. Ar piecdesmit dolāru vērtu programmatūru, ko var iegādāties jebkurā datorveikalā, es varu panākt, lai lifta kabīnes durvis atverat jūs.

-    Jā, taču šo attēlu palielināja FIB datortehniķis, un viņš ar zvērestu apliecinās, ka seja nav mainīta.

-    Ar nepacietību gaidu iespēju šo aģentu iztaujāt.

-    Šajā pavalstī tas nesanāks, advokāta kungs. Jums nav licences. Turklāt es ievācu ziņas par jūsu izslavēto svaini. Izcilais advokāts Lesters Bičems ir aizbraucis atvaļinājumā uz Eiropu.

Ekrānā zaļgani tonētā attēlā bija redzams līdzens jumts.

-      Zaļo krāsojumu rada nakts redzamības kamera, Mouslijs paskaidroja. Ieraksts iegūts no Southern Belle viesnīcas, kurā arī ieviesta vismodernākā novērošanas sistēma.

Viesnīcas vadība pat likusi uzstādīt kameru uz jumta. Fonā mēs redzam gaisa kondicionēšanas iekārtas. Un te uzrodas mūsu otrā zvaigzne, kura gan aizkrāsoja novērošanas kameras kāpņu telpā, kas veda uz jumtu, taču par šo kameru neko nezināja.

Visu skatieniem ekrānā, pilsētas uguntiņu ieskauta, parādījās sieviete. Viņa pietupās, izņēma no jostas maksts nazi un noskrūvēja korķīti spala galā. Piepeši attēls palielinājās. Sievietē varēja skaidri pazīt Džeimiju.

-      Šoreiz nekādu iebildumu nebūs, vai ne, advokāta kungs? Mouslijs nerimās.

-    Es pietaupīšu tos tiesas zālei.

-     Dariet gan tā.

Visi vēroja, kā Džeimija izvelk no naža spala darbarīkus un ar to palīdzību atskrūvē gaisa kondicionētāja šahtas vāku. Pēc tam viņa piespieda kāda priekšmeta slēdzi un ievietoja to šahtā. Visbeidzot ar tiem pašiem instrumentiem sieviete aizvēra lūku.

-    Slēdzis iedarbināja asaru gāzes granātas laika mehānismu, Mouslijs pavēstīja. Slēdzis, kuru piespieda Kevana, atradās uz dūmu bumbas. Gan viņš, gan viņa sieva, protams, bija uzvilkuši lateksa cimdus. Pirkstu nospiedumus neatrada. Taču redzētajam jātic, vai ne?

-    Manu viedokli jūs jau zināt, Viljams attrauca.

-    Es jums izteikšu savu viedokli. Kevana, Stodard, vai kā jūs tur sauca… jums ir paveicies. Tirdzniecības ministram lauztajā kājā nācās ievietot metāla tapu. Savukārt ministrs, kurš pārcieta sirdslēkmi, joprojām atrodas intensīvās aprūpes nodaļā. Arī tie, kuru mašīnas cieta sadursmēs ar ārkārtas dienestu transportu, vēl aizvien guļ slimnīcā. Jūsu dēļ četras viesnīcas būs slēgtas vairākas dienas, kamēr tiks novērsti postījumi. Zaudējumi lēšami miljonos dolāru.

-     Tagad jūs izklausāties kā Tirdzniecības palātas loceklis, ieteicās Viljams.

-    Turiet muti, advokāta kungs. Jums šeit nav nekādas juridiskas varas. Mouslijs cieši lūkojās Kevanā. Jūs tiekat arestēts.

-    Nedariet tā, Kevana sacīja.

-    Jums ir tiesības klusēt. Jums ir tiesības uz advokātu. Ja nevarat atļauties nolīgt advokātu, jums valsts to…

Kevana pagriezās pret Raterfordu. Džon, vai tu nevari tam darīt galu?

-    Tam vajadzēja darīt galu jau vakar vakarā, Mouslijs iejaucās. Neuzticēties civiliedzīvotājiem ir viens no pirmajiem pamatlikumiem, kas aģentam ir jāapgūst.

2. nodaļa

-     Bankrots?

Sēdēdami Ņūorleānas pagaidu ieslodzījuma izolatora nemīlīgajā un kailajā nopratināšanas telpā, Kevana un Džeimija ar neticību klausījās Viljama stāstā.

-    Jūs jau zinājāt, ka Global Protective Services finansiālais stāvoklis ir apdraudēts.

-     Tieši tāpēc es pavēlēju atcelt ieplānoto Tokijas biroja ierīkošanu un samazināt izdevumus citur, Kevana atgādināja.

-     Teicamas idejas, taču budžeta cirpšana nāca novēloti. Dankans pārāk sparīgi tiecās paplašināt firmu, un tādas ir sekas. Parastos apstākļos naudas līdzekļu pieplūdums un ienākumi būtu pietiekami sabalansēti, lai uzņēmums varētu atjaunot spēkus. Taču uzbrukums Ņujorkas birojam un milzīgie resursi, kurus tu ieguldīji konferences darbā, izšķīra firmas likteni. Tā sabruks dažu nedēļu laikā.

-     Vai tu nevarēji mazliet pagaidīt ar sliktajām ziņām? Džeimija pārmeta.

-    Diemžēl tādas iespējas nebija. Tiesnesis jums abiem noteicis pusmiljona dolāru drošības naudu. Es raudzīju pierunāt drošības naudu garantētāju, lai tas pieņem Global Protective Services kā ekvivalentu šai summai. Taču pietika vien pavirši izpētīt uzņēmuma finanšu stāvokli, lai redzētu, cik nestabila ir bilance. Ja gribat izkļūt no cietuma pret drošības naudu, jums nāksies ieķīlāt pašiem savus līdzekļus.

-    Pašiem savus līdzekļus? Kevana nesaprata.

-    Jūsu Džeksonholas īpašumu, Viljams precizēja. Tā kā lielākā daļa ielejas pieder valstij un tikai četri procenti ir privātpersonu rokās, apkaimes zemes vērtība strauji ceļas. Pat neapbūvēta tava rančo teritorija tik un tā ir vairākus miljonus dolāru vērta.

Kevana nopūtās, gandrīz vai noelsās. Ne tāpēc, ka uzzinājis īpašuma vērtību. Viņš piepeši apzinājās, cik apdraudēts jūtas. Karls mēģināja mūs nogalināt. Nodedzināja manu māju. Iznīcināja manu uzņēmumu. Viņa dēļ mēs, iespējams, nonāksim aiz restēm, un tas nozīmē, ka es zaudēšu savu drošības speciālista statusu.

-     Nedomā, ka nonāksi ieslodzījumā, Viljams aizrādīja. Mouslijs tevi arestēja tālab, ka cer uz FIB direktora krēslu. Nevēlēdamies ignorēt tevis pārkāptos likumus, viņš apliecina savu nepiekāpību, parāda, ka viņam nepastāv favorīti un izņēmumi. Taču daudzi ir tavā pusē. Te būs visi valsts mēroga laikraksti, kurus man izdevās sadabūt. USA Today, The Washington Post, The New York Times. Par tevi raksta pirmajās lappusēs. Vēl svarīgāk, tu esi pieminēts neatkarīgu analītiķu rakstos un tiec parādīts kā varonis, kas novērsis daudz lielāku katastrofu. Par tevi spriež televīzijas sarunu šovos. Visi lielākie kanāli vēlas tevi intervēt.

-     Grūti sniegt interviju, sēžot aiz restēm, atteica Kevana. Nemaz nerunājot par to, ka sargiem nebūtu vēlams atklāt savu personību valsts mēroga televīzijas programmās. Tad mūsu darbība zaudē efektivitāti, vai ne? Protams, pieņemot, ka mums vēl ļaus strādāt.

-    Svarīgākais ir tas, ka daudzi izprot, cik grūtu izvēli tev nācās izdarīt.

-     Lietā būtiskāk ir tas, ko par notikušo domā tiesa, Džeimija iebilda.

-    Drīzāk zvērinātie. Lesters Bičems atgriežas no Eiropas. Viņam piemīt izcilas pārliecināšanas spējas. Es uzskatu, ka tev ir lielas izredzes uz attaisnošanu.

-    Kad? Tiesas sēdi var nolikt arī pēc gada.

Iezvanījās Viljama tālrunis.

-    Acumirkli! Viņš izņēma no kabatas tālruni un pielika pie auss. Viljams Faradejs. Advokāts brīdi klausījās. Jā. Vēl viens brīdis klusuma. Jā. Viņš koncentrējās. Ļoti dāsni no jūsu puses… Es piekrītu. Ja notikumi būtu risinājušies pavisam citādi, jums nebūtu izdevība apliecināt šo dāsnumu. Vai jūs to nokārtosiet?… Paldies. Viljams beidza sarunu. Izskatās, ka, rupji runājot, tu no šejienes izsprāgsi kā viens sasodīts korķis.

-    Ak tā?

-    Vai tu pazīsti tādu Jamato?

-    Viņš ir viens no Pasaules Tirdzniecības organizācijas vadītājiem. Es pūlējos pierunāt viņu atcelt konferenci. Es atrados kopā ar viņu viesnīcas numurā brīdī, kad iedarbojās asaru gāzes un dūmu granātas.

-    Viņaprāt, tas ir tavs nopelns, ka šī konference ir atcelta un viņa un citu delegātu dzīvības ir izglābtas. Smaids Viljama sejā atklāja viņa nevainojami līdzenos zobus. Tas, ka viņš ir pārliecinājis Pasaules Tirdzniecības organizāciju iemaksāt drošības naudu, cerams, liecina par tavu juridisko sarežģījumu pozitīvo iznākumu.

Kevana būtu zaudējis valodu, ja vien viņam uz mēles nebūtu jautājums, kas visvairāk nodarbināja viņa prātu.

-    Vai kāds ir izdibinājis, kur varētu atrasties Karls?

Ūdens bija auksts. Duļķains. Eļļains. Iegrimis spiedīgajā, dubļainajā upē, Karls dzirdēja slāpētu kuģu dzinēju dunoņu. Viņš nemitīgi atspērās ar smagajos apavos apautajām kājām, lielajā steigā nejaudādams atsaitēt kurpes un atbrīvoties no tām. Viņš nešaubījās, ka Ārons atrodas turpat aiz muguras, iespējams, jau ielēcis ūdenī un dzenas viņam pakaļ. "Atsperies!" viņš sev pavēlēja. "Vēzē rokas! Kusties straujāk! Ātrāk!" Vajājis un nogalinājis Raulu un bēdzis no Ārona, Karls jau bija aizelsies, kad ienira upē. Plaušām tā bija milzu slodze. Žņaudzošā sajūta krūtīs nerimās, izmisīgi gribējās ievilkt plaušās skābekli.

"Nē! Es nepadošos! Es neļaušu, ka Ārons mani pārspēj!"

Viņš vēzēja rokas ar vēl lielāku apņēmību, traucās cauri duļķainajam ūdenim un juta, kā straume palīdz viņa centieniem. "Piecdesmit, piecdesmit viena, piecdesmit divas," viņš domās skaitīja. Vajadzēja peldēt, cik vien tālu un ātri iespējams. "Sešdesmit, sešdesmit viena, sešdesmit divas." Reiba galva. Lai arī peldētājs bija aizvēris plakstus, acu priekšā virpuļoja spoži punktiņi. "Septiņdesmit viena. Es reiz spēju uzturēties zem ūdens minūti un četrdesmit piecas sekundes," viņš sev atgādināja. "Ārons pats bija klāt un to redzēja. Viņš zina, cik es esmu stiprs, cik tālu varu…"

Ķermenis guva virsroku pār prātu. Lai cik izmisīgi viņš pūlējās to nepieļaut, plaušas pieprasīja gaisu.

Dunoņai zem ūdens pieņemoties skaļumā, viņš drudžaini īrās augšup, ierāva rīklē ūdeni un sprauslādams iznira virspusē. Tuvu garām aiztraucās barža, tik tikko neskardama peldētāju. Viņš nekavējoties ievilka plaušās gaisu, pavērās uz pretējā krasta pusi un atkal ienira. Vēl reizi nācās izpeldēt virspusē, lai ieelpotu. Tad viņš ar rokām sataustīja krasta sanesas un mazliet paslēja galvu virs ūdens, samiegdams plakstiņus, lai izspiestu netīro ūdeni. Brīdī, kad viņš ieraudzīja kuģus pie krasta, no mutes gandrīz izlauzās gaviles. Piestātne. "Redzi, Āron, es tomēr spēju!"

Taču krastā atradās pārāk daudz cilvēku un pastāvēja pārāk liela iespēja, ka viņu kāds pamanīs. Vīrietis, kas izlien no upes, piesaista uzmanību, un par to tiktu ziņots policijai. Viņš varētu nonākt sprukās, tā arī neatradis paslēptuvi. Labāk palikt tepat, zem piestātnes, paslēpties aiz pāļiem krasta tuvumā, kur viņu neviens nepamanīs. Pāri ducinādams aizlidoja helikopters. Garām aizrēca krasta apsardzes kuteris. Karls aizturēja elpu un paslīdēja zem ūdens.

4. nodaļa

Kad iestājās tumsa un piestātnē pagaisa gan balsis, gan dimdošo soļu troksnis, Karls paslīdēja garām pāļiem, uzmanīgi ieklausījās, nopētīja visu, ko vien tumsā virs galvas spēja saskatīt, izkāpa krastā un iespraucās krūmos. Nekā uztraucoša nesaskatīdams, viņš zagās gar noliktavu. Sākumā bažas radīja ūdens pilienu sliede, kas palika aiz viņa, taču tā pamazām izsīka nakts vējiņš izsusināja apģērbu. Vīrietis notrīsēja un saberzēja sev plecus. Piepeši izdzirdējis balsis, viņš paslēpās aiz atkritumu konteinera. Kad tās attālinājās, Karls devās tālāk, vairīdamies no spoži apgaismotām vietām, turēdamies vistumšākajos nostūros, kādi vien gadījās ceļā, gluži vai tiekdamies pēc tumsas.

Vienos naktī drēbes bija izžuvušas tiktāl, ka viņš varēja bez raizēm parādīties uz ielas. īsi apcirptie mati izskatījās vienādi gan sausi, gan slapji. Protams, Karls bija notraipījies, un no drēbēm vēdīja upes ūdens atstātais aromāts, taču viņš neatšķīrās no daudziem bezpajumtniekiem, kuriem gāja garām. Diennakts alkohola veikalā viņš iegādājās brendiju ar piparmētru garšu un iegāja šķērsieliņā, kur, pie sienas piespiedušies, gulēja vairāki noskranduši vīri. Kad Karls noslīga līdzās, viņu rokas savilkās dūrēs.

-    Šī ir mūsu vieta!

-    Ņem. Es esmu baigi slims. Nevaru iedzert.

Viņš pasniedza brendiju visagresīvāk noskaņotajam vīram. Kad barvedis tika pie savas tiesas, arī pārējie grūstīdamies pa kārtai pieplaka pudelei.

Tikām Karls atrada brīvu vietu dziļāk šķērsieliņā, līdzās atkritumu tvertnei. Muguru un sānus sargāja siena, un viņš cieši satvēra nazi zem krekla. Pistole bija nogrimusi upē. Viņš piesardzīgi vēroja līdzbiedrus, kamēr tie iztukšoja pudeli un atspiedās pret sienu. Pamazām Karls ļāvās miega varai, lai gan nakts gaitā vairākas reizes uztrūkās no trokšņiem.

Pārdomām laika bija pietiekami. Misijas laikā viņš bija pieņēmis divus maksājumus, abus piecsimt tūkstoš dolāru apmērā, un uzklausījis solījumu par miljonu, kas pienākas pēc tam, kad uzdevums tiks izpildīts. Pasūtītāji paši sedza ievērojamos izdevumus nometnes ierīkošanai, braucieniem ar lidmašīnu apkārt valstij rekrūšu meklējumos un vienības ceļam uz Ņūorleānu. Viņš savukārt bija sniedzis sīkas un precīzas atskaites. Galu galā, Karls bija principu cilvēks. Lai gan ja arī viņam rastos kārdinājums šos cilvēkus piekrāpt, viņš no tiem pārāk baidījās un negribēja riskēt. Misijas pasūtītājiem šie divi plānošanas un darbības gadi bija apaļos skaitļos izmaksājuši trīs miljonus dolāru un divu miljonu honorāru Karlam. Tā ir pietiekami liela nauda arī tādam grupējumam, kas lielāko daļu ienākumu gūst no narkotiku tirdzniecības. Pasūtītāji vairākas reizes brīdināja, ka ieguldījumam ir jāatmaksājas. Viņš vēl un vēlreiz bija tiem apliecinājis izdošanos un norādījis uz misijas pareizo virzību.

"Viņi nebūs sajūsmināti," Karls sprieda. "Es neiesaistītos, ja nebūtu drošs, ka šie cilvēki ļaus man tērēt viņu naudu. Es biju pārliecināts, ka viņi mani nolīgs atkal. Tāpat biju pārliecināts, ka spēšu nepamanīts aizslīdēt no Ņūorleānas un izbaudīt dzīvi Francijas dienvidos. Mani taču neviens nedrīkstēja pazīt. Taču tevis dēļ, Āron, tas viss man ir liegts. Tagad mani vajās visi."

Saulei ceļoties aizvien augstāk, Karls palika turpat. Viņš aizgāja tikai pulksten deviņos, kad slāpes pēc alkohola pamudināja līdzbiedrus doties prom. Ikviena rīcība bija rūpīgi jāizsver, ikviens lēmums jāapskata no visiem aspektiem. Viņš nekur nerādījās bez tūkstoša divdesmit dolāru banknotēs, tādēļ par naudu pagaidām nebija jāraizējas. Nocenoto preču veikalā Karls iegādājās neievērojamu drānu kārtu, nopirka sporta kurpes. Vēlāk viņš apēda divus sendvičus, kurus bija iegādājies līdznešanai.

Tajā brīdī laikrakstu automātā viņš pamanīja Times-Picayune. Pirmā lappuse vēstīja tikai par uzbrukumu. Apsēdies uz nomaļa soliņa, Karls izskatīja avīzi un ieraudzīja tajā sīku paša aprakstu. Fotogrāfijas gan nebija, taču drīzumā to atradīs. Tā kā Brokmens bija izdzēsis Karla dosjē no Global Protective Services datubāzes, viņa fotogrāfiju varētu iegūt tikai no armijas reģistriem. Taču informācija par vienību "Delta" bija slepena, un, ņemot vērā Pentagona birokrātiju, paies laiks, līdz šai informācijai noņems slepenības statusu. Fotogrāfijā viņš būs redzams militārajā uniformā, jaunāks un tievāks ar šīm atšķirībām varētu pietikt, lai nepiesaistītu garāmgājēju uzmanību.

Laikrakstā gari un plaši aprakstīja Āronu un viņa sievu. Kārlu pārņēma rūgts apmierinājums par to, ka žurnālists nosaucis Aronu īstajā vārdā un atklājis, ka noslēpumainais vārds "Kevana", ar kuru viņš ir pazīstams sargu aprindās, patiesībā ir pseidonīms.

Taču vēl lielāku gandarījumu Karls guva, uzzinot, ka Ārons ar sievu ir arestēti, un izlasot viņiem izvirzītās apsūdzības. "Tātad patiesībā to jezgu viesnīcās sarīkoji tu." Prātā jaucās dusmas un apbrīna. "Gudrs gājiens, Āron! Tomēr tu tagad esi cietumā, bet es esmu uz brīvām kājām. Tu noteikti spried, ka viss ir sagriezies ačgārni. Bet tas ir tikai sākums. Ar tevi es norēķināšos vēlāk, draudziņ. Vispirms man jāatrisina dažas problēmas."

Diemžēl Karlam nācās pamest evakuācijas somu, kas palika furgonā. Pastāvēja iespēja, ka daži vienības locekļi ir sagūstīti un nopratināti, un tādā gadījumā likumsargi par furgonu zina. Ja ari nezinātu, visi transportlīdzekļi, kas naktī palika uz ielas konferences centra tuvumā, tagad noteikti bija pārmeklēti. Viņš neuzdrošinājās pie tā atgriezties.

"Allaž nodrošinies ar rezerves plānu!" Lidmašīna bija atstāta nometnē, pie tās tikt nevarēja. Otra evakuācijas soma atradās vietā, kurā viņš nedrīkstēja rādīties, Ņūorleānas autostacijā. Teorētiski šāda kārtība būtu ideāla. Ņem somu. Ņem biļeti. Ņem kājas pār pleciem. Bet tagad bija pilnīgi skaidrs, ka likumsargi novēros autostacijas, lidostu, dzelzceļa stacijas un automašīnu īres birojus un meklēs cilvēku, kas atbilst viņa aprakstam.

-    Ei! viņš uzsauca ielu muzikantam, kas stāvēja netālu no autostacijas, vai gribi nopelnīt piecdesmit dolārus?

Izdilušais ģitārists, kuram priekšā uz ielas atradās atvērts instrumenta futrālis ar pāris dolāriem, mitējās dziedāt nazālā tonī un noprasīja:

-    Un kas man būs jādara? Jānorauj tev dūrē? Vācies ratā, vecīt.

-    Nekā perversa. Skaidrs lietišķs piedāvājums. Es gribu, lai tu paveic kādu darbiņu. Autostacijā. Tas neprasīs vairāk kā piecas minūtes.

-    Un ir kāds iemesls, kāpēc tu pats to nedari?

-     Lai būtu simts iemeslu, Karls atteica, parādīdams naudu.

-    Ja nu man tur sanāk ziepes?

-    Acīmredzot tev dolāri nav vajadzīgi. Karls uzgrieza viņam muguru.

-    Pag! noplukušais zellis uzsauca. Kas tas ir par darbinu?

-    Šāds. Karls parādīja glabātavas skapīša atslēgu. Es pat pastāstīšu, kur bagāžas noliktavā atrodas skapītis, lai tev nav jāmaldās, to meklējot. Piecas minūtes. Ātri iekšā, ātri ārā. Tu man atnes to, kas skapītī atrodas.

-    Par simtnieku. Ja?

-    Vai es piedāvāju simtnieku? Es nokļūdījos.

-     Piešņāci? Nolādēts, es jau domāju! Pārāk labi, lai būtu…

-    Es biju domājis divus simtus.

-    Tu smejies?

-     Viens simts tagad. Otrs simts tad, kad tu atnesīsi to, ko atradīsi skapītī.

-    Un kas tajā…

-     Portfelis. Ievērojis muzikanta acīs kaut ko pazibam, Karls iejautājās: Vai gribi saderēt?

-     Saderēt?

-     Es zinu, ko tu domā. Tu spried, ka es esmu ar mieru maksāt divsimt dolārus par portfeli tādēļ, ka tajā atrodas kaut kas vērtīgs. Tev ir taisnība. Tajā ir daudz vērtīgu mantu. Tādējādi tev padomā paņemt simtnieku un pazust ar visu portfeli. Galu galā, ja man negribas ieiet autostacijā, es acīmredzot nevēlos, lai mani kāds redz, un tas nozīmē, ka es par zādzību neziņošu policijai. Vai pareizi?

Jaunais vīrietis veras ļoti aizdomīgi. Jā, uz to pusi.

Karls cieši satvēra viņa brīvo roku, otrā bija ģitāra. Neļaudams muzikantam pat pakustēties, viņš izņēma puisim no bikšu aizmugures kabatas maku.

Muzikants mēģināja pretoties.

-    Turi muti, citādi sadauzīšu ģitāru. Karls apskatīja autovadītāja apliecību. Tā, Kenij Berington. Karls skaļi nolasīja dzīvesvietas adresi un atrada jaunas sievietes fotogrāfiju. Glīta. Tava draudzene? Jauneklis neatbildēja. Četri simti dolāru, Kenij. Pusi tagad, pusi tad, kad tu atgriezīsies ar portfeli. Ja pēc piecām minūtēm es tevi te nesastapšu, nākamreiz tu mani redzesi sava mūža noželojamakaja mirkli. Un tava draudzene arī. Vai tas būtu godīgi?

Ē…

-    Ņem, Kenij. Te būs divsimt dolāru un atslēga. Es paturēšu tavu ģitāru. Izturies rāmi, manu draudziņ. Tā būs viegli nopelnīta nauda.

Pēc dažām minūtēm, kad muzikants atgriezās ar somu rokās, Karls viņu vēroja no attāluma. Puisis neizpratnē paraudzījās apkārt un tad pievērsās melnādainam zēnam, kas sēdēja blakus viņa ģitārai.

Karls jau zināja, ko zēns saka muzikantam. Man kāds samaksāja desmit zaļos un lika tev pateikt, lai tu ieej tajā Starbucks kafejnīcā un nopērc kafiju.

Ja muzikants būtu paziņojis policistiem par vīrieti, kas viņam apsolījis četrsimt dolārus par portfeļa atnešanu no skapīša, Karls tagad redzētu, vai viņam kāds seko.

Bet neviens nesekoja. Kad muzikants, nesdams ģitāru un somu, ienāca kafejnīcā pa galveno ieeju, pa sānu durvīm zālē iegāja Karls, paņēma somu, iedeva divsimt dolārus un paziņoja:

-    Prieks sadarboties ar godīgiem ļaudīm.

5. nodaļa

Apsēdies uz soliņa vienā no pilsētas jaukajiem parkiem, Karls vēroja garām patraucamies velosipēdistu, pameta ar galvu sievietei, kas stūma ratiņus, uzsmaidīja bērniem, kas rotaļājās šūpolēs, un ievadīja šifru somas slēdzenē. Gaiši brūnā soma izskatījās pavisam necila. Viņš ieslidināja roku somā un sataustīja piecu tūkstošu dolāru paciņu, pistoli, rezerves aptveri, piecdesmit patronas, nazi, nelielus līmlentes rullīšus, viltotu personas apliecību un citas nepieciešamas mantas. Karls paņēma mobilo tālruni. Vecais tālrunis bija sabojājies upes ūdenī. Viņš aizvēra somu un baudīja patīkamu rītu.

Taču veicamo pienākumu vairs nevarēja atlikt. Viņš nospieda taustiņus ar šifrētāju aprīkotajā tālruni un gaidīja. Pēc diviem signāliem tika nodibināts savienojums, taču sarunbiedrs klusēja, acīmredzami nebūdams drošs, kādā valodā runāt.

-    Šeit Bovijs, ierunājās Karls.

-    Jūs sagādājat mums vilšanos.

Karls juta, kā sažņaudzas krūtis. Gadījās nenovēršamas nelaimes.

-    Jūs paņēmāt naudu, bet nespējāt paveikt uzticēto.

-    Tā gluži nav. Misija nav pilnībā izgāzusies.

-    Jūs izturaties kā bērns, kas meklē ieganstus.

-    Tie bija pilnīgi neparedzami apstākļi. Karla muskuļi saspringa, taču šoreiz niknuma dēļ. Nākamreiz cilvēks, kurš radīja šķēršļus, vairs nebūs dzīvs.

-    Jūsu draugs? Ja mēs būtu nolīguši viņu, misija būtu izdevusies. To dzirdot, Karls iekoda sev vaigā, bet sarunbiedrs turpināja: Jūs atdosiet jau samaksāto honorāru. Vienu miljonu dolāru. Ar elektronisko pārvedumu. Rīt līdz pusdienlaikam.

-     Protams.

-    Tāpat jūs atdosiet naudu, kuru saņēmāt priekšdarbiem un citiem izdevumiem.

-    Jūs labi zināt, ka tā ir iztērēta. Kur lai es rauju trīs miljonus dolāru?

-    Varbūt paprasiet savam draugam, otrais spīvi atcirta.

-    Mums jāsatiekas. Jāpārrunā notikušais.

Karls saprata, ka no šīs tikšanās viņš dzīvs neiznāks.

-     Patlaban tas būtu diezgan grūti. Man dzen pēdas likumsargi. Es mēģinu izkļūt no Ņūorleānas.

-     Es neteicu, ka jāsatiekas šodien. Tas nav iespējams. Es pašlaik lidoju uz Filipīnām.

-   Un jūs mierīgi apspriežat šos jautājumus, sēdēdams lidmašīnā?

-     Es atrodos privātajā laineri. Pēc stundas nosēdīsimies. Kad būsiet drošībā, atkal sazinieties ar mani. Tad es nolikšu tikšanās vietu.

Kārlu pārņēma bezsvara sajūta, it kā viņam zem kājām būtu atvērusies lūka. "Tiklīdz nauda būs elektroniski pārskaitīta, viņš aicinās uz tikšanos un liks mani novākt. Varbūt pat izdarīs to pats."

-    Lidmašīnā? Vai jūs kavējat laiku, pūloties atvērt manis dāvāto nazi ar noslēpumu?

-   Arī tas man sagādā vilšanos. Jūsu muļķīgais nazis ir nelietojams. Esmu izmēģinājis visas iespējamās kombinācijas.

-    Ir gan lietojams. Vai nazis ir jums līdzi?

-    Tas ir man kabatā.

-    Augšējā aplī pagrieziet mēness cilvēku uz pulksten diviem. Apakšējā pagrieziet bultiņu uz romiešu ciparu "desmit".

-    Es jau to izmēģināju. Nekas nesanāca!

-     Pamēģiniet vēlreiz.

Balss nepacietīgi atkārtoja: Tas pats! Nekā!

-    Vai jūs izvilkāt atduri?

-    Kādu atduri?

-    To, kas iestrādāts spala apakšā. Vai redzat āķīti?

-    Par to jūs neko nestāstījāt! Tas ir tik tikko saskatāms! sūdzējās sarunbiedrs.

-     Paveiciet to.

-    Ceru, ka vismaz tas…

Saruna pārtrūka.

6. nodaļa

Netālu no Filipīnu krastiem uz izpriecu kuģa klāja pastaigājās jaunlaulāto pāris. Sadevušies rokās, viņi apbrīnoja krāšņo zvaigžņoto jumu.

-    Filadelfijā šādu ainavu neredzēsi, vīrietis stāstīja. Pilsētas uguņu spožums neļauj saskatīt…

Sieviete pastiepa roku pret debesīm. Kas tas tāds?

-    Mans Dievs! vīrietis iesaucās.

Viena no zvaigznēm eksplodēja. Tā uzziedēja kā raķete Neatkarības svētku salūtā. Liesmojošas atlūzas pašķīda uz visām pusēm un krita okeānā.

Pēc dažiem mirkļiem viņus sasniedza sprādziena dārds.

7. nodaļa

-    Neuzdrošinies manis kaltu nazi saukt par muļķīgu, Karls noteica.

Viņš aizvēra tālruņa vāciņu, raudzīja nomierināt straujos sirdspukstus un grūtsirdīgi uzlūkoja bērnus, kas rotaļājās pie šūpolēm parkā. Aktivizējot nazī iestrādātās sprāgstvielas, nekas netika panākts. Melnīgsnējā vīrieša vietu ieņems citi, un arī viņi pieprasīs atdot naudu. Viņš nekādi nesagādās miljoniem dolāru. Kad naudas pārvedums netiks saņemts, viņi pieprasīs tikšanos ar Kārlu, bet no tās ir jāizvairās par katru cenu. No šā brīža viņa dzīve būs bēguļošana un slēpšanās.

"Nē, lidmašīnas uzspridzināšana pavisam noteikti neko neatrisināja," domāja Karls. "Tomēr tas man sniedza milzu apmierinājumu. Iespējams, Āronam taisnība. Varbūt man patiešām vajadzētu kļūt savaldīgākam?"

Bērni. Viņš nespēja atraut sērīgo skatienu no bērniem. "Klau, Āron, vai nebūtu lieliski, ja mēs atkal būtu bērni? Kaut dzīve atkal būtu tikpat vienkārša!"

Spēle. Tagad vissvarīgākais bija spēle. Viņš paņēma laikrakstu, ko bija novietojis līdzās. Vēlreiz izlasījis par Aronu un viņa sievu, Karls pievērsās sludinājumiem. Tuvākās lidostas, dzelzceļa stacijas, autoostas un automašīnu īres aģentūras gan novēroja, taču no pilsētas varēja izkļūt arī pa citiem ceļiem.

-    Izklausās skarbi, Ka ris teica.

-     Es nenoliedzu, ka vajag drusku paremontēt. Bet to es paredzēju cenā.

-    Un eļļas maiņa, regulārās apskates un tamlīdzīgi?

-    Tas ir darīts pirms četriem mēnešiem. Pēc tam piedzima dvīņi, un man apnika strādāt divos darbos, lai nomaksātu rēķinus. Kopš tā laika neesmu ar šo braucis. Patiesību sakot, arī pirms dvīņu piedzimšanas es īpaši bieži to nekustināju. Laikam jau esmu pārāk vecs tādām jauniešu izpriecām.

-    Nē, rīkoties bērnišķīgi var jebkurā vecumā.

-    To jūs varētu pastāstīt manai vecenītei.

-    Ja jūs tiešām esat ar mieru pārdot…

-    Nāksies. Man vairs nav divu darbu. Tāpēc jau sastapāt mani mājās. Rūpnīcu, kurā es strādāju dienas laikā, slēdza un pārvietoja uz Meksiku. Man patiešām nepieciešama nauda. Tomēr es jums jau sacīju pa tālruni, ka čeku nepieņemšu.

-    Nevaru jums to pārmest. Pārlieka piesardzība nenāk par ļaunu. Te būs trīs tūkstoši skaidrā naudā. Jums atliek vienīgi parakstīt dokumentus par īpašnieka maiņu, un es pats reģistrēšu to uz sava vārda.

-    Nemaz negribas šķirties no viņas.

-    Varat būt drošs, ka es par to pienācīgi parūpēšos.

-    Paldies, kungs.

-    Jādomā, ka ķiveres jums nav?

-    Kaut kur garāžā mētājās. Sieva nopirka, bet man nepatika to likt galvā. Tad es jutos kā iesprostots.

-     Braukšana bez ķiveres kaitē veselībai. Drošība ir pirmajā vietā, zināt.

-    Jūs esat kārtīgs puisis. Sacīsim tā… es piesviedīšu klāt ķiveri un aizsargbrilles.

-    Nē, tas nebūtu lāgā. Šķiet, jūsu dvīņi sāk mosties. Kā jau teicāt, jums vajag naudu. Es negribētu izmantot jūsu labo sirdi. Te būs vēl piecdesmit dolāri.

-    Liels paldies, kungs.

Pēc minūtes, uzlicis un sakārtojis ķiveri un brilles, Karls ierūcināja veco Yamaha motociklu un izbrauca no pieticīgā rajona.

Tobrīd pulkstenis rādīja piecpadsmit pāri divpadsmitiem. Saule patīkami sildīja. Vējš braukšanas laikā patīkami atvēsināja. "Pagājis daudz gadu, kopš es pēdējoreiz braucu ar motociklu. Nesaprotu, kālab to pametu novārtā. Kāds ātrums, brīvība, neatkarība! Ja vien braucējs neuzvelk ādas apģērbu un nepūlas atdarināt "Elles eņģeļa" nikno viepli, apkārtējie tam lielākoties nepievērš uzmanību. To pierāda daudzie satiksmes negadījumi, kad automašīnas aizķer motociklus."

Ar augumu izbaudīdams motora vibrācijas, Karls patraucās garām policijas patruļmašīnai. Viņš lūkojās taisni uz priekšu, visu uzmanību veltīja satiksmei un ievēroja ātrumu ierobežojumu, tādējādi sevi pārliecinādams, ka policisti viņu neievēros. Aizsargbrilles un ķivere savukārt liecināja, ka šis motociklists rūpējas par savu drošību un ievēro likumu.

Uzbraucis uz Desmitās starpštatu maģistrāles, viņš devās rietumu virzienā gar Pončertreina ezeru un apbrīnoja milzīgo ūdens klaju. Viņš nonāca līdz Piecdesmit piektajai starpštatu maģistrālei un brauca uz ziemeļiem gar Morepā ezeru, aplūkodams makšķernieku laivas, viļņus, ieelpodams rosinošo ūdens smaržu un juzdams brīvību. Iekļāvies automašīnu plūsmā, Karls ar baudu nodevās ik mirklim un drīz atklāja, ka astoņdesmit jūdzes paskrējušas kā nemanot. Necik ilgi, un viņš attapās Luiziānas pavalsts pilsētiņā Hamondā, kurai piemita, viņaprāt, viena liela priekšrocība Amtrak dzelzceļa stacija. Viņš to zināja tādēļ, ka neparedzētu gadījumu plānā ietilpa pārzināt vilcienu maršrutu, kas ved prom no Ņūorleānas. Tāpat viņš pārzināja arī autobusu maršrutus.

Karls noskaidroja ceļu uz vilcienu staciju, taču nosprieda, ka Ņūorleānas dzelzceļa staciju novēro. "Un tātad arī tuvākā Amtrak stacija kaimiņu pilsētā tiek uzmanīta. Bet, pie velna, astoņdesmit jūdzes taču ir pavisam īss ceļa gabals!" Ātrās ēdināšanas uzņēmuma autokasē viņš iegādājās burgeru, kartupeļus frī un kokakolu tie garšoja tikpat labi kā bērnībā un, atgriezies uz Piecdesmit piektās starpštatu maģistrāles, turpināja ceļu ziemeļu virzienā.

Pēc stundas Karls šķērsoja robežu un, nonācis Misisipi pavalstī, jutās drošāk, lai gan nemaldināja sevi ar veltām cerībām, jo apzinājās, ka vajāšana arī turpmāk būs strauja un aptvers plašu teritoriju. Nākamā Amtrak stacija atradās divdesmit jūdzes tālāk citā mazpilsētā Makūmā. Taču instinkts brīdināja tur nerādīties. Pārāk maza stacija. Pārāk viegli pamanīt meklējamo. Pulkstenis jau rādīja četri pēcpusdienā. Uzmācās nogurums, taču viņš baidījās atpūsties, kamēr nebūs drošs, ka ir atradis patvērumu. Un ēdienu. Karls nemitīgi jutās izsalcis. Taču viņam nebija laika.

Viņš brauca vēl pusotru stundu un nonāca citā lielā Amtrak stacijā Misisipi pavalstī. Rūpīgi noslaucījis pirkstu nospiedumus, viņš atstāja motociklu sānieliņā dažu kvartālu attālumā no stacijas. Līdz pusnaktij motocikls no ielas bus pazudis, un neviens nemūžam neuzzinās, ka ar to braucis viņš.

Pūlēdamies nesteigties, lai nepiesaistītu sev uzmanību, Karls iegāja sīkpreču veikalā. Uzgriezis muguru novērošanas kamerai, viņš iegādājās šampūnu, zobupastu, zobu birsti, skūšanās putas, vienreiz lietojamo bārdas skuvekli un paciņu Kleenex salvešu. Pēc tam viņš dzelzceļa stacijas vīriešu tualetē noskuvās, lai izskatītos pēc iespējas pieklājīgāk, ieslēdzās tualetes kabīnē un sabāza aiz lūpām un vaigiem mazliet salvešu, lai padarītu pilnīgākus kalsenos vaibstus.

Pie biļešu kases viņš paliecās uz priekšu, lai izskatītos īsāks.

-    Man jātiek uz Čikāgu, viņš sacīja. Šovakar.

-    Jums paveicies. Ierodas galamērķī rīt deviņos no rīta.

-    Vai ir brīva vieta guļamvagonā?

-    Paraudzīsimies. Jā. Viena kupeja vēl palikusi.

-    Man šodien smaida laime.

9. nodaļa

-    Jūsu godība, mani klienti lūdz noteikt pietiekami elastīgas atbrīvošanas prasības, kas ļautu viņiem atstāt Luiziānas pavalsti un aizlidot uz Ņujorku. Viņu uzņēmumā Global Protective Services nepieciešama nekavējoša abu klātbūtne, lai pārraudzītu steidzamus finanšu jautājumus, kas saistīti ar uzņēmuma turpmāko pastāvēšanu. Ja maniem klientiem tiks liegta iespēja iesaistīties uzņēmuma glābšanā, iznākums būs postošs, un viņi un simtiem firmas darbinieku paliks bez iztikas līdzekļiem. Neņemot vērā šīs apsūdzības, misteram Stodardam ir priekšzīmīga pagātne aizsargaģenta amatā. Pildot savus pienākumus, viņš glābis daudzu starptautiski slavenu finanšu, valsts un izklaides industrijā zināmu un augsti stāvošu personu dzīvības. Pirms tam viņš elitārās militārās vienības "Delta" sastāvā sargāja Amerikas Savienotās Valstis. Jūs esat noklausījušies cieņas pilnajos vārdus, ko viņam un viņa sievai veltīja misters Jamato un citi Pasaules Tirdzniecības organizācijas locekļi, un viņi pat ir piekrituši garantēt drošības naudu. Mani klienti ir ar mieru nodot varas iestādēm glabāšanā abu pases.

1 0. nodaļa

Riteņu ritmiskā klaudzēšana uz sliedēm pamazām viņu ieaijāja. Klik-klik. Klik-klik. Pusstundu Karls bija nosēdējis kupejā pie galdiņa un, turēdams roku uz pistoles, ik mirkli gaidīja, ka durvis atsprāgs vaļā un viri iesviedīs apdullinošās granātas. Viņš nolaida loga žalūzijas, taču bažījās, ka neredz ārpasauli. Pacēlis žalūzijas, viņš vēroja vienīgi garām slīdošas lauku ainavas, kuras pamazām ietina vakara krēsla. Beidzot viņš nomierinājās, sirds sāka pukstēt daudz rāmāk. Viņš piegāja pie kupejas izlietnes, izņēma no mutes salvešu kumšķus un iztīrīja zobus (lai cik notraipījies bija misijas laikā, viņš ieguva tīrības sajūtu, iztīrīdams zobus). Pēc tam Karls turpat izlietnē izmazgāja matus un ar mitru dvieli notrausa no sevis zemes paliekas un upes smārdu taču visu laiku turēja pistoli pa rokai un nenovērsa skatienu no aizslēgtajām durvīm.

Bija jāremdina izsalkums. Sīkpreču veikalā viņš bija iegādājies arī kokakolu, divus sendvičus ar šķiņķi un kartupeļu čipsu paku. Gribējās sapirkt pilnas rokas pārtikas, taču Karls baidījās, ka pārāk daudzo pirkumu dēļ pārdevēji viņu iegaumēs. Klik-klik. Klik-klik.

Sendviči bija sacietējuši un bezgaršīgi. Viņš noskaloja kumosus ar sasilušo kokakolu un aizdarīja ar tikpat sacietējušiem kartupeļu čipsiem. Klik-klik. Klik-klik.

Gar logu zibēja lauki, neskaidri koku apveidi un tumsā grimstoši pakalni, fermu logu spožums un arī pilsētu mirguļojošo uguntiņu paklāji.

Viņš izslēdza kupejas lampu, atlaidās guļvietā, novietoja blakus nazi un pistoli un vērās griestos, kur ņirbēja garām slīdošās ēnas. Miegs uznāca kā žēlsirdība.

Taču pēc kāda laika riteņu klikšķi palēninājās. Gausākais ritms uztrūcināja viņu no snaudas. Nočīkstēja bremzes. Karls paķēra ieroci un pavērās pa logu, taču ieraudzīja tikai nelielu dzelzceļu staciju un kādu pasažieri ienirstam tumsā. Neviena cita nemanīja. Nekā satraukuma vērta.

Karls jau grasījās apgulties, taču tad pamanīja uzrakstu uz stacijas sienas. "Ņūberna-Daiersberga, Tenesī." Šķita, ka daļēji piepildīto kuņģi ciešā tvērienā sagrābj kāda neredzama roka. Tagad viņš atcerējās, ka Amtrak dzelzceļa līnija, kas veda uz ziemeļiem, skar Tenesī pavalsts rietumu pašu malu. Simts jūdzes uz austrumiem atradās Nešvila, kurp Karla tēvs bija aizvedis ģimeni pēc tam, kad dzeršanas dēļ bija zaudējis biržas māklera darbu Aiovasitijā.

Nešvilā strīdi un roku palaišana turpinājās ar jaunu sparu. Kādā naktī pulksten trijos Karls atrada tēvu guļam dzēruma bezsamaņā pie virtuves galda. Lampas dega. Blakus atradās pustukša piparmētru brendija pudele. Piparmētras remdēja kuņģa iekaisumu, ko bija izraisījusi gadiem ilga dzeršana.

Karls tonakt bija izvietojis uz letes maizi, sinepes, majonēzi, salātus, dilles un šķiņķa gabalu, it kā tēvs būtu grasījies pagatavot sendviču. Tēvs bija tā apdullinājies, ka šī rosīšanās viņu nepamodināja. Karls uzzieda vienai maizes šķēlei sinepes un majonēzi un ar asu nazi iegrieza sendviču, tad ar virtuves dvieli noslaucīja savus pirkstu nospiedumus no visiem piederumiem. Aptinis sev dvieli ap roku, viņš piespieda tēva rokas pirkstus pudelēm, šķīvjiem un maizes maisiņam.

Tēvs klusi noīdējās.

Kuš, Karls nočukstēja.

Viņš pieslēja tēvu kājās un aizstiepa līdz virtuves letei un pusgatavajam sendvičam. Ielicis aso nazi tēvam labajā rokā un spēcīgi iespēris viņam pa kājām, Karls panāca, ka tēvs zaudē līdzsvaru un nogāžas uz grīdas. Kritiena brīdī nazis iedūrās vīrietim vēderā. Tēvs ievaidējās, bet Karls aizspieda viņam muti. Asins lāmai izplešoties, tēvs nodrebēja un drīz sastinga. Uzmanīgi apgājis peļķi un pārliecinājies, ka neviens asins piliens nav viņam trāpījis, Karls devās gulēt un baudīja visspirdzinošāko miegu savā mūžā.

Tagad viņš vēlējās baudīt tādu pašu miera pilnu snaudu. Vērodams ēnas ņirbam uz vilciena kupejas griestiem, viņš meģinaja atmineties, kad dzīve ritējusi ta, ka viņš to gribējis. "Vai tāds bridis vispār ir bijis?" Karls nosprieda, ka ir gan.

1 1 . nodaļa

Diena. Vilciens brauca cauri Ilinoisas pavalsts dzelzceļa stacijām. Šampeina-Ērbana. Kankaki. Momvuda. Šis vārds pildīja viņu ar rūgtumu. Nākamā pietura Čikāga.

Viņš zvanīja pa mobilo tālruni.

Atsaucās patīkama sievietes balss: Grand Cayman banka.

-    Man nepieciešams nosūtīt deviņus tūkstošus dolāru uz manu bankas kontu Čikāgā. Šis konts ar svešu vārdu bija tālredzīgi izveidots pirms diviem gadiem. Federālā likumdošana pieprasīja bankām ziņot par desmit tūkstošus lielu naudas pārvedumu, tālab viņš lika pārskaitīt tikai deviņus.

-     Protams, ser. Lūdzu, nosauciet konta numuru un paroli!

Karls zināja numuru no galvas. Parole ir "stilets".

-    Pateicos, ser. Klusums ieilga. Ser, lūdzu, vēlreiz nosauciet konta numuru.

-    Vai ir kāda aizķeršanās?

-     Iespējams, es ievadīju kādu nepareizu simbolu. Kad Karls atkārtoja numuru, bankas darbiniece pēc brīža sacīja: Ser, mūsu datubāzē redzams, ka jūsu kontā nav naudas līdzekļu.

-    Bet tur ir jābūt miljonam dolāru.

-    Nē, ser, diemžēl konts ir pilnīgi tukšs.

-     Lūdzu, ievadiet numuru vēlreiz. Karls lēni nosauca ciparus trešo reizi.

-    Jā, ser, tieši tādu numuru es pašlaik skatu, taču kontā nav atlikuma.

Iepriekšējā vakarā nesagremotie sendviči radīja Karlam kuņģī skābumu. Vai tajā ir bijusi nauda?

-    Jā, ser. Kā jau minējāt, miljons dolāru. Vakar pēcpusdienā visa nauda pārsūtīta uz citu banku.

Karls norija sīvu malku. Paldies.

-    Nav par ko.

1 2. nodaļa

Kevana apbrīnoja Gulfstream lidmašīnas iekārtojumu, jo zināja, ka skata to beidzamo reizi.

-    Lainerim tik un tā jāatgriežas Ņūdžersijas bāzē, Viljams skaidroja. Izmaksas nemainās, ja mēs atrodamies lidmašīnā, tāpēc labāk izmantosim šo izdevību.

-    Man agrāk ne reizi nav ienācis prātā pavaicāt, kādas ir lidošanas izmaksas.

-    Četri tūkstoši dolāru stundā.

-    Un mēs vairākas reizes šķērsojām visu valsti. Nav brīnums, ka uzņēmumam draud bankrots.

-   Ja tu sargātu arābu princi, ar honorāru pietiktu, lai tiktu pa nullēm, Viljams atteica.

-    Bet tāds prieks ir pārāk dārgs brīžos, kad cīnies par izdzīvošanu.

Jaudīgie dzinēji vienmērīgi dūca lidmašīna sasniedza paredzēto augstumu un traucās cauri mākoņiem.

-    Vēl pirms nepilnas nedēļas tu negribēji nekādi saistīties ar Global Protective Services, Džeimija atgādināja. Un tagad pārdzīvo, ka nāksies to zaudēt.

-Jā, Kevana viņai atzina ar rūgtumu balsī. Karla dēļ.

1 3. nodaļa

Vilciens Čikāgas stacijā ieradās ar desmit minūšu nokavēšanos. Karls sakumpis iejuka pasažieru plūsmā uz ēnainā, pēc lietus slapjā perona. Kreisajā rokā viņš nesa somu, bet ar labo ik brīdi gatavojās pasniegties pēc ieroča. Lai mainītu vaibstus, viņš aiz lūpām un vaigiem bija ievietojis salvešu kamolus. Ari ausīs bija no salvetēm pagatavoti aizbāžņi.

Turēdamies pūļa aizsegā, viņš iegāja spoži izgaismotajā stacijā, kuras trokšņus slāpēja salvešu vīkšķi ausīs. Ieraudzījis divus policistus nopētām visus garāmgājējus, viņš saspringa. Likumsargi apturēja un iztaujāja slaidu, kalsnu vīrieti, kas mazliet līdzinājās Karlam.

Karls nekādi neizrādīja, ka būtu to pamanījis. Viņš savilka bezkaislīgu seju, skatījās taisni uz priekšu, salīka plecos un raiti soļoja, kā parasts civilais. "Tikai mieru," viņš sev pavēlēja. "Gan tev viss būs labi." Karls apzināti izvēlējās sevi uzrunāt otrajā personā, lai distancētos no šā brīža un iegrožotu emocijas. "Ja viņi būtu pārliecināti, ka tu atbrauci ar šo vilcienu, tevi šeit sagaidītu neliela armija, nevis saujiņa policistu," viņš centās sevi mierināt.

Tuvodamies izejai, Karls pameta skatienu uz avīžu kiosku un atkal raudzījās taisni uz priekšu, it kā laikraksti viņam būtu vienaldzīgi par spīti tam, ka no Chicago Tribune, Chicago Sun-Times un USA Today pirmajām lapām pretī vērās liela viņa fotogrāfija.

Turklāt tas nebija armijas laiku fotoattēls. Tas nebija jauneklis Karls formastērpā. Tā bija nesen uzņemta fotogrāfija, kurā viņš redzams pūlī uz ielas. Ņūorleānā. Uzņemts ar novērošanas kameru brīdī, kad viņš kādam dzinās pakaļ. Raulam. Tā bija digitāli palielināta un uzlabota, satraucoši skaidra un parādīja Kārlu profilā. Pat vairāk. Bija redzamas trīs ceturtdaļas vaibstu.

Trešais policists pārlūkoja pūli. Klusībā nolādējies, Karls brīdināja sevi izturēties mierīgi. "Neviens tevi nepazīs no fotogrāfijas. Tajā nav redzama visa seja pilnībā, turklāt fotografēts no augšas. Gan viss nokārtosies." Pēc brīža viņš vairs nespēja novaldīties un nodomāja: "Jā, kā tad. Mani vajā nelieši, kas mani nolīga, un visas tiesībsargāšanas iestādes šai valstī. Arī visas izlūkdienestu aģentūras. Man ir piecdesmit patronas un divi tūkstoši dolāru. Velns parāvis, ko lai es iesāku?" Un viņš pats sev atbildēja: "Piedalies spēlē. Visu atlikušo dzīvi."

Pie ieejas durvīm parādījās policists. Darījumu cilvēku grupas aizsegts, Karls turpināja ceļu. Policists izslējās un pievērsās Karlam, kurš nekavējoties izvilka no bikšu kabatas priekšmetu, ko iepriekš bija izņēmis no somas. Nelielu kārbiņu. Kad policists aši pateica dažus vārdus mikrofonā, kas bija piestiprināts viņam pie pleca, Karls izrāva gredzenu un nometa granātu sev aiz muguras. Tā noklaudzēja uz grīdas, piesaistīdama dažu cilvēku skatienus.

Policists izvilka pistoli un paspēra soli pretim Karlam, brīdinoši paceldams roku, lai liktu aizdomās turamajam apstāties. Bet Karls izlikās to neredzējis.

Likumsargs sauca: Stāt!

Negaidīti detonēja apžilbinošā granāta. Skaitījis sekundes, Karls zināja, kurā mirklī jāaizver acis. Taču pat tad un sprādziens notika aiz muguras dedzinošais spožums izspiedās cauri plakstiem. Ikviens, kas lūkojās granātas virzienā, arī policists, būs uz laiku gluži kā akli. Ierīces izraisītais dārds īslaicīgi laupīs dzirdi visiem, izņemot Kārlu, kura bungādiņas sargāja salvešu aizbāžņi.

Uzbrukuma spēks apdullināja policistu un atsvieda viņu atpakaļ. Cilvēki kliedza un rausās cits citam pāri.

Teroristi! iebļāvās Karls. Bumba!

Panika pieauga, visi metās uz durvju pusi. Karls traucās līdzi nepretojās šai baismajai inercei un ļāvās tai. Jau nākamajā mirklī viņš attapās ārpus stacijas, kur stihija ieplūda satiksmē, un iejuka starp tiem, kas skrēja pa ietvi.

14. nodaļa

Global Protective Services galvenā mītne Manhetenā izskatījās tikpat rosīga un profesionāla kā agrāk, taču Kevana apzinājās, ka firmas sīkstums un stabilitāte ir tikai šķietami. Viņš iegāja birojā kopā ar Džeimiju un Viljamu. Cilvēks no malas pat nepateiktu, ka pirms nepilnas nedēļas telpas bija pārpilnas ar gruvešiem. Ielūkojies ciešāk, Kevana pamanīja, ka steidzīgais remonts bijis tikai kosmētisks, postījumi nomaskēti, nevis novērsti. "Gluži tāpat kā visā uzņēmumā," viņš nodomāja.

-    Nevaru pat iztēloties, cik mēs maksājam par Iri.

-    Pusmiljonu dolāru gadā, Viljams atbildēja.

-    Jābrīnās, ka uzņēmums tik ilgi noturējies virs ūdens.

-     Divi augsta līmeņa aģenti miruši, viens atrodas detoksifikācijas palātā, Džeimija sacīja un iekrita krēslā.

-    Būs grūti pārtraukt visas uzņēmuma darbības, Kevana sprieda. Džeimij, tev ir pieredze uzņēmējdarbībā. Kā lai šo nokārtojam?

-     Iesākumā brīdinām mūsu ārvalstu filiāļu vadītājus un liekam atcelt visus gaidāmos norīkojumus. Tad uzsākam sarunas, lai lauztu visus biroju īres līgumus, un vienojamies ar citām sargu firmām, lai tās pārņem jau esošās operācijas. Pēc tam mēs…

1 5. nodaļa

Salts oktobra vējš uzvēdīja ziemas priekšnojautas. Pēc Ņūorleānas tveices Karlam īpaši sala. Taču, vienmērīgā, neuzkrītošā gaitā staigādams pa Čikāgas upes krastmalu un izlikdamies, ka apbrīno ainavu, viņš nosprieda neriskēt un neiet veikalā, lai iegādātos jaku. Laikrakstos ievietotā fotogrāfija, visticamāk, ir rādīta arī televīzijā. Ātri izplatīsies ziņas, ka viņš ir pamanīts Čikāgā. Cilvēki pievērsīs uzmanību svešiniekam.

Nepatīkamais stāvoklis izgaismoja nākotni, kurā viņu gaidīja aizvien mazāk iespēju un arvien vairāk trūkumu.

"Kas notiks, kad man izsīks nauda? Vai es sākšu aplaupīt dzērienu veikalus? Sasodīts, es tik un tā nevaru nekur iznākt atklātībā, lai tērētu naudu. Kur lai pārlaižu šo nakti? Es neuzdrošinos rādīties viesnīcā, pat noplukušā ne. Necik ilgi, un valsts piedāvās atlīdzību par manis notveršanu. Vai paslēpties šķērsielā tāpat kā pirms divām dienām? Vai arī rast patvērumu mežā? Nē, labāk iesaistīties spēlē."

Spēlēt paslēpes.

Viņš pagāja gar atkritumu tvertni, kurā kāds bija izmetis laikrakstu. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš izņēma laikrakstu un nopētīja savu attēlu pirmajā lapā. "Āron, maitas gabals, man tagad vajadzēja izklaidēties ar sievietēm Rivjērā!"

Niknuma pārņemts, viņš izlasīja, ka Ārons ar sievu ir iemaksājuši drošības naudu un atbrīvoti. Kārlu pārņēma mežonīgs iepriecinājums, uzzinot, ka Global Protective Services atrodas uz sabrukuma robežas. "Tas ir tikai nieks, salīdzinot ar to, ko tu esi pelnījis, neģēli!" Āronam ar sievu bija atļauts atstāt Luiziānu un doties uz Ņujorku, lai sāktu uzņēmuma likvidēšanas procesu.

"Ja mēs būtu nolīguši viņu, misija būtu izdevusies," bija apgalvojis melnīgsnējais vīrietis mirkli pirms tam, kad Karls viņu uzspridzināja.

"Nu, to mēs vēl redzēsim," Karls klusībā sprieda. "Bet… Slēpties visu atlikušo mūžu? Āron, es pierādīšu, cik labi to protu!"

Drīz viņš nonāca pie vīrieša, kurš, ģērbies nodriskātā jakā un netīros džinsos, gulēja blakus velosipēdam. Viņa seju klāja bārdas rugāji, taukainie mati bija savēlušies. Aizmugurē velosipēdam bija piestiprināti nelieli rateļi ar plastmasas maisiņiem, kuros, pēc visa spriežot, arī atradās nonēsātas drānas. Vīrieša roku ar velosipēdu saistīja aukla signalizācija pret zagļiem.

Karls pārliecinājās, ka neviens nelūkojas viņa virzienā, atsprādzēja nazi no bikšu kabatas, ar īkšķi atvāza asmeni un pārgrieza auklu. Viņš aizstūma velosipēdu prom drošā attālumā, lai gulošais vairs nevarētu viņu dzirdēt (šim vienātruma velosipēdam neklakšķēja rumba kā sporta divriteņiem). Uz mirkli apstājies, Karls uzmeklēja kādā maisiņā noskretušu zilu kreklu un uzvilka to virs Ņūorleānā pirktā brūnā krekla. Pēc tam viņš uzkāpa uz braucamā un devās tālāk. Tāpat kā motociklists aizsargbrillēs un ķiverē, ari noplucis bezpajumtnieks uz velosipēda, vilkdams līdzi dažas savas trūcīgās personiskās mantas, bija gluži neievērojams.

Atkritumos atrastais laikraksts bija Karlam līdzi. Viņš nolēma pagaidīt, līdz būs droši apstāties, tad izskatīt sludinājumus un atkal iegādāties lietotu motociklu. Vienmēr pastāvēja risks, ka viņu pazīs, taču viņš spēs to paredzēt un uzmanīs, lai pārdevējs nevienu nebrīdina. Naudas vairs nebija pietiekami daudz, lai pirktu tik labu transportlīdzekli kā Yamaha, kuru nācās pamest Misisipi, taču arī šo motociklu viņš neizmantos ilgi. Galamērķis atradās tikai piecu stundu brauciena attālumā.

16. nodaļa

Atcēlis kārtējo norīkojumu un nolicis klausuli, Kevana pamanīja uz kabineta sliekšņa stāvam sekretāri. Jā?

-    Jums ir vēl ducis zvanu.

Nogurušais Kevana paskatījās rokas pulkstenī. Tas rādīja mazliet pēc pieciem vakarā, un viņu gaidīja vēl vairākas sarunas ar klientiem. Vai ir kaut kas steidzams?

-    Visi šķita steidzami.

Džeimija pie galda klabināja datora taustiņus, bet Viljams zvanīja pa tālruni, organizēdams Gulfstream izsoli.

-   Viens zvanītājs likās uzstājīgāks nekā pārējie, teica sekretāre un ieskatījās lapā ar sarakstu. Līdz šim viņš ar mums sazinājies astoņas reizes.

-    Droši vien kāds varen nikns kreditors. Kā viņu sauc?

-     Lānss Sojers.

Kevana iztaisnoja plecus.

Izdzirdējusi šo vārdu, Džeimija sarauca pieri. Vai tad tā nesauca veco viru, kas jums ar Kārlu mācīja kalt nažus?

Jau nākamajā brīdī Kevana paķēra no sekretāres sarakstu un tālrunī ievadīja pierakstīto numuru.

-    Kas īsti notiek? Viljams pajautāja.

Kevana aktivizēja telefona skaļruņa funkciju. Jau pēc pirmā signāla, kas piepildīja visu kabinetu, visi izdzirdēja vīrieša balsi: Sveiks, Āron. Kā sviežas?

Sažņaudzis dūres, Kevana noliecās pār konferences galdu. Pasakaini.

-    Šaubos gan. Lasīju avīzē, ka vakar esi pasēdējis cietumā. Skumji uzzināt, kādas ķibeles tev uzbrukušas.

-    Pamēģini neliekuļot. Džeimija un Viljams pienāca tuvāk tālrunim un ieklausījās raitajā balsī, kas plūda no skaļruņa.

-    Vai FIB patlaban mēģina noteikt, no kurienes tiek zvanīts? Varbūt tev ar valsts iestādēm vairs nav tik labas attiecības?

-    Patiesībā, Kari, es tik ļoti gribēju aprunāties ar tevi, ka neiedomājos iestādes pabrīdināt.

-    Patiesi vārdi ir jauka parādība, lai neteiktu, ka reta. Īpaši no tavas mutes. Taču puse darba jau ir paveikta, jo virziens ir noskaidrots. Viņi zina, ka es atrodos Čikāgā.

-    Čikāgā?

-    Vai tad tu neskaties televizoru? Karla Djurena šovu?

Džeimija piegāja pie skapīša kabineta stūrī un ieslēdza televizoru.

-    Diemžēl esmu to palaidis garām, Kevana atzina.

-    Tam ir lieliski reitingi. Daudz darbības, spriedzes un noslēpumainības.

Televizorā iegaismojās CNN kanāls, reportieris stāvēja pie dzelzceļa stacijai līdzīgas ēkas, un garām nervozi traucās pasažieri. Ekrāna apakšā bija uzraksts: "Tiešraide no Čikāgas." Reportāžu pārtrauca novērošanas kameras nofilmēts videoieraksts. Tajā bija redzami pasažieri, kas dodas ārā no stacijas. Attēls palielinājās un apstājās pie Karlam līdzīga vīrieša (tikai tam bija pilnīgāki vaigi), kas devās uz durvju pusi. Viņam pretī steidzās policists. Kadru piepildīja spējš uzliesmojums. Lai arī televizora skaņa bija nogriezta klusi, Kevana dzirdēja sprādziena dārdu. Cilvēki iekliedzās un skrēja ārā no stacijas ēkas.

-    Tagad skatos, Kevana pavēstīja, Labi nostrādāts.

-    Tā ir liela uzslava, Āron. Zinot tavus uzskatus, ka neviens nestrādā labāk par tevi…

-    Es allaž esmu atzinis, ka tu darini nažus labāk par mani un neapšaubāmi tu esi labāks peldētājs.

-    Vai dieniņ, šie komplimenti man vēl sagrozīs galvu!

-    Ej uz policiju, Kari.

-    Kā tad.

-    Mūžam tu slēpties nevari.

-    Tomēr pamēģināt es varu. Tas abortu klīniku spridzinātājs slapstījās mežos piecus gadus.

-   Ziemā saldams kā prusaks. Vasarās pārtikdams no ozolzīlēm un ķirzakām.

-    Jā, labais draugs, bet viņš nebija apmācīts tik pamatīgi, kā tu un es.

-    Es runāju nopietni. Ej uz policiju, Kari. Es varu parūpēties par tavu drošību.

-    Apžēliņ, paldies par rūpēm!

-     Tu vari vienoties ar varas iestādēm. Sniedz ziņas par tiem neliešiem, kas tevi nolīga. Varēsi izkaulēt ciešamu ieslodzījuma termiņu.

-    Es jau mīļuprāt! Redzi, nelaime tāda, ka man nav nekā, ko stāstīt. Es visu kārtoju ar vienu pašu zelli. Viņš par savu organizāciju neko nestāstīja. Es pat nezinu, kā viņu īstenībā sauca.

-   Sauca?

-     Viņš gāja bojā. Nelaimīgā kārtā lidmašīna eksplodēja. Āron, negvelz muļķības! Mēs abi zinām, ka man piespriedīs nāvessodu, ja es padošos varas iestādēm. Dieva dēļ, tūkstotis cilvēku gājuši bojā. Iestādes mani nožmiegs tāpat kā to puisi, kas uzspridzināja federālo ēku Oklahomasitijā. Man tādas izredzes diez ko nepatīk. Vienīgā iespēja ir uzsākt spēli.

-Spēli?

1 7. nodaļa

Karls meloja. Viņš neatradās pat tuvumā Čikāgai. Jauniegādātais motocikls bija aizvedis viņu divsimt piecdesmit jūdzes uz rietumiem, un viņš sēdēja uz piknika soliņa, cauri kokiem ar rudens iekrāsotajām lapotnēm vēroja vijamies seklu strautiņu un sarunājās pa tālruni.

-    Spēli, Āron. Tas arī viss. Nekā cita nav bijis. Uzpūta auksta, dzeļoša vēja brāzma. Noruna ir šāda. Es tev piedāvāju pēdējo izdevību piedalīties spēlē. Rītnakt. Parastajā vietā. Ja tu neieradīsies vai atvedīsi papildspēkus, tu mani nokaitināsi vēl vairāk. Ja tu mani vēlreiz nodosi, es ieradīšos tev pakaļ, taču tad vairs tevi iepriekš nebrīdināšu. Būtu jauki iepazīties ar tavu apburošo sievu.

Karls izdzirdēja otrā galā būkšķi kā sitienu ar plaukstu pa galdu.

-     Tagad tu draudēsi manai sievai? Ārons iekliedzās. Smerdelis!

-    Malacis, Āron.

Karls pārtrauca sarunu.

1 8. nodaļa

Kad atskanēja nepārtrauktais signāls, Kevana lēni nolika klausuli un atslēdza skaļruņu funkciju. Sirds niknumā strauji pukstēja. Tikai palēnām apziņā atausa fakts, ka Džeimija un Viljams uzmanīgi lūkojas viņā.

-    "Pēdējā izdevība piedalīties spēlē. Rītnakt. Parastajā vietā," atkārtoja Džeimija. Viņš tevi izaicina uz cīņu.

-    Tā izklausās.

-    Viens pret vienu.

-    Tāda acīmredzot ir viņa iecere.

-    Vai tu zini, kura vieta viņam ir padomā? Viljams jautāja.

-   Jādomā, ka zinu, Kevana atbildēja, mirkli apsvēris vairākus variantus.

-    Kur tas ir?

Kevana neatbildēja.

-   Tu taču nedomā nopietni pieņemt izaicinājumu? Džeimija noprasīja.

-     Kā es viņu ienīstu! Par visu, ko viņš mums nodarījis. Tu pat iztēloties nevari, cik ļoti es to gribu.

-     Bet, Džeimija novilka, tu to nedarīsi.

-    Tu dzirdēji, ko viņš solīja. Viņš sagādā man izdevību uzbrukt. Ja es atteikšos, nākamais mērķis būsi tu.

-     Nebūs, ja tu piezvanīsi Mouslijam un Raterfordam un visu izstāstīsi, iejaucās Viljams. Tas lielā mērā palīdzēs atgūt tavu labo slavu FIB aprindās. Viņi liks aplenkt to vietu, lai kur tā būtu, un īpašās reaģēšanas vienība visu nokārtos.

-     Un… ja nu nenokārtos? Vietā, kuru, manuprāt, izvēlējies Karls, viņam būtu daudz iespēju noskaidrot, vai esmu viņu nodevis un atvedis līdzi papildspēkus. Pārāk daudz bēgšanas ceļu. Es esmu gatavs riskēt ar savu dzīvību. Ar Džeimiju negribu.

-    Vai man šeit ir balss tiesības? Ja nu viņš gūst virsroku?

-    Tad viņš tevi liks mierā. Bet viņš neuzvarēs.

-    Vai viņš ir tevi pieveicis?

-    Jā, bērnībā.

-     Bet jūs vairs neesat bērni! Ja FIB viņu neatradīs, ar sekām tiksim galā pēc tam. Taču es neļaušu, ka tu mani izmanto par ieganstu, lai remdētu naidu un, iespējams, zaudētu dzīvību.

Kevana brīdi lūkojās uz sievu.

-     Viljam, viņš ierunājās, tev ir vieglāk risināt sarunas aci pret aci, nevis pa tālruni.

-    Tieši tā.

-     Tad nokārto tikšanos ar Mousliju un Džonu, cik vien drīz iespējams. Kevana pacēla klausuli un sastādīja numuru. Kad otrā galā atsaucās vīrietis, viņš pavēlēja:

-    Sagatavojiet Gulfstream, lai pēc stundas ir gatavs izlidošanai… Pārdot? Vēl gluži ne.

19. nodaļa

-     Esmu pārsteigts! iesaucās Mouslijs. Aiz viņa Vašingtonas kabineta loga mirdzēja Kapitolija gaismiņas. Pat varētu teikt, ka esmu šokēts. Jūs patiesi ievērojat pieņemto kārtību, nevis izrādāties, kāds liels vīrs esat.

-     Es vienmēr esmu tiecies rīkoties pareizi, Kevana atteica.

-     Kā nu ne. Protams, būtu bijis labāk, ja pirms zvanīšanas Karlam jūs sazinātos ar mums un mēs varētu viņu izsekot. Taču laikam es prasu par daudz. Šī viņa nosauktā "parastā vieta", domājams, ir tā ferma, kur vecais vīrs mācīja jums un Djurenam kalt nažus?

'-Nē.

-    Kas tad tā ir?

Tagad Kevana pavērās Viljamā.

-    Vai mēs esam viens otru sapratuši? advokāts jautāja.

-    Advokāta kungs, es neslēdzu vienošanos.

-     Mēs neprasām vienošanos. Mans klients ir pilnībā gatavs sadarboties. Taču viņš vēlas, lai tas tiek ņemts vērā, kad lieta nonāks tiesā.

-     Ak tā? Nu, ja viņš nesadarbosies, tas patiešām tiks ņemts vērā.

Raterfords, kas sēdēja pie konferenču galda blakus Mouslijam, paliecās uz priekšu un draudzīgi uzrunāja Kevanu:

-    Kur ir šī "parastā vieta", Āron?

-     Parks Aiovasitijā. Netālu no ielas, kur mēs abi dzīvojām.

-    Parks?

-     Viloukrīkas parks. Mēs ar Kārlu tur zēna gados bieži rotaļājāmies. Tēlojām īpašo uzdevumu karavīrus, kuri nolaidušies ienaidnieka pusē aiz frontes līnijas, slēpāmies brikšņos un kokos un nepieļāvām, lai ienaidnieks… ļaudis, kas pastaigājas parkā… mūs ierauga.

-    Stāsti tālāk, Āron.

-     Pēc tam uzsākām citu spēli. Izlikāmies, ka esam pretinieki. Mums bija gumijas naži, un mēs viens otru vajājām. Mēs tik labi apguvām slēpšanās mākslu, ka brīžiem spēlējām vai veselu dienu.

-    Kurš uzvarēja? Raterfords vaicāja.

-     Dažreiz es. Citkārt Karls.

-    Tātad jūs pieņemat, ka viņš aicina jūs vēl pēdējo reizi paspēlēties? Mouslijs pajautāja.

-Jā.

-    Cits viņa vieta mēģinātu aizbēgt.

-    Iespējams, Karls vairs necer aizbēgt. Varbūt viņš ir nolēmis mazliet izklaidēties tajā īsajā laika sprīdī, kas viņam atlicis.

-    Skaidrs ir tas, ka viņam neizdosies bēgt, Mouslijs noteica. Vai jūsu nojauta ir simtprocentīgi nemaldīga?

-Tā nav nojauta. Karls nebūtu tik izvairīgi runājis par tikšanās vietu, ja nezinātu, ka tā ir vienīgā, kuru es varu iedomāties. Parastā vieta, kur mēs spēlējāmies.

-    Ļoti ceru, ka jums ir taisnība. Mouslijs uzsvēra. Tomēr, ja tas ietilpst viņa stratēģijā, ja viņš jūs izmanto, lai raustītu mūs šurpu un turpu, un jūs ļaujaties tādām blēņām, es būšu apbēdināts, un tas nozīmē, ka ari jūs būsiet apbēdināts. Rltnakt, viņš teica? Kad Kevana pamāja, Mouslijs turpināja: Ņūorleānas notikumu atbalsis ir tik komplicētas, ka es pats tur nekādi nevarēšu ierasties. Man jau šobrīd ir jābūt citā sanāksmē. Mouslijs pietrausās kājās un paskatījās uz Raterfordu. Jūs esat mūsu pretterorisma nodaļas vadītājs. Pieraugiet, lai mēs šo zelli noķeram. Pieņemsim, ka tas tiešām nav tikai smalks joks.

Mouslijs paņēma portfeli un izgāja no telpas.

"Viņš nostāda Džonu iespējamā grēkāža lomā. Gadījumam, ja kaut kas noies greizi," Kevana secināja.

-    Džon, Kevana skaļi sacīja, mūsu draudzība man nozīmē daudz. Es uzskatīju, ka rīkojos pareizi, un uzskatu tā joprojām. Ne uz brīdi es negribēju apdraudēt tavu amatu. Es nemūžam nedomāju, ka šādi ļaunprātīgi izmantošu tavu uzticību.

-    Ne viss izvēršas tā, kā gribam, Raterfords atteica.

-     Piedod.

Kabinetā bija vēsi.

-    Rltnakt? Raterfords pārjautāja.

-    Jā, bet viņš sāks agrāk.

-    Vai tavā greznajā lidaparātā atradīsies vieta FIB īpašās reaģēšanas vienībai? Taču šoreiz tev nebūs ieroču. Šoreiz tu patiešām būsi civilists.

20. nodaļa

Kevana nebija gatavs gaidāmajām pārmaiņām pilsētā. Iebraucot Aiovasitijā no lidostas, viņš lūdza FIB šoferi braukt parka virzienā.

-    Tas varētu būt riskanti, Raterfords iebilda. Ja Djurens ierauga pilnu furgonu ar cilvēkiem…

-    Astoņos no rīta mēs neatšķiramies no daudziem citiem, kas dodas uz darbu. Viņš pat nemēģinās tādā agrumā novērot satiksmi. Viņš meklēs tikai statiskus novērotājus.

-      Es piekodināju, lai tādu nav, Raterfords atsaucās. Negribu viņu aizbiedēt. Vakarā, kad viņš ieradīsies parkā un iekārtosies, mēs aplenksim teritoriju un savilksim cilpu. Ja vien tu neesi nošāvis greizi.

-    Es garantēju, ka viņš jau tagad tur atrodas.

Furgons nogriezās Rietumu Bentona ielā, pie kuras beidzās parks. Kevana nevarēja pierast pie milzīgās satiksmes plūsmas. Viņa jaunībā šis bija snaudulīgs pilsētas rajons, aiz kura sākās lauki. Tagad visā apkaimē, izņemot parku, bija daudz privātmāju un daudzdzīvokļu namu.

Pārsteigums bija vēl lielāks, kad Kevana palūkojās pa labi un ieraudzīja, ka arī parks nav tāds pats kā agrāk. Brikšņi bija izcirsti, un gar Viloukrīku auga tikai koki. Attīrītajā apkaimē bija atradusies vieta vairākiem futbola laukumiem. Pretējā pusē, kur reiz pletās kukurūzas lauks, bija ierīkots bērnu rotaļlaukums.

-     Neizskatās, ka šajā parkā, Raterfords secināja, iespējams rast daudz paslēptuvju.

21 . nodaļa

-    Man ir nelāga priekšnojauta, Kevana pačukstēja Džeimijai un Viljamam, kad visi trīs Raterfordam un viņa vīriem pa pēdām iegāja Aiovasitijas nelielā policijas iecirkņa telpās.

Trokšņainais vestibils bija kā piebāzts ar likumsargiem, kuriem nepietika vietas pārpildītajā konferenču zālē. Priekšā izspraucās divi vīrieši formastērpos policists un armijnieks un uzrunāja Raterfordu.

-     Te nav piemērotu telpu instruktāžai, Raterfords atgriezies pastāstīja. Pārceļamies uz Nacionālās gvardes ieroču zāli.

"Laiks," nodomāja Kevana. "Lai ari patlaban rāda piecpadsmit pāri astoņiem no rīta, drīz mēs nonāksim laika trūkumā."

-    Arī ieroču telpa var izrādīties par šauru, Raterfords turpināja, kamēr visi kopā devās prom no policijas iecirkņa.

-     Pašlaik tiek lēsts, ka nepieciešams vismaz tūkstotis cilvēku, lai aplenktu parku. No visas pavalsts šurp brauc policisti un šerifi. FIB aģenti un ASV maršali lido šurp pat no tik attālām pilsētām kā Sentluisa, Denvera, Mineapolisa un Čikāga. Iekšzemes Drošības ministrija mums ir sagādājusi atļauju izmantot vietējo Nacionālās gvardes nodaļu.

-    Kārtējā trauksme, piebilda Viljams. Kārtējā spriedze tik ļoti nospriegotajā sistēmā.

-    Atgādina Ņūorleānu, Džeimija ieteicās. Cerēsim, ka šoreiz iznākums būs vienkāršāks.

-     Nolāpīts! iesaucās kāds policists. Šurp nāk žurnālists.

22. nodaļa

Ieroču telpa ātri pildījās ar cilvēkiem. Tās augstie griesti radīja skarbu atbalsi, kamēr paaugstinājuma priekšā pulcējās simtiem karavīru un policistu. Aiz platformas pie pārnēsājamās tāfeles bija piestiprināta liela Viloukrīkas parka karte.

Stāvēdama vienā zāles malā, Džeimija teica: Nespēju iedomāties, kā tik īsā laikā var organizēt tāda mēroga pasākumu.

-     Džonam piemīt dažādi pārsteidzoši dotumi, Kevana paskaidroja. Viņš norādīja uz Raterfordu, kurš tobrīd sarunājās ar pusduci civilistu. Tie saspringti klausījās viņā, un visi turēja rokās bloknotus un diktofonus.

-     … ļausim jums novērot instruktāžu, Raterfords sacīja.

-    … ļausim jums izdarīt piezīmes un…

-     Un fotografēt? Vai fotografēt ļausiet? kāds reportieris noprasīja.

-    Tikai pašās beigās. Taču negribu, ka jūsu izdevumi publicē materiālus par šiem notikumiem, iekams esmu devis atļauju.

-    To mēs nevaram apsolīt.

-    Tas ir valsts drošības jautājums.

-    Kā tas var būt? Kas tā ir par kritisko situāciju?

-    Atlīdzībā par atļauju piedalīties šajā sanāksmē, es vēlos jūsu solījumus, ka neizpaudīsiet redzēto. Ja informācija par gaidāmajiem notikumiem nonāks atklātībā, pie parka sapulcēsies tik daudz ziņkārīgo, ka meklējamā persona var aizslīdēt nepamanīta.

-    Meklējamā persona parkā?

-     Skatieties, klausieties un tad zināsiet, Raterfords atteica, uzkāpdams uz paaugstinājuma.

Viņam patiesi piemita dažādi pārsteidzoši dotumi, un viens no izteiktākajiem bija prasme autoritatīvi vadīt instruktāžu, dodot skaidri saprotamus norādījumus. Klausoties viņa stāstījumā, šie pilnīgi atšķirīgie cilvēki visi izslējās taisnāk. Viņus vienoja līdzīga ķermeņa valoda un mēms apliecinājums vēlmei saliedēties. Ziņa par to, ka meklētais cilvēks ir saistīts ar teroraktu Ņūorleānā un tam sekojošām medībām pa visu valsti, pilnibā piesaistīja visu uzmanību.

-    Trijos nulle, nulle naktī mēs ieņemsim pozīcijas pie četriem parka piekļuves punktiem. Raterfords ar lāzera rādāmkociņu atzīmēja visus četrus punktus uz kartes. Pārliecinoties, ka viņam nav iespējams izbēgt, mēs gaidīsim līdz dienasgaismai. Nav jēgas doties iekšā uz aklo. Ziemeļu flangs sāks virzīties uz pārmeklējamo teritoriju, izskatot visas iespējamās paslēptuves. Pārējie paliks savās vietās, lai būtu droši, ka mērķis ir iesprostots. Daži varbūt nesapratīs, kāpēc visi četri flangi nevar virzīties uz parka centra pusi un notvert viņu vidū. Tad jūs visi piedalītos operācijā. Redziet, mēs negribam, lai jūs apšaujat cits citu, ja mērķis izrādīs pretestību.

Būdami tik pārliecināti par savām spējām, operācijas dalībnieki uztvēra Raterforda sacīto ar humoru. Viņi pasmējās, un ari tas viņus saliedēja.

-     Mums ļoti īsā laikā jāpaveic daudz. Ekipējums. Ieroči. Transports. Laiks. Mums atvēlētas divas sagatavošanās bāzes, šeit un vidusskolā pusjūdzi no parka. Raterfords paskatījās uz ierēdni, kas stāvēja turpat līdzās. Rietumu vidusskola. Vai pareizi? Ierēdnis pamāja, un Raterfords turpināja: Kad tur beigsies stundas, mēs laukumā aiz skolas sarīkosim apmācību. Pirms ieejam pārmeklējamā teritorijā, jānobloķē ielas ap parku. Tāpat jāevakuē mājas uz parka robežielām. Tā ir īpašā aģente Mērfija no F1B Demoinas filiāles. Viņa jūs sadalīs ziemeļu, dienvidu, austrumu un rietumu vienībās un tāpat ari izveidos satiksmes regulēšanas un evakuācijas nodaļas. Pēc tam…

Pagāja stunda, un instruktāža tuvojās nobeigumam.

Raterfords vēl piebilda:

-     Visbeidzot, es vēlētos jūs iepazīstināt ar cilvēku, kurš labi pazīst meklējamo personu. Viņi abi uzauguši šai apkaimē. Viņi kopā spēlējās tai parkā un pārzināja to kā pašu pagalmus. Viņi kopā dienēja armijā. Kopā strādāja par aizsargaģentiem.

Kevana uzkāpa uz paaugstinājuma. Pretī vērās simtiem acu pāru. Pa durvīm zāles galā ienāca vēl daži vienības locekļi. Kevana paņēma Raterforda pasniegto mikrofonu. Atskanēja elektronisks dūciens, un iestājās klusums.

-     Es nerunāšu ilgi. Jums jau tā ir apnicis klausīties. Gribat ķerties pie darba. Visi pamāja. Dedzīgajās acīs kvēloja vēlme uzsākt medības. Kevana turpināja: Ieraugot parku, jūs varbūt nospriedīsiet, ka tajā ir maz iespējamo paslēptuvju, tālab cilvēku nebūs grūti atrast. Jūs varat kļūt pašpārliecināti, jo tik daudzi dodas pret vienu pašu viru. Šāda attieksme var laupīt jums dzīvību. Ne uz mirkli neaizmirstiet, ka tas ir bijušais "Deltas" kaujinieks, kurš ieguvis pasaules klases apmācību maskēšanās un slēpšanās mākslā. Viena no viņa specialitātēm ir pretošanās ar netradicionāliem paņēmieniem. Otra viņa specialitāte ir nogalināšana. Kad rīt no rīta iesoļosiet tajā parkā, jūs ieiesiet viņa pasaulē. Izturieties ar aizdomām pret visu.

Kāds FIB aģents pacēla roku. Bet viņš noteikti apjauš, ka jūs, visticamāk, neieradīsieties viens un nodosiet viņu policijai. Kādēļ lai viņš riskētu?

-     Manuprāt, patiesībā viņš pat gaida, ka tiks nodots un es ieradīšos ar papildspēkiem, Kevana atteica.

Pēc šāda apgalvojuma klausītāji kļuva domīgi.

-    Viņš grib apliecināt savu pārākumu, Kevana turpināja. Viņam viss ir sacensība. Viņš būtu ar mieru stāties pretī nelielai armijai, ja es tādu būtu atvedis. Viņš liek manīt, ka spēs apvest ap stūri jūs visus.

23. nodaļa

-    Turieties viens no otra desmit pēdu atstatumā! Ne vairāk! Raterfords sauca. Lai nebūtu pārrāvumu ierindā! Pēc pavēles jūs dosieties uz priekšu vienmērīgā solī, kā nupat izmēģinājām. Komandieri jums sekos un pielūkos, lai ierinda ir taisna. Lielākā daļa vīru raudzīsies tikai zemē. Bet katrs astotais pētīs kokus, jo meklējamais varbūt sadomājis slēpties tur. Ikviena bedrīte, ikviena lapu kaudze, ikviens nokritis zars var būt viņa paslēptuve. Daži no jums šķērsos strauta gultni. Meklējiet tajā pēdu nospiedumus. Vērojiet pazīmes, kas liecina, ka cilvēks ir izveidojis slēptuvi krasta slīpumā. Ja pamanāt kaut ko aizdomīgu, iepūtiet izsniegtajā svilpē. Ierinda apstāsies, un vienība, kas jums seko, pārbaudīs attiecīgo teritoriju. Kad pienāks laiks iet tālāk, komandieri dos pavēli. Katram ir izsniegts šaujamierocis. Mērķējiet sev priekšā pret zemi. Ja esat astotais ierindā, vērsiet ieroci augšup kokos. Pamatnoteikumus jūs zināt. Nemērķējiet ar ieroci pret to, ko nedomājat iznīcināt. Nešaujiet, kamēr neesat pārliecināti, kas atrodas aiz mērķa. Citiem vārdiem sakot, dāmas un kungi, nešaujiet cits uz citu. Kaujas direktīvas ir šādas. Sagūstiet, ja iespējams. Taču paturiet prātā, ka šis cilvēks ir nežēlīgs un ārkārtīgi bīstams. Mēs gribam viņu nopratināt, taču ne par jūsu dzīvības cenu.

24.    nodaļa

-     Pirms tumsas personāls no ieroču telpas tiks aizvests uz vidusskolu, Raterfords stāstīja Kevanam pēc instruktāžas. Brauksim ar skolu autobusiem. Neviens nepievērsīs uzmanību šādiem transportlīdzekļiem, kas dodas uz skolu. Sākot no diviem nulle, nulle, katra vienība ar kājām mēros pusjūdzi no skolas līdz parkam. Es negribu, lai daudzu autobusu saceltais troksnis brīdina mērķi par mūsu tuvošanos. Viņš var aizslīdēt prom, iekams mēs ieņemam pozīcijas. Vienībām tiks dota pavēle pa ceļam uz pārmeklējamo teritoriju nesarunāties. Vai esam kaut ko piemirsuši?

-Aprīko kādu lidmašīnu ar infrasarkano staru fotokameru, Kevana ieteica. Naktī liec pilotam laisties virs parka, lai kāds visu nofotografē.Varbūt izdosies iegūt Karla ķermeņa izdalītā siltuma nospiedumu. Iespējams, tā varēsim uziet viņa paslēptuvi.

-     Lūdzu atzīmēt mana klienta gatavību sadarboties, kad sāksies tiesa, atgādināja Viljams.

25.    nodaļa

Vienības apēda simtiem picu un izdzēra litriem limonādes skolas kafetērijā. Pēc tam likumsargi atpūtās gaiteņos un skolas sporta zālē. Zinot, ka drīz jāsāk operācija, visi centās pasnaust, kā nu varēja. Pusdivos naktī gulošos uzmodināja. Visi apmeklēja labierīcības, arī tie, kuri nejuta vajadzību. Divos operācijas dalībnieki izgāja no ēkas nakts tumsā, kur viņus apņēma saltās vēja brāzmas. Tad viņi aizvilka jaku rāvējslēdzējus un mīņājās, pūloties sasildīties. Pāri aizlidoja lidmašīna.

Klausīdami pavēlei nesarunāties, viņi kājām devās uz parku. Trijos viņi bija nonākuši paredzētajās vietās, sakārtojušies ierindās, kas apjoza parku, un sāka gaidīt. Mājās aiz muguras pamazām iedegās gaismas. Uztrauktajiem jautājumiem sekoja pavēles evakuēties, un drīz no apkārtnes sāka attālināties automašīnas. Tad nakts tumsā iestājās klusums.

īsi pirms pieciem sāka līņāt.

26. nodaļa

-     Līst! Furgona šaurajā telpā pērkondimdošā balsī uzsauca Raterfords. Prognozēja, ka lietus sāksies tikai vēlā pēcpusdienā.

-    Neprecīzā zinātne, Kevana secināja.

-    Līdz tam laikam Djurens mums būtu rokā, un mēs jau būtu prom.

Lāses cirtās furgona logā. Pusseptiņos spožas ausmas vietā apkaime tinās pelēkā drūmā dūmakā.

-    Kur mēs tādā stundā rausim lietus ekipējumu? Raterfords nogaudās. Vīri izmirks! Sāksies hipotermija!

Pie furgona pietraucās automašīna un bremzēdama paslīdēja uz slapjā asfalta.

-     Beidzot! Raterfords izgrūda.

No auto izlēca vīrietis. Mitru punktu izraibinātajā apģērbā tas ielēca furgonā un pasniedza Raterfordam bruņu bieza papīra aploksni. Te būs fotogrāfijas.

Raterfords nepacietīgi tās izskatīja un sapīcis iedeva Kevanam. Vai tu kaut ko saskati?

-    Daži karstie punkti ir, Kevana teica. Šis ir mazs, droši vien vāvere. Otrs drīzāk varētu būt suns.

-    Taču neviens siltuma nospiedums neatbilst cilvēka apveidiem, vai ne?

Kevana vēlreiz vērīgi aplūkoja attēlus. Neatbilst gan.

-    Tātad viņš tev sameloja vai arī tu pārprati un atvedi mūs uz nepareizo vietu. Viņa tur nav.

-    Nav tiesa, Kevana aizstāvējās. Šī ir īstā vieta, un tas ietilpst viņa spēlē.

-     Bet cilvēka ķermenis izstaro siltumu. Ja viņš atrastos parkā, infrasarkano staru fotogrāfijas to parādītu.

-    Ja vien Karls nav nodrošinājies pret to, lai fotokamera nespēj šo siltumu uztvert.

-    Ieracies zemē?

-    Tā būtu viena no iespējām.

-    Tādā gadījumā mūsu raizēm pienācis gals, jo viņš jau ir noslīcis.

-     Pilnīgi iespējams, ka viņš nav pat samircis. Galu galā viņš ir apmācīts izdzīvot vissmagākajos apstākļos. Pat cauri slapjš viņš par to daudz nebēdās. Mēs "Deltā" piedzīvojām tādus apstākļus, ka salīdzinājumā ar tiem viņš te jūtas kā kūrortā.

-    Zini, Raterfords noteica, man jau ir apnicis klausīties par vecajiem labajiem laikiem "Deltā".

-    Tu pats gribēji dzirdēt manu viedokli.

-    Un kāds būtu tavs viedoklis par tagad veicamajiem darbiem?

-    Jāķeras klāt.

27. nodaļa

-     … jums ir iespēja beigt pretošanos mierīgā ceļā un padoties! Raterfords sauca, un vārdi no skaļruņiem pārskanēja visu parku. Viņš izmantoja skaļruņu sistēmu publikas uzrunāšanai, kas bija uzmontēta uz furgona jumta.

Viņš gaidīja. Aizritēja divas minūtes, piecas. Raterfords uzgrieza muguru lietus aprasojušajam furgona logam.

-   Advokāta kungs, es esmu viņu uzrunājis trīs reizes. Manos vārdos bija krietni daudz patiesuma. Vai jūs to uzskatītu par godīgu brīdinājumu? Nesagaidījis atbildi, viņš pielika pie mutes mikrofonu. Aiziet!

Labajā pusē ziemeļu flangā izvietojušies cilvēki devās parkā, bet dienvidu, rietumu un austrumu flangos cilvēki palika stāvam, nosedzot izejas.

Kevana atvēra durvis furgona sānos.

-    Ko tu taisies darīt?

-    Mazliet izlocīt kājas.

Furgons atradās Tegdraivā ielā, kas stiepās gar parka austrumu pusi. Uz pieres rasināja vēsas lietus lāses. Kevana palaida garām vīru ierindu un sekoja ziemeļu flangam, kas virzījās cauri parkam.

Sākotnēji neviena šķēršļa neredzēja, vienīgi strautu, kas plūda zālājā. Tad meklētāji nonāca pie koku audzes strauta malā, un gājiens palēninājās. Krastmalā krājās sabirušas lapas, kam rudenīgais krāsojums jau bija sācis bālēt.

Kāds nostājās blakus, Kevana pagriezās, ieraudzīja Džeimiju un pasmaidīja.

-    Tu izmirksi, sieva teica.

-    Tu arī, viņš attrauca.

-    Jā, bet pastaigas lietū ir tik romantiskas, viņa sacīja vīram.

Kamēr daži meklētāji pārskatīja koku audzi, pārējie nonāca pie rotaļlaukuma, kur bija uzstādītas šūpoles, slidkalniņi un vingrošanas pilsētiņa. Pagājuši garām metāla piknika galdiem, viņi nonāca pie nojumes un izskatīja tualetes un arī būvju griestus. Viņi paraudzījās zem tilta, kas stiepās pāri strautam. Viņi mēģināja atvērt negaisa kanalizācijas sistēmas vāku, taču tas izrādījās pārāk smags. Viņi ielūkojās vairākās koka rāmjos ievietotās atkritumu tvertnēs. Atkal koku audze. Vēl viens tilts. Un vēl trešais. Meklētāji nonāca otrajā, acīmredzot nesen izveidotajā rotaļlaukumā, uzraksts uz plakāta vēstīja, ka to iekārtojis starptautisks izglītības pakalpojumu klubs. Rotaļu aprīkojums bija iebūvēts nelielā grotā, kuru ielenca akmens sienas un egles. Zem atvērtās nojumes bija izvietoti piknika galdi. Aiz jumta spāres cilvēkam paslēpties arī nebija iespējams.

Viss. Viņi bija nonākuši līdz dienvidu flangam, aiz kura rindojās dzīvojamās mājas. Parks bija izpētīts.

Piepeši pār slapjo zālāju pie Kevanas un Džeimijas pienāca Raterfords.

-     Nekā! viņš sacīja, notrausdams lietus lāses no sejas. Mouslijam bija taisnība! Djurens ar mums spēlējas! Viņa te nav!

-    Tā bija tikai pirmā reize. Kevana iebilda, samirkušais apģērbs lipa pie miesas. Iesākumā pārbauda tikai acīmredzamo. Tagad viņiem jāiziet cauri parkam vēlreiz un jāpievērš uzmanība visiem sīkumiem.

-    Un tuvējās mājas? Iespējams, viņš slēpjas kādā garāžā vai šķūnī.

-    Nē. Mājas neatrodas parkā. Spēlējoties mēs vienmēr ievērojām noteikumus un nepārkāpām robežas.

Pagalam nelaimīgs, Raterfords pašūpoja galvu un piegāja pie vīriem, kas bija pārmeklējuši apkārtni. Viņš aprunājās ar komandieri, kurš gan manāmi labprātāk būtu no lietus paslēpies zem jumta, tomēr pamāja ar galvu un izkliedza pavēles, liekot ierindai apgriezties un doties pretējā virzienā. Raterfords atgriezās pie Kevanas un Džeimijas.

-    Pastāsti par detaļām, kas tevi šeit dara nemierīgu!

-   Jāpārbauda zeme zem visiem piknika galdiem, Kevana iedams stāstīja.

Raterfords brīdi padomāja.

-     Skaidrs. Zem dažiem galdiem zāle ir nomīdīta, redzama tikai zeme. Šādā vietā izraktu bedri būtu vieglāk nomaskēt nekā zālājā. Tomēr viņam vajadzētu bedri nosegt ar kaut ko smagu, kas turklāt noklāts ar zemes kārtu un uzvilkts virs bedres, kad viņš pats tajā ir iekāpis.

-     Kad iebraucām pilsētā, es ievēroju kādu pusduci jaunbūvju, teica Kevana. Viņš varēja iepriekšējā naktī paķert būvlaukumā finiera gabalu un kādu lāpstu.

-    Kur viņš būtu licis zemi, ko izraka no bedres?

-    Izkaisījis strauta dibenā. Virsū uzbēris kritušās lapas.

-    Kā viņš to pārvietotu?

-    Maisā, ko atradis būvlaukumā. Cementa maisā var pārnest līdz pat četrdesmit mārciņām.

-    Bet zemes kārta uz finiera izskatītos nesen izrakta.

-    Neizskatītos, ja Karls to rūpīgi pieblietētu. Uz vāka var izkaisīt lapas, lai noslēptu plaisas gar malām.

-    Gaiss?

-    Caurulīte, kas izspraucas no zemes blakus galda kājai.

-     Nu, ja viņš slēpjas tādā bedrē, Raterfords secināja, tad patlaban sēž ūdenī, kas pamazām ceļas. Drīz būs spiests izkāpt.

-    Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik omulīga un sausa var būt bedre, ja talkā ņem plastmasas plēvi.

-    Atkal vecie labie "Deltas" laiki?

-    Patiesībā vecie labie manas un Karla bērnības laiki. Šāda toreiz bija viena no viņa iecienītākajām viltībām cīņā ar mani.

28. nodaļa

Ierinda vēlreiz lietū šķērsoja parka teritoriju un pārmeklēja rūpīgāk, pārbīdīja piknika galdus, ieskatījās zem rotaļlaukuma iekārtām, apskatīja nojumes malas, lai pārliecinātos, vai kāds nav izveidojis bedri zem betona seguma plāksnēm. Meklējumi bija nesekmīgi.

-     Tas būs jādara vēlreiz, Kevana sacīja. Pastumsim nost atkritumu tvertņu kastes. Pārbaudīsim, vai Karls nav bedrē zem kādas tvertnes.

Nekā.

-    Kanalizācijas notekas vāks ir jāpaceļ un jāpārbauda tunelis.

Taču tunelis bija pilns ar ūdeni.

-    Meklējiet pazīmes, ka Djurens ir ieracies zem celiņu betona plāksnēm.

Pagāja četras stundas, parks bija pārstaigāts piecas reizes, un Raterfords stingrā balsī paziņoja:

-    Mēs velti šķiežam laiku. Viņa te nav.

-     Bet…

-    Vai nu viņš tevi piemānīja, vai ari tu kļūdījies un viņš ir domājis citu vietu.

-    Nē, tas ir šeit. Citas vietas nav.

Raterfords pārlaida skatienu drebošajiem, izmirkušajiem, pārgurušajiem vīriem. Daudzus mocīja klepus. Pūta brāzmains vējš. Sabiezēja tumši mākoņi. Es lieku pārtraukt meklēšanu.

-    Nē! Lūdzu.

-     Vīri strādā jau no trijiem naktī, Raterfords atgādināja. Kāds vēl nonāks slimnīcā.

-    Tikai vēl reizi.

-    Lai pierādītu, ka tu maldies? Mouslija acīs tas būtu vienīgais labums no šīs operācijas. Labi, Āron. Vienīgi tevis dēļ. Vēl reizi.

Viņi izbakstīja smiltis zem rotaļlaukuma iekārtām un koka skaidu segumā ap vingrošanas pilsētiņu.

Un kārtējo reizi meklēšana bija velta.

Lietus ūdenim straumēm plūstot pāri sejai, Raterfords pagriezās un norādīja ar pirkstu uz televīzijas ziņu operatoriem, kas pulcējās netālu no parka.

-     Reportāžai vajadzētu parādīties pēc visas dienas garumā rādītā seriāla "Trīs idioti". Atliek vienīgi cerēt, ka lietus dēļ mana seja būs slikti saskatāma un izplūdusi. Viņš pagriezās pret meklētājiem. Uzmanību! Esam beiguši. Drīz piebrauks autobusi, kas aizvedīs visus siltumā un sausumā!

-    Kafiju! kāds izsaucās.

-     Būs kūpošas krūzes, cik tik uziet! Raterfords solīja. Viņš lūkojās uz ūdens lāmu zālājā. Tūkstotis vīru. Daži atlidoja šurp no citas valsts malas. Pārtika. Naktsmītnes. Autobusi. Furgoni. Ieroči. Ekipējums. Viņš palūkojās uz Kevanu. Un viss velti. Mouslijs gaida manu ziņojumu. Varu iedomāties viņa reakciju, kad viņš uzzinās, cik šī operācija ir izmaksājusi. Rit ap šo laiku es, iespējams, meklēšu jaunu darbu.

Raterfords sagumis soļoja uz Tegdraivu pie furgona. Ierindas izjuka, lietū izmirkušie viri aizklīda uz tuvāko ieliņu pusi.

Mazdūšības nomākts, Kevana palika stāvam parka vidū. Džeimija turējās līdzās par spīti brāzmainajam vējam un lietum. Augumu saldēja ne tikai laika apstākļi, bet ari tukšums dvēselē.

-    Vai gribi pastaigāties? viņš piedāvāja.

-    Mēs esam iesaistījušies nudien pasakainā dēkā. Paildzināsim to, cik vien spēsim!

Kevanam negribot izlauzās smaids.

-    Es mīlu tevi.

-    Skaidrs, ka mīli. Man nevajag nedz briljantus, nedz lepnas drānas. Es gribu vienīgi izbaudīt tavas dzīves greznību.

29. nodaļa

Iedami no parka austrumu virzienā, viņi nonāca Heifordraivā, kas ieslīpi veda pakalnā. Lietus gāza spēcīgāk, Kevana veda Džeimiju pie rokas un kvartāla vidū apstājās pie pelēkas divstāvu mājas koloniālisma stilā. Tās priekšā bija rūpīgi apcirpts mūžzaļš dzīvžogs, kopts mauriņš un krāšņu puķu dārzs. Ziedi gan rudenī bija novītuši.

-Šeit mes dzīvojam. Manas atmiņās visas majas šajā iela ir spoži baltas. Bet, kā redzi, patiesībā krāsas atšķiras. Pelēka. Brūna. Zila. Iespējams, tādi šie nami bija arī toreiz. Tie spilgti mirdzēja tikai manās iedomās. Kevana noradīja uz otro stāvu. Tur, kreisajā pusē, bija mana istaba. Bet šim kaimiņam piederēja suns, ar kuru es rotaļājos.

-    Tas, kurš pazuda?

-    Jā. Karls dzīvoja tālāk, kreisajā pusē. Ja tā padomā, šī māja manās atmiņās nepavisam nešķiet tik balta. Es pārāk daudz zināju par Karla tēvu un notikumiem tajā mājā. Senajos laikos. Kevana pagriezās un uzlūkoja ielu, kas aizstiepās līdz lietus plīvurā tītajam parkam. Gara acīm redzu, kā mēs ar Kārlu pa šo ietvi dodamies uz strautu un koku biežņu.

Kevana apklusa.

Lietus gāza straumēm.

-    Es zinu, ka viņš tur ir.

30. nodaļa

Viņi bija atlaidušies zem segām moteļa gultā, taču pat ilgā, karstā duša nebija palīdzējusi sasildīties. Lietus aiz aizvilktajiem aizkariem plīkšķēja klusāk. Pēcpusdiena pārgāja vakarā. Ēnas palēnām tumsa. Viņi gulējā viens otra apskāvienos.

Kāds pieklauvēja pie durvīm.

Ietinies segā, Kevana nostājās iesāņus no durvīm, lai neatrastos iepretim durvju actiņai, caur kuru varētu raidīt lodi, un noprasīja:

-    Kas tur ir?

Kad atskanēja atbilde, viņš atvēra durvis un ļāva Viljamam ienākt.

-    Čau, Džeimija! jautri uzsauca Viljams, it kā būtu radis redzēt sievieti gultā.

-    Čau, Viljam, attrauca Džeimija, atlaidusies spilvenos, it kā būtu pavisam dabiski tā sagaidīt viesi.

Kevana aizslēdza durvis.

Viljamam pār roku bija pārmesti divi plāni maisi apģērba pārvadāšanai. Te būs drēbes, ko lūdzāt man atnest no Gulfstream. Džinsi. Pulovers. Jakas. Zeķes. Kurpes. Apakšveļa. Es strauji kļūstu par visdārgāko izsūtāmo zēnu juridiskajās aprindās.

-    Ja neskaita to, ka mēs vairs nevaram tevi algot, Kevana piebilda.

-    Jūs ļaujat man novirzīt domas, tālab varat uzskatīt, ka esam norēķinājušies. Raterfords vēsta, ka viņam ir jānokārto vēl dažas darīšanas, tālab mēs izlidosim no šejienes tikai no rīta.

-    Vai tas maina tavus plānus?

-    Nepavisam. Kopā ar Aiovas universitātes Juridiskās fakultātes dekānu es studēju Hārvardā. Esmu norunājis ar viņu šodien kopā pavakariņot.

-    Ikvienā pilsētā tev ir savs cilvēks.

-    Es iegūstu draugus un ietekmēju citus.

-    Drīzāk jau iebaidi viņus un liec pakļauties.

-    Ai, gandrīz piemirsu. Pirms klauvēšanas pie durvīm es noliku to zemē. Viljams atvēra durvis un ienesa papīra turzu ar Kentucky Fried Chicken logotipu.

-    Kā tu varēji aizmirst, ka esi sagādājis ēdamo? Džeimija sajūsmināta pārmeta.

31 . nodaļa

Nakts tumsā Džeimija pamodās, pastiepa roku, taču Kevanas blakus nebija. Valdīja klusums, lietus bija mitējies. Viņa paskatījās uz vannas istabas pusi. Durvis bija pavērtas, bet gaisma nedega. Viņa ieslēdza lampu blakus gultai, piegāja pie skapja un ieraudzīja, ka vīra apģērba tur nav.

32. nodaļa

Kevana lika taksistam izlaist viņu pie universālveikala Rietumu Bentona ielas galā. Samaksājis viņš pagaidīja, līdz taksometrs aizbrauc, tad attālinājās no veikala fasādes spožajām gaismām un devās parka virzienā. Tas atradās labajā pusē, un viņš apmierināts konstatēja, ka gan plašā teritorija ap parku, gan strauts tinas miglā. Tādējādi viņam nevajadzēja ķerties pie izsmalcinātiem drošības pasākumiem, lai nepamanīts ieietu parkā.

Vietā, kur strauts izplūda no parka, Kevana nokāpa no ietves un nekavējoties atsprādzēja nazi no bikšu kabatas. Āķītim pie naža spala aizķeroties aiz kabatas malas, asmens atvāzās. Strauts palika kreisajā pusē. Viņš gāja gar strautu, taču turējās no tā pietiekami attālu, lai varētu reaģēt, ja uzbrucējs mestos viņam virsū no strauta gultnes. Drīz ielu laternu gaismu miglainais spožums sāka bālēt un izdzisa pavisam. Mitrajā zālē ap kājām vērpās miglas valgie taustekļi, un cauri jakai spiedās dzestrs miklums.

Kevana pūlējās neskatīties tikai taisni uz priekšu un pievērsās redzeslauka malām. Acīm tas ir tikpat nogurdinoši kā šķielēšana. Taču šis nepatīkamais paņēmiens, kad cilvēks vienlaikus veras uz priekšu un sāņus, iedarbināja acs tīklenē gaismjutīgos fotoreceptorus, kuri spēj izšķirt dažādas tumsas nokrāsas gradācijas starp pelēko un melno.

Dienas laikā vairākkārt izstaigājis parku krustām šķērsām, Kevana spēja nojaust, cik tālu priekšmeti atrodas cits no cita. Palīdzēja orientēties arī zēna gadu atmiņas. Salijusi zāle noslāpēja soļus. Aplēsis, ka atrodas trīsdesmit soļu attālumā no tuvākās koku audzes, viņš pieliecās un nopētīja apkārtni. Kevana ilgi stāvēja un ieklausījās. No pielijušajiem kokiem un krūmiem nemitīgi pakšķēja lāses. Strauta gultnē klusi irdzēja ūdens. Zarus šūpoja vēja pūsma.

Viņš pazagās desmit soļus uz priekšu un atkal ieklausījās. Nedzirdēdams neko uztraucošu, viņš pavirzījās vēl desmit soļus, pagriezās pa labi pret miglā tītu lauku, bet ar kreisās acs kaktiņu koncentrējās uz koku tumšajām ēnām. Viņš centās saskatīt kustību, kuru nevarēja saistīt ar zaru šūpošanos, vai ieraudzīt stāvu, kuru nevarētu noturēt par koka stumbru. Lietus smagās lāses bija sakapājušas un paretinājušas krūmu lapas, un tas ļautu pamanīt cilvēku.

Pieredze liecināja, ka nav nekā saspringtāka vai nogurdinošāka par pretinieka meklēšanu tumsā. Viņš atkal lēnām virzījās tālāk. Svarīgākais ir pacietība. Disciplīna. Savaldīšanās. Paradoksāli Karla disciplinētības trūkums bija kļuvis par cēloni tik daudz nelaimēm, taču nu Karls rūpīgi tiecās pierādīt, ka ir apveltīts ar lielāku paškontroles spēju nekā Kevana.

Turēdams nazi duršanas gatavībā, Kevana ieslīdēja starp kokiem. Kritušās lapas bija tik salijušas un valganas, ka soļi neradīja nekādu troksni. Viņa jaunībā šī koku audze bija gandrīz piecdesmit jardus gara un plata, bet tagad pletās vien desmit jardu platumā un trīsdesmit pēdu garumā. Garām aizplīvoja miglas vērpetes. Viņš piespiedās ar muguru pie koka stumbra un lēni pagrieza galvu te uz vienu, te uz otru pusi, gluži vai iztaustīdams tumsā grimstošos zarus un krūmājus.

Viena minūte.

Divas minūtes.

Trīs minūtes.

"Šādi tu biji ieplānojis, Kari. Tu zināji, ka es būšu spiests rīkoties atbildīgi un tevi nodot. Tu zināji, ka pat neliela armija nespēs tevi atrast. Tu zināji kad meklēšana nedos rezultātus, es beidzot ieradīšos viens pats. Un te nu es esmu.

Esmu gatavs. Ceru, ka tu ari esi. Nāc ārā no savas paslēptuves! Šādi tu gribēji tad ķeramies klāt. Bet vari vēl pakavēties. Es negribu tevi steidzināt. Man ir laiks visu nakti."

Astoņas minūtes.

Deviņas minūtes.

Desmit minūtes.

Pārāk ilgi uzturēties vienā vietā būtu riskanti. Saltums, kas iezogas muskuļos, var izraisīt krampjus, ja cilvēks nekustas. Tas pats gan attiecās ari uz Kārlu. Viņam būs jāizkustas. Piesardzīgi virzīdamies uz priekšu, Kevana gaidīja, ka jebkurā mirklī no lapu kaudzes iztrausīsies stāvs un kā bulta metīsies viņam virsū ar nazi rokā. Par spīti vēsajam gaisam, pār seju no satraukuma stīdzēja sviedru lāses.

Pēkšņi izdzirdējis troksni, Kevana sarāvās. No labās puses. Cauri brikšņiem kāds lauzās. Zemu. Smagi elsdams, viņam tuvojās suns. Melnais dzīvnieks piepeši viņu pamanīja un metās citā virzienā cauri kokiem. Tikpat negaidīti tas iekaucās lielās sāpēs. Kaucienus nomainīja smilksti, suns kā sajucis šaudījās un triecās cauri brikšņiem, lauzdams zarus, sāpēs svaidījās un ar būkšķi atsitās pret koku. Pamazām suns rima trakot un smilkstēt un beidzot gulēja nekustīgi.

Attālās mājās iegaudojās citi suņi, bet drīz atkal iestājās klusums, vien lāses pilēja no lapām, vējš locīja zarus un strauts klusītēm čaloja. Kevana lēni tuvojās sunim pēc visa spriežot, tas bija labradors un ieraudzīja, ka tam krūtīs iedūries miets. Acīmredzot suns ar ķepām aizķēris nospriegotu trosīti, kas atbrīvojusi ieroci.

"Slazds, Kari? Tu pēc tumsas izrāpies no paslēptuves un sarīkoji man pārsteigumu? Esmu vīlies. Kopš kura laika mēs ieviesām spēlē slazdus?"

Dusmās aizsvilies, Kevana izrāva mietu no suņa un tad sataustīja trosīti. Tādas parasti mētājas būvlaukumā. Satinis trosīti, viņš ielika to kabatā un ar mietu rokā piesardzīgi virzījās tālāk.

Steigšus uzvilktā apģērbā stāvēdams pie numura atvērtajām durvīm, tikko pamodinātais Raterfords miedza piepampušās acis un skatījās pulkstenī.

-    Varbūt viņš tikai izgāja pastaigāties?

-    Vienos naktī? Džeimija neticīgi attrauca.

-    Mēs esam pārdzīvojuši grūtu nakti un dienu. Viņam noteikti ir daudz vielas domām un pārdomām.

-    Viņš ir devies uz parku.

-    To tu droši nezini.

-    Es viņu pazīstu. Nekur citur viņš neietu.

-    Ko tu no manis gribi? Lai es pavēlu tam tūkstotim vīru atgriezties parkā? Es nevarētu viņus saorganizēt līdz rītausmai pat tad, ja ļoti gribētu. Vai tu redzēji vakara ziņu izlaidumu? Vai tu apjaut, par kādiem muļķiem mēs esam pataisīti? Ja es šodienas farsu atkārtotu, Mouslijs pilnīgi noteikti pieprasītu man atkāpties no amata.

-     Nē, atteica Džeimija, es negribu, lai tu pavēli tam tūkstotim vīru atgriezties parkā.

-    Paldies debesīm!

-    Es gribu kopā ar tevi doties uz parku.

-    Velns! Raterfords nolādējās.

34. nodaļa

Sviedru lāses jaucās ar miglas kondensāta pilieniem un ritēja Kevanam pāri sejai. Viņš gulēja uz vēdera slapjajā zālē un pētīja tuvāko tumsā grimstošo koku audzi. Tā vien šķita, ka arī tur viņu gaida slazds. Viņš centās iztēloties Karla reakciju, izdzirdot suņa pirmsnāves kaucienus.

"Karlam jāpieņem, ka es saprotu, kas bija dzīvnieka nāves cēlonis. Tāpat viņam jāpieņem, ka tagad es izvairīšos no kokiem un citām vietām, kur viegli uzstādīt slazdus. Viņš nolems, ka es pārvietošos pa atklātām vietām. Viņš koncentrēsies uz vajāšanu tajās."

Tas nozīmēja, ka jārīkojas pretēji Karla iecerēm un jādodas dziļāk starp kokiem. Taču vispirms Kevana aizvēlās līdz tuvākajam piknika soliņam un parāpās zem tā. Vieta bija ērta tam, kurš vēlējās palikt neredzams un vienlaikus meklēt upuri. Kevana ar trosīti piestiprināja mietu pie sola metāla kājas tā, ka smaile pavērsās augšup galvas augstumā.

Satvēris nazi, Kevana iztrausās no sola apakšas un tumsā pūlējās kaut ko saskatīt tuvējā koku audzē. Viņš izstiepa nazi sev priekšā, vēzēja to augšup, lejup, tad pa labi un pa kreisi un rāpās garām krūmam. Vajadzēja nogaidīt. Ieklausīties. Ar acs kaktiņu iztaustīt miglu un ēnas. Tālumā bija dzirdama klusa, slāpēta rūkoņa kāda automašīna brauca pa Rietumu Bentona ielu. Nervi saspringa, taču drīz dūcieni izgaisa, un viņš atkal varēja koncentrēties trokšņiem visapkārt.

Kevana virzījās dziļāk starp kokiem. Vienu mirkli, kad nazis pret kaut ko atdūrās, viņš sastinga. Tā bija tieva un nospriegota trosīte. Pavirzījies sāņus, viņš atrada zemu augošu zaru, kas bija noliekts sāniski uz leju. Izrādījās, ka zaru pie zemes notur akmens, ap kuru apsieta trosīte. Pie zara bija piestiprināts miets. Ja Kevana aizķertos aiz trosītes un izkustinātu akmeni, tad atbrīvotu zaru un…

Viņš aizturēja elpu viens, divi, trīs. Klusi izpūta elpu caur muti viens, divi, trīs. Nedzirdami ievilka gaisu caur degunu viens, divi, trīs. Šāds paņēmiens palēnināja sirdsdarbību un nomierināja elpošanu. Tad viņš nostūma akmeni no zara. Ar asu, skaļu švīkstu zars atliecās atpakaļ. Nākamajā brīdī Kevana iestenējās, it kā būtu saņēmis triecienu, un iegāzās krūmā. Viņš vaidēja arvien klusāk, jo atcerējās, ka, nāvei iestājoties, aizvien klusāki tapa viņa ievainotie biedri kaujas laukā.

Atkal aizturējis elpu (viens, divi, trīs), izelpojis (viens, divi, trīs), viņš nedzirdami pierāpās pie koku audzes malas un sakņupa tiktāl, lai viņa siluets atgādinātu celmu.

Viena minūte.

Divas minūtes.

Tris minūtes.

Desmit minūtes.

Pēkšņi sirds gandrīz apmeta kūleni pa labi no Kevanas atskanēja čuksts:

-    Vai apnika gaidīt, Āron?

Miglas slāpētie vārdi bija izteikti no piesardzīgi liela, varbūt pat no trīsdesmit pēdu attāluma.

-     Būtu piebiedrojies tev agrāk, Karla balss turpināja, taču nācās pārbaudīt pārējo parka daļu, lai pārliecinātos, ka neesi atvedis sev līdzi negaidītus viesus, tāpat kā šorīt.

Kevanas sirds pukstēja tik strauji, ka šķita asinsvadi plīsīs.

Koku audzē atskanēja brīkšķis. Kevana nekavējoties rausās trokšņa virzienā. Viņš labi zināja, ka tur Karla nebūs. Troksnis bija domāts uzmanības novēršanai. Kevanam būtu jāpaliek savā vietā, visu uzmanību pievēršot tai pusei, no kuras atskanēja troksnis, tikmēr Karls steidzas ap koku audzi, iecerējis pārsteigt Kevanu no aizmugures.

Rāpdamies uz priekšu, Kevana nepārtraukti vēcināja ar nazi gaisā. Piepeši viņš uzdūrās vēl vienai trosītei. Tajā mirklī viņam šķita, ka dzird klusu troksni aiz muguras Karls bija ienācis koku audzē.

Cerībā, ka švīkstoņa uz mirkli novērsīs Karla uzmanību, Kevana pavēlās uz sāna un meta ar kādu zaru pa trosīti, pēc tam steigšus aizrāpoja līdz birztalas malai un nostājās uz zālāja. Tad viņš nedzirdamiem soļiem aizskrēja līdz futbola laukumam un apcirtās apkārt, ar nazi rokā gaidīdams, kad Karls uzbruks no miglas vāla.

-     Vai tev patīk mani slazdi? tumšajā koku audzē ierunājās Karls. Noteikti padara spēli interesantāku, vai tu tā nedomā?

Kevana negribēja, ka balss atklāj viņa atrašanās vietu, tāpēc neatbildēja.

-    Es nospriedu, ka es arī varu pārkāpt noteikumus, ja reiz tev tas ļauts. Goda vārds, vai tev nav kauns, ka atvedi līdzi tādu baru mani meklēt? Vai tu pats vairs neproti cīnīties? Kevana cieta klusu, un Karls turpināja: Pat tik daudz cilvēku nespēja mani atrast. Vai tu nemirsti nost no ziņkāres? Vai nevēlies uzzināt, kur es biju noslēpies?

Starp kokiem atkal kaut kas nobrakšķēja. Kevana sarāvās, taču uzreiz atguvās un ciešāk satvēra nazi, jo saprata, ka tādējādi Karls tikai novērš uzmanību, lai pats varētu nepamanīts tuvoties cauri koku audzei.

Drīz abi atradās klajā vietā. Miglā.

-     Patiesību sakot, es paļāvos uz to, ka tu mani atkal nodosi. Karls runāja tieši iepretim. Galu galā nodevība ir tavā dabā.

Kevana pieliecās, samazinādams sevi kā mērķi un iesildīdams roku muskuļus, lai uzbruktu ar nazi.

-      Es gribēju, lai tu atved līdzi papildspēkus, daudz, daudz papildspēku. Šoreiz Karla balss atplūda no tumsas labajā pusē.

Kevana pavirzījās uz pretējo pusi.

-    Mani neatraduši, tie nosprieda, ka šī ir pēdējā vieta pasaulē, kur mani meklēt. Balss skanēja vēl tālāk no labās puses.

"Viņš vilina mani uzbrukt," Kevana secināja.

-    Vienīgais trūkums šajā plānā bija iespēja, ka tu, milzīga kauna pārņemts, šonakt neieradīsies vispār. Tagad Karls stāvēja kaut kur kreisajā pusē.

Kevana pagriezās un devās pretējā virzienā.

-    Tavu līķi gan nekad neatradīs, tāpēc izmeklētāji būs spiesti pieņemt, ka es arī šeit esmu bijis. Tagad balss bija dzirdama tuvāk, pa labi. Kevana nekustējās. Pēc tavas pazušanas viņi pievērsīsies šim parkam. Miglā pavīdēja ēna. Bet tad, protams, būs par vēlu. Es būšu tālu prom.

Izmantodams brīdi, kamēr Karls runāja, Kevana uzbruka.

Viņš zināja no pieredzes, ka pēkšņs uzbrukums modinās Karla pārsteiguma refleksu, un tā tiks iegūta nepieciešamā sekunde, lai izdarītu nāvējošu cirtienu. Diemžēl brīdī, kad pieskrēja pie ēnas, iedūra nazi miesā un sajuta asinis notraipām roku, Kevana ar šķebinošām izbailēm apjauta, ka ir sadūris suni.

Karls turēja tā līķi sev priekšā. Kevana vēl nepaguva izraut asmeni, kad Karls savērsa suni sāņus, tā izgriezdams nazi Kevanam no rokas, un uzgrūda mirušo dzīvnieku pretiniekam. Tas nokrita augšpēdus, suņa svars piespieda viņu pie zemes.

Trieciens aizsita Kevanam elpu. Gārgdams viņš pavēlās malā un sajuta asas, griezīgas sāpes labajā sānā. Tajā pusē, kur stāvēja Karls, atskanēja krakšķis, un īsu brīdi noplaiksnīja gaisma. "Jēziņ, viņam ir ierocis! Viņš man trapīja!"

Jau nākamajā brīdī Kevana atskārta, ka lode ir vispirms izgājusi cauri sunim un tikai tad trāpījusi viņam, taču nav skārusi nevienu svarīgu orgānu. Pavēlies tālāk un nosēcies, viņš pielēca kājās un skrēja. Steidzīgie soļi slapjajā zālē skaļi plīkšķēja.

Viņš dzirdēja Kārlu dzenamies pakaļ. Sadursme bija Kevanu tā dezorientējusi, ka viņš miglā apjuka. Iespējams, viņš skrien uz Rietumu Bentona ielu; iespējams, uz strauta pusi; iespējams, uz…

Piepeši Kevana uzskrēja virsū zaram. Koki! Viņš ir atgriezies koku audzē. Karla soļi dipēja aizvien tuvāk, un Kevana ietraucās krūmājā. Pēkšņs gaismas stars pūlējās caururbt miglu Karls bija ieslēdzis kabatas lukturīti. Kevana drudžaini pūlējās ieslīdēt dziļāk koku audzē.

Savā ziņā es spēlēju godīgi, Karls teica. Šaujamierocis piederas pie naža. Vai atceries, kādus kompleksos modeļus mums rādīja Lānss? Viņš runāja par senlaicīgiem modeļiem, kuros ieroča stobrs bija daļa no naža spala. Gailis atradās virs šķērša, mēlīte zem tā. Protams, no tādiem rīkiem nevar prasīt īpašu precizitāti un jaudu. Tev trāpīja trīsdesmit otrā kalibra lode. Nedomāju, ka ievainojums ir nāvējošs.

Sāns asiņoja. Kevana, vairīdamies no gaismas stara, atkāpās un uzdūrās kaut kam asam, kas iedzēla kājā. Jau tūdaļ viņš ieraudzīja zara galā iestiprinātu mietu tātad tika iedarbināts kārtējais slazds.

Blāvais gaismas kūlis šaudījās šurpu un turpu tumsā un miglā. Tas arvien tuvojās. Ievainotais kāpās atpakaļ, atliekdams zaru vēl vairāk.

Lukturīša stars beidzot apstājās pie Kevanas.

Neizskatās, ka tev būtu smagi trāpīts. Karls brida cauri krūmājam. Nebaidies, otrreiz es nešaušu. Es varēju izšaut tikai vienreiz. Man vairāk nav ložu. Šī mantiņa man allaž patikusi. Divi ieroči vienā. Ietaupa vietu manā evakuācijas somā.

Kevana atkāpās vēl un ar muguru atdūrās pret koka stumbru.

Turēdams rokā dīvainā apveida nazi, kam gar asmeni stiepās šaujamieroča stobrs, Karls soļoja pretiniekam klāt. Negribas tā. Nazis pret kailām rokām. Mirstot gan paturi prātā, ka pēc tam es ķeršos klāt tavai sievai.

Tad Karls uzbruka.

Kevana paguva palēkt sāņus un atbrīvoja zaru.

Tas zibenīgi iztaisnojās.

Karls iekliedzās miets ieurbās viņam augšstilbā. 35. nodaļa

Džeimija un Raterfords brauca gar parku. Divus kvartālus aiz Rietumu Bentona ielas viņi nogriezās pa labi un vēlreiz pa labi, līdz atradās ielā, kur agrāk bija dzīvojis Kevana. Migla neļāva saredzēt furgona starmešus no parka. Kad abi izkāpa, Džeimija blāvajā ielas apgaismojumā ieraudzīja, ka Raterfords ir novietojis automašīnu Kevanas agrākās mājas priekšā.

Viņi uzvilka jakas un devās uz miglā nesaskatāmo parku, taču, izdzirdējuši tālumā klusu paukšķi, apstājās.

Abi gaidīja. Taču troksnis neatkārtojās.

-    Kas tas bija? Džeimija čukstēja.

-    Izklausījās pēc…

-    Šāviena? Džeimijai šķita, ka sejā ieduras sīkas adatiņas, un vainojama nebija tikai dzestrā migla.

-     Mazkalibra ierocis, es teiktu.

Viņi gaidīja vēl kādu brīdi. Tad Raterfords noliecās, it kā grasīdamies aizsiet kurpes aukliņu, pēc brīža iztaisnojās un iespieda Džeimijai rokā kādu priekšmetu.

-     Ierocis?

-    Mana ārkārtas gadījumu pistole. Glabāju to makstī pie potītes.

-    Un tu man to uztici?

Neapspriezdams šo jautājumu, Raterfords turpināja ceļu cauri miglai. Panākusi vīrieti, Džeimija dzirdēja parkā slāpētas balsis, pārāk klusas un neskaidras, lai izšķirtu runātājus. Viņi pielika soli, tad saklausīja kliedzienu un sāka skriet.

36. nodaļa

-     Smerdeli! Iegaudodamies un nomezdams lukturīti, Karls aizstreipuļoja tālāk. Miets pārplēsa miesu un izslīdēja no brūces.

Kevana jau uzbruka pretiniekam, bet bija spiests aizgriezties, jo uz zemes gulošā lukturīša gaismā ieraudzīja pazibam naža asmeni, ko Karls vēzēja viņa virzienā.

Pacēlis no zemes resnu zaru aptuveni beisbola nūjas lielumā, Kevana sagatavojās triecienam. Karls kliboja tuvāk un vēzēja nazi uz visām pusēm, izmantodams "motorzāģa" paņēmienu.

Sākās tuvcīņa. Kevana zvēla ar zaru. Karls izvairījās. Kevana atvēzējās vēlreiz un saviebās no sāpēm sānā. Karls atlēca atpakaļ. Smagi elsdami un stāvēdami viens otram pretī, abi riņķoja, meklēja izdevību uzbrukt, pauda gatavību izdarīt sitienu, un kabatas lukturīša gaismā tiem pari slīga ēnas.

Negaidīti Kevana aptvēra, ka pretiniekam ir izdevies mietu, ko viņš turēja kreisajā rokā, atbalstīt pret zaru un nu viņš gatavojas to nospriegot. Kad Karls palaida zaru vaļā, Kevana lēca prom, bet ar kāju aizķērās aiz krituša koka un krita atmuguriski. Miets kā bulta aizzibēja viņam garām. Izgrūdis kliedzienu, Karls ieaurojās un metās uzbrukumā, un Kevana paguva vien aizvelties tālāk no gaismas loka. Kevana gan turēja rokā rungu, taču nekādi nespēja to likt lietā, tādēļ uzšāvās stāvus un skrēja prom no koku audzes.

Viņš iedomājās par piknika galdu. Tā tumšais apveids piepeši iznira no miglas. Viņš teju ietriecās galdā, tomēr paguva nobremzēt, nokrita uz ceļiem un līda zem galda, vairīdamies pieskarties trosītē iesietajam mietam. Kevana ievaidējās Karls ar nazi bija pāršķēlis ādu uz muguras -, taču rausās arvien dziļāk. Niknuma pārņemtais Karls pieliecās pie galda, lai izdarītu kārtējo dūrienu ar nazi.

Atskanēja grotesks, glums paukšķis. Uzbrucēja kliedziens vēstīja, ka viņš pārcieš neiedomājamas sāpes. Piecēlies otrpus galdam, Kevana stingrāk satvēra rungu un meta ar to, lai trāpītu Karlam, kurš mežonīgi valstījās un ar kreiso roku spieda ciet kreiso aci.

Kunga aizlidoja Karlam garām, un viņš rīkojās pārsteidzoši, izdarīdams pieredzējušam nažu cīņu meistaram nepieļaujamu kļūdu. "Nekad nemet ienaidniekam ar nazi. Ja netrāpīsi, paliksi bez ieroča." Taču šajā gadījumā tā nebija kļūda. Pretinieks atradās pietiekami tuvu, un viņa radītais troksnis ļāva nomērķēt. Paļaudamies uz pārsteiguma momentu, Karls atvēzējās un no visa spēka svieda nazi. Kevana sāpēs iekaucās, jo asmens bija trāpījis pa ribām un atšķēlis gabaliņu kaula. Par laimi, nazis lidojumā bija pavērsts ar smaili augšup, tāpēc neieurbās krūtīs un nepāršķēla krūškurvi vai sirdi.

Taču galva reiba, un asiņu zudums izraisīja šoku. Kevana ieelsies sagrīļojās un centās sataustīt zemē nokritušo nazi, taču piepeši Karls krita viņam virsū, nogāza smiltīs un ar plaukstām aizžņaudza kaklu.

No izdurtās acs pilēja asinis un krita Kevanam sejā.

-    Vai gribi saderēt, Āron?

Kevana sēkdams sagrābstīja zem galda saujā smiltis un iemeta Karlam asiņojošajā acs dobumā.

Karls iešņācās, it kā zeme būtu karstas ogles, taču neatlaida plaukstas no cieši aptvertā kakla.

Juzdams, kā pārplīst miesa uz pāršķeltās muguras, un pārvarēdams sāpes, Kevana izstiepa roku. Viņam pat izdevās iegrūst īkšķi Karlam tukšajā acs dobumā, un gar pirkstu aizstīdza asinis. Taču viņam pietrūka spēka īkšķi pakustināt roka noslīga lejup, prāts aizmiglojās. Karls žņaudza arvien spēcīgāk.

Pēkšņi Karls strauji pacēla galvu un ar veselo aci pārlūkoja miglas klaju. Tālumā pāri neredzamajam futbola laukumam dipēja soļi.

-     Bez papildspēkiem tomēr nevari iztikt, ko? Viņš pieliecās tik zemu, ka elpa kņudināja Kevanam kreiso ausi. Es varu saderēt, ka tavi draugi tā arī neatradīs ne mani, ne tevi.

Kevanas prāts aizplīvurojās vēl spēcīgāk, Karla beidzamie vārdi atbalsojās un izdzisa.

37. nodaļa

Skriedami uz parka pusi, Džeimija un Raterfords saklausīja kādu saucam. Drīz viņi nonāca pie zālāja un izdzirdēja kliedzienu. Kamēr viņi brāzās pāri miglā tītajam laukumam, atskanēja vēl viens kliedziens. Abi instinktīvi saprata, ka tuvojoties vajadzēs gausināt steidzīgo soli, lai nenodotu savu atrašanās vietu tumsā un neizsauktu uguni uz sevi.

Viņi uzmanīgi virzījās uz pusi, no kuras bija atskanējis pēdējais kliedziens. Abi turēja pistoles šaušanas gatavībā.

38. nodaļa

Kevana atguvās tumsā. Tā nebija nakts un miglas tumsa, kur melnumam un ēnām varēja izšķirt dažādas nokrāsas. Šī bija pilnīga tumsa, kuru pasliktināja nejaukais gaiss un ciešais Karla auguma tuvums. Kakls šķita piepampis, rīkle svila no žņaugšanas. Pāršķeltā āda uz muguras dega kā ugunīs, no brūces tecēja asinis, un prāts atkal sagriezās. Ievainotais sāns sāpīgi pulsēja. Nāca vēmiens. Pagāja labs brīdis, līdz Kevanam izdevās nomākt paniku un apjaust, ka viņi ar Kārlu guļ uz kreisajiem sāniem un Karls ir piespiedies ar krūtīm viņa mugurai. Karla saraustītā elpa skāra viņa kaklu.

-    Vai esi atguvies, Āron? Karls čukstēja. Kevana juta elpu vēsmojam pie auss. Viņš neatbildēja. Skaidrs, ka esi, Karls turpināja. Es jūtu, kā tev paātrinās sirdsdarbība.

Tālāk izlikties Kevana neredzēja jēgu.

-    Kur mēs esam? Vārdi dzēla iekaisušajā rīklē.

-    Mājās, mīļajās mājās. Paraugi, cik lietpratīgi nostrādāts. Patausti smalko koku.

Kevanas rokas bija nostieptas gar sāniem. Šaurā kaste arvien vairāk atgādināja zārku, nebija iespējams ar roku pieskarties koka dēlim, kas spiedās pie vaiga (tā bija grīda) vai pie pieres (tā bija siena).

Karls labo roku varēja netraucēti kustināt. Viņš pasniedzās garām Kevanam piķa melnajā tumsā un pieklauvēja pie koka, radot slāpētu atbalsi.

-   Labākais saplāksnis, kads vien pieejams būvlaukuma atkritumu kaudzē. Jumts bija jānoklāj ar plastmasas plēvi, lai te neiesūktos ūdens. Omulīgi, vai ne? Visērtākā vieta, kur pavadīt pāris dienu un nakšu. Protams, viesus es nebiju gaidījis. Kad biju vienīgais iemītnieks, man te pietika vietas gan padzerties no ūdens pudeles, gan pakošļāt kaltētas liellopu gaļas strēmeles. Dabiski, ne jau pārāk daudz, jo negribēju pārāk piegānīt savu sapņu namu.

Kevana norīstījās.

-   Atslābinies. Drīz uzzināsim, vai esmu uzvarējis derībās. Diemžēl man jāteic, ka no šā brīža runāšu tikai es. Tu vari mēģināt kliegt, sasaukt savus draugus, bet man virs galvas ir ventilācijas caurums. Pastāv iespēja, ka viņi var tevi sadzirdēt, un man negribas tā riskēt. Atver muti.

Kevana nepakļāvās. Cauri tumsai kaklā kaut kas iedzēla. Asmens smaile.

-   Es vispirms sameklēju nazi un tikai tad atnesu tevi šurp. Atver muti, citādi pāršķelšu tev kakla artēriju.

Tagad Kevana paklausīja. Mutē viņam iegrūda raupju, iepelējušu lupatu.

-    Ceru, ka tu nesirgsti ar astmu, Karls čukstēja. Negribētos, lai tu nosmoc. Re, cik mēs ērti esam iekārtojušies! Kā divi balodīši ligzdiņā. Tavuprāt, kā mēs varētu pavadīt laiku?

Karla balss no aizmugures skanēja tik klusi, ka tikai ar pūlēm Kevana to saklausīja. Slāpētā dvaša vēdīja gar Kevanas ausi.

-    Varbūt es varētu tevi pamācīt? Tu jau zini veco teicienu par to, ka radiniekus neizvēlas, bet draugus gan. Tā ir tīrākā patiesība! Ja Lānss būtu bijis mans tēvs! Vai tas nebūtu kolosāli? Mēs ar veco taisītu nažus. Runājot par draugiem… Daudzi cilvēki pārāk brīvi svaidās ar šo vārdu. Īstenībā jārunā par paziņām. Par draugiem viņi dēvē tos, ar kuriem kopā pavada laiku tāpēc, ka gadījies dzīvot kaimiņos, strādāt vienā darbavietā, nodarboties ar sportu, būt viena kluba biedriem vai tamlīdzīgi. Cilvēkus, kas netaisa ziepes. Cilvēkus, kuri neprasa daudz un nerada neērtības. Bet īsts draugs, Aron, Karls uzsvēra, ir rets un īpašs gadījums. Draugs ir cilvēks, kurš pieņem tevi ar visiem trūkumiem, kurš vienmēr sniedz atbalstu, arī tad, kad tu neesi labākajā formā. Tas ir cilvēks, kurš tavā labā darīs visu un uz kuru var pilnībā paļauties. Tāpat kā draugs var paļauties uz tevi. Tā ir visspēcīgā saikne, citas tādas nav. Lielākā daļa laulību pat tuvumā tādai nestāv. Tas tādēļ, ka daudzās laulībās dzīvesbiedri patiesībā nav draugi. Es tevi izvēlējos par draugu, Aron. Par savu vienīgo draugu. Es ne ar vienu nejutu tādu tuvību. Nav nekā, ko es nebūtu darījis tavā labā. Iedomājies, kā es jutos, kad atskārtu, ka tu neesi mans draugs, ka tu esi kārtējais egoists, kurš uzgrieza muguru, kad iestājās grūtāki laiki!

Lupata uzsūca mitrumu no Kevanas mutes. Rīkle izkalta. Plaušās ievilktais smakojošais gaiss kairināja bronhu ejas. Kevana baidījās, ka uznāks klepus. Viņš baidījās, ka aizrīsies.

Ja tā padomā, mēs nekad neesam bijuši tik cieši kopā kā šobrīd, Karls sacīja. Tā nebūs slikta nāve. Mirt, piespiežoties pie tuva cilvēka.

Pamazām uzmācās panika. Kevana aizturēja elpu un cerēja, ka nomāks Tīstīšanās impulsu. Neizdevās. Kuņģis savilkās. Mute pieplūda ar žulti.

39. nodaļa

"Kur?" Džeimija domās sauca, neuzdrošinādamās ierunāties un padarīt sevi par mērķi. "Kur viņi ir?"

Raterfords gāja viņai blakus un vērsa ieroci pa labi, kamēr sieviete tēmēja pa kreisi. Viņi gausi, piesardzīgi virzījās cauri miglai. Cik nu varēja tumsā noprast, kliedzieni bija atskanējuši tieši priekšā. Visu uzmanību koncentrēdama turp, Džeimija piepeši sajuta zemi zem kājām iebrūkam. Viņa krita, slīdēja lejup un iekūleņoja ūdeni. Raterfords iezvēlās blakus un izstiepās visā garumā. Pašķīda šļakatas, un strauta ūdens šalca tiem pāri.

Abi pietrausās kājās, taču pārsteigt ienaidnieku vairs neizdosies. Džeimiju mocīja sajūta, it kā viņai kuņģī būtu sakrauti smagi, asi akmeņi. Viņa raudzījās pāri pretējā krasta malai. Arī tur gaidīja tumsa un migla. Viņa pavērsa ieroci pa kreisi, uzmanīgi ieklausījās un gaidīja kādu troksni, kas vēstīs par Kevanas iespējamo atrašanās vietu. Taču ne jau skaņa piesaistīja viņas uzmanību.

Tā bija gaisma tik vāra, ka atgādināja purva uguntiņas. Izkāpdama no strauta, ar ieroci rokā viņa zagās tuvāk blāvajam gaismas avotam. Raterfords turējās viņai līdzās.

Abi nonāca pie koku audzes. Te gaisma kļuva spožāka. Kaut kur uz zemes. Krūmājā. Tas bija kabatas lukturītis. Paceldama to, Džeimija rīkojās, kā bija mācījis Kevana, turēja pēc iespējas tālāk no auguma, lai uz gaismas avotu tēmēta lode netrāpītu viņai krūtīs.

Džeimija pārlaida skatienu kokiem un krūmiem. Raterfords norādīja ar pirkstu, pievērsdams viņas uzmanību tumši sarkanam plankumam asinīm uz mieta, kas piesiets pie zara. Mutē uzvēdīja rūgta garša, Džeimija pavērsa kabatas lukturīti uz zemi un ieraudzīja vēl vairāk asiņu. Sekodami biedējošajai sliedei, viņi izgāja no koku audzes. Tur asins pēdas sadalījās divās sliedēs. Viena veda pa kreisi, un drīz kabatas lukturīša gaisma apspīdēja mirušu labradoru ar nazi sānos.

-    Velns un elle, kas te noticis? Džeimija nočukstēja.

-    Tiešām elle, atteica Raterfords. Precīzāk pateikt nevar.

Asiņu sliede, kas aizstiepās pa labi, noveda pie piknika galda, un tur Džeimija ieraudzīja pārsteidzoši daudz asiņu.

Asie akmeņi kuņģi nu šķita pārvērtušies saltā dzeloņstieples rituli. Raterfords atkal norādīja uz priekšu. Pēdas veda uz strautu. No krasta varēja redzēt, ka pie tidens asiņu sliede izbeidzas.

40.    nodaļa

-    Tikai mieru! Karls čukstēja, izvilkdams lupatu Kevanam no mutes, kad tajā saskrēja žults. Mēs negribam, lai tu aizrijies un noslāpsti. Īpaši tad, ja tev paredzēta cita perspektīva. Tu iegrimsi sapņos un noasiņosi līdz nāvei.

Kevana izspļāva skābu šķidrumu un elsdams kampa gaisu. Viņš bija sapratis. Karls pirmīt stāstīja par plastmasas plēvi uz jumta, kas neļāva šaurajā patvērumā iekļūt ūdenim. Taču koka grīda jau bija piemirkusi, apakšā varēja just plešamies peļķi. Tās noteikti bija asinis no Kevanas sāna, naža radītās brūces ribās un savainotās muguras, kā arī no Karla ievainojuma ciskā un izdurtās acs.

-    Skat, kāds mēs esam pārītis, Karls pļāpāja. Ieritinājušies kā mammas vēderā. No šūpuļa līdz kapam. Aizslīdēsim turp kopā. Tas būs mūsu ceļš uz sapņu zemi. Kas bija labākais laiks, ko pavadījām kopā? Nē. Neatbildi. Varbūt sadomāsi nevis čukstēt, bet iekliegties. Bīstos, ka nāksies tev atkal aizbāzt muti. Karls iestūma lupatu Kevanam mutē un piekļāvās viņam cieši klāt. Asinis patiešām smaržo līdzīgi varam.

Bet Kevana nesaoda neko. Viņam pat bija grūti sataustīt slapjo, slideno koka grīdu. Prāts atkal aizmiglojās.

-     Vislabākais laiks, ko mēs pavadījām kopā, bija toreiz, kad devāmies pārgājienā Kolorādo apkaimē un…

41.    nodaļa

Ļaudamās dvēseles kliedzieniem, Džeimija lēni soļoja gar strauta malu un uzmanīgi pētīja abus krastus. Raterfords vērsa ieroci augšup uz krastiem un vēroja, vai neparādīsies tumšs uzbrucēja stāvs. "Kur?" viņa taujāja. "Kur ir asinis?" Pēkšņi viņa iedomājās, ka viņi devušies aplamā virzienā, un patiešām gandrīz iekliedzās. "Varbūt nevajadzēja meklēt dziļāk parkā un doties uz pretējo pusi." Drebošajā rokā kabatas lukturīša gaismas kūlis sašūpojās. Laiks šķita apstājies, lai gan desmit minūtes likās paskrienam garām vienā acumirklī. "Asinis! Kur ir tās nolāpītās…"

Tur! Viņa ieraudzīja tumšsarkanu krāsojumu ceļamies no strauta un sajaucamies ar dziļajiem pēdu nospiedumiem tur cilvēks bija pūlējies uzkāpt pa labā krasta nogāzi. Džeimija ar Raterfordu uzsteidzās augšā pa slīpo krastu. Džeimija atkal juta, kā dzeloņstiepļu pinums svilina iekšas nokaitēts tas pletās uz visām pusēm un draudēja izdedzināt kuņģī caurumu. Zālājā viņiem priekšā krājās asiņu peļķe.

Bet te pēdas aprāvās.

42. nodaļa

Rādās, ka es derībās uzvarēšu, Karls čukstēja. Mūs diez vai atradīs. Es nogriezu gabalu jakas un aptinu ap kāju, lai uz zemes nepaliktu asinis. Es paņēmu no šejienes vienu plastmasas plēves gabalu, ko pievācu būvlaukumā, un ietinu tevi, lai nesot nepaliktu asiņu pēdas. Tie, kas pašlaik tur staigā, atskartīs, ka mēs esam pazuduši bez pēdām. Lieliski, vai ne? Mūsu pēdējās paslēpes.

Kevanam izdevās palocīt galvu. Apziņa likās neskaidra, tomēr viņš prātā noskaitīja visu, ko tagad nožēloja. Viņš pārāk reti skūpstījis Džeimiju, pārāk reti apliecinājis viņai savu mīlestību. Bija žēl, ka tēvs sita Kārlu. Vajadzēja pavadīt ar Kārlu vairāk laika tajās nedēļās, kad jau bija zināms, ka tēva negoda dēļ ģimenei būs jāpārceļas uz Nešvilu. Žēl, ka savulaik Karla vēstules un tālruņa zvani šķita traucēklis. Kevana nožēloja, ka nav sazinājies ar Kārlu pēc tam, kad viņu atlaida no darba Global Protective Services.

"Vai negribi aiziet un mazliet iedzert, Kari? Varbūt aiziesim uz kino un pēc tam apodīsim kādu burgeru? Tu varētu paciemoties pie manis Vaiomingas rančo. Tev pie manis patiks. Saulriets virs Tītonu kalniem. Draudzība. Visi šie notikumi, tik daudzu cilvēku bojāeja tikai vienas sabojātas draudzības dēļ."

Apstulbušais prāts neatrada vārdus. "Kurš no mums ir egoists, Kari? Vai tu domā, ka es tevi pievīlu? Draudziņ, tu pats mani pievīli."

Kevana zināja, ka būtu jājūt dusmas. Niknums. Un to viņš juta. Ja atrastos spēks, ja vien viņš spētu satvert Karla galvu un sist tik ilgi, kamēr…

Taču dvēselē virmoja vēl kaut kas. Asaras straumēm lija pār seju, un asinis un dzīvība pamazām atstāja ķermeni. Kevana centās to paust skaļi, centās izspļaut lupatu un pateikt Karlam…

-    Atkal smoc nost, vecais draugs?

Karls izvilka nejauko lupatu. Diemžēl izkaltusi rīkle liedza Kevanam izteikt vārdus.

-    Vai tev ir kaut kas sakāms? Karls apvaicājās. Kevana vārgi pamāja. Stāsti!

-     Man…

-    Jā? Mēģini vien. Dabū ārā. Pirmsnāves vārdi, un tādā garā.

-     Ļoti žel.

-Ā!

Kevanam bija sajūta, ka viņš krīt.

-    Žēl? Vai zini, mans draugs? Karls pajautāja. Man ari. Pirms trim gadiem man droši vien vajadzēja tevi saspārdīt. Varbūt es baidījos, ka nespēšu. Bet, skat, tagad man tas izdevās.

Pār seju Kevanam nemitējās irdzēt asaras. Viņš bija pūlējies pateikt, cik viņam žēl, ka viņi ar Kārlu ir pieauguši. "Vēlos, kaut mēs joprojām būtu bērni," Kevana domāja. Galva ar būkšķi atsitās pret asinīm piemirkušo koka grīdu.

-     Džon, palīdzi man domāt! Džeimija čukstēja. Kur viņi aizgājuši?

Džeimija šaudīja kabatas lukturīša staru miglā un drudžaini maldījās tumsā.

-    Kas tad tas? Raterfords norādīja.

-Kur?

-    Tur. Raterfords pavirzīja viņas roku, un lukturīša gaismā atklājās bērnu vingrošanas pilsētiņa visvisādi stieņi, margas un caurulītes klints ieskautā alā, kam sienas bija apaugušas ar brikšķiem un mūžzaļiem krūmiem.

Džeimija iegāja alā un nodrebēja, it kā būtu nonākusi citā dimensijā. Viņa pārlaida apkārtnei blāvo gaismas staru, apskatīja zāģu skaidas uz zemes, tiltiņu pāri lielai caurulei, pa kuru bērni varēja lodāt, smilšu kastes koka apmales, piknika galdus.

-    Nekur neredzu asinis. Viņai paspruka elsas. Es nezinu, ko iesākt!

Viņa iegāja dziļāk alā, virzīja gaišo staru visapkārt, ik pa brīdim apstādamās un pētīdama uzmanīgāk. Visbeidzot viņa izmisumā nolēma turpināt meklējumus citur un pagriezās. Gaismas kūlis pārslīdēja kādam priekšmetam.

-    Pagaidi! Viņa atkal apgaismoja priekšmetu. Pasaki, ka man rādās.

-Kur?

-Tur!

Abi piegāja pie tiltiņa, zem kura atradās cementa caurule, kurai bērni varēja izrāpties cauri. Pa labi bija otra, mazāka un lodāšanai vēl aizraujošāka caurule. Abas caurules atdalīja akmens siena no zemes slīpumā iestrādātiem milzīgiem laukakmeņiem.

-    Tas akmens, Džeimija teica, vidū… Kāpēc…

-    Aplipis ar zāģu skaidām? Raterfords jautāja.

-    Uz citiem to nav. Palīdzi! Džeimija lūdza.

Viņi pieskrēja pie akmens. Raterfords satvēra to aiz augšdaļas.

-    Atkāpies! viņš lika Džeimijai. Rādi gaismu.

Džeimija paklausīja un pacēla ieroci. Raterfords sasprindzināja platos plecus un vilka no visa spēka. Vīrietis nebija gatavs tam, cik viegli laukakmens novelsies nost, atklājot skatienam murgainu ainu divus asinīm nošķiestus vīriešus un ekskrementu smirdoņu, kas uzvēdīja no tiem. Blakus mētājās sloksne, kuru Karls bija aptinis ap akmeni, lai varētu nosprostot eju. Sloksni viņš pēc tam bija ievilcis iekšā pa spraugām, kas atradās akmenim abās pusēs.

Pirmajā acu uzmetienā gulošos nebija iespējams atšķirt tik ļoti tie bija notraipīti sarecējušām asinīm. Viens nekustējās. Bet otrs pacēla galvu un paskatījās ārā. Viņam trūka kreisās acs. Lūpas klāja nepatīkamas kreveles.

-    Tā vien šķiet, ka esmu derības zaudējis, Karls nočērkstēja. Nekas. Es tikpat neļautu tev uzvarēt, Āron.

Karls pielika nazi Kevanam pie kakla.

Džeimija cauršāva Karlam otru aci.

44. nodaļa

Kevana ieraudzīja zārkā iespīdam gaismu. Žilbinošu gaismu. Panikas pārņemts, viņš strauji cēla plaukstu, lai aizsegtu acis.

Roku negaidīti kāds satvēra un piespieda nolaist to gar sāniem.

-    Tā tu vēl izrausi intravenozo caurulīti, sacīja Džeimija.

Šķita, ka plaksti ir aizšūti. Bet pamazām viņam izdevās

pārraut iedomātos diegus, un acis pavērās.

Džeimija sēdēja līdzās. Zaļās acis blāvi mirdzēja pārguruma izvārdzinātās sievietes sejā, tumšie mati no pārdzīvojumiem bija kļuvuši nespodri, un tomēr viņa izskatījās tikpat skaista kā vienmēr.

Viņš gulēja slimnīcas gultā. Sāns un mugura sāpīgi pukstēja. Šuves un pārsēji spieda. Lūpas bija piepampušas, mēle pietūkuši un sausa.

Džeimija ielika viņam mutē salmiņu.

Par to pateicīgs, Kevana iesūca mutē malku ūdens. Pirmajā mirklī tas šķita sājš, taču pēc brīža pildīja muti ar izsmalcinātu garšu. Viņš bija pārāk vārgs un tikai ar grūtībām spēja norit. Mazliet ūdens nopilēja gar mutes kaktiņiem. Džeimija ar lupatiņu tos noslaucīja.

-    Baidos, ka neesmu labākajā formā, Kevana izdvesa.

-    Muļķības. Tu esi ideāls.

Augumu pārņēma visaptverošs gurdenums.

Kad viņš atkal pamodās, Džeimija vēl arvien sēdēja blakus un paspieda vīra roku.

-    Guļot tu izskaties pēc maza zēna.

Saņēmis visus spēkus, Kevana izgrūda: Karls?

-    Miris.

-Kā?

Viņa pastāstīja. Kevanam to bija ļoti grūti aptvert.

-    Akmeņi un zāģu skaidas bija saslapušas lietū, Džeimija skaidroja. Kad Karls novēla nost akmeni, zem kura slēpās, tam pielipa zāģu skaidas. Viņš tās nevarēja redzēt, kad novietoja akmeni vietā. Droši vien viņu mocījušas tādas ārprātīgas sāpes, ka viņš nav par to iedomājies.

-    Viņš ir otrais cilvēks, kuru tu esi nogalinājusi.

-    Nerunā par to.

-    Es saprotu. Man pašam tā ir gadījies.

-    Nē, attrauca Džeimija. Tu nesaproti.

Kevana runādams nejuta lūpas.

-    Lai arī attaisnojams, tas tomēr ir šausmīgs nodarījums…

-    Ne par to ir runa. Es tevis dēļ darītu visu. Tikai es nedrīkstu par to runāt. Tu nedrīksti nevienam izpaust, ka viņu nošāvu es.

Džeimija paskatījās apkārt un ierunājās tik klusi, ka vīrs tik tikko varēja saklausīt:

-    Džons iedeva man savu ieroci. Ja kāds to uzzinās, viņš zaudēs darbu. Pēc tam, kad es nošāvu Kārlu, viņš paņēma no manis ieroci un izšāva otrreiz pa akmeni blakus bedrei. It kā pirmais šāviens nebutu trāpījis mērķī. Viņam uz ādas atrada šaujampulvera pēdas, un izmeklētāji ticēja viņam uz vārda. Mani neviens pat neiedomājās pārbaudīt.

-    Tiešām Džons tā izdarīja? Kevana pūlējās izanalizēt notikumu sekas, bet domas atkal aizplūda.

Nākamreiz atgūstoties no tumsas, Kevana dzirdēja klusinātas balsis. Viņš ar acīm meklēja sievu un ieraudzīja Raterfordu un Džeimiju sačukstamies stūrī.

Raterfords paraudzījās uz pacientu.

-    Dusošais Skaistulis ir pamodies. Kā jūties?

-    Esmu gatavs mācīties modernās dejas.

Abi pasmaidīja par vārgo jociņu.

-    Vai gribi izlaist pirmo valsi? Kevana uzrunāja Raterfordu.

-    Paldies par piedāvājumu, bet es šo deju izlaidīšu.

-    Tu atraidi mani. Domā, ka es par to uztraukšos?

Abi atkal pasmaidīja.

-    Karls to gribēja, sacīja Kevana.

-    Gribēja? Raterfords apjucis pārvaicāja.

-    Lai viņu nošauj.

-    Bet viņš tā nemaz neizturējās. Viņš jau grasījās pārgriezt tev rīkli! Džeimija uzstāja.

-    Lai piespiestu Džonu izšaut, paskaidroja Kevana. Tobrīd garām atvērtajām palātas durvīm pagāja medmāsa.

Džeimija atzinīgi uzlūkoja Kevanu viņš likās daudz možāks nekā pirmīt.

Tomēr Kevanam nācās koncentrēties, lai veidotu vārdus.

-    Karls apzinājās, ka viņu nekas negaida. Ja nu vienīgi nāves spriedums. Sēdēt šaurā kamerā, skaitīt garām slīdošos mirkļus un gaidīt adatu ieduramies vēnā? Nē. Tādēļ pasteidzināja notikumus. Patiesībā, Džon, tu viņam izdarīji pakalpojumu, teica Kevana, uzlūkodams Džeimiju.

-     Tas nelietis nebija pelnījis tik labvēlīgu attieksmi, viņa ieminējās.

-     Tolaik, zēna gados, mēs kopā brīnišķīgi pavadījām laiku, Kevana sacīja. Ar skumjām viņš atminējās brīdi, kad Karla plaukstas sakļāvās viņam ap kaklu. Viņš gribēja mainīt sarunas tematu, un balss tikai ar pūlēm pakļāvās. Kas notiks tālāk?

-     Tu zaudēji daudz asiņu. Ārsts apgalvo, ka tev jāuzturas slimnīcā vēl dažas dienas, līdz atgūsi mazliet spēka.

-     Un tad mēs dosimies uz Ņūorleānu gatavoties tiesai, Kevana piebilda. Raterfords un Džeimija saskatījās. Ko jūs no manis slēpjat? Kevana noprasīja.

-    Mouslijs atsauca apsūdzības, Raterfords atbildēja.

Kevanam bija nepieciešams bridis, lai aprastu ar jauno

zinu.

-    Notikumi parkā piesaistīja lielu plašsaziņas līdzekļu uzmanību, Raterfords skaidroja. Cilvēki tev juta līdzi. Dievs vien zina iemeslu, taču daudzi tevi uzskata par tādu kā varoni. Viņš greizi pasmaidīja. Viesnīcas negribēja izskatīties kā lieli korporatīvie apspiedēji. Tās izdarīja spiedienu uz Mousliju. Līdzīgi rīkojās Pasaules Tirdzniecības organizācijas dalībnieki. Šķiet, ka mans priekšnieks nav tik nelokāms, kā izliekas.

-    Kā viņš pret tevi izturas? Kevana jautāja.

-    Acīmredzot ari es esmu kļuvis par varoni, Raterfords atteica. Patlaban mēs esam labākie draugi.

-    Tuk, tuk! pie durvīm kāds iesaucās.

Kevana pagrieza galvu un ieraudzīja uz sliekšņa stāvam Viljamu. Nevainojamā frizūra, spoži baltie zobi, žilbinoši baltais krekls, uzvalks ar šauru svītriņu un valdonīgi izrieztās krūtis padarīja viņu tik negrozāmi piederīgu dārgu advokātu aprindām kā vēl nekad.

-    Vai jūties pietiekami spēcīgs, lai uzņemtu vēl vienu viesi?

-    Tu esi allaž gaidīts, Kevana attrauca.

-     Biju domājis pasniegt tev ziedu pušķi, taču nospriedu labāk atnest šādu dāvanu. Viņš iedeva Kevanam aploksni.

-    Kas tas būtu?

-    Kredītvēstule no divpadsmit taviem bagātākajiem klientiem. Apjautuši, ka Global Protective Services un sevišķi tu vairs nespēsi apsargāt viņu dzīvību, kungi acīmredzot nodrebēja pie visām savām miljardieru miesām.

-    Spriežot pēc Češīras kaķa smīna tavā sejā, ierunājās Džeimija, man rodas nojauta, ka tu pieliki lielas pūles, lai viņiem to atgādinātu.

-    Nācās diezgan bieži zvanīt, jā. Tu saņemsi detalizētu rēķinu un apliecinājumu, ka atkal vari atļauties manus pakalpojumus. Protams, uzņēmumu vajadzēs stipri samazināt, taču man ir aizdomas, ka šāds iznākums tev patiks labāk.

-    Galvenais, lai man tiek iespēja sargāt cilvēkus, kuri to pelnījuši, bet nevar mani atļauties. Kevana juta, ka Džeimija vieglītēm saspiež viņa plaukstu.

-    Kā vēlies. Uzņēmums pieder tev, Viljams atteica.

-    Un Džeimijai.

-    Jā, iejaucās Raterfords. Es pats savām acīm pārliecinājos, ka viņa ir lielisks sargs.

Kevana uzlūkoja Raterfordu.

-    Tu arī, Džon. Tu palīdzēji izglābt man dzīvību. Paldies.

Raterfords mazliet padomāja un paraustīja plecus.

-    Tā jau draugiem pieklājas darīt.

Deivids Morels

UZ NAŽA ASMENS

Redaktore Liene Akmens

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

D. Morels

Mo 531 Uz naža asmens No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"" 464 lpp.

Content

Morels Deivids Uz naža asmens

PIRMĀ DAĻA NODEVĪGĀS ZĪMES

OTRĀ DAĻA FĒRBĒRNA EVAŅĢĒLIJS

TREŠĀ DAĻA VAI TEV PATĪK SPĒLĒT VIDEOSPĒLES, RAUL?"

CETURTĀ DAĻA PIECU MISIJU LIKUMS

PIEKTĀ DAĻA DZELZS MĪĻĀKĀ

SESTĀ DAĻA VECĀS SANFRANCISKO PILSĒTAS NAŽI

SEPTĪTĀ DAĻA VISDĀRGĀKAIS NAZIS PASAULĒ

ASTOTĀ DAĻA NAŽA BRĀLĪBA