Morels Deivids

Zaudētā dzīve

DEIVIDS MORELS

ZAUDĒTĀ DZĪVE

PIRMĀ DAĻA

PIRMA NODAĻA

Zēna gados man pazuda brālis. Pazuda no zemes virsas. Brāli sauca Pītijs, pēc skolas viņš ar divriteni brauca no beisbola spēles uz mājām. Patiesībā viņš spēlē nepiedalījās, jo spēle domāta vecākiem zēniem, tādiem kā man, kam trīspadsmit gadu. Pītijam bija tikai deviņi gadi. Es biju viņam pasaules naba, un viņš vienmēr vilkās man līdzi. Pārējie zēni īgņojās, ka viņš pastāvīgi maisās pa kājām, tāpēc pateicu Pītijam, lai atšujas, lai lasās uz mājām. Vēl arvien atceros aizvainoto skatienu, ar kādu viņš mani apveltīja, — kalsnējs, mazs puika ar īsi apgrieztiem matiem, brillēm, skaviņām uz zobiem, vasaras raibumiem, vaļīgu T kreklu, maisīgām džinsu biksēm un kroskurpēm kājās — tādu viņu redzēju pēdējo reizi. Tas bija pirms ceturtdaļgadsimta. Tas bija vakar.

Kad vakariņas bija pagatavotas un Pītijs nenāca, māte apzvanīja apkārtnes zēnus — viņa draugus —, bet neviens Pītiju nebija redzējis. Pēc divdesmit minūtēm tēvs piezvanīja uz policiju. Viņš uztraucās (vismaz tobrīd), vai Pītijam nav uzbraukusi mašīna, taču policijas dežurants paziņoja, ka nav notikusi neviena avārija, kurā būtu cietis zēns ar velosipēdu. Dežurants solīja piezvanīt, ja kaut ko uzzinās, bet tikmēr zēnu meklēs patruļmašīnas.

Tēvs nevarēja vien sagaidīt. Man bija jārāda ceļš, pa kuru Pītijs būtu varējis braukt no spēļu laukuma uz mājām. Mēs izbraucām to uz vienu un otru galu. Tikmēr iestājās krēsla, un pēdējos saules staros es pamanīju riteņa sarkanos atstarotājus. Divritenis bija iegrūsts krūmos uz tukša zemes gabala. Zem divriteņa gulēja Pītija beisbola cimds. Mēs pārmeklējām zemes gabalu. Mēs saucām Pītiju vārdā. Mēs jautājām tajā ielā dzīvojošiem cilvēkiem, vai viņi nav redzējuši zēnu, kurš pēc apraksta atbilst Pītijam. Neviens neko nezināja. Braucot uz mājām, likās, āda uz tēva vaigu kauliem tā nostiepusies, ka tie kļuvuši lielāki. Viņš visu laiku pie sevis murmināja: "Ak kungs."

Atlika tikai cerēt, ka Pītijs nenāk mājās, jo ir pārskaities, ka viņam nav ļauts spēlēt beisbolu un viņš aizsūtīts mājās. Man šķita, ka brālis atnāks pirms gulētiešanas un pajautās: "Vai tev nav žēl? Varbūt esmu tev vajadzīgs vairāk, nekā vari iedomāties?" Man patiešām bija žēl, jo nevarēju sev iestāstīt, ka Pītijs iegrūdis divriteni krūmos tāpat vien — viņam tā bija dārga manta. Bet kāpēc viņš nometis beisbola cimdu? Ar viņu bija atgadījies kas slikts, un nekas tāds nebūtu noticis, ja es nebūtu teicis, lai viņš pazūd.

Mammai uznāca histērija. Tēvs no jauna piezvanīja uz policiju. Drīz ieradās detektīvs, un nākamajā dienā tika organizēta meklēšana. Avīzē parādījās raksts (tas notika Vud- fordas pilsētiņā netālu no Kolumbusas Ohaio). Vecāki uzstājās televīzijā un radio, lūgdami atdot nolaupīto Pītiju. Bez panākumiem.

Man grūti rakstīt par sāpēm un postu, ko izraisīja Pī- tija nozušana. Māte bija spiesta dzert nervu zāles. Naktī viņa neskaitāmas reizes sāka raudāt. Mani mocīja vainas apziņa, ka neesmu ļāvis Pītijam spēlēt beisbolu. Dzirdot nočīkstam durvis, lūdzos, lai tas būtu viņš, kas beidzot atgriežas mājās. Tēvs sāka dzert un pazaudēja darbu. Viņš kašķējās ar mammu. Mēnesi vēlāk tēva mašīna noskrēja no šosejas, apmeta vairākus kūleņus un viņš nositās. Dzīvību viņš nebija apdrošinājis. Mammai bija jāpārdod māja. Mēs pārcēlāmies uz mazu dzīvoklīti, bet vēlāk — pie mammas vecākiem uz Kolumbusu. Es nemitīgi uztraucos, kā Pītijs mūs atradīs, ja pārnāks mājās.

Viņš mani vajāja. Es kļuvu vecāks, pabeidzu koledžu, apprecējos, sāku veiksmīgu karjeru, man piedzima dēls. Pītijs manās atmiņās nekļuva vecāks. Viņš joprojām palika tāds pats kaulains, deviņus gadus vecs puišelis, kas pamet uz mani aizvainotu skatienu un aizbrauc ar divriteni. Nebija brīža, kad viņa man netrūktu. Ja kāds fermeris būtu uzaris maza zēna skeletu un kaut kādā veidā izdotos identificēt, ka tās ir Pītija atliekas, es būtu smagi sērojis par brāli, taču tad vismaz būtu skaidrība. Es mocījos neziņā, kas ar viņu noticis.

Esmu arhitekts. Kādu laiku strādāju lielā Filadelfijas firmā, taču mani labākie darbi tur tika uzskatīti par pārāk netradicionāliem, tāpēc galu galā sāku strādāt uz savu roku. Nolēmu arī, ka būtu svētīgi mainīt dzīvesvietu — pārcelties nevis uz citu Austrumu piekrastes pilsētu, bet pamest Austrumu piekrasti pavisam. Sieva mani pārsteidza, jo viņai šī doma iepatikās vēl vairāk nekā man. Nesākšu stāstīt iemeslus, kāpēc izvēlējos Denveru — varbūt vilināja kalni un Rietumu mīti. Galvenais ir tas, ka mēs pārcēlāmies uz turieni un gandrīz no paša sākuma maniem projektiem radās pieprasījums.

Divas biroja ēkas, ko esmu projektējis, izvietotas blakus pilsētas parkiem. Tās ne tikai saplūst ar parku, bet atspoguļo apkārtni — stikla' un flīžu sienas uztver dīķu, koku, zāliena attēlus, savienojot tos ar dabu. Tomēr īpaši lepojos ar savām mājām. Daudzi mani klienti dzīvo miljonāru kūrortpilsētās, kā Aspena un Veila, taču respektē kalnus un negrib izcelties. Viņi vēlas būt kopā ar dabu, to ne- deformējot. Es viņus saprotu. Manis projektētās mājas tā iekļaujas apkārtnē, ka cilvēks tās neredz, iekams nav piegājis pie durvīm. Tās slēpj koki un klintis. Pa māju apakšu tek strauti. Plakanu akmeņu krāvumi kalpo par jumtu. Lieli akmeņi par pakāpieniem. Sienu vietā ir klintis.

Dīvaini, bet ēkām, kas projektētas, lai būtu neuzkrītošas, tiek pievērsta liela uzmanība. Klienti, kaut arī apgalvo, ka vēlas būt neredzami, nespēj pretoties vilinājumam izrādīt jauno māju. Tām veltīti raksti žurnālos "House Beau- tiful" un "Architeciural Digest", kaut arī fotogrāfijas drīzāk atgādina dabasskatus, nevis mājas. Vietējais CBS televīzijas kanāls savām ziņām pulksten deviņos pievienoja divu minūšu ierakstu ar žurnālistu, kas ģērbies kā tūrists. Viņš uzrunāja skatītājus:

— Vai redzat šo klinšu un koku starpā māju?

Viņš stāvēja tikai desmit pēdu attālumā no sienas, bet skatītājs to saprata tikai tad, kad žurnālists sienu parādīja, — tik labi māja bija nomaskēta. Reportāža tika pamanīta CBS mītnē Ņujorkā, un pēc dažām nedēļām mani intervēja desmit minūšu iestarpinājumam "CBS svētdienas rīta" raidījumā.

Es visu laiku sev uzdodu jautājumu, kāpēc biju ar mieru. Dievs mans liecinieks, darbam man nav vajadzīga lielāka popularitāte. Interviju nenoteica ekonomiski apsvērumi, tātad tikai tukša iedomība. Varbūt gribēju, lai dēls mani redz televīzijā. Īstenībā ekrānā uz brīdi pavīdēja gan viņš, gan mana sieva, ejot garām manis projektētajai mājai, ko reportieris nosauca par "māju hameleonu". Es priecātos, ja mēs visi būtu kā hameleoni.

Otrā noDaĻa

—    Bred! — vīrs sauca mani vārdā.

Tas notika trīs dienas pēc "CBS svētdienas rīta" raidījuma. Bija trešdiena. Jūnija sākums. Lieliska, saulaina diena. Visu rītu biju piedalījies sanāksmēs, un rūkoņa vēderā atgādināja, ka neesmu ieturējis lenču. Citreiz es aizsūtītu sekretāri pēc sviestmaizēm, taču viņai šobrīd bija darāms kas svarīgāks. Turklāt man gribējās iziet svaigā gaisā un papriecāties par sauli. Denveras centru var uzskatīt par pilsētu plānošanas paraugu — tas ir plašs un draudzīgs, arī ēkas ir tik zemas, ka nenoslāpē gaismu. Brīdī, kad dzirdēju uzsaucienu, mans ceļa mērķis bija kafejnīca ielas pretējā pusē un prātu nodarbināja tikai sendvičs ar sālītu liellopu gaļu.

—    Bred!

Sākumā nodomāju — kāds no maniem darbiniekiem grib atgādināt, ka esmu kaut ko aizmirsis. Pagriezies ieraudzīju svešu vīru, kas steidzās pie manis. Viņš bija gadus trīsdesmit piecus vecs, skarbiem vaibstiem, ar netīru iedegumu un pinkainiem, gariem matiem. Brīdi iedomājos, ka tas ir kāds celtnieks, ar kuru esmu ticies, realizējot savus projektus. Katrā ziņā uz tādām domām vedināja apģērbs: apbružāti darba apavi, putekļaini džinsi, saburzīts kokvilnas krekls ar atrotītām piedurknēm. Es labi iegaumēju sejas un noteikti būtu atcerējies divas collas garo rētu uz zoda.

—    Bred! Ak dievs, kas to varēja iedomāties! — Vīrs nometa daudz pieredzējušo mugursomu uz ietves. — Pēc tik daudz gadiem! Dievs žēlīgs!

Droši vien es izskatījos apjucis. Man ir patīkami apzināties, ka cilvēkiem tīk mana sabiedrība, taču reti biju redzējis tik lielu sajūsmu, mani ieraugot. Laikam jau mēs kādreiz esam bijuši pazīstami, kaut arī man nebija ne jausmas, kas ir šis cilvēks.

Viņš platā smaidā atklāja nošķeltu priekšzobu.

—    Tu nepazīsti? Padomā, es būtu tevi pazinis vienalga kur! Es pazinu tevi televīzijā! Tas esmu es!

Mans prāts darbojās lēnām, pārcilājot atmiņas.

—    Baidos, ka ne…

—    Pīters! Tavs brālisl

Tagad viss kļuva skaidrs. Galva strādāja ātri. Vīrs pastiepa rokas.

—    Cik brīnišķīgi, ka atkal tevi redzu!

—    Nepieskarieties man ar rokām, velns parāvis!

—    Ko tu teici? — Izskatījās, ka vīrs ir satriekts.

—    Ja nāksiet tuvāk, izsaukšu policiju. Ja cerat dabūt no manis naudu…

—    Bred, ko tu runā?

—    Jūs redzējāt "CBS svētdienas rīta" programmu, vai ne?

—    Jā, bet…

■— Jūs esat pieļāvis kļūdu, saulesbrāl. Tas numurs neies cauri.

Televīzijas raidījumā reportieris bija pieminējis Pītija pazušanu. Nākamajā dienā pēc raidījuma man uz biroju bija zvanījuši seši cilvēki un uzdevušies par Pītiju. "Tavs sen pazudušais brālis," visi bija mundri paziņojuši. Pirmais zvans bija mani satraucis, taču pēc dažu minūšu ilgas sarunas jau biju sapratis, ka zvanītājam nav ne mazākās jēgas, kā Pītijs pazudis, kur tas noticis un kāda bijusi mūsu mājas dzīve. Nākamie divi zvanītāji bija vēl briesmīgāki meļi. Viņiem visiem vajadzēja naudu. Es pateicu sekretārei, lai nesavieno ne ar vienu, kas uzdodas par brāli. Nākamie trīs afēristi meloja viņai, izlikdamies, ka zvana biznesa darīšanās, un ar viltību panāca savienojumu. Tiklīdz viņi sāka savu teātri, es nometu klausuli. Nākamajā dienā sekretārei izdevās pārtvert vēl astoņu cilvēku zvanus, un tie visi uzdevās par Pītiju.

Tagad tāds stāvēja manā priekšā visā godībā.

—    Nenāciet tuvumā. — Cenzdamies nenokavēt, es strauji pagriezos, pamanīju mašīnu plūsmā starpu un metos pāri ielai.

—    Bred! Dieva dēļ, uzklausi! — vīrs iesaucās. — Tas patiešām esmu es!

Šķita, ka no dusmām tūlīt plīsīšu, taču gāju tālāk.

—    Kas man jāizdara, lai tu noticētu? — vīrs kliedza.

Biju sasniedzis ielas vidu un nepacietīgi gaidīju, kad

atkal radīsies sprauga starp mašīnām.

—   Kad viņi mani nogrāba, es braucu uz mājām ar divriteni! — vīrs atkal iesaucās.

Es nikni atskatījos.

—    Reportieris to teica televīzijā! Lasies projām, kamēr neesmu samalis tevi miltos.

—     Bred, pieveikt mani tagad būs daudz grūtāk nekā toreiz, kad bijām mazi. Divritenis bija zils.

Biju tik nikns, ka pēdējo piebildi gandrīz neuztvēru. Tad atmiņā uzpeldēja Pītija zilais divritenis.

—   Tas televīzijā netika pieminēts, — vīrs sacīja.

—     Toreiz par to rakstīja avīzēs. Jums vajadzēja tikai piezvanīt uz Vudfordas bibliotēkas uzziņu nodaļu un palūgt, lai pārbauda tā gada attiecīgā mēneša laikrakstus. Nemaz nav grūti dabūt sīkākas ziņas par Pītija pazušanu.

—    Par manu pazušanu, — vīrs piebilda.

Abās pusēs pa ielu signalizēdamas garām traucās automašīnas.

—    Mums abiem bija viena istaba, — vīrs sacīja. — Vai tas bija publicēts?

Es neapmierināts saraucu pieri.

—     Mēs gulējām divstāvu gultā. — Vīrs pacēla balsi. — Augšā gulēju es. Tieši virs manis auklā karājās helikoptera modelis. Man patika to noņemt lejā un griezt spārnus.

Grumbas manā pierē padziļinājās.

—    Nelaimes gadījumā mēbeļu fabrikā tēvam bija nogriezts kreisās rokas mazā pirkstiņa gals. Vasarā pirms manas pazušanas mēs visi kopā devāmies izbraucienā ar teltīm uz Kolorādo. Mamma līdzi nebrauca. Viņa baidījās uzturēties ārā, jo viņai bija alerģija pret bišu dzēlieniem. Pietika viņai ieraudzīt biti, lai kristu panikā.

Man pāri gāzās atmiņas. Svešinieks nekādā ziņā nebūtu varējis uzzināt tādas lietas no vecām avīzēm vien. Šāda informācija nekad nekur nebija publicēta.

—    Pītij?

—    Mūsu istabā bija akvārijs ar zelta zivtiņu. Tikai nevienam no mums nepatika akvāriju tīrīt. Vienu dienu, kad pārnācām no skolas, guļamistaba smirdēja un zivs bija beigta. Mēs ielikām zivi sērkociņu kastē un apglabājām pagalmā. Vēlāk apbedījuma vietā ieraudzījām bedri, jo kaimiņu suns zivi bija izracis.

—    Pītij! — Steidzoties atpakaļ, man gandrīz uzbrauca virsū automašīna. — Ak kungs, tas esi tu!

—    Reiz istabā spēlējot bumbu, mēs izsitām logu. Tēvs mūs tāpēc grauza veselu nedēļu.

Šoreiz es papletu rokas. Nekad nebiju apskāvis nevienu tik cieši. Brālis oda pēc piparmētru košļājamās gumijas un cigarešu dūmiem. Viņam bija milzīgi stipras rokas.

—    Pītij… — Es tikko spēju parunāt. — Kas ar tevi noticis?

Trešā nodaĻa

Viņš brauca uz mājām. Nikns. Aizvainots. Viņam blakus piestāja automašīna un lēni sāka braukt līdzi. Blakus šoferim sēdošā sieviete nolaida lejā logu un pajautāja, kā izbraukt uz starpštatu maģistrāli. Viņš izstāstīja. Likās, sieviete neklausās. Šķita, neklausās arī drūma izskata vīrs, kas sēdēja pie stūres. Sieviete pavaicāja:

"Vai tu tici Dievam?"

Ir nu gan jautājums.

"Vai tu tici pasaules galam?" sieviete tincināja.

Mašīna piebrauca priekšā ceļam. Viņš nobijās un nokāpa no divriteņa uz ietves. Sieviete izlēca no mašīnas un metās viņu ķert. Kāja aizķērās aiz pedāļa. Tukšs zemes gabals. Krūmi. Sieviete viņu notver. Vīrietis attaisa bagāžnieku un iemet viņu iekšā. Ar troksni aizcērtas vāks. Tumsa. Viņš kliedz. Dauzās. Trūkst gaisa. Viņš zaudē samaņu.

Pītijs man aprakstīja to visu, sēžot pretī atsevišķā nodalījumā kafejnīcā, uz kuru biju steidzies.

—    Tev nevajadzēja mani sūtīt no tās beisbola spēles uz mājām, — viņš sacīja.

—     Es zinu. — Man aizlūza balss. — Ak kungs, es to

zinu.

—      Tā sieviete bija vecāka par mammu. Pie acīm grumbas. Mati pie saknēm sirmi. Sakniebtas lūpas. Briesmīgi kārna… Sagumuši pleci… Rokas mētājas. Līdzīga putnam, taču stipra. Vīram netīri, gari mati, neskuvies. Viņš bija ģērbies kombinezonā un oda pēc košļājamās tabakas.

—     Ko viņi no tevis gribēja? Vai viņi tev…. — Es nespēju piespiesties, lai pateiktu vārdu "uzmācās".

Pītijs novērsa skatienu.

—    Viņi aizveda mani uz fermu Rietumvirdžīnijā.

—    Tepat aiz robežas? Tu biji tik tuvu?

—    Netālu no pilsētas, kas saucās Redempšena [1] . Ļauns joks, vai ne? Tā to īstenībā sauca, bet es ilgi nezināju pilsētas nosaukumu. Viņi turēja mani kā cietumnieku — tik ilgi, līdz aizbēgu. Sešpadsmit gadu vecumā.

—    Sešpadsmit? Un visu šo laiku? Kāpēc neieradies pie mums?

—     Es par to domāju. — Pītijs jutās neērti. — Vienkārši nespēju saņemties. — Viņš izvilka no krekla kabatas cigarešu paciņu. Taču, tiklīdz viņš uzrāva sērkociņu, pie galda pienāca oficiante.

—    Atvainojiet, ser. Šeit nedrīkst smēķēt.

Pītija skarbie vaibsti sastinga.

—    Labi.

—    Kādas bus jūsu vēlēšanas?

—   Jums labi izdodas to pajautāt.

—    Ko?

—     Liellopu gaļu, — es pateicu, izlādēdams saspringumu.

Pītijs nepacietīgi iebāza cigaretes atpakaļ kabatā.

—    Pāris aliņu.

Kad oficiante aizgāja, paskatījos visapkārt, vai kāds apmeklētājs nav pārāk tuvu, lai dzirdētu, ko mēs runājam.

—     Kā to saprast — tu nespēji saņemties un ierasties pie mums?

—   Tas vīrs visu laiku stāstīja, ka mamma un tētis vairs neņems mani atpakaļ.

—    Ko?

—    Vairs ne, pēc tam kad viņš… Viņš teica, ka mammai un tēvam es tā riebšos, ka viņi…

—    Ka tevi nepieņems? Tas nekad nebūtu noticis. — Mani pārņēma neizsakāmas skumjas.

—    Tagad to saprotu. Bet kad izbēgu… Teiksim tā, es nepazinu pats sevi. Viņi turēja mani telpā pazemē — kā cietumnieku.

—    Kungs Dievs!

—    Neredzēju dienas gaismu septiņus gadus. — Pītija vaigu muskuļi saspringa. — Nezināju, cik ilgs laiks pagājis. Kad tiku ārā, man bija vajadzīgas krietnas pūles, līdz visu apjēdzu.

—    Ar ko tu nodarbojies?

Pītija sejā pavīdēja izmocīts smaids.

—    Klīdu apkārt. Strādāju uz būvēm. Braucu ar smago mašīnu. No visa pa druskai. Tūlīt pēc divdesmit pirmās dzimšanas dienas gadījās braukt uz Kolumbusu. Saņēmu dūšu un apmeklēju Vudfordu, lai redzētu mūsu māju.

—    Māja toreiz jau bija pārdota.

—    To es noskaidroju.

—    Un tēvs bija miris.

—    Arī to atklāju. Neviens nezināja, uz kurieni pārcēlusies Deninga kundze un viņas dēls Breds.

—    Mēs dzīvojām Ķolumbusā pie mātes vecākiem.

—     Pavisam tuvu. — Pītijs izmisumā pakratīja galvu.

—    Es nezināju, kāds ir mammas meitasvārds, tāpēc nevarēju viņu meklēt pie vecākiem.

—    Policija būtu palīdzējusi mūs atrast.

—    Un uzdotu milzum daudz jautājumu, uz kuriem man negribētos atbildēt.

—    Viņi būtu apcietinājuši to vīrieti un sievieti, kas tevi nolaupīja.

—    Kāds man no tā labums? Tiktu sarīkota tiesa. Man būtu jāliecina. Par šo notikumu rakstītu visas avīzes. — Viņš bezpalīdzīgi atmeta ar roku. — Es jutos tik…

—    Tas viss tagad ir aiz muguras. Centīsimies, lai tā arī paliktu. Tu nekur neesi vainīgs.

—     Tomēr es jūtos… — Pītijs ar pūlēm meklēja nākamo vārdu, taču apklusa, pienākot oficiantei ar alu. Viņš iedzēra no pudeles garu malku un mainīja sarunas tematu.

—    Kas ir ar mammu?

Jautājums mani pārsteidza nesagatavotu.

—    Ar mammu?

—   Jā, kā viņai klājas?

Es varēju atbildēt tikai pēc brīža.

—    Mamma nomira pagājušajā gadā.

—    Ak… — Pītijs pieklusa.

—    Vēzis.

—     Uh… — Viņš klusu izelpoja. Radās iespaids, it kā viņa te nebūtu. Pītija acis bija pievērstas alus pudelēm, taču skatiens kavējās kaut kur tālu, tālu.

Ceturta nodaĻa

Kad iegāju virtuvē, Keitas parasti pievilcīgie sejas vaibsti man šķita saspringti. Viņa soļoja, runāja pa telefonu un vilka ar nervozu roku pa garajiem, blondajiem matiem. Ieraugot mani, viņas pleci atvieglojumā noslīga uz leju.

—    Viņš nupat kā ienāca. Piezvanīšu vēlāk.

Noliekot klausuli, viņa smaidīja.

—    Kur tu biji pazudis? Visi uztraukušies, — sacīja Keita.

—    Uztraukušies?

—     Šai pēcpusdienā tev bija paredzētas vairākas svarīgas tikšanās, bet tu pat neparādījies. Darbā uztraucas, vai neesi cietis nelaimes gadījumā vai…

—    Viss ir lieliski. Man bija zudusi laika sajūta.

—    …aplaupīts, vai…

—    Vairāk nekā lieliski.

—    …vai saniķojusies sirds, vai…

—    Man ir brīnišķīgi jaunumi.

—     …vai dievs zina kas. Tu vienmēr esi bijis misters, uz kuru var paļauties. Tūlīt būs seši, bet tu neesi piezvanījis un pateicis, ka ar tevi viss kārtībā un… Vai tu od pēc alkohola? Esi dzēris?

—    Tu uzminēji. — Es plati smaidīju.

—     Dienas laikā? Neliekoties zinis, ka tev jātiekas ar klientiem? Kas tev lēcies?

—    Es jau teicu, ka man ir lieliski jaunumi.

—    Kādi jaunumi?

—    Atradies Pītijs.

Keitas zilajās acīs pavīdēja apjukums, it kā es nezinātu, ko runāju.

—    Kas…? — Piepeši viņa atskārta. — Mīļais dievs, tu gribi teikt… tavs brālis.

—    Tieši tā.

—    Bet… tu teici, ka, tavuprāt, viņš ir miris.

—    Esmu maldījies.

—    Vai esi drošs, ka tas ir viņš?

—     Protams. Viņš man stāstīja ko tādu, ko varēja zināt tikai Pītijs. Tam jābūt viņam.

—    Un viņš no tiesas ir šeit? Denverā?

—    Pat tuvāk. Viņš ir verandā.

—    Ko? Tu atstāji viņu ārā?

—    Negribēju, lai tas viss negaidīti tev uzbrūk. Ienācu tevi sagatavot. — Es izskaidroju, kas noticis. — Kad būs brīvs laiks, izstāstīšu pārējo sīkumos. Galvenais, lai tu zinātu, ka brālim nav klājies viegli.

—   Tad taču viņam nav jādirn verandā. Dieva dēļ, ved iekšā!

Šai brīdī no pagalma istabā ienāca Džeisons. Vienpadsmit gadu vecumā viņš bija mazs saviem gadiem un izskatījās stipri līdzīgs Pītijam laikā, kad tas pazuda. Skaviņas uz zobiem, vasaras raibumi, brilles, tievs augumiņš.

—    Kas par lietu? Jūs strīdaties?

—    Tieši otrādi, — atbildēja Keita.

—    Kas noticis?

Skatoties uz Džeisona brillēm, atcerējos, ka arī Pītijam bija vajadzīgas brilles. T<iču vīram aiz durvīm nebija briļļu. Piepeši jutos tā, it kā būtu dabūjis dunča dūrienu. Vai esmu apkrāpts?

Keita pietupās dēla priekšā.

—    Vai atceries, mēs reiz stāstījām, ka tavam tēvam bijis brālis?

—    Protams. Tētis runāja par viņu televīzijas raidījumā.

—    Viņš pazuda, kad bija mazs zēns, — bilda Keita.

Džeisons neveikli pamāja.

—    Mani vēl mocīja murgi.

—    Tad zini, šādi murgi tev vairs nerādīsies, — sacīja Keita. — Vai vari iedomāties? Šodien viņš atgriezies. Tu viņu satiksi.

—   Jā? — Džeisona seja atplauka. — Kad?

—    Tiklīdz atvērsim ārdurvis.

Es mēģināju Keitai kaut ko teikt, brīdināt par pēkšņajām, nelabajām aizdomām, taču viņa jau gāja caur priekšnamu uz durvīm. Pēc brīža viņa jau bija tās atvērusi. Nezinu, ko Keita bija cerējusi ieraudzīt, taču nez vai noplukušais vīrs atbilda viņas idealizētajam priekšstatam par sen pazudušo brāli. Viņš bija smēķējis cigareti un apbrīnojis ar kokiem apaugušo apkaimi mājas priekšā, bet tagad pagriezās. Mugursoma stāvēja viņam blakus.

—    Pītijs? — jautāja Keita.

Viņš neveikli pārlika svaru no vienas zābakā autās kājas uz otru.

—    Liekas, tagad Pītera vārds būtu vairāk piemērots.

—    Lūdzu, nāc iekšā.

—Paldies. — Viņš pameta skatienu uz pussmēķēto cigareti, ielūkojās mājas iekšienē, noknieba kvēlojošo cigaretes galu un pārpalikumu ielika krekla kabatā.

—    Ceru, ka paliksi uz vakariņām, — sacīja Keita.

—    Negribu sagādāt jums neērtības.

—    Nieki. Tu sagādāsi mums prieku.

—    Godīgi sakot, būšu pateicīgs. Neatceros, kad pēdējo reizi esmu ēdis mājas ēdienu.

—    Tas ir Džeisons. — Keita lepni norādīja uz mūsu

dēlu.

—    Čau, Džeis. — Pītijs paspieda manam dēlam roku. — Vai tev patīk spēlēt beisbolu?

—   Jā, — Džeisons atbildēja, — tikai man tā spēle īsti labi neiet.

—     Atceros, pats tavā vecumā nebiju labāks. Ko tu teiktu, ja pēc vakariņām mēs pamētātu bumbu? Saki.

—    Lieliski.

—     Labi, nestāvēsim verandā. Nāciet iekšā, — Keita aicināja. — Dabūšu kaut ko dzeramu.

—    Alu, ja jums ir. — Vīrs, kas teicās esam Pītijs, spēra soli uz durvju pusi. Bet, iekams viņš kāpa pāri slieksnim, man vajadzēja gūt skaidrību.

—    Vai tu nēsā kontaktlēcas?

—    Nē. — Vīrietis apjucis sarauca pieri. — Kāpēc tu tā jautā?

—    Bērnībā tev bija vajadzīgas brilles.

—    Arī tagad vajag. — Viņš izvilka no mugursomas nelielu futrālīti, atvēra to un parādīja brilles ar vienu saplīsušu stiklu. — Saplīsa vakar no rīta. Varu iztikt arī tāpat. Tu jau zini, ka brilles man bija vajadzīgas tikai tālumam. Tas bija mazs pārbaudījums vai kas cits?

No emocijām man aizspriedās kakls.

—    Pītij… sveicu tevi mājās.

PiEktĀ nodaĻa

—   Tas ir vislabākais sautējums, kādu jebkad esmu baudījis, misis Deninga.

—      Lūdzu, tu esi ģimenes loceklis. Sauc mani par Keitu.

—    Ari kartupeļu biezenis ir lielisks.

—    Baidos, ka esmu blēdījusies un lietojusi sviestu. Mūsu holesterīna līmenis tagad sacelsies līdz debesīm.

—    Nekad nepievēršu uzmanību tādām lietām. Priecājos par visu, kas ēdams. — Pīteram smaidot, atklājās viņa nošķeltais priekšzobs. Džeisons nespēja no tā atraut skatienu.

—    Gribi zināt, kā iedzīvojos šādā zobā? — Pītijs norādīja uz zobu.

—    Džeison, tu kļūsti nepieklājīgs, — aizrādīja Keita.

—    Nebūt ne. — Pītijs iesmējās. — Viņš ir vienkārši ziņkārīgs. Tāds pats, kāds bērnībā biju es. Džeis, pagājušajā vasarā Kolorādospringsā strādāju uz jumta. Nokritu no kāpnēm. Toreiz dabūju arī rētu uz zoda. Labi, ka krītot nebiju tālu no zemes. Būtu varējis lauzt sprandu.

—    Vai tagad tu tur dzīvo? — es pajautāju. — Kolorādospringsā?

—    Ak kungs, nē. Es nedzīvoju nekur.

Es pārstāju ēst.

—    Katrs kaut kur dzītfo, — bilda Keita.

—    Es ne.

Džeisons šķita apjucis.

—    Bet kur tu guli?

—    Kur vien ierodos, vienmēr var atrast vietu, kur izgulēties.

—    Šķiet, tā ir… — Keita nogrozīja galvu.

—    Kā?

—     Briesmīgi vientuļi. Kad nav draugu. Kad nav neviena, ko saukt par savējo.

—    Man liekas, visu nosaka tas, pie kā esi pieradis. Cilvēkiem ir paradums darīt otram pāri. — Pītijs neskatījās uz mani, taču es nespēju neuztvert viņa izteikumu personiski. — Bet, ja jūs interesē, kas man pieder, mugursomā ir viss nepieciešamais. Ja nevaru panest, tā mani kavē.

—    Ceļu karalis, — es noteicu.

—    Tieši tā. Redzi. — Pītijs paliecās uz Džeisona pusi un atspiedās ar elkoņiem uz galda. — Es daudz klīstu apkārt, atkarībā no tā, kur ir darbs un kāds iekrīt laiks. Katra diena ir jauns piedzīvojums. Nekad nezinu, kas mani sagaida. Piemēram, pagājušajā svētdienā biju Bjūtā Montānas štatā un, ēzdams brokastis, skatījos televīziju. Parasti televīziju neskatos, un svētdienas rīta raidījumi man bijuši nebijuši, taču šis piesaistīja uzmanību. Varbūt intervējamā cilvēka balss. Es atrāvu skatienu no desas un olām, un ekrānā redzamais vīrs kaut ko atsauca atmiņā — tikai no seniem laikiem. No ļoti seniem laikiem. Es gaidīju brīdi, kad tiks pateikts, kas viņš ir par cilvēku. Taču tad reportieris ieminējās, ka šim cilvēkam bijis brālis, kurš jaunībā pazudis, braucot ar divriteni no beisbola spēles uz mājām. Cilvēks ekrānā, protams, bija tavs tēvs.

Pītijs pagriezās uz manu pusi.

—    Kļūstot vecākam, mani arvien vairāk nodarbināja doma, ka vajadzētu tevi sameklēt, bet nezināju, uz kurieni esi pārcēlies. Tiklīdz pateica, ka tu dzīvo Denverā, noliku nazi un dakšiņu, un nekavējoties devos ceļā uz šejieni. Pagāja svētdiena, pirmdiena un otrdiena. Ņem vērā, pa ceļam mēģināju tev zvanīt, bet tavs mājas tālrunis nav sarakstos. Un, zvanot uz darba numuru, sekretāre mani nesavienoja.

—   Visu to mērkaķu dēļ, par kuriem tev stāstīju. — Es jutos vainīgs, it kā tīšuprāt būtu brāli atgrūdis.

—   Trīs dienas jābrauc no Montānas? Droši vien saplīsa mašīna, — noteica Keita.

Pītijs nogrozīja galvu no vienas puses uz otru.

—    Mašīna ir tāda lieta, kurai es būtu piederīgs. Es balsoju.

—    Balsoji? — Keita izbrīnīta pajautāja. — Kāpēc nebrauci ar autobusu?

—   Tam ir divi dibināti iemesli. No savas pieredzes zinu, ka cilvēkiem, kuri brauc ar autobusu, patīk uzmākties ar garlaicīgiem stāstiem, savukārt ar katru braucēju, kam pietiek drosme uzņemt balsotāju, noteikti ir vērts parunāt.

Viņš pateica to tā, ka vajadzēja pasmieties.

—   Ja izrādās, ka braucējs ir neinteresants, vienmēr varu palūgt, lai mani izlaiž nākamajā pilsētā. Pēc tam mēģinu laimi ar nākamo automobili. Katrs brauciens ir mazs piedzīvojums. — Ap Pītija acīm savilkās jautras krociņas.

—    Un kāds ir otrs iemesls, kāpēc lai nebrauktu ar autobusu? — es pajautāju.

—     Pēdējā laikā darba nav bijis daudz. Nebija naudas biļetei. /

Jautrība izgaisa.

—    Tas tiks labots, — sacīju. — Es zinu, kur celtniecībā darba netrūkst — ja vien vēlies.

—    Protams, vēlos.

—   Tikmēr varu iedot mazliet kabatas naudas.

—    Klausies, es neierados prasīt ubagu dāvanas, — bilda Pītijs.

—    Zinu. Bet kā tu tiksi pie naudas, kamēr to nopelnīsi?

Pītijam nebija ko atbildēt.

—    Nomierinies, — es sacīju, — un pieņem dāvanu.

—    Man liekas, mazliet naudas varētu noderēt, lai noīrētu istabu viesnīcā.

—    Nekādā ziņā, — iebilda Keita. — Tu neīrēsi istabu nekādā viesnīcā. Nakti paliksi pie mums.

Sestā nodaĻa

Pītijs meta beisbola bumbiņu Džeisonam, un parasti neveiklais zēns šoreiz to nevainojami noķēra un plati pasmaidīja.

—     Skaties, tēt! Skaties, ko man iemācīja tēvocis Pī-

ters!

—   Nu protams. Tev lieliski iznāk. Varbūt tēvocim der padomāt, vai nekļūt par treneri.

Pītijs paraustīja plecus.

—    Tās ir tikai dažas pa ceļam uzlasītas viltības, piektdienas vakaros apmeklējot dažādu pilsētu beisbola parkus. Jāatceras tikai tas, ka jāskatās uz bumbiņu, nevis uz cimdu. Un jābūt pārliecinātam, ka esi gatavs satvert bumbiņu ar cimdu.

Pagalma durvīs parādījās Keita, cauri viņas gaišajiem matiem no virtuves spīdēja gaisma.

—    Laiks gulēt, dižais spēlētāj.

—    Mamm, vai tiešām?

—    Jau tā ļāvu tev palikt nomodā pusstundu ilgāk nekā parasti. Rīt ir skolas diena.

Džeisons vīlies pagriezās pret tēvoci.

—    Neskaties un negaidi, ka iešu palīgā, — sacīja Pītijs. — Dari, ko saka māte.

—     Paldies par mācību, tēvoci Pīter. Varbūt citi puikas tagad pieņems mani komandā.

—    Labi. Ja neņem, pasaki tikai, un es aiziešu uz parku ar viņiem parunāt. — Pītijs sabužināja Džeisona smilškrā- sas matus un pabīdīja uz mājas pusi. — Būs labāk, ja neliksi mammai gaidīt.

—    Līdz rītam.

—    Lai notiek.

—    Es priecājos, ka tu mūs atradi, tēvoci Pīter.

—    Es arī. — Pītijam notrīcēja balss. — Es arī.

Džeisons iegāja mājā, bet brālis pagriezās pret mani.

—    Jauks zēns.

—   Jā, mēs esam ļoti lepni par viņu.

Rietošā saule iekrāsoja pagalma kokus sarkanus.

—    Un Keita…

—    Viņa ir brīnišķīga, — es sacīju. — Laimīga tā diena, kad viņu satiku.

—   Tev arī nav jākaunas. Arī tu kaut ko esi sasniedzis. Paskaties uz šo māju.

Es jutos neveikli, ka man ir tik daudz visa kā.

—     Darbinieki mani par to apceļ. Tu jau redzēji televīzijas pārraidē, ka mana specialitāte ir projektēt mājas, kuras gandrīz saplūst ar apkārtni. Ierodoties pilsētā, man šķita, ka uz šīs lielās, vecās Viktorijas laika ēkas ir rakstīts mans vārds. Visi priekšā un pagalma pusē augošie koki māju labi noslēpj.

—    Tā izskatās solīda. — Pītijs palūkojās uz savām raupjajām rokām. — Cik dīvaini dzīvē viss notiek. Labi… — Viņš piecēlās un pasmaidīja. — Trenēšana ir darbs, kas kaltē rīkli. Labprāt iedzertu vēl vienu alu.

—    Tūlīt atnesīšu.

Atgriežoties ar alus pudelēm (istabā Keita sarauca pieri, jo nebija radusi redzēt mani dzeram tik daudz), iepirkumu maisiņā kaut ko biju paņēmis līdzi.

—    Kas tur ir? — Pītijs painteresējās.

—    Kaut kas, ko glabāju tev.

—    Nevaru iedomāties, ko…

—     Baidos, ka tev tas būs par mazu, ja gribēsi ar Džei- sonu pamētāt bumbiņu, — es sacīju.

Pītijs neizpratnē nogrozīja galvu.

—    Vai pazīsti? — Es izvilku no maisiņa nobružātu beisbola cimdu, kuru toreiz biju atradis zem Pītija divriteņa.

—    Ak dievs!

—    Glabāju to visus šos gadus, un tas nekad nav atstājis manu istabu. Gulēt ejot, ņēmu to sev blakus un mēģināju iedomāties, kur esi, ko dari un… — ar pūlēm spēju parunāt, — …vai esi vēl dzīvs.

—    Daudzas reizes man gribējās, lai nebūtu dzīvs.

—    Nedomā par to. Tagad tam vairs nav nozīmes. No svara vienīgi tas, ka atkal esam kopā, Pītij. Ak dievs, kā man tevis trūka! — Es pasniedzu Pītijam cimdu, kaut lāgā viņu neredzēju — acis bija aizmiglojušās.

Septītā nodaĻa

—     Kāds viņš tev šķiet? — klusu pajautāju Keitai, slēdzot ārā gaismu un paejot zem segas. Pītija istaba bija priekšnama pretējā pusē. Viņš nevarēja mūs sadzirdēt. Tomēr runāt par Pītiju es kautrējos.

Keita, kas gulēja man blakus, brīdi klusēja.

—    Viņam bijusi grūta dzīve.

—     Par to nav šaubu. Un tomēr šķiet, ka viņam tāda dzīve patīk.

—    Nabadzības tikums.

—    Jādomā. Un tomēr…

—    Ko tu domā? — Keita pajautāja.

—    Ja tāda dzīve viņam nepatiktu, viņš varēja to mainīt.

—    Kā?

—    Varēja iet skolā un apgūt profesiju.

—    Varbūt kļūt par arhitektu kā tu?

Es paraustīju plecus.

—    Varbūt. To nevar izslēgt. Ziņu raidījumos esmu redzējis vairākus sižetus par dvīņiem, kas izšķirti pēc piedzimšanas, bet pieauguši satiekas. Un atklājas, ka abi strādā vienādu darbu, abiem ir vienādi vaļasprieki, līdzīgas sievas un vienādas personības.

—    Neesmu pārliecināta, ka man patiktu, ja vēl kādam būtu tāds pats vaļasprieks kā man. Turklāt jūs ar brāli neesat dvīņi.

—    Nu protams. Bet tu saproti, ko gribēju teikt. Pītijs varēja sasniegt to pašu, ko es, taču nav vēlējies.

—    Vai tiešām tu domā, ka cilvēkiem šai dzīvē ir liela iespēja kaut ko izvēlēties? Tu teici, ka nekad nebūtu kļuvis arhitekts, ja vidusskolā tev nebūtu paticis ģeometrijas skolotājs.

—     Viņš prata iejūsmināt par šo priekšmetu. Viņš izstāstīja, kas jādara un uz kuru koledžu jāiet, ja vēlos kļūt arhitekts.

—    Šaubos, vai tavam brālim maz bijis ģeometrijas skolotājs. Vai viņš vispār ir gājis vidusskolā? — Keita pajautāja.

—     Kāds taču ir viņam kaut ko mācījis. Viņš ļoti labi prot izteikties. Turklāt neesmu dzirdējis no viņa nevienu nepieklājīgu vārdu.

Keita pagriezās uz manu pusi un atbalstījās uz elkoņa.

—    Zini, es vēlos darīt visu iespējamo, lai palīdzētu. Ja viņš vēlas palikt tepat, kamēr izdomā, ko darīt turpmāk, man nav iebildumu.

—     Es cerēju, ka tādas būs tavas domas. — Es pārliecos pāri Keitai un viņu noskūpstīju. — Paldies.

—    Vai tas ir viss, kā man var izteikt pateicību? — viņa pajautāja.

Es noskūpstīju Keitu vēlreiz, pavisam cieši.

—    Nu jau bija labāk. — Viņa noglāstīja manu kāju.

—     Mmm… — Kādu laiku tā bija vienīgā skaņa. Cita cilvēka atrašanās mājā lika uzmanīties, lai mūs nedzirdētu. Kulminācijas brīdī skūpstījāmies tik cieši, ka noslāpējām viens otra vaidu. /

Mēs gulējām klusēdami un atguvāmies.

—    Ja mūsu sirsnība būs vēl lielāka, man būs jāizdara mākslīgā elpināšana, — es nomurmināju.

—    No mutes mutē?

—    Tā mani ik reizi atgriež pie dzīvības. — Es piecēlos un pa ceļam uz vannasistabu palūkojos ārā pa logu. Ieskatījies tumšajā pagalmā, ieraudzīju ko negaidītu.

—    Uz ko tu tā skaties? — Keita pajautāja.

—    Uz Pītiju.

—    Ko?

—    Mēnessgaismā redzams, ka viņš sēž atpūtas krēslā.

—    Aizmidzis? — Keita gribēja zināt.

—    Nē, smēķē un raugās zvaigznēs.

—    Pēc visa, kas noticis, viņš droši vien nav varējis aizmigt.

—    Zinu, kā viņš var justies.

—    Teikšu tev vienu lietu, — bilda Keita. — Priecājos par katru, kas ir tik pieklājīgs, ka nesmēķē mājā.

Astotā nodaĻa

Kaut ari Pītijs sacīja, ka dzīve nemitīgi ceļā viņam patīk, apņēmos gādāt, lai viņam tā sniegtu vēl lielāku prieku, pievēršot uzmanību elementārām lietām, kaut vai savam izskatam. Pirmais nošķeltā zoba radītais iespaids bija briesmīgs. Man bija aizdomas, ka Pītijs neatrod darbu, jo darba devēji viņu notur par cilvēku, kurš meklē kašķi. Nākamajā rītā piezvanīju mūsu ģimenes zobārstam, izskaidroju situāciju un panācu, ka viņš ir ar mieru (par dubultu samaksu) ziedot lenčam atvēlēto stundu.

—    Zobārsts? — Pītijs noprasīja. — Pie joda, nē. Pie zobārsta es neiešu.

—   Tikai lai pielīdzinātu tavu nošķelto zobu. Nekas nesāpēs.

—    Nekādā ziņā. Biju pie zobārsta tikai pirms sešiem gadiem, kad man vajadzēja vienu zobu izraut.

—                        Pirms sešiem gadiem? Mīļais dievs! Tad jo vairāk jāpārbauda zobi. — Es neteicu, ka ari higiēniste ir ar mieru atteikties no lenčam atvēlētās stundas.

Pirms tam biju apzvanījis vairākas frizētavas, kamēr atradu tādu, kas nav pārpildīta. Gariem matiem — arī manējos nevarēja saukt par īsiem — nav jābūt sajukušiem un nekoptiem. Pēc frizētavas apmeklējuma mēs nopirkām šo to no apģērba. Es gan nemaldināju sevi ar domu, ka Pītijs varētu staigāt uzvalkā, taču jauni džinsi un patīkams krekls par sliktu nevarēja nākt. Pēc tam bija kārta apavu veikalam, lai nopirktu jaunus darba apavus un kroskurpes.

—    Nevaru to visu pieņemt, — iebilda Pītijs.

—     Priecājos, ka varu palīdzēt. Ja vēlies, varam saukt to par aizdevumu. Kādreiz tiksi uz zaļa zara, varēsi atlīdzināt.

Tikmēr pienāca laiks doties pie zobārsta. Pītija zobi ieguva lielisku izskatu, kaut arī ārsts teica, ka tajos ir daži caurumi. Tos salabos, kad Pītijs iegriezīsies pēc pāris nedēļām. Pītija mati bija apgriezti pēc modes. Gandrīz vai radās vilinājums pajautāt plastiskajam ķirurgam, vai nekas nav darāms ar rētu uz Pītija zoda. Lai nu kā, bet, mazliet sakopts, viņš izskatījās daudz labāk. Varēja domāt, ka viņš tikko pārģērbies pēc tenisa mača.

—    Esi izsalcis?

—    Vienmēr, — Pītijs atbildēja.

—   Jā, man tā vien liekas, ka pēdējā laikā dažas ēdienreizes esi izlaidis. Tev vajadzētu būt par kādām desmit mārciņām lielākam svaram. Vai tev garšo itāliešu ēdieni?

—    Tu domā spageti ar tefteļiem?

—    Kaut kas līdzīgs. Tikai tur, uz kurieni iesim, spageti saucas pasta.

—    Mirkli pagaidi.

—     Pēc lenča gribu aizvest tevi pie kāda vīra parunāt par darbu.

—    Bred… Pagaidi… Apstājies…

—    Kāpēc? Kas noticis?

—    Vai tad tev pašam nav jāstrādā?^— Pītijs jautāja. — Vakar tu paņēmi brīvu pēcpusdienu. Šorīt arī neaizgāji uz darbu. Keita sacīja, ka tev ieplānotas tikšanās, apspriedes.

—    Nekas nav tik svarīgs kā tu.

—   Tu nevari atstāt novārtā savu biznesu un tērēt manis dēļ naudu. Mums daudz kas jāpagūst, taču viss nav jāizdara vienā rāvienā.

Pītija raižpilnā sejas izteiksme lika man iesmieties.

—    Tev liekas, ka esmu pārlieku aizrāvies?

—    Tikai mazliet.

—    Un ko tu ierosini?

—    Dodies uz darbu. Ielas pretējā pusē ir parks. Es labprāt kādu laiku paklaiņotu pa to. Sakārtotu domas. Visas šīs pārmaiņas… Gaidīšu tevi mājās uz vakariņām.

—    Vai tiešām tu tā vēlies? — es pajautāju.

—    Tu jau tā esi darījis pārāk daudz.

—    Bet kā tu nokļūsi mājās?

—    Balsojot, — Pītijs atbildēja.

—    Ko tad, ja neviens tevi neuzņems?

—   Neraizējies. Man uz to ir nags. — Pītijam smaidot, viņa zobi izskatījās lieliski.

—    Man ienāca prātā labāka doma. Ņem manu mašīnu. Vakarā vari atbraukt man pakaļ.

—    Nevaru. Man nav vadītāja apliecības.

—    Arī to varam nokārtot.

—    Rīt, — teica Pītijs.

—    Salabosim arī tavas brilles.

—    Labi, — Pītijs atsaucās. — Rīt.

Devītā nodaĻa

Man ierodoties mājās, Pītijs un Džeisons pļāva zālie- nu. Pļāvējs ar motoru Džeisonam bija nedaudz par smagu, tāpēc Pītijs staigāja līdzi un palīdzēja pagriezienos.

—    Hei, paskaties uz mani, tēt! — Džeisons centās pārkliegt motora rūkoņu.

Es jūsmīgi pacēlu uz augšu īkšķi.

Viņi apstājās man līdzās.

—    Vai tu spēj to novaldīt, Džeis? — Pītijs pajautāja.

—    Esmu gandrīz drošs par to.

—     Tad pļauj viens pats. Es tepat parunāšos ar tavu

tēvu.

Džeisons pamāja, cenzdamies vadīt pļāvēju taisnā līnijā. Pļāvējam attālinoties līdz kokiem pagalma tālajā galā, motora rūkoņa pieklusa.

Pītijs pamāja uz verandas pakāpieniem un pacēla no tiem alus pudeli.

—    Varbūt daru, ko nevajag. Ja tā lieta ies, tev būs jāpalielina viņam alga.

—    Šī ir pirmā reize, kad viņš ieinteresējies. Varbūt esi atradis īsto pieeju, — es sacīju. — Parasti mauriņa kopšana gulstas uz maniem pleciem, taču būtu labi, ja zēns mazliet palīdzētu un iemācītos par kaut ko atbildēt.

—     Nekad cilvēks nevar būt par jaunu, lai mācītos atbildību. — Pītijs iedzēra no pudeles.

—    Klausies, paldies par pūlēm, taču tev zāle nav jāpļauj, — es teicu.

—    Nekas īpašs. Tā šķita mazliet pāraugusi. Gribu te ieguldīt arī savu darbu.

—     Patiešām, tas nav vajadzīgs. Priecājos, ka esi te. Nākamnedēļ tev būs darbs, tāpēc tagad atpūties.

Pītijs pacēla galvu.

—    Nākamnedēļ darbs?

—    Jā, es piezvanīju uz dažām vietām. Tev būs darbs.

—    Tu to nokārtoji? Lieliski!

—    Vienas manis projektētas ēkas būvē.

—    Neko labāku nevar vēlēties.

—    Tēvoci Pīter! — Džeisons panikā iesaucās. Pagalma stūrī zēns centās apgriezt pļāvēju. Tas brauca uz krūmu pusi.

—    Pagaidi! — Pītijs skrēja zēnam palīgā.

Desmita nodaĻa

—    Man pie traukiem palīdzēt nevajag, — bilda Keita.

—    Tas ir mazākais, ko varu darīt, — Pītijs slaucīja nākamo podu. — Neatceros, kad tiku ēdis gardāku gaļas sautējumu.

—     Parasti mēs sarkano gaļu neēdam daudz, — Keita paskaidroja. — Mēģinu tevi mazliet uzbarot.

—    Citronkūka bija vienreizīga.

Džeisons skatījās uz nākamo gabalu.

—     Tu smagi nostrādājies, pļaujot zālienu, — sacīja Keita. —Tāpēc esi pelnījis, lai tevi pacienā.

Sēdēdams galda galā, nevarēju novaldīt smaidu. Mani joprojām savā varā turēja realitāte, ka Pītijs ir tepat un, pārliecies pār izlietni, ņem nākamo katlu.

—    Katrā ziņā, — viņš ierunājās, atgriezdamies pie agrākā temata, — mani nepārsteidz, ka esi pārcēlies uz šejieni, uz Denveru.

-Jā?

—    Vai atceries mūsu kopējo izbraukumu brīva dabā ar tēvu? — Pītijs pajautāja.

—    Protams, atceros.

—    Uz šejieni, uz Kolorādo. Tas bija lieliski. Protams, ilgais brauciens no Ohaio nebija patīkams. Labi vēl, ka tēvs pirka komiksu grāmatas pa ceļam… Kad nonācām galā, pū' Ies bija to vērts. Dzīvošana teltīs, pārgājieni, kāpšana klintīs, makšķerēšana un tēvs, kas visu ierādīja.

—    Noķēris pirmo zivi savā mūžā, tu biji tik uztraucies, ka uztini spoli, nenogaidījis, kamēr zivs labi piekožas, — es sacīju. — Tā atkrita atpakaļ ezerā.

—   Tu visu to atceries?

—    Gadu gaitā esmu pārdomājis šo izbraucienu daudzas reizes. Mēnesi pēc tam, kad pārbraucām mājās, sākās skola un… — Es nespēju runāt par pazušanu. — Ilgus gadus tā bija labākā vasara manā mūžā.

—     Arī manējā. — Pītijs nolaida skatienu. Tikai pēc brīža viņš pārvarēja nožēlu un paņēma pēdējo šķīvi. — Varbūt tu pārcēlies uz šejieni tāpēc, ka prāta dzīlēs gribēji atgriezties tai vasarā.

—     Izbraukums ar teltīm? — Džeisons izjauca sērīgo noskaņojumu.

Mēs palūkojāmies uz zēnu. Viņš ilgāku laiku bija klusējis un ēdis vēl vienu kūkas gabalu.

—     Tētis solīja ņemt mani līdzi, taču nekur mēs neesam braukuši, — Džeisons pavēstīja.

Dzirdētais mani apmulsināja.

—    Mēs esam devušies daudzos pārgājienos.

—    Tikai nekad neesam ņēmuši līdzi telti.

—    Tu gribi teikt, ka nekad neesat devušies īstā izbraucienā ar teltīm? — Pītijs pajautāja.

Džeisons pamāja, bet tūlīt sevi palaboja.

—    Ja neskaita vienu reizi, kad gulējām teltī Toma Bar- bika pagalmā.

—    Tas neskaitās, — atteica Pītijs. — Jums jādodas tur, kur var dzirdēt rēcam lauvas, tīģerus un lāčus.

—     Lauvas un tīģerus? — Džeisons sarauca pieri. Aiz savām brillēm puisēns šķita viegli ievainojams.

—    Tas ir tikai joks, — Keita sabužināja zēnam matus. No viņas rokām matos palika nedaudz ziepju putas.

Viņš tās noslaucīja.

—    Mamm!

—    Itin laba doma. — Viņa paskatījās uz Pītiju un mani. — Izbraukums brīvā dabā. Jūs abi varat sākt ar vietu, kur viss beidzās. Pārlēkt pāri gadiem. Zinu, Pīter, tev tas varbūt nav viegli, bet tagad ir īstā reize sākt visu no jauna.

—    Šķiet, tev ir taisnība, Keita, — noteica Pītijs. — Es to jūtu.

—     Un kā ar mani? — pajautāja Džeisons. — Vai es varēšu braukt līdzi?

—    Mēs brauksim visi, — Pītijs atsaucās.

—    Lūgšu atvainot, bet es nevaru, džentlmeņi. — Keita pacēla uz augšu rokas. — Sestdien man ieplānots seminārs. — Keita bija spriedzes konsultante. Viņas specialitāte bija konsultāciju sniegšana korporācijām, kuru darbinieki sakarā ar štatu samazināšanu piedzīvoja nervu sabrukumu.

—    Turklāt gulēšana mežā mani nesajūsmina.

—    Tāpat kā mammu. — Pītijs pagriezās pret mani.

—    Atceries?

—    Jā, tāpat kā mammu.

—     Vienīgā atšķirība ir tā, — bilda Keita, — ka māte baidījās no bitēm. Man tā ir dabiska izvēle.

—    Dabiska izvēle? — es mulsi pajautāju.

—    Jūs, vīrieši, esat daudz labāk iekārtoti, lai naktī līstu ārā no telts un dotos uz tualeti brīvā dabā mežā.

ViENpAdsMiTA NodAļA

—    Gribēju tev kaut ko pajautāt.

Pītijs atrāva acis no kartes un paskatījās uz mani.

—    Ko?

Bija gandrīz vienpadsmit, saulains sestdienas rīts. Mans "Ford Expedition" bija piekrauts ar visvisādu tūrisma inventāru. Mēs braucām pa septiņdesmito starpštatu maģistrāli no Denveras uz rietumiem un jau bijām tikuši labu gabalu kalnos, kaut arī sniegotās kalnu virsotnes Džeisonu nesajūsmināja. Ielīdis guļammaisā, viņš gulēja uz pakaļējā sēdekļa.

—    Pēc tam kad tu… — Man bija grūti turpināt. — Pēkšņi iedomājos, ka varbūt tu negribi runāt par tādām lietām.

—     Ir tikai viens veids par to pārliecināties.

—    Pēc tam kad tiki projām no…

—     Saki vien. No slimajiem neģēļiem, kas mani nolaupīja. Tas ir fakts. Tev nav jādanco riņķī un apkārt ap šo tematu.

—    Kad izbēgi, tev bija sešpadsmit gadu. Tu stāstīji par klaiņošanu pa valsti, par darbu uz būvēm un tā tālāk. Tikai ne reizes neieminējies par skolu. Kad pazudi, tu mācījies trešajā klasē, taču liekas, ka esi ieguvis vēl kādu izglītību. Kas tevi mācīja?

—    Ak, man daudz tika mācīta pieklājīga uzvedība, — Pītijs atbildēja ar rūgtumu balsī. — Vīrs ar sievu, kas turēja mani tai pazemes telpā, arvien pieprasīja, lai saku "Jā, ser, jā, kundze, lūdzu un paldies". Ja kādreiz aizmirsu, par atgādinājumu dabūju sitienu sejā. — Dzīslas uz Pītija kakla saspringa kā virves.

—    Atvaino. Nožēloju, ka ierunājos par šo tematu, — es sacīju.

—    Tas nav nekas briesmīgs. Nav jēgas slēpties no pagātnes. Tā tik un tā atgādinās sevi visādos veidos. — Pītija skatiens sastinga. Valdīdams emocijas, viņš dziļi ievilka elpu. — Par izglītošanos man ir tīkamākas atmiņas. Klīstot no pilsētas uz pilsētu, uzzināju, ka visvieglāk dabūt bezmaksas maltīti, ja parādies draudzes saiešanā pirms svētdienas rīta dievkalpojuma. Protams, lai tiktu pie bezmaksas maltītes, vajag nosēdēt visu dievkalpojumu. Parasti man nebija iebildumu, jo tie ir miermīlīgi. Pēc tik daudziem bez grāmatām pavadītiem gadiem biju tā kā piemirsis lasīt. Kad tās vai citas draudzes locekļi saprata, ka nevaru lasīt Bībeli, viņi darīja visu iespējamo, lai iemācītu man ābeci un, kas vēl svarīgāk, svēto grāmatu. Draudzē vienmēr ir kāds skolotājs. Kad dažus vakarus biju strādājis, man baznīcā pasniedza privātstundas — jebkurā pilsētā. Tādās vietās ir daudz krietnu ļaužu.

—    Priecājos to dzirdēt.

—    Ko tu dzirdēji, tēt? — miegaini pajautāja uz pakaļējā sola guļošais Džeisons. Viņš bija pamodies.

—    To, ka pasaulē ir daudz krietnu cilvēku.

—    Vai tu to nezināji?

—     Dažreiz neesmu īsti drošs. Būtu labāk, ja tu ar tēvoci pievērstu uzmanību ļcartei. Līdz sānceļam nav tālu.

DivpAdsMiTA NodAļA

Mēs meklējām vietu, kas saucās Salauztā zirga grēda. Dīvaini, kā daži vārdi aizķeras atmiņā. Pirms divdesmit pieciem gadiem tēvs bija atvedis mani un Pītiju uz šejieni tūrisma izbraukumā. Mēbeļu fabrikā, kur tēvs strādāja par meistaru, kāds strādnieks reiz bija dzīvojis Kolorādo un izstāstījis, cik brīnišķīga ir Salauztā zirga grēda. Un tēvs, kas jau bija izšķīries par braukšanu ar teltīm uz Kolorādo, nolēma, ka tā būs mūsu galamērķis. Toreiz ilgā brauciena laikā iztēlē visu laiku redzēju šausminošu skatu, ka zirgus kāds lauž uz pusēm. Nezinot, kā kovboji "salauž" jeb pakļauj mežonīgos zirgus, lai ar tiem varētu jāt, visu laiku baidījos, ko tur ieraudzīšu. Beidzot tēvs noprasīja, par ko esmu tā noraizējies. Kad viņš visu izskaidroja, bailes nomainīja ziņkārība. Kad nonācām galā, nebija nedz zirgu, nedz kovboju, bet tikai daži veci koka aploki un pļava, kas stiepās līdz ezeram un apšu mežam, virs kura slējās kalni.

Šo vārdu nekad neaizmirsīšu. Pītijs, Džeisons un es kopīgiem spēkiem bijām visu izplānojuši, taču atrast nosaukumu uz kartes es nespēju. Beidzot biju spiests zvanīt uz Kolorādo parku pārvaldi. Pārraugs pa faksu atsūtīja daudz sīkāku kartes gabaliņu nekā mūsu izmantotā, karti, kurā bija uzrādīts ceļš u? Salauztā zirga grēdu. Es izklāju lielo karti uz ēdamistabas galda, noliku faksa attēlu vietā, kas mani interesēja, un parādīju Pītijam ar Džeisonu, uz kurieni dosimies.

Mēs gandrīz jau bijām atbraukuši un nogriezušies uz devītās šosejas, kas veda uz Arapaho nacionālo mežu ziemeļos.

—    Brauciens tālāk nebūs vienkāršs, zēni. Nepārtraukti salīdziniet karti ar visu, kas mums apkārt, — es sacīju.

Džeisons ielīda priekšējā sēdeklī, un Pītijs pārlika drošības jostu pāri viņiem abiem.

—    Ko tu meklē? — Džeisons pajautāja.

—   To līkumaino līniju, — Pītijs parādīja faksa attēlu. — Tam jābūt šauram zemes ceļam pa labi. Te aug tik daudz priežu, ka jāskatās abām acīm. Ceļš būs grūti pamanāms.

Mēs izbraucām līkumu. Koki auga arvien biezāk. Tomēr man likās, ka priekšā labajā pusē redzu tajos spraugu. Es neko neteicu, jo gribēju, lai Džeisons pats izdara atklājumu. Pītijs, liekas, bija nolasījis manas domas. Redzēju, ka viņš paceļ acis no kartes un paskatās uz priekšu, it kā būtu pamanījis spraugu. Arī viņš neko neteica.

Es braucu tuvāk.

Sprauga koku starpā kļuva redzama mazliet labāk.

—    Tur! — Džeisons rādīja. — Es redzu!

—    Malacis, — viņu paslavēja Pītijs.

—     Par to nav šaubu, — piebildu. — Daudz netrūka, ka es būtu pabraucis garām.

Es nogriezos pa labi un nokļuvu uz nelīdzena zemes ceļa. Riteņu sliedēm pa vidu auga zāles ceri. No sāniem spiedās virsū krūmi. Virs galvas priežu zari veidoja kupolu.

—    Pie joda, vai tev neliekas, ka mēs kaut kur iestrēg- sim? — Džeisons noraizējies paliecās uz priekšu.

—     Ar četru riteņu piedziņu ne, — Pītijs paskaidroja. — Vajadzīgs daudz sliktāks apvidus, lai mēs iekļūtu ķibelē. Pat ja uznāktu sniegs, mums nevajadzētu uztraukties

—    Sniegs? — Džeisons sarauca pieri. — Jūnijā?

—    Protams, — atteica Pītijs. — Kalnos pat šajā gada laikā iespējams piedzīvot sniega vētru. — Koki kļuva retāki. — Paskaties uz kalnu galotnēm priekšā, cik daudz uz tām sniega. Augšā saule nav tik karsta, lai sniegu izkausētu.

Mezdams asus līkumus, ceļš virzījās augšup. Nogāze kļuva tik slīpa, ka reiba galva. Ceļš bija grambains; tas būtu sagādājis baudu vienīgi kovbojiem, kuri pirms ilgiem gadiem šeit iejājuši mežonīgos zirgus.

—     Kā tu domā, kas šo ceļu ierīkojis? — Džeisons pajautāja. — Tas izskatās briesmīgi vecs.

—    Varbūt meža dienests, — es sacīju. — Vai arī meža cirtēji, vai rančo saimnieki, iekams apvidus nebija iekļauts nacionālo mežu sistēmā. Atceros, tēvs stāstīja, ka senos laikos lopkopji turējuši nelielus lopu barus, lai kalnraču pilsētiņu iedzīvotājiem būtu ko ēst.

—    Zeltraču? — Džeisons gribēja zināt.

—    Un sudraba ieguvēju. Tas bija sen. Vairākums pilsētiņu šodien ir pamestas.

—    Rēgu pilsētas, — Pītijs paskaidroja.

—    Brrr… — nodrebinājās Džeisons.

—     Vai ari tās pārveidotas par slēpotāju atpūtas vietām, — noteicu cerībā savaldīt Džeisona fantāzijas, citādi mūs varēja modināt viņa murgi par spokiem.

Ceļš pāri nogāzei ieveda mūs košā pļavā, kur vieglajā vējā viļņojās jauna zāle.

—    Tieši tādu atceros šo vietu, kad te atbraucām ar tēvu, — uzrunāju Pītiju. /

—    Pēc tik daudziem gadiem, — Pītijs bijīgi noteica.

—    Vai esam jau klāt? — jautāja Džeisons.

Mūžvecais bērnu jautājums. Iedomājos, ka Pītijs vai es

bijām vaicājuši tēvam tāpat. Mēs saskatījāmies un nespējām novaldīt smieklus.

—    Par ko jūs smejaties? — pajautāja Džeisons.

—     Ne par ko, — Pītijs atbildēja. — Nē, mēs vēl neesam klāt.

tRISpAdsMiTĀ NodAļA

Jābrauc bija vēl pusstunda. Pļavu no jauna nomainīja priedes un kraujāka nogāze nekā iepriekšējā, arī ceļa līkumi kļuva asāki. Līdzko pārbraucām pāri nelīdzenam paaugstinājumam, es strauji apstājos. Priekšā tikko manāms ceļš veda lēzenā, ar zāli apaugušā ieplakā. Pavērās skats kā bilžu grāmatā: saulē mirdzēja ezers, otrā krastā slējās apses, priedes un augsti kalni.

—    Jā, — es sacīju, kaklam aizžņaudzoties. — Tieši tā, kā atceros.

—    Nekas nav mainījies, — Pītijs piebilda.

Tikai vecie aploki pļavā izskatījās citādi. Laikazoba saēstie stabi un šķērskoki sen bija sakrituši kaudzēs un trūdēja. Mēs braucām tām garām, lai tiktu tuvāk pie ezera. Nebija nevienas citas mašīnas. Patiesībā viss liecināja, ka te neviens sen nav bijis.

Mēs apstājāmies piecdesmit pēdu attālumā no ezera turpat, kur, kā atceros, bija apstājies tēvs. Izkāpuši no roašī' nas, baudījām svaigo, patīkami vēso gaisu.

—    Paskaties uz veco ugunskura vietu, tēt!

Mēs ar Pītiju stāvējām mašīnas labajā pusē. Es skatījos uz nomelnējušo akmeņu apli ar ogles nodeguļiem vidū.

—     Tik tiešām veca, — Pītijs sacīja. — Varu derēt, ka uguns te nav kurta gadiem. — Viņš palūkojās uz mani. — Interesanti, vai tepat arī tu, es un tēvs kūrām mūsu ugunskuru?

—    Jauki būtu tā domāt.

Džeisona enerģija plūda pāri malām.

—    Kurā vietā sliesim telti?

—     Varbūt te? — Norādīju blakus vecajai ugunskura vietai. — Man liekas, tai vietā mēs ar Pītiju palīdzējām sliet telti tēvam.

—    Vai varu palīdzēt, tēt?

—    Protams, — Pītijs atbildēja.

Kad biju pacēlis mašīnas bagāžnieka durvis un mēs izlādējām savu mantību, šķita, atgriežas iztēlē redzētā vīzija. Viss likās reālāks par reālu. Es paskatījos uz Džeisonu un Pītiju, kas vilka ārā no neilona maisa telti un mēģināja saprast, kā tā liekama kopā. Džeisons ar savām brillēm un vasaras raibumiem, maisīgajiem džinsiem un vaļīgo kreklu tik ļoti atgādināja Pītiju zēna gados, ka man pār muguru pārskrēja skudriņas.

Džeisons to pamanīja.

—    Kas noticis, tēt?

—    Nekas. Vējiņš drusku tā kā par aukstu, tas arī viss. Iešu un uzvilkšu vējjaku. Savējās negribat?

—    Nē, man ir labi.

—     Lielais brāli! — iesaucās Pītijs. — Tu esi speciālists māju būvēšanā. Vai tu neparādītu, kā uzstādāma šī nolādētā telts?

Telts uzstādīšana mums visiem trim prasīja stundas darbu.

čETRpAdsMiTĀ NOdAļA

Pulkstenis jau bija gandrīz pusdivi. Keita bija ielikusi aukstumsomā lenču: vistas un liellopu gaļu, sviestmaizes ar zemesriekstu sviestu, limonādi, ābolus un mazas paciņas ar kartupeļu čipsiem. Džeisons kartupeļiem nepieskārās. Pārē' jo viņš rija visu pēc kārtas tāpat kā es un Pītijs. Mēs redzējām, kā ezerā lēkā zivis, taču nolēmām izsaiņot makšķeres vēlāk. Pagaidām visu vajadzēja izpētīt. No pusdienām palikušos atkritumus ielikām maisiņā, ieslēdzām mašīnā un devāmies apkārt ezeram.

—   Atceros, tur bija ala. — Es norādīju augstāk par apsēm. — Un īsti labas vietas, lai rāptos.

Džeisons skrēja pa priekšu, un Pītijs uzsauca viņam:

—    Vai tev patīk rāpties klintīs?

—   Nezinu! — Džeisons pagriezās, atskatījās uz mums un skrēja tālāk. — Nekad neesmu to darījis.

—    Tev iepatiksies!

Ezers bija kādus simt jardus diametrā. Sasnieguši otru krastu, uzgājām strautu, kas to baroja. Straume nesa kūstošos pavasara sniega ūdeņus un bija pārāk plata, lai tiktu pāri, tāpēc mēs gājām blakus tās kritumiem cauri apšu audzei. Ūdens rēkoņa brīžiem bija tik skaļa, ka nedzirdējām cits citu.

Kaut arī atradāmies trīs tūkstošus pēdu augstāk nekā Denvera, kas bija piecu tūkstošu pēdu augstumā, retais kalnu gaiss mūsu gaitu nepalēnināja. Drīzāk piešķīra sparu. Mēs itin kā ieelpojām vitamīnus. Ceļot kājas, lai kāptu pāri nolūzušiem kokiem vai rāptos uz lieliem akmeņiem un no tiem lejā, augums juta baudu, un es izteicu sev rājienu, ka neesmu izbrīvējies no darba daudz agrāk.

Virs mums strauta otrā pusē gāja briedis, tā brūnais siluets, mums tuvojoties, sastinga, un dzīvnieks graciozi aizlēkšoja starp apšu baltajiem stumbriem. Cauri ūdens radītajam troksnim viņš nevarēja mūs dzirdēt, es nodomāju. Briedis droši vien bija mūs saodis. Pēc brīža sastinga vēl viens brūns siluets un arī aizlēkšoja. Tad trešais. Par spīti strauta šalkšanai dzirdēju, kā nodip briežu nagi.

Drīz nonācām pie vietas, kur straume gāzās no augstas, šauras spraugas, kas bija pārāk bīstama, lai līstu tajā iekšā. Ejot pa nelielu, stāvu taku, kurā varēja saskatīt nagu iespiedumus, nogriezāmies pa kreisi. Taka veda tālāk vienādā augstumā pa mežaino nogāzi, tik pārredzamu, ka, ieraugot virs mums saules apspīdētu izvirzījumu, nolēmām to izpētīt. Pie tā nokļūt bija daudz grūtāk, nekā varēja domāt. Reizi pa reizei gan es, gan Pītijs paslīdējām uz vaļīgajiem akmeņiem. Ja neizdotos pieķerties pie atklātajām koku saknēm, mēs būtu noripojuši līdz apakšai, nobrāzdami kājas un rokas, varbūt pat kaut ko salauzuši. Turpretī Džeisons kāpa augšup kā kalnu kaza.

Smagi elpodami, mēs ar Pītiju pārrāpāmies pāri kran- tij un ieraudzījām Džeisonu, kas gaidīja mūs uz platas akmens plāksnes, no kuras pavērās skats lejup uz straumi un aizu, pa kuru tā mutuļoja. Divsimt pēdu augstumā virs strauta man nebija jāpārkliedz ūdens rēkoņa, lai brīdinātu Džeisonu. /

—    Turies tālāk no malas.

—     Labi, — viņš apsolīja. — Sasodīts, skats ir vienkārši kolosāls, tēt.

—    Nav salīdzināms ar to, kas redzēts televizorā, vai ne? — Pītijs sacīja.

Džeisons uz brīdi iegrima domās. Viņa sejā parādījās izteiksme "Es gan tā neteiktu".

Pītijs iesmējās.

—    Kur ir tā ala, kuru jūs pieminējāt? — Džeisons jautāja.

—     īsti labi neatceros, — es sacīju. — Zinu tikai to, ka kaut kur šaipus strautam.

—      Vai nevaram to sameklēt?

—    Noteikti varam. Tikai drusku atvilksim elpu.

Es iekārtojos uz akmens plāksnes, atāķēju no jostas blašķi un iedzēru malku pasilta, neticami laba ūdens ar metāla piegaršu. Parka pārraudze pa telefonu bija piekodinājusi, lai paņemam līdzi ūdens blašķes un mugursomas ar ēdamo, kompasu un topogrāfisko karti (man nebija sajēgas, kā tā lietojama), pirmās palīdzības komplektu un lietusmēteli, ja nu sabojājas laiks. "Vajadzīgas vairākas drēbju kārtas," viņa bija ieteikusi. "Mugursomā turiet sausu jaku." Savu kokvilnas jaku jau biju uzvilcis pirms došanās projām no mašīnas. Tagad no iešanas biju tā sakarsis, ka jaku novilku un ieliku mugursomā.

—     Vai neviens nevēlas zemesriekstus un rozīnes? — pajautāju.

—    Es pēc lenča vēl jūtos paēdis, — atsaucās Pītijs.

Izskatījās, ka Džeisons jūtas neērti.

—    Kas par lietu? — es pajautāju.

—    Man vajag…

Tikai pēc brītiņa sapratu viņu.

—    Gribi čurāt?

Džeisons kautrīgi pamāja.

—    Aizej tepat aiz lielā akmens, — es sacīju.

Viņš vilcinādamies nozuda aiz akmens.

Godam izpildījis vecāku pienākumu, paspēru soli uz priekšu, lai apbrīnotu aizu. Strauts kūleņoja pa to uz leju, veidodams vairākus zemus ūdenskritumus. Virs strauta gaisā virmoja migla. Ko Džeisons teica? Kolosāls skats? Viņam taisnība. Skats patiešām bija kolosāls.

Kaut kas triecās man pret muguru ar tādu spēku, ka aizsita elpu. Es aizlidoju pa gaisu.

PiECpAdsMiTA nodaĻa

Kritiens pilnīgi atņēma man elpu. Tas mazumiņš, kas bija palicis, izlidoja no mutes, kad atsitos pret vaļīgajiem akmeņiem. Sāniski ripodams uz leju kopā ar tiem, ievaidējos. Piepeši atkal lidoju pa gaisu, kritu taisni uz leju. Likās, vēders izlēks laukā pa muti. Tad kaut kur sāpīgi aizķēros, kreiso roku parāva sānis kāds spēks, likās, to izraus no locītavas. No rokas kaut kas noslīdēja. Es kritu lejup, līdz atsitos pret kaut ko cietu. Mani aprija auksta migla.

Viss satumsa. Kad plakstiņi lēnām atvērās, melns vērtās pelēkā, taču apkārt viss turpināja virmot. Augums sāpēja. Apziņa bija tik neskaidra, ka tikai pēc brīža atskārtu — mani ieskauj migla, ko uz augšu met mutuļojošā straume. Rēkoņa lika man lēnām apjaust realitāti.

Šķita, ka es elpoju caur aukstu, slapju frotē dvieli. Pamazām sāku apjēgt, ka kreisā roka atrodas priekšā degunam un mutei. Krekla piedurkne bija samirkusi no miglas, ko rēcošā straume raidīja augšup. Ieraudzījis, ka piedurkni samitrinājis ne tikai ūdens, notrīsēju. Asinis. Roka bija ievainota.

Mani pārņēma satraukums. Ar pūlēm pacēlis galvu, konstatēju, ka guļu uz klints izvirzījuma. Līdz apakšai bija aptuveni simt piecdesmit pēdu. Pavēros lejup uz rēcošās straumes pusi.

Kungs dievs, kas noticis?

Es palūkojos uz augšu. Garaiņi traucēja saskatīt klints virsotni. Tomēr par spīti dūmakai man izdevās ieraudzīt garu, ar vaļīgiem akmeņiem pilnu nogāzi. Nogāze bija izglābusi man dzīvību. Ja es būtu tiešā kritienā nonācis tur, kur patlaban gulēju, ievainojumi būtu katastrofāli. Taču biju sāpīgi ripojis pa nogāzi lejup, tāpēc kritiens bija īsāks. Virs akmeņainās nogāzes atradās krants, pār kuru biju pārvēlies un kritis apmēram divdesmit pēdu. Potenciāli nāvējošs kritiens. Kāpēc es nebiju miris?

Virs galvas karājās mugursoma. Tā bija aizķērusies panīkušas priedes zarā. Atcerējos, ka pirms došanās pie aizas malas biju iebāzis vējjaku mugursomā un uzmetis uz kreisā pleca. Zars bija norāvis man mugursomu. Asas sāpes kreisajā plecā liecināja, ar kādu spēku biju apturēts. Roka bija izslīdējusi no somas siksnas. Pēc tam vēl biju kritis — līdz izvirzījumam, uz kura tagad gulēju. Mani bija izglābis laimīgs gadījums.

Katra kustība radīja mokošas sāpes, bet es mēģināju apsēsties. Šķita, ka galvā no pieres uz pakausi un atpakaļ ripo lodīšu gultnis. Brīdi likās, ka apvemšos.

—    Džeison! — es mēģināju kliegt. — Pītij!

Taču vārdi palika mutē kā smagi akmeņi.

—    Džeison! — pūlējos kliegt skaļāk. — Pītij!

Manu balsi pārmāca straumes rēkoņa.

Nekrīti panikā, centos sev iestāstīt. Tas, ka viņi nevar mani sadzirdēt, neko nenozīmē. Viņi zina, kur esmu. Viņi man palīdzēs.

Ak dievs, jācer, ka viņi nemēģinās rāpties uz leju, prātā iešāvās pēkšņa doma. ,

— Džeison! Pītij! Palieciet turpat, kur esat! Citādi no- kritīsiet un nositīs iet ies!

Balss aizlūza, pārvēršot vārdus aizsmakušā čukstā.

Es lūkojos cauri dūmakai, cerēdams ieraudzīt Džeiso- nu un Pītiju, kas snaikstās pāri malai un meklē mani. Nekā. Varbūt viņi meklē vietu, no kuras labāk redzams, nodomāju. Varbūt cerībā, ka izdosies man piekļūt no apakšas, viņi steidzas lejup.

Es lūdzu Dievu, lai viņi uzmanās, lai Džeisons nedara neko pārsteidzīgu, lai Pītijs paseko zēnam. Trīcēdams pašķīru pārplēsto piedurkni. Slaukot asinis, ieraudzīju piecas collas garu, dziļu brūci no elkoņa līdz plaukstai. Tūlīt no jauna asinis piepildīja brūci. Tās pilēja no rokas un krājās uz klints izvirzījuma.

Kaklā sakāpa žults.

Dari kaut ko, es sev teicu. Tu nevari te sēdēt un noasiņot līdz nāvei.

Šķita, ka mugursoma virs manis lidinās gaisā. Es pastiepu veselo roku, taču nespēju somu aizsniegt. Pārvarēdams sāpes, sakopoju spēkus, lai pieceltos.

Somā ir neatliekamās palīdzības komplekts, es domāju.

Kājas saļima. Es ieķēros ar nagiem klintī un tik tikko noturējos, lai nenokristu aizā. Kaut arī no straumes nāca aukstums, es svīdu. Cenzdamies ieķerties augstākā izcilnī, lai pieslietos kājās, trīcēju no šoka. Brīdi acu priekšā virmoja plankumi. Tad redze noskaidrojās, un es no jauna paskatījos uz augšu, uz somu. Izmisumā šķita, ka tā ir vēl augstāk nekā iepriekš. Ievainotā kreisā roka nokarājās gar sānu. Es pastiepu uz augšu labo. Pietrūka sešas collas. Nekas vairāk kā sešas collas man nav vajadzīgs, nodomāju.

Piespiedies ar krūtīm pie klints, nostājies uz pirkstgaliem, viebdamies no pulsējošām sāpēm gurnos, sānos un ribās, pastiepos tik augstu, cik vien spēju, un, pieskāries mugursomas lencei, triumfēdams izelpoju.

Neilons no ūdens iztvaikojumiem bija kļuvis slidens. Tas izšļuka no pirkstiem, taču es pacēlos pirkstgalos līdz pēdējam, acumirklī tvēru pēc lences vēlreiz un šoreiz to izdevās satvert ar visu spēku. Mēģinādams noraut mugursomu no resnā zara, vilku to uz sāniem, uz aizas pusi. Es vilku to vienreiz, otrreiz un, somai atbrīvojoties, piepeši jutu, ka zaudēju svaru.

Kritienā liecos uz izvirzījuma pusi. Trāpot uz ievainotās rokas, iekliedzos, taču es nevarēju atļauties sevi žēlot. Vajadzēja domāt tikai par veselo roku, kas ar visu somu nokarājās pār izvirzījumu.

Es uzmanīgi apvēlos uz muguras un uzvilku somu uz krūtīm. Gribējās atpūsties, taču šai domai pārvilka svītru asinis, kas plūda no rokas arvien stiprāk. Par spīti nelabumam attaisīju mugursomu, pabāzu roku zem vējjakas un lietusmēteļa, pagrūdu sānis maisiņus ar pārtiku un sataustīju pirmās palīdzības komplektu.

Neveikli atvēris kastīti, par nelaimi tajā atradu tikai apsējus un divu kvadrātcollu plāksterus, šķēres, antiseptiskus tamponus, antibiotisku ziedi un plastmasas pudelīti ar tailenolu. Nekas no tā nebija derīgs, lai apturētu asiņošanu.

Tad man ienāca prātā žņaugs. Izmantošu jostu. Savil- kšu ap/roku un…

Sprādzējot vaļā jostu, atcerējos kaut kur lasīto, ka žņaugs ir bīstams, ka var izveidoties asins receklis un sākties gangrē- na, ja žņaugu pēc noteiktiem laika sprīžiem nepalaiž vaļā.

Kāds man no tā labums, nodomāju. Iekams miršu no gangrēnas, noasiņošu līdz nāvei.

Elastīgais apsējs. Lai ari kas bija lasīts par žņaugiem, bija lasīts ari norādījums, ka asiņošanu droši var apturēt ar apsēju, kurš saspiež ievainojumu, nepārtraucot asiņu plūsmu. Bet kur tādu lai ņem?

Asiņošana pastiprinājās.

Varbūt tāpēc, ka reiba galva, man vajadzēja vairāk laika nekā citreiz, lai atcerētos, ka somā jābūt vēl kaut kam. Kopā ar koledžas biedriem apmeklēdama Parīzi, Keita reiz bija izmežģījusi potīti un ar sāpēm klibojusi no aptiekas uz aptieku, meklēdama elastīgo saiti, lai to aptītu ap potīti un savainoto vietu būtu vieglāk paciest. Kopš tā laika, dodamās ceļojumā, viņa vienmēr to ielika savā somā un rūpējās, lai tādu saiti ņemtu līdzi arī es.

Pārvarēdams reibumu, ar labo roku pārmeklēju mugursomu. Kur tā ir, es domāju. Nevar būt, ka Keita to nav ielikusi somā, centos sev iestāstīt.

Nolādēts, šoreiz saites nebija.

Izmisumā jau gribēju izmest no somas visu, taču pamanīju izspīlējumu tās sānos. Cīnīdamies ar reibumu, atvilku vaļā rāvējslēdzēju un gandrīz apraudājos, atradis elastīgās saites rulli.

Neveikli darbodamies ar vienu roku un paciņu attaisī- šanai liekot lietā zobus, apstrādāju ievainojumu ar antiseptiskajiem tamponiem, apziedu ar antibiotisko ziedi un uzliku pa virsu vairākus divu collu spilventiņus. Tie piesūcās ar asinīm. Es steidzīgi tinu elastīgo saiti ap kreiso apakšdelmu. Stingri tinu kārtu uz kārtas un noskatījos, kā asinis iekrāso katru kārtu.

Uztraukdamies, ka saites palicis pavisam maz, steidzīgi tinu kārtu uz kārtas, lai palielinātu spiedienu. Atlika cerēt, ka asinis tām visām cauri netiks. Vēl divas kārtas. Viena. Nostiprināju galu ar divām spraudēm, kas bija kopā ar saiti. Pēc tam ar bažām vēroju apsēju, vai asinis neizspiedīsies cauri. Mani pārņēma bailes, ka gaišbrūnais apsējs iekrāsosies sārts un pēc tam sarkans. Es aizturēju elpu un izelpoju tikai tad, kad mazais sārtais plankumiņš lielāks nepletās.

Mana pulksteņa stikliņš bija saplīsis, un rādītāji bija sastinguši. Desmit minūtes pāri diviem. Man nebija ne jausmas, cik ilgi esmu nogulējis uz klints izvirzījuma, taču, paskatoties uz augšu, likās, ka saule paripojusi tālāk uz rietumiem, nekā varēja gaidīt kopš tā brīža, kad nokritu. Acīmredzot bezsamaņā biju nogulējis ilgāk, nekā domāju.

Es paskatījos uz klints malu, bet neredzēju nedz Pītiju, nedz Džeisonu. Viņiem vajadzīgs laiks, nodomāju.

Nelaime bija tā, ka, paliekot ilgāk uz klints izvirzījuma, varēju iekļūt vēl lielākā postā.

Es nebiju cilvēks, kas daudz uzturas ārā, — katrā ziņā biju to pierādījis. Tomēr nebija iespējams dzīvot kalnu štatā Kolorādo un nelasīt rakstus avīzēs un neredzēt televīzijā ziņas par hipotermijas briesmām. Tūristi mēdz doties pārgājienā kalnos, ģērbušies tikai šortos un T kreklos. Negaidīti uznācis negaiss viņus izmērcē. Ja temperatūra krītas, ja pārgājiena dalībnieki ilgāk par trim stundām ir bez siltām drēbēm vai silta šķidruma, kas paaugstinātu ķermeņa temperatūru, viņi mirst no aukstuma.

Guļot uz mitrā un vēsā akmens, es nodrebinājos. Rokas un kājas šķita nejūtīgas. Sapratu, ka pēc iespējas ātrāk man jātiek nost no klints izvirzījuma, citādi asiņu apturēšana neko nedos. Mani npgalinās hipotermija.

Mēģināju apsvērt, kā uzrāpties pa gandrīz gludo virsmu līdz nākamajam izvirzījumam, bet pēc tam pa akmeņaino nogāzi līdz klints malai. Bija skaidrs, ka uz ievainoto roku paļauties nevaru. Vienīgā iespēja tikt projām no izvirzījuma bija…

Es paskatījos lejup, mēģinādams saprast, kāda ir klints līdz straumei lejā. Stāvajā nogāzē bija saskatāmi izvirzījumi, viens bija tikai piecas pēdas zemāk, nākamais divtik tālu. Negribējās domāt, kādi šķēršļi sastopami tālāk.

Saule jau bija aizgājusi aiz klints malas. Aizas apakša tinās ēnā. Lai arī bija tikai vēla pēcpusdiena, drīz vajadzēja iestāties tumsai. Netālie kalni aizsegs sauli ātri vien. Ja uznāks tumsa, nevarēšu cerēt uz glābiņu līdz pat rītam.

Bet tad jau es būšu miris.

Liekot mugursomu plecos, noguļoties uz vēdera un rāpjoties pāri malai, katra kustība sagādāja mokošas sāpes. Nolaidos tik tālu, cik veselā roka ļāva, un tad kritu.

No trieciena visam augumam cauri izskrēja sāpes. Es gandrīz paģību. Rāpjoties pāri nākamajam izvirzījumam, pārplēsu kreklu un nobrāzu krūtis. Pa saplēsto džinsu caurumiem rēgojās saskrāpētie ceļgali. Valdīdams emocijas, cīnījos lejup. Daži no augšas šķietami nepārvarami posmi bija viegli, akmeņi noderēja par pakāpieniem. Savukārt citi, pēc skata viegli atstatumi, bija grūti pieveicami.

Galu galā sāka krēslot. Straumes rēkoņai kļūstot skaļākai, laidos uz leju arvien uzmanīgāk. Pārbaudot akmeni, kur nolikt kāju, tas no mana svara izkustējās un dārdēdams nolidoja lejā. Kamēr biezēja krēsla, biezāka kļuva arī migla no strauta. Tā rasināja seju, mērcēja apģērbu un lika trīcēt arvien stiprāk. Atcerējos, ka biju lasījis — hipotermijas upuri beigās tā apstulbst, ka neapjēdz, kas ap viņiem notiek. Centos saglabāt skaidras domas.

Straumes rēkoņa apdullināja, un es gandrīz neaptvēru, ka esmu ticis līdz apakšai un tikpat kā iekāpis trakojošā plūsmā. Raudamies atpakaļ, daudz netrūka, ka būtu izmežģījis potīti. Sanervozējies no sirreālistiskā kontrasta starp zilajām debesīm virs aizas un biezo krēslu apakšā, virzījos gar mutuļojošā ūdens malu sevišķi rūpīgi. Mani mērcēja šļakatas. Tuvojoties aizas tumsā tītajai izejai, uztraucos, ka tikai nesalaužu kāju dažu soļu attālumā no glābiņa. Es līdu pāri slideniem klintsbluķiem, turēdamies pie lieliem akmeņiem, mans prāts un ķermenis bija tik truli, ka vajadzēja minūti, lai aptvertu, ka esmu atspiedies pret apsi, nevis akmeni, ka mani apspīd saule, ka jau pirms brīža esmu izkļuvis no aizas un jau streipuļoju cauri mežam.

Tagad viss ir gandrīz galā, sacīju sev. Atliek tikai cauri kokaudzei iet līdzi straumei uz ezeru. Soļi kļuva raitāki, es jau iztēlojos, kā atslēgšu automašīnu. Jutu atvieglojumu, domājot, kā tajā iekāpšu, iedarbināšu motoru, ieslēgšu sildītāju un ļaušu sevi appūst siltam gaisam, bet pats tikmēr pārģērbšos siltās drēbēs no ceļasomas.

— Džeison! Pītij!

Iznācis no apšu audzes ezera malā, pēdējos saules staros skatījos uz pretējo krastu.

Redzot, ka mašīnas nav, man pamira sirds. Taču to nebija grūti izskaidrot. Nodomāju, ka Pītijs ar Džeisonu aizbraukuši pēc palīdzības. Drīz viņi atgriezīsies. Man tikai jālien teltī un jāmēģina sasildīties. Nozudusi bija arī telts.

— Nē! — Likās, mņnas kakla vēnas pārplīsīs, taču es nespēju rimties. — Nē-ē-ē-ē-ē.'

SEŠpAdsMiTA nodaĻa

Noliegums ir apbrīnojamas jūtas. Rāpjoties lejā, manī bija modušās aizdomas, taču, pārlieku aizņemts ar cīņu par dzīvību, biju pamanījies tās apspiest. Tagad joprojām sev iestāstīju, ka esmu maldījies. Galu galā pirms sešām stundām doma, ka brālis varētu nogrūst mani no klints, būtu likusies neiespējama, īpaši atceroties vainas apziņu, kas mani nelaida vaļā.

Ak dievs, ko Pītijs izdarījis ar Džeisonu?

Nikns, trīcēdams tā, ka klabēja zobi, norāvu no muguras slapjo kreklu, izvilku no mugursomas kokvilnas jaku un ātri uzvilku uz kailā auguma. Jaka bija mitra, tomēr šķita lieliska salīdzinājumā ar to, kas bija mugurā iepriekš.

Ar to vien nepietika. Bija jāiekur ugunskurs un jāizžāvē džinsi, zeķes un kurpes. Atvēris mugursomas kabatu un pārliecinājies, ka metāla sērkociņu kastīte ir ūdensdroša, kā bija solījis tūrisma inventāra veikala pārdevējs, devos uz apšu audzi pēc kurināmā.

Vējš slapjās džinsu bikses padarīja aukstas, vēsais gaiss vilka cauri jakai. Mēģinādams sasildīties, apņēmu sev apkārt rokas, taču trīcēju arvien negantāk. Neapjēgdams savu rīcību, atdarināju ugunskura vietas iekārtojumu ezera otrā pusē un klajumā izveidoju akmeņu apli. Vidū iemetu dažus zarus un vecas lapas, tām virsū uzliku pāris salauztu zariņu un uzrāvu sērkociņu. Roka trīcēja tik stipri, ka, tuvinot liesmu lapām, tā nodzisa. Visiem spēkiem pūloties kontrolēt rokas muskuļus, izmisīgi centos turēt to taisni, un beidzot liesma skāra lapas, pacēlās dūmi un sāka sprakšķēt uguns.

Mani pārņēma briesmīgas slāpes, taču, sniedzoties pēc blašķes pie jostas, to neatradu. Jutos nelaimīgs ne tikai tāpēc, ka biju pazaudējis blašķi, bet arī tāpēc, ka pamanīju to tikai tagad. Apglumējusī mēle lipa pie aukslējām. Netālā strauta rēkoņa aicināja doties pie tā, pasmelt plaukstās ūdeni un pielikt pie mutes, taču man nebija ne jausmas, kādas baktērijas ūdenī var būt. Es nevarēju riskēt ar savu veselību. Vemšana vai caureja atūdeņotu organismu vēl vairāk nekā patlaban.

Saule rietēja arvien zemāk. Vajadzēja savākt tik daudz zaru, cik iespējams. Saulei nogrimstot aiz kalniem, kā negudrs vilku lielus, kritušus zarus. Tumsa nolaidās pār mani pārlieku ātri.

Bet tā nebija tik melna kā manas domas. Džeisons. Vai Pītijs viņam kaut ko nodarījis? Dievs, lūdzu, pasargā manu dēlu. Lūdzu.

Kamēr nakts saltums dzina mani tuvāk ugunskuram, šie vārdi kļuva par manu mantru. Biju nokļuvis spīlēs starp vajadzību sasildīties un bailēm, ka kurināmais beigsies ātrāk nekā nakts. Es pacēlu novilkto kreklu. Turēdams kreklu pret ugunskuru, grozīju to, bažīdamies, ka tas drīzāk aizdegsies nekā izžūs.

Kaut arī krekls daļēji pārvērties lupatā, tas nodrošinās man vēl vienu apģērba kārtu, es nodomāju. Negribīgi atsegdams krūtis un muguru aukstajam gaisam, norāvu jaku, uzvilku kreklu un pēc tam no jauna jaku. Izņēmu no mugursomas lietusmēteli, uzģērbu arī to un pārvilku kapuci pāri galvai, tādējādi darīdams visu, lai nodrošinātu labāku siltumizolāciju. Rokas stindzināja sals. Berzēdams tās virs ugunskura, lamāju sevi, ka neesmu bijis pietiekami gudrs un paņēmis līdzi cimdus.

Pie joda, bijis es gudrs, nekad nebūtu aicinājis Pītiju savā mājā. Taču, lai kā centos saskatīt dažās iepriekšējās dienās kaut ko aizdomīgu, man tas neizdevās.

Izdzimtenis! Es prātā nokliedzos, taču tūlīt to nožēloju, jo ar šo vārdu biju apvainojis vecākus. Katrs lāsts, ko spēju izdomāt, kaut kādā veidā skāra vecākus, taču viņi notikušajā nebija vainīgi. Tā bija mana vaina.

Laika prognozē bija teikts, ka temperatūra nokritīsies līdz četrdesmit grādiem pēc Fārenheita. Ja aizmigšu un uguns apdzisīs, ķermenis var atdzist tā, ka nekad vairs nepa- modīšos. Domas atgriezās pie siltajiem guļammaisiem mašīnā. Es iztēlojos, ka ielienu vienā, aizvelku rāvējslēdzēju un…

Ar rāvienu pamodies, konstatēju, ka guļu aukstā zālē blakus ugunskuram, kas tikko kvēlo. Pārbijies liku pie darba labo roku, sagrābstīju zarus, ar puļķi iebakstīju tos ar pelniem apbirušajās oglēs un noskatījos, kā zarus pārņem liesmas. Pēc tam neveikli liku virsū lielākus zarus, pamazām izgaisa nejūtīgums, taču ne bailes nomirt no hipotermijas. Es mēģināju ar sausu muti ēst zemesriekstus un rozīnes. Lūdzos, lai Džeisons palīdz sasparoties manam prātam. Sargājot uguni, iegrimu domās par Pītiju.

Es ienīdu viņu.

Un paliku nomodā.

SEpTiŅpAdsMiTĀ NOdAļA

Pirmais pieskāriens bija tik liegs, ka likās, esmu to ie- domājies — neredzama auksta spalva, kas tumsā kutina seju. Pēc tam izdzirdu klusu šņākšanu uz karstajiem akmeņiem ap ugunskuru. Pirmajā brīdī tā man atgādināja šņākoņu, ar kādu nočukst ūdens, uzpilējis uz karsta gāzes degļa. Putenis pieņēmās spēkā, vējš, kas bija to atnesis, kļuva saltāks.

Pūlējos pārvarēt nomāktību, kādā biju iegrimis, un pelēka gaisma pamalē ļāva saskatīt, kas virmo ap mani. Pirmajā satraukumā instinktīvi centos uzlikt uz uguns vairāk zaru, bet, kad sniegs uz karstajiem akmeņiem sāka šņākt skaļāk, pār austrumu kalnu galiem paceļas saule, izlejot pietiekami daudz gaismas, lai redzētu balti apsnigušo zāli visapkārt. Virs galvas krājās melni, zemi mākoņi. Kaut arī ugunī biju iemetis daudz malkas, liesmas noplaka. Pacēlās dūmi.

Panikā uzliku plecos mugursomu. Pītijs pēc nobraukša- nas no šosejas bija teicis Džeisonam, ka jūnija sākumā kalnos var uzsnigt sniegs. Televīzijas laika ziņās dažreiz cilvēki tiek brīdināti, ka augstu kalnos laiks negaidīti var mainīties uz slikto pusi. Nekas tāds netika atgādināts, un biju domājis, ka nav iemesla uztraukumam, ja tev ir telts un mašīna. Tagad lādēju sevi, ka nebiju visu izplānojis labāk.

Šoseja bija pusstundas brauciena attālumā. Drūmi paskatījies uz biezajiem, draudīgajiem mākoņiem, mēģināju aprēķināt, cik tālu jāiet kājām. Kalnu ceļš bija slikts, apkārtne nelīdzena, tā ka ceļa lielāko daļu nebija iespējams braukt ātrāk par divdesmit jūdzēm stundā. Tas nozīmēja, ka līdz šosejai ir apmēram desmit jūdžu. Ar sāpošu potīti desmit jūdzes prasītu piecas sešas stundas. Turklāt putenis kļuva stiprāks, vairs nebija redzams ezers, un nez vai es spētu atrast ceļu. Varēja gadīties, ka staigāju uz riņķi tik ilgi, kamēr pakritu. Protams, ja es zinātu, kā izmantojams kompass un iegādātais tūrisma inventārs, izredzes būtu lielākas. Taču nožēla nepalīdzēja izdzīvot. Uz priekšu dzina bailes par Džeisonu. Un naids pret Pītiju.

Doma par Džeisonu negaidīti lika atcerēties pēdējo reizi, kad biju viņu redzējis. Klints augšā. Viņš bija pajautājis, kur atrodas ala.

Ala.

Ja es to spētu atrast, iekams putenis pieņemas spēkā vēl vairāk…

Sakopojis spēkus, iegāju kokaudzē. Redzamība tūlīt pasliktinājās, un es meimuroju uz strauta pusi — ne tāpēc, lai dzertu, bet lai izmantotu strautu par orientieri. Ejot gar mutuļojošo straumi uz augšu, mani ietina balts plīvurs. Sniegpārslas kļuva arvien biezākas. Sniegs bija tik dziļš, ka teniskurpes tajā iegrima pilnībā.

Manas teniskurpes. Es biju nopircis kompasu, kuru nemācēju izmantot, taču nebiju paklausījis pārdevēja ieteikumam iegādāties stiprus tūristu zābakus. Biju pateicis, ka tie man nav vajadzīgi, jo nav gaidāms smags pārgājiens.

Pamazām kājas kļuva nejūtīgas. Klibodams un baidīdamies, ka varu paklupt uz sniega pārklāta akmens, virzījos pa nogāzi uz augšu. Vai varu paļauties uz savu atmiņu, meklējot alu? Zināju tikai to, ka tā ir straumes pretējā pusē, ka tā ir vienīgi sprauga klintī, kas man, trīspadsmit gadus vecam zēnam, bija likusies milzīga.

Nogāze beidzās ar stāvu kranti. Ejot gar to, redzēju, ka apses nomaina priedes. Zari dūrās rokās un skrāpēja seju. Tā kā putenis pastiprinājās, uznāca bailes, ka varu aizkumurot garām alai, to nepamanījis. Vasarā tūristi atradīs manu līķi vai to, ko būs atstājuši plēsīgie zvēri.

Esmu arhitekts, nevis izdzīvošanas eksperts, nodomāju. Manas rokas jau gandrīz vairs neko nejuta. Sasodīts, kāpēc nebiju iemetis somā cimdus? Tā bija tik muļķīga rīcība, ka esmu pelnījis nāvi. Vairīdamies no priedes zara, zaudēju līdzsvaru, kritu un gandrīz atsitos ar galvu pret lielu akmeni. Stulbi. Pelnījis, lai…

AsTOŅpAdsMiTĀ NODAĻA

Arhitekts.

Manā vājajā apziņā sarosījās kāda doma. Zini, kā…

Doma lēnām attīstījās, liekot pagriezties pret akmens bluķi, kuram gandrīz biju uzkritis virsū ar galvu.

Tu proti būvēt.

Cenšoties piecelties kājās, atklāju, ka akmens ir krūšu augstumā. Nākamais akmens atradās gandrīz piecu pēdu attālumā un bija gandrīz tikpat liels. Akmeņi gulēja blakus klintij, tā varētu būt dibensiena.

Tu proti būvēt, atkārtoju.

Es piesteberēju pie priedes zara, no kura biju gribējis izvairīties, uzgūlos tam ar visu svaru, un, kad nomācošo klusumu pārtrauca krakšķis, jutu, ka uzliesmo cerību dzirksts. Sasprindzinājis spēkus, aizvilku zaru pa sniegu līdz akmeņiem, pacēlu uz augšu un pārliku tiem pāri. Streipuļodams izpildīju šo darbību vairākas reizes, liku pāri akmeņiem skujas, mēģinot izveidot jumtu.

Rokas no aukstuma sāpēja tik stipri, ka no acīm plūda asaras, saldēdamas vaigus. Man nebija laika pabāzt nobrāztās un asiņojošās rokas zem lietusmēteļa, lai sasildītu tās uz krūtīm. Bija pārāk daiļdz jāizdara.

Kā neprātīgs spārdīju sniegu starp akmeņiem, it kā vienodamies ar puteni, kas .plosījās ārpus patvēruma. Ieejas priekšā noliku skujotus zarus, lai tie pasargā no vēja. Lai kā sāpēja rokas, nespēju rimties. Vajadzēja sameklēt nokaltušus zarus, lapas, koka gabalus un sakraut patvēruma aizmugurē.

Vietā, kur akmeņi piekļāvās klintij, biju atstājis nelielu caurumu, lai būtu ceļš dūmiem. Pasargātam no vēja un krītošā sniega, man likās, ka aukstums vairs nav tik briesmīgs. Taču, veidojot no lapām uz zariem nelielu kaudzīti un mēģinot izvilkt sērkociņu kastīti, rokas šķita neveiklas kā ķepas. Tikai ar grūtībām spēju satvert sērkociņu. Šķita, ka tie nav mani pirksti. Sērkociņš nemitīgi krita no tiem ārā. Galu galā skaliņš kļuva nelietojams, un vajadzēja ņemt nākamo. Par laimi to man izdevās aizdedzināt. No rokām tas uzkrita uz lapu un zaru kaudzītes un dega, līdz uzliesmoja neliels ugunskurs. Pacēlās dūmi. Es aizturēju elpu, lai nebūtu jāklepo. Siltuma dzīti, dūmi virzījās uz caurumu aizmugurē.

Rīkle no sausuma bija sapampusi, un gaiss tikai ar mokām ieplūda plaušās. Biju tā apdullis, ka ilgi blenzu uz metāla sērkociņu kastīti, un tikai tad radās miglaina doma, kas jādara. Ar grūtībām ieliku sērkociņus pirmās palīdzības komplektā. Paņēmis metāla kastīti, izbāzu nejūtīgo roku ārā, piepildīju kastīti ar sniegu un noliku blakus ugunij.

Sniegs lēni kusa. Bailēs apdedzināt roku aptinu pirkstus ar krekla piedurkni un tikai tad atvilku karsto kastīti no uguns. Tā bija tikai puscollu dziļa un divas kvadrātcollas liela, taču ūdens kastītē bija tik kārdinošs, it kā būtu ieliets sešpadsmit unču glāzē. Ar piespiešanos nogaidīju, kamēr kastīte atdziest.

Beidzot mana pacietība bija galā. Es izmantoju piedurkni, lai paceltu kastīti. Pielicis pie lūpām, uzpūtu un izdzēru silteno, rūgto ūdeni. Izkaltusī mute to uzsūca, pirms paguvu norīt. Alkaini izbāzu ārā roku un no jauna piepildīju kastīti ar sniegu. Metāla siltums tūlīt izkausēja sniegu. Es iedzēru jaunu malku. Ūdens atkal netika līdz rīklei. Piepildīju kastīti atkal, noliku blakus ugunij un iemetu ugunī vēl dažus sprunguļus.

Es tā darīju vēl un vēlreiz. Kad mute un rīkle bija atveldzētas, izvilku no somas plēves maisiņu ar zemesriekstiem un rozīnēm un pamatīgi sakošļāju porciju, kas bija pēdējā. Stīvi skatījos liesmās, manī auga naids pret Pītiju un uztraukums par Džeisonu.

DEViŅpAdsMiTĀ nodaĻa

Neskaidri atcerējos, ka biju izgājis ārā, lai iztīrītu sniegu no dūmu cauruma un sameklētu vairāk kurināmā. Citādi dzīvoju kā pa miglu. Pāris reižu, kad pamodos, uguns bija izdzisusi. Mani no pārsalšanas paglāba tikai sasilušie akmeņi.

Pamanījis, ka elastīgais apsējs ap delmu iekrāsojies sārts, nekritu panikā — likās, roka pieder kādam citam. Pat cauri zariem un pie ieejas sasnigušajām sniega kupenām ieraugot saules gaismu, jutos no visa dīvaini tālu. Galu galā konstatēju, ka pagājusi visa diena, kaut patvērumā bija šķitis, ka laiks stāv uz vietas.

Ja no jumta nebūtu sācis pilēt ūdens, varbūt kā apdullis es gulētu, līdz zustu pēdējās enerģijas druskas. Sabiedējot mani, uz plakstiem uzkrita aukstas ūdens lāses. Acīs grieza saules gaisma. Es pakustināju galvu. Mutē iekrita lāses, kam no sveķainajiem priežu zariem bija vāja terpentīna piegarša. Norīstījos, izspļāvu ūdeni un piecēlos sēdus, lai pār- sēstos sausākā vietā. Blakus nokrita vēl dažas lāses, liekot uzdūmot gandrīz izdzisušajam ugunskuram. Klepodams paķēru mugursomu, ižkumuroju ārā, līdz ceļgaliem brizdams pa zariem un sniega kupenām pie ieejas. Saule patīkami sildīja. No kokiem krita sniegs. Veidojās tērcītes. Stāvot kūstošajā sniegā, kājas un lieli samirka no jauna, taču tas bija citāds slapjums, jo sildīja saule, un man nebija jātrīc. Pēc saules augstuma austrumu pusē nospriedu, ka ir pavēls rīts. Kaut arī ķermenis pretojās, sapratu, ka citas izdevības izmantot labos laika apstākļus var nebūt.

Ilgi lūkojos uz savu patvērumu. Tas bija vāji sastiprināts un nedrošs kā bērna darināts, taču neviena paša projektētā būve nebija izraisījusi manī tādu lepnumu.

Es sāku ceļu lejup. Sniega atstarotā saule žilbināja acis. Šķērsojot pirmo pļavu, saule jau atradās tieši virs galvas, sniegs gandrīz bija nokusis un pārvērtis zemi dubļos. Ceļš tomēr nebija redzams, nebija, pēc kā vadīties, tāpēc gāju, izraugoties spraugas koku starpās, kurās tas varētu būt.

Neatceros, kā nokļuvu uz devītās šosejas, kā uz tās sa- bruku un kā mani atrada nejaušs autobraucējs. Droši vien tas bija noticis, saulei rietot. Pamodos nelielā slimnīcā pilsētiņā, kas saucās Frisko. Tikmēr jau bija izsaukts štata policists. Pārliecies pār gultu, viņš gribēja zināt, kas ar mani noticis. Vēlāk uzzināju, ka viņam vajadzējis divdesmit minūtes, lai tiktu pie kaut kādas skaidrības. Es visu laiku biju saucis Džeisonu, it kā dēls atrastos izstieptas rokas attālumā un es varētu viņam palīdzēt.

Ārsts sašuva brūci kreisās rokas apakšdelmā. Viņš dezinficēja un apsaitēja rokas. Viņš baidījās, ka tās varētu būt apsalušas.

Pēc sarunas pa tālruni policists atgriezās.

—    Mister Dening, Denveras policija nosūtījusi uz jūsu māju patruļmašīnu. Gaisma mājā izslēgta. Uz zvanu pie durvīm neviens nav atbildējis. Lukturīša gaismā pa garāžas logu redzēts "Ford Expedition".

—    Garāžā? Nesaprotu. Kāpēc Pītijam bija jāatgriežas mājās? — Prātā uzplaiksnīja briesmīga doma. — Ak kungs!

Es mēģināju izrāpties'no gultas. Mani apturēja ārsts un policists tikai kopīgiem spēkiem.

—     Policisti izsituši logu un iekļuvuši jūsu mājā. Viņi to pamatīgi pārmeklējuši. Māja ir tukša. Mister Dening, vai jums ir vēl kāds transportlīdzeklis?

—    Ko tas dod… — Man dunēja galva. — Sievai ir "Volvo".

—    "Volvo" garāžā nav.

Arī tas neko nedeva.

—    Tas izdzimtenis droši vien to paņēmis. Kādēļ? Un kur ir mana sieva un dēls?

Policista satrauktā seja liecināja, ka viņš nav pateicis

visu.

—    Kāds pārmeklējis jūsu guļamistabu un jūsu dēla istabu.

—    Ko?

—      Atvilktnes izrautas, drēbes izmētātas. Denveras policistiem palicis iespaids, ka tur kāds ārdījies briesmīgā steigā.

Es iekliedzos.

OTRĀ DAĻA

PiRMA nodaĻa

Lai kā es lauzos uz mājām, ārsts atlaida mani tikai nā- kamās dienas rītā. Policists pārveda mani mājās uz Denve- ru. Labās rokas plaukstas locītava sāpēja no intravenozās sistēmas, ko tai vietā bija pievienojis ārsts. Pēc divām bez ēšanas pavadītām dienām man vajadzēja būt badā, taču emocionālais šoks bija iznīcinājis pēdējo ēstgribu. Tikai ar piespiešanos lēnītēm apēdu banānu, no pudeles uzdzerot mazus apelsīnu sulas malkus.

Iegriežoties mūsu ielā, skatienam atklājās Viktorijas laika mājas priekšā augošās kļavas, furgons un mikroautobuss piebraucamajā ceļā, policijas mašīna ietves malā. Tālāk stāvēja citi automobiļi un divi vietējās televīzijas auto- busiņi.

Izkāpis no patruļmašīnas, pazinu televīzijas reportieri, kas ar mikrofonu rokā nāca man pretī. Viņai sekoja operators. Gabaliņu tālāk nāca konkurējošās televīzijas studijas vīriešu kārtas līdzinieks. Reportieri kāpa ārā arī no citām mašīnām.

-— Sasodīts, kā viņi to uzzinājuši? — es jautāju.

—    Ejiet uz māju.

Kamēr kliboju pāri zālienam, policists paplēta rokas, veidojot barjeru. Ārsta aizdotās bikses un krekls (manējie bija saplēsti lupatās) brīvi karājās uz auguma, tāpēc es izskatījos trausls un neaizsargāts. Man izdevās iekļūt istabā un aizvērt durvis, lai nedzirdētu reportieru klaigāšanu, saucot manu vārdu. Viņu saucienus nomainīja citas balsis. Dzīvojamā istabā stāvēja un sarunājās policijas virsnieks, vairāki vīri sporta žaketēs, vēl daži ar laboratorijas iekārtām.

Viens no viņiem, smagnējs vīrs ar ūsām, pamanīja mani foajē un pienāca klāt.

—    Vai misters Denings?

Mājiens ar galvu izraisīja reiboni.

—    Esmu leitnants Vebers. Tas ir seržants Pendltons. — Viņš norādīja uz jaunu, gludi skūtu, tievu vīru.

—    Mēs pārbaudījām bēniņus, pagrabu un mežu aiz mājas. Nekur no jūsu sievas vai dēla ne vēsts, — sacīja Pendltons.

Brīdi nesapratu, par ko detektīvs runā. Policisti, kas bija apmeklējuši māju iepriekšējā dienā, bija teikuši, ka Kei- tas un Džeisona nav mājās. Ja Pītijs aizvedis abus ar Keitas "Volvo", kāpēc policija pārbauda bēniņus un… Apjēdzot, ka policisti meklējuši labi noslēptus līķus, man kļuva nelabi.

—    Jūs neizskatāties īpaši labi, mister Dening. Jums vajadzētu apsēsties. — Vebers ieveda mani dzīvojamā istabā, citi pagāja malā. — Atnesīšu mazliet ūdens.

Kaut arī ārsts bija devis man šķidrumu, joprojām jutos izkaltis. Kad detektīvs atgriezās ar pilnu glāzi, uz brīdi zaudēju orientāciju, man šķita, ka šī ir viņa māja un es esmu viņa viesis. Neveikli paņēmu glāzi apsaitētajās rokās un iedzēru malku. Vēders dumpojās.

—   Vai nevarat iedomāties, kur palikusi mana sieva un dēls? — man izdevās pajautāt.

—    Pagaidām ne, — Vebers atbildēja. — Štata policija ziņoja, ko esat teicis, tomēr mums būtu jāuzdod jums daži jautājumi. — Viņš nopētīja manu saskrāpēto seju. — Vai jūtaties tik stiprs, lai atbildētu?

—    Jo ātrāk to darīšu, jo ātrāk atgūšu ģimeni.

Viņi apmainījās ar skatieniem, kurus sapratu tikai vēlāk — viņi nebija pārliecināti, ka es ģimeni atgūšu.

—    Jūs palīdzētu mums… — Pendltons pameta skatienu uz maniem pirkstu galiem, kas rēgojās no apsējiem. — Mums būtu jānoņem jūsu pirkstu nospiedumi.

—    Mani nospiedumi… Kāpēc…

—   Lai atšķirtu no nospiedumiem, ko atstājis ģimenes nolaupītājs. Kura ir viņa guļamistaba?

—    Augšā pa kāpnēm… pa kreisi… — Šķita, ka man trūkst elpas. — Istaba gaiteņa galā. Pa labi.

—    Tā ir istaba ar beisbola cimdu uz gultas, — Vebers paskaidroja tehniķim.

—    Beisbola cimds? — Es saspringu. — Uz viņa gultas?

Pendltons sarauca pieri grumbās.

—    Jā. Vai tas ir svarīgi?

—    Kaut kad sen tas cimds piederēja Pītijam.

—    Nesaprotu.

—   Viņš grib pateikt, ka tas viņam vairs nav vajadzīgs. Ka viņš dabūjis ko labāku.

— Nesteidzieties, mister Dening. Mēs nesaprotam jūsu domu gaitu.

Kamēr tehniķis spieda manus pirkstus pie tintes spilventiņa un uz papīra lapas katram pirkstam paredzētā vietā, mēģināju visu izskaidrot, cik labi vien pratu.

Otra nodaĻa

—    Sen pazudušais brālis?

—    Lai Dievs stāv man klāt, jā.

—    Bet kā jūs zināt, ka viņš patiešām ir jūsu brālis?

—    Viņš stāstīja tādas lietas, ko varēja zināt tikai brālis.

Detektīvi vēlreiz saskatījās.

—    Kas noticis?

—    Vienkārši ienāca prātā kāda doma, — bilda Vebers. — Varbūt jūs dzirdējāt tikai to, ko gribējāt dzirdēt. Daži afēristi tik veikli prot runāt par vispārīgām lietām, ka izklausās ļoti konkrēti. Tukšās vietas aizpilda cilvēki, kurus viņi cenšas piekrāpt.

—    Nē. Es pārbaudīju. Viņš pareizi zināja katru sīkumu.

—    Afēristi var būt neiedomājami slīpēti.

—   Neredzu jēgu. Afērists varēja domāt tikai par aplaupīšanu. Viņam vajadzētu vienīgi nogaidīt, kad mēs ar Keitu aizejam uz darbu, bet Džeisons uz skolu. Viņa rīcībā būtu vesela diena, lai izlaupītu māju. Viņam nevajadzētu mani nogalināt. Viņu vada personiski motīvi. Pītijs kārto rēķinus!

Pendltons mierinādams pamāja ar roku.

—   Mēs vienkārši mēģinām saprast cilvēku, kuru meklējam.

—    Dieva dēļ, krāpnieks nebūtu tāds muļķis, ka apsūdzībai laupīšanā gribētu pievienot apsūdzību slepkavībā un cilvēku nolaupīšanā. /

—    Ja vien vardarbība viņam nesagādā prieku.

No Vebera atklātā skatiena man atkal noreiba galva. Visu laiku biju centies sev iestāstīt, ka Džeisons un Keita ir dzīvi. Tagad pirmo reizi apzinājos, ka Džeisons varbūt palicis kalnos miris un Keitas līķis guļ kādā grāvī.

Daudz netrūka, lai es apvemtos.

Šķita, Pendltons jūt manas bažas. Viņa balsī saklausīju mēģinājumu pievērst manas domas kam citam.

—    Viņa fotogrāfijas droši vien jums nav?

—    Nav.

—   Jūs bijāt tik uztraucies, ka pēc viņa pārrašanās mājās neizgatavojāt nevienu fotogrāfiju?

—    Nē. — Man gribējās kliegt. Ja es nebūtu ielaidis svešinieku savā mājā…

Viņš taču nebija svešinieks, mēģināju sev iestāstīt.

Sasodīts, kas ar tevi notiek, domāju. Pēc divdesmit pieciem gadiem Pītijs ir svešinieks!

—    Mister Dening?

Aptvēris, ka Pendltons vairākas reizes nosaucis manu vārdu, lai pievērstu sev uzmanību, paskatījos uz viņa pusi.

—    Būtu labi, ja kopā ar mums jūs spētu izstaigāt māju un pateikt, kas pazudis.

—    Darīšu, kas darāms.

Man iedeva lateksa cimdus, viņi uzvilka savējos. Tikko turēdamies uz kājām, sāku apstaigāt apakšstāva istabas un tūlīt pamanīju, ka ēdamistabas bufetē vairs nav no Keitas vecāsmātes mantotie sudraba galda piederumi. Bija nozudis arī sudraba tējas komplekts. No televizora istabas ar dārgo audiovi- deouztvērēju bija nozuduši DVD un videomagnetofoni.

—     Viņš droši vien būtu pievācis arī četrdesmit sešu collu televizoru, — sarūgtināts noteicu, — ja vien to varētu iebāzt "Volvo". Nesaprotu, kāpēc viņš nav paņēmis "Ford Exļ)edition". Tajā ir vairāk vietas, viņš būtu varējis nozagt vairāk mantu.

Vebers jutās neveikli.

—     Par to parunāsim vēlāk. Bet tagad pabeigsim mājas pārbaudi.

No virtuves bija nozudusi mikroviļņu krāsns un "Cui- sinart" uztura procesors. No garāžas bija paņemti neskaitāmi rokas elektriskie instrumenti. No kabineta bija pagaisis arī klēpjdators.

—    Kā ar ieročiem? — Pendltons painteresējās. — Vai ieroči jums bija? Vai tie nav paņemti?

—    Ieroču mājās nebija.

—    Pat ne medību bises?

—    Nē. Neesmu mednieks.

Uzkāpis augšā, sastingu pie Džeisona istabas durvīm. Visas atvilktnes bija izrautas, drēbes mētājās pa grīdu. Man vajadzēja saņemties, lai ieietu istabā un to pārlūkotu.

—    Mans dēls glabā atlikumā izdoto sīknaudu krūzē uz galda.

Krūzes uz galda nebija.

Vēl grūtāk bija ieiet mūsu kopējā guļamistabā, kur valdīja neiedomājams haoss. Pārkāpis pāri uz grīdas nomestajām Keitas kleitām, ieskatījos.ieejamā sienas skapī.

—    Nozudušas četras ceļasomas.

Aptverot, ko tas nozīmē, ceļgalos iemetās tāds vājums, ka biju spiests pieturēties pie stenderes.

Man bija licies, ka, steigā meklēdams ko vērtīgu, Pītijs pārbaudījis kumodes uh skapjus. Tagad ar nelielu cerību ieskatījos vērīgāk un konstatēju, ka Keitas un Džeisona drēbes bija ne tikai izmētātas — šis tas bija arī pazudis.

—     Ja viņi būtu miruši, viņš neņemtu līdzi viņu mantas, — uzrunāju detektīvus. — Viņi ir dzīvi. Viņiem jābūt 'dzīviem.

Kā pa miglu ievēroju Vebera norādījumus un turpināju pārbaudi. Bija paņemtas arī šādas tādas manas drēbes. Veļas atvilktnes dibenā kritiskam brīdim nolikto piecsimt dolāru vairs nebija. Bija pazudusi arī Keitas dārglietu lādīte un mans zelta "Rolex" pulkstenis, ko uzliku īpašās reizēs. Nekam no tā nebija nozīmes. Svarīgi bija Keita un Džeisons.

Tehniķi fotografēja guļamistabās valdošo haosu un meklēja pirkstu nospiedumus. Detektīvi noveda mani lejā, lai nemaisos viņiem pa kājām. No jauna radās sajūta, ka māja vairs nepieder man.

—     Kāpēc "Volvo"! — ar pūlēm izmocīju jautājumu. Šķita, ka balss skan no tālienes. — Jūs solījāt paskaidrot, kāpēc viņš to paņēmis. Fordā būtu sagājis daudz vairāk zagtu mantu.

—    Jā, — Pendltons negribīgi atsaucās. — Toties "Volvo" ir tas, kā nav jūsu mašīnai ar četru riteņu piedziņu.

—    Nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

—    Bagāžnieks.

—    Ā-ā… — Sapratis biju spiests apsēsties.

—    Varbūt īpaši nav jāiedziļinās sīkumos.

—    Stāstiet. — Ieķēros ādas krēsla paročos, un man iesāpējās apsaitētās rokas. — Man jāzina.

Vebers lūkojās sānis, it kā nespētu izturēt manu skatienu.

—     Pēc visa spriežot, viņš atgriezies kopā ar jūsu dēlu un te pakļāvis jūsu sievu. Jādomā, ka viņi ir sasieti un mutē viņiem iebāzts sprūds.

Likās, aukla iegriežas manu roku locītavās.

—    Viņš neriskēja doties ceļā ar gūstekņiem uz pakaļējā sēdekļa. Agri vai vēlu kāds būtu pamanījis, — sacīja Pendltons.

—    Tātad Pītijs ielicis viņus…

—    Ja garāžas durvis ciet, neviens nevarēja redzēt, ko viņš te dara.

—    Ak kungs! — Iztēlojoties benzīna un izplūdes gāzu smaku, man kļuva nelabi. — Kā viņi var elpot? — Atcerējos Pītija izmocīto skatu, kad viņš stāstīja, kā fiņ? ar varu iebāzts bagāžniekā.

Mani izbiedēja spalgs pīkstiens. Vebers pabāza roku zem vējjakas un atāķēja pie jostas piestiprināto mobilo tālruni. Viņš pagrieza muguru un piegāja pie klavierēm, kuras patika spēlēt Keitai, tāpēc no klusinātās sarunas gandrīz neko nedzirdēju.

Viņš nolika tālruni atpakaļ.

—    Vai kas jauns? — Nervozās cerībās apsēdos taisnāk.

—     "Volvo" atrasts. Atpūtas vietā pie divdesmit piektās starpštatu maģistrāles.

—    Kas ar Keitu un Džeisonu? Vai viņi…

—    Viņu mašīnā nav. Viņš izbraucis no štata. Vaiomin- gas policija atradusi "Volvo" uz ziemeļiem no Kasperas.

—    Vaiomingā?

—    Viņš labi zināja, ka viņa rīcībā ir pietiekami daudz laika, jo "Volvo" neviens nemeklētu vairākas dienas, — sacīja Vebers. —Ja jūsu sievai sestdienas vakarā kaut kur vajadzēja būt vai arī tika gaidfti draugi, vai viņa to nepateiktu, ja viņš īpaši censtos?

Man uzmetās zosāda, iedomājoties mokas, kādas Keitai jāpiedzīvo.

—    Viņam vajadzēja aizvest sievu un bērnu, kamēr kādam nav radušās aizdomas, ka kaut kas ir atgadījies, — Vebers sacīja. — Tuvākajā jūsu bankas automātā fiksēts, ka sešos un divdesmit vienā minūtē pēc pusdienas izņemts piecsimt dolāru, lielākā summa, kādu automāts var noņemt no konta vienā dienā. Videolentē redzams vīrietis, kas izņem naudu, taču viņa galva ir noliekta un seja nav redzama.

Saprotot, ka Pītijs piespiedis Keitu pateikt bankas automāta kodu, man uz pieres izspiedās sviedri.

—    Izskatās, ka viņš braucis līdz tumsai, pēc tam atpūtas vietā pie Kasperas nolaupījis citu automašīnu. Iespējamam upurim vajadzēja būt vientuļam braucējam, taču stāvvietas tuvumā neviens nav atrasts, tāpēc viņš vai viņa visticamāk ir mašīnā kopā ar jūsu sievu un dēlu. Kamēr nav pieteikta braucēja pazušana, mēs nezinām, kāda mašīna jāmeklē.

—    Trim cilvēkiem jāelpo mašīnas bagāžniekā? Kungs dievs!

Kaut kas detektīva skatienā lika man nojaust viņa domas. Ja ņem vērā Pītija bīstamību, varbūt elpoja tikai divi cilvēki.

—    Vaiomingā? Pie joda, kas viņam darāms Vaiomingā? — Tūlīt atcerējos, ko bija teicis Pītijs. — Montāna.

—    Izklausās, ka šis vārds jums kaut ko nozīmē, — sacīja Pendltons. — Ko ar to gribat teikt?

—    Montāna ir uz ziemeļiem no Vaiomingas.

Detektīvi paskatījās uz mani tā, it kā es nezinātu, ko runāju.

—    Nē, jūs paklausieties. Brālis stāstīja, ka ieraudzījis mani "CBS svētdienas rītā", kad ēdis brokastis Montānā. Ēdnīcā Bjūtā. Varbūt tāpēc viņš dodas uz ziemeļiem. Varbūt kaut kas Montānā vilina viņu atpakaļ.

Pirmo reizi Vebers dzīvi ieklausījās.

—    Labi. — Viņš steidzīgi izvilka tālruni. — Es nosūtīšu Montānas štata policijai tā vīra, jūsu sievas un dēla aprakstu.

—    Mēs sazināsimies arī ar Bjūtas policijas departamentu, — Pendltons ātri piebilda. — Varbūt tur kaut ko zina. Ja viņš kādreiz ir apcietināts, policijai var būt fotogrāfija, kas piemērota izplatīšanai.

—   Ja pieņem, ka viņš uzdevies par Pīteru Deningu. — Es nelaimīgs blenzu grīdā.

—    Tas nav vienīgais izmeklēšanas paņēmiens. Cilvēku nolaupīšana un vešana pāri robežai nozīmē, ka ar lietu nodarbosies FIB. Federālie darīs visu, kas viņu spēkos, lai salīdzinātu mūsu atrastos pirkstu nospiedumus ar tiem, kuri jau ir lietā. Ja tas vīrs jebkad izmantojis pieņemtu vārdu, ir visas iespējas uzzināt, kas viņš ir.

Es centos ticēt viņu teiktajam.

—     Vai jums ir kāda pēdējā laika sievas un dēla fotogrāfija?

—     Uz kamīna. — Es paskatījos kamīna virzienā. Ieraugot smaidošo Keitu un Džeisonu, sažņaudzās sirds. Fotografējis biju es pats. Parasti īsti nezinu, kura fotoaparāta poga jāspiež, taču todien man bija laimējies. Bijām aizbraukuši uz Kaparkalnu slēpot, taču mēs ar Keitu lielākoties kritām. Džeisons, protams, bija izturējies dabiski un visu laiku smējies. Par spīti nemākulīgajai slēpošanai manā un Keitas sejā bija smaids. Fotogrāfijā Keita bija sarkanā slēpotāju jakā, Džeisons — zaļā, abi adītās slēpotāju cepurītes turēja rokā, Keitas blondie un Džeisona smilškrāsas mati vizēja saulē, vaigi kvēloja.

—    Mēs tās atdosim, tiklīdz būs gatavas kopijas, — sacīja Pendltons.

—    Varat paturēt, cik ilgi vajadzīgs. — Patiesībā man bija žēl šķirties no fotogrāfijām. Brīvā vieta uz kamīna tikai pastiprināja tukšuma izjūtu. —Ja vajadzīgs vēl kas — vienalga kas —, sakiet.

Kaut kas patiešām bija vajadzīgs — tas, lai Dievs uzklausa manas lūgšanas, es nodomāju.

Trešā nodaĻa

Visu laiku bez apstājas zvanīja tālrunis. Neskaidri apjautu, ka uz zvaniem atbild policisti. Beidzot viņi pasniedza man zvanītāju sarakstu. Galvenokārt zvanījuši bija reportieri, kas vēlējās interviju. Televīzija. Radio. Vakarā viss štats zinās, kas noticis.

—    Ak kungs, Keitas vecāki. — Es steidzīgi pametu Ve- beru un Pendltonu un izgāju no viesistabas. Virtuvē sastādot numuru, apsaitētā roka trīcēja.

—    Hallo? — atsaucās vecāks vīrs.

—    Rej… — Es tikko spēju parunāt. — Apsēdies. Baidos, ka man ir sliktas ziņas.

Jutos nelāgi, ka esmu spiests stāstīt par nelaimi, vienā minūtē pārvēršot viņu dzīvi. Nevienam no viņiem nebija laba veselība. Un tomēr viņi tūlīt pat gribēja doties trīssimt jūdžu tālā braucienā cauri kalniem no Dūrango uz Denve- ru. Tikai ar grūtībām izdevās viņus pārliecināt, lai paliek mājās. Galu galā — ko viņi Denverā darītu? Keitas tēvs elpoja strauji, un mani pārņēma bailes, ka viņu var ķert sirdstrieka.

—     Palieciet mājās, — es sacīju. — Mēs varam tikai gaidīt. — Iztēlē redzēju briesmīgu skatu, ka Keitas tēvs, traukdamies uz Denveru, nespēj novaldīt automašīnu un iegāžas aizā. — Tiklīdz kaut ko uzzināšu, tai pašā mirklī zvanīšu jums. /

Nolicis klausuli un dziļi ievilcis elpu, virtuves durvīs pamanīju Veberu un Pendltonu.

—    Kas par lietu? — es vaicāju.

—    Nupat piezvanīja Vaiomingas štata policija, — atsaucās Vebers.

Es izslējos taisni.

—    Ziņo, ka pazudusi sieviete Kasperā. Sestdienas vakarā viņa izbraukusi pie māsas uz Seridanu, apmēram simt piecdesmit jūdžu uz ziemeļiem no viņas dzīvesvietas.

—     Jūs domājat, ka mans brālis nolaupījis viņai mašīnu?

—    Laiks saskan. Tūlīt pēc tumsas iestāšanās viņa varēja iebraukt tai pašā atpūtas vietā, kur Vaiomingas štata policija atrada "Volvo". Ja sievietei vajadzēja iegriezties atpūtas istabā…

Es iekšēji sarāvos, iztēlojies Pītiju sekojam sievietei un viņas pārbīli.

—    Viņa braukusi ar deviņdesmit ceturtā gada "Chevy Caprice", — Pendltons paskaidroja. — Nolaupītājs droši vien ņēmis vērā ne tikai to, ka viņa brauc viena, bet arī to, ka šim modelim ir liels bagāžnieks. Viņš devies tālāk uz ziemeļiem. Vaiomingas policija paziņojusi Montānas policijai, kāds ir mašīnas numurs, un ševrolets atrasts atpūtas vietā uz deviņdesmitās maģistrāles Bilingsas tuvumā.

—    Vai mana sieva un dēls…

—    Bija ševroletā? Nē.

Pendltona balsi saklausīju kaut ko aizdomīgu.

—    Un kas noticis ar sievieti, mašīnas īpašnieci?

Viņš neatbildēja.

—    Izstāstiet.

Pendltons paskatījās uz Veberu, un tas pamāja ar galvu, it kā dotu atļauju.

—    Viņas līķis bija bagāžniekā.

—    Mīļais dievs! — Es negribēju to zināt, taču nespēju nepajautāt. — Ko Pītijs viņai bija nodarījis?

—    Sasējis rokas un aizlīmējis muti ar līmlenti. Sieviete… — Pendltona balss pieklusa, — …slimojusi ar astmu. Viņa nosmakusi.

Iztēlojoties sievietes izmisīgo cīņu pēc elpas, tikko spēju koncentrēties. Pītijs tai naktī bija nobraucis ceļu no Kasperas Vaiomingā līdz Bilingsai Montānā. Bilingsas atpūtas laukumā viņš droši vien nolaupījis jaunu braucamrīku. Pītijs varbūt no tumsas bija uzklupis vadītājam, kas dodas uz atpūtas telpu.

Iedomājos, ko izcieta Keita un Džeisons, kas tumsā iespiesti blakus mirstošai sievietei, jūt viņas spārdīšanos, dzird slāpšanas skaņas, dzird, kā klusinātās elsas pierimst, kļūst vājākas un apklust pavisam.

—    Tas nekad nebeigsies, — es izstomīju.

—    Nē, var gadīties, ka viņu noķer itin drīz, — sacīja Pendltons. — Jūsu pareģojums bija pareizs. Viņš brauc uz Montānu. Varbūt atpakaļ uz Bjūtu. Bilingsa atrodas pa ceļam uz turieni. Vietējā policijā nav krimināla rakstura ziņu par Plteru Deningu. Tiek meklēts cilvēks, kura pazīmes atbilst aprakstam, īpaši rēta uz zoda. Jāgaida ziņojums, ka pazudis pēdējās nolaupītās automašīnas šoferis. Tiklīdz BjCitas policija zinās, kas tā ir par mašīnu un tās numuru, varēs sašaurināt meklējumus. Pagaidām tiek pārbaudītas viesnīcas un citas vietas, kur jūsu brālis varētu slēpt jūsu sievu un dēlu. Bjūta nav liela pilsēta. Ticiet, ja brālis parādīsies, viņš nepaliks nepamanīts.

—    Bet ja Pītijs sajūt briesmas un nozūd?

—     Par to ir domāts. Montānas štata policija izvietojusi uz starpštatu maģistrāles neapzīmētas mašīnas, no kurām viņu cilvēki cenšas ieraudzīt vairāk nekā trīsdesmit gadus vecu vīrieti, kas brauc viens pats. Līdzko FIB tiks galā ar pirkstu nospiedumiem, radīsies skaidrāks priekšstats, ar ko mums ir darīšana. Spriežot pēc rīcības, viņam ir pieredze. Varbūt viņam ir krimināla pagātne, un tad var gadīties, ka federāļiem ir nesen uzņemta fotogrāfija, kuru iespējams izplatīt.

Ceturta nodala

Policistu sarakstā bija ari zvanītājs no darba, tāpēc vajadzēja piezvanīt uz turieni un trešo reizi dažu stundu laikā skaidrot, kas noticis. Stāstot to skaļi, notikušais arvien vairāk izklausījās pēc murga. Reizumis iezumējās signāls, ka tiek gaidīta saruna. Cerībā, ka zvana sakarā ar Keitu un Džeiso- nu, divas reizes pārslēdzos uz ienākošo zvanu, taču izrādījās, ka zvana žurnālisti. Es vairs nelikos zinis par tiem, kas gaidīja sarunu.

Tiklīdz saruna beidzās, tālrunis iezvanījās no jauna. Aparātam bija numura noteicējs, bet parasti no tā nebija jēgas, jo lielākoties tas uzrādīja NEZINĀMU ZVANĪTĀJU. Šoreiz bija lasāms uzraksts BLOĶĒTS NUMURS. Es tomēr atbildēju. Protams, zvanīja žurnālists. Pēc tam ļāvu atbildēt uz zvaniem policistiem.

Drīz aizgāja laboratorijas brigāde, Vebers, Pendltons, kopā ar viņiem visi pārējie, un māja kļuva tik tukša kā vēl nekad. Ejot pa augšstāvu, dēļu grīdas dobji atbalsoja soļus. Uz mēbelēm rēgojās pirkstu nospiedumu pulvera traipi, drēbes joprojām mētājās pa guļamistabas grīdu. Es apsēdos uz Džeisona gultas un ieelpoju viņa smaržas. Iegāju lielajā guļamistabā, pacēlu vienu no Keitas blūzēm un piespiedu pie sejas.

Man nebija ne jausmas, cik ilgi tur biju kavējies. No jauna zvanīja tālrunis. Esnelikos par to zinis, bet devos uz vannasistabu, novilku drēbes, kuras biju aizņēmies, un mēģināju nomazgāties, nesaslapinot sašūtās un apsaitētās kreisās rokas apakšdelmu. No manis nāca nost netīrumi un sakaltušas asinis. Garaiņi cēlās augšup, taču es jutu, ka ūdens siltuma tīksmi nomāc sāpes, jo pamazām pārstāja iedarboties ārsta dotās pretsāpju zāles. Mani pārņēma šausmas, kad ieraudzīju nobrāzumu un zilumu lielumu. Pūlējos noskūties tik labi, cik vien varēju, pārģērbos svaigās drēbēs, taču nejutos apmierināts. Mani nepameta doma, ka neesmu pelnījis tādas ērtības, jo nezinu, ko pašlaik pārdzīvo Keita un Džeisons.

Pie durvīm piezvanīja. Pagāja daudz vairāk laika nekā parasti, kamēr nokliboju lejā pa kāpnēm, bet zvans zvanīja vēl un vēl. Nodomāju, ja zvana reportieris… Atvēris durvis, ieraudzīju vīru ar kārtīgiem, īsi apgrieztiem iesirmiem matiem un taisnu muguru, tumšā uzvalkā, spīdīgās kurpēs. Viņa vājā seja pauda klaju lietišķību.

—    Vai misters Denings?

Tālāk uz ielas stāvošie vīri ar videokamerām panācās uz priekšu.

—    Intervijas nebūs. — Es spēru soli atpakaļ, lai aizvērtu durvis.

—      Nē, jūs neesat mani sapratis. Esmu FIB speciālais aģents Džons Geiders. — Virs parādīja savu identifikācijas karti. — Es visu laiku zvanīja pa telefonu, bet neviens ne- -atbildēja, tāpēc izmantoju iespēju un atbraucu.

—    Es biju… Es nezināju… Lūdzu, ienāciet.

Redzot, ka reportieri nāk tuvāk, aizvēru durvis un tās aizslēdzu.

Geider§ atvēra portfeli un izņēma no tā vairākas mazas elektroniskas ierīces.

—     Tie ir magnetofoni, kurus aktivizē balss. — Viņš pieslēdza vienu dzīvojamās istabas tālrunim. — Vai tālrunis ir arī virtuvē?

Viņš pievienoja magnetofonu arī tam.

—     Par mājas pārējo daļu padomāsim vēlāk. Man jau ir tiesas orderis, kas ļauj noklausīties jūsu tālruni un izsekot visus zvanus, taču dublējoša sistēma nenāks par ļaunu. Ja gadījumā piezvana cilvēks, kas nolaupījis jūsu sievu un dēlu, un pieprasa izpirkumu, mums būs ieraksts gan šeit, gan telefonu sabiedrībā.

—    Izpirkumu neviens neprasīs.

—    Nekad neko nevar zināt.

—     Es zinu. Brālim nav vajadzīga nauda. Viņam vajadzīga mana sieva un dēls.

—    Jūsu brālis? — Izklausījās, ka Geideram par lietu ir tikai virspusējs priekšstats.

Šodien jau ceturto reizi biju spiests stāstīt, kas noticis. Geiders izvilka kabatas formāta magnetofonu un drošībai stāstu ierakstīja. Viņš apliecināja, ka birojs izturēsies pret lietu ar pienācīgo uzmanību. Pēc Geidera aiziešanas palika iespaids, it kā viņš te nebūtu bijis.

Man no jauna uzmācās tukšuma izjūta.

Nav iespējams, ka noticis kaut kas tāds, centos sevi pārliecināt. Man rādās murgi. Vajag tikai pamosties. Keita un Džeisons atgriezīsies. Viss būs tikpat labi kā agrāk.

Taču, kad naktī, sāpju mocīts, pamodos un pastiepu roku, gulta Keitas pusē bija tukša.

Nekas nebija mainījies.

Dienas steidzās uz pfiekšu, taču Bjūtas policijai neizdevās nedz notvert Pītiju, nedz uziet Keitas vai Džeisona pēdas. Montānas policija galu galā pārstāja uzraudzīt starpšta- tu maģistrāli.

PIEKtā nodaļa

—    Viņš nav jūsu brālis.

—    Ko?

—    Cilvēks, kas nolaupījis jūsu sievu un dēlu, nav Pl- ters Denings, — Geiders pavēstīja pie manas mājas durvīm. — Viņu sauc Lesters Dents.

Likās, mani kāds būtu pagrūdis.

—    Jūs gribat teikt, ka Pītijs izmantojis Lestera Denta vārdu par segvārdu?

—    Nē, otrādi.

—    Dievs sodi, ko jūs runājat?

—     Pirkstu nospiedumi, ko nozieguma vietas izpētes brigāde atrada jūsu mājā, pieder cilvēkam, vārdā Lesters Dents. — Geiders ienāca mājā. — Te ir lieta par viņu. Biogrāfija. Sociālās apdrošināšanas numurs. Ziņas par sodāmībām.

Neko nesaprazdams, sēdēju dzīvojamā istabā un blenzu uz dokumentiem pievienoto fotogrāfiju. Mani raudzījās Bjū- tā nofotografēta Pītija seja ar visu nošķelto zobu un savainoto zodu.

Šis cilvēks bija identificēts — Lesters Dents. Dzimis Broktonā Indiānas štatā gadu pirms Pītija pasaulē nākšanas. Gadu gaitā vairākas reizes apcietināts par automašīnu zādzībām, bruņotu laupīšanu un slepkavību.

—    Dents izcietis sodu par izspiešanu, bruņotu laupīšanu un izvarošanu, — sacīja Geiders. — Brīnums, ka viņš nav nogalinājis jūs miegā. Vai gribat redzēt, kas par viņu zināms Bjūtas policijai? Lesters Dents bārā uzsācis kautiņu, pēc kura pretinieks nonācis reanimācijā. Atbrīvots no cietuma nedēļu pirms "CBS svētdienas rīta" raidījuma.

—    Bet… — Viss sāka izskatīties tik nereāli, likās, istaba sašķiebjas. — Kā viņš var zināt par Pītiju tik daudz?

—    Viņu ceļi droši vien krustojušies, — bilda Geiders. — Varbūt jūsu brālis redzējis "CBS svētdienas rītu" un ierunājies par to dažiem paziņām, arī Dentam. Vēlāk Dents privātā sarunā uzzinājis sīkumus un nolēmis jūs apciemot.

Es nelaimīgs pacēlu balsi.

—    Mans brālis biedrojies ar tādiem tipiem kā Dents?

—     Varbūt brālim bijusi tik skarba dzīve, kādu Dents attēloja savējo.

—     Dieva dēļ, kāpēc tad Pītijs pats neieradās pie manis?

Geiders cieši vēroja mani, bet es, atskārtis, ka Dents varēja nogalināt Pītiju, lai neļautu viņam iejaukties, saspringu.

—     Nesaprotu, kāda varētu būt šādas rīcības jēga, — sacīju Geideram. — Ja jau Dents ir tik liels nelietis, kāpēc viņš sasaiņojis mana dēla mantas? Kāpēc ņēmis Džeisonu līdzi, bet nav… — Vārdi iesprūda rīklē.

—    Nogalinājis? — Geiders neveikli pabeidza jautājumu.— Šaubos, vai tas ir temats, kuru vērts risināt.

—    Ļaujiet rruin to izlemt. Atbildiet.

Geiders lēnām izelpoja.

—    Varbūt Dents paņēmis līdzi dēlu, lai izdarītu spiedienu uz jūsu sievu. Draudot nogalināt Džeisonu, viņš var pakļaut jūsu sievu savai varai.

Šķita, ka mani trāpījis sitiens sejā.

—    Nevar būt.

—    Atvainojiet, mister Dening, jūs lūdzāt, lai esmu atklāts.

—    Pītijs… Lesters Dents…

—    Pirkstu nospiedumi nemelo.

—    Tā noteikti ir kļūda. Pītijs man stāstīja par laiku, kad bijām bērni un viņš tika nolaupīts…

—     To jums stāstīja Dents. Droši vien viņš izmaksāja jūsu brālim dzeramo, lai tik viņš runā un stāsta visādus sīkumus.

—    Viss izklausījās tik ticami. Esmu pārliecināts, ka viņš stāstīja patiesību.

—    Ziniet, daži afēristi ir tik labi aktieri, ka izpelnītos Akadēmijas balvu, ja būtu izvēlējušies pareizo ceļu.

—    Man vienkārši liekas…

—    Viss ir meli. Arī pilsētas nosaukums, kurā viņš Rie- tumvirdžīnijā turēts gūstā.

—    Redempšena.

—    Tādas vietas nav.

—    Ko?

—    Nesaskan arī cits kas. Viņš stāstīja, ka rētu uz zoda dabūjis pagājušajā vasarā Kolorādospringsā, kad, strādājot uz jumta, nokritis no kāpnēm.

—    Pilnīgi pareizi.

—     Aģenti rādījuši Denta fotogrāfiju visās šā apvidus jumiķu firmās. Neviens viņu nav pazinis. Tas pats ar celtniecības firmām. Ja kādam sejā ir divas collas gara rēta, cilvēki būtu to atcerējušies. Šādai rētai vajadzētu uzlikt šuves, taču nevienā apkaimes slimnīcā nav reģistrēts celtnieks, kas būtu ieradies ar tādu ievainojumu. Tomēr Kolorādospring- sas policijai ir novērošanas kameras videoieraksts ar Den- tam līdzīgu vīru, kas uzbrūk pārdevējam dzērienu veikala aplaupīšanas laikā. Policija dzinusies viņam pakaļ kalnos. Varbūt viņš guvis ievainojumu sejā, mašīnai līkumā nepakļaujoties un apmetot kūleni. Vraka pārbaudē policisti nav atraduši braucēju, tikai asinis.

Manā balsī ieskanējās rūgtums.

—   Jā, Pītijam patika nozust.

—    Jūs gribējāt teikt — Dentam.

—    Protams… Dentam.

—     Mēs viņu notversim, — sacīja Geiders. — Jūsu naudas viņam nepietiks ilgam laikam. Galu galā no jauna vajadzēs ķerties pie zagšanas. Jāsagaida viena kļūda. Ar to pilnīgi pietiks, lai viņu notvertu.

—    Galu galā. — Geidera lietotais vārds ieķērās man rīklē. Es centos nedomāt, kas noticis ar Keitu un Džeisonu.

Sestā nodaĻa

Tātad cilvēks, kas bija mans brālis vai ari nebija, bet par tādu uzdevās, bija nolaupījis manu ģimeni un sagrāvis manu pasauli. Viņš bija noslēpis savas pēdas, uzvedinājis mani un policiju uz domām, ka dodas uz Bjūtu Montānā. Pēc tam viņš bija izgaisis no zemes virsas. Nebija ziņu, ka šai laika posmā būtu pazudis kāds autobraucējs. Tātad policijai nebija nedz nolaupītās mašīnas numura, nedz apraksta, un tā nezināja, ko meklēt. Bija saņemti daudzi ziņojumi par nozagtām automašīnām. Simtiem no Montānas, no Vaiomingas, no Kolorādo. Tūkstošiem visā valstī. Taču ne ar vienu netika saistīts Pītija (es joprojām nespēju piespiest sevi saukt viņu par Dentu) vārds. Varbūt viņš samainījis numura zīmi ar citas automašīnas numuru. Varbūt tikai pēc zināma laika citas mašīnas īpašnieks pamanīja, ka samainīti numuri, un Pītijs tikmēr bija nozadzis citu mašīnu un vēlreiz samainījis numurus. Tikpat labi Pītijs varēja pārdot no mājas nozagtās mantas, par iegūto naudu nopirkt lietotu mašīnu un ar viltotu identifikācijas karti, par kuru policija neko nezina, reģistrēt to uz sveša vārda. Varbūt. Iespējams. Kas to lai zina.

Vietējās televīzijas stacijas nerimās stāstīt šo notikumu. To pārņēma tīkli, īpaši CBS, kas savā raidījumā iekļāva "Svētdienas rīta" fragmentus ar Keitu, Džeisonu un mani. Tika uzsvērts nepatīkamais pavērsiens, ka cilvēks, kurš uzdevies par sen pazudušo brāli, nozudis no jauna, šoreiz kopā ar manu ģimeni. Man zvanīja cilvēki, apgalvoja, ka nolaupījuši Keitu un Džeisonu un tēlaini aprakstīja viņu mokas. Policija izsekoja zvanītājus, taču noskaidrojās tikai tas, ka ir pasaulē dīvaiņi, kuriem patīk citu ciešanas padarīt vēl smagākas. Dažiem zvanītājiem izvirzīja apsūdzību par izmeklēšanas apgrūtināšanu, taču neviens no viņiem nenokļuva cietumā.

No izmisuma un bezmiega man sāka sāpēt galva. Es izlikos, ka strādāju, taču visu darīja mani darbinieki. Lielāko daļu laika biju kā transā. Izmeklēšanai zaudējot apgriezienus, kļuva skaidrs, ka Pītijs… es atkal bez panākumiem mēģināju minēt Denta vārdu… nekad netiks notverts, ja pats neuzskries policijai virsū, īpaši, ja ir uzaudzējis bārdu, kas sedz rētu uz zoda un padara izskatu citādu nekā fotogrāfijā.

Izplūduši Keitas un Džeisona attēli tika iespiesti uz piena paciņām un reklāmas lapiņām. Zem attēliem bija uzraksts: Vai esat redzējuši šo sievieti un zēnu? Ja jau es nespēju pazīt neskaidrās sejas, jāšaubās, vai to spēja kāds cits. Arī es nekad nebiju pievērsis uzmanību sejām uz piena paciņām un reklāmas lapiņām, ja bija pazudis kāds cilvēks. Kā es varēju cerēt, ka manai pazudušajai sievai un bērnam pievērsīs uzmanību cits?

Draugi sākumā mani balstīja — zvanīja un teica uzmundrinošus vārdus, aicināja vakariņās. Tomēr ar laiku daudzi no mana izmisuma sāka vairīties. Nespēdami atrast jaunus veidus līdzjūtības paušanai, viņi turējās tālāk.

Daži tomēr palika uzticīgi, un tieši no tuvākā kaimiņa Fila Berova uzzināju, ka var notikt arī ļaunāks pavērsiens. Kādu dienu apātiski grābu mājas priekšā lapas. Neskaidri apzinājos, ka rudens ar sala nojausmu gaisā, koku smaržām un kritušo lapu čaboņu savā laikā bija mans mīļākais gadalaiks, taču šobrīd tas man neko neizteica. Nejauši pacēlis skatienu uz augšu, ieraudzīju Filu, kas savilka jaku ciešāk ap krūtīm, bet tad nokāpa no ietves un nāca pie manis.

—    Kā klājas, Bred?

Savā laikā ar Keitu bijām norunājuši — lai cik draņķīgi mēs justos, vienmēr atbildēsim: "Labāk vairs nevar būt."

Fila pleci rūgtos smieklos sakustējās uz augšu un uz leju.

—   Jā, tas ir redzams. Tu grābsti vienu un to pašu vietu apmēram stundu.

—    Nekas nav svarīgāks par tīrību.

Fils pievērsa skatienu savām rokām.

—    īsti nezinu, vai vērts tev teikt.

—    Jā? — Man pāri pārskrēja salta vēja brāzma.

—     Mārdža teica, ka nevajag tevi satraukt, taču nospriedu, ka tev jau pietiek raižu, lai iedzīvotos jaunās nepatikšanās no cilvēkiem, kam būtu tev jāpalīdz.

Vējš kļuva vēl saltāks.

—    Par ko tu runā?

—    Vakar pie manis darbā ieradās FIB aģents.

—    Džons Geiders?

—    Jā, tā viņu sauca. Jautāja, ka jūs ar Keitu esat satikuši. Vai ģimenē bieži bijuši strīdi. Vai esi sitis dēlu.

—    Ko?

—     Viņš gribēja zināt, vai iedzēris neesi kļuvis nevaldāms. Vai tev ir mīļākā.

—    FIB tur aizdomās mani?

Septītā nodaĻa

—    Kuņas bērns!

Geiders saminstinājās, ieraudzījis mani savas mašīnas priekšā Denveras federālās ēkas garāžā.

—    Nomierinieties.

—   Jūs domājat, ka es nogalināju savu sievu un bērnu?

—    Laikam jau daži jūsu draugi pateikuši, ka jautāju par jums.

—    Drīzāk tā ir manas reputācijas graušana! — Es tuvojos viņam, sažņaudzis dūres.

—    Tāpēc nav jāuztraucas, — bilda Geiders. Atbalss pavadīta, garām pabrauca mašīna, šoferis caur

pieri paskatījās uz mums.

—    Garāžā ir novērošanas kameras, — brīdināja Geiders. — Izmetiet no galvas domu, ka varat uzbrukt federālajam aģentam federālajā īpašumā.

—    Katrā ziņā būtu vērts.

Geiders kā padodamies pacēla uz augšu rokas.

—    Nedomāju ar jums kauties. Ja jūs nomierinātos un paklausītos…

Viņam aiz muguras ar troksni atvērās durvis. Spilgti apgaismotajā garāžā iznāca sargs. Viņš turēja roku uz maksts ar pistoli.

—    Vai viss ir kārtība, mister Geider?

—     Neesmu pārliecināts. — Geidera vājā seja pauda nopietnību. — Vai viss ir kārtībā, mister Dening?

Es sažņaudzu dūres tik cieši, ka iesāpējās pirkstu kauliņi.

—    Vai, nokļuvis cietumā, jūs varēsiet palīdzēt sievai un dēlam? — Geiders pajautāja.

Es trīcēju, seja dusmās dega.

—     Padomājiet, kas vajadzīgs jūsu ģimenei, — sacīja Geiders.

Dūres atlaidās vaļīgāk.

—     Viss nokārtosies, Džo, — Geiders uzrunāja sargu. — Tagad varat mūs pamest.

—    Es pavērošu monitoru, — sargs atsaucās.

—    Laba doma. — Geiders nogaidīja, kamēr durvis rībēdamas aizveras.

—    Kā jums varēja ienākt prātā, ka es nogalināju sievu un dēlu?

—   Tā ir standarta izmeklēšanas procedūra. Ja kāds ģimenes loceklis pazūd vai tiek nogalināts, vainīgs bieži vien ir cits ģimenes loceklis.

—    Ak kungs, kā es būtu varējis aizbraukt "Volvo" uz Vai- omingu, pēc tam nozagt mašīnu un pamest to Montānā, neizprotamā kārtā atgriezties atpakaļ un vēl aizbraukt uz kalniem?

—   Jūs to varētu, ja Dents darbotos jūsu uzdevumā.

Geidera aizdomas mani satrieca.

—    Kāpēc man būtu jālūdz Pītijam tādas lietas?

—     Dentam. Ja jums būtu naudas grūtības, ja jūs gribētu saņemt naudu par dzīvības apdrošināšanas polisi vai arī jums būtu mīļākā, kam sieva kļuvusi par šķērsli.

Sažņaudzu dūres no jauna.

—    Tikai nebija rodams izskaidrojums naudas noņemšanai no jūsu bankas konta vai vērtspapīru portfeļa, nebija ne mājiena par skandāliem ģimenē. Turklāt es nespēju saprast, kā varēja krustoties jūsu un Denta ceļš pēc viņa iznākšanas no cietuma Bjūtā un… Beidziet uz mani tā skatīties. Izmeklēšana neko nedeva. Bija jāmeklē cita pieeja.

—    Tu, kuņas bērns, liki maniem draugiem domāt, ka ģimenes nozušanā esmu vainojams es.

—     Izmeklēšanā nav nekā personiska. Es jau teicu, tā ir standarta procedūra. Svarīgi ir tas, ka izmeklēšana nedeva absolūti neko. Jūs esat tīrs.

—    Paldies. Milzīgs, ja tā var teikt, tencinājums.

Astotā nodaĻa

—   Izskatās, ka jūs esat apņēmies nelietot Lestera Den- ta vārdu, — teica psihiatre.

Es neko neatbildēju.

—    FIB veica pamatīgu pārbaudi, — psihiatre turpināja. — Pierādīts, ka viņš nav jūsu brālis.

Man tā sažņaudzās sirds, ka tikko spēju parunāt.

—    Viņi domā, ka Denta un mana brāļa ceļi krustojušies, ka Dents uzzinājis, kas noticis ar brāli bērnībā. Viņš nolēmis ieņemt Pītija vietu un varbūt viņu pat nogalinājis.

Es skatījos pa logu uz priedi.

—    Taču jūs tam neticat, — sacīja psihiatre.

—    Es nevaru.

—    Nevarat? — Psihiatre izvērtēja dzirdēto.

Man atkal aizžņaudzās kakls.

—   Ja pieņem, ka Dents nolaupījis manu sievu un bērnu, jāatzīst, ka, zinot viņa profilu, viņš izdarīja ar gūstekņiem visu, ko vēlas, un… — Es nespēju pateikt vārdu "nogalināja". Joprojām skatījos pa logu uz priedēm. — Bet ja Pītijs izmantojis Denta vārdu par pseidonīmu… — Man aizlūza balss. —Ja viņus nolaupījis Pītijs, ļoti ticams, ka viņi vēl ir dzīvi.

Psihiatre apsēdās taisni.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—     Es mēģināju iedomāties sevi viņa vietā. — Koka aprises kļuva neskaidras. — Visiem spēkiem mēģināju iztēloties Pītija izjūtas, ierodoties manā mājā. Manā mīlošajā ģimenē, ērtībās. Pītijs gribēja mani ne tikai nogalināt par viņa dzīves izpostīšanu. Viņam bija vajadzīga mana dzīve, kādu biju to izveidojis sev.

Piespiedu sevi attīstīt šo domu tālāk.

—     Es izanalizēju brīdi, kad Pītijs nogrūda mani aizā. Pārdzīvoju no jauna vēl un vēl. Manuprāt, viņš bija ieplānojis nogaidīt mirkli, kad Džeisona nav tuvumā, un nogalināt mani tā, lai viss izskatītos pēc nelaimes gadījuma. Pēc tam viņš cerēja iegūt Keitas un Džeisona simpātijas, kļūt neaizstājams un galu galā ieņemt manu vietu. Ja vien Džeisons nebūtu redzējis viņu nogrūžam mani aizā.

Es dziļi ievilku elpu.

—    Tātad iecerētais plāns izjuka. Ko Pītijs varēja darīt? Nogalināt Džeisonu? Parūpēties, lai arī viņa nāve izskatās pēc nelaimes gadījuma? Mēģināt ieņemt manu vietu blakus Keitai? Nē. Džeisonam Pītija plānos bija ierādīta nozīmīga vieta. Viņam bija vajadzīga ne tikai mana sieva, bet visa ģimene. Pats par sevi saprotams, ka viņš vairs nevarēja dzīvot manā mājā, jo Džeisons par redzēto pateiktu policijai. Taču Pītijs manu ģimeni varēja nozagt. Viņš varēja to noslēpt un drāzt manu sievu, kad vien ienāk prātā. Viņš varēja piespiest manu dēlu izturēties pret sevi kā tēvu. — Vārdus varēju izspiest tikai ar grūtībām. — Viņi vismaz būtu dzīvi. Ja Pītijs un Dents ir viena un tā pati persona. Ja Pītijs viņus nolaupījis. Ja Dents ir tas, par ko viņu uzskata FIB, ja nav Pītijs, viņš visticamāk nogalinājis Džeisonu tūlīt un noslēpis līķi kalnos. Pēc tam viņš īstenoja neizdevušos plānu iespēju robežās,'Izlaupīja māju un piespieda Keitu doties līdzi, droši vien uz Montānas kalniem, kur pēc sirds patikas var viņu izvarot tik ilgi, kamēr apnīk, un… — es nespēju pateikt, — pēc tam nogalināt.

Psihiatre samiedza acis, it kā nupat būtu skatījusi elli. Tikai man nebija skaidrs, vai to elli, kas jāizcieš Keitai un Džeisonam, vai to, par kādu viņa uzskata manu maldu pilno prātu.

Devītā nodaĻa

Rijot otai antidepresanta tableti, izdzirdēju, ka pie durvīm zvana. Cerēju, ka ieradies FIB aģents ar jaunumiem.

Taču, atvēris durvis, verandā ieraudzīju bērnus ķekatnieku apģērbā. Bērnus, kas gaida cienastu. Biju pavisam aizmirsis, ka šodien ir Visu svēto diena. Man nebija saldumu. Nekā tāda, ko bērni kārotu. Viņi atrāvās atpakaļ, it kā briesmoņa tērpā būtu es. Kad mēģināju kaut ko skaidrot, viņi skriešus pameta verandu. Es aizvēru durvis un izslēdzu gaismu. Paskatījies pa tumšo logu, ieraudzīju citus bērnus ķekatnieku tērpā, kas pagāja mājai garām, kā jau biju cerējis. Nevarēju neatcerēties, ka Visu svēto diena ir vieni no mīļākajiem Džeisona svētkiem. Viņam patika ieģērbties kosmosa briesmoņa vai traka zinātnieka tērpā. Arī man bija paticis iet kopā ar dēlu. Bet šoreiz tā visa nebūs. Es noskaitos, ka esmu nobiedējis bērnus. Vai zaudējums padarījis manu seju tik briesmīgu? Vai manas acis deg tumšā neprātā?

Roka turēja zāļu pudelīti. Lādēdamies pārmetu to pāri istabai. Depresiju nomainīja nevaldāmas dusmas. Ko Pītijs bija teicis, kad pirmo reizi mani uzrunāja? Toreiz, kad noturēju viņu par viltvārdi un liku lasīties projām, iekams neesmu uztaisījis no viņa kotleti? "Bred, tagad pieveikt mani būs daudz grūtāk nekā. tad, kad bijām mazi." To mēs vēl redzēsim, nodomāju. Dzirdēju, ka uz ielas kāds brīdina bērnus, lai netuvojas manai Verandai, nozvērējos, ka pārstāšu gaidīt, kad kaut ko izdarīs policija un FIB, es vairs negaidīšu, ka kaut kas notiks.

Pašam jāgādā, lai kaut kas notiktu.

DESMiTĀ nodaĻa

—    Aizstāšanas teorija? — Geiders jautāja.

—    Jā. — Biju tik satraukts, ka stāvēju pie viņa galda kājās. — Mēs zinām, ka Pītijs meloja.

—    Dents.

—    Ko tad, ja viņa stāstījums bija tik pārliecinošs tāpēc, ka balstījās patiesībā? Pītija minētajā laikā viņš tomēr ir bijis Bjūtā un Kolorādospringsā. Tikai bija darījis pavisam ko citu.

—    Kāds tam sakars ar teoriju par…

—   Jūs teicāt, ka Rietumvirdžīnijā nav tādas pilsētas — Redempšena.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Bet valsts pārējā daļā? Vai kaut kur ir tāda pilsēta? Vai Rietumvirdžīnijā ir pilsētas ar līdzīgu reliģiskas pieskaņas nosaukumu?

Geiders brīdi domāja.

—     Iespējams. Tā Dents varēja padarīt savu stāstu ticamāku.

—    Vai to nav iespējams pārbaudīt?

Geiders atliecās krēslā atpakaļ. Kalsnā seja no noguruma izskatījās vēl vājāka.

—    Pamēģināšu. Birojs man uzkrāvis dubultu slodzi sakarā ar… — Viņš pamāja uz dokumentu kaudzi sev priekšā uz galda. — Kāda tam nozīme? Viss Denta teiktais par savu pagātni ir samelots, lai iegūtu jūsu simpātijas.

—    Bet ja nu tie tikai daļēji ir meli?

—    Tie tomēr nelīdzēs atrast jūsu sievu un dēlu. Katrs pavediens ir izpētīts. Operatīvā vienība izformēta. Atliek tikai gaidīt, ka Dents kaut kur uzradīsies.

—     Pītijs. — Es centos noturēt sevi grožos. — Nolādēts, vai viss, ko esat par viņu uzzinājuši, nav solis uz priekšu, lai izprastu viņa rīcību un to, uz kurieni viņš varēja doties?

—     Protams, — Geiders atbildēja. — Par to nav šaubu. — Viņš piecēlās un pavadīja mani pie rakstainā stikla durvīm. — Aizstāšanas teorija, — viņš noteica bez īpašas pārliecības. — Protams. Katrā ziņā es šo to pārbaudīšu. Ja ienāk prātā vēl kāda doma, dariet man to zināmu.

ViENpAdsMiTA nodaĻa

—    Misters Peins tūlīt jūs pieņems, — sacīja sekretāre.

Es noliku trīs mēnešus veco avīzi, kas tikpat labi varēja

būt pati jaunākā, tik maz vērības tā pievērsa pasaules notikumiem. Šķērsojis nelielu uzgaidāmo telpu, iegāju samērā plašā kabinetā, kāds manā firmā būtu uzskatīts par mazu.

Iekārtojums bija askētisks: koka krēsls, rakstāmgalds, dators, vēl viens krēsls. Akvārijs, kurā dūšīgs vīrs ar brillēm birdināja barības druskas. Vīra baltie mati kontrastēja ar sārtajiem vaigiem. Žakete bija novilkta. Pāri zilajam kreklam stiepās dzelteni bikšturi.

—    Kā jūtaties šai pēcpusdienā, mister Dening?

—    Baidos, ne īpaši labi. Citādi nebūtu šeit.

Peins pamāja, viņa apaļā pazode viegli sašūpojās.

—    Protams, visi pie manis nāk ar nepatīkamiem jaunumiem. Savulaik tos uzņēmu sevī un vakarpusē jutos kā grausts. Bet tad es atcerējos sava zobārsta akvāriju un to, kā tas nomierina pirms zobu urbšanas. Te ir tikai parastās zelta zivtiņas. Nezinu, vai tās palīdz maniem klientiem, taču ar mani tās dara brīnumus. Vai zināt, ka agrāk biju simt četrdesmit mārciņu smags nervu kamols? Kopš man ir šīs zivis, — viņš pielika rokas pie jostas, — esmu uzplaucis.

Man atlika tikai pasmaidīt.

—    No viņām smeļos enerģiju, mister Dening. — Peins nolika paciņu ar zivju bafību un ērti iekārtojās krēslā pie galda. — Vai nevēlaties kafiju? Limonādi?

Es papurināju galvu, ka ne.

Peins uz platā vēdera saņēma kopā pirkstus un apveltīja mani ar siltu skatienu.

—    Izstāstiet, kā varu jums palīdzēt.

Ar pārtraukumiem izstāstīju par Keitu un Džeisonu. Peins pamāja ar galvu.

—     Lasīju avīzēs un redzēju televīzijā. Briesmīgs notikums.

—    Mans advokāts sacīja, ka jūs esot labākais Denve- ras privātdetektīvs.

—    Varbūt viņam nav pazīstami detektīvi, kas ir labāki.

—    Viņš teica, ka jūs esot strādājis FIB. Stāstīja, ka jūs esot izsekojis sērijslepkavu.

—    Tā ir taisnība.

—     Viņš teica, ka jūs esot paredzējis banku, kurā nākamajā iebruks laupītāju banda.

—    Taisnība.

—     Un kad tas tiks darīts. Vēl viņš teica, ka jūs esot novērsis vietējo teroristu mēģinājumu…

—    Tikai pa nedēļas nogalēm.

Joks mani pārsteidza nesagatavotu.

—    Lūdzu. Tādi komplimenti liek maniem vaigiem vēl vairāk piesarkt, — bilda Peins. — Es biju viens no komandas. Katrs ieguldīja darbā savu daļu.

—    Mans advokāts teica, ka jūs esot darījis vairāk.

—    Vai viņš pastāstīja, ka par to samaksāju ar pirmo laulību, ka dabūju lodi ceļgalā, kuras dēļ vajadzēja aiziet no darba birojā? Beidzot biju tik gudrs, ka pārstāju velti cerēt. Arī jums nav jālolo cerības, mister Dening. Jums nevajag cerēt uz neiespējamo, svarīgi ir saglabāt emocionālo veselību.

Tā kā nebija neviena, pie kā vēl varētu vērsties, noriju vilšanos.

—    Pareizi vien ir.

—    Tāpēc ļaujiet pajautāt vēlreiz: kā es, jūsuprāt, varu jums palīdzēt?

—    Policija un FIB lietai atmetuši ar roku. — Es mēģināju runāt stingrā balsī. — Jau pagājuši seši mēneši. Esmu dzirdējis, ka iespēja atrast pazudušās personas ir jo mazāka, jo lielāks laiks pagājis. — Es tikko spēju piebilst: — Vismaz atrast tās dzīvas.

—     Kā to ņem. Katra lieta ir citāda. Statistika ir pagātnes atspoguļojums, nevis nākotnes pareģojums.

—    Vārdu sakot, jūsu prāts atvērts visam. Jūs esat tieši tāds cilvēks, kāds man vajadzīgs. Varat noteikt honorāru, kādu vēlaties. Nauda nav galvenais.

—    Arī man nauda nav galvenais. Honorārs visiem ir vienāds, — sacīja Peins. — Kā jūs domājat, ko tādu es varu izdarīt, kas nebija pa spēkam policijai un FIB?

—    Šobrīd viņi nedara neko.

—    Iespējams tāpēc, ka neko nav iespējams uzzināt.

—    Es tam neticu.

—    To var saprast. — Peins noplātīja rokas. — Tikai ņemiet vērā, ka mani resursi nav tik lieli kā FIB.

—    Protams, ne. Tomēr jūs varat ieklausīties jaunās idejās. Jūs varat… Liekas, neesmu izteicies īsti saprotami. Nedomāju jūs nolīgt, lai jūs turpinātu izmeklēšanu.

—    Jā? — Izskatījās, ka Peins neko nesaprot. — Ko tad jūs vēlaties? /

—    Vēlos, lai jūs mani pamācāt, kā tas jādara.

DivpAdsMiTA nodaĻa

—    Man vajadzīgs ierocis, — es sacīju.

—    Kāds? — Pārdevējam bija bārda un zirgaste.

—    Pats spēcīgākais un tāds, kurā saiet daudz ložu.

—    Patronu, — pārdevējs palaboja.

—    Atvainojiet?

—    Tās nesauc par lodēm, bet patronām. Lode atdalās no čaulas un trāpa mērķi.

—    Labi. Tātad pistoli, kurā saiet visvairāk patronu.

—     Šaušanai mērķī vai mājas aizsardzībai? Jautāju tāpēc, ka daudzi domā, ka pret laupītājiem vislabāk der bise.

—    Ko teiksiet par vienu no šiem?

—    Par revolveri? Tajā iet tikai sešas patronas. Pusautomātiskajos saiet vairāk. Tikai jāzina, kādu kalibru jūs vēlaties: četrdesmit piekto vai deviņus milimetrus diametrā.

—    Kurš ir lielāks?

—    Četrdesmit piektais.

—    Ņemšu to.

—    Pirms izvēlaties, jums jāzina, ka lielākais ne vienmēr ir labākais. Četrdesmit piektajam aptverē saiet septiņas patronas un viena stobrā. Šīs deviņu milimetru pistoles aptverē iet desmit patronas un viena stobrā. Astoņas patronas tomēr ir krietni mazāks spēks nekā vienpadsmit.

—    Par cik mazāks?

—    Salīdzinājumā ar.deviņiem milimetriem? Viss atkarīgs no izmantojuma. Patiesībā deviņu milimetru pistoles aptverē desmit patronas ir tikai tāpēc, ka deviņdesmito gadu vidū Kongress pieņēma likumu, kurš ierobežo patronu skaitu aizsardzības ieročiem. Taču pirms likuma izdošanas…

-Jā?

—    Sestdien pilsēta bija ieroču izstāde. Varu iepazīstināt ar draugu, kas vēlas pārdot pirms likuma ieviešanas ražotu "Beretta" ar piecpadsmit patronām aptverē un vienu stobrā.

—    Tas ir daudz.

—    Par to nav runa. Tikai nesaprotiet mani nepareizi. Ieroča pārdošana nav nelikumīga. Likums tikai aizliedz ražot vai importēt aptveres, kurās ir vairāk par desmit patronām. Tā kā draugs nopircis "Beretta" pirms likuma ieviešanas, viss ir likumīgi. Tāds modelis pārdošanā neparādās bieži, tāpēc jums droši vien vajadzēs samaksāt vairāk.

—    Tas ir pilnīgi dabiski.

—    Tikai pēc tam… — Pārdevējs jutās neveikli.

—    Kas pēc tam?

—     Neņemiet ļaunā. Jums acīmredzot ir maza sajēga par ieročiem. Lai neiešautu sev kājā, jūs droši vien vēlēsieties iziet apmācību.

tRīspAdsMiTA NOdAļA

Tumsā aiz loga plosījās pirmā sniega vētra šai gadā, taču es tikpat kā nepievērsu tai uzmanību, jo biju iegrimis Pei- na doto interneta adrešu studēšanā, — viņš bija teicis, ka šīs adreses labprāt pārlūko FIB. Blakus manam klēpjdatoram atradās vārdnīcas un izziņu krājumi, kuros meklēju ar atpestīšanu saistītos vārdus. Vairāki likās daudzsološi. Man bija grūti iedomāties, ka pilsētai var dot Etounmentas, Propitei- šenas, Medieišenas, Intersešenas vai Džadžmentas [2] vārdu. Izrādījās, ka Jūtas štatā ir miests — Džadžmenta.

Pie sienas atradās liela Savienoto Valstu karte. Ik pa brīdim cēlos kājās un iespraudu karodziņu vietā ar pilsētu, kuras nosaukumam bija reliģisks skanējums. Pēc vairākām stundām karodziņi rotāja visu karti, taču tie neveidoja nekādu sistēmu. Montānā nebija neviena karodziņa.

Sāku saprast, kāpēc Geiders izmeklēšanā nebija gribējis izmantot manu teoriju.

Apņēmība zuda vēl straujāk, redzot, cik daudzām pilsētām ir svēto nosaukumi. Kartē bija jāsprauž arvien vairāk karodziņu. Drīz to pietrūka.

ČETRpAdsMiTA nodaĻa

—    Kā cilvēks var iegūt viltotu identitāti?

Peins apsvēra manu jautājumu, birdinādams akvārijā zivju barību. Pēc tam ar visu svaru iesēdās krēslā, un tas no- krakstēja.

—    Pirmām kārtām jāizvēlas pilsēta, kurā nekad neesat dzīvojis.

—    Kāpēc?

—    Lai nepieļautu, ka īstā un pieņemtā identitāte viena otru sagandētu. Ja esat audzis Klīvlendā, jūs negribēsiet, lai arī jūsu izvēlētais tēls būtu nācis no turienes. Kāds, kas pārbaudīs jauno identitāti, var doties uz šo vietu ar fotogrāfijām un atrast cilvēku, kurš jūs pazīst īstajā vārdā.

Es pamāju.

—    Tāpēc jūs dodaties uz citu valsts daļu. Tikai jāizvairās no nelielām apdzīvotām vietām, kur ļaudis cits citu pazīst un izmeklētājam tūlīt var pateikt, vai tāds cilvēks jebkad tur dzīvojis. Izvēlieties pilsētu. Tur ir mazāk pastāvības, arī ļaužu atmiņa ir īsāka. Teiksim, jūs esat izraudzījies Los- andželosu vai Sietlu. Tagad ejiet uz publisko bibliotēku un palasiet avīzes, kas iznākušas dažus gadus pēc jūsu dzimšanas. Sameklējiet visādus nelaimes gadījumus — dzīvojamo māju ugunsgrēkus, autoavārijas un līdzīgus notikumus, kuros gājušas bojā veselas ģimenes. Tas ir svarīgi, jūs taču negribat, lai kāds dzīvs palikūŠais apgāž jūsu leģendu. Izpētiet upuru nekrologus. Meklējiet tādu etniski piemērotu vīriešu kārtas bērnu, kas, palicis dzīvs, būtu vienā vecumā ar jums.

—    Un tālāk?

—     Pieņemsim, ka cilvēku, kurā gribat iemiesoties, sauc Roberts Kīgans. Nekrologā varbūt teikts, kur viņš dzimis. Nosūtiet vēstuli ar lūgumu atsūtīt dzimšanas apliecības kopiju. Tas nav nekas neparasts, jo cilvēki pastāvīgi tās zaudē. Šādos gadījumos vēršas dzimtsarakstu birojā.

—     Bet… — Es saraucu pieri. — Ja Roberts Kīgans ir miris, vai dzimšanas apliecībā nebūs kāda atzīme, norāde?

—     Iekams datori nekļuva par neatņemamu mūsu dzīves sastāvdaļu, ne, — Peins paskaidroja. —Jūsu dzimšanas gadā nebija efektīvas informācijas apmaiņas. Varas iestādes nosūtītu jums Roberta Kīgana dzimšanas apliecības kopiju, ilgi nedomājot. Mazliet jānogaida, lai jaunas uzziņas prasīšana par Robertu Kīganu nepiesaistītu uzmanību. Pēc tam jālūdz Roberta Kīgana miršanas apliecība. Losandželosu un Sietlu pieminēju tāpēc, ka Vašingtonas un Kalifornijas štatā uz miršanas apliecības tiek rakstīts sociālās apdrošināšanas numurs. Ja ir Roberta Kīgana miršanas apliecība un sociālās apdrošināšanas numurs, var dabūt autovadītāja apliecību, pasi un citus svarīgākos dokumentus. Var dabūt darbu, maksāt nodokļus un atvērt kontu bankā. Vārdu sakot, iespējams pieņemt viņa identitāti. — Peins pievērsa man ilgu skatienu. — Taču mēs nerunājam par jums.

—     Mēs runājam par manu brāli. Ja Lesters Dents ir miris, vai Pītijs ar jūsu aprakstītajiem paņēmieniem būtu varējis pieņemt viņa identitāti?

Peins joprojām mani pētīja.

—     Pirms jūsu brālis tika apcietināts, nofotografēts, pirms viņam noņemti pirkstu nospiedumi? Teorētiski jā.

—    Tādā gadījumā esmu pie pilnas saprašanas. — Es izdvesu garu nopūtu. — Pītijs un Dents var būt viena persona. Dents var būt pieņemtais vārds.

—    Tikai nekā tāda nav, — Peins sacīja.

—    Kāpēc?

—   Jūsu brālis nav pieņēmis Lestera Denta identitāti.

—    Kā jūs varat būt par to tik drošs?

—    Tāpēc, ka šorīt apmeklēju Geideru. Strādājot birojā, mēs pazinām viens otru. Agrākās pazīšanās vārdā palūdzu, lai ļauj ieskatīties Denta lietā.

Es jutu nemieru, saprotot, ko Peins skaidros.

—    Lieta bija ļoti informatīva, — sacīja Peins. — Jūs uzstājāt, ka jūsu brālis un Dents ir viens cilvēks, tāpēc Geiders vēlreiz bija pārbaudījis Denta dzīves gaitas. Miršanas apliecība nekur nav atrodama. Turklāt Dents pieprasījis sociālās apdrošināšanas numuru pusaudža vecumā. Paraksts uz lūguma ir tāds pats kā Denta paraksti dažādajās apcietināšanas reizēs. Dents un jūsu brālis ir divi dažādi cilvēki.

—    Nē.

—    Tā ir taisnība, — sacīja Peins.

—    Tas nozīmē, ka mana sieva un dēls ir miruši!

—    Ne gluži. Ja nav pretēju liecību, vienmēr ir cerība.

—   Ja nav līķu, jūs gribējāt teikt.

Peins brīdi klusēja.

—    Diemžēl, mister Dening.

Mans skatiens kavējās pie akvārija.

—    Jūs neredzējāt Pītija acis, kad viņš stāstīja par zelta zivtiņu, kuru mēs aprakām pagalmā un kuru kaimiņu kaķis izraka. Stāstījums neskanēj'a tā, it kā viņš notikumu būtu dzirdējis no cita mutes. Skatiens bija skaidrs kā cilvēkam, kas tur bijis. Ar mani rumja Pītijs.

—    Varbūt. Tikai man nav ne jausmas, kā to var pierādīt.

—    Es to izdarīšu. — Es piecēlos. — Ticiet, kaut kādā veidā to pierādīšu.

—    Iekams aizejat, gribēju jums kaut ko paprasīt.

Apstājies durvīs, es atskatījos.

—     Birojā nostrādātajos gados mans deguns kļuvis jutīgs pret pulvera dūmiem. Pēc rokasspiedienu apmaiņas šī smaka palika uz manas labās rokas. Vai jūs lietojat šaujamieročus, mister Dening?

PiECpAdsMiTA nodaĻa

—    Uzmanību ugunslīnijā! — norējās sieviete instruktore.

Mēs iztaisnojāmies.

—    Uzmanību pa labi!

Mēs pārbaudījām šo virzienu.

—    Uzmanību pa kreisi!

Cauri aizsargstiklam mēs pārbaudījām šo virzienu, vai kāds nedara kaut ko nepārdomātu.

—    Viens, — instruktore nokliedzās, — jūs satverat ieroci makstī! Divi: izvelkat un notēmējat no jostasvietas! Tris: paceļat ieroci pie acīm! Četri: nospiežat mēlīti!

Garajā un šaurajā šautuvē gandrīz vienlaikus norībēja astoņi šāvieni. Tie atbalsojās pret betona sienām, aussargu dēļ šķita, ka tie atskanējuši neizprotami tālu.

Lai arī instruktore stāvēja tieši aiz manis, viņas balss skanēja klusināti.

—    Tēmē no mērķa pa labi. Pa kreisi!

Mēs paklausījām, bet nešāvām un gaidījām citus mērķus, kas varēja parādīties jebkurā brīdī.

—    Ieročus makstī pie jostas! Aizsprādzēt!

Visi astoņi kā viens pabeidzām darbību un noņēmām roku no makstī ieliktajiem ieročiem.

Šautuvē iestājās klusums.

—    Nav slikti, — viņā sacīja. — Paskatīsimies, vai kāds kaut kur trāpījis.

Mēs visi stāvējām pozīcijā, priekšā atradās plauktiņi munīcijai un rezerves aptverēm. Ar pogu varēja iedarbināt mehānisku vinču, ar kuru velk mērķus.

Instruktore pārbaudīja rezultātus.

—    Neviens nav trāpījis melnajā centrā, taču šobrīd no jums to arī negaidu. Vismaz neviens nav aizšāvis garām mērķim. Dening, jūs esat trāpījis vistuvāk, tomēr trāpījums joprojām ir par augstu un uz kreiso pusi. Vingrinieties mājās ar nepielādētu pistoli. Nospiežot mēlīti, nav jāsašķiebj plaukstas locītava.

Instruktore aizgāja koriģēt pārējos interesentus. Mēs aizlīmējām caurumus mērķos ar lenti, nospiedām pogu, lai aizvilktu mērķus uz telpas galu, un, izdzirdējuši instruktores uzsaucienu "Uzmanību ugunslīnijā!", iztaisnojāmies.

SEŠpAdsMiTA NODAĻA

Es gāju uz sporta centru katru dienu. Nekad neesmu bijis labā fiziskā formā, taču kopš Keitas un Džeisona nolaupīšanas biju sabrucis. Nepilnvērtīga uztura, alkohola un kustību trūkuma pēc biju pieņēmies svarā par divdesmit mārciņām. Tas nu bija izbeigts. Es nolīgu treneri. Kaut labi zināju, ka nedrīkst sasteigt, nevarēju vien sagaidīt rezultātus. No trīsdesmit minūtēm uz trenažiera pārgāju uz sešdesmit. Sāku skriet, vispirms telpās, vēlāk aukstumā uz ielas. Skrēju vienu jūdzi. Divas. Piecas. Zaudēju lieko svaru. Tauki pārvērtās muskuļos.

Es gāju uz pašaizsardzības kursiem. Leņķis. Spēks. Masa. Arhitektu valoda. Vairs neizlikos, ka mēģinu strādāt. Likvidēju firmu, dāsni samaksāju darbiniekiem. Kad nenodarbojos ar šaušanu un fiziskiem vingrinājumiem, pārbaudīju Peina dotās interneta adreses.

Agrākajā dzīvē biju pārlieku aizņemts, lai pētītu inter- netu. Tagad brīnījos, cik daudz informācijas tur var iegūt. Es atradu datus par Lestera Denta dzimšanu, kas saskanēja ar FIB ziņām: viņš bija dzimis 24. aprīlī Indiānas štatā Brok- tonā gadu pirms Pītija. Es pārbaudīju visu štatu datu bāzes, taču nespēju atrast ziņas par Lestera Denta nāvi. Neguvis pierādījumus, ka Pītijs pieņēmis Denta identitāti, negribīgi pārbaudīju FIB teoriju, ka Dents pieņēmis Pītija identitāti, bet nekur nebija ne vārda par Pītija nāvi, arī to, vai viņš noslepkavots.

Pagāja Pateicības diena. Tā izraisīja rūgtas atmiņas. Keitas vecāki bija uzaicinājuši mani svētkos pie sevis, bet es sākumā biju atteicies, jo man nebija tāda noskaņojuma. Vēlāk iedomājos, ka viņi jūtas tikpat vientuļi kā es un mēs varētu mēģināt mierināt cits citu. Visi trīs iedzērām drusku vīna; gatavojot pusdienas, virtuvē mazliet paskatījāmies futbolu, taču svētku noskaņa neradās; turklāt pastāvīgi vajadzēja uztraukties, jo manā prombūtnes laikā varēja piezvanīt Denveras policija, Geiders vai Peins un pateikt, ka Keita un Džeisons atrasti.

Ziemassvētkos pie manis atbrauca Keitas vecāki. Ieraudzījis Keitas tēvu, tūlīt iedomājos, kaut būtu apciemojis viņus pats, lai viņiem nav jāpūlas. Es nespēju slēpt apjukumu, redzot, cik lielā mērā bēdu māktā sirds bija saliekusi šo agrāk stalto, robusto vīru. Centīgi, gribēdami panākt svētku noskaņojumu, atcerējāmies agrākos labos Ziemassvētkus, kad koledžā tikos ar Keitu un biju sapratis, ka man ir panākumi, jo viņa uzaicināja mani pavadīt Ziemassvētkus kopā ar viņu un vecākiem.

Tajā laikā lielākās grūtības bija egles izvēle, un šajā darbā man arvien piebiedrojās Keita un Džeisons. Tiklīdz egle bija mājās, mēs sākām tās rotāšanu, kas bieži vien ievilkās līdz tumsai. Šoreiz katra spuldzīte eglē atgādināja lielo zaudējumu. Parasti zem egles bija milzum daudz dāvanu, taču šogad ar Keitas vecākiem biju vienojies ar dāvanām neapmainīties. Galu galā mēs vēlējāmies tikai vienu, un to nevarēja palikt zem egles. Keitas māte, kā parasti, pagatavoja viegli alkoholisku dzērienu ar olas dzeltenumu, cukuru un garšvielām. Tas bija lielisks tāpat kā katru gadu, taču es tikko spēju to norīt. Pēc dažām dienām viņi atgriezās Dūran- go. Keitas tēvs jutās slikti, un braukt vajadzēja mātei.

Kaimiņš Fils Berovs uzaicināja mani uz jaunā gada sagaidīšanu. Visiem spēkiem centos būt sabiedrisks, taču svētki negāja pie sirds. Es atgriezos mājās stundu pirms pusnakts. Lai kā gribēju, nespēju atcerēties Keitas un Džeisona balsis.

Pienāca pavasaris.

Maijs.

Jūnijs.

Jau gads, kā viņi bija pazuduši.

SEpTiŅpAdsMiTĀ NODAĻA

—    Es dodos projām no pilsētas, — pavēstīju Peinam.

—    Jā, dažreiz der aiziet no ļaunām atmiņām, — viņš sacīja.

—    Jācer, jums nebūs iebildumu, ja manu pastu pārsūtīs jums.

—    Nekādā ziņā, — Peins atbildēja. — Lai tā būtu.

—    Es lūdzu, lai policija un FIB, ja kaut ko uzzina, paziņo jums.

Peins pamāja ar galvu.

—     Zvanīšu, tiklīdz kaut ko būšu uzzinājis. Iedodiet numuru, kur zvanīt, un…

—     Šobrīd par to nav īstas skaidrības. Man būs jāpiezvana jums.

—    Jūs nezināt, uz kurieni dosieties?

—    Droši nezinu.

—    Jūs taču nevarat kāpt lidmašīnā, iepriekš nerezervējis vietu.

—    Es nelidošu ar lidmašīnu. Gribu vienkārši iesēsties automašīnā un braukt. Apskatīt zemi. Braukt, kurp ceļš aizvedīs.

Peins samiedza acis.

—    Vai jūs nejokojat?

—    Nesapratu.

—    Braukt, kurp aizvedīs ceļš? Ļaujiet padomāt. Jūs esat kaut ko atradis? Ko?

—    Es jau teicu. Man vienkārši jātiek projām.

—    Jūs mani uztraucat.

Es vairījos no viņa skatiena, pievērsdamies akvārijam.

—    Tikai nesakiet, ka mēģināsiet viņu atrast, — bilda Peins.

Es lūkojos akvārijā.

—     Pie joda, kā jūs cerat to izdarīt? — Peins noprasīja. — Tas nav iespējams. Jums nav ne mazāko cerību.

Beidzot paskatījos uz viņa pusi.

—    Esmu izdomājis visu, ko vien iespējams izdomāt.

—    Bez kādiem pieturas punktiem? Jūs acīmredzot patiešām brauksiet turp, kur aizved ceļš. Iznāks tikai klaiņošana.

—    Man ir pieturas punkti, — es neatlaidos.

Peins palieca savu tuklo augumu uz priekšu.

—    Pastāstiet.

—    To ir grūti pastāstīt.

—    Papūlieties.

—    Pītijs gribēja ieņemt manu vietu.

—    Un? — Izskatījās, ka Peins neko nesaprot.

—    Tagad mēģināšu visu darīt otrādi un iztēloties sevi Pītija vietā.

—    Ko?

— Centīšos ielīst viņa ādā. Mēģināšu domāt, kā domā viņš. Es gribu kļūt tāds kā viņš.

—    Kungs dievs, — Peins čukstus izdvesa.

—    Galu galā mēs esam brāļi.

—    Mister Dening…  -Jā?

—     Jūtu jums līdzi, cik vien tas iespējams. Lai Dievs stāv jums klāt.

TREŠĀ DAĻA

Pirmā nodaĻa

Iejusties Pītija ādā? Domāt kā viņš? Tas izskatījās kā izmisuma solis, bet vai bija alternatīva? Vismaz nesēdēšu mierā. Citādi es zaudēšu prātu.

Es izgāju uz ielas, kur Pītijs pirmo reizi bija man tuvojies pie biroja — vai pie tā, kas reiz bija mans birojs. Pulkstenis rādīja mazliet pāri diviem, tieši kā pirms gada. Pītijs bija saucis mani vārdā no aizmugures, tas nozīmēja, ka viņš bija gaidījis kreisajā pusē ēkas virpuļdurvīm. Es piegāju pie liela betona puķu poda, pret kuru viņš droši vien atspiedās, un nolūkojos uz ārdurvīm, mēģinādams izprast viņu. Kāpēc viņš nebija gājis iekšā? Stāvēdams pie puķu poda, pūlim neredzams, sapratu, kādi motīvi viņu vadījuši. Telpā stāvokļa noteicējs būtu es, taču uz ielas, no aizmugures izkliedzot manu vārdu, noteicējs bija viņš.

Atcerējos mūsu pirmo sarunu, šoreiz no viņa pozīcijām, — kā viņš stāstīja lietas, ko varēja zināt tikai brālis, redzēja izbrīnu un panāca savu. Tad devos uz kafejnīcu ielas otrā pu$ē, kur saruna turpinājās. Apsēdos vietā, kur bija sēdējis viņš. Iztēlojos, ka es cenšos pārliecināt, ka sen pazudušais brālis beidzot atradies. Atgriezos mājās un iedomājos, ka esmu viņš, ieeju mājā, apskatos visapkārt, redzu iedzīvi, mantas, kādas man nekad/nav piederējušas. Vai iecere sāka veidoties šajā brīdī? To esmu pelnījis es, nevis tu, viņš varēja nodomāt. Redzot vienu vai otru priekšmetu, viņš tikai ar pūlēm spēja noslēpt dusmas. Tu izpostīji manu dzīvi, un tāpēc esi ticis pie tā visa, tu izdzimteni!

Skatīties uz Keitu bija patīkami: slaidas kājas, vilinošs viduklis. Bet kā ar Džeisonu? Ko Pītijs īstenībā domāja par viņu? Sasodīts traucēklis. Pītija dzīves pieredze nepazina tēva instinktu. Taču Džeisons bija daļa no tā, kas Pītijam būtu, ja toreiz no beisbola spēles es nebūtu sūtījis viņu mājās. Džeisons bija komplektā kopā ar pievilcīgu sievu un lielu māju, tāpēc viņš bija vajadzīgs. Pītijs vēlējās visu, kas mans. Atcerējos vakariņas, kuras Pītijs bija ēdis kopā ar mums, viņa pieklājīgo izturēšanos un palīdzību trauku mazgāšanā. Vēlāk viņš bija rotaļājies ar Džeisonu. Viņš to nevarēja ciest ne mirkli, tāpat kā nevarēja ciest, ka jātēlo prieks par bērnu dienām, iekams nebiju izpostījis viņa dzīvi. Taču pats ļaunākais brīdis, brīdis, kuru viņš ienīda visvairāk, bija saistīts ar beisbola cimdu, kuru Pītijs bija nometis brīdī, kad viņu sagrāba tas vīrietis un sieviete. Viņš labprāt būtu ietriecis cimdu man rīklē.

Iegāju Pītija istabā un apgūlos viņa gultā. Skatīdamies griestos, atklāju, ka esmu paņēmis beisbola cimdu un triecu ar dūri pa to vēl un vēlreiz. Viņš gribēja smēķēt, taču nevarēja sagraut savu plānu, smēķējot telpās un aizdodot dusmas

Keitai. Tāpēc viņš klusu nokāpa lejā, pa virtuves stikla durvīm izgāja mēness apspīdētajā pagalmā, saniknots apsēdās atpūtas krēslā un aizsmēķēja cigareti. Iztēlojos, kā viņš cenšas nepamanīt manu seju, tai parādoties logā. Es iedzīvojos viņa domās. Ko tu tur augšā dari, viņam bija jādomā. Drāz savu sievu, vai ne, brāl? Papriecājies, kamēr vari. Drīz būs mana kārta.

Otrā nodaĻa

Nākamajā rītā aizgāju uz frizētavu, uz kuru biju viņu aizvedis. Es jutu šķēres pieskārāmies galvai un mocījos aizvainojumā no domas, ka izskatos pēc ķēma un man jāpadara savs izskats cienīgāks. Pēc tam devos uz veikalu, kur biju nopircis brālim jaunu apģērbu. Tad uz kurpju veikalu. Beidzot aizgāju pie zobārsta, kur biju sagādājis viņam neveiklus brīžus nošķeltā zoba dēļ un vēl skaidrāk licis saprast, ka viņš ne pēc kā neizskatās.

Ieejot zobārsta kabinetā, reģistratore pacēla uz mani izbrīnītu skatienu.

—    Šodien mēs jūs negaidījām, mister Dening. Tūlīt mums būs lenča pārtraukums. Vai kaut kas steidzams?

—    Nē. — Apjucis atskārtu, ka gandrīz esmu noticējis, ka varu atkārtot pagājušā gada notikumus. — Droši vien esmu sajaucis dienas. Atvainojiet, ka traucēju.

Nedroši satvēris durvju rokturi, atcerējos gaidīšanu uzņemšanā, kamēr Pītijam tīrīja zobus un pielīdzināja bojāto zobu. Mēģināju iztēloties Pītiju, kas saniknots sēž zobārsta krēslā. Tā kā viņš nebija apmeklējis zobārstu gadiem ilgi, viņš droši vien bija nervozs un saspringts, kad zobārsts tuvojās ar…

—      Patiešām, jūs varētu man palīdzēt vienā jautājumā. — Es noņēmu trīcošo roku no durvju roktura un piegāju pie letes, kas atdalīja reģistratori no uzgaidāmās telpas.

Viņa gaidoši paskatījās uz mani.

—    Pirms gada te biju ieradies kopā ar brāli. — Sirds man satraukti pukstēja no domas, kas bija ienākusi prātā.

—   Jā, atceros. Ļoti, ļoti žēl, ka tā noticis ar jūsu sievu un dēlu.

—    Tas bija grūts laiks. — Centos runāt normālā balsī un slāpēt emocijas. — Saprotiet, es gribētu zināt… — Es aizturēju elpu. — Vai jūs nepateiktu, vai brālim tika taisīts zobu rentgens?

Treša nodaĻa

—      Te ir! — es paziņoju Geideram. — Te ir pierādījums!

Nopietnais vīrs caur pieri paskatījās uz to, ko biju nolicis uz galda.

—    Kāds pierādījums?

—   Ka mans brālis un Lesters Dents ir viens un tas pats cilvēks!

—    Vai jūs joprojām gribat…

—    Dažas dienas pirms manas sievas un dēla nolaupīšanas brāļa zobiem tika izdarīts rentgenuzņēmums. Bērnībā vecāki mani un Pītiju regulāri sūtīja pie zobārsta. Parādiet šos uzņēmumus mūsu toreizējam ģimenes zobārstam Ohaio. Viņš var tos salīdzināt ar vecajiem attēliem. Viņš apliecinās, ka zobi pieder vienam un tam pašam cilvēkam.

—    Deviņus gadus veca bērna zobi būs citādi nekā cilvēkam trīsdesmit gadu vecumā, — Geiders iebilda.

—    Vai tāpēc, ka pazušanas brīdī visi īstie zobi viņam vēl nebija? Tā nav. Zobārsts teica, ka brālim jau vajadzēja būt dažiem īstajiem zobiem, un, ja ari gadu gaitā tie mainījušies, saknēm bija jāsaglabā tā pati struktūra. Vai jums tik grūti to pārbaudīt?

Geiders nolika malā biezu lietu, ko bija lasījis.

—    Labi, — viņš nepacietīgi attrauca. — Lai pieliktu šai lietai punktu reizi par visām reizēm. Kāds ir tā jūsu Ohaio zobārsta uzvārds?

—    Es… neatceros.

Geiders kļuva vēl nepacietīgāks.

—    Bet Vudforda nav liela pilsēta, — es sacīju. — Tur nebija daudz zobārstu. Nebūtu grūti noskaidrot, kuru esam apmeklējuši.

—   Ja uzskata, ka viņš vēl arvien strādā. Ja pieņem, ka viņš saglabājis tik senus pierakstus. — Iezvanījās Geidera tālrunis. Sniedzoties pēc klausules, viņš man teica:

—    Sazināšos ar jums vēlāk.

—    Kad?

—    Nākamajā nedēļā.

—    Tas būs par vēlu.

Geiders mani vairs nedzirdēja. Viņš jau runāja pa telefonu.

Ceturtā nodaļa

Sestdienas rītā piecēlos no Pītija gultas, iekrāvu "Ford Expedition" tūrisma inventāru, aukstumsomā ieliku sviestmaizes. Visu centos darīt tieši tāpat kā iepriekšējā gadā un deviņos, tai pašā laikā kā pirms gada, izbraucu pa septiņdesmito starpštatu maģistrāli uz kalniem. Virsotnes joprojām klāja sniegs — tieši tāpat kā iepriekšējā gada jūnijā. Nelikdamies zinis par dabas skaistumu, kā to būtu darījis Pītijs, mēģināju atcerēties mūsu sarunas. Es saviebos, atminējies, kā tās risinājās: gandrīz ik reizi, kad Džeisons sacīja "tēt" un kaut ko man jautāja, Pītijs atbildēja pirmais. Viņš centās iedzīvoties manā ādā un jau radinājās pie vārda "tēvs".

Dodoties uz ziemeļiem Arapaho nacionālajā mežā, iedomājos, kā viņš slēpa savas gaidas. Es piebraucu pie ezera un apstājos tieši turpat, kur visi trīs bijām apstājušies pagājušajā gadā. Paskatījos uz vietu, kur Pītijs, Džeisons un es bijām uzslējuši telti. Es aizgāju ezera otrā pusē līdz strautam, uzrāpos pa mežaino nogāzi līdz aizai, pa kuru apakšā dārdēdams traucās ūdens. Visu laiku domāju, kā viņš bija skatījies apkārt, meklēdams vietu, kur varētu atbrīvoties no manis -tā, lai nāve izskatītos pēc nelaimes gadījuma.

Es rāpos uz augšu pa vaļīgajiem akmeņiem līdz aizas malai. Sajutu Pītija satraukumu, Džeisonam aizejot aiz lielā akmens nolaist urīnu. Tagad! Breds bija pagriezis muguru.

"Tēt!" .

Nē, puika nāca atpakaļ pārlieku ātri!

Nespēdams apstāties, iegāzu savu nolādēto brāli aizā un pagriezos pret bērnu, kas stāvēja ar šausmās pārvērstu seju.

Iztēlē skatītais Džeisona baiļu šoks pievērsa mani tagadnei. Kad biju atsvabinājies no Pītija domu varas, mani pēkšņi pārņēma pretīgums, ka es izliekos par viņu. Par spīti vēsajam vējam mirku sviedros. Dodoties pa vaļīgajiem akmeņiem lejup, nespēju vien nobrīnīties, kā Pītijs varēja nokāpt lejā nepakritis, īpaši, ja vēl bija jācīnās ar baiļu pārņemtu bērnu, kas pretojas. Iedomājoties atbildi uz šo jautājumu, kļuva slikti, jo iztēlē redzēju samaņu zaudējušu zēnu, kuru Pītijs cauri kokiem nes uz "Ford Expedidon".

Tā kā mašīnai nav bagāžnieka, Pītijam Džeisons bija jāsasien, jāaizbāž viņam mute, jānoliek aizmugurē uz grīdas un jāuzmet virsū telts. Pītija ādā braucu uzmanīgi pa kalnu pārejām uz mājām, nekur nepārsniedzu atļauto ātrumu, lai neapturētu ceļu policists un nesāktu interesēties, kas lokās zem telts mašīnas aizmugurē.

Ticis mājās, iebraucu garāžā un nospiedu tālvadības pults pogu. Durvis rībēdamas nogāja lejā. Izkāpis no mašīnas, iztēlē skatīju Keitu no virtuves ienākam garāžā. Viņa nupat atgriezusies no pašas vadītā semināra, kas ildzis visu dienu. Lietišķi pelēkais, elegantais kostīms, kuru viņa uzvilkusi no rīta, dara viņas garos, gaišos matus vēl košākus.

"Kāpēc jūs esat atpakaļ tik ātri?" Viņa sarauc pieri. "Kur ir Breds un Džeisons?"

"Notika nelaimes gadījums."

"Nelaimes gadījums ?"

Viņš pieveica Keitu, sasēja, aizbāza muti, sameklēja Keitas mašīnas atslēgas, pēc tam ielika viņu un Džeisonu "Volvo" bagāžniekā. Mašīnas pakaļējais sēdeklis bija nolaižams, lai tajā var ielikt garus priekšmetus, piemēram, slēpes. Droši vien viņš to nolaida, lai bagāžniekā ieplūst gaiss, bet daudzās mājā nolaupītās mantas izmantoja, lai neļautu sēdeklim nolaisties pilnībā, tas Keitai un Džeisonam pavērtu ceļu bēgšanai. Viņš steidzīgi sakravāja ceļasomas, neaizmirs- dams paņemt kaut ko no manām drēbēm. Galu galā, aizstājot mani, viņš gribēja izskatā līdzināties man.

Es izbraucu no mājas tāpat kā Pītijs — ap sešiem pēcpusdienā. Sešos un divdesmit vienā minūtē, tāpat kā Pītijs, slēpdamies no kamerām, ar zemu noliektu galvu izņēmu naudu no tā paša bankas automāta. Taču, braucot pa divdesmit piekto starpštatu maģistrāli no Denveras uz ziemeļiem, atskārtu, ka nozagtās mantas radītu iespaidu, it kā viņš no "Volvo " tirgotos ar elektriskajām sadzīves precēm. Baidīdamies modināt policistos aizdomas, Pītijs nekad nebūtu izbraucis no Denveras ar tādu mantību. Viņam vajadzēja to pārdot, cik ātri vien iespējams. Bet kur viņš varēja atrast zagtu mantu uzpircēju? Viņš nepazina pilsētu. Prātā atgriezies iepriekšējā dienā, piepeši atcerējos, ka pēc zobārsta apmeklējuma Pītijs bija gribējis brīvu laiku, lai parkā "sakārtotu domas". Tas maitas gabals bija izmantojis pēcpusdienu, lai noorganizētu to mantu pārdošanu, kuras bija paredzējis nozagt.

Es aizbraucu uz bēdīgi slaveno pilsētas daļu un, iztēlojoties darījumu, aizpildīju tās dažas minūtes, ko tas viņam varēja prasīt. Pēc tam atgriezos uz maģistrāles un jutos viens no neskaitāmiem, neievērojamiem braucējiem, kas nekādā veidā nesaista uzmanību.

PiekTĀ nodaĻa

Ceļa zīme norādīja, ka līdz Kasperai Vaiomingā ir divsimt piecdesmit jūdžu. Lai nepārsniegtu atļauto ātrumu, izmantoju "Volvo" ātruma kontroli. Tā kā saule gatavojās rietēt, ieslēdzu starmešus un jutu, ka saplūstu ar tūkstošiem citu uguņu, ka kļūstu vēl nemanāmāks. Pabraucu garām Saie- nai Vaiomingā, bet redzēju tikai to, ka pilsēta ir zema un plaši izpletusies. Tad, četras stundas pēc izbraukšanas no Denveras, tuvojos Kasperas blāzmai. Brauciena lielāko daļu biju ap sevi jutis tikai līdzenumu un tumsu bez dzīvības. Tagad kreisajā pusē, aizsegdams zvaigznes, parādījās kalns.

Dažas jūdzes no pilsētas uz ziemeļiem ieraudzīju atpūtas vietas zīmi. Tā kā lielākā daļa mašīnu bija nogriezušās uz Kasperu, satiksme šeit bija reta. Bulta norādīja uz tikko pamanāmu nobrauktuvi. Nogriezos tajā no maģistrāles un ieraudzīju divas zemas ķieģeļu ēkas, kuru gaismā vīdēja trīs pikapu un neliela furgona silueti.

Pītijam bija vajadzīga nomaļa vieta, tāpēc iebraucu zemes ceļā, kas nogriezās no asfalta un veda uz atpūtas vietu. Starmešu gaisma no abām mājām sniedzās pietiekami tālu, lai varētu saredzēt piknika galdus un panīkušus kokus. Apmierināts, ka neviens nav iznācis no atpūtas telpām un neredz manu rīcību, ko varēja uzskatīt par neparastu, izslēdzu automobiļa gaismas, bet atstāju degam gabarītlukturus. Ar šo gaismu pietika, lai redzētu ar žogu apjoztu teritoriju un atkritumu tvertņu augšējo malu žoga otrā pusē.

Apstādinājis mašīnu aiz tvertnēm, izslēdzu gabarītlukturus, nogāju gar žogu un pārliecinājos, ka neviens nevar redzēt, ko es daru. Drošs, ka neesmu saskatāms, atslēdzu mašīnas bagāžnieku.

Iztēlē redzamais lika atrauties atpakaļ. Uz sāniem guļ Keita un Džeisons. Viņi lokās. Viņi ir šausmās. Uz mutes stingri uzlīmēta līmlente. Rokas sasaistītas uz muguras. Potītes sasietas. Acis šausmās tik platas, ka baltumi tikko redzami. Vaidi, kuros jaucas šausmas ar lūgumu. Ķermeņa izdalījumu, oglekļa dioksīda, sviedru un baiļu smaka.

Brīdinājis, ka nedrīkst kliegt, Pītijs varēja atbrīvot viņiem muti, lai ievelk elpu. No sliktā gaisa bagāžniekā viņi noteikti bija tik apdulluši un baiļu nomākti, ka nespēja sacelt troksni. Pītijam vajadzēja abus pa vienam izcelt no mašīnas un atbrīvot no apģērba, lai viņi varētu nokārtot dabiskās vajadzības. Šī jaunā, nepatīkamā tuvība nāca kā uzticības pārbaudījums jaunajai ģimenei. Tas bija tikai jauno pienākumu sākums. Gan Keita, gan Džeisons varēja būt briesmīgi izslāpuši. Vai viņš to bija paredzējis iepriekš un piestājis Kasperā kādā ātrajā ēstuvē un sagādājis gan limonādi, gan frī kartupeļus un hamburgerus? Vai no jauna aizlīmējot abiem muti un ceļot viņus bagāžniekā, Pītijs teica kādu mierinājuma vārdu?

"Es mīlu tevi."

Es aizcirtu bagāžnieku. Nostājies aiz atkritumu tvertnēm, no tumsas nopētīju transportlīdzekļus ēku priekšā. Oļiem švirkstot zem kājām,,pagājos uz to pusi. Tuvumā, māju starmešu gaismā jutos arvien kailāks. Vairākums mašīnu jau bija aizbraukušas, palicis tikai viens vidēji liels sedans. Iegājis vīriešu labierīcībās, konstatēju, ka tās ir tukšas. Es izgāju ārā. Sīca kukaiņi.

No otra namiņa, vilkdama no rokassomas atslēgas, iznāca sieviete un devās pie sedana. Viņa neskatījās apkārt. Iztēlojos Pītiju steidzamies pie viņas, taču apstājamies, jo no maģistrāles uzspīd automobiļa gaisma. Kaut gan garām nebrauca daudz mašīnu, rets bija brīdis, kad varmāka varētu netraucēti uzbrukt sievietei.

Tātad Pītijs gaidīja nākamo izdevību. Varbūt viņš iegājis sieviešu labierīcībās un pieveicis upuri tur. Viņš vērojis maģistrāli, kad radīsies piemērots brīdis, lai nedaudzajās sekundēs, kamēr viņš ienes bezsamaņā guļošu sievieti tumsā, neviens viņu neredzētu. Aiz atkritumu tvertnēm viņš sasējis svešinieci un aizlīmējis tai muti. Pēc tam atgriezies stāvvietā, ar sievietes atslēgu iedarbinājis viņas automašīnu (policijā bija man teikts, ka "Chevy Caļmce"). Ar izslēgtiem starmešiem viņš. pa tumsu aizbraucis aiz žoga, lai pakaļējā sēdeklī ar nazi izgrieztu caurumus ventilācijai un tikai pēc tam bagāžniekā pārvietotu Keitu un Džeisonu.

Bet vai, ieceļot bagāžniekā arī mašīnas īpašnieci, nevajadzēja rasties bažām, ka trim cilvēkiem gaisa nepietiks? Kāpēc viņš pakļāvis Keitu un Džeisonu riskam nosmakt, ieliekot bagāžniekā sievieti? Varbūt viņa bija mirusi. Kāpēc Pītijs nebija noslēpis līķi atkritumu tvertnē? Kādu laiku neviens nebūtu sievieti atradis, varbūt viņa vispār netiktu atrasta. Es vēlreiz izdzīvoju Keitas un Džeisona šausmas, dzirdot astmatiskās sievietes cīņu pēc elpas, dzirdot viņas neprātīgo mētāšanos, rīstīšanos, pakāpenisko aprimumu, pūšļa un varbūt zarnu iztukšošanos. "Caprice" traucoties pa maģistrāli, Keita un Džeisons acīmredzot pārcieta nevaldāmas bailes, ka viņus var piemeklēt tas pats, kas šo sievieti.

Mani mocīja jautājums: Kāpēc Pītijs sievieti nenogalināja un nenoslēpa līķi atkritumu tvertnē? Vienīgā saprātīgā atbilde bija tāda, ka viņš nav vēlējies sievieti nogalināt, lai cik tā viņam bija vienaldzīga. Manis noslepkavošana bija kas cits. Es biju pelnījis nāvi tāpēc, ka biju izpostījis Pītija dzīvi. Sieviete gluži vienkārši bija pagadījusies neīstā vietā neīstā brīdī. Tā bija pirmā viņa cilvēcības pazīme. Tā deva cerību, ka Keita un Džeisons ir dzīvi.

Pītijs varēja atstāt "Volvo" aiz atkritumu tvertnēm, kur tas netiktu atrasts vairākas dienas, taču nebija taupījis pūles, lai noliktu mašīnu redzamā vietā pie mājas durvīm. Jo viņam vajadzēja, lai mašīnu atrod drīz. Viņš gribēja, lai tā norāda ziemeļu virzienu. Arī Montānā pie Bilingsas atrastajam "Chevy Caprice" bija jārada iespaids, ka viņš dodas uz Bjūtu. Viņš rīkojās ārkārtīgi pārdomāti.

Sestā nodaĻa

Es no jauna atgriezos uz maģistrāles. Ceļa zīme norādīja, ka līdz Bilingsai ir divsimt piecdesmit jūdžu. Plakstiņi bija kā ar svinu pielieti. Tomēr es turpināju braukt. Pītija bēgļa gaitas bija jāiziet līdz galam.

Vai viņš pa ceļam gulējis? Es katrā ziņā jutu vilinājumu gulēt. Tomēr māca bailes, ka pēc nobraukšanas no maģistrāles vientuļā vietā, kaut vai nometnes vietā, kur iespējams dažas stundas pagulēt, es pamostos tikai dienas vidū. Šai laikā par "Chevy Caprice" pazušanu jau varēja būt ziņots. Vajadzēja nokļūt līdz Bilingsai. Atdarinādams Pītiju, turpināju ceļu.

Es skaļi ieslēdzu radio. Pusnaktī bija grūti atrast raidstaciju. Tajās, ko izdevās uztvert, cauri sprakšķiem galvenokārt runāja evaņģēlisti.

Man kreisajā pusē ziemeļu dienvidu virzienā stiepās kalni. Sniegotās virsotnes spīdēja mēnessgaismā. Plakstiņi krita ciet. Cīnīdamies ar miegu, kodīju lūpas. Spiedu plaukstās nagus. Divdesmit piekto maģistrāli nomainīja deviņdesmitā. Vaiomingā pabraucis garām Šeridanai, šķērsoju Mon- tānas štata robežu. Mainījās ceļa zīmju raksturs. Lodžgrāsa, Kasteras kaujas nacionālais piemineklis, Krova aģentūra… Netālu no Hārdinas maģistrāle mainīja virzienu uz rietumiem. Iedomājos, ka, tinot jūdzes uz riteņiem, Pītijam varēja rasties bažas, ka gūstekņiem trūkst g^isa. Viņam ik pa laikam bija jāapstājas uz vientuļiem ceļiem un tas jāpārbauda. Gūstekņi rāvās atpakaļ, kad Pītijs mierinot mēģināja noglāstīt viņiem pieri. Uz "Caprice" īpašnieci viņš tikpat kā neskatījās.

Beidzot ieraudzījis uz ceļa zīmes Bilingsas vārdu, sāku raizēties, ka brauciens no Kasperas līdz Bilingsai prasījis tikai četras stundas, bet, bieži apstājoties, lai pārbaudītu gūstekņus, ceļš būtu par pusotru stundu ilgāks.

Līdz ar to, iebraucot atpūtas vietā aiz Bilingsas, vēl arvien bija tumšs. Ceļa zīme vēstīja, ka stāvvieta ir ainavis- ka, taču mēness bija norietējis, un kalnus ziemeļos un dienvidos varēja tikai nojaust. Stāvvietā bija divas automašīnas: pikaps un sedans. Arī šeit aiz namiņiem veda ceļš. Es novietoju mašīnu tumsā. Kāpjot ārā, adrenalīns pieveica nogurumu. Gaiss bija neparasti auksts. No betona ēkām iznāca divi kovboji ar cepurēm galvā. Es nogaidīju, kamēr viņi iekāpj pikapā un aizbrauc. Šajā stundā pirms ausmas uz maģistrāles nebija gandrīz nevienas mašīnas. Atri piegājis pie atpūtas telpām, ieklausījos, vai tur nav dzirdama rosība. Ja būtu kādas balsis, ja iekšā būtu vairāk nekā viens cilvēks, es gaidītu labāku izdevību. Bet ja dzirdami tikai viena cilvēka soļi…

Šai stundā tikai reta sieviete nebaidītos braukt viena. Pieņēmu, ka upurim jābūt vīrietim. Viņš jāapdullina vīriešu telpās ar riepu montējamo lauznīti. Jāaizvelk tumsā. Keita un Džeisons jāpārvieto citas mašīnas bagāžniekā.

Vai šajā brīdī Pītijs atklāja, ka "Chevy Caprice" īpašniece aizlīmētās mutes pēc nosmakusi? Nelaimīgs viņš nejutās. Viņš bija devis sievietei iespēju. Viņš nejutās vainīgs. Sods par cilvēku nolaupīšanu bija tāds pats kā par slepkavību, tāpēc nebija ko zaudēt un viņš nemēģināja noslēpt līķi, bet gan atstāja to ševroletā. Pēc tam viņš pārsēdās jauniegūtajā mašīnā un uzbrauca uz maģistrāles. Taču viņš nedevās uz Bjūtu, kā bija gribējis iedvest policijai, bet nākamajā sānceļā nobrauca no maģistrāles, to šķērsojis, pagriezās pretējā virzienā un devās atpakaļ uz Bilingsu.

Es sekoju viņa paraugam. Ausa rīts. Kļuva redzami kalni, rančo un naftas pārstrādes rūpnīcas. Aiz Jeloustonas upes vairs nebija jābaidās no policijas. Pītijs bija ne mazāk noguris kā es. Pie joda, uz kurieni ved viņa tālākās gaitas?

Septītā NODAĻA

Maģistrāle sazarojās. Vajadzēja izvēlēties — braukt pa deviņdesmit ceturto cauri Montānai uz Ziemeļdakotu ziemeļaustrumos vai pa deviņdesmito griezties atpakaļ uz dienvidiem, uz Vaiomingu. Es izvēlējos pēdējo variantu. Necentos sev iestāstīt, ka intuitīvi daru to pašu, ko Pītijs. Lēmums bija pavisam nejaušs.

Zināju, ka, neatradis vietu, kur pagulēt, tik noguris kā patlaban piedzīvošu avāriju. Pītijam vajadzēja justies tāpat. Pat uzlādējies ar adrenalīnu, viņš nevarēja aizbraukt daudz tālāk. Pavisam noteikti viņš nedrīkstēja riskēt. Viņam nebija autovadītāja apliecības, arī mašīna nebija reģistrēta ar viņa vārdu. Iztaujājot policistam katrā ziņā rastos aizdomas, un viņš vēlētos ieskatīties bagāžniekā. Saule kāpa augstāk un sildīja mašīnu, un es iedomājos, kāds karstums valda bagāžniekā. Lai cik caurumi ventilācijai būtu izgriezti, saule pārvērta bagāžnieku cepeškrāsnī, gaiss kļuva smags un smacējošs, Keita un Džeisons šaurajā telpā varēja izcepties. Ja Pītijs gribēja redzēt gūstekņus dzīvus, viņam dienā vajadzēja atpūsties, bet naktī braukt.

Tā kā Denveras policisti bija ziņojuši, ka mirušās sievietes mute bijusi aizlīmēta ar līmlenti, vajadzēja pieņemt, ka arī Keitai un Džeisonam mute bijusi aizlīmēta. Es noņēmu no stūres labo roku un aizjiku priekšā mutei, piespiežot sevi elpot tikai caur degunu. Pavasara alerģijas radītās gļotas daļēji nosprostoja nāsis. Krūtis cilājās. Likās, ka ievilkt pietiekami daudz gaisa nav iespējams. Vajadzēja uzmanīt sirdsdarbību, ieelpot un izelpot lēnām. Nespēju iedomāties, kā var iztikt ar tādu elpošanu karstā, šaurā telpā, kurā jāguļ veselu mūžību.

Keitai un Džeisonam nebūtu cerību izdzīvot, ja Pītijs nebrauktu nakts vēsumā. Bet kur lai apstājas? Viesnīcā kāds varēja ieraudzīt viņu ceļam no bagāžnieka sievieti un zēnu un ienesam numurā. Kā ar nometņu vietām? Tūristu sezona tikai sākās. Pītijs varēja atrast mežainu vietu, kurā neviens nav iegriezies. Klausīdamies, vai netuvojas kāds braucamais, viņš, iespējams, riskēja un izlaida Keitu un Džeisonu no bagāžnieka. Varbūt tuvumā bija kāds strauts, kur nomazgāties.

Atkal vajadzēja ēdamo. Pie nākamās nobrauktuves es ieraudzīju "McDonald", iegriezos caurbraucamajā joslā un pasūtīju sviestmaizi ar olu, kafiju un apelsīnu sulu. Gaidot rindā, atpakaļskata spogulītī ar sarauktu pieri aplūkoju savu ar bārdu noaugušo tēlu. Bet ne jau bārdas rugāji darīja raizes. Mēģinot iejusties Pītija domās, biju izlaidis no prāta svarīgu apstākli — rētu uz zoda. Tā varēja saistīt uzmanību. Es izvilku no krekla kabatas pildspalvu un vietā, kur Pītijam bija rēta, uzvilku svītru. Vajadzēja pārbaudīt, kāda ir sajūta, ja cilvēki skatās uz tavu zodu.

Maksājot par ēdienu, sieviete aiz letes norādīja uz švīku.

—    Mister, jums ir…

—    Zinu, — atbildēju. — Tā draņķība nekādi neiet nost.

Es biju domājis pajautāt, vai tuvumā nav kāda nometnes vieta, taču, kļuvis aizdomīgs, samaksāju par ēdienu un braucu projām. Miegdams acis spilgtajā rīta saulē, nolēmu, lai bārda aug, kamēr noslēps švīku uz zoda.

Vislabāk būtu apmesties pie upes, tāpēc pirmajā nobrauktuvē aiz Bighornas nogriezos no maģistrāles. Radās jautājums, vai braukt gar upi uz ziemeļiem vai dienvidiem. Ceļa zīme norādīja uz Krovas indiāņu rezervātu dienvidos. Nez vai tur es paliktu neievērots, tāpēc devos uz ziemeļu pusi.

Mašīnu uz ceļa bija maz. Zeme iežogota. Pēc maza gabaliņa parādījās zemes ceļš pa kreisi, kas veda līdz upei. Drīz tas nogriezās pa labi paralēli upei; krastā augošie koki un krūmi gan neļāva saskatīt ūdeni. Ar zāli noaugušais ceļš ievirzījās mežā. Braucu tālāk, apstādināju mašīnu aiz kokiem, izgāju uz ceļa un apmierināts konstatēju, ka mašīna nav redzama.

Es neloloju ilūzijas, ka Pītijs apstājies tieši tai vietā, taču saprāts teica, ka vieta ir līdzīga. Pītijam vajadzēja nomierināt Keitu un Džeisonu, pateikt, ka negrib darīt neko ļaunu, ja vien viņu uz to neizaicinās. Ja viņi darīs to, ko liek, bažām nav iemesla. Kamēr viens no gūstekņiem gulēja bagāžniekā, otram viņš apsēja virvi, lai nemēģina bēgt, un ļāva upē nomazgāties. Viņš varēja atļaut nomainīt drēbes. Viņš varēja abus vērot, kamēr tie ēda ātrajā ēstuvē iegādātās brokastis.

"Es par jums rūpēšos."

Viņi varēja nesaprast, ko nozīmē šie vārdi.

Lai kā Keita bija nobijusies, viņai visu nakti vajadzēja veltīt to briesmu analīzei, kādās viņa iekļuvusi. Viņai jau vajadzēja pieņemt lēmumu, ka nekas cits neatliek kā likt lietā savas spriedzes konsultantes zināšanas un nedot Pītijam iemeslu uztraukumam.

"Paldies par brokastīm."

"Vai garšoja?"

Keita un Džeisons droši vien jutās tik izsalkuši, ka par spīti nomāktībai bija rīšus aprijuši savus hamburgerus.

"Es jautāju, vai jums garšoja?"

"Jā," Keita droši vien.ātri atbildēja.

"Nekas liels, tomēr vairāk nekā nekas."

Vai Pītija vārdos neieskanējās draudi, ka gadījumā, ja gūstekņi sagādās nepatikšanas, viņi dabūs to pašu neko? Keita noteikti iedzēra lielu limonādes malku, labi zinādama, ka ar to nepietiks, lai atjaunotu šķidruma trūkumu organismā. Apzinoties, ka jāizskatās iespējami respektablai, viņa atglauda no sejas sajukušos matus. Pītijam nav jādomā par viņu kā priekšmetu, bet kā par cilvēcisku būtni. Viņa pateicās par laipnību un izturējās tā, it kā situācija būtu normāla. Lai Pītijs jūt, ka viņa pūles ir novērtētas.

Bet kā ar Džeisonu? Nebūtu brīnums, ja viņš, tik mazs, no šausmām zaudētu prātu. Keita ar aizlīmētu muti bagāžniekā nespēja ar dēlu sarunāties. Viņa nevarēja uzmundrināt. Bija jāpaļaujas uz zīmīgiem skatieniem un jācer, ka Džeisons sapratīs viņas rīcības motīvus un sekos paraugam.

"Ko tu gribi ar mums darīt?" viņa varbūt pajautāja piemērotā brīdī.

"Es jau teicu, ka rūpēšos par jums."

"Tad kāpēc…"

"Mēs esam ģimene."

"Ģimene?" Neko neizrādi. Izliecies, it kā pašas nejēdzīgākas lietas ir normālas.

"Breds cieta nelaimes gadījumā."

"Ko?"

"Viņš nokrita no klints. Es stājos viņa vietā."

Keitai sažņaudzās sirds, it kā viņa pati būtu nokritusi no klints.

"Esmu tavs virs. Džeison, tu esi mans dēls."

Visiem spēkiem cenzdamās apvaldīt asaras, Keita, iespējams, atkārtoja pirms brīža dzirdētos Pītija vārdus, uzsvērdama to svarīgumu:

"Tu rūpēsies par mums."

Varbūt Pītijs nepazina terminu "Stokholmas sindroms", taču viņš, samērā labs manipulators, varēja to izprast. Ar laiku nomācošās emocijas sāk gūstekni nogurdināt. Pateicībā par sīku uzmanību rodas tieksme samierināties ar situāciju un rast emocionālu kontaktu ar gūstītāju.

Nav izslēgts, ka Pītijs cerēja ko tādu panākt. Viņš, protams, nebija radis rūpēties par sievu un dēlu. Brokastis bija garām, un radās jautājums, ko ēst lenčā un vakariņās. Pītijs nevarēja būt visu paredzējis tik tālu uz priekšu, un, pat ja būtu, vajadzēja domāt, kā pasargāt frī kartupeļus un hamburgerus no sabojāšanās, kā tos no jauna uzsildīt. Vajadzēja iegādāties aukstumsomu, tūrista krāsniņu, podus un pannas un… Izrādījās, ka sākotnējā vēlēšanās ieņemt manu vietu nedod gaidīto gandarījumu. Viss kļuva pārlieku sarežģīts. Kāpēc ne- atzīties, ka pieļauta kļūda un neatteikties no ieceres? Kāpēc neizdarīt ar Keitu un Džeisonu visu, ko viņš vēlas, kāpēc nenogalināt gan viņus, gan bagāžniekā guļošo šoferi, nenoslēpt līķus, neaizbraukt uz tuvāko lielo pilsētu, nepamest automašīnu, nenopirkt biļeti uz autobusu un nepateikt sveiki?

Šī doma man uzdzina drebuļus. Tā varēja rīkoties Lesters Dents, mēģināju sevi mierināt. Lesters Dents būtu nogalinājis Džeisonu uz līdzenas vietas, aizvedis Keitu uz kādu slepenu vietu un vēlāk, izpriecājies līdz apnikumam, iemetis līķi aizā. Viņš, protams, nebūtu riskējis un tērējis laiku, atstādams maldīgas pēdas, kas ved uz Montānu. Tādai rīcībai bija jēga tikai tad, ja Keitu un Džeisonu nolaupījis Pītijs, ja viņš apņēmies iedzīvoties manā ādā un padarīt viņus par savu ģimeni.

Bet Pītija pacietību ģaidīja smags pārbaudījums. Viņš drīkstēja mierīgi gulēt tikai tad, ja Keita un Džeisons bija ielikti bagāžniekā, lai nepieļautu viņu aizbēgšanu. Bagāžnieku no nāvējoša karstuma varēja pasargāt koku ēna. Turklāt Pītijs nekad nezināja, cik ilgi drīkst gulēt. Viņš labprāt būtu gulējis astoņas stundas. Taču pat ar daudziem ventilācijas caurumiem bagāžniekā Keita, Džeisons un zagtās mašīnas īpašnieks nespētu ilgi izdzīvot. Tāpēc ik pa laikam bagāžnieku vajadzēja atvērt un izvēdināt ogļskābo gāzi. Diviem cilvēkiem varbūt vēl bija cerība. Gaisa viņiem būtu par trešdaļu vairāk, ja… Šai brīdī sapratu, ka Pītijs apzināti nogalinājis mašīnas īpašnieku un ka astmatiskās sievietes nāve bija nelaimes gadījums.

Gulēt. Es tikai ar grūtībām spēju turēt acis vaļā. Taču, atvēris pakaļējās durvis un paskatījies uz ceļasomu, mugursomu, klēpjdatoru un printeri, sapratu, ka tie jāpārvieto uz priekšējo sēdekli, jo tikai tad iespējams izstiepties aizmugurē. Četru ceļasomu pārcilāšana varēja Pītiju nokaitināt. Vēl viens sarežģījums. Vēl viens traucēklis. Turklāt nedrīkstēja pieļaut, ka izlādējas akumulators, jo, lai ērti gulētu ar izstieptām kājām, vajadzēja turēt durvis atvērtas; līdz ar to salonā automātiski dega gaisma. Tāpēc akumulatoru vajadzēja atvienot. Vēl viena ķēpa.

Nē, nekas nebija tā, kā Pītijs bija vēlējies.

Astotā nodaļa

Mani pamodināja garām braucošas mašīnas rūkoņa. Es strauji pielēcu sēdus. Pat neieskatījies pulkstenī, pēc saules slīpuma noteicu, ka ir vēla pēcpusdiena. Aiz kokiem neredzama pa zemes ceļu lēkāja automašīna. Izkāpu no mašīnas, paskatījos caur kokiem un ieraudzīju, ka tas ir pikaps, kurā kāds rančo īpašnieks kaut kur steidzās. Man bija izkaltusi mute. Sāpēja mugura.

Atkal sākās Pītija nervozitātes pilnā diena: gūstekņu pārbaude, izcelšana no bagāžnieka, lai viņi nokārto dabiskās vajadzības un upē nomazgā seju. Pītijs varbūt jutās netīrs. Droši vien viņš bija pārģērbies manās drēbēs. Varbūt viņā modās dusmas, jo vēdera kurkstēšana atgādināja, ka jādomā par ēdamlietu sagādi visiem. Vai nu bija jāatrod vieta, kur iekārtoties, vai arī jānogalina Keita un Džeisons to neērtību dēļ, kādas viņi radīja.

Nē! Es aizgainīju šo domu, no kuras satumsa prāts, tikai iedomājoties Keitas un Džeisona iespējamo reakciju uz Pītija aijgošo nepacietību. Keitu viņas zināšanas brīdināja, ka visos iespējamos veidos jāizdabā Pītijam, lai viņam būtu mazāk sarežģījumu, lai viņa spriedze mazinātos.

"Varu izmazgāt upē netīrās drēbes. Piesien mani pie koka un skaties no krasta. Tā būsi drošs, ka neaizbēgšu. Kāpēc ceļasomas ir uz priekšējā sēdekļa? Es nolikšu tās agrākajā vietā. Ir daudz visādu . saimniecības darbu, kuros varu palīdzēt."

Džeisons jau varbūt bija sapratis, kas par lietu, un darīja visu iespējamo, lai izskatītos paklausīgs dēls. Lai atbalstītu Pītija fantāzijas. Lai Pītijs noticētu, ka pūles un risks bijuši to vērti. Tikai tā viņi paliks dzīvi. Zināmā mērā to varēja uzskatīt par gūstekņu mēģinājumu panākt, lai Stokholmas sindroms rastos gūstītājam.

Pītijs, iespējams, bija pārāk tuvu "Chevy Caprice" pamešanas vietai. Drīz policija varēja saņemt pieteikumu par viņa jaunā transportlīdzekļa zādzību. Varbūt numuri bija no tālāka štata un vadītājam līdz mājām tāls ceļš, tad ziņojums par viņa pazušanu tiks saņemts tikai vakarā. Lai nu kā, bet Pītijs nevarēja uz to paļauties. Nedrīkstēja stāvēt uz vietas. Taču doties ceļā varēja tikai tad, kad tumsa padarīs viņu neredzamu. Tas nozīmēja gaidīšanu un ēdiena sagādi Keitai un Džeisonam. Tas nozīmēja arī to, ka Keitai un Džeisonam ir vairāk laika sarunām ar viņu, lai censtos radīt savstarpēju saikni, kas apgrūtinātu nogalināšanu.

Pītijs izvilka virvi un līmlenti.

"Gribu tev kaut ko lūgt," sacīja Keita.

Pītijs sasēja viņai rokas aiz muguras.

"Lūdzu, paklausies," sacīja Keita. "Saprotu, kāpēc tev jālīmē mums ciet mute. Tu baidies, ka mēs kliegsim un liksim kādam piezvanīt uz policiju."

Pītijs sasēja viņai kājas.

"Lūdzu," sacīja Keita. "Kad bagāžnieks sakarst, elpot gandrīz nav iespējams. Gribu lūgt, lai lentē uz mutes…"

Pītijs norāva lentes gabalu.

"Lūdzu! Mēs nevaram tevi apdraudēt, ja pret lūpām izgriezīsi lentē mazu caurumiņu. Mēs tikpat nespēsim pakliegt. Toties elpot būs vieglāk."

Pītijs skatījās viņā.

"Tu solīji par mums rūpēties," sacīja Keita. "Kāds no mums labums, ja būsim miruši?"

Pītija dzeļošajās acīs pavīdēja aizdomas. Viņš aizlīmēja Keitai muti un iecēla bagāžniekā. To pašu viņš izdarīja ar Džeisonu. Keita skatījās lūdzošām acīm uz Pītiju, kas grasījās aizcirst bagāžnieka vāku. Pītijs apstājās, izvilka nazi un pretī viņas lūpām pārgrieza lenti.

Es tā cerēju. Taču, kad beidzot iestājās tumsa un biju atgriezies uz maģistrāles, nespēju pārvarēt nepatīkamo sajūtu, ka mana notikumu interpretācija ir galīgi aplama. Vaiomingā ceļš no jauna sazarojās. Man sasvīda plaukstas, kamēr domāju, kur braukt tālāk. Varēju atgriezties uz divdesmit piektās maģistrāles, kas veda atpakaļ uz Denveru, vai novirzīties uz deviņdesmito, pa kuru varēja tikt uz Dienviddako- tas Melnajiem kalniem. Nespēju iedomāties, ka Pītijs var atgriezties Denverā. Taču Melnie kalni varēja viņu vilināt. Tur bija daudz vietu, kur paslēpties.

Devītā NODAĻA

Soļi apstājās pie vīriešu istabas durvīm. Atpūtas vieta bija Dienviddakotā, pulkstenis rādīja trešo rīta stundu. Asajā griestu gaismā nostājos pie pisuāra. Tik klusā stundā visas skaņas šķita skaļākas. Varbūt šis bija vienīgais iemesls, kāpēc dzirdēju tuvojamies soļus. Gaidot no jauna tos ieskanamies, pāri plecam paskatījos garām tualetes kabīnēm, kur pa labi atradās durvis. Dienas karstums bija rimis, no betona nāca vēsums.

Es gaidīju, kad vērsies durvis. Klusums aiz tām šķita arvien dziļāks. Joprojām skatīdamies pār plecu, aizvilku bikšu rāvējslēdzēju. Pēc tam piegāju pie izlietnes nomazgāt rokas. Es visu laiku skatījos spogulī, kurā bija redzamas durvis. Tualetē nebija papīra dvieļu, bija tikai elektriskie žāvētāji, kas uz slapjajām rokām pūta siltu gaisu. Tie rūca kā reaktīvie dzinēji. Lai dzirdētu, kas notiek, es nenospiedu žāvētāja pogu.

Pirkstus kņudināja uz tiem palikušais ūdens, taču es lūkojos uz durvīm. Aiz tām kā bija kluss, tā arī palika. Nodomāju, ka tur ir tikai noguris braucējs, kurš iegriezies atpūtas vietā. Viņam nevajag atviegloties, bet vienkārši izlocīt kājas. Viņš stāv ārā un priecājas par zvaigznēm.

Bet ja nu es kļūdos?

Es teicu sev, ka pārspīlēju. Galu galā man nebija stingra iemesla uzskatīt, ka ārā kāds mani grib pārsteigt, tiklīdz atvēršu durvis. Pārāk ilgi biju atradies Pītija ļaunā prāta varā, pārāk ilgi atdarinājis viņa rīcību, viņa loģiku, klīdis pa atpūtas vietām, es vairs nespēju atvairīt aizdomas. Mana fantāzija bija kļuvusi tik aktīva, ka jutu briesmas sūcamies cauri sienai.

Ārā mans transportlīdzeklis pie atpūtas ēkas bija vienīgais — labs vilinājums uzbrucējam. Gribēdams pārliecināties, vai esmu viens, viņš ieklausās balsīs, cenšas saklausīt, vai soļi ir vairāki vai vieni. Dzirdot vienīgi mani, viņš drīz atgrūdīs vaļā durvis. Es iedomājos mašīnā ceļasomā atstāto pistoli un izlamāju sevi par muļķību. Kāda jēga bija mācīties šaut, ja esmu atstājis ieroci tur, kur vajadzīgā brīdī to nevaru paņemt?

Šķita, ka kājas ir no vates. Es trīcēju. Nē! Ko tad, ja esmu izsekojis Pītiju? Ko tad, ja aiz durvīm ir viņš?

Es nospiedu roku žāvētāja pogu. Spalgā skaņa slāpēja soļus, man aizejot aiz durvīm. Piespiedies pie sienas, jutu, kā, durvīm veroties, pār mani kā vilnis gāžas bailes.

Pa durvīm straujā solī ienāca mazliet vairāk nekā divdesmit gadus vecs vīrietis kovboja zābakos, džinsos un kovboja platmalē. Rokā viņš turēja riepu montējamo lauznīti. Durvis aizcirtās, vīrietis apstājās tukšās telpas vidū un neizpratnē skatījās uz rēcošo roku žāvētāju. Tad viņa skatiens pievērsās tualetes kabīnēm.

Piepeši spogulī virs izlietnes viņš ieraudzīja mani un mēģināja pagriezties. Es jau metos vīrietim virsū un ietriecos mugurā ar tādu spēku, ka viņš lidoja uz priekšu, ūsainā seja iecirtās spogulī, sasitot to drumslās. Pār spoguli tecēja asinis, bet es saķēru vīru aiz jostas un apkakles un belzu viņa galvu pret roku žāvētājuf sašķīda ventilatora sprausla. Pacēlu viņu un vēl spēcīgāk triecu ar galvu pret žāvētāju, kas turpināja rūkt. Atkal pajuka asinis. No vīra rokām izkritušais lauznītis noklaudzēja uz betona grīdas. Es izdarīju vēl vienu belzienu ar galvu un viņu atlaidu. Vīrs palika guļam kā vecu drēbju kaudze un vaidēja aizvērtām acīm. Viņš tikpat kā nekustējās, cilājās vienīgi krūškurvis.

Šķita, ka man iekšā viss deg. Es nobijos no savām dusmām, kas tikpat kā bija novedušas mani līdz slepkavībai. Taču pirmās mani pārņēmušās emocijas, kas gandrīz lika kliegt, bija uzvaras apziņa.

DESMiTĀ nodaĻa

—    Federālais izmeklēšanas birojs, — sacīja sekretāre.

—   Man, lūdzu, speciālo aģentu Geideru. — Es sažņaudzu mobilo telefonu rokā tik cieši, ka iesāpējās pirksti.

Bija deviņi no rīta. Saule atspīdēja no savrupa ezera, kuru ieskāva ar retām priedēm apaugušas kraujas. Tās veidoja tumšpelēks akmens, un es sapratu, no kā Melnie kalni ieguvuši savu nosaukumu. Biju sasniedzis šo vietu pirms ausmas, taču, redzot, ka tālāk uz kartes ir tikai klaja, atklāta zeme, nolēmu, ka Pītijs apstājies agrāk, nekā plānots, lai pārlaistu dienu.

Ezera skaistums likās dīvains. Pēc atgadījuma atpūtas vietā šķita, ka dzīvoju citā realitātē.

—    Aģents Geiders izbraucis uz pilsētu uzdevumā.

Pacēlu no zemes akmeni un neapmierināts iemetu

ezerā.

—    Vai drīkstu pajautāt, kas zvana? — jautāja sieviete.

—    Breds Denings. Es…

—     Aģents Geiders sacīja, ka jūs zvanīšot. Viņš teica, ka runājis ar misteru Peinu par jautājumu, kurš jūs interesē, un ja jūs apspriestos…

Es beidzu sarunu.

ViENpAdsMiTA nodaĻa

—    Jādomā, jūs neesat bijis Vudfordā diezgan ilgi, — sacīja Peins.

Piespiedis mobilo tālruni pie auss, piegāju pie ezera. Mani ieskāva vēsa gaisa plūsmas. Bārdas rugāji skrāpēja roku. Es mēģināju nomierināties.

—    No tā laika, kad kopā ar māti bērnu dienās no turienes aizbraucu.

—    Cik liela pilsēta toreiz bija?

—    Ne sevišķi liela. Kādi desmit tūkstoši iedzīvotāju.

—    Vienas rūpnīcas pilsēta, — noteica Peins.

—    Pilnīgi pareizi. Mans tēvs bija meistars. — Piepeši izjutu lielu tēva trūkumu. — Kā jūs to zināt?

—     Geiders apgalvo, ka pirms desmit gadiem rūpnīca slēgta un pārcelta uz Meksiku. Vudfordā tagad ir Kolumbu- sas guļamrajons, un iedzīvotāju skaits tajā palielinājies divas reizes. Pilsētā ir vairāki zobārsti, bet neviens neko nezina par Deningu ģimeni.

Gaiss ap ezeru kļuva vēsāks.

— Viņi, protams, pazīst zobārstus, kas strādājuši agrāk.

—    Nē. Geiders teica, ka jūs neesat atcerējies nedz sava zobārsta vārdu, nedz adresi.

Galva man dunēja.

—    Tas bija ļoti sen.

—    Geiders domā, ka šis ir strupceļš. Viņš lika pateikt, ka lūdz viņu atvainot.

—   Jā, droši vien.

—   Viņš teica, ja jūs gribat paļauties uz zobārsta datiem, lai pierādītu, ka Lesters Dents īstenībā ir jūsu brālis, kurš izmanto šo segvārdu, jūs gaida liela vilšanās. Turklāt — kā tas var palīdzēt atrast jūsu ģimeni?

—     Nezinu, bet varu izdomāt daudz stiprākus vārdus nekā "vilšanās".

Mobilajā tālrunī sāka sprakšķēt.

—    No kurienes jūs zvanāt? — Peins painteresējās.

—    No Dienviddakotas.

—   Jauka vieta?

—    Neesmu te ieradies priecāties par dabas jaukumiem, — es sacīju.

—   Ja jau esat nolēmis turpināt ceļu, vai nevēlaties vienu padomu?

—   Ja vien tas nav "nepārdzīvojiet un mazliet atpūtieties".

—    Nē, tas ir citāds. Tas varētu jūs pārsteigt, — bilda Peins. — Tas izklausīsies kā uzmundrinājums.

—    Tad turpiniet un pārsteidziet mani.

—     Kamēr nebiju ticis pie tagadējā svara un pieradis paļauties uz internetu, — sacīja Peins, — veicu praktisko izmeklētāja darbu. Tāpēc ievēroju lietas, ko citi neievēroja. Ja ir laiks, neviens jums neliedz doties uz vietām un pie cilvēkiem, kas jūs interesē.

—    "Ja ir laiks".

—    Šķiet, ka jums tā ir milzum daudz.

—   Jūs gribat teikt, ja esmu apņēmies atrast zobārstu, tas man jādara pašam?

—    Aptuveni tā.

—    Jums taisnība — tas izklausās pēc uzmundrinājuma. Kāpēc tādas pārmaiņas?

—    Tāpēc, ka esmu par jums noraizējies.

Aparātā atkal sāka sprakstēt. Es cītīgi klausījos.

—    Baidos, ja nebūsiet simtprocentīgi pārliecināts, ka darīts viss iespējamais, ja zaudēsiet cerības…

Centos saklausīt, kaut sprakšķi pastiprinājās.

—    …jūs darīsiet sev galu.

—    Sazināšos ar jums nedēļas laikā, — es sacīju.

—    Ko? Neko nedzirdu.

Es beidzu sarunu.

/

DivpAdsMiTĀ nodaĻa

Dienu guļot nomaļās vietās mašīnas aizmugurē un naktīs braucot, cik tālu iespējams, sapratu, ka Pītijs šādu dzīvesveidu ilgi nav spējis izturēt. Katrā ziņā viņa motivāciju uzturēja atklājums, kuru ziņu raidījumos mašīnas radio viņš izdzirdēja pēc pāris dienām (saziņas līdzekļiem patika stāstīt šo notikumu), — kalnos neesmu gājis bojā. Keitai un Džeisonam viņš, protams, neteica, ka esmu dzīvs. Iedomājoties, kādas ciešanas man sagādā bailes par ģimeni un ilgas pēc tās, šis noslēpums varēja palielināt viņa apņēmību. Nebūs nedz priecīgu pusnakts zvanu, nebūs mundru pastkaršu, nekā tāda, kas netīšām var novest policiju pie viņa. Tikai visu aptverošs klusums.

Pie joda, uz kurieni Pītijs varēja viņus aizvest? Es iedomājos tukšo Dienviddakotas zemi priekšā. Agrākos laikos zelta meklētāji mēdza slēpties saules izdedzināto kanjonu labirintos, tas bija tik ellišķīgs apvidus, ka viņus tur nemeklēja pat policijas vienības. Tāda izvēle būtu par smagu pat Pītijam. Pēc neauglīgajām zemēm nāca simtiem jūdžu ar zāli apaugušu platību gandrīz bez kokiem, kur viss pārskatāms. Pītijs neparko negribētu atrasties klajumā. Slēpties redzamā vietā? Par to bija jāšaubās. Bez kalnu un mežu patvēruma viņš justos neaizsargāts.

Vai viņš varēja atrast slēptuvi Melnajos kalnos? Varbūt pamestu namiņu vai…

Biju ticis tik tālu, cik intuīcija spēja mani vadīt. Biju tādā pašā strupceļā kādā, Geidera vārdiem runājot, ar zobārstu.

Zobārsts. "Neviens jums neliedz doties uz vietām un pie cilvēkiem, kas jūs interesē," bija teicis Peins.

Es pamāju ar galvu.

Izgulējies mašīnas aizmugurē līdz saules rietam, braucu turp, kurp ceļš mani jau veda, turp, kur kaut kad sen viss bija sācies.

Uz Pītija zaudēto jaunību.

CETURTĀ DAĻA

PiRMĀ nodaĻa

BROKTONA. Ceļa zīme pārsteidza mani nesagatavotu. Tas notika trešajā naktī. Biju izbraucis cauri Aiovai un Ili- noisai un tagad virzījos pa septiņdesmito maģistrāli, kas cauri Indiānai nepielūdzami veda uz austrumiem. Mans galamērķis bija Ohaio. Mazs gabaliņš aiz Kolumbusas. Vudfordā. Mana dzimtā pilsēta.

Ieraudzījis ceļa zīmi, kas norādīja uz Broktonu, Lestera Denta dzimšanas vietu, saraucu pieri. Kaut arī sen zināju, kur Broktona meklējama uz kartes, pirmo reizi apzinājos, ka šī pilsētiņa, tāpat kā Vudfordā, ir tik tuvu septiņdesmitajai maģistrālei, ka izpelnījusies nobrauktuvi ar ceļa zīmi. Prātojot par zobārstu, kas meklējams Vudfordā, biju izlaidis no redzesloka Broktonu. Šai brīdī mana interese strauji mainījās. Es nogriezos no maģistrāles.

Divu joslu ceļš vijās pa ēnainu lauku apvidu. Pēc divdesmit jūdzēm ielu laternu gaismā kļuva redzamas nolaistas mājas un drūma galvenā iela, kuras malās slējās divstāvu ēkas-, dažu logos vidēja uzraksts PĀRDOD. Mirguļojoša neona izkārtne vēstīja: BROKTONAS VIESNĪCA. Arī tā izskatījās noplukuši, bet, tā kā citas iespējas nebija, es piestāju.

Atverot durvis, nošķindēja zvaniņš. Acīs iespīdēja spilgta gaisma. No dibenistabas iznāca sieviete rītakleitā.

—    Uz cik dienām?

Apņēmies uzkavēties'un uzzināt tik daudz, cik vien iespējams, atbildēju, ka uz divām.

Paveco sievieti, šķita, mulsināja doma, ka Broktonā kādam ir iemesls aizkavēties ilgāk par vienu dienu.

—    Maksa skaidrā naudā.

Sieviete nosauca summu, pēc viņas domām, veselu bagātību, kas patiesībā tāda nebija.

Saņēmusi naudu, viņa atviegloti paskatījās, iedeva atslēgu, nožāvājās un no jauna iešļūca dziļākajā istabā.

—    Dzērienu automāts ir ārā līdzās konfekšu automātam, — viņa nomurmināja pār plecu.

—    Atvainojiet, ka pamodināju.

—    Gan pietiks laika izgulēties pēc nāves.

Mitrajā naktī autostāvvietu apgaismoja viena vienīga spuldze. Ne pie vienas no viesnīcas desmit mājiņām nestāvēja mašīna. Mana atslēga bija ar pirmo numuru. Iedomājies sevi Pītija vietā, konstatēju, ka visas mājiņas atrodas aiz kantora. Pustumsā neviens neredzētu, ka izceļu no bagāžnieka sasietu sievieti un bērnu.

Istaba bija neliela, palagi plāni, spogulis noputējis. Stīvi skatījos uz saviem bārdas rugājiem, kas auga arvien biezāki. Acis iekritušas. Es nepazinu pats sevi.

Otra nodaĻa

—    Vai pazīstat šo cilvēku?

Viesnīcniece izskatījās tikpat samiegojusies kā naktī, kad viņu pamodināju. Krunkainā mute uz kafijas tases bija atstājusi lūpu krāsu. Letes otrā pusē viņa grozīja policijas fotoattēlu tā un šitā.

—    Diez cik pievilcīgs nav. Kā viņš dabūjis to rētu uz

zoda?

—    Autoavārijā.

—    Nevar teikt, ka es viņu pazītu. Jūs arī esat FIB aģents?

—    Arī?

—    Pagājušajā gadā viens no FIB mani izjautāja par šo

tipu.

Mans optimisms noplaka. Ja Geiders bija gādājis par dubultu Denta pagātnes pārbaudi, es velti tērēju laiku.

—     Viņš acīmredzot izdarījis kaut ko patiešām sliktu, ja viņu joprojām meklējat, — sieviete sacīja.

—     Jā. Kaut ko patiešām sliktu. Vai Pltera Deninga vārds jums nešķiet pazīstams?

—    Nē.

—    Un Lesters Dents?

—    Dents. — Sieviete brīdi domāja. — To pašu vārdu minēja FIB aģents. Kādreiz te bija vairākas Dentu ģimenes.

Mani pārņēma vēl lielāka vilšanās.

—     Viņa vārds ir viebām no saimniecības preču veikaliem, — sacīja sieviete, — tikai tagad veikals pieder Be- nam Porteram.

Velti šķiežu laiku, atkārtoju pie sevis. Vudfordas vilināts, nolēmu to pārāk neņemt pie sirds.

—    Kur saimniecības preču veikals atrodas?

Treša nodaĻa

—    Es nepazīstu viņu. — Bens Porters bija vairāk nekā piecdesmit gadus vecs. Gandrīz tai pašā vecumā, kādā visi, ko gadījās satikt šai mazapdzīvotajā pilsētā. Kombinezonu klāja zāģu skaidas no viņa zāģētajiem dēļiem. — Bet tam nav lielas nozīmes.

—    Kāpēc ne?

—    Nekad neesmu redzējis veikala sākotnējo īpašnieku. Denta vārdu atstāju izkārtnē tradīcijas dēļ.

Mirstošajā pilsētā vārds "tradīcija" izklausījās drosmīgs.

—    Jūs nepazīstat nevienu Dentu?

—    Es jau teicu tam FIB aģentam, viņi te dzīvojuši pirms manis. Pārcēlos uz šejieni tikai pirms desmit gadiem. — Sejas izteiksme liecināja, ka būtu labāk, ja viņš nebūtu to darījis.

—    Vai varat iedomāties kādu, kas par viņiem kaut ko

zina?

—    Protams. Cienīgtevs.

—    Kas?

—    Cienīgtēvs Benedikts. Cik nu esmu dzirdējis, rodas iespaids, ka viņš Broktonā mīt no laika gala.

Ceturta NODAĻA

Baltā baznīca ar torni un māja aiz tās likās vienīgās celtnes pilsētā, kam nav vajadzīgs remonts. Starp baznīcu un kapsētu pletās rožu dārzs, kam cauri vijās taka. Priekšā ar muguru pret mani bija redzams vecāks vīrs zilā kreklā ar īsām piedurknēm un mācītāja apkakli. Viņš bija nometies uz ceļgaliem ar lūgšanā noliektu galvu. Tad rokas sakustējās, galva pacēlās, un es sapratu, ka vīrs apgriež rozes.

Aiz mācītāja labās auss bija aizlikts dzirdes aparāts. Tam vajadzēja būt ļoti labam modelim, jo viņš dzirdēja mani tuvojamies pa zālienu un atskatījās.

—    Vai cienīgtēvs Benedikts?

Ar grūtībām slienoties kājās, mācītāja grumbainajā pierē ievilkās jaunas vagas. Uz veco bikšu ceļgaliem varēja saskatīt zaļus plankumus no zāles.

—    Mani sauc Breds Denings. Bens Porters saimniecības preču veikalā…

—    Patīkams cilvēks.

—    …ieteica parunāt ar jums par dažām ģimenēm, kas te agrāk dzīvojušas.

—    Ģimenēm?

—    Jā, Dentiem.

Cienīgtēva acis bija iemirdzējušās, it kā viņš priecātos par izdevību pārbaudīt savu atmiņu. Tagad skatiens kļuva piesardzīgs.

—    Vai jūs atceraties Dentus? — es jautāju.

—    Vai jūs esat no FIB?

—    Nē.

—    Pērn mani par Dentiem izjautāja kāds FIB vīrs, — noteica cienīgtēvs.

—    Zinu. Bet es neesmu no biroja. Vai aģents jums rādīja šo fotogrāfiju?

—   Jā. Tas ir Lesters. Tā es aģentam pateicu.

—    Vai esat par to pārliecināts? Tas ir Lesters Dents?

—     Viņš bija jaunāks. Un viņam nebija rētas uz zoda. Tomēr nav šaubu, ka tas ir Lesters.

Man kļuva nelabi. Teorija, kurai biju tik ļoti ticējis, juka ārā. Keitu un Džeisonu bija nolaupījis Lesters Dents, nevis mans brālis. Dentam nebija iemesla paturēt viņus dzīvus.

—    Kāpēc vēlaties par viņu zināt?

—    Tas vairs neko nedos, cienīgtēv, — man izdevās izspiest. Iztukšots es pagriezos, lai ietu.

—    "Parastā izmeklēšana", tā man sacīja FIB aģents, — noteica mācītājs.

Es palūkojos uz viņu.

—    Nez vai parasta.

—    Kas noticis, mister Dening? Izskatās, ka jūs esat ļoti satraukts.

Nebiju domājis neko skaidrot, taču kaut kas mudināja mani uz atklātību. Aiz izmisuma sāku stāstīt. Mēģināju runāt stingrā balsī, taču, jo ilgāk stāstīju, jo vairāk tā trīcēja.

Mācītājs nenolaida no manis acis. Šķita, viņš cer, ka tūlīt pabeigšu, bet es stāstīju vēl un vēl, un viņa pārsteigtajā skatienā pavīdēja žēlums pret cilvēku, kas bērnībā izdarītas kļūdas dēļ nolemts elles mokām.

—    Vai visu to izdarīja Lesters?

—    Vai arī mans brālis, kas uzdodas par viņu. Gribu to noskaidrot.

—    Lai Dievs viņam palīdz. Lai Dievs palīdz jums.

—   Ja vien Dievs to vēlētos.

—    Agri vai vēlu tiek atbildēts uz visām lūgšanām.

—    Tomēr ne pietiekami agri, cienīgtēv.

Šķita, teju teju viņš pateiks, ka vajadzīga ticība. Bet viņš pamāja un norādīja uz soliņu.

—    Ir vairākas lietas, kas attiecībā uz viņu jāsaprot.

—     "Jāsaprot"? Ceru, ka negribat viņu aizbildināt vai paust simpātijas. Vienīgais, ko patiesi vēlos, ir sodīt viņu. Un nesakiet, lūdzu, ka jāpagriež otrs vaigs vai jāļauj spriest tiesu Dievam.

—   Jūs nupat to pateicāt manā vietā.

Mēs pētījām viens otru.

—     Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka fotogrāfijā redzamais cilvēks ir Lesters Dents? — es jautāju.

-Jā.

Es jutos arvien sliktāk. Bet arī tagad man vajadzēja uzzināt patiesību.

—    Labi, lai tā būtu, cienīgtēv. — Es domīgs apsēdos uz sola. — Palīdziet man viņu "saprast".

PiEkTĀ nodaĻa

—     Ari viņa vecāki, — teica mācītājs. —Jāsaprot arī viņa vecāki. — Viņš uz brīdi iegrima domās. — Denti. — Trauslā balss kļuva spēcīgāka. — Sākumā viņi bija sešas ģimenes. Viņi dzīvojuši te, cik ļaudis vien spēj atcerēties. Katrā ziņā tā teica mans priekšgājējs, kad mani norīkoja uz šejieni. Patiesībā viņi nebija draudzes locekļi. Var teikt, viņi nebija pat piederīgi Savienotajām Valstīm.

—    Nesaprotu jūsu domu, cienīgtēv.

—   Viņi bija separātisti. Savā ciltī noslēgušies. Vientuļnieki. Kaut kad senāk… manam priekštecim bija teorija, ka vēl pilsoņu kara laikā… viņus piemeklējis kas briesmīgs. Viņi ieradušies no vietas, kuru par katru cenu gribējuši aizmirst, un apmetušies šeit. Viņi turējušies savrup.

Man ap galvu sāka zumēt bite, un, uzmanīgi klausīdamies cienīgtēvā, es to aizgainīju.

—                        Protams, kad jānodrošina ģimene, nevar norobežoties pavisam. Viņiem vajadzēja kontaktēties ar šejienes sabiedrību, meklēt jaunus cilvēkus, ar kuriem precēties. Arēji viņiem piemita daudz uzteicamu īpašību. Viņi pārzināja Bībeli. Viņiem piederēja īpašumi. Viņi nedzēra, nesmēķēja, nespēlēja azartspēles, nelamājās. Ik pa laikam viņi piesaistīja sev jaunus locekļus, parasti no tik nabadzīgām ģimenēm, ka precības ar Dentiem bija solis uz augšu. Tomēr paklīda runas par Dentu bardzību, un precību kandidātus viņiem vajadzēja meklēt tālāk, parasti vedot sarunas ar citām slēgtām grupām. Viņu izvēles iespējas kļuva ļoti ierobežotas. Laikā, kad ieradās mans priekšgājējs, ģimeņu skaits bija sarucis līdz trim.

Es neizpratnē nogrozīju galvu.

—    Ja jau viņi tik ļoti vēlējās turēties savrup, kā tas nāk, ka Dents kļuva par saimniecības preču veikala īpašnieku?

—     Dzīves nepieciešamība. Lai kā Denti centās, viņi nespēja sevi apgādāt ar visu. Pat labos gados ar bagātu ražu bija daudz kā tāda, ko viņi nevarēja izgatavot paši. Saimniecības preču veikals bija viņu vēstniecība. Caur to viņi eksportēja lieko produkciju un importēja kokmateriālus, darbarīkus, apģērbu…

—    Zāles.

—   Nē, — iebilda cienīgtēvs Benedikts, — nekādas zāles. Denti reliģijā bija tādi paši fundamentālisti kā politikā. Slimību viņi uzskatīja par Dieva nelabvēlību. Viņi ticēja, ka nedrīkst iejaukties Dieva nodomos ar cilvēciskiem līdzekļiem.

—    Vai cilvēka grēcīgās dabas pēc?

—    Denti uzskatīja, ka par to Dievs mūs soda, — sacīja cienīgtēvs.

—     Brīnums, ka ar tādu pašiznīcinošu attieksmi ģimenes spēja izdzīvot.

—: Tur jau tā lieta — tagad viņi visi ir izmiruši. — Cienīgtēvs Benedikts norādīja ar krunkainu pirkstu uz fotogrāfiju. — Vienīgi Lesters ne.

—    Kad jūs viņu satiķāt?

—    Pēc ugunsgrēka.

—    Ugunsgrēka?

—     Gan līdz tam nonākšu. Vispirms jums jāzina, ka Denti vairījās no ārstiem, tāpēc neviens nezināja, kāda viņiem ir dzimušo un mirušo attiecība. Ik pa laikam viņu emisāri ieradās pilsētā papildināt krājumus. Parasti vīrieši, bet dažkārt arī sievietes un bērni. Man liekas, viņus vadīja nodoms parādīt visai ģimenei, cik samaitāta ir apkārtējā pasaule. Pilnīgi iespējams, ka viņu acīs mēs bijām tikpat dīvaini, kā viņi mūsējās.

—    Dīvaini?

—    Sāka izpausties tuvo radinieku precību sekas.

—    Un likums to pieļāva?

—    Reizi pa reizei pie viņiem ieskatījās štata policija, bet vai kāds varēja viņus apsūdzēt, ka viņi vēlas turēties savrup?

—    Bērnu pakļaušana briesmām.

—    Grūti to pierādīt, ja bērni izskatās labi paēduši un spēj citēt Bībeli.

—    Vai tad nav likuma, ka bērniem jāiet skolā?

—    Denti algoja advokātu, kas apgalvoja, ka Denti saņem pietiekamu izglītību mājās. Viss tika reducēts uz reliģisku brīvību. Droši vien tai laikā mēs sākām viņus saukt par izdzīvotājiem. Viņi neglabāja ieročus un nerīkoja sazvērestības, lai gāztu valdību, tāpēc varas iestādes nolēma, ka labāk atstāt Dentus mierā nekā saukt pie tiesas. Pēc principa: dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem. Līdz nedēļas nogalei, kad uz pilsētu bija atsūtīta Lestera māte.

Es ieklausījos uzmanīgāk.

Viņu sauca Junisa. Bija redzams, ka sieviete ir stāvoklī, taču vīrs droši vien uzskatīja, ka sieva var ceļot. Viņa iznāca no saimniecības preču veikala un, locīdamās sāpēs, sabruka uz ietves. Viņas vīrs Orvels palika nesatraucams un mēģināja iecelt sievu mašīnā. Tomēr, ieraudzījis uz sievas drēbēm un uz ielas asinis, viņš apjucis palika stāvam — tieši tik ilgi, lai ārsts un policists (tolaik mums bija gan viens, gan otrs) ņemtu iniciatīvu savās rokās un steidzīgi viņu nogādātu klīnikā, kas bija arī slimnīca. Orvels mēģināja stāties ceļā, taču piepeši viņam kļuva skaidrs, ka Junisai nav spontānais aborts. Viņa gatavojās pirms laika laist pasaulē bērnu.

—    Un tas ķertais bija gatavs riskēt ar sievas dzīvību?

—    Viņš tik viegli nepiekāpās. Orvels stāstīja policistam, ka pasaulē viņam nav nekā svarīgāka par bērnu, ka viņam ar Junisu jau trīs bērni nākuši pasaulē nedzīvi, ka viņi neatlaidīgi centušies tikt pie vēl viena bērna, un Dievs viņus svētījis ar šo grūtniecību. Paļaušanās uz ārstu ir tas pats kā paziņošana Dievam, ka viņi tam netic, klāstīja Orvels. Ja viņi iejauksies Dieva nodomos, bērns būs nolādēts. Orvels par to bija tik stipri pārliecināts, ka mēģināja Junisu iznest no klīnikas. Ārsts brīdināja, ka bez medicīniskas palīdzības mirs gan sieva, gan bērns. Policists bija vēl strupāks. Viņš pateica, ka Orvels tiks apcietināts par slepkavības mēģinājumu, ja pūlēsies sievu aizvest. Tikmēr bērns jau bija ceļā uz šo pasauli, un pat Orvels saprata, ka jāpieņem ārsta palīdzība, vai viņš to vēlas vai ne. Junisa gandrīz nomira no asiņu zaudējuma. Arī bērns gandrīz nomira — viņš bija pārāk mazs.

—    Bērns bija Lesters?

—   Jā. Orvels un Junisa uzskatīja, ka bērnam nevar dot vārdu, kam ir kāds sakars ar reliģiju. Viņuprāt, tā būtu elku pielūgsme. Nederēja nedz Matejs, nedz Marks, nedz Lūka vai Jānis. Ja vārda izvēlē atsakās no Bībeles, nekas liels pāri nepaliek. Lestera vārds ir neitrāls, neuzliek nekādas saistības.

—    Kas notika pēc tam?

—    Mans priekšgājējs aizgāja pensijā. Viņa vietā ierados es. Pirms došanās projām viņš paskaidroja man draudzes lietas un izstāstīja visu, ko tagad stāstu jums. Viņš teica, ka par spīti ārsta paredzējumam bērns palicis dzīvs. Nedēļu pirms manas ierašanās Orvels bija atvedis bērnu uz pilsētu, lai parādītu, cik zēns ir veselīgs, un pārliecinātu ārstu, ka viss atkarīgs tikai no Dieva gribas.

—     Bet… — Jutu, ka saprotu arvien mazāk. — Kāds tam sakars ar… Jūs teicāt, ka redzējāt Lesteru pēc ugunsgrēka.

—    Pēc vairākiem gadiem.

Es paliecos uz priekšu.

—    Dūmi laikam pamodināja visu pilsētu. Atceros, tā bija nedēļas nogale pirms septembra Darba svētkiem. Lielais karstuma vilnis tikko bija pārgājis, tāpēc vairākums cilvēku bija izslēguši gaisa kondicionētājus un turēja logus vaļā, lai izbaudītu spirgto vēju. Mēs ar sievu klepodami izgājām ārā un netikām gudri, kur deg. Tad sapratu, ka ugunsgrēks nav izcēlies Broktonā. Par spīti dūmu pilnajām ielām dienvidu pusē pie apvāršņa bija redzama kvēle. Tai pusē bija Orvela un Junisas ferma. Zināju, ka tā nevar būt citu Dentu māja, jo no Dentiem bija palikuši tikai Orvels, Junisa un Lesters.

Ugunsdzēsēju stacijā, aicinot kopā brīvprātīgos, kāds sāka zvanīt trauksmes zvanu. Kamēr aizgāju uz turieni, cilvēki bija sapratuši, ka ugunsgrēks nav izcēlies pilsētā. Sākās juceklis, vai mums jādodas viņiem palīgā vai arī jāļauj Or- velam ar Junisu samaksāt par citu cilvēku noliegšanu. Galu galā pilsētnieki darīja mani lepnu. Ugunsdzēsēju brigādei bija ar ūdeni pildīta mašīna. Tā izbrauca uz ugunsgrēka vietu, tai sekoja vesels bars cilvēku vieglajās mašīnās. Bet mēs vēl nebijām ne tuvu, kad pēc blāzmas pie apvāršņa varēja pateikt, ka pat ducis mašīnu ar ūdeni neko nedotu.

Veselu mēnesi nebija lijis. Vējš pieņēmās spēkā. Liesmas gāja pāri ganībām. Dažviet dega mežs. Uguns bija pārņēmusi māju un kūti. Mēs darījām visu, ko spējām, lai neļautu liesmām pārsviesties pāri ceļam. Citādi bijām bezpalīdzīgi. Atausa diena, un kāds iesaucās, rādīdams uz degošo lauku. Paskatījies uz to pusi, ieraudzīju jaunu cilvēku, kas kliboja liesmām pa priekšu. Viņš dauzīja savu dūmojošo apģērbu un, nonācis pie žoga, pārvēlās tam pāri. Es nokļuvu pie viņa pirmais. Viņš raudāja. Nekad nebiju redzējis tik baiļu pilnas acis. Bija skaidrs, ka viņš neko neredz. No histērijas viņš bija akls. Es mēģināju jauno cilvēku aizkavēt, taču viņš pieslējās kājās un steberēja pa ceļu projām. Tikai trijatā viņu dabūjām pie zemes un noslāpējām dūmus, kas no viņa nāca.

—    Tas bija Lesters?

Cienīgtēvs pamāja.

—   Par to, kas noticis, viņš spēja pastāstīt tikai pēc trim dienām. Šķita, pēc nogāšanas zemē viņā kaut kas bija izslēdzies. Viņš ieslīga katatonijā. Mēs aizvedām jaunekli uz klīniku. Puisim nebija nopietnu apdegumu vai citu redzamu ievainojumu, tāpēc ārsts deva viņam pretšoka līdzekļus. Kad jauno cilvēku bez bažām varēja pārvietot, mēs ar sievu pār- vedām viņu uz šejieni.

Cienīgtēvs Benedikts norādīja uz namiņu aiz baznīcas. Acīs viņam pavīdēja skumjas.

—    Kad Lesters bija pietiekami atguvies, viņš izstāstīja par ugunsgrēku. Viņu pamodinājuši dūmi un suņu rejas. Viņš kliedzis, gribēdams sasaukt vecākus. Viņš mēģinājis izskriet cauri priekšnamam uz viņu istabu, taču durvis aizšķērsojušas liesmas, un viņam vajadzējis rāpties ārā pa logu. Pagalmā viņš joprojām kliedzis, brīdinādams vecākus. Cauri liesmām viņš dzirdējis vecāku izmisuma saucienus, bet, kad mēģinājis piekļūt pie loga, lai viņus izvilktu, nav varējis tikt cauri karstuma sienai. Vējš izplatījis uguni no mājas tālāk. Aizdegusies kūts un saimniecības ēkas, lauki un mežs — drīz viss bijis liesmās. Viņš izglābies tikai tāpēc, ka iemeties lopu dzirdināmā silē, saslapinājies un pēc tam liesmām pa priekšu pārskrējis pāri ganībām. Nedēļā, ko viņš dzīvoja kopā ar mums, reizēm viņš pamodās aiz šausmām no murgos dzirdētajiem vecāku kliedzieniem.

Iedomājoties viņu sāpes, es papurināju galvu.

—    Vai kādam izdevās noskaidrot, kā izcēlies ugunsgrēks?

—    Lesters sacīja, ka sabojājies gaismas slēdzis virtuvē. Tēvs gribējis to salabot nākamajā dienā.

—    Es zinu, kā tas notiek. Izklausās pēc elektriskā īssavienojuma, — sacīju. — Liesmas var izplatīties pa bojātiem vadiem un uzkrāties aiz sienas. Kad liesmas izlaužas uz āru, tūlīt viss deg.

—    Lesters stāstīja, ka degšana sākusies neticami ātri.

—    Un kas notika pēc tam? Jūs teicāt, ka viņš palicis pie jums nedēļu.

—    Mēs gribējām, lai Lesters paliek ilgāk, bet kādu rītu sieva ieskatījās zēna istabā un atklāja, ka viņš aizgājis.

—    Aizgājis? "

—    Mēs bijām nopirkuši viņam šādas tādas drēbes. To nebija. Nebija arī spilvendrānas. To viņš droši vien bija izmantojis somas vietā. No virtuves bija paņemta maize, cepumi, produkti no ledusskapja.

—    Viņš aizgāja nakts vidū. Kāpēc?

—    Domāju, tas izskaidrojams ar to, ka esmu mācītājs, un to, ka māja atradās blakus baznīcai.

—    Nesaprotu. Lesters bija audzis reliģiozā ģimenē. Par baznīcu viņam nevajadzēja raizēties.

—    Viņa ticība ir būtiski citāda nekā manējā.

—    Es joprojām ne…

—    Dents ticēja, ka Dievs uzgriezis mums muguru mūsu grēcīgās dabas dēļ. Es sludinu, ka Dievs mūs mīl, jo esam Viņa bērni. Mani visu laiku moka aizdomas, ka vakarā pirms aizbēgšanas Lesters dzirdējis, kā izmēģinu svētdienas sprediķi. Varbūt viņš domāja, ka dzird runājam sātanu.

—    Un jūs nekad viņu vairs neesat redzējis?

—    Līdz pagājušajam gadam, kad FIB aģents parādīja to fotogrāfiju.

Es izmisis skatījos viņā… Tātad Lesters Dents, nevis mans brālis. Cerības, uz kurām balstījās mani meklējumi, nekur vairs neveda. Cienīgtēvs Benedikts izskatījās vēl vairāk noskumis.

—    Mēs ar sievu vēlējāmies bērnus, taču mums tie nebija lemti. Kamēr Lesters veseļojās, mēs ar sievu runājām, vai nekļūt par viņa aizbildņiem. Pēc viņa aizbēgšanas jutāmies, it kā būtu zaudējuši savu bērnu. — Viņš pievērsa skatienu kapiem aiz rožu dārza. — Viņa nomira pagājušajā gadā.

—   Jūtu līdzi.

-- Ak kungs, kā man viņas trūkst! — Mācītājs palūkojās uz savām grumbu klātajām rokām. — Pēdējo reizi dzirdēju par Lesteru… —Jūtu uzplūds neļāva viņam runāt. — Mēnesi pēc aizbēgšanas viņš bija uzradies Loganvilā. Tā pilsēta ir apmēram simt jūdžu uz austrumiem. Viens kolēģis mācītājs nejauši ieminējās par nelaimīgu, jaunu cilvēku, kurš kādu dienu pie viņičm ieradies un par kuru draudzes locekļi rūpējušies. Es devos noskaidrot, vai tas ir Lesters, un pārliecināt viņu, lai atgriežas mājās, bet, kamēr līdz turienei nokļuvu, viņš bija nozudis. Ja man kaut kādā veidā būtu izdevies viņu pierunāt, lai paliek pie mums… — cienīgtēvs ievilka elpu, — varbūt viņš nebūtu izraisījis šīs traģēdijas.

—    Jūs izdarījāt, ko spējāt. Visā vainīgs ir Lesters.

—    To var izspriest vienīgi Dievs.

Piepūle, ko prasīja skaidrošana, acīmredzot bija nogurdinājusi veco vīru. Es piecēlos no sola un paspiedu viņam roku.

—     Pateicos, cienīgtēv. Jums bija sāpīgi to atcerēties. Paldies jums par pūlēm.

—    Jūs pavadīs manas lūgšanas.

—    Man tās ir vajadzīgas. Jūs teicāt, ka Orvels un Junisa dzīvoja no pilsētas uz dienvidiem?

—    Apmēram astoņas jūdzes.

—    Jādomā, tagad tur viss izskatās citādi.

—    Agrobizness iznīcinājis lauksaimniecības zemes. Bet nekas nav īpaši mainījies. Ja brauksiet uz to pusi, nodegusī māja redzama no ceļa.

Sestā nodaĻa

Braucienu no pilsētas uz dienvidiem neatceros. No uzzinātā biju tā apstulbis, ka daudz nebrīnītos, ja būtu noslīdējis no šaurā ceļa un kaut kam uzbraucis virsū. Man patiešām nebija ne jausmas, kāpēc braucu uz ugunsgrēka vietu. Alternatīva bija bez mērķa braukt atpakaļ uz Denveru, taču nevarēju ar to samierināties. Mani nelaida vaļā Peina vārdi: "Neviens jums neliedz doties uz vietām un pie cilvēkiem, kas jūs interesē." Nodegusī Dentu ferma bija viena no šādām vietām.

Zīme ceļa malā bija laika zoba saēsta, krūmos ieaugusi. Tomēr kaut kas zemapziņā to ievēroja, lika pievērst uzmanību. Izrādījās, ka tas ir liels saplākšņa gabals. Burti, kādreiz melni, bija kļuvuši pelēki.

NOŽĒLA.

Tas bija viss, bet ar to pietika, lai es saprastu, ka esmu iebraucis Dentu teritorijā. Ceļa labajā pusē aiz ganībām bija redzama dzīvojamā ēka. Tā atradās tālu, taču pat no ceļa varēja redzēt, ka tā sašķiebusies un drīz sabruks, ka logi izlauzti. Kūts jumts jau bija iebrucis.

Cienīgtēvs bija teicis, ka Orvela Denta īpašums ir kreisajā pusē, tāpēc pievērsu uzmanību ceļa otrai pusei un drīz pamanīju apdegušus celrnus, kas slējās blakus laukam ar zāli ceļgalu augstumā. Drīz nonācu pie meža daļas, kur starp samērā maziem, zaļojošiem kokiem slējās gari un apsviluši. Pēc tam no jauna kļuva redzami lauki, un atklājās zemes ceļš ar zāli apaugušām riteņu sliedēm. Tas stiepās uz tādu kā jaunu kokaudzi apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā.

Ceļu nosprostoja metāla vārti. Pie tiem ķēdē karājās atslēga. Es izkāpu no mašīnas, pārbaudīju atslēgu un konstatēju, ka tā ir droša. Vējš, kas kļuva stiprāks, atnesa tādu kā mitruma nojausmu. Vēl nesen debesis bija dzidri zilas, dūmakas aizplīvurotas, pie apvāršņa tumšas. Līdz lietum jāgaida vismaz pāris stundu. Tomēr es izcēlu no mašīnas mugursomu, kurā kopā ar citām mantām bija ielikta pārgājiena pārtikas deva, ūdens un ūdensnecaurlaidīga jaka. Visvairāk man rūpēja jaka, jo biju dabūjis rūgtu mācību, ka pat šķietami nekaitīgai pastaigai pa mežu var būt neparedzamas beigas. Par to pirms trim dienām biju pārliecinājies arī atpūtas vietā. Mana pistole bija somā.

Rāpjoties pāri žogam, jutu uz muguras tīkamu smagumu. Otrā pusē nolecot zemē, no manu kroskurpju apakšas pacēlās putekļi. Sāku iet, taču, paskatījies uz krūmiem visapkārt, atcerējos, ko bijām darījuši pirms Keitas un Džeisona nolaupīšanas. Draugs arhitekts bija nopircis kalnos guļbūvi. Māju gandrīz bija nosmacējuši koki un krūmi, tāpēc kādu svētdienu viņš uzaicināja draugus palīgā iztīrīt apkārtni un solīja pacienāt ar grilētu gaļu un alu, cik spējam izdzert. Arī ģimenes bija uzaicinātas. Džeisons bija nospriedis, ka darbs kopā ar mani sagādā prieku, un palīdzējis vilkt nocirstos krūmus. Redzot, ka mazais zēns tā cenšas, manu sirdi bija pildījis lepnums. Keita smējās, kad Džeisons iebilda pret netīrumu un sviedru noslaucīšanu no sejas, jo tad viņš izskatīšoties pēc memmesdēliņa.

Tagad, sanervozējies, ka Keitas un Džeisona meklēšanā neesmu spēris ne soli uz priekšu, dusmīgs sāku iet ātrāk. Liku platus soļus un cilāju kājas, cik ātri varēju, saule karsēja seju, sviedri plūda pār augumu, džinsi un krekls lipa pie miesas.

Ceturtdaļjūdzes gājiens bija pārlieku īss. Biju tā noskaities, ka būtu varējis noskriet vairākas jūdzes — kā pirms izbraukšanas no Denveras. Denverā gan es biju cerību pilns, straujā gaita pa ceļu šobrīd bija manas sakāves mērs.

Nonācis galā, samazināju tempu. No ceļa redzamais platais paaugstinājums bija apdegušas un sabrukušas koka būves drupas. No dēļiem bija palikuši tikai gari, haotiskā kaudzē sakritušu apdeguļu gabali.

Kaut arī biju nosvīdis, sajutu aukstumu. Sacīju sev, ka redzamais vienkārši uzspiež savu noskaņojumu. Un tomēr es nevarēju nelikties zinis par te notikušo traģēdiju. Trīsdesmit pēdu attālumā bija sadeguši Lestera Denta vecāki. Mani pārņēma melnas emocijas.

Pie joda, ko es daru, nodomāju. Jau gribēju doties atpakaļ pie mašīnas, taču uzmanību piesaistīja apmēram trīsdesmit reiz trīsdesmit pēdu liels, ar zemu akmens mūri apņemts laukums aiz mājas postažas. Akmeņi no uguns bija nokvēpuši melni. Daži nokrituši zemē. Cenzdamies vairīties no indīgās efejas, mēģināju garām drupām pieiet norobežotajam laukumam tuvāk. Kādreizēju vārtu vietā bija tukšums, un, piegājis tuvāk, redzēju, ka ari iežogotajā teritorijā aug indīgāsefejas, dzelkšņaini krūmi, sabirušas vecas lapas. Piegājis vēl tuvāk, ieraudzīju vairākās rindās izliktas nelielu akmeņu kaudzes. To izvietojumā bez grūtībām pazinu kapsētu. Zemei iebrūkot kopiņās, satrunējušo koka zārku vietās bija izveidojušies padziļinājumi. Tādas iedobes raksturīgas lielākajam vairumam vecu kapsētu. Jaunajās kapsētās tās nerodas, tāpēc ka zārkus tagad/gatavo no metāla un kapa sānus nostiprina ar betonu. Pēc zārka nolaišanas un bērinieku aiziešanas kapam uzliek betona vāku.

Nožēlojamā iežogojumā tātad bija apglabāta ne viena vien Dentu paaudze. Es iedomājos sāpes un vientulības izjūtu, ar kādu palicēji nolaida viņus pēdējā dusā. Visvairāk pārsteidza lielais mazo kapu daudzums, bija saprotams, ka tajos apglabāti bērni.

Nezinu, cik ilgi skatījos uz kapiem un domāju par neatkarīgo kopienu, kādu Denti bija gribējuši izveidot, par smago neveiksmi, ko bija piedzīvojuši viņu sapņi. Galu galā gar drupu otru pusi devos tālāk.

Kokos aiz muguras noņirbēja kāds sīks dzīvnieks. Varbūt vāvere. Tā kā tuvumā nebija dzīvības pazīmju, skaņa lika satrūkties. Te nebija neviena putna.

Nosvīdis karstajā saulē, pamanīju, ka negaisa mākoņi jau savilkušies mazliet tuvāk. Vairīdamies no indīgajām efejām, gar nodegušās mājas sētaspusi gāju uz priekšu. Piepeši kājas kļuva nestabilas. Uz mirkli iedomājos, ka varbūt kaut kas man nav kārtībā ar galvu, ka esmu dabūjis saules dūrienu un zaudēju līdzsvaru. Kājas šķita vēl nedrošākas. Plaušas kāri ievilka gaisu, šausmās atskārtu, ka vainīgas nav nedz kājas, nedz galva. Zeme zem kājām pašķīrās. Es kritu lejup.

Iesprūdis gurnos, es noelsos. Kājas karājās neredzamā tukšumā. Ar strauji pukstošu sirdi atspiedos ar rokām pret zemi un mēģināju izrauties no cauruma, kas bija mani sagūstījis.

Tūlīt arī rokas zaudēja pamatu — tāpat kā kājas pirms brīža. Jo stiprāk atspiedos, jo vairāk tās grima zemē. Taču, pirms caurums kļuva platāks un norāva mani lejā, papletu rokas, uz mirkli aizkavēdams krišanu.

Tukšumā zem manis bezpalīdzīgi karājās kājas, augums šūpojās. Virs zemes turējās tikai galva un pleci, svars balstījās uz izplestajām rokām. Dzirdot apakšā klusinātu graboņu, izmisis ievilku labi daudz gaisa. Zeme no jauna iegrima. Graboņa kļuva skaļāka, es iekliedzos un kritu bedrē.

Septītā nodaĻa

Kājas ar spēku atsitās pret dibenu. No trieciena tās saliecās ceļgalos un svieda mani atpakaļ tā, ka kaut kur atsitos. Mugursoma palika plecos, lukturītis, pudele ar ūdeni un pistole iebelza pa plecu lāpstiņām. Pagriežot galvu, gandrīz zaudēju samaņu. Nāsis papletās no pelējuma un zemes smārda. Neganta iegrabēšanās lika man stingrāk atspiesties pret to, pret ko biju atsities.

Likās, tā ir siena. Siena no satrupējuša koka. Tai pašā brīdī atskārtu, ka esmu nokritis uz satrupējušas koka grīdas paliekām. Zem tām varēja saskatīt betonu. Uz betona bija sakrājies ūdens, kas mērcēja bikses. Par to neuztraucos. Raizes darīja no tumsas nākošā graboņa un pa caurumu krītošajā saules starā paņirbējusī kustība.

Te bija čūskas. Es uztrausos kājās un iespiedos kaktā. Meklē to velna lukturīti, es nodomāju. Kā neprātā norāvu somu no muguras, atvilku vaļā rāvējslēdzēju un iebāzu somā roku. Sameklējis lukturīti, tūlīt ieslēdzu un iespīdināju spožo staru tumsā sev pretī.

Uz grīdas ņudzēja saritinājušās čūskas un radīja niknu, grabošu skaņu. No rīkles izlauzās vaids. Baidīdamies ieraudzīt tās sev tuvumā, pagriezu lukturīša staru pret putām klāto ūdeni pie kājām. Tomēr zaļganajā ūdenī čūsku nebija. Ūdens bija divas collas dziļš, un atlika cerēt, ka putās ir kaut kas čūskām nepatīkams. Manā kaktā grīda bija zemāka, tāpēc te bija sakrājies ūdens. Grīda pretējā stūrī bija augstāka, un čūskas bija sapulcējušās sausumā.

Cik tālu klaburčūska var aizlēkt, mēģināju izdomāt. Divu savu augumu attālumā? Triju? Ja tā, čūskas pāri ūdenim var mesties man virsū. Krītot gan biju tās nobaidījis, liekot mesties projām un saritināties. Čūsku ņudzeklis locījās telpas pretējā pusē samērā tālu.

Slēgta telpa. Pie joda, kur īsti biju iekritis? Telpa bija apmēram divu mašīnu garāžas lielumā. Pretējā stūrī daļa sienas bija sabrukusi. Zem koka virskārtas noslēptā izolācija un betons bija iekritis uz iekšu, atsedzot drēgnu zemi. Lai kas betonējis šo telpu, izskalojums zemē rādīja, ka būvētājs nav parūpējies par pietiekamu drenāžu. Lietusūdens bija sūcies uz leju un uzkrājies aiz betona sienas, kamēr gabalu sienas izgāzis.

Šis robs varēja izskaidrot, kā telpā uzkrājies ūdens. Arī griesti nebija no betona, bet no baļķiem ar saplākšņa loksnēm pa virsu (caurumā bija redzamas griestu kārtas) un ūdensnecaurlaidīgu gumijas pārklāju, uz kura uzbērta sešas collas bieza zemes kārta. Nekas nebija traucējis pelēm un citiem sīkiem dzīvnieciņiem pa zemi izrakties līdz gumijai un izgrauzties tai cauri. Tiklīdz lietusūdens piekļuva pie sijām, sākās trūdēšana un griesti vairs netUrēja zemes svaru. /

Izskatījās, ka telpa būvēta pirms daudziem gadiem. Šai laikā vietā, kur stāvēju, bija jāsakrājas vairāk ūdenim. Grīdā vajadzēja būt plaisai, pa kuru ūdens sūcas ārā. Tā varēja sākties jauna erozija, no kā grīda sašķiebusies.

Es skatījos uz sakritušo sienas daļu. Zemes atsegumā bija redzams uz augšu ejošs kanāls — čūskas pa to varēja līst iekšā un ārā. Ļoti gribējās zināt, vai pa to iespējams izrakties ārā, berot zemi kaudzē aiz muguras.

Bet kā lai tiek garām čūskām? Graboņa pastiprinājās, tāpēc iespiedu lukturīti padusē un mēģināju izvilkt no somas pistoli. Tūlīt sapratu, ka šis nodoms nav īpaši veiksmīgs. Pat ar piecpadsmit patronām aptverē un otru piecpadsmit patronu aptveri mugursomā nepietiktu, lai nogalinātu visas čūskas. Jā, es varēju kādu nosist. Čūsku bija tik daudz, ka aizsist garām nebūtu iespējams. Bet nosist visas? Nosist, nevis ievainot? Nekas neiznāktu. Turklāt šaujot bija jādomā par sekām. Šāvieni satrauktu dzīvās čūskas, un tās kā neprātīgas mestos virsū visam, kas kustas, pat ja tāpēc būtu jālec ūdenī. Un kā izvairīties no lodēm, kas rikošetā varēja trāpīt pašam?

Es iespiedos kaktā vēl ciešāk. Izturies mierīgi, brīdināju sevi un centos savaldīt sēcošo elpu. Sapratušas, ka tu viņas neapdraudi, čūskas nomierināsies.

Tā es cerēju. Diemžēl nebiju paņēmis līdzi rezerves baterijas. Pēc pāris stundām lukturītis apdzisīs. Vēl pēc pāris stundām norietēs saule. Caurums griestos kļūs tumšs. Es būšu tumsas gūstā un nezināšu, vai čūskas vēl arvien baidās no ūdens (varbūt dažām tas bijis nebijis). Varbūt mana ķermeņa siltuma vilinātas, tās slīdēs tuvāk.

Bija jāsamierinās ar vājo gaismu, kas plūda pa caurumu griestos. Cerēdams, ka acis pielāgosies krēslai, un lai pietaupītu baterijas, lukturīti izslēdzu. Kaut arī stāvēju aukstā ūdenī, pār seju ritēja sviedru lāses. No bailēm trīcēju. Beidz kustēties, aizrādīju sev. Nepiesaisti uzmanību! Es savilku muskuļus, cenšoties novērst neapzināto trīcēšanu.

Sākumā nesapratu, vai tā nav tikai iztēle. Kad garas sekundes pēc gaismas izslēgšanas piespiedu sevi nekustēties, čūsku radītais troksnis pieklusa. Satraukums lēnām noplaka. Acis pierada pie krēslas, un varēja redzēt, ka čūskas galu galā atritinās un to nemirkšķinošais skatiens vairs nav pievērsts man. Čūskas kustējās mierīgāk. Dažas pa kanālu aizlīda uz augšu.

Čūskas tomēr vilina siltums. Kāpēc tās salīdušas vēsā telpā, bet nav palikušas virs zemes, kur var sildīties saulē? Kas tās nodzinis lejā? Šis jautājums uzdzina zosādu, īpaši tāpēc, ka dažas no augšas atgriezās atpakaļ. Lai dievs stāv man klāt, kas čūskām ārā nepatīk?

Grabēšana gandrīz pilnībā bija mitējusies, tikai dažas čūskas vēl bija saritinājušās. Iestājās pilnīgs klusums, dunēja vienīgi mana sirds. Pa caurumu, pa kuru biju iekritis, no āra nāca skaņas. Vieglā brīzīte bija pārvērtusies par vēju, kas šalca kokos. Atskanēja dārdoņa, kas pamodināja cerības, ka tuvojas mašīna, taču piepeši sapratu, ka dārd pērkons. Gaisma caurumā kļuva vājāka.

Nozibsnīja zibens. Vējš pieņēmās spēkā. Taču ne tāpēc bailēs sirds sažņaudzās stiprāk. Nē, šausmas iedvesa pakšķi uz grīdas. Pa caurumu iekšā krita lietus lāses.

Astotā nodaĻa

Drīz sākās īsts lietus. Lāsēm skarot čūskas, tās sarāvās. Dažas aizlocījās pie citām telpas sausajā stūrī. Čūskas salīda uz kaut kāda gara, līdzena objekta, kurš pacēlās virs grīdas un kura kontūras pēc gadiem ilgas mirkšanas bija izplūdušas un tāpēc tumsā grūti saprotamas. Taču citas līda uz manu pusi, un šķita, ka, tām tuvojoties putainajam ūdenim, grīda viļņojas.

Dažas ieslīdēja ūdenī. Degunā iecirtās pretīgi smirdoši ūdens tvaiki. Es notēmēju pistoli un trīcēdams skatījos, kā čūskas ūdenī maina virzienu un atgriežas sausumā. Man bija taisnība. Kaut kas ūdenī čūskas atbaidīja.

Pa caurumu strauji krita iekšā ūdens lāses, izmērcēja grīdu un slapjo plankumu darīja arvien lielāku. Izveidojās neliela peļķe, kas lēni pletās uz manu pusi. Drīz peļķe pārņems visu grīdu. Tiklīdz sausu vietu vairs nebūs, čūskas nevairīsies no mana stūra.

Sapratis briesmas, ieslēdzu lukturīti un sāku lūkoties apkārt, vai neieraudzīšu kādu sišanai piemērotu priekšmetu, ja man uzbruktu. No pretējās sienas nokritušie koka un betona gabali bija pārāk tālu, lai tos paņemtu, nepieejot čūskām bīstami tuvu. Ūdens uz grīdas izplatījās, tāpēc rāpuļi pulcējās sausajā vietā man pretī, kas kļuva arvien šaurāka. Nebūs ilgi jāgaida, kad, meklēdamas glābiņu, čūskas dosies uz visām pusēm. Iedomājos, ka jāatrauj no sienas dēlis. To varētu izmantot par rungu. Vajadzēja pamēģināt.

Caurumu griestos apspīdēja zibens uzplaiksnījums. Ūdens sasniedza čūskas, liekot tām iekārtoties citai uz citas. Dažas pameta jūkli. Drīz tās būs visur. Es aizbāzu pistoli aiz jostas un mēģināju saskatīt sienā spraugu, kurā varētu iebāzt pirkstus un atraut dēli.

Krēslā nebiju pamanījis no griestiem nokritušās balsta sijas, kuru gali atspiedās pret sienu. Varbūt no sijām iespējams ierīkot paaugstinājumu? Varbūt izdodas pakāpties, noraut lejā citas sijas un izkārpīties līdz virspusei? Nedrīkstēja pieļaut domu, ka varētu iebrukt griesti un mani nospiest. Vienalga kādā veidā vajadzēja tikt projām no čūskām.

Pa caurumu griestos telpā bija salijis tik daudz ūdens, ka visa grīda jau pludoja. Čūskas izklīda, peldēdamas pāri ūdenim. Es pārvietojos pa labi un pārbaudot uzspiedu ar kāju vienai no sijām, kas balstījās pret sienu. Jūtot, ka koks satrunējis un sabrūk zem mana svara, ievaidējos. Negaidīti vieglās pretestības dēļ zaudēju līdzsvaru. Cenzdamies neie- krist ūdenī, gāzos uz priekšu un atsitos pret sienu aiz sijām.

No trieciena iesāpējās plecs. Gandrīz izmetu no rokas lukturīti. Turklāt troksnis bija satraucis čūskas, un dažas atsāka grabināšanu. Biju pārliecināts, ka jābūt trakam, lai sāktu šaut un tad saņemtu savu desmitu nāvējošu kodumu. Biju pārbijies, tāpēc tikai pēc brīža apjēdzu, ka, atsitoties pret sienu, tā bija tukši noskanējusi.

Pa ūdeni uz manu pusi peldēja dažas čūskas. Pabīdījis sānis nākamo siju, ieraudzīju durvis. Kad satvēru durvju rokturi, tuvākā čūska bija tikai trīs pēdu attālumā. Durvis nepadevās, atslēgas mehānisms bija sarūsējis. Neatlaidīgi spiežot, jutu, ka tas sakustas, un ar visu spēku grūdu.

Durvis nočīkstēja. Ar nākamo izmisīgo grūdienu tās krakstēdamas strauji padevās, raudamas mani sev līdzi. Es kritu, atsitos ar zodu pret mitro betonu, taču nelikos zinis par sāpēm, bet centos pasargāt lukturīti. Apžilbis pagriezos pret durvīm. Čūska bija saritinājusies un gatava uzbrukumam. Es spēru ar kāju pret durvīm, taču ierūsējošās eņģes nevērās pietiekami ātri. Čūska lēca. Durvis aizvērās, iespiežot rāpuli, tā priekšējā daļa palika lokāmies durvju starpā. Gaisma no cauruma griestos vairs nespīdēja. Rokā trīcošā lukturīša gaismā redzēju, ka čūska iespiesta zem durvju roktura. Agonijā tā pārtrūka uz pusēm, priekšējā daļa iekrita ūdenī un tāda, asinīm plūstot, metās uz mani.

Es atrāvos atpakaļ. Galva pret kaut ko atsitās. Brīdī, kad čūska uzbruka manai kroskurpei, ar otru kāju kā neprātīgs uzminu čūskai uz galvas. Nokrakstēja kauli.

Čūskas ķermeņa daļa locījās zem kājas, tās drudžainās kustības kļuva lēnākas. Kad beidzot rāpulis norima, pacēlu kurpi un pavērsu pret saplacināto, asiņaino galvu gaismas staru. Atcerējies, ka čūskas inde var būt iedarbīga arī pēc tās nāves, aizspēru čūsku pie durvīm.

Dzirdot šļakstu, pacēlu lukturīti uz augšu. Gribēju pārliecināties, vai durvis ir ciet. Es pagriezos, lai pārbaudītu, kur esmu iekļuvis un vai arī te dzīvo čūskas. Nekas nelodāja. Arī graboņa nebija dzirdama. Kaut arī biju ticis ārā no pirmās slēgtās telpas, joprojām biju lamatās.

Man apkārt pletās apmēram piecas pēdas plats un divdesmit pēdu garš tunelis, kura griestus varēju aizsniegt ar roku. Iepretī durvīm melnēja ugunsgrēkā apdeguši baļķi un citas drazas, pret kurām biju atsities. Atšķirībā no pirmās telpas betona sienas un grīdas bija kailas. Tomēr griesti bija tādi paši: baļķi ar saplākšņiem un gumijas loksnēm pa virsu, kas apbērtas ar zemi. Baļķi vēl nebija iekrituši, taču ūdens sūcās pa starpām un ar laiku tie satrupēs, līdz iebruks.

Vēl uzmanību saistīja divi skārda cauruļvadi pie griestiem, kas veda uz pirmo telpu. No griestiem lietusūdens sūcās arvien stiprāk. Cauri drazām tuneļa galā tecēja sīkas ur- dziņas. Ūdens uz grīdas sniedzās līdz potītēm. Durvis grīdai piekļāvās pārāk blīvi, lai ūdens spētu aiztecēt. Biju iekļuvis cisternai līdzīgā slazdā.

Cik nokrišņu var nolīt spēcīgas jūnija vētras laikā? Pastāvēja draudi, ka ūdens uzkrājas virs zemes un visā nodegušajā mājā lielā kvadratūrā, bet pēc tam notek uz piecas reiz divdesmit pēdas lielo telpu, kurā tagad atrados. Ūdens droši vien neuzkāps līdz griestiem, taču nav izslēgts, ka man būs jāpeld kā sunim, lai noturētu galvu virs ūdens. Cik ilgi tas iespējams? Kamēr ūdens mani atdzesēs un iestāsies hipotermija? Tiklīdz sākšu trīcēt, pēc trim stundām būšu miris.

Patiesībā trīcēju jau tagad. Lukturīša gaismā brienot pie drazām, kas nosprostoja tuneli, redzēju savu elpu. Nostiprinājis lukturīti starp apdegušajiem dēļiem, slīpajā starā ar grūtībām saskatīju apdegušu baļķi un mēģināju to izvilkt. Elpa no piepūles kļuva straujāka. Slapjais koks dvakoja pēc dūmiem, un, dziļi ievelkot smacīgo gaisu, uznāca klepus.

Sakopojot spēkus, izdevās baļķi izvilkt. Sīkā triumfā gribēju aizgrūst to aiz muguras, taču drazu kaudze salīgojās, un lukturītis krita. Mēģināju to satvert, taču pirksti tam tikai pieskārās. Lukturītim izslīdot no rokas, saliku plaukstas kopā un man izdevās palikt tās apakšā pēdējā brīdī. Es piespiedu lukturīti pie krūtīm kā dārgumu. Iekritis ūdenī, tas droši vien vairs nedarbotos. Bailes, ka gandrīz biju pazaudējis gaismu, uzdzina vēl lielākus drebuļus.

Vēsais ūdens sakāpa līdz lieliem. Mēģināju ar vienu roku turēt lukturīti, bet ar otru vilkt dēļus, kas nosprostoja ceļu, taču nespēju neko labi satvert. Negribīgi no jauna mēģināju atbalstīt lukturīti starp drazām, taču, velkot nākamo dēli, tas gandrīz nokrita vēlreiz.

Aiz jostas aizbāztā pistole dūrās miesā. Galu galā radās doma aizbāzt lukturīti aiz jostas otrā pusē, taču tur nebija vietas. Domā, es pavēlēju sev. Iespējai jābūt. Tad nocēlu no pleciem mugursomu, attaisīju sānu kabatu un iebāzu lukturīti tajā. Kad uzliku mugursomu plecos, gaismas stars spīdinājās griestos, taču, pieliecoties, lai sagrābtu kādu ap- deguli, gaismas stars pārvietojās man vajadzīgajā virzienā.

Mana neprātīgā rosība atbalsojās ausīs — tajās sāka zvanīt. Saraustīti elpodams, izvilku vēl dažus dēļus un aiz- grūdu aiz muguras. Ūdens turpināja plūst cauri apdeguļiem, un tā līmenis jau bija līdz ceļiem. Lai arī cik karsti kļuva no piepūles, es joprojām trīcēju. Izrāvis vēl vienu dēli, ieraudzīju sodrējainus betona pakāpienus, kas veda uz augšu. Ar vēl lielāku apņēmību izvilku divus dēļus un ieraudzīju nākamo pakāpienu. Jutu, ka cerības aug augumā. Ja izdotos atbrīvot vēl kādus pakāpienus un uz tiem pakāpties, hipo- termijas briesmas samazinātos. Mugursomā bija ēdamais. Es varētu ēst un atpūsties, taupīt lukturīša baterijas un to izmantot tikai, atbrīvojot kāpnes.

Kad ar izmisuma spēkiem izvilku baļķi un jau gribēju to pārlikt aiz muguras, atskanēja krakšķis, un ceļš bija vaļā milzīgai drazu masai. Mēģināju atrauties atpakaļ, taču man virsū uzgāzās apdeguši baļķi un dēļi. Tie aizsita man elpu, un es iegāzos ūdenī. Nedrīkstēja pieļaut, ka lukturītis paliek slapjš! No dārdoņas aizkritušām ausīm mēģināju piecelties un saglābt savu mugursomu, lai tā nepiepildītos ar ūdeni. Es grūdu nost no sevis baļķus. Es grūdu nost dēļus. Es sagrābu kaut ko tādu, kas nebija koks. Tas bija apaļš un mīksts.

Sapratis, ka turu čūsku, kuras sadragātā galva ar indes zobiem šūpojās pie pašas rokas, iekliedzos. Metot čūsku projām, man virsū uzgrūdās peldošs baļķis. Es kritu, galva pagāja zem smakojošā ūdens. Tas saskrēja ausīs, aizsprostoja nāsis, piepildīja muti. Izrāvos no tā elsdams, klepodams, spļaudams pēc sodrējiem garšojošo ūdeni, cīnīdamies pēc elpas. Kā neprātā slaucīju acis, līdz sapratu, ka ūdens nav vainojams manā aklumā.

Lukturītis bija nodzisis.

Devītā nodaĻa

Absolūtajā tumsā saspringa pārējās maņas: es dzirdēju, kā pret sienām skalojas viļņi un atsitas koki, jutu slapjo, pie miesas pielipušo apģērbu, mutē bija kvēpu un dubļu garša, no smirdošā ūdens nāca vēmiens. Tomēr neviena sajūta nepārspēja bailes. Baidīdamies pakustēties un pieskarties peldošai čūskai, kā sastindzis klausījos, kā lēnām noklust viļņu šļaksti. Drīz dzirdēju tikai ūdens tecēšanu no griestiem un caur kāpnēs palikušajām drazām.

Slapjā mugursoma smagi spieda plecus. Neko neredzēdams, to noņēmu, pārmetu lences pār plecu un uzmanīgi satvēru lukturīti. Sapurināju. Nospiedu pogu, izslēgdams un ieslēgdams. Nekā. Noskrūvēju galu, izņēmu baterijas, izpurināju no cilindra ūdeni un, mēģinādams baterijas nožāvēt, pūtu uz poliem. Ielicis baterijas vietā no jauna, nospiedu pogu. Kā bija, tā palika tumšs. Nē, tā nebija. Pie tumsas pieradušās acis pamanīja vāru spīdumu uz kreisās rokas — pulksteņa rādītāju fosforescējošo pārklājumu. Šķita, ka gaisā lido plankumains aplis.

Es izlēju ūdeni no mugursomas un ieliku tajā lukturīti (arī pistoli, kas zem siksnas spiedās arvien dziļāk miesā). Pārbaudījis, vai visi rāvējslēdzēji kārtīgi aizvilkti, uzcēlu somu plecos. Aukstais ūdens tikmēr bija pacēlies virs ceļgaliem.

Kusties! Brizdams taustījos uz priekšu. Es atrāvos no vēsas un glumas virsmas, ar novēlošanos atskārzdams, ka tā ir betona siena. Zaudējot līdzsvani un krītot, droši vien biju apgriezies otrādi. Tagad jāizvēlas, virzīties uz labo vai kreiso pusi. Viens virziens veda uz durvīm, otrs uz nosprostotajām kāpnēm.

Taustīdamies tumsā, devos pa kreisi. Kaut kas iedūrās rokā. Ak kungs, tie būs čūskas zobi! Atrāvis roku atpakaļ un satvēris koduma vietu, kaut ko sataustīju. Skabarga. Tikai skabarga. Es biju uzgrūdies dēlim.

Es atradu kāpnes. Velkot dēļus, pulksteņa gaišā ciparnīca meta spocīgus zigzagus. Es vilku, cēlu un grūdu apdegušās drazas sev aiz muguras. Sagrieztās un saskrāpētās rokas sāpēja, taču nelikos par to zinis. Pirms ūdens paceļas liktenīgi augstu, vajadzēja atbrīvot vairāk vietas. Pleci sāpēja, mugura pulsēja, mute izkalta. Elpot spēju tikai ar grūtībām un galu galā biju spiests atpūsties, izvilkt no mugursomas blašķi un padzerties ūdeni. Uztūkums mutē un rīklē mazinājās, elpošana kļuva vieglāka.

īsā atpūta diemžēl spēku nedeva. Reiba galva, un es sapratu, ka tunelī uzkrājusies ogļskābā gāze, kuras koncentrācija, ūdens līmenim ceļoties, palielinās. Raizēties par hi- potermiju vairs nevajadzēja. Es nomiršu no gaisa trūkuma.

Neko neredzēdams, vēl sparīgāk ķēru apdeguļus un metu aiz muguras. Attīrīju pakāpienu pēc pakāpiena, taču ūdens sekoja pa pēdām un skalojās ap gurniem. Es neturējos kājās. Galva griezās. Kaut ari neko neredzēju, acu priekšā ņirbēja plankumi.

Gaiss sabiezēja. Manas kustības kļuva lēnākas. Apkārt peldēja drazas. Koka gabalam rokās lūstot, atrāvos atpakaļ un gandrīz iekritu ūdenī. Tad izrāvu no postažas lielāku gabalu, atbrīvodams ne tiķai to, bet arī virs tā sakrājušos ūdeni. Tas gāzās uz mani kā no pārrauta dambja, ar spēku notrieca no kāpnēm un iegāza peldošajos koka gabalos. Apdullis tikko spēju noturēt galvu virs ūdens. Cilāju vienu un otru roku, mēģinādams peldēt, taču neizkustējos no vietas.

Biju tik vārgs, ka, pēdējiem spēkiem cenšoties nenoslīkt, nepamanīju, ka gaiss kļuvis svaigāks. Paskatījies uz kāpņu pusi, nobijos, vai tikai man nesāk rādīties, jo tumsa vairs nebija tik viendabīga. Tikko redzamas, iezīmējās postažas kontūras. Vīdēja pelēcīga gaisma. Svaigā gaisa uzmundrināts, sasparojos un aizpeldēju līdz kāpnēm. Pievilkos pie kokiem, bet pelēkā gaisma vilināja un sauca augšup.

Kad beidzot cauri sodrēju putrai izlīdu uz sabrukušās ēkas pārogļotā karkasa, debesis klāja biezi mākoņi. Viss tinās krēslā, radot iespaidu, ka aiz mākoņiem paslēpusies saule riet un ka izkļūšana no lamatām prasījusi visu dienu.

Joprojām lija auksts lietus. Tas cirtās sejā, taču netīrumi neskalojās no manis nost, bet turējās kā tauki. Es kārpījos pa postažu uz priekšu. Sasprindzinājis spēkus, vilkos uz augšu. Vairākas reizes rokās salūza dēļi, un es varēju iekrist atpakaļ bedrē. Beidzot asiņainie pirksti pieķērās pie pamatu augšējās malas. Es pārvilkos tai pāri un nogāzos uz samirkušās zemes. Tikai pēc vairākām minūtēm spēju nostāties uz kājām. Slampājot pa dubļiem, nebiju drošs, ka pietiks spēka nokļūt līdz automašīnai.

DESMiTA nodaĻa

Mani ieskāva tvaiks, taču ūdens nebija tik karsts, lai es pārstātu drebēt. Aukstums bija iesūcies kaulos. Tas saldēja dvēseli.

Mani visu laiku nodarbināja jautājums, kam telpa bijusi domāta. Kāpēc Orvels, kas prata celtnieka darbus, griestus nebija būvējis no betona? Kam bijuši paredzēti divi cauruļvadi, kas pa tuneļa griestiem stiepās telpā? Ja telpa būtu noliktava, sienas nevajadzētu segt ar koku, nevajadzētu dēļu grīdu, nevajadzētu ierīkot izolāciju. Nespēju saprast, kāda tam jēga. Ja vien…

"Viņi turēja mani gūstā pazemes istabā," bija teicis cilvēks, kas uzdevās par manu brāli. Ne Pītijs, lai Dievs stāv man klāt, bet Lesters Dents. Kāpēc Orvelam un Junisai Dentiem vajadzētu turēt vienīgo bērnu istabā zem zemes? No šausmīgās domas sagriezās galva.

Griestu sliktās konstrukcijas noslēpums kļuva skaidrs.

Strādājot pēc tumsas iestāšanās tikai no mājas krītošajā gaismā, Orvels izraka tuneli un pazemes telpu, nepiesaistot garāmbraucēju uzmanību. Strādājot naktīs, viņš varēja sajaukt nel.ielas betona devas un ar ķerru aizvest šo daudzumu būvējamā tuneļa un istabas grīdai un sienām.

Tikai griesti radīja grūtības. īstiem griestiem nepieciešamas betona plāksnes. Kad plāksnes būtu gatavas, to uzlikšanai būtu vajadzīgs neliels celtnis, un tik precīzam darbam nepietiktu ar gaismu, kas krīt no mājas. Cilvēki rosību pamanītu un sāktu interesēties, kāpēc naktī mājas otrā pusē ir tik gaišs. Labāk uzmanīties un izgatavot griestus no koka sijām, kas viegli un ātri uzstādāmas. Tai pašā laikā telpa nevarēja gaidīt. Varbūt Orvels bija spiests jumta būvē pieļaut kompromisu, jo steidzināja laiks.

Es papildināju karstā ūdens daudzumu vannā, tomēr nespēju atbrīvot dvēseli no aukstuma. Nepatīkamā apziņa, ka neesmu uzzinājis visu, kas iespējams, it kā saldēja. Nešaubījos, ka mani gaida vēl tumšākas lietas. Lai Dievs man palīdz, taču zināju, ka tai vietā jāatgriežas pret paša gribu.

ViENpAdsMiTĀ nodaĻa

Es gāju pa zemes ceļu uz drupām. Bija mazliet pāri desmitiem nākamās dienas rītā. Šai trauksmainajā naktī miegs bija atnācis tikai uz rīta pusi. Ejot tuvāk, satraukums arvien vairāk palielinājās. Biju nopircis jostas somiņu, un tagad no tās izvilku pistoli. Ieroča turēšana palīdzēja pārvarēt saskrambāto roku trīcēšanu. Iedomājoties čūskas, mutē sakāpa žults.

Apstājos turpat, kur iepriekšējā dienā. Vietu, kur vakar biju iekritis bedrē, neredzēju. Varēja domāt, ka zeme aizvērusies. Tomēr man bija vispārīgs priekšstats par telpas un tuneļa atrašanās vietu, un ejot centos to atcerēties.

Labu brīdi vēroju, vai garajā zālē nebūs manāma kāda sīka viļņošanās. Galu galā ar paceltu pistoli uzmanīgi spēru soli pa solim. Zāle skārās pie biksēm. Likās, no indīgās efejas nav iespējams izvairīties.

Apmetis lielu loku ap māju, piegāju pie koku pudura sētaspusē. Iepriekšējā naktī biju apsvēris celtniecības pro- blēmas, kādas Orvelam vajadzēja atrisināt. Cietuma kame- ras izolācija. Apsildes cauruļu ierīkošana. Bet kā ar ventilāciju? Vienā cauruļvadā varēja ieplūst siltais gaiss no mājas krāsns. Pa otru cauruļvadu gaiss krāsnī varēja atgriezties. Tā būtu slēgta sistēma.

Tas būtu pietiekami, ja telpa kalpotu tikai par noliktavu. Bet, ja man ir taisnībā un telpa izmantota kā cietuma kamera, sistēmai vajadzēja būt tādai, lai neuzkrātos ogļskābā gāze un citas gāzes un cietumnieku nenogalinātu. Lai tas nenotiktu, telpā vajadzēja būt vēl vienam kanālam ar ventilatoru, kas velk iekšā svaigu gaisu. Pēc loģikas likumiem, tam jābūt pie pašiem griestiem, bet, vairoties no čūskām, neko tamlīdzīgu nebiju pamanījis.

Izejai bija jāpaceļas virs zemes, citādi to nosprostotu gruži. Kā Orvels varēja to nomaskēt? Aiz mājas zeme bija līdzena. Pēc ugunsgrēka ap māju droši vien rosījās pilsētnieki un meklēja dzīvi palikušos. Ventilācijas skurstenis nebija uziets. Citādi tas būtu viņus ieinteresējis un viņi būtu atklājuši pazemes telpu. Sasodīts, kur Orvels varēja noslēpt izeju tā, ka neviens to neatrod?

Acīm redzama atbilde bija mežs. Zem kritalām vai celmā. Bruņojies ar pistoli, gāju pa garo zāli tālāk. Saule karsēja galvu, bet ne tāpēc es svīdu. Pietika vējam sakustināt zāli, un uz mēlītes uzliktais pirksts saspringa.

Zem kokiem zāle bija tīkami īsāka, un es izstaigāju puduri krustām šķērsām. Ejot pa kritalām, muskuli saspringa saritinājušās čūskas gaidās. Pacēlu nūju, pārliecinājos, ka tā ir pamatīga, bakstīju tukšajos celmos sabirušās lapas, taču neko neparastu neatradu.

Izejai tomēr bija jābūt kaut kur tuvumā. Pētīdams kokus, lēnām griezos uz riņķi. Nolādēts, kur Orvels to noslēpis? Jo garāks ir ventilācijas kanāls, jo tas neefektīvāks. Izejai vajadzēja būt kaut kur starp apdegušajiem kokiem un celmiem. Visa apkārtne bija gluda.

Nē, ne visa, nodrebējis atskārtu. Ne visa. Ir taču kapi. Tie atradās no manis pa kreisi piecdesmit pēdu attālumā un izskatījās tik drūmi, ka zuda drosme uz turieni iet. Ideāla vieta…

Pametu kokus, iegāju garajā zālē, un tūlīt atskanēja graboņa, no kuras aizrāvās elpa. Atkāpies atpakaļ, zem krūma ieraudzīju čūsku un nošāvu tai galvu. Pats nobrīnījos, cik automātiski un precīzi tas izdevās. Katrā ziņā tas bija daudzo nodarbībās pavadīto stundu nopelns. Turklāt vismaz gadu manī bija krājies naids un dusmas. Vairāk par visu vēlējos kādu nogalināt. Tiklīdz pirmā čūska bija nošauta, iešņācās otra. Es nošāvu tai galvu. Trešā savilkās gredzenā. Ceturtā. Piektā. Nikns, ka mani grib apstādināt, nošāvu tās visas. No šaušanas sāka džinkstēt ausīs. Ap mani virmoja asa pulvera smaka. Es neatlaidīgi virzījos pa zāli uz priekšu. Sestā čūska. Septītā. Astotā. Pa gaisu lidoja čūsku gabali. Asinis slacīja zāli. Tomēr grabēšana nerimās, un šķita, ka ne jau pistole šauj čūskas, bet manas satrakojušās domas — pietika pievērst čūskai skatienu, lai tās galva acumirklī sašķīstu.

Pēdējā tukšā patrona nokrita zemē. Pistoles aizslēgs palika vaļā. Nospiedu podziņu, kas atbrīvo tukšo aptveri, kā nodarbībās biju to darījis simtiem reižu. Izvilcis pilnu aptveri no somiņas pie jostas, iegrūdu to pistoles rokturī, pavilku sviru, kas atbrīvo aizslēgu, un, kārodams jaunus mērķus, griezu stobru uz vienu un otru pusi.

Neviens mērķis vairs neparādījās. Vai nu pārējās čūskas biju'aizbaidītas, vai arī tās gaidīja slēpnī. Lai tikai mēģina, pikti nodomāju, pacēlis tukšo aptveri un vēl neatlaidīgāk iedams pa zāli. Nonācis pie kapsētas zemās sienas, pārrāpos tai pāri. Mani gaidīja dzelkšņi un indīgā efeja. Šī vieta bija nepieņemama pat čūskām.

Akmeņu kaudzes katra kapa priekšā lika saspringt nerviem. Paskatījies atpakaļ, ieraudzīju kaut ko līdzīgu nelielai vagai, ko veidoja iegrimusi zeme. Vaga nekādi neizcēlās, es nebūtu pievērsis tai uzmanību, ja speciāli nemeklētu. Tikko manāma, tā veda uz vietu, kur biju iekritis pazemē. Pavisam nemanāma tā stiepās uz pazemes telpai tuvāko kapu.

Uz nelielu kapu. Bērna kapu. Es pieliecos un noskaities izjaucu akmeņu kaudzi kapa galvgalī. Brīdi nespēju pakustēties. Akmeņi slēpa astoņas collas platu gaisa vada galu. Uz tā bija jumtiņš, kas sargāja ventilācijas sistēmu no lietus.

Man bija taisnība — telpa bija izmantota par kameru. Atcerējos garo, līdzeno objektu, uz kura, ūdenim ceļoties, bija salīdušas čūskas. Gadu gaitā objekts bija tā sadē- dējis, ka krēslā nebiju sapratis, kas tas ir. Tagad to zināju. Matrača paliekas. Telpas vienīgais piederums. Tur nebija pat tualetes. Vai Lesteram vajadzēja samierināties ar podu un ciest smaku, kamēr gūstītāji podu aiznes? Viņu dēls? Skatoties uz kapu, kas bija apgānīts, slēpjot viņu grēku, pārņēma vēl lielākas šausmas.

DivpAdsMiTĀ nodaĻa

Cienīgtēvs Benedikts bija tai pašā vietā, kur biju viņu saticis iepriekšējā dienā. Nometies uz ceļiem, viņš kopa rozes baznīcas dārzā.

—     Mister Dening. — Viņš ar grūtībām piecēlās, paspieda man roku un sarauca pieri, ieraudzījis skrāpējumus. — Jūs esat savainojies.

—    Es kritu.

Viņš norādīja uz manu zodu, kur bārdas rugāji nespēja noslēpt nobrāzumu.

—    Laikam jau pamatīgi.

—    Varēja būt vēl ļaunāk.

—    Dentu mājā?

Es pamāju ar galvu.

—    Vai atradāt ko tādu, kas var palīdzēt ģimenes meklējumos?

—    Joprojām cenšos ar to tikt skaidrībā. — Es iepazīstināju viņu ar saviem atklājumiem.

Grumbas mācītāja pierē kļuva dziļākas.

—   Orvels un Junisa turējuši savu vienīgo dēlu kā cietumnieku? Kāpēc?

—    Varbūt domājuši, ka viņā iemiesojies sātans. Nojaušu, ka tai vietā noticis daudz kas tāds, ko mēs nekad nesapratīsim, cienīgtēv. — Galvā man dunēja. — Kā Lesteram izdevās tikt ārā no pazemes telpas? Vai, izceļoties ugunsgrēkam, Orvels un Junisa riskēja ar dzīvību un gāja viņu atbrīvot? Vai arī kaut kādā veidā iekļuva slazdā? Vai Lesters mēģināja viņus glābt?

—    Tas saskan ar to, kas jau zināms.

—    Taču neizskaidro, kāpēc viņš visiem nav izstāstījis, ko pārcietis. Ja ar mums notiek kas ārkārtējs, vai mēs nevēlamies to izstāstīt citiem? Vai mums nav vajadzīga līdzjūtība?

—    Ja vien atmiņas nav tik tumšas, ka nespējam par tām runāt.

—    Vai tāpēc, ka varmācība atalgota ar varmācību?

Cienīgtēvs Benedikts rauca pieri.

—    Ko ar to gribat teikt?

—    Pieņemsim, ka Lesters kaut kā pats izkļuva no telpas. Vai arī vecāki viņu apbalvoja par labu uzvedību un reizi pa reizei izlaida ārā. Vai Lesters varēja pielaist mājai uguni?

—    Pielaist… Lai Dievs žēlīgs.

—    Vienādi vai otrādi — vai nu viņi Lesteru glāba, vai arī Lesters izkļuva ārā pats un ieslodzīja lamatās vecākus. Varbūt viņš stāvēja pie degošās mājas un ar prieku klausījās kliedzienos? Vai to viņš stāstītu citiem? Taču tas nav vienīgais, kas dara mani domīgu.

—    Mīļais Dievs, jūs taču neteiksiet, ka ir vēl kaut kas.

—    Esmu no Kolorādo, — es sacīju.

Nepārprotami nesakarīgais izteikums cienīgtēvam Benediktam lika apjukumā papurināt galvu.

—     Reizi pa reizei gadās dzirdēt par kādu cilvēku, kas devies kalnos un nejauši sastapies ar klaburčūsku, — es sacīju. — Tas nenotiek bieži. Varbūt tāpēc, ka kalnos čūskām netrūkst vietu, kur paslēpties, un tās nav agresīvas pēc dabas — čūskas no cilvēka vairās. Taču Indiānā ir pavisam citādi. Iedzīvotāju daudz. Fermu zeme iet mazumā. Vai esat te kādreiz redzējis klaburčūsku?

—    Nē.

—    Vai esat dzirdējis, ka te šai čūskai kāds uzdūries? — es jautāju.

—    Neko tādu neatceros, — sacīja cienīgtēvs. — Varbūt kāds fermeris. Retu reizi.

—    Tāpēc ka, palielinoties iedzīvotāju skaitam, čūskas aiziet.

—    Tā varētu būt.

—    Kā tas nāk, ka uz Dentu zemes ir desmitiem klaburčūsku? Dienvidu štatos, piemēram, Misisipi vai Luiziānā, tāds čūsku daudzums neizbrīnītu. Bet šeit?

—    Nezinu, ko teikt.

—    Bet es zinu. Vai varat iedomāties, ka Denti vingrinājušies čūsku dīdīšanā?

Cienīgtēvs nobāla.

—     Reliģisks rituāls? Katrā rokā pa čūskai? Viņi ļāva tām vīties ap kaklu, šādi apliecinot ticību Dievam?

—    Tieši tā. Ja čūska nekoda, tas nozīmēja, ka tāda ir Dieva griba. Tas nozīmēja, ka Dievs Dentus mīl vairāk nekā pilsētas iemītniekus. Ja cilvēkam ir bunkura mentalitāte, ja viņa nostāja ir "mēs pret viņiem", var rasties vajadzība pēc neapgāžama pierādījuma, ka taisnība ir viņam.

—    Nekas nevar būt ļaunāks kā šādi pieņēmumi.

—     Man ir aizdomas, ka čūskas noveda Dentus iznīcībā. /

—    Nesaprotu.

—   Jūs teicāt, ka laikā, kad piedzima Lesters, te bijušas trīs Dentu ģimenes. Kad izcēlās ugunsgrēks, bijusi tikai viena — Orvels, Junisa un Lesters. Jūs nesapratāt, vai pārējās ģimenes pārcēlušās citur vai tās nopļāvusi nāvējoša slimība. Visdrīzāk, ka Denti no Čūskām nesaņēma tādu vēsti, kādu gaidīja.

—   Jūs gribat teikt, ka čūskas viņus nogalināja? — cienīgtēvs nomurmināja.

—    Denti nekad nemeklēja ārsta palīdzību.

—    Kungs Dievs!

—    Tā var izskaidrot lielo čūsku daudzumu. Tās atveduši Denti, — es sacīju. — Taču grūti izprast, kāpēc čūskas palikušas un nav izklīdušas.

—    Varbūt tās palika vietā, kurai piederēja.

Sākumā šo domu nesapratu. Pēc tam pamāju.

—    Iespējams. Tā ir nepatīkama un ļauna vieta, cienīgtēv. Manuprāt, jums ir taisnība. Ja es darbotos tādā jomā kā jūs, teiktu, ka tur ir īstā vieta, lai čūskas justos kā mājās.

Man pie galvas nodūca vairākas bites. Es tās padzinu ar rokas mājienu.

—     Vēl tikai viens jautājums, un es jūs atstāšu vienu, — sacīju.

—    Palīdzēšu, kā vien spēšu.

—    Jūs ieminējāties, ka, aizbēdzis no jums, Lesters uzradies simt jūdžu attālā pilsētiņā Ohaio, jau aiz robežas.

—    Taisnība.

—    Kā, jūs teicāt, to pilsētiņu sauc?

PIEKTĀ DALA

PiRMA nodaĻa

Loganvila bija jauka: pilsēta no pastkartes ar plaukstošu galveno ielu un vilinošu parku pretī tiesas namam. Es pajautāju, kā atrast ceļu uz unitāristu baznīcu, ar kuras mācītāju biju sazvanījies un vienojies par tikšanos. Viņš bija relatīvi jaunāks nekā tēvs Benedikts (ap piecdesmit). Man ierodoties, viņš vestibilā šķiroja lapiņas ar psalmiem.

—    Vai cienīgtēvs Henlejs? — Telefoniski biju paskaidrojis, kāpēc gribu satikties. Es parādīju Lestera Denta fotogrāfiju un pajautāju, kas viņam zināms par jaunekļa ierašanos baznīcā pirms deviņpadsmit gadiem. — Saprotu, tas ir ļoti sen, taču cienīgtēvs Benedikts domāja, ka jūs atcerēsieties tā laika notikumus.

—     Protams. Tās vasaras notikumus ir grūti aizmirst. Tas zēns Haroldam un Gledisai daudz ko nozīmēja. Viņi ļoti gribēja kļūt par tā aizgādņiem.

—    Haroldam?

—    Tāds ir tēva Benedikta vārds. Visvairāk viņi nožēloja, ka. viņiem nav bērnu. Staip citu, kā Harolds jūtas? Neesmu viņu redzējis vismaz gadu.

—    Viņš jūtas pietiekami labi, lai, nometies uz ceļiem, koptu rozes.

Cienīgtēvs Henlejs pie sevis nosmējās.

—    Un pie reizes noskaitītu dažu lūgšanu. — Pētot Lestera Denta fotogrāfiju, viņš kļuva nopietns. — Grūti… Ja pieliek gadus un rētu, tas varētu būt tas pats cilvēks. Katrā ziņā skatiens ir tikpat ciešs. Vai viņš varētu palīdzēt jums sievas un dēla meklējumos?

—    Viņš tos nolaupīja.

Tikai pēc brīža mācītājs attapās no tā, ko dzirdējis.

—     Būtu labi, ja spētu jums palīdzēt. Bet es nepazinu viņu īpaši labi. Jums būtu jāaprunājas ar Agnesi Gārneri. Draudzē viņa par zēnu visvairāk interesējās. Un vissmagāk tika nodota.

Otra nodaĻa

Atradis īsto māju un uzgājis pa pakāpieniem verandā, ieraudzīju invalīdu ratiņos sēdošu sievieti. Pēc sāpju izmocītās sejas varēja domāt, ka viņai ir gandrīz septiņdesmit gadu, ja vien cienīgtēvs Henlejs nebūtu teicis, ka pirms deviņpadsmit gadiem, kad viņas dzīvē ienācis Lesters Dents, viņai bijuši trīsdesmit astoņi gadi.

—    Vai mis Gārnere?

—    Misis.

—     Atvainojiet. Cienīgtēvs Henlejs neteica, ka esat precējusies.

—    Esmu atraitne.

—    Arī to viņš netika teicis.

—    Kāpēc lai viņš to darītu?

Jūtot sievietes strupo attieksmi, jutos neomulīgi.

—    Paldies, ka bijāt ar mieru tikties.

Sievietei bija sirmi mati. Mugurā kleita ar ziliem ziediem. Klēpī viņa turēja radiotelefona klausuli.

—    Jūs vēlaties kaut ko uzzināt par Lesteru Dentu?

— Būtu pateicīgs par jebkuru informāciju, kādu varat sniegt.

—    Cienīgtēvs Henlejs zvanīja un izstāstīja, kas noticis ar jūsu sievu un dēlu. Vai jums ir viņu fotogrāfijas?

—    Tās vienmēr man ir līdzi. — Es ilgodamies izvilku kabatas portfeli.

Sieviete ilgi aplūkojā fotogrāfiju. Apmeklējot sievas vecākus Dūrango, to bija uzņēmis Keitas tēvs. No viņu mājas nebija tālu līdz lieliskajām Mesaverdes drupām. Fotogrāfijā Keita, Džeisons un es stāvējām pussabrukušas mītnes priekšā. Mēs bijām džinsos un T kreklos un smaidījām objektīvā. Aiz muguras blakus vecajai akmeņu sienai bija redzama līka ēna, kura atgādināja cilvēcisku būtni, taču nebija redzams nekas tāds, kas mestu ēnu. Džeisons domāja, ka ēnu met te pirms gadsimtiem dzīvojuša Amerikas iedzimtā rēgs.

Spoki. Man negribējās ticēt, ka redzu spokus.

—    Brīnišķīga ģimene.

—    Paldies. — Neko vairāk nespēju pateikt.

—    Pasaulē ir daudz bēdu.

—     Jā. — Emocijas man aizžņaudza kaklu. — Misis Gārnere, vai jūs pazīstat šo cilvēku? — Es parādīju fotogrāfiju.

Skatīšanās uz fotogrāfiju sagādāja viņai sāpes. Viņa pamāja ar galvu un novērsās.

—    Tas ir Lesters. Visus šos gadus cenšos par viņu nedomāt. Cenšos visiem spēkiem.

Nodomāju, ka mani tūlīt sūtīs projām.

—    Vai jūs patiešām domājat, ka tas, ko varu pastāstīt, jums palīdzēs? — viņa jautāja.

—    Citu ceļu nezinu.

—    Sodiet viņu.

—    Atvainojiet.

—     Apgalvo, ka tiem, kuri mums nodara gauži, vajagot piedot, taču es vēlos, lai jūs viņu sodītu.

—    Ticiet, ja radīsies iespēja, es to darīšu, misis Gārnere.

Viņa ieķērās ar rokām ratiņu malās.

—    Agrāk es varēju staigāt. Vienmēr pirmā ierados uz svētdienas dievkalpojumu.

Temata maiņa mani apmulsināja.

—    Man bija svarīgi ierasties baznīcā agrāk par visiem. Tagad domāju, vai Dievs nav sodījis mani par lepnību.

—    Lai arī kas noticis, misis Gārnere, Dievs nav vainīgs. Vainīgs ir Lesters Dents.

Treša nodaĻa

— Viņš bija apsēdies uz baznīcas pakāpieniem ar muguru pret durvīm. Zēns, — iesāka misis Gārnere. — Galvu viņš bija noliecis, bet, pat neredzot seju, sapratu, ka viņu nepazīstu. Drēbes bija saplēstas, tāpēc pirmais iespaids bija tāds, ka viņš cietis nelaimes gadījumā. Tad noliektās galvas pēc nodomāju, ka varbūt viņš ir narkomāns. Iekams paguvu pieņemt lēmumu, vai palīdzēt, vai bēgt projām, viņš pacēla galvu un paskatījās uz mani. Viņa skatiens bija tik tiešs, ka par narkotikām nevarēja būt ne runas. Acis pildīja ciešanas. Es pajautāju, vai viņam kas sāp. "Nē, kundze," viņš atbildēja, "tikai esmu briesmīgi noguris un izsalcis."

Tikmēr bija ieradušies citi draudzes locekļi. Atnāca mācītājs. Taču zēnu nepazina nedz viņš, nedz kāds cits. Mēs vaicājām, kā viņu sauc, bet zēns atbildēja, ka neatceras. Mēs jautājām, no kurienes viņš ieradies, un arī to viņš nespēja atcerēties. Pēc saplēstajām drēbēm un dzīstošajām apdeguma rētām uz rokām nospriedām, ka ar viņu noticis kas briesmīgs, ka viņš ir šokā.

Cienīgtēvs piedāvājās aizvest viņu uz mājām un paēdināt, taču zēns teica, ka neies, jo cilvēki gaida dievkalpojuma sākumu. Tas izklausījās pārāk labi, lai būtu ticami. Bet jūs tur nebijāt. Visi, kas tai rītā atnāca uz baznīcu, raizējās par zēnu. Arī viņa nesavtīgā attieksme radīja iespaidu, ka mūs skārusi Dieva roka. Mēs ievedām zēnu baznīcā. Es sēdēju viņam blakus, iedevu Bībeli, bet viņš to pat neatvēra. Domāju, ka viņš ir pārāk apžilbis, lai lasītu. Iedomājieties manu pārsteigumu, kad draudze skaļi lasīja no svētajiem rakstiem, bet zēns citēja to visu no galvas. Atceros, ka mācītājs savā sprediķī kaut ko teica par līdzjūtību, kas mīt mūsu sirdīs, un palīdzības sniegšanu nelaimīgajiem. Viņš ieturēja pauzi un paskatījās uz zēnu. Pēc tam visi runāja, ka tik aizkustinošs sprediķis sen nav dzirdēts. Cienīgtēvs pārveda zēnu mājās. Viņš aicināja mani un vēl dažus draudzes locekļus palīgā. Maltīte bija bagātīga. Mēs sagādājām zēnam jaunas drēbes. Viņš visu darīja tik lēni, it kā būtu apdullis.

Mēs nesapratām, kas viņš ir un kas ar viņu noticis. No kurienes ieradies. Zēnu pārbaudīja ārsts, taču nepanāca, ka viņš kaut ko atcerētos. Policijas šefa jautājumi arī neko nedeva, un viņš apvaicājās štata policijā, vai tai nekas nav zināms par šādu zēnu, par kuru būtu ziņots, ka tas ir pazudis. Arī štata policija neko nezināja.

Nekāds brīnums, es nodomāju. Loganvila atrodas Ohaio, bet ugunsgrēks bija noticis Indiānā. Ohaio policija droši vien sprieda, ka zēna ierašanās Loganvilā nav tik svarīga, lai ievāktu ziņas aiz štata robežām. Pat ja tā būtu interesējusies citur, vērsties pie Indiānas štata policijas nebūtu jēgas, jo ugunsgrēks parasti ir vietējs notikums, kas štata policiju neinteresē.

—    Ne viens draudzes loceklis vien piedāvājās ņemt zēnu pie sevis, — stāstīja misis Gārnere. — Mācītājs nosprieda, ka, ja vien vēlos, es kā atradēja varu rūpēties par zēnu. Mans vīrs bija tik plašas,dvēseles cilvēks, kādu grūti iedomāties. Pirms pieciem gadiem mums ar vēzi bija nomiris dēls. — Iegrimusi atmiņāš, sieviete apklusa. — Mūsu vienīgais bērns. Ja Džošua būtu dzīvs, viņš būtu vienā vecumā ar pusaudzi, kuru atradu uz baznīcas pakāpieniem. Nevarēju nedomāt, ka Dievs viņu mums sūtījis ar īpašu nolūku…

Misis Gārnere nespēja izteikt nākamo vārdu.

—    Dēla vietā? — es pajautāju.

Viņa pamāja, sāpju rievas sejā ievilkās dziļāk.

—    Liekas, tas ir otrs iemesls, kāpēc Dievs mani sodīja. Par manu tukšo godkārību. Par iedomām, ka esmu Dieva izredzēta un viņš mani dziedinās. Bet toreiz nespēju pretoties domai, ka notiek kaut kas brīnumains, ka man dots vēl viens dēls. Es izstāstīju vīram par savām cerībām, un viņš tūlīt piekrita. Ja zēns vēlas dzīvot pie mums, kamēr tiek atrisinātas ar viņu saistītās problēmas, lai dzīvo. Vīrs mani tik ļoti mīlēja un…

Sievietei aprāvās balss. Viņa pagrieza ratiņus tā, ka tagad skatījās man tieši virsū.

—     Zēns pārcēlās pie mums uz laiku, kamēr varas iestādes noskaidrotu, kas viņš ir un no kurienes. Viņš bija ļoti vājš. Pēc vairāku dienu mājas ēdiena, cāļiem un ābolkū- kas izdevās viņu drusku uzbarot. Apdegumi bija puslīdz sadzijuši, taču nobrāzumi drēbju plēsumu vietās strutoja, un bieži bija jāmaina apsēji. Tas atgādināja rūpes par manu zaudēto dēlu. Es visu darīju ar prieku. Taču nespēju vien nobrīnīties, kas īsti ar zēnu noticis.

Es atstāju uz galdiņa blakus gultai grāmatas un žurnālus, lai atpūšoties viņam būtu kaut kas, ar ko atvieglot sirdi. Pēc kāda laika pamanīju, ka neviena grāmata nav atvērta. Uz jautājumu, vai viņam grāmatas nepatīk un vai viņš vēlas palasīt ko citu, zēns neatbildēja. Piepeši man prātā ienāca doma, ka zēns neprot lasīt.

Es biju iekārtojies verandā uz šūpuļkrēsla. Neizpratnē saraucu pieri.

—    Bet jūs teicāt, ka viņš spēja citēt no Bībeles veselus fragmentus.

—    Jebkuru fragmentu, kuru palūdzu.

—    Tad es neko nesaprotu.

—    Palūdzu, lai viņš izlasa, kas rakstīts uz graudu pārslu paciņas. Lūdzu izlasīt avīzes virsrakstu. Viņš to nespēja. Es noliku viņam priekšā zīmuli un papīru. Viņš nespēja uzrakstīt pašus vienkāršākos vārdus. Viņš bija analfabēts. Bībeles zinībām bija tikai viens izskaidrojums. Kāds bija mācījis viņam Bībeli vārdiski un licis iegaumēt izlasītos fragmentus. Kas gan ar viņu bija noticis?

—   Tas ir viens no retajiem jautājumiem, uz kuru zinu atbildi.

Viņa vērīgi manī palūkojās.

—    Jūs zināt?

Es pamāju.

—    Vecāki turēja vinu ieslodzījumā zem zemes.

—    Ko?

—    No tā, ko esmu uzzinājis, var secināt — vecāki uzskatījuši, ka dēlā iemiesojies sātans un ka to var izdzīt, tikai piepildot viņa galvu ar Bībeles zināšanām.

Misis Gārnere šausmās iepleta acis.

-- Bet kāpēc viņam nav mācīts lasīt un rakstīt?

—    Joprojām mēģinu to izprast. Varbūt viņi domājuši, ka lasīšana un rakstīšana ir no velna. Nepareizas grāmatas var modināt nepareizas domas, un tā visa māja ieslīgtu grēkā. Bībele bija vienīgā drošā grāmata, un visdrošākā garantija, ka Bībele paliks vienīgā Lestera grāmata, bija to mācīt vārdiski.

Misis Gārneres skatiens notrīcēja, it kā viņai būtu noreibuši galva. Viņa to nolieca uz leju un sāka masēt deniņus.

—    Vai jums kļuva slikti? — es pajautāju.

—    Ko tik cilvēki cits citam nenodara…

—    Es jau pastāstīju, ko Lesters izdarīja ar manu ģimeni. Ko viņš nodarīja jums?

Gāja mirkļi. Pēc brīža sieviete lēnām pacēla galvu, viņas acīs bija lasāmas dziļas sāpes.

—     Pirmo reizi redzēju tik pieklājīgu zēnu. Viņš vienmēr apjautājās, ko var palīdzēt mājās. Taču nebiju redzējusi arī nevienu tik satrauktu būtni. Daždien viņš stundām ilgi gulēja gultā, vērās griestos un pārdzīvoja Dievs vien zina ko. Vakaros viņš nevarēja aiziet gulēt bez gaismas uz naktsgaldiņa. Viņš bieži pamodās murgos kliegdams. Šķiet, murgiem bija kāds sakars ar uguni, kas dedzina rokas. Es gāju istabā un mēģināju zēnu mierināt. Sēdēju, turēju viņu, glāstīju galvu un čukstēju, ka viņš ir drošībā, ka neviens pāri nedarīs, ka nav vairs jāuztraucas.

Viņa apklusa un atkal sāka masēt deniņus.

—    Vai ar jums viss ir labi? — es pajautāju.

—     Tas bija tik sen. Kāpēc atmiņas joprojām ir tik sāpīgas?

—     Negribēju jūs satraukt. Ja vēlaties bridi atpūsties, varu atnākt, kad…

—    Nekad ne ar vienu par šo notikumu neesmu runājusi. Nekad. Varbūt vajadzēja. Varbūt nebūtu tā jāmokās, ja būtu ar kādu izrunājusies, ja būtu pacentusies izskaidrot to, kas toreiz notika.

—    Varbūt jūs vēlaties to izskaidrot man?

Viņa sāpīgi un ilgi vēroja mani, lūkodamās acīs.

—    Svešiniekam? Jā. Cilvēkam, kura vērtējums nekad man nebūs jāuzklausa.

—     Es neko nevērtēju, misis Gārnere. Mana vienīgā vēlēšanās ir atgūt sievu un dēlu. Vai zināt kaut ko tādu, kas man šai ziņā var palīdzēt?

Sieviete cīnījās ar domām.

—    Kādu vakaru viņš noskūpstīja mani uz vaiga. Citu nakti, kad pēc murgiem biju viņu apskāvusi un mierinājusi, viņš no jauna uzspieda man uz vaiga buču. Vismaz mēģināja. Viņš pieskārās lūpām, it kā būtu gribējis noskūpstīt uz vaiga, bet kļūdījies. Tas bija neveikls brīdis. Es piecēlos, tiklīdz viņš apgūlās. Nejutos labi, taču centos sev iestāstīt, ka esmu nezin ko iztēlojusies, ka zēns neko tādu nav domājis.

—    Misis Gārnere, nevajag…

—     Vajag. Kaut kādā veidā man jātiek no tā vaļā. Es tik ļoti gribēju rūpēties par zēnu, ka atteicos pati no sevis. Jebkāda veida tuvība šķita nevainīga. It kā es mācītu viņam lasīt un rakstīt. Tāds jau arī bija mans darbs: es strādāju vidusskolā. Tas notika vasaras beigās. Skola vēl nebija sākusies. Vārdus viņš jau zināja, tāpēc izmantoju Bībeli. Mēs sēdējām virtuvē pie galda. Krēsli atradās blakus. Viss bija, kā pienākas. Es biju skolotāja, viņš skolnieks, kas pie galda dara skolas darbu, un tomēr, ja atskatos, saprotu, ka sēdēju tuvāk, nekā vajadzēja. Kad viņš palīdzēja gatavot pusdienas, mūsu rokas uz mirkli satikās. Es nepievērsu tam uzmanību. Nevienam par to neesmu stāstījusi droši vien tāpēc, ka man šķita… it kā tas man sagādātu… — viņa nespēja pateikt nākamo vārdu, — …prieku., Nekas nav tik tālu no patiesības. Zinu, šai pasaulē ir daudz cilvēku ar greizu domāšanu, mister Dening. Bet es esmu sieviete, kas apmeklē baznīcu, kas tur godā Dievu, un varu apgalvot, ka nekad nepriecātos par pusaudža glāstu, kuru uzskatu par dēlu.

Iestājās neveikls klusums, un es pamāju ar galvu, mudinādams stāstīt tālāk.

—   Tas notika tikai tāpēc, ka pārlieku stipri gribēju par viņu rūpēties. Kādu nakti, kad pēc kārtējiem murgiem turēju viņu, viņš pieskārās man… — Viņa kautrīgi paskatījās uz leju, uz kleitu. — Tas šķita nejauši, tomēr beidzot biju spiesta atzīt, ka tādu nejaušu žestu ir pārāk daudz. Pateicu, ka pieskārieni dažām vietām ir nepiedienīgi. Teicu, ka vēlos, lai mēs būtu tuvi, taču tuvībai jābūt pavisam citādai. Viņš teica, ka nesaprot, ko ar to domāju, taču, ja vēlos ieturēt distanci, viņš to ņems vērā.

—   Nākamajā naktī… — Misis Gārnere nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Acīs iemirdzējās asaras. — Vai vēlreiz varu uzmest acis jūsu sievas un dēla fotogrāfijai, lūdzu?

Neizpratnē izņēmu kabatas portfeli.

Viņa pētīja fotogrāfiju vēl ilgāk nekā pirmo reizi.

—    Brīnišķīga ģimene. Kā viņus sauc?

—    Keita un Džeisons.

—    Vai esat laimīgi precējies?

—    Ļoti. — Tagad man bija grūti parunāt.

—    Vai jūsu dēls ir labs zēns?

—    Labāks vairs nevar būt. — Man aizsmaka balss.

—     Kā tas viss var palīdzēt viņu atrast? — Pār sievietes vaigu noripoja asara.

]a vien Keita un Džeisons vēl ir dzīvi, es nodomāju. No cienīgtēva Benedikta uzzinātais viesa manī izmisumu.

—     Esmu pārliecināts, ka viņam ir noteikti paradumi. — Es mēģināju neizrādīt savu neticību. — Izpratis viņu, es varētu sekot viņam pa pēdām.

—    Pēdām, kas sākušās pirms deviņpadsmit gadiem?

—    Nezinu, ko citu lai daru.

—    Viņš mani izvaroja.

Verandā iestājās nāves klusums. Bija dzirdami vienīgi sievietes šņuksti, viņa nespēja valdīt asaras.

Biju satriekts. Es jutos kā paralizēts.

—    Atvainojiet. Man nevajadzēja lūgt jūs runāt par to.

—    Nevajadzēja? — No viņas karstajām asarām uz vaigiem palika svītras. — Lai Dievs man palīdz, jo turēju to sevī visus šos gadus. Tās ir mocības. Vīrs bija tās skolas direktors, kurā strādāju. Pēc tumsas iestāšanās piezvanīja sētnieks un pateica, ka plīsusi ūdens caurule. Vīrs aizsteidzās uz skolu noskaidrot bojājuma nopietnību. Es gatavojos gulētiešanai. Zēns… Tas nelietīgais izdzimums…

Mani pārsteidza vārdu izvirdums, ko misis Gārnere uzskatīja par vislielākajām rupjībām.

—     …man ģērbjoties ienāca guļamistabā, nogāza mani uz grīdas un… Viņš bija neticami spēcīgs. Izskatījās pavisam vājš, tomēr likās, ka viņā ir sātana spēks. Viņš visu laiku sauca mani par Junisu, kaut labi zināja, ka esmu Agnese. Es mēģināju pretoties. Es skrāpēju. Spēru. Pēc tam viņš sita man ar dūri. Otrreiz. Trešo reizi. Pusnemaņā gandrīz nosma- ku savās asinīs, bet viņš tikmēr…

Balss sievietei aizlūza. Viņa izvilka no kleitas mutautiņu un pielika pie vaigiem.

— Pēc tam… — No zoda nopilēja dažas asaras. — Pēc tam vēmu… Kad atradu spēkus piecelties, ieraudzīju vaļā atrautās atvilktnes un sapratu, ka viņš nozadzis visu, ko varējis iebāzt kabatās. Bet par ,tb raizējos vismazāk. Piestreipu- ļoju pie tālruņa, lai zvanītu policijai un izsauktu ātro palīdzību, bet sapratu, ka nevaru to atļauties. Iedomājos, kā uz mani skatīsies draudzē, pilsētā un vidusskolā, kur strādāja vīrs. Ak, protams, visi man izrādītu līdzjūtību. Tomēr tas nevienam neliegtu trīt mēli par to, kas noticis ar Agnesi Gārneri. Līdzjūtība neliegtu pavadīt mani ar skatieniem, nekas netraucētu par notikušo uzzināt skolēniem, kas blenztu uz mani vēl vairāk nekā viņu vecāki. Izvarota. Izvarota.

Telefona priekšā man uznāca šaubas. Atceros, tiku sev teikusi, ka jāzvana un jāsauc palīgā, jo tūlīt varu zaudēt samaņu. Tomēr piespiedu sevi piecelties un devos uz vannasis- tabu. Pēdējiem spēkiem iekāpu vannā, lai nomazgātos… — Viņa no jauna noslaucīja asaras. — Pēc tam apģērbos. Tad piezvanīju uz policiju. Un neviens ārsts nepārbaudīja neko citu kā tikai sasistās lūpas un zilumus uz vaigiem. Visiem stāstīju, ka ieraudzīju viņu guļamistabā zogam naudu un rotaslietas. Man nebija daudz rotaslietu. Neesmu tāda sieviete. Pateicu, ka viņš paņēmis apmēram trīssimt dolāru, kurus var nopelnīt no jauna, un vienkāršu, no vecāsmātes mantotu rotaslietu, kas nav aizstājama.

Vīrs ieradās mājās pēc policijas ierašanās. Policija meklēja zēnu, taču neatrada. Varbūt viņš gulēja mežā. Varbūt ar gadījuma mašīnām izkļuva no apvidus. Nākamajā dienā no Broktonas ieradās tēvs Benedikts. Uzzināju, ka zēnu sauc Lesters Dents. Uzzināju par ugunsgrēku un par viņa bojā gājušajiem vecākiem. Par to, kas noticis guļamistabā, nestāstīju nedz tēvam Benediktam, nedz tēvam Henlejam. Nekad to neizstāstīju vīram. Nevienam to neesmu stāstījusi. Sākās runas, cilvēki skatījās, un šie skatieni bija izturami. Kas tad bija noticis? Mēs bijām pieņēmuši zēnu savā mājā. Viņš par to atmaksāja, piekaudams mani un mūs apzagdams. Es biju upuris, ar kādu pilsēta spēja samierināties.

—    Man trūkst vārdu, lai pateiktu, cik ļoti jūtu jums līdzi, — es sacīju.

—   Junisa. — Viņas balsī skanēja sāpes. — Kāpēc viņš sauca mani par Junisu?

Es klusēju.

—   Jūs zināt par pazemi, kur vecāki turēja zēnu. Ko vēl jūs zināt? Vai varat iedomāties, kāpēc viņš sauca mani par Junisu?

Vina runāja tik lūdzoši, ka es neizturēju. -Jā.

—    Pasakiet.

—    Vai esat pārliecināta, ka gribat dzirdēt atbildi?

—    Atbildes man ir tikpat svarīgas kā jums.

Es vilcinājos.

—    Junisa bija viņa māte.

Misis Gārnere ievaidējās.

—    Izklausās, ka viņš gribējis sodīt…

—   Māti. Sodīt savu māti. Lai Dievs man palīdz. — Viņas balss aizlūza izmisumā. — Sodiet viņu. Neaizmirstiet solījumu. Kad būsiet viņu atradis, sodiet.

—    Es to jau apsolīju.

Ceturta nodaĻa

Centos iet uz mašīnu tā, lai misis Gārnere nemanītu manu nenoteiktību. "Kad būsiet viņu atradis," viņa bija teikusi. Bet es vairs neticēju, ka izdosies viņu atrast. Nezinot, uz kurieni Lesters Dents tonakt devies, man nebija ne jausmas, kā rīkoties tālāk. Vēl ļaunāk, es neredzēju jēgu, kāpēc tas jādara. Lestera novirzes bija smagākas, nekā atklājās FIB informācijā. Nespēju iedomāties, ka viņš varētu atstāt Keitu un Džeisonu dzīvus.

Skumdams par saviem mīļajiem, noslīgu pār automašīnas stūri. Naids cīnījās ar bēdām. "Sodi viņu," bija lūgusi misis Gārnere. Jā, sodi viņu, domāju. Dusmu pārņemts, braucu garām labi koptiem zālieniem un glīti apcirptiem žogiem. Nonācis četru ielu krustojumā, nogriezos pa labi. Nākamajā četru ielu krustojumā nogriezos pa kreisi. Bez jēgas, bez virziena.

Krietnu laiku braucu uz labu laimi, braucu pa pārticīgu fermeru pilsētu tik ilgi, līdz atskārtu, ka vienām un tām pašām mājām un veikaliem slīdu garām piekto vai sesto reizi. Beidzot jutos tik noguris, ka pilsētas nomalē apstājos pie viesnīcas ar nosaukumu "Ceļinieka oāze".

Bija gandrīz pieci, bet, nesot ceļasomu un mugursomu uz pretim autostāvvietai redzamo viesnīcu, šķita, ka ir jau pusnakts. Pārāk izsīcis, lai aplūkotu spartisko istabu, atgriezos mašīnā pēc printera un klēpjdatora. Man nebija skaidrs, kāpēc vadāju tos līdzi. Tie aizņēma tikai vietu, ne reizes nebiju tos izmantojis.

Varbūt laiks braukt uz mājām, es nodomāju.

Denveras laiks ir par divām stundām agrāks. Es pacēlu tālruņa klausuli.

—     Peina detektīvu aģentūra, — atsaucās pazīstama balss.

—    Vai pats atbildat uz zvaniem?

Peins brīdi klusēja.

—    Annai vajadzēja iet pie ārsta. — Anna, sekretāre, bija viņa sieva. — Kā klājas, Bred?

—    Vai manu balsi tik viegli ir pazīt? — Es iztēlojos drukno vīru blakus akvārijam ar zelta zivtiņām.

—     Es domāju par jums. Pēdējo reizi jūs zvanījāt no Dienviddakotas. Teicāt, ka piezvanīsiet, bet to neizdarījāt. Sāku uztraukties. Ko jūs darāt… — es dzirdēju, kā Peina pirksti skraida pa datora tastatūru, — "Ceļinieka oāzē" Lo- ganvilā, Ohaio?

—    Izklausās, ka jums ir jauna datorprogramma.

—    Tā mani uztur. Ko jūs tur darāt?

—    Paceļu rokas.

—                        Žēl to dzirdēt. Domāju, ka tikmēr, kamēr esat kustībā, nekādas muļķības sev nenodarīsiet. Cik noprotu, nekas nav/uzzināts.

Es gurdi apsēdos uz gultas.

—    Tieši otrādi. Uzzināts pārāk daudz. Tikai uzzinātais tālāk neved.

—    Vienīgi uz "Ceļinieka oāzi" Loganvilā, Ohaio.

Peins mēģināja jokot, bet viņam tas neizdevās.

—    Gribēju atrast likumsakarības, — sacīju klausulē.

—    Reizēm likumsakarības ir, tikai jāprot tās ieraudzīt.

—    Ko lai saku, manas likumsakarības neko nedod. — Peina vārdos bija kaut kas svešāds, proti, drūmā pieskaņa. — Annai vajadzēja iet pie ārsta? Vai viss ir kārtībā?

—    Paskatīsimies.

—    Ak…

Viņš klusēja.

—    Sacietējums krūtī, varbūt arī cista. Ārsts taisa biopsiju.

Es gurdi ievilku elpu.

—    Es noskaitīšu lūgšanu.

—    Paldies.

—    Agrāk neko tādu nebūtu teicis.

—    To, ka noskaitīsi lūgšanu? — viņš pavaicāja.

—    Pēdējās dienās esmu runājis ar pāris mācītājiem un ļoti reliģiozu, ļoti krietnu dāmu. Jādomā, viņi atstājuši uz mani iespaidu. Kā par nelaimi šo to uzzināju arī par vīru, kuru vecāki pārvērtuši monstrā. Par Lesteru Dentu.

—    Tagad jūs ticat viņam.

—    Ticu, kas cits atliek. Lai Dievs man palīdz.

—    Vēl viena lūgšana, — bilda Peins.

—    Rīt sākšu ceļu uz mājām. Atbraucis tūlīt piezvanīšu. Varbūt tad jau būs zināmi biopsijas rezultāti.

— Varbūt, — Peins atbildēja klusinātā balsī. — Lai ceļā nekas negadās.

Nomurminājis "paldies", noliku klausuli. Dievs, lūdzu, saglabā viņa sievai veselību, es nodomāju.

Nogūlies uz gultas, aizvēru acis. Aizkari nelaida istabā vēlās pēcpusdienas gaismu. Gribējās aizmigt uz mūžu.

Lūdzu, Dievs, jācer, tu neļāvi Keitai un Džeisonam

ciest.

Es nespēju nedomāt par labo un ļauno, ko reliģija nodara cilvēkiem. Nespēju nedomāt par Lesteru Dentu, kas bēg no vienas baznīcas, lai ierastos citā un…

PiEkTĀ nodaĻa

Doma bija tik pārsteidzoša, ka piecēlos sēdus. Jutu, ka satraukts slejos kājās un cenšos atcerēties, ko Lesters Dents, pirms gada uzdodamies par brāli, bija stāstījis.

"Klīstot no pilsētas uz pilsētu, uzzināju, ka visvieglāk dabūt bezmaksas maltīti, ja ierodies draudzes saiešanā pirms svētdienas rīta dievkalpojuma."

Ak kungs, es nodomāju, viņš varēja turpināt to, kas jau pārbaudīts. Peinam taisnība, viņš varēja doties uz baznīcu citā mazā pilsētā. Tāda bija likumsakarība. Kuru nebiju pamanījis.

Steidzīgi uzliku datoru un printeri uz galda pie gultas. Izrāvis no ligzdas istabas telefona kontaktu, iespraudu tajā savējo un savienoju ar datoru. Tad ieslēdzu to un koriģēju savu interneta pieejas programmu tā, lai Denveras telefona numura vietā varētu izmantot Loganvilas numuru.

Pēc tam no interneta ģeogrāfijas lapas izdrukāju Ohaio štata karti, kā ari kaimiņu štatu — Mičiganas, Indiānas, Kentuki, Rietumvirdžīnijas un Pensilvānijas — kartes. Man bija vajadzīgs pilsētu saraksts. Dents droši vien izvairījās no lielpilsētām. Par to nebija jāšaubās. Man šķita, ka pēc smacējošā ieslodzījuma pazemē viņš vairījās no lielpilsētu drūzmas un šaurības.

Kartē es atradu simtiem nosaukumu. Pārāk daudz, taču ar kaut ko bija jāsāk. Padarīju sarakstu īsāku, izsvītrojis pilsētas, kas blakus štatos atradās vistālāk. Pēc tam izslēdzu no saraksta Indiānu, jo nez vai Dents atgriezās štatā, kur bija turēts ieslodzījumā. Iznākumā palika Ohaio, Mičiganas štats ziemeļos, Kentuki un Rietumvirdžīnijā dienvidos, kā arī Pensilvānija austrumos.

Bet ne jau mazpilsētas mani interesēja. Bija jānoskaidro, kā saucas šo pilsētu baznīcas. Interneta meklēšanas lodziņā ierakstīju: "Ohaio baznīcas." Parādījās saraksts ar adresēm un interneta lapu adresēm. Salīdzināju to ar savu mazpilsētu sarakstu. Tāpat pieprasīju Kentuki, Rietumvirdžīnijas, Pensilvānijas un Mičiganas baznīcas. Izsvītroju visas tās, kuru nosaukumā bija kāda svētā vārds. Biju pārliecināts, ka Dents vairījās no katoļu, anglikāņu un grieķu pareizticīgo baznīcām. Šīs reliģijas un to rituāli viņam bija sveši. Mēģinot noteikt protestantu draudzes, es…

Mani iztraucēja skaļš klauvējiens pie durvīm.

Es strauji pagriezu galvu.

Saule aiz aizkariem sen bija norietējusi. Es ieskatījos pulkstenī. Bija pagājušas gandrīz septiņas stundas. Pulksteņa rādītāji tuvojās pusnaktij.

Skaļais klauvējiens atkārtojās.

— Mister Dening! — sauca vīrieša balss.

Pēc ilgās sēdēšanas pieceļoties iesāpējās kājas. Piegāju pie durvīm, paskatījos pa mazo actiņu un ieraudzīju vecāku vīru žaketē, ar kaklasaiti. Uzlicis uz durvīm drošības ķēdi, tās pavēru un paskatījos pa piecas collas platu spraugu.

—    Kas par lietu? — Stāvvietas spēcīgā gaisma lika sa- miegt acis. /

—     Vienkārši gribēju pārliecināties, vai viss kārtībā. Mūsu dators rāda, ka jūsu tālrunis aizņemts no pieciem, bet, kad mēģinājām pārbaudīt, vai neesat aizmidzis, nenolicis klausuli, skan tikai sprakšķi.

—    Centos saraut aizkavētos darbus.

Izskatījās, ka vīrs nesaprot.

—    Internetā, — paskaidroju, norādīdams uz stūra galdu ar datoru, kuru, kā vēlāk sapratu, viņš nevarēja redzēt.

Likās, vīrs samulsa vēl vairāk.

—     Jums ir mans kredītkartes numurs, — es sacīju. — Labprāt samaksāšu telefona rēķinu.

—    Ja vien viss ir kārtībā.

—    Viss ir labākajā kārtībā.

—    Arlabunakti.

Tiklīdz viņš aizgāja, jutu, ka galva pulsē un vēderā iemetušies krampji. Pa spraugu durvīs bija redzamas sarkan- zilas neona gaismas ielas pretējā pusē. Mirgodamas tās veidoja vārdus STEIKS UN ALUS. Pārpildītās autostāvvietas malā stāvēja divas piecasu kravas mašīnas. Neatvēlēdams laiku, lai mocītu sevi ar domu, ka Keitai un Džeisonam nevaru palīdzēt, atvienoju internetu, aizslēdzu numuru un devos uz restorānu, pa kura atvērtajiem logiem skanēja dziesma par sievieti un neuzticīgu vīrieti.

Sestā nodaĻa

Pēc četrdesmit minūtēm vēderu patīkami sildīja sen- dvičs ar steiku. Atcerējos strikto veselīgo diētu, kuru biju ievērojis pirms meklējumiem. Rīt, es nozvērējos sev. Rīt.

—     Te būs jūsu līdzņemamā kafija, — mani uzrunāja oficiante.

—    Paldies.

Tiklīdz izgāju no restorāna un grasījos šķērsot autostāv- vietu, kāds troksnis lika man apstāties. Mūzikas automāts bija apklusis, un dzirdamā saruna bija tik skaļa, ka es ieklausījos. Tā risinājās aiz restorāna. Atskanēja vaids.

Vaidēja sieviete.

—    Tu domā, ka vari mani tā pamest? — no stūra at- plūda slāpēta vīrieša balss. — Tu esi lielāka zoss, nekā biju domājis.

Bija dzirdams metālisks būkšķis, it kā kāds būtu atsities pret mašīnu. Sieviete ievaidējās vēlreiz.

Restorānā mūzikas automāts sāka atkal spēlēt. Skanēja dziesma par tukšām istabām un vientuļām sirdīm. Piesardzīgais Breds, kāds reiz biju, būtu atgriezies restorānā un pateicis šefam, lai izsauc policiju. Bet pēc cik ilga laika policija ierastos un kas tikmēr varēja notikt?

Iedomājies Pītiju, ka,s sit Keitu, atvilku rāvējslēdzēju mazajai somiņai, no kuras nešķīros. Zinot, ka vajadzības gadījumā varu izraut pistoli, aizgāju aiz restorāna stūra. Tai pusē bija tikai daži logi. Tālāk no spožajām neona gaismām acis brīdi pielāgojās, un tikai tad ieraudzīju kustīgas ēnas starp divām mašīnām: tur vīrietis sita sievieti.

—    Beidz, — es teicu.

Vīrietis pagriezās uz manu pusi. Vārgajā gaismā bija saskatāma masīva seja. No jostas stiepās ķēde uz lielu maku aizmugures kabatā.

—    Šī ir privāta saruna. Nelien, kur nevajag. — Viņš nogrūda sievieti uz asfalta. — Negribi vairs dzīvot kopā ar mani? Kā vēlies — vai nu dzīvosi ar mani, vai nedzīvosi vispār.

—    Es teicu, beidz.

—    Pazūdi, vecīt, ja negribi, lai ķēros pie tevis, tiklīdz būšu nokārtojis ģimenes lietas.

—    Pazust? Nupat tu pateici vārdu, ko visvairāk nevaru

ciest.

—    Tu dzirdēji, ko teicu, vecīt. — Vīrietis uzrāva sievieti kājās un iegrūda mašīnā. Kad sieviete mēģināja izrauties, viņš sita vēlreiz.

—    Tu savukārt nedzirdi, ko saku es. — Zinot, ka somiņā ir pistole, es piegāju tuvāk.

—    Labi, došu tev iespēju nejaukties starpā! — Vīrietis pagriezās pret mani. — Tagad ir tava kārta.

—    Izskatās, ka šonakt man veicas.

Vīrietis metās uz priekšu.

Kreisajā rokā es turēju līdzpaņemto kafiju, kas bija tik karsta, ka cauri plastmasas tasei dedzināja roku. Es norāvu tases vāku un iešļācu vīram sejā, tēmēdams acīs.

Vīrietis iekliedzās un piemeta rokas pie applaucētās sejas.

Es ietriecu taisnus pirkstus viņa vēderā tieši zem krūškurvja, kā biju mācīts.

Vīrietis salocījās uz pusēm, likās, viņš tūlīt apvemsies.

Es sāniski spēru pa nervu kreisā liela ārpusē.

Viņa kāja, gluži kā paralizēta, pārstāja klausīt, un vīrs nokrita uz asfalta, sāpēs kliegdams.

Atrāvis vīrietim rokas no sejas, triecu delnas malu pret viņa degunu vienu, divas, trīs reizes. Nokrakstēja skrimslis. Pašķīda asinis, es spēru soli atpakaļ.

Vīrietis nokrita un palika nekustīgi guļam. Sagatavojies jaunam sitienam, sagriezu viņu uz sāniem, lai asinis tek ārā no deguna. Sataustīju pulsu, saodu ar alkoholu piesātināto elpu un pagriezos pret sievieti mašīnā.

—    Vai ar jums viss ir kārtībā?

Viņa ievaidējās. Redzot sazilināto seju, mani pārņēma šausmas.

—    Vai pietiks spēka braukt? — es pajautāju.

—    Nezinu… — Kad sieviete izkāpa no mašīnas, viņa zaudēja līdzsvaru. Lūpas viņai bija pietūkušas. —Jā. — Viņa dziļi ievilka elpu. — Domāju, ka varu pabraukt. Tikai…

—    Dariet, kas darāms.

Vīrietis man aiz muguras ievaidējās.

—    Pasteidzieties, — es sacīju. — Kamēr viņš nav pamodies.

Sieviete apjukusi pārlaida apkārtnei savu sazilināto acu skatienu. Zināju, ka tādi zilumi nevar rasties dažu minūšu laikā. Tie liecināja, ka viņa ir piekauta ari agrāk.

—     Braukt? — viņa žēli vaicāja. — Kā? Es atbēgu uz šejieni. Cerēju aizņemties naudu no draudzenes, kas šeit strādā. Izrādās, ka draudzene ir slima. Mani te sagaidīja viņš.

Noliecies pie vīrieša uz asfalta, apmierināts konstatēju, ka viņš joprojām ir bezsamaņā. Es izdabūju no viņa kabatas mašīnas atslēgas. Pēc tam izvilku maku un izņēmu visu naudu — varēja būt kādi simt dolāri.

—     Ņemiet, — es sacīju sievietei. Tad izvilku savu kabatas portfeli un atdevu lielāko daļu naudas, kas man bija, — apmēram divus simtus.

—   To es nevaru pieņemt, — sacīja sieviete.

—    Mana sieva būtu gribējusi, lai jums to dodu.

—    Par ko jūs runājat?

—    Ņemiet. Lūdzu. Manas sievas dēļ.

Sieviete dīvaini paskatījās uz mani, it kā mēģinātu atminēt mīklu.

—     Man Baltimorā ir māsa, — viņa sacīja, paņemot mašīnas atslēgas.

—    Nē, pirmām kārtām viņš meklēs jūs tieši tur, — es sacīju. — Aplaupījusi banku, vai jūs slēptos pie māsas? Pārāk vienkārši. Iztēlojieties, ka jums jābēg no policijas.

—    Es taču neesmu izdarījusi neko sliktu!

—    Sakiet to sev arī turpmāk. Jūs neesat izdarījusi neko sliktu. Taču tas kuņas dēls noteikti ir. Jums nemitīgi jāatgādina sev, ka jūsu dzīves mērķis ir turēties no viņa pa gabalu. — Denverā, kad dzīve ritēja normālu gaitu, lepojos ar Keitas brīvprātīgo spriedzes konsultantes darbu sieviešu patversmē. Es zināju, kas jādara. — Izvēlieties pilsētu, kurā nekad neesat bijusi. Pitsburgu. — Nosaucu pilsētu uz labu laimi. — Vai esat bijusi…

—    Nē.

—     Tad brauciet uz Pitsburgu. Tā ir tikai divsimt jūdžu attālumā no šejienes. Atstājiet mašīnu autostacijā un brauciet uz Pitsburgu. Telefongrāmatā skatieties komunālos pakalpojumus. Sameklējiet sieviešu patversmes numuru.

Septītā nodaĻa

Pārsteigts par savām neprātīgajām dusmām, stāvēju viesnīcas istabā un trīcēju. Kad tas nelietis nāca man virsū, daudz netrūka, ka es būtu viņu nošāvis. Mani bija atturējusi tikai apziņa, ka pēc šāviena cilvēki steigšus mestos ārā no restorāna. Kāds varēja mani ieraudzīt. Mani sāktu vajāt policija. Ja es nokļūtu cietumā, kā es varētu meklēt Keitu un Džeisonu?

Astotā nodaĻa

Manis sūtītajās e-pasta vēstulēs bija teikts: Manai ģimenei un man svarīgu iemeslu pēc meklēju informāciju par jaunu vīrieti, kas varēja ierasties jūsu baznīcā pērnvasar vai rudenī pirms deviņpadsmit gadiem. Saprotu, ka atminēties tik senus notikumus ir grūti, tomēr domāju, ka viņa ierašanās bija neparasta un kāds no draudzes viņu atcerēsies. Zēns bija vidējos pusaudža gados. Viņš varēja būt sabrucis pie baznīcas durvīm labu laiku pirms svētdienas rīta dievkalpojuma, lai viņu atrastu pirmais, kurš nāk uz baznīcu. Viņš varēja būt ģērbies saplēstās drēbēs, viņam varēja būt skrāpējumi un nobrāzumi, kas vedinātu uz domām par nelaimes gadījumu. Iespējams, viņš neatcerējās nedz savu vārdu, nedz kas ar viņu noticis, nedz kā viņš nokļuvis pie baznīcas. Draudzes locekļi, īpaši sievietes, varbūt rūpējās par viņu, jo kaut kas zēnā bija tāds, kas modināja mātes jūtas. Viņš varēja citēt no galvas Bībeli, taču neprata nedz lasīt, nedz rakstīt. Kāds, visticamāk sieviete, iespējams, mēģināja viņu mācīt.

Galu galā viņš apzaga un varbūt pat piekāva cilvēkus, kas viņam palīdzēja, un tad pameta pilsētu. Iespējams, zēns atcerējās, ka viņu sauc Lesters Dents. Ja zināt kaut ko par šādu cilvēku, lūdzu nosūtiet e-pasta vēstuli uz minēto adresi. Man jūsu informācija ir ārkārtīgi svarīga. Pirms gada šis cilvēks nolaupīja manu sievu un dēlu. i

Devītā nodaĻa

No rīta pēc mokošā miegā pavadītas nakts nosūtīju šo e-pasta vēstuli uz visām baznīcām, kas bija manā sarakstā. Skatoties datora ekrānā, klusībā lūdzu Dieva palīdzību. Tagad atlika tikai gaidīt.

Beidzot biju spiests izkustēties no vietas, jo vajadzēja iet uz tualeti. Sācis rosīties, atcerējos Peina piezīmi, ka tikmēr, kamēr kustēšos, neizdarīšu sev neko muļķīgu, tāpēc izlēmu noskriet piecas jūdzes. Atgriezies pārbaudīju, vai manā e-pasta kastītē nav kāds sūtījums. Nekā. Veltīju stundu vingrinājumiem, pēc tam pārbaudīju pastkastīti vēlreiz. Joprojām nekā.

Uz ko īsti es cerēju? Vai uz to, ka katru rītu kāds cītīgi lasīs baznīcas e-pasta sūtījumus, ka ziņa acumirklī izplatīsies visā draudzē, ka cilvēki atcerēsies manis aprakstītos notikumus un nekavējoties sūtīs atbildi? Esi pacietīgs, aizrādīju pats sev. Pat mazās pilsētās jaunumi neizplatās tik ātri, kā tu vēlētos. Nez vai atbilde pienāks agrāk par vakaru.

Es iegāju dušā, apģērbos un mēģināju lasīt. Es izgāju ārā un nopirku sendviču. Es pastaigājos. Es skatījos CNN ziņas. Taču galvenokārt nodarbojos ar pastkastītes pārbaudīšanu. Nekā. Ap pusnakti likos mierā, izslēdzu gaismu un mēģināju gulēt.

Aizmiršanās tomēr nenāca, galu galā es atteicos no vakardienas apņemšanās un devos uz grilbāru, kur mani nez vai kāds pazītu. Ja vakar piekautais vīrs mani meklētu, visticamāk viņš to darītu restorānā pretī viesnīcai. Šoreiz bija vajadzīgi četri kausi alus un burbona deva, līdz tā apstulbu, ka varēju atgriezties savā istabā, lai mēģinātu gulēt. Es dodos uz elli, sacīju pats sev.

Es esmu ellē.

Ausmā pamodos, taču neviena ziņa joprojām nebija pienākusi. Man priekšā bija jauna, gaidu pilna diena. Laiks vilkās, un man bija jāatzīst, ka, lolodams cerības, esmu rīkojies muļķīgi. Es nebiju pietiekami drosmīgs un nebiju identificējis sevi ar Lesteru Dentu pietiekami cieši. Biju maldījies savos paredzējumos, kur viņš gājis pirms deviņpadsmit gadiem un ko darījis, tur ieradies. Apņēmies, ka nevaru turpināt tādu dzīvi kā līdz šim, ja vispār varu to turpināt, pārbaudīju pastkastīti un saspringu — tajā bija četri vēstījumi.

DESMiTA nodaĻa

Biju pārliecināts, ka to nemaz nav, ka redzu halucinā- cijas. Es skatījos uz sūtījumiem kā uz kaut ko nereālu. Kā noreibis vēstules izdrukāju. Katra bija no sava štata: no Kentuki, no Rietumvirdžīnijas, Pensilvānijas un Ohaio. Tās bija alfabētiskā kārtībā pēc sūtītāja vārda, bet, vairākas reizes pārlasījis, saliku stāstus ģeogrāfiskā un hronoloģiskā secībā.

Mister Dening, sākās pirmā vēstule, jūsu stāstījums mani tā satrauca, ka tikai pēc ilgāka laika spēju saņemties un atbildēt. Vīrs teica, lai nesāpinu sevi, taču nevaru samierināties ar domu, ka tāpēc jācieš citiem. Rakstītāja uzdevās par misis Donaldu Kavendišu, un viņas stāstījums detaļās saskanēja ar misis Gārneres stāstīto. Ja misis Kavendiša arī bija izvarota, viņa to nepieminēja, taču vēstījumā jutu daudz dziļāku sāpi nekā viņas pieminēto. Viņš nebija uzdevies par Lesteni. Viņš vispār nebija nosaucis savu vārdu. Nozūdot naktī, viņš bija nodedzinājis šo cilvēku māju.

Tas bija noticis septembra beigās, mēnesi pēc varmācības pret misis Gāmeri. Kas bijis starplaikā? Ieskatījies kartē, atklāju, ka Kentuki pilsētiņa atrodas divsimt jūdžu attālumā no Loganvilas, Ohaio. Vai, iztērējis misis Gārnerei nozagto naudu, Lesters būtu klaiņojis un pārticis no māju apzagšanas un dzērienu veiķalu aplaupīšanas tik ilgi, kamēr bezmērķīgā klejošana novedusi Kentuki?

Nākamā vēstule (secībā, kādā biju tās salicis) bija no kaimiņu Rietumvirdžīnijas štata un aprakstīja gadu vēlākus notikumus. Lesteru (viņš izmantojis tikai vārdu) bija pieņēmusi ticīga ģimene, kuras pusaudze meita vēlāk kļuva viņa upuris. Tieši meita bija atsūtījusi e-pasta vēstuli, atklājot to, ko bija atklājusi vecākiem tikai pieaugusi. Lesters bija piedraudējis, ka pietiek kādam pateikt, ko viņš izdarījis, lai viņš kādu nakti atgrieztos un meiteni nogalinātu. Lai to pierādītu, viņš bija nožņaudzis kaķi viņas acu priekšā. Nākamajā naktī viņš bija izlaupījis māju, nozadzis ģimenes mašīnu un nozudis. Policija bija atradusi izdedzināto mašīnu divsimt jūdžu attālumā. Vajadzējis paiet ilgam laikam, lai meitene vairs neredzētu Lesteru murgos.

Trešais vēstījums (no Pensilvānijas) aprakstīja notikumus, kas risinājušies astoņus gadus vēlāk. Viņš bija saīsinājis savu vārdu — Less. Metodes bija mainījušās. Tagad, gandrīz divdesmit piecus gadus vecs, Lesters vairs neizskatījās tik trausls un ievainojams, tāpēc tēlot upuri un iegūt mazpilsētu draudžu līdzjūtību bija grūtāk. Viņš bija ieradies pie draudzes un apmaiņai pret ēdienu piedāvājies darīt visādus darbus. Ar savu apbrīnojamo spēju citēt Bībeles fragmentus no galvas viņš izpelnījies draudzes mīlestību. Šai reizē viņš bija nodedzinājis baznīcu.

Tomēr visvairāk mani satrauca ceturtā vēstule. Tā bija no cilvēka, kas aprakstīja notikumus trīspadsmit gadus pēc ugunsgrēka, kurā gāja bojā Lestera Denta vecāki. Vēstule pienāca no pilsētiņas Ohaio štata vidusdaļā. Šoreiz nozūdot Lesters bija paņēmis līdzi tā cilvēka sievu. Sieva nebija atrasta. Taču Lesters nebija izmantojis nedz savu vārdu, nedz tā saīsināto formu Less. Viņš bija nosaucis pavisam citu vārdu. No tā man kļuva salti.

Pīters.

Trīcēdams līdz sirds dziļumiem, skatījos kartē uz pilsētu izvietojumu. No Krofordas dienvidaustrumos uz Logan- vilu Ohaio, tālāk uz dienvidaustrumiem Kentuki, pēc tam uz Rietumvirdžīniju, tad ziemeļaustrumu virzienā uz Pensil- vāniju, pēc tam uz pilsētu Ohaio vidusdaļā, piecdesmit jūdžu no vietas, kur biju audzis. Viens mēnesis. Viens gads. Astoņi gadi. Trīspadsmit gadi.

Ik pa laikam viņš bija apmeklējis tālas valsts vietas (tas man bija skaidrs no FIB ziņojumiem), taču kaut kas arvien viņam lika atgriezties, un es nevarēju atbrīvoties no sajūtas, ka viņa pārvietošanās izskatās pēc spirāles, kas virzās uz vietu, kur viss sācies.

SESTĀ DAĻA

PiRMĀ nodaĻa

Bija pagājis vairāk nekā gadsimta ceturksnis no laika, kad kopā ar māti biju spiests pamest Vudfordu un pārcelties pie viņas vecākiem Kolumbusā. Peins man bija teicis, ka pilsētiņa tagad ir plaukstošs lielpilsētas dzīvojamais rajons. Tikai es nebiju īsti aptvēris, ko tas nozīmē. Nogriezies no starpštatu maģistrāles uz jaunā ceļa, kas veda uz pilsētu, pārbaudīju atmiņu. Toreiz, man ar māti dodoties projām, man tikko bija palicis četrpadsmit gadu. No reizēm, kad viņa vai tēvs veda mani un Pītiju ciemos pie mātes vecākiem, atcerējos, ka līdz maģistrālei bija jābrauc pa plašiem laukiem. No laukiem nekas vairs nebija palicis, to vietā uz maziem zemes gabaliem slējās lielas mājas. Panorāmu māju priekšā, kura sākumā bija pievilinājusi cilvēkus, bija izpostījusi vēlākā būvniecība. Tagad to kompensēja dārga ainavu veidošana.

Pabraucu garām vietai, kur savulaik nomalē bija slē- jusies mēbeļu fabrika, kurā tēvs bija strādājis par meistaru. Tagad tur bija komplekss ar restorānu, kinoteātri un tirdzniecības centru. Kā nodeva vietējai vēsturei ēkas ārējais izskats bija saglabāts. Pilsētas centrs — seši veikalu kvartāli — izskatījās labāk nekā manā jaunībā. Divstāvu ķieģeļu ēkas nesen bija apstrādāta? ar smilšu strūklu un izskatījās pavisam jaunas, kaut bija būvētas gadsimta sākumā. Viena iela bija atvēlēta tikai gājējiem; tajā āra kafejnīcas mijās ar košumkrūmiem un lieliem dekoratīviem puķu podiem, tur bija strūklaka un neliela estrāde orķestrim.

Rosība bija samērā liela, tāpēc tikai ar grūtībām atradu vietu automašīnai. Mani pāršalca emocijas. Bērnu dienās pilsētas centrs bija licies milzīgs. Tagad efekts bija tāds pats — bezpalīdzība lika man justies mazam. Par spīti pagājušajiem gadiem man izdevās orientēties. Pagāju garām komiksu veikalam un saldējuma kioskam, kas manas bērnības laikā te nebija. Nonācis Linkolna un Vašingtona ielas stūrī (ielu nosaukumus pamazām atcerējos), pievērsu skatienu ēnainām durvīm ielas pretējā pusē. Durvis atradās starp banku un sīkpreču veikalu, kas bērnībā bija izvietojies turpat. Atceros to tāpēc, ka māte veda mani pa šīm durvīm un pa šaurām skanīgām kāpnēm uz visnepatīkamāko vietu pasaulē: pie zobārsta.

Jaunībā kāpnes bija likušās stāvas un milzīgas. Tagad, kāpjot uz augšu un cenšoties nomierināties, saskaitīju visus trīsdesmit pakāpienus. Augšā nostājos zem jumta loga (vēl viena pārmaiņa) un biju pie tām pašām ledus stikla durvīm, kad veda pie zobārsta. Tikai šoreiz durvis rotāja uzraksts KOSGROVA APDROŠINĀŠANAS SABIEDRĪBA.

Jauna sieviete ar atglaustiem matiem pārtrauca papīru skavošanu un paskatījās uz mani.

—    Klausos, ser.

—    Es… Manā bērnībā te bija zobārsta kabinets.

Nevarēju nepaskatīties garām sekretārei uz gaiteni, kas veda uz šausmu istabu.

Sieviete apmulsa. -Jā?

—     Pie zobārsta ir daži man vajadzīgi zobārstniecības dati, taču nezinu, kā zobārstu atrast, jo esmu aizmirsis viņa vārdu.

—    Baidos, ka nevarēšu palīdzēt, jo pie Kosgrova sāku strādāt tikai pirms sešiem mēnešiem un par zobārsta praksi neko nezinu.

—    Varbūt zina misters Kosgrovs?

Jaunā sieviete devās pa gaiteni uz kabinetu, kas kādreiz bija iedvesis man bailes, un atgriezās pēc nepilnas minūtes.

—    Viņš teica, ka šajās telpās ir astoņus gadus. Pirms tam te bijis nekustamā īpašuma kantoris.

—    Ak!

—    Atvainojiet.

—    Par ko gan? — Jutu, ka manī kaut kas noplok. Zaudējis dūšu, pagriezos pret durvīm, bet tad mani apstādināja pēkšņa doma. — Nekustamā īpašuma kantoris?

—    Atvainojiet?

—   Jūs teicāt, ka šeit bijis nekustamā īpašuma kantoris?

—   Jā. — Viņa paskatījās uz mani tā, it kā es sāktu apnikt.

—    Vai viņš vai viņa pārvalda īpašumu, kā jums šķiet?

—    Ko?

—    Ja pieņem, ka ēka nepieder misteram Kosgrovam, kam viņš maksā īri?

Otra nodaĻa

—    Jūs runājat par Dvaiera namu. — Vīrs gaiļa svarā nospieda cigareti. Viņa rakstāmgaldu no trim pusēm apņēma skapji ar dokumentiem. — Es kārtoju šis lietas Dvaiera mantiniekiem pēdējos divdesmit gadus.

—    Tai ēkā atrodas mistera Kosgrova sabiedrība.

—    Ēka 2-C.

—    Vai varat pateikt, kas nomāja telpas tai laikā? Es meklēju zobārstu, kas tur toreiz strādāja.

—    Kāda joda pēc jums vajadzīgs…

—     Daži zobārstniecības dati. Ja pārbaude jums ir apgrūtinājums, es labprāt samaksātu par pakalpojumu.

—        Apgrūtinājums? Pie joda, pasaulē nav nekā vienkāršāka. īpašuma pārvaldīšanas noslēpums ir darba organizācijā. — Viņš apgriezās savā grozāmajā krēslā un piebrauca pie dokumentu skapja pa labi, kas bija apzīmēts ar burtu D.

—     Dvaiera nams. — Viņš pārskatīja mapes. — Tepat ir. Doktors Raimonds Faradejs. Viņu ķēra sirdstrieka. Pirms astoņpadsmit gadiem. Nomira brīdi, kad tīrīja kādam pacientam zoba kanālu.

Pēc visa piedzīvotā groteskā zobārsta nāve man nelikās nekas neparasts.

—    Vai viņam te ir radinieki? Vai viņi vēl dzīvo pilsētā?

—    Nav ne jausmas, bet ieskatieties telefonu grāmatā.

Trešā nodaĻa

—    …labi sen. Doktors Raimonds Faradejs. Mēģinu atrast kādu viņa radinieku. — Biju atgriezies savā mašīnā un izmantoju mobilo tālruni. Telefonu grāmatā bija uzrādīti tikai divi Faradeji. Šis bija mans otrais zvans.

—     Mans vīrs ir viņa dēls, — atsaucās aizdomu pilna sievietes balss. — Frenks patlaban ir darbā. Kāpēc jūs interesē viņa tēvs?

Es iztaisnojos.

—    Kad mēs ar brāli bijām mazi, doktors Faradejs bija mūsu ārsts. Man ļoti vajag dabūt brāļa rentgenuzņēmumus. Lai viņu identificētu.

—   Jūsu brālis ir miris? -Jā.

—    Jūtu līdzi.

—     Būtu ļoti pateicīgs, ja jūs pateiktu, kas noticis ar dokumentāciju.

—     Ejot pie jauna zobārsta, pacienti savas kartes paņēma līdzi.

—       Bet kā ar pacientiem, kuri kādu laiku nebija viņu -apmeklējuši? Mēs ar brāli pārtraucām doktora Faradeja apmeklēšanu dažus gadus agrāk.

—     Vai tad vecāki nenodeva kartes jaunajam zobārstam?

—    Nē..— Ar rūgtumu atcerējos, ka pēc tēva nāves autoavārijā viņa dzīvības apdrošināšanas polises termiņš bija beidzies un māte nevarēja atļauties vest mani pie zobārsta.

Sieviete nopūtās, it kā viņu kaut kas kaitinātu.

—     Man nav ne jausmas, ko vīrs izdarījis ar vecajām kartēm. Jautājiet to vīram, kad viņš pārbrauks no darba.

Ceturta nodaĻa

Beisbola laukums nebija mainījies. Vakara saule meta garu ēnu, bet es stāvēju pie velosipēdu statīva, kur pirms ilga laika ar draugiem mēdzu ar ķēdi pieslēgt velosipēdus. Skatītāju vietās sapulcējušies vecāki ar kliedzieniem uzmundrināja bērnus, kas droši vien izspēlēja mazās līgas spēli. Bija dzirdams, kā bumbiņa atsitas pret nūju. Skanēja gaviles. Tad nīgri izsaucieni. Šķita, ka bumbiņa notverta lidojumā.

Skatiens kavējās pie divriteņiem. Atcerējos, ka Pītijam patika pie velosipēda priekšējās dakšas piestiprināt spēļu kārti, kas braucot sitās pret spieķiem un radīja nepatīkamu troksni. Man bija žēl, ka nespēju atminēties to divu draugu vārdus, ar kuriem biju kopā un kuru dēļ izpostīju Pītija dzīvi. Tomēr es skaidri atcerējos viņu teiktā jēgu.

"Dieva dēļ, Bred, tavs mazais brālis krīt uz nerviem. Saki, lai viņš tinas, labi?"

"Jā, viņš visur velkas līdzi. Tas sīkais mani nogurdinājis. No tā viņa divriteņa stulbā pļerkšķa drīz sajukšu prātā."

"Viņš tāpat vien klaiņo un nedara neko ļaunu."

"Nu gan! Kā tev liekas, kā mana mamma uzzināja, ka es pīpēju, ja viņš to nepateica savai mammai?"

"Droši nav zināms, ka viņš to pateicis manai mammai."

"Kas tad viņai pateicis, velns lai parauj ?"

"Labi jau labi."

Kad pagriezos, Pītijs gandrīz uzskrēja man virsū. Domāju par šo brīdi tik bieži un sāpīgi, ka tas bija iegriezies atmiņā. Saviem deviņiem gadiem viņš bija augumā par mazu un vaļīgo džinsu pēc izskatījās vēl mazāks. Beisbola cimds viņa rokai bija par lielu.

"Neņem ļaunā, Pītij, tev jāiet uz mājām." "Bet!.."

"Vienkārši tu esi drusku par mazu. Tu kavēsi spēli."

Viņa acis bija iemirdzējušās asarās.

Vēlāk biju jutis kaunu, ka uztraucos, ko nodomās draugi, ja brālis sāks raudāt viņu klātbūtnē.

"Es nejokoju, Pītij. Zūdi kokos. Ej uz mājām. Skaties multenes vai ko citu."

Viņam bija ietrīcējies zods.

"Pītij, es teicu, tev jāiet. Lasies. Pazūdi."

Mani draugi bija skrējuši uz laukumu, kur citi puikas izraudzījās laukuma pusi. Skrienot, lai pievienotos viņiem, mani bija pavadījusi Pītija divriteņa tirkšķēšana. Es biju atskatījies uz mazo zēnu, kas, noliecis galvu, mina pedāļus.

Tagad ar asarām acīs stāvot pie divriteņu statīva un atceroties to laiku, no sirds vēlējos, kaut varētu pagriezt atpakaļ to brīdi un pateikt draugiem, ka viņi ir ķēmi, ka Pītijs paliks kopā ar mani.

PiEkTA nodaĻa

Māja atšķirībā no beisbola laukuma bija stipri pārvērtusies. Patiesībā visa iela bija pārvērtusies. Koki bija augstāki (tas bija sagaidāms), to bija vairāk, arī krūmu un dzīvžogu bija vairāk. Bet ne jau šīs pārmaiņas mani pārsteidza. Jaunībā kaimiņos bija atradušās vienstāva rančo stila mājas, pieticīgas ēkas tās fabrikas strādniekiem, kurā tēvs bija meistars. Tagad vairākām ēkām bija uzbūvēts vai nu otrs stāvs, vai sētaspusē piebūvētas jaunas istabas, kas aizņēma pagalma lielāko daļu. Mūsu māja bija mainījusies gan vienādi, gan otrādi. Verandā bija ierīkota papildu dzīvojamā istaba. Atsevišķā vienvietīgā garāža piebraucamā ceļa galā bija pārvērsta divvietīgā garāžā, no kuras kāpnes veda uz dzīvojamām telpām.

Apstādinājis mašīnu ielas pretējā pusē un skatīdamies uz sarkano sauli, kas atspīdēja logos, biju tik pārsteigts, ka nobrīnījos, vai neesmu kļūdījies. Varbūt nebiju īstajā ielā (kaut arī plāksnīte skaidri norādīja, ka šī ir Lokusta iela), varbūt nebiju pie īstās mājas (numurs 108 gan bija piestiprināts blakus ārdurvīm tāpat kā jaunībā). Es nekādi nespēju sevi iedomāties šai vietā. Atmiņā redzēju citu, vienkāršāku māju, no kuras tovakar biju izsteidzies kopā ar tēvu un iekāpis mašīnā. Cerībā ieraudzīt uz ceļa slaistāmies Pītiju, mēs traucāmies uz beisbola laukumu.

No kaimiņu mājas iznāca modrs vīrs un paskatījās uz mani ar sarauktu pieri, it kā gribētu teikt: "Uz ko tu tā blenz?"

Es ieslēdzu ātrumu. Braucot projām, ievēroju pusduci zīmju ar uzrakstu PĀRDOD un atcerējos — senos laikos visi tā bija paļāvušies uz mēbeļu fabriku, ka neviens dzīvesvietu netika mainījis.

Sestā nodaĻa

Misteram Faradejam bija plānas lūpas un iekrituši vaigi.

—    Sieva teica, ka jūsu brālis ir miris vai kas tamlīdzīgs ar vinu noticis.

-Jā.

—    Un tāpēc jums vajadzīga zobārsta karte? Lai viņu identificētu?

—     Viņš pazuda pirms ilga laika. Var gadīties, ka nu esam viņu atraduši.

—    Viņa līki? -Jā.

—    Ja gadījums nebutu tik svarīgs, nez vai es kaut ko meklētu. — Faradejs pamāja uz mājas pusi. Paverot durvis no gaiteņa uz virtuvi, kļuva dzirdams viesistabā ieslēgtais te- levizors. Tūlīt radās iespaids par priekšzīmīgu kārtību: viss bija savā vietā, uz krēslu paročiem plēves pārvalki, virtuvē uz plauktiem pēc lieluma sarindoti katli, vāki uzlikti.

No pavērtajām pagraba durvīm plūda vēss gaiss. Fara- dejs ieslēdza gaismu un pamāja, lai sekoju. Mūsu soļi noskanēja lejup pa stiprajām koka kāpnēm.

Nekad nebiju bijis tik kārtīgā pagrabā. To aizņēma rindās saliktas kastes, kas veidoja mazus koridorus, tomēr neradīja ne mazāko pieblīvētības vai jucekļa sajūtu.

Katrā pagraba galā, žāvējot gaisu, dūca pa ventilatoram.

—    Nekādi nespēju atbrīvoties no mitruma, — sacīja Faradejs. Viņš veda mani pa vienu no mazajiem koridoriem, nogriezās pa kreisi un ieveda kaktā, kur no zema skapīša sāka celt nost kastes.

—    Vai varu palīdzēt? — es pajautāju.

—    Nē. Man nepatīk, ja kaut kas tiek sajaukts.

Viņš pacēla kastes vāku, atklājot dokumentu saiņus.

—    Sieva sūdzas, ka visu to glabāju, bet kā var zināt, kas vēlāk noderēs? — Faradejs norādīja uz tālāk sakrautajām kastēm. — Tajās ir visi mani nodokļu dokumenti. — Viņš pamāja ar roku uz citu kastu kaudzi. — Manis maksātie rēķini. Un te… — viņš norādīja uz dokumentiem, — ir papīri, kas attiecas uz tēva darbu. Katrā ziņā man tos izdevās atrast. — Viņš šķiroja saiņus, līdz atrada aktu vākus. — Kā jūsu brāli sauca?

—    Pīters Denings.

—     Denings. Paskatīsimies. Denings. Denings. Anna. Breds. Nikolass. Pīters. Te ir. — Pasniedzot mapīti, viņa balsī ieskanējās gandarījums.

Centos to paņemt tā, ka neietrīcas roka.

—    Ko darīt ar pārējiem? Vai tie jums vajadzīgi? Kas ir Anna un Nikolass?

—    Mani vecāki. — Man krūtīs kļuva smagi. — Ja ne- iebilstat, paņemšu visus papīrus.

—     Sieva būs sajūsmā, ka atbrīvojos kaut no nelielas daļas.

Septītā nodaļa

Ejot atpakaļ uz mašīnu, jau krēsloja. Lai ieskatītos Pītija mapē, vajadzēja ieslēgt salona apgaismojumu. Vairs nespēdams savaldīt trīcošo roku, sameklēju rentgena uzņēmumus. Nekad nebiju pieskāries kaut kam tik vērtīgam.

Pēc zobārsta apmeklējuma Denverā, lai paņemtu tā cilvēka rentgenuzņēmumus, kurš uzdevās par manu brāli, biju sagādājis dublikātus, ja FIB uzņēmumus pazaudētu vai arī tie būtu vajadzīgi maniem pētījumiem. Tagad nespēju vien sagaidīt, kad nokļūšu līdz viesnīcai. Izbraucis pilsētas nomalē, atradu viesnīcu ar brīvām vietām. Piereģistrējos un devos uz savu numuru tādā steigā, ka paņēmu līdzi tikai ceļasomu. Atrāvis somu vaļā, izvilku Denveras uzņēmumus.

Bērna un pieauguša cilvēka zobi ir diezgan atšķirīgi, un nemaz nav tik viegli noteikt, vai uzņēmumi pieder vienam cilvēkam. Pirmām kārtām nolaupīšanas laikā Pītijam nebija visi pastāvīgie zobi. Tomēr dažiem vajadzēja būt, tā bija teicis mans zobārsts. Viņš bija sacījis, lai skatos uz saknēm. Vai kādam konkrētam zobam ir trīs vai četras saknes. Četras saknes negadās bieži. Vai saknes neaug kādā neparastā virzienā.

Paņēmis pieaugušā cilvēka uzņēmumu kreisajā, bet bērna — labajā rokā, pacēlu tos pret naktsgaldiņa lampu.

Lampas abažūrs slāpēja gaismu. Gribēju abažūru noņemt, bet tad iedomājos spožo gaismu, kāda bieži ir viesnīcu vannasistabās. Ātri pagājis garām gultai, konstatēju, ka šai viesnīcā pie tualetes galdiņa ir liels spogulis. Nospiedu slēdzi, un mani apžilbināja spožā gaisma virs spoguļa. Pacēlis abus uzņēmumus pret dienasgaismas lampām, salīdzināju vienu ar otru, mēģinādams atrast atšķirības vai līdzības, lai beidzot uzzinātu patiesību. Bērna zobi šķita aizkustinoši mazi. Iedomājos, cik nobijies un bezpalīdzīgs jutās Pītijs, kad viņu sagrāba. Liela cilvēka zobi. Kam tie pieder? Lēnām sāku saprast, ko īsti redzu. Apjaušot, ka dažādā manis iegūtā informācija nostājas savā vietā, man pāri gāzās ciešās sakarības, un es nolaidu uzņēmumus. Noliecu galvu. Lai Dievs palīdz Keitai un Džeisonam, lūdzos. Lai Dievs palīdz mums visiem.

Astotā nodaĻa

Verot baznīcas durvis, ērģeles rēca man nezināmu svinīgu psalmu. Kāpnes vestibila labajā pusē veda uz luktu. Dodoties augšup, tās krakstēja. Pulkstenis jau rādīja pusdienlaiku. Biju apmeklējis vienpadsmit protestantu baznīcas. Cerības zuda arvien straujāk, jo bija palikušas vēl tikai sešas.

Luktā valdīja krēsla, vienīgais apgaismojums nāca no ērģelēm. Mācītājs beidza psalmu, un klusumā dobji noskanēja mani soļi, liekot mācītājam pagriezties.

—    Atvainojiet, ka traucēju, tēvs. — Ar fotogrāfiju rokā gāju viņam tuvāk. — Jūsu sekretāre teica, ka droši vien kora mēģinājumam esat jau sagatavojies. Es mēģinu atrast šo cilvēku un gribu zināt, vai jums viņš nav pazīstams.

Neko nesapratis, mācītājs paņēma fotogrāfiju, atbīdīja brilles uz deguna un sāka to pētīt. Pēc ilgāka brīža viņš pamāja.

—    Iespējams.

Es pūlējos neko neizrādīt. Tomēr sirds sita skaļi, un es biju pārliecināts, ka mācītājs to dzird.

—    Tas pats ciešais skatiens. — Mācītājs nolika attēlu zem ērģeļu gaismas. — Tikai cilvēkam, kuru iedomājos, ir bārda. — Viņš norādīja uz savu bārdu.

Bārda? Man ir taisnība. Slēpdams rētu, viņš uzaudzējis bārdu.

—    Varbūt uzlieciet roku uz sejas apakšējās daļas.

Mēģināju runāt mierīgi, kaut kaklu pārņēma saspringums. Mācītājs man paklausīja.

—    Jā, es pazīstu šo cilvēku. — Viņš apveltīja mani ar aizdomīgu skatienu. — Kāpēc jūs vēlaties viņu atrast?

—    Esmu viņa brālis. — Apmainoties ar rokasspiedieniem, roka klausīja un netrīcēja. — Breds Denings.

—    Nē. Jūs esat kļūdījies.

—    Atvainojiet.

—    Pīta uzvārds nav Denings, bet gan Benedikts.

Nezinu, kas mani pārsteidza vairāk — tas, ka Pītijs izmantojis savu vārdu, vai tas, ka viņš pieņēmis tā mācītāja uzvārdu, kurš pēc ugunsgrēka bija gribējis viņu adoptēt. Man sažņaudzās vēders.

—    Tātad viņš joprojām neizmanto ģimenes uzvārdu.

Mācītājs sarauca pieri.

—    Kā to saprast?

Sirds sita kā neprātīga.

—    Mēs kādreiz te dzīvojām. Taču pirms ilga laika starp mums izcēlās domstarpības. Viens no tiem ģimenes strīdiem, kas rada nepatīkamas jūtas un sašķeļ ģimeni.

Mācītājs pamāja ar galvu, acīmredzot šādi strīdi nebija retums arī viņa draudzē.

—    Mēs neesam runājuši daudzus gadus. Nesen uzzināju, ka viņš atkal atgriezies pilsētā. Viņš mēdza nākt uz šo baznīcu. Tāpēc iedomājos, ka viņu kāds te varēja ieraudzīt.

—   Jūs vēlaties samierināties ar brāli?

—     No visas sirds, cienīgtēv. Tikai nezinu, kur viņš meklējams. /

—    Neesmu viņu redzējis kopš… — Mācītājs ieslīga domās. — Kopš pērnā jūlija, kad nomira misis Vorena. Viņš, protams, bija bērēs. Bet pirms tam pēdējo reizi redzēju viņu… Varbūt pirms diviem gadiem. Neesmu pārliecināts, vai viņš tagad ir pilsētā.

—    Misis Vorena?

—    Mūsu draudzē viņa bija viena no ticīgākajām. Cik atceros, viņa izlaidusi tikai vienu dievkalpojumu. Kad pirms diviem gadiem ieradās Pīts un pieteicās baznīcā par velti veikt amatnieka darbus, viņš iepatikās misis Vorenai. Viņu pārsteidza Pīta spēja citēt svētos rakstus. Vairākas reizes mēģināja viņu pieķert kļūdāmies, taču Pītam arvien bija taisnība.

—   Tas ir tēva nopelns, viņš iemācīja Pītam svēto grāmatu.

—   Jūsu tēvs, protams, izdarījis lielisku darbu. Galu galā misis Vorena piedāvāja viņam amatnieka darbus pie sevis mājās. Mums tas bija zaudējums, viņai — ieguvums. Kad misis Vorena neieradās uz jau minēto dievkalpojumu, es viņai piezvanīju, un man bija taisnība — viņa bija saķērusi gripu. Nākamajā reizē viņa ieradās bez Pīta un pastāstīja, ka Pīts nolēmis doties uz citurieni.

—    Jā, tas ir Pīta dabā. Bet jūs teicāt, ka viņš bija uz bērēm?

—     Acīmredzot bija atgriezies un atkal sācis strādāt amatnieka darbus. Cik esmu dzirdējis, Vorena kundze novēlējusi māju viņam.

—    Savu māju?

—    Jā, misis Vorena bija jau gados. Vīrs miris. Arī abi viņas bērni. Droši vien domāja, ka neviens viņai nav tuvāks par Pītu.

—    Liekas, viņa bijusi veca, jauka kundze.

—    Pat pārlieku augstsirdīga. Gadu gaitā izpārdodot vīram piederējušo fermu — pēc vīra nāves tā bija viņas vienīgā iespēja izdzīvot —, viņa noteica, ka astoņdesmit akriem ap māju jākļūst par dzīvnieku rezervātu. Ja padomā, kā pilsēta izplešas, mums vajadzētu vairāk tādu cilvēku kā misis Vorena, kas domā par dabas saglabāšanu.

—    Cienīgtēvs, es būtu pateicīgs par diviem pakalpojumiem.

—   Jā? — Viņš ieinteresēti paskatījās caur brillēm.

—    Pirmām kārtām, ja jums gadās satikt Pītu agrāk par mani, dieva dēļ nesakiet, ka esam runājuši. Uzzinājis, ka gribu viņu satikt, Pīts varbūt satrauksies un pametīs pilsētu.

—    Vai jūsu strīds bija tik nopietns?

—    Ļaunāks, nekā varat iedomāties. Man jārod viņam īstā pieeja īstajā brīdī.

—    Un kādu palīdzību vēl jūs vēlaties?

—    Kā lai atrod misis Vorenas māju?

DEVĪTĀ NODAĻA

Nobraucis divas jūdzes pa lauku ceļu dienvidu virzienā no pilsētas, nonācu pie T veida krustojuma. Nogriezos pa kreisi, un tur, kā jau mācītājs bija teicis, bruģi nomainīja grants. Mašīnas riteņi šķieda putekļus, kas aizmugurē virmoja gaisā. Es saspringti lūkojos uz priekšu un cerēju, ka pretī nebrauks neviena vieglā vai kravas mašīna. Apvidus bija paugurains, un katra pakalna galā mani pārņēma bailes, vai piepeši neparādīsies mašīna, kurā brauc viņš. Varbūt viņš nepievērstu uzmanību garām pazibējušam braucējam, bet tikpat labi viņš varēja pievērst uzmanību visam. Varbūt viņš nepazītu mani ar bārdu. Bet, ja pazītu mani vai Keitas "VoJvo" (ak kungs, kāpēc neiedomājos paņemt citu mašīnu?), es zaudētu izdevību viņu pārsteigt. Un iespēja atrast Keitu un Džeisonu mazinātos.

Sasvīdušais krekls lipa pie krūtīm. Kreisajā pusē, kā jau mācītājs bija teicis, parādījās ar biezu mežu un pamežu apaudzis zemes gabals. Pabraucu garām pastkastei, aizvērtiem vārtiem un zemes ceļam, kas nozuda mežā. Mācītājs bija teicis, ka tur ir misis Vorenas māja, no kurienes viņa vērojusi briežus, vāveres un jenotus, kā arī citus "Dieva bērnus", kas klaiņojuši pa īpašumu. Priecīgs, ka neesmu nevienu redzējis un neviens nav redzējis mani, putekļus celdams, braucu tālāk. Tai pašā laikā jutu bažas, ka nekāda rosība nav manāma tāpēc, ka Pītija te nav, ka viņš pārcēlies citur. Pītijs. Jā.

Abos rentgena uzņēmumos bija redzams kāds zobs ar četrām saknēm, kas auga dažādos virzienos. Bērna zobs bija mazāks un ne tik iespaidīgs kā lielam cilvēkam. Tomēr nebija grūti saskatīt, ka no viena izaudzis otrs. Turklāt es nebiju paļāvies tikai uz savu spriedumu. Pirms dažādo baznīcu apmeklējuma biju devies pie zobārsta. Izņēmis vietējā bankā skaidru naudu, biju samaksājis zobārstam simt dolāru, iekams viņš ķeras pie plānoto pacientu pieņemšanas. Viņš domāja tāpat kā es: gan zēna gadu, gan pieauguša cilvēka rentgena uzņēmumi pieder vienai personai.

Tātad cilvēks, kas uzdevās par manu brāli, bija teicis patiesību. FIB bija kļūdījies. Lesters Dents nebija pieņēmis Pītija identitāti. Pītijs bija pieņēmis Lestera identitāti. Tomēr šis satraucošais atklājums neko neatrisināja. Tieši otrādi. Tas izvirzīja daudzus tikpat satraucošus jautājumus, kas apdraudēja veselo saprātu.

Tik tālu viss bija skaidrs. Panācis, ka policisti domā, ka viņš cauri Montānai dodas uz rietumiem, Pītijs bija aizvedis Keitu un Džeisonu pretējā virzienā — atpakaļ uz Vudfordu. Tā kā vairs nebija jāatstāj maldīgas pēdas, pametot zagtās automašīnas, viņam nebija grūti izvairīties no vajātājiem. Pietika nozagt automašīnu ar tāla štata numuru. Braucēju neviens negaidītu vairākas dienas. Un, kamēr tika saņemts ziņojums par viņa vai viņas pazušanu, Pītijs paspēja nokļūt līdz Vorena kundzes īpašumam un mašīnu noslēpt. Pa šo laiku viņš vairākas reizes varēja nomainīt numuru un īpašnieka līķi nobāzt kaut kur maģistrāles malā.

Misis Vorena. Pēc iepriekšējā gada nodarījuma Pītijs varēja kļūt tik pašpaļāvīgs, ka viņam izdevās sievieti iebaidīt. Baznīcā, kur man pastāstīja par Pītiju un misis Vorenu, mācītājs bija teicis, ka Pītijs strādājis pie misis Vorenas, ka viņa nekad nav izlaidusi svētdienas dievkalpojumu, vienīgā reize bijusi svētdienā pirms diviem gadiem, gadu pirms tam, kad Pītijs man nolaupīja Keitu un Džeisonu. Pītijs acīmredzot bija nodarījis misis Vorenai kaut ko briesmīgu, ja viņa uzskatīja par neiespējamu tai svētdienā ierasties baznīcā. Mācītājam, kas atzina, ka viņu varēja aizkavēt tikai kaut kas ļoti nopietns, sieviete bija sacījusi, ka saslimusi ar gripu. Nākamajā svētdienā viņa atkal bija baznīcā. Viņa bija teikusi, ka Pītijs devies uz citu vietu.

Mācītāja tālruņa zvans varbūt bija izglābis misis Vorenai dzīvību. Mācītāja rūpes par sievieti, iespējams, radīja iespaidu, ka mācītājs Pītiju tur aizdomās, un tāpēc viņš aizgājis. Bet kāpēc vēlāk, kad nebija vairs jābaidās, misis Vorena neizstāstīja par piedzīvotajām šausmām? Atbildi nebija grūti iedomāties. Tāpat kā misis Gārnere Loganvilā, viņa baidījās, ka draudzes locekļi uzzinās, ko Pītijs viņai nodarījis. Vēl vairāk, Pītijs varēja iebaidīt ar draudiem atgriezties un viņu sodīt, ja viņa sagādās tam nepatikšanas.

Varbūt viņa atkal sāka justies droša, bet Pītijs par nelaimi pēc gada atgriezās. Varbūt Pītijs bija izdomājis, kā paslēpt pie viņas Keitu un Džeisonu. Mokas atsākās no jauna. Viņš iebiedēja sievieti tik stipri, ka viņa to ierakstīja testamentā. Lai izklausītos ticami, viņa bija spiesta teikt: "Viņš man ir kā dēls." Novēlējuma parakstīšanas brīdī Pītijs advokāta birojā varbūt stāvēja misis Vorenai blakus kā atgādinājums, ka, vēršoties pret viņu, sieviete pavadīs atlikušos mūža gadus mokās. Pēc tam viņš kādu laiku turēja sievieti mājās kā gūstekni, bet draudzē izplatīja ziņu, ka pēdējā laikā viņa nejūtas labi. Tā cilvēki nebrīnītos par viņas nāvi. Mācītājs bija teicis, ka misis Vorena bijusi jau gados. Varbūt kādu nakti miegā viņa aizgāja no dzīves — ar spilvenu uz sejas.

Steidzoties atpakaļ uz pilsētu, no mobilā tālruņa piezvanīju speciālajam aģentam Geideram, taču sekretāre pateica, ka pāris dienu viņš nebūs darbā. Piezvanīju arī uz Peina biroju, bet tur automātiskais atbildētājs pavēstīja, ka viņš nebūs birojā līdz nedēļas beigām. Mani pārņēma nelaba nojauta, ka viņa sievas biopsijas rezultāti nav bijuši labi.

Palika tikai viena iespēja, proti, griezties vietējā policijā, taču, kad apstājos pie iecirkņa (tā pati ķieģeļu ēka — kā pirms gadiem), iztēlojos satraucošu skatu ar policistiem, kas sakāpj patruļmašīnās un steidzīgi izbrauc uz misis Vorenas māju. Ja policisti ieradīsies tik uzkrītošā veidā, Pītijs viņus pamanīs un aizbēgs pa mājas sētaspuses durvīm. Un es nekad neuzzināšu, ko viņš izdarījis ar Keitu un Džeisonu. Pat ja policijai izdotos Pītiju sagūstīt, viņš varēja atteikties atbildēt uz jautājumiem. Viņš pateiks, ka nezina, kur ir Keita un Džeisons. Ja viņi ir dzīvi, viņi varēja nosmakt vai nomirt badā, kamēr Pītijs klusē. Izdomā visu labi, es brīdināju sevi. Man bija nepieciešama informācija. Es nevarēju paļauties uz policiju, kamēr precīzi nezināju, uz kurieni tai jādodas un kas jādara.

DESMiTĀ NodAļA

Pilote kaut ko teica, taču vienmotora lidmašīnas rūkoņa neļāva labi sadzirdēt. Es pagriezos uz viņas pusi.

—    Kā, lūdzu?

—    Es teicu, ka tur ir Vudfordā.

Paskatījos pa labi, kur viņa rādīja. Uz starpštatu maģistrāles pusi stiepās zemas ēkas, vecas un jaunas.

Viņa bija ielikusi teiktajā tik daudz nozīmes, ka es papurināju galvu no vienas puses uz otru.

—    Nesaprotu.

—   Jūs teicāt, ka gribat redzēt, kā dzimtā pilsēta izskatās no gaisa.

—    Teicu gan.

—    Bet jūs tikpat kā neesat paskatījies uz to. Jūs vairāk interesē tās fermas priekšā.

Mēs pielidojām pie astoņdesmit akru lielā meža noga- bala tuvāk. Kaut arī diena bija saulaina, vējš bija jūtams. Ik pa laikam lidmašīna mazliet sašūpojās.

—    Jūs esat pilsētu projektētājs, vai ne?

—    Kas?

—     Pēdējos piecos gados šis tas ir uzbūvēts. Kā skatos, tā katru reizi jauns rajons.

Šāds izskaidrojums bija labāks nekā patiesība.

—   Jā, pārlieku lielas pārmaiņas var būt nomācošas. Es skatījos uz lielu bieza meža nogabalu lejā. Redzēju

šauru taciņu, kas tajā iegāja no grantētā ceļa. Simt metru dziļumā mežā bija ķieģeļu māja, ko ieskāva zāle un dārzs.

Biju nopircis fotoaparātu ar izbīdāmu objektīvu. Tagad to izvilku un sāku fotografēt.

ViENpAdsMiTA NodAļA

Atgriezies viesnīcas istabā, izplāju astoņu reiz desmit collu uzņēmumus uz galda. Biju samaksājis fotogrāfam, lai viņš aizkavējas pēc darba un izgatavo attēlus. Jau bija tumšs. Acis sāpēja. Cīnīdamies ar miegu, ieslēdzu televizoru — CNN — un, kamēr diktors fonā kaut ko stāstīja, noliecos pār fotogrāfijām. Lidmašīnas vibrācijas pēc tās bija mazliet neskaidras, tomēr bija redzams viss, kas man vajadzīgs.

Viens tūlīt kļuva skaidrs, un tas nebūtu pamanāms no zemes. Tagad redzēju mājas priekšu, sānus un aizmuguri vienlaikus. Skatoties no augšas, zāle un dārzs aiz mājas izskatījās citādi nekā sānos un priekšā. Likās, tie kopti pavisam nesen. Šķita, ka zeme aiz mājas ir drusku zemāka nekā citviet.

Vai iegrimusi? Neko nesapratu. Vai zeme būtu izrakta un bedre piepildīta no jauna?

CNN diktors stāstīja, ka prātu zaudējis bruņots vīrs saņēmis gūstā savu bijušo sievu un meitu. Viņu ielenkusi policijas īpašo uzdevumu vienība. Es vērīgi caur palielināmo stiklu ielūkojos fotogrāfijās, kas apliecināja, ka zāliens un dārzs aiz mājas ir drusku zemākā līmenī nekā apkārtne.

Pie mājas stāvēja zils pikaps. Es izpētīju strautu, kas vijās cauri mežam aiz mājas. Taču uzmanību arvien no jauna piesaistīja zeme sētaspusē. Zāle tur likās zaļāka, krūmi biezāki, it kā tiem būtu veltīta lielāka uzmanība nekā tiem, kuri auga mājas priekšā un sānos.

Noliku palielināmo stiklu un mēģināju nomierināties. Ainavā nekā ļauna nav, teiktu policija. Panīkušais zāliens un vecie krūmi nomainīti ar veselīgiem. Bet ja nu zāliens un krūmi nomainīti tāpēc, ka apakšā kaut kas uzbūvēts?

Televīzijas diktors man aiz muguras pavēstīja, ka notikums ar ķīlniekiem beidzies bēdīgi. Tiklīdz policisti savilkuši loku ap māju, vīrs nošāvis meitu un bijušo sievu un nošāvies pats.

Es ar stīvu skatienu blenzu televizorā.

DivpAdsMiTA NodAļA

Braucot garām misis Vorenas īpašumam ar Keitas "Volvo", biju pieļāvis kļūdu. Pītijs varēja to pazīt. Šoreiz aizbraucu tikai līdz pilsētas nomalei un atstāju mašīnu kopā ar citām pie tirdzniecības centra. Uzlicis plecos mugursomu, tālāk devos kājām.

Ceļu sistēma, kā jau parasti Vidējo Austrumu lauku apvidos, veidoja kvadrātus un taisnstūrus. Vairīdamies no ceļa gar misis Vorenas īpašumu, gāju ar vairāku jūdžu līkumu, lai astoņdesmit akru lielajā mežā iekļūtu no aizmugures. Spožās un karstās saules apspīdēts, gāju garām tīrumiem, lopiem ganībās, garām fermeriem, kas kopa laukus. Sakārtoju beisbola cepuri un pagriezu ērtāk pie jostas piestiprināto somiņu, it kā pasaule mani neinteresētu, bet vienkārši tik jaukā dienā esmu izgājis pastaigā. Īstenībā vislabāk būtu skrējis. Adrenalīns, kad dega manī, prasīja piepūli. Baidījos, ka, neko nedarīdams, lai atbrīvotos no spriedzes, sajukšu prātā. Ceļa labajā pusē kļuva redzams paliels mežs. Es gāju tam tuvāk. Keita un Džeisons. Viņi ir dzīvi, sacīju pats sev. Viņiem jābūt dzīviem.

Lai neviens neredzētu mani ejam uz mežu, nogaidīju, kamēr garām pabrauc mašīna un neviens cits transportlīdzeklis nav redzams. Fotogrāfijās redzamā upīte šķērsoja lauku un ceļu. Es nokāpu lejā pie ūdens. Krasti bija pietiekami augsti, lai neviens mani neredzētu ejam pa ūdens malu. Gaiss atšķirībā no saulainajām vietām bija vēss.

Drīz vien upīte ietecēja mežā. Es palīdu zem žoga, uzrāpos augšā pa slideno krastu un nokļuvu starp kļavām, ozoliem un gobām. Uztraucos par troksni, kādu sacēlu, bet kas mani mežā dzirdēs? Pītijs nedevās apgaitā gar žogu, sargādams īpašumu pret iebrucējiem. Varbūt viņš sargā māju. Vai arī viņš izbraucis un Dievs vien zina, kādus noziegumus pastrādā.

Mežā valdīja ēna. No mīkstā kritušo lapu paklāja nāca mitruma un trūdu dvaka. Apslaucīju nosvīdušo seju, nocēlu no pleciem mugursomu un izņēmu šorīt nopirkto pistoles maksti. Tā bija piestiprināta stiprās jostas labajā pusē. Aptvere ar piecpadsmit patronām ielikta somiņā pa kreisi. Tur bija arī divas tikko pirktas aptveres. Kopā ar tām mednieka duncis un piecas collas garš "Surefire" lukturītis īkšķa resnumā, kuru ieroču veikala pārdevējs bija ieteicis kā neparasti spēcīgu. No jostas somiņas izņēmu pistoli un ieliku makstī. Josta no smaguma iegriezās miesā.

No nervozēšanas uznāca slāpes, tāpēc atskrūvēju vienu no trim mugursomā ieliktajām blašķēm un padzēros. Apēdu kaltētas gaļas gabalu un vairākas saujas ar zemesriekstiem un rozīnēm. Juzdamies mazliet neērti, nolaidu urīnu. Pēc tam uzliku mugursomu plecos un no krekla kabatas izvilku kompasu. Vairs nebiju tāds nezinītis kā pirms gada, jo biju atlicinājis laiku kompasa apgūšanai. Atcerējies fotogrāfijas un aprēķinājis, kāds leņķis jāievēro, lai nokļūtu pie mājas, cauri kokiem devos dienvidaustrumu virzienā.

Visu laiku ieklausījos, vai mežā neatskanēs aizdomīgi trokšņi. Zara nošalkšana varēja nozīmēt, ka uz manu pusi zogas Pītijs, taču izrādījās, ka pa koku uz augšu skrien vāvere. Tad nobijos no nokrakstējuša zara, taču sapratu, ka tur aizbēg zaķis. Gaisā lidoja putni. Es uzmanīgu vēroju pamežu, vēlreiz ieskatījos kompasā un piesardzīgi virzījos uz priekšu.

Apstājies nākamo reizi, lai padzertos, ieskatījos pulkstenī un nobrīnījos, ka pagājušas divas stundas, nevis pusstunda, kā man bija licies. Šķita, ka gaiss sabiezē. Krekls un džinsi lipa pie sasvīdušās miesas. Spēris nākamo soli, tūlīt nometos rāpus, jo mežs kļuva rets.

Lienot uz vēdera pa durstīgo pamežu, degunā cirtās zemes trūdu smaka. Līdu pavisam lēni, cenzdamies nesakustināt krūmus un neatklāt sevi. Es biju projektējis mājas bagātiem klientiem, tāpēc zināju par iebrukuma sensoriem. Uzmanīgi skatījos uz priekšu, vai nepamanīšu pie staba piestiprinātu sensoru vai stiepli, kas savienota ar vibrāciju sen- soru. Neko neparastu nemanīju. Domājot par to tagad, saprotu, ka apkārt klaiņojošo dzīvnieku pēc iebrukuma sensors mežā neko nedotu.

Dzīvnieki? Piepeši atskārtu, ka jau kādu laiku neesmu manījis nevienu dzīvnieku. Nevienu putnu. Mani pārņēma tāda pati tukšuma sajūta kā Dentu fermā. •>

Čūskas? Es nopētīju zemi sev priekšā. Nekas nepakustējās. Dziļi ievilcis elpu, līdu tālāk. Koki un krūmi kļuva vēl retāki. Pa zemo zaru starpu ieraudzīju klajumu. Zālienu. Puķu dārzu.

Klajuma vidū slējās sarkana ķieģeļu māja. Biju tai tuvojies no labās puses. Divarpus stāvus augsto sienu klāja efejas. Zālienā atradās baltas dārza mēbeles un miniatūras, koši krāsotas dzirnavas.

Izvilcis no mugursomas binokli, pārliecinājos, ka saule nav tādā stāvokli, ka objektīvi varētu radīt atspīdumus. Iestādījis asumu, nopētīju pirmā un otrā stāva logus. Visiem logiem priekšā bija mežģīņu aizkari. Aiz tiem nekas nekustējās. Fotogrāfijās mājas otrā pusē bija redzēts pikaps, taču par to varēju pārliecināties, tikai nonākot tur.

Virzoties uz priekšu, turējos pie zemes, cik tuvu vien iespējams. Jau bija redzama mājas sētaspuse, bet logos joprojām neredzēju kustību. Aplūkoju atklāto laukumu aiz mājas, kas, vērojot no zemes, šķita dabiskā slīpumā, jo viegli iegrimušās kontūras nebija pamanāmas. Apmeklētājs, kas neko nenojauš, neredzētu neko neparastu, tur bija vienīgi patīkams zāliens un dārzs. Ja apakšā patiešām bija telpa, Pītijs šo vietu virspusē laistīja un mēsloja, jo augiem tur nevarēja būt garas saknes. Ja tā, šodien viņš nebija paredzējis strādāt dārzā. Viņš nekur nebija redzams. Iespaids bija tāds, ka māja pamesta.

Uzdrošinājos cerēt, ka man laimējies un Pītija nav mājās. Taču, aizlīdis pa krūmiem mājas otrā pusē, ieraudzīju pikapu turpat, kur iepriekšējā dienā. Man sašļuka dūša. Nikns virzījos uz priekšu, līdz ieraudzīju parādes pusē apjumtu verandu, kurā vilināja ērts šūpuļkrēsls un šūpuļtīkls.

Arī šeit nevienu neredzēju, tāpēc atkāpos ēnainā vietā, no kuras bija redzami mājas gali, daļēji sētaspuse un daļēji parādes puse, bet pikaps visā pilnībā. Man apkārt bija krūmi. Attaisījis mugursomu, padzēros no blašķes ūdeni, apēdu vēl vienu kaltētas gaļas gabalu, zemesriekstus un rozīnes.

Es gaidīju.

TRTspAdsMiTA NOdAļA

Gāja stundas, un es gaidīju. Saule aizslīdēja aiz kokiem. Krēsla sabiezēja. Jutu, ka, ieraugot apakšstāva logā iedegamies gaismu, man saspringst muskuļi. Pēc tam gaisma iedegās blakus istabā, vēl pēc brīža — nākamajā. Es centos saskatīt cauri aizkariem kādu kustību, jo māja joprojām šķita pamesta. Es zināju, ka gaismu var ieslēgt arī taimeri. Ieraugot gaismu otrajā stāvā un pāri logam pārslīdējušu ēnu, uz brīdi aizturēju elpu.

Tā bija vīrieša ēna. Par to nebija šaubu. Tā pavīdēja tikai mirkli, taču tik plati pleci un enerģiska gaita nevarēja piederēt sievietei. Pēc mirkļa ēna parādījās apakšstāvā un slīdēja no istabas istabā. Mēģinādams kaut ko saskatīt, pacēlu binokli un piepeši ieraudzīju logā vīru ar bārdu. Seja uz manu pusi bija pavērsta tikai mirkli, jo viņš tūlīt iegāja virtuvē.

Man pilnīgi pietika ar šo mazo brīdi. Par spīti bārdai nevarēju viņu nepazīt. Pat binoklī nebija iespējams sajaukt platos plecus un ciešo skatienu.

Tas bija Pītijs.

"Ej mājās," es biju viņam teicis. Pazudis gandrīz uz mūžu, viņš tieši tā bija izdarījis. Viņš bija atgriezies Vudfordā. Vai kādreiz viņš brauc garām arī mājai, kurā dzīvojām? Vai kādreiz dodas uz beisbola laukumu, lai atcerētos to pēcpusdienu un iegrimtu domās, kā iegrozītos viņa dzīve, ja es nebūtu devis priekšroku draugiem un aizraidījis viņu no beisbola spēles?

Izmet tādas domas no galvas, brīdināju sevi. Nezaudē kontroli! Vainas apziņa un nožēla pagātni nelabos. Tās nozīmētu vājumu. Tās var novest nāvē. Un novest nāvē arī Keitu un Džeisonu.

Pītijs vairs nav mans brālis.

Viņš ir ienaidnieks.

Radās impulsīva vēlēšanās pamest slēptuvi, pielīst pie loga, nogaidīt viņu parādāmies vēlreiz un šaut. Bet ja es aizšauju garām? Roka trīcēja tik stipri, ka mērķī varēju netrāpīt. Ko tad, ja Pītijs ierauga mani, pirms pagūstu nospiest mēlīti? Ko tad, ja viņš aizmūk un izmanto Keitu un Džeisonu par ķīlniekiem? Vai arī man izdodas viņu nošaut, bet Keita un Džeisons nav tur, kur biju iedomājies?

Šaut, lai viņu ievainotu? Kā lai zinu, ka ievainojums nebūs nopietnāks, kā domāts? Pītijs varēja nomirt, pirms pagūstu viņu izjautāt. Tā es tikai zaudētu cerības atrast sievu un dēlu.

Paliec uz vietas. Izdomā visu labi, brīdināju sevi. Izdarot nepareizu gājienu, tu nepanāksi neko vairāk, kā būtu panākusi policija.

Es joprojām vēroju māju. Bija jātiek skaidrībā ar Pītija paradumiem. Ja zvanu policijai, tas jādara īstajā brīdī.

Jāzvana man labvēlīgā situācijā.

Nu protams. Vienīgi — kad tā radīsies?

Iestājās tumsa, gaiss kļuva valgs un vēss, tāpēc biju spiests sameklēt mugursorņā vilnas kreklu. Tas gan nesildīja. Kamēr Pītija neskaidrais siluets virtuvē gatavoja ēdienu, iedomājos, ka arī es varētu/ieēst, ja vien būtu ēstgriba. Patiesībā biju tā sanervozējies, ka dedzināja kuņģi.

Ēd, es mudināju sevi. Ar piespiešanos ieliku mutē kaltētu gaļu un sāku negribīgi košļāt. Otrajā ēdienā noderēja vēl viena riekstu un rozīņu sauja, bet desertā — žāvēti āboli. Biju domājis ņemt līdzi sviestmaizes, taču nospriedu, ka tās sabojāsies un varu saslimt. Galu galā man nebija ne jausmas, cik ilgi, vērojot māju, vajadzēs palikt mežā. Šā iemesla pēc biju paņēmis līdzi trīs blašķes ar ūdeni. Gribēdams būt taupīgs, kopā ar žāvētajiem āboliem iedzēru tikai dažus malkus.

Cik ilgi tā būtu ar mieru slēpties policisti? Viņi būtu situši knišļus, kas lidoja apkārt. Vai viņi būtu cietuši aukstumu, kas spiedās cauri drēbēm, mitrumu, kurš bikses lipināja pie kājām? Viņi būtu domājuši par karstu kafiju, siltu gultu un kādu, ar ko dalīt šo gultu. Jau drīz viņiem būtu zudusi pacietība, un viņi uzbruktu mājai.

Aizpogāju vilnas kreklu līdz pašai augšai, tomēr siltāk nepalika. No jauna pacēlu binokli un pa logu ieskatījos virtuvē, kur Pītijs gatavoja ēdienu. Pēc kāda laika viņa siluets nozuda.

No kustību trūkuma muskuļos iemetās krampji. Turot augšā binokli, iesāpējās rokas un kakls. Gāja minūtes.

Es ieskatījos pulksteņa spīdošajā ciparnīcā. Stundas ceturksnis bija pārvērties pusstundā. Pēc stundas spiediens pūslī kļuva neizturams. Aizlīdu tālāk no slēptuves, apstājos starp kokiem un atvieglojos tik klusu, cik vien iespējams.

Pa krūmiem lienot atpakaļ, ieraudzīju, ka virtuvē ir tumšs. Redzēju, ka Pītijs pirmajā stāvā iet no istabas istabā, izslēgdams gaismu. Pēc minūtes tā nodzisa arī vienā augšstāva istabā. Stunda pagāja, vērojot vēl palikušo gaismu augšstāvā. Tad nodzisa arī tā.

Debesis klāja mākoņi, kas aizsedza zvaigznes. Māja bija tumša. Mēģinādams sasildīties, apliku sev apkārt rokas. Plakstiņi kļuva smagi. Centos turēt acis vaļā, skatīdamies te uz māju, te uz tumšo zālienu un dārzu, zem kura droši vien bija ieslodzīti Keita un Džeisons. Pavisam tuvu. Tikai vajadzēja līdz viņiem tikt. Vajadzēja… Plakstiņi aizvērās. Es noslīgu zemē un iegrimu miegā.

čETRpAdsMiTĀ nodaĻa

Noklaudzēja durvis, troksnis izrāva mani no murga, kurā tiku pērts. Acis atsprāga vaļā. Pacēlu galvu uz augšu un cauri zemajiem krūmiem paskatījos uz māju. Mākoņi bija izklīduši. Saule stāvēja aiz muguras, atmirdzēdama logos. Atspīdums žilbināja acis un padarīja galvassāpes stiprākas. Debesis bija tikpat zilas kā vakar, taču vējš bija pieņēmies un šūpoja krūmus. Lapu šalkšana visapkārt droši vien bija izraisījusi murgu ar pēršanu.

Paskatījos uz mājas sētaspusi, jo durvis bija noklaudzējušas tur. Ieraudzīju Pītiju. Gaišzaļais krekls kontrastēja ar tumšo bārdu. Es pazinu kreklu. Tas bija man nozagts pirms gada. Vējš purināja Pītija biezos, melnos matus. Paskatījies apkārt un nopētījis mežu, viņš noņēma no āķa sienā šļūteni un pārvilka pāri zālienam aiz mājas. Viņš aplaistīja vairākus krūmus, apstiprinot aizdomas, ka kaut kas traucē tiem laist garas saknes un tāpēc tie bieži jālaista. Dažbrīd vējš pūta ūdens šļakatas atpakaļ, tāpēc galu galā viņš noskaitās, nometa šļūteni, piegāja pie sētaspuses sienas, aizgrieza krānu un atgriezās mājā.

Saules atspīdums liedza saskatīt, ar ko viņš mājā nodarbojas. Pēc pusstundas man lūpas vējā bija tā izkaltušas, ka pastiepu roku pēc blašķes. Tūlīt atrāvu roku atpakaļ, jo durvis noklaudzēja vēlreiz, tagad mājas priekšpusē. Verandā iznāca Pītijs. Ūdens apšļakstīto zaļo kreklu viņš bija nomainījis ar pelēku. Arī šis krekls bija piederējis man. Viņš pacēla uz augšu galvu, gandrīz kā ostīdams vēju. Brālis bija pārvērties par dzīvnieku, kas cenšas saost briesmas. Manis dēļ.

Met šīs domas ārā no galvas, no jauna sevi brīdināju.

Kad Pītijs nokāpa pa verandas pakāpieniem, apgāja apkārt mājai, iesēdās mašīnā un pārlika drošības jostu, man paātrinājās pulss. Mašīnu neapspīdēja saule, tāpēc, iekams Pītijs neapgriezās uz pretējo pusi, cauri vējstiklam paguvu ieraudzīt viņa bārdu un kvēlojošās acis. Saceldams putekļus, viņš aizbrauca pa ceļu, zilā mašīna drīz nozuda starp vējā šalcošajiem kokiem.

Brīdi likās, ka mani piemānījusi iztēle. Vai patiešām esmu redzējis to, ko visvairāk gribēju redzēt? Vai tiešām mašīnas rūkoņa pagaisa tālumā? Vairākas garas minūtes nekustējos. Varbūt Pītijs vienkārši aizbraucis pārbaudīt pastkasti pie ceļa un pēc brīža atgriezīsies? Varbūt Pītijam radušās aizdomas, ka māju novēro? Varbūt viņš aizbraucis, lai izvilinātu iebrucēju no slēptuves? Tiklīdz došos uz mājas pusi, Pītijs nošaus mani no meža, kur noslēpies un vēro.

Saule kāpa augstāk. Vējš pieņēmās spēkā, uzklupdams krūmiem, kuros biju paslēpies. Tomēr man nekļuva aukstāk.

Tieši otrādi, rīts šķita neparasti silts. Likās, ka sviedri uz maniem putekļiem klātajiem vaigiem nožūst vienā mirklī. Iemetis nervozu skatienu pulkstenī, konstatēju, ka pagājušas piecpadsmit minūtes. Es nopētīju vietu, kur ceļš pazuda mežā. Taču vējš kustināja lapas, traucējot pamanīt kādu kustību, kas liecinātu, ka Pītijs slepus atgriezies, lai atmaskotu iebrucēju.

Cieši nopētīju krūmus aiz mājas. Policija. Izmanto mobilo tālruni, es nodomāju. Pastiepis pēc tā roku, sāku šaubīties. Ja Pītijs skatās no meža otras puses, viņš mani izdzirdēs. Vējš nenoslāpēs manu balsi, bet aiznesīs vārdus taisnā ceļā līdz viņam.

Ko tad, ja Pītijs nav viens? Ja mājā ir vēl kāds un tas dzird, ka izmantoju tālruni? Vispirms jāatkāpjas vairākus simtus jardu dziļi mežā, bet tad es izlaistu no acīm māju. Neviens nevarēja paredzēt, kas tikmēr notiek.

Saule kāpa augstāk un logos vairs neatspīdēja. Aiz tiem nekas nekustējās. Pagājušajā naktī biju redzējis tikai Pītija siluetu. Vai viņš ir viens? Nez vai policija pagūtu ierasties pirms viņa atgriešanās. Nolādēts, varbūt šī ir vienīgā izdevība! Es lavījos uz mājas sētaspusi. Ja Pītijs vēro no meža mājas priekšā, tuvošanos mājas aizmugurei viņš neredzēs.

Pa zemo zaru apakšu nokļuvu klajumiņa malā. Vēlreiz pārbaudīju, vai aiz mežģīņu aizkariem neviens nekustas. Pēc tam izvilku pistoli un izgāju klajumā. Vējš dzina mani atpakaļ mežā. Ticis līdz ceriņu krūmam, izmantoju to par aizsegu, pēc tam drāzos uz vīnogām apaugušu lapeni, no turienes nopētīju māju pēdējo reizi. Tad pieskrēju pie mājas sienas un piespiedos pie saulē sasilušajiem ķieģeļiem.

Uz sētaspuses durvīm veda pakāpieni. Uzgājis pa tiem, piesardzīgi pastiepu galvu un ieskatījos pa logu. Cauri smalkajiem aizkariem neskaidri redzēju virtuvi, bufeti, izlietni, plīti un ledusskapi. Vidū stāvēja neliels galds. Viens vienīgs krēsls norādīja, ka Pītijs dzīvo viens.

Ar bailēm iedomājos, ka Pītijam varbūt ir suns, varbūt pitbulterjers, kas sevi neatklāj, kamēr iebrucējs nav iekļuvis mājā, bet pēc tam saplosa to gabalos. Pītijam būtu jēga turēt šādu suni, taču, jo vairāk par to domāju, jo lielākas šaubas radās. Es biju vērojis māju vairāk nekā divpadsmit stundu, bet Pītijs nebija izlaidis suni pastaigā. Tiesa, to varēja izdarīt, kamēr es gulēju. Bet vai suns nebūtu mani saodis un uzbrucis? Un, ja vien Pītijs pēc suņa visu ārkārtīgi rūpīgi nesakopj, vai es nebūtu redzējis zālienā suņa ekskrementus? Turklāt mājā ieslēgts suns kavētu Pītiju pamest to uz ilgāku laiku. Keitai un Džeisonam viņš varēja atstāt ēdienu cietumā. Taču grūtāk būtu uz ilgāku laiku atstāt barību sunim, turklāt vajadzētu rēķināties ar dzīvnieka radīto haosu mājā.

Nē, pārliecība, ka Pītijam nav suņa, nostiprinājās. Bet, ja suns tomēr ir, jābūt gatavam to nošaut.

Pārbaudīju sētaspuses durvis. Pārsteiguma nebija — durvis bija aizslēgtas. Vajadzēja izsist logu, iebāzt iekšā roku un mēģināt attaisīt durvis no otras puses. Nostājos tā, lai pa logu būtu redzams, kas ir durvju roktura tuvumā. Ieraudzīju bultu un slēdzeni. Pēc loga izsišanas vajadzēja tikai pagriezt bultu un…

Tādas lietas bija saprotamas tikai arhitektam vai kādam, kas nodarbojas ar celtniecību. Slēdzene bija slēdzama ar atslēgu, kādu es parasti iesaku. No ārpuses derēja tikai atslēga. Taču no iekšpuses to varēja attaisīt divējādi — atkarībā no konstnikcijas. Ja nebija loga, pa kuru iebrucējs var iebāzt roku, pagriežama bulta bija visērtākā. Ja tuvumā logs, drošāk no iekšpuses slēgt ar atslēgu. Pat tad, ja iebrucējs izsit logu un pastiepj roku, bez atslēgas viņš durvis neatvērs.

Tātad — vai Pītijaņrt bija jēga gādāt drošu atslēgu, bet neizvēlēties pareizo? Protams, atslēgu varēja būt ierīkojusi misis Vorena. Bet vai Pītijš, kam vajadzēja būt piesardzīgam, būtu palaidis garām tādu kļūmi? Es par to šaubījos.

Domājot par to, bažas radīja vēl kaut kas. Durvis bija iekārtotas tā, ka vērās pa labi, pretī bufetei, nevis pa kreisi, uz brīvo pusi. Tāds iekārtojums nebija ērts, jo neļāva durvis atvērt pilnībā, turklāt, verot durvis ar spēku, varēja sabojāt bufeti.

Es nervozi ar pistoles spalu izsitu logu. Ar stobru uzmanīgi pavilku aizkarus uz savu pusi. Virtuve kļuva labi pārskatāma, vismaz daļa. Nogājis pa pakāpieniem lejā, sameklēju sausu zaru un aplauzu tam mazos zariņus. Nokaltis zars bija piemērots, jo nelocījās. Uzkāpis vēlreiz augšā, ieskatījos pa caurumu logā. Cenzdamies nerādīt nedz galvu, nedz rokas, uzspiedu bultai, to pagriezdams. Atslēga noskrapstē- ja. Turot pistoli gatavībā, nospiedu rokturi un, nemainīdams vietu, pagrūdu durvis.

Atskanēja briesmīgs dārdiens. Es sarāvos, ieraudzījis atvērtajās durvīs desmit collu lielu, robainu caurumu. Likās, kāds sāpīgi iebelzis man pa ausīm. Nāsīs iecirtās pulvera smaka.

Dziļi ievilku elpu, lai atjēgtos, uzmanīgi pabāzu galvu uz priekšu un ieskatījos pa durvīm. Pa kreisi bija pieliekamais ar izceltām durvīm, par ko liecināja stenderē palikušās eņģes. Pieliekamajā stāvēja galds ar tam uzmontētu bisi un mēlītei piesietu izturīgu auklu. Aukla stiepās uz bloku aiz bises, uz citu bloku pie griestiem un visbeidzot pie durvju augšmalā piestiprināta āķa. Aukla bija tā noregulēta, ka šāviens atskanēja tikai tad, ja svešinieks durvis atvēris noteiktā platumā.

Lielais caurums durvīs vedināja uz domām, kas varēja notikt ar manu vidusdaļu. Sapīcis sev aizrādīju, ka nedrīkst atslābināties. Joprojām nevarēju būt drošs, ka Pītijam nav suņa.

Satraukts notēmēju uz arkveida eju, kas veda ārā no virtuves. Ausīs zvanīja, es neko nedzirdēju. Nekas nekustējās.

Es iegāju mājā.

PiECpAdsMiTĀ nodaĻa

Vējš kļuva arvien stiprāks. Kad durvis bija aizvērtas, pa izsisto logu un robaino caurumu pūta iekšā brāzmas. Par spīti nepacietībai pārvietojos lēnām. Ejot gar virtuves galdu, arhitekta izglītība brīdināja no jauna. Velvēta izeja pa kreisi bija vienīgā iespēja tikt ārā no virtuves. To bija grūti saprast. Vajadzēja būt vēl vienām durvīm tieši pretī, pa kurām varētu iziet uz kāpnēm, kas ved uz otro stāvu; tādām, pēc manām domām, vajadzēja būt. Pirmā stāva istabas bija izkārtotas tā, ka no otrā stāva virtuvē varēja iekļūt, izejot cauri priekšnamam un istabām mājas otrā pusē. Misis Vorena, sieviete jau gados, nebūtu pacietuši tādas neērtības. Pretējā siena nekalpoja nekādai vajadzībai. Tur bija loģiska durvju vieta, un tās būtu viegli ierīkot. Kāpēc tas nav izdarīts?

Varbūt savā laikā durvis sienā bijušas, es nodomāju. Piegājis tuvāk, pamanīju, ka augšas līste pie pretējās sienas atšķiras no līstes pie kreisās puses sienas. Pretējās sienas baltā krāsa šķita mazliet gaišāka nekā sienai pa kreisi. Ari apmetums bija gludāks. Kāds durvju vietā bija ierīkojis sienu, lai virtuvē nebūtu tieša ieeja no priekšnama.

Vai to darījis Pītijs? Kādēļ? Pat jaunam cilvēkam tāds apkārtceļš uz virtuvi sagādātu neērtības. Kādēļ viņš apzināti tā rīkojies?

Vienīgā atbilde bija tāda, ka Pītijs bloķējis durvis, lai iebrucējs dotos garā ceļā cauri mājai. Viņš ierīkojis vēl kādas lamatas.

Nu protams. Virtuvē nebija durvju, kas vestu tieši uz pagrabu. Pagraba durvīm vajadzēja būt priekšnamā. Lai nokļūtu līdz tām, iebrucējam jāiziet cauri citām istabām.

Klausoties vēja gaudošanā, pa velvēto eju aplūkoju istabu. Blakus ledusskapim ieraudzīju slotu un novicināju ar to pret velvi uz augšu un uz leju, pa labi un pa kreisi. Varbūt ierīkota vēl kāda iedarbināšanas ierīce (kaut vai fotoelements), kas savienota ar ieroci.

Nekas nenotika.

Es uzspiedu ar slotaskātu uz paklāja zem velves.

Grīda bija stingra. Iegāju ēdamistabā, nopētīju garo galdu, krēslus, bufeti un, neatradis nekādas lamatas, devos uz otru velvēto eju. Pa to bija redzami veci polsterēti krēsli un dīvāns istabā, ko misis Vorena varbūt sauca par viesistabu.

Pārbaudījis nākamo paklāju, spēru soli tālāk.

Krāks! Grīda padevās. Sirds ieskrēja kaklā. Krītot metos uz priekšu un atsitos ar krūtīm pret lūkas malu. Pistole un slota aizlidoja pa gaisu, es ieķēros ar pirkstiem dēļu grīdā. Rokas slīdēja. Es karājos, ieķēries ar pirkstiem lūkas malā. Pametu neprātīgu skatienu uz norobežoto pagraba daļu.

Apakšā no koka platformas četru collu attālumā cits no cita rēgojās dunči, tāpēc nebija cerību nokrist tā, lai tiem ne- uzdurtos. Ja nenomirtu tūlīt, es noasiņotu līdz nāvei.

Rokas saspringa, cenšoties uzvilkties augšā. Es taču pārbaudīju grīdu, nodomāju. Kā gan esmu ļāvies sevi piemuļķot? Lūka tātad bija aprīkota ar atsperi, kas to atver tikai zem noteikta svara. Pītijs droši vien kāpa tai pāri. Ar visiem spēkiem stiepos uz augšu, līdz izdevās atspiesties ar elkoņiem uz lūkas malas. Lēni ievilkos viesistabā. Ticis atpakaļ uz grīdas, dziļi ieelpoju. Cenzdamies atgūties, ieklausījos vējā.

Pītijs var atgriezties kuni katru brīdi, nodomāju.

Es pastiepu roku pēc pistoles un slotas, kas krītot bija izkritušas no rokām. Bet jau tai pašā mirklī iedomājos, ka jābūt uzmanīgam. Valdīdams pārāk straujo elpu, uzmanīgi aplūkoju pabalējušās mēbeles, griestus, kaktus. Šķiet, nekā draudīga. Pa logiem nopētīju ceļu, kas veda vēja locītajā mežā. Pītija pikaps neparādījās. Tikai nestāvi uz vietas, uzrunāju sevi. Turēdamies istabas malā, bīdīju pa priekšu krēslu, lai neiekļūtu jaunās lamatās.

Velvēta eja pa labi veda gaitenī. Uz augšu gāja kāpnes. Pretī ārdurvīm uz kāpņu laukumiņa bija uzstādīta vēl viena bise. Pie mēlītes tāda pati aukla kā pirmajai bisei. Aukla pāri diviem blokiem savienojās ar durvju augšu. Ja svešinieks nāktu pa atvērtām durvīm iekšā, viņš tiktu pāršauts uz pusēm. Verot durvis ciet vai vaļā, Pītijs bez grūtībām varēja pastiept roku un uzkārt auklu uz āķa durvju augšā vai arī to noņemt. Nezinātāju sagaidītu acumirklīga nāve.

Vai visas lamatas būtu atklātas? Es saspringti nopētīju gaiteni. Skatiens apstājās pie durvīm zem kāpnēm. Biju pārliecināts, ka tās ved lejā uz pagrabu. Keita un Džeisons atradās tikai pāris simt pēdu attālumā.

Grīda bija bez paklāja. Tā izskatījās stingra. Tomēr turējos priekšnama malā un lēni virzījos uz priekšu. Ticis līdz durvīm zem kāpnēm, pārbaudīju rokturi. Tas nospiedās viegli. Aiz tā varēja būt jaunas lamatas, tāpēc noņēmu no jostas lukturīti, uzmanīgi pavēru durvis collas platumā un nopētīju spraugu no augšas līdz apakšai, vai nebūs redzama aukla.

Aiz durvīm valdīja pilnīga tumsa. Piesardzīgi pavēris tās vēl par dažām collām, sajutu rūgtu, tādu kā kampara smaržu.

Kožu līdzeklis.

Pavēris durvis vēl platāk, notēmēju lukturīti un uz stieņa ieraudzīju pakārtus mēteļus un citu apģērbu. Skapis! Nevar būt! Saniknots izbakstīju ar slotaskātu drēbju starpas. Izklaudzināju grīdu. Sienas. Nekur nedzirdēju tukšu skaņu. Sasodīts, kur palikusi ieeja pagrabā?

Pasteidzies, skubināju sevi.

Atcerējos iepriekšējo vakaru ar Pītija siluetu logā. Viņš bija gatavojis ēdienu. Man bija licies, ka viņš ēd virtuves daļā, kuru nepārredzu.

Bet ja viņš nesis ēdienu Keitai un Džeisonam?

No virtuves? Kādā veidā? Virtuvē nebija durvju, kas vestu uz pagrabu.

Un tad nāca apskaidrība. Lai iekarsis nekļūtu bezrūpīgs, atgriezos pa ceļu, pa kuru jau biju nācis. Apstājos tikai reizi — lai paskatītos pa logu, vai aiz vēja plosītajiem krūmiem neparādīsies Pītija pikaps. Pēc tam pāri lamatu lūkai starp viesistabu un ēdamistabu iesteidzos virtuvē.

Pieliekamais. Izklauvēju durvis aiz konservu plauktiem. Nekādu tukšumu. Paskatījies uz grīdu, sapratu, ko Pītijs izdarījis. Es sagrābu galdu ar tam piestiprināto bisi. Novilcis galdu malā, ieraudzīju lūkas aprises. Šī lūka bija ar gredzenu. Pacēlis to uz augšu, ieraudzīju koka kāpnes, kas nozuda tumsā.

SEŠpAdsMiTA NODAĻA

— Keita! Džeison!

Man atbildēja atbalss.

Neviens nesauca pretī.

Es pacēlu lūkas vāku uz augšu un atbalstīju pret plauktiem aiz muguras. Noliku skrūvgaldu tā, lai lūkai netīšām krītot, tā atdurtos un varbūt neaizcirstos atslēga. Iespīdinā- ju lukturīša staru tumsā un uz staba piecus pakāpienus zemāk ieraudzīju slēdzi. Pārbaudījis pirmo pakāpienu, pastiepu roku, lai ieslēgtu pagrabā gaismu.

Uzmanies, brīdināju sevi. Ja Pītijs ierīkojis slazdus pirmajā stāvā, tie būs arī pagrabā. Biju ticis līdz šejienei tikai tāpēc, ka iztēlojos sevi viņa vietā. Es domāju tāpat kā viņš. Ko Pītijs izgudrojis, lai pasargātu pagrabu?

Rokā man bija slotaskāts. Nolaidu kātu lejup, nospiedu slēdzi…

Un atrāvos atpakaļ, jo no slēdža izšāvās elektriskais lādiņš, kas apdedzināja slotaskātu melnu. Zibsnis bija tik spilgts,, trieciens tik spēcīgs, ka izsita slotu no tvēriena. Roka, kurai bija trāpījusi strāva, notirpa.

No māņu slēdža kūpēja dūmi. Saodis degošu vadu smaku, pagriezu lukturīti un uzmanīgi nokāpu vēl mazliet zemāk. Katru pakāpienu pārbaudīju ar savu svaru, turēdamies pie iepriekšējiem pakāpieniem, ja tas salūstu. Jo zemāk kāpu, jo mazāk bija dzirdams'vējš. Pārlaidis pagrabam gaismas staru, ieraudzīju kastes, amatnieka galdu un virs tā pie sienas darbarīkus, plauktus ar konserviem, veļas mašīnu un žāvētāju, krāsni ar šķidro kurināmo, vecu veļas toveri un ūdens sildītāju. Logs virs veļas tovera bija aiznaglots ar dēļiem. Betona sienas un grīda. Pie griestiem atklātas caurules, vadi un sijas. Visur pelējuma smārds.

Nokāpis lejā, ieraudzīju slēdzi pie cita staba, šoreiz apakšā. Tā ieslēgšanai pacēlu nokritušo slotu. Vēlreiz izmantoju slotaskātu, un šoreiz slēdzis bija īsts. Pie pagraba griestiem iekvēlojās spuldzes: blāvas sešdesmit vatu spuldzes, kuru gaisma tomēr lika samiegt acis.

— Keita! Džeison!

Man no jauna atbildēja atbalss.

Neatsaucās neviena slāpēta balss.

Centos noteikt savu atrašanās vietu. Siena, kas izgāja uz mājas sētaspusi, atradās pa kreisi. Tajā nebija durvju, pie tās bija tikai augsts grāmatplauktam līdzīgs objekts ar konservētiem firziķiem un bumbieriem. Meklēdams jaunas lamatas, nopētīju plauktu no visām pusēm. Piesardzīgi piegāju pie plaukta un pagrūdu to ar slotaskātu.

Plaukts paslīdēja sānis, atklādams eju.

Pabāzu galvu un ieskatījos tajā. Es ieraudzīju aptuveni piecpadsmit pēdu garu tuneli. Betons izskatījās gluds un jauns. Pītijs bija kopējis Orvela Denta būvi, tikai koka griestu vietā izmantojis betonu.

Tuneļa galā bija redzamas metāla durvis ar atslēgu, bez pagriežamā roktura. Bija tikai atslēgas caurums, un nebija šaubu, ka durvis ir aizslēgtas.

Gribēju mesties pie durvīm, taču kavējos. Kāpēc Pītijs pielicis papildu pūles un būvējis tuneli, nevis ierīkojis kameru tieši blakus mājai? Tāds variants būtu ātrāks un vieglāks. Vai Pītijs vienkārši sekojis Orvela paraugam? Vai arī tunelī ir lamatas?

Es pētīju kailo grīdu, sienas un griestus, taču nekādus draudus neredzēju. Jau gribēdams saukt Keitas un Džeisona vārdu, piepeši sapratu tuneļa jēgu. Ja pagrabā ienāktu svešinieks, Keita un Džeisons būtu pārāk tālu, lai kaut ko dzirdētu un lai svešinieks dzirdētu viņus.

Bet kā dabūt vaļā durvis? Pamanījis, ka eņģes ir uz tuneļa pusi, pievērsos skrūvgaldam. Paķēru āmuru un kaltu…

Un apstājos, kādas skaņas paralizēts.

Kaut kas pilēja. Pagraba klusumā sīkais troksnis likās jo skaļš. Paskatījos uz mazgātavas caurulēm, taču krāni nepilēja.

Piliens. Es pagriezos, mēģinādams noteikt virzienu, no kurienes nāk skaņa. Piliens. Atkal piliens. Nemainīgi. Nepielūdzami.

Uzmanību piesaistīja patrepe. Caurule, kuras gals rēgojās ārā no sienas. Piliens. Jauns piliens. Varēja saost smaku. Piliens. Benzīns. No caurules pilēja benzīns, kas izplūda pa betona grīdu. Pilēšana droši vien sākās, kad nospiedu neīsto slēdzi uz kāpnēm. Pītija pēdējās lamatas. Ja pārējās nebūtu līdzējušas, tiklīdz uz grīdas pietiekamā daudzumā sakrātos benzīns, to aizdedzinātu detonators. Ietu bojā gan māja, gan iebrucējs, viss, kas liecinātu pret Pītiju.

Ar āmuru un kaltu rokās iesteidzos tunelī. Pārbaudījis durvju rokturi, pārliecinājos, ka durvis ir aizslēgtas. Paliku kaltu zem eņģes tapas galviņas un izsitu tapiņu uz augšu. Izdarījis to pašu ar vēl divām eņģēm, mēģināju atvilkt vaļā durvis.

— Keita, es esmu te! — Uzsitu pa durvīm. — Džei- son, te tēvs! Es izvedīšu jūs no šejienes!

Viņi nesita pa durvju otru pusi. Uz manu kliedzienu neviens neatsaucās.

Durvis nepadevās. Es skatījos uz atslēgas mehānismu cerībā, ka varēšu noskrūvēt plāksni un izjaukt atslēgu, taču Pītijs bija nourbis skrūvju galviņas.

Sāku ar saviem darbarīkiem kalt betonu blakus atslēgai. Sitot no visa spēka, iesāpējās roka. Zemē nokrita palieli betona gabali. Baidījos, ka no dzirksteles var uzsprāgt benzīna tvaiki, taču nebija izvēles. Bija kaut kas jādara, jādara viss iespējamais, iekams māja uzsprāgst. Cerēju atsegt atslēgas bultu, taču ieraudzīju tikai metāla loksni, kurā bulta iebīdīta. Sapratu, ka metāla loksne ievietota sienā vairāku pēdu dziļumā. Lai izkaltu tik daudz betona, vajadzētu visu dienu.

Pieskrēju pie skrūvgalda un pārskatīju rīkus, vai neatradīšu lauzni. Laužņa nebija. Blakus galdam stāvēja lāpsta un kaplis, taču es gribēju ieraudzīt cirvi, ar kuru varētu iz- cirsties cauri ar metālu klātajām durvīm.

Cirvja nebija.

Benzīna smaka pastiprinājās. Uz grīdas gulēja trīs pēdas garš caurules gabals, varbūt pārpalikums no lamatām. Vēlreiz pārskatījis rīkus virs skrūvgalda, paķēru cauruli. Cīnīdamies ar nelabumu, ko radīja benzīna tvaiki, iesteidzos tunelī. Metos ar kaltu un āmuru virsū betonam pie vidējās eņģes. No jauna lidoja pa gaisu betona gabali. Rokas sarāva krampji. Nelikdamies zinis par sāpēm, vēl niknāk situ pa kaltu. Āmurs trāpīja pa roku, es iekliedzos, taču nelikos zinis par asinīm un dauzīju pa kaltu vēl spēcīgāk. Tiklīdz parādījās robs, nometu savus rīkus, iebāzu robā cauruli un uzgūlos tai ar visu svaru. Svīzdams nepiekāpīgi spiedu cauruli. Piepeši durvis padevās, atvērdamās spraugā. Tām atdaroties, gandrīz paklupu un nokritu. Sprauga bija pietiekami plata, lai pa to varētu iespiesties iekšā.

SEpTiŅpAdsMiTA NODAĻA

Dievs, atstāj viņus dzīvus, es lūdzu.

Es ielauzos telpā, kas bija tik liela kā garāža. Sieviete un zēns sarāvās, cenzdamies atrauties no manis tālāk. Uz abu rokas locītavām bija metāla skava, ko piecas pēdas gara ķēde savienoja ar gredzenu sienā.

— Keita! Džeison!

Viņi izskatījās apžilbuši. Acu zīlītes abiem bija nedabiski lielas, izcēlās to melnums. To varēja panākt tikai vienā veidā. Geiders bija teicis, ka Lestera Denta daudzo noziegumu klāstā ir arī narkotiku tirdzniecība. Paskatījos, ko biju apgāzis, iebrūkot telpā. Atkritumu tvertne. Tai blakus mētājās tukšas ampulas un šļirces.

Tu, kuņas dēls, esi viņus zāļojis! Es iekšēji kliedzu.

Keita un Džeisons bija bailēs sarāvušies. Abiem mugurā bija drēbes, kādas man asociējās ar baznīcas apmeklēšanu. Keitai bija melnas laiviņkurpes, neuzkrītoša zila kleita līdz ceļiem un pieskaņota lente matos. Džeisonam bija melni puszābaki, melnas bikses un balts krekls ar taurenīti. Mati kārtīgi saķemmēti, taču, cita rokām kopti, tie izskatījās nedabiski. Seja abiem bāla, acis iekritušas. Lūpu krāsa ap Keitas lūpām izplūdusi.

Vienīgā mēbele bija gulta. Viņi bija piemetušies uz tās, acīmredzot, kad, laužoties iekšā telpā, radīju troksni, kas viņiem iedvesa bailes.

—    Keita, tas esmu es! Breds!

Viņi notrīcēja un rāvās prom.

—    Džeison, es esmu tavs tēvs!

Zēns vaidēdams šļūca atpakaļ, cik tālu ļāva ķēde.

Viņi nekad nebija mani redzējuši ar bārdu. Narkotikām apmiglotu prātu, viņi nepazina mani. Viņi saprata vienīgi to, ka mana varmācīgā ielaušanās nozīmē draudus.

—    Klausieties! Jums nav jābaidās!

Es atgriezos tunelī pēc āmura un kalta. Tiklīdz piesteidzos pie Keitas un Džeisona, viņi sargādamies aizsedza galvu ar rokām.

—   Jums vairs nav jābaidās!

Keitas un Džeisona kunkstus nomāca āmura triecieni pa kaltu, man sitot ārā no sienas vienu no iebetonētajiem gredzeniem. Pa gaisu lidoja šķembas. Benzīna tvaiki vēl nebija tikuši līdz kamerai. Pagaidām, nelikdamies zinis par iespējamo dzirksteli, nikni cirtu gredzenu un betonu ap to. Keita un Džeisons aiz šausmām vairs neizdvesa ne skaņu. Piepeši gredzens, pie kura bija pieķēdēts Džeisons, nokrita uz matrača.

Pavērsu kaltu pret gredzenu, pie kura bija pieķēdēta Keita. Kaļot betonu virs Keitas galvas, viņa trīcēja. Viņa atgādināja suni, kas tiek sists tik bieži, ka, ieraugot saim- nieku/sāk drebēt.

Ak dievs, es apjēdzu, tieši tā viņa domā. Iztēlojos narkotiku miglu, kādā viņa un Džeisons mani redz. Mana bārda bija izteiksmīga. Pusapziņā viņi droši vien vislabāk ievērojuši Pītija bārdu. Mīļais dievs, viņi uzskata mani par Pītiju!

Neprāta dusmās to apjautu. Pītijs mēģinājis izveidot refleksu, lai Keita sauktu viņu par vīru, bet Džeisons par tēvu, un, pats galvenais, Pītijs centies panākt, lai viņi tam tic. Pītijs abus zāļojis, līdz viņi vairs neapjēdz, kas paši ir. Dienu no dienas atkārtojies viens un tas pats, cenšoties salauzt viņu gribu un pretošanās spējas, cenšoties panākt, lai Keita kļūst par paklausīgu sievu, kas dievina vīru, bet Džeisons par dēlu. Pītijam nebija vajadzīga sieva un dēls ar savām domām. Viņam bija vajadzīgas marionetes, kas darbojas pēc viņa prāta.

—    Tas esmu es! Tas patiešām esmu es! — Es triecu kaltu betona sienā. — Es esmu Breds!

Keitas un Džeisona acis iepletās vēl lielākās šausmās.

—    Džeison, es neesmu tas, par ko tu mani turi! Es patiešām esmu tavs tēvs!

Man nebija laika kaut ko skaidrot, jo vajadzēja abus izvest no pagraba, kamēr benzīna tvaiki nav izplatījušies un māja uzsprāgusi. Ar spēcīgu pēdējo cirtienu izsitu no sienas gredzenu, kas turēja Keitu.

Viņi bija tā nobijušies, ka nespēja pakustēties.

Saņēmis ķēdes, vilku abus uz durvju spraugu. Iespraucies tunelī, pa vienam aiz ķēdes izvilku arī viņus. Man tūlīt noreiba galva, tvaiki sāka smacēt. Velkot Keitu un Džeisonu pa tuneli, no jauna atcerējos suņus, kas negrib sekot saimniekam. Pagrabā no neīstā slēdža, kas bija mani gandrīz nositis, ieraudzīju veļamies dūmu mutuļus. Detonators. Tiklīdz izšausies liesmas, māja uzlidos gaisā.

Pa vaļējo lūku spīdēja dienas gaisma.

— Nu jau tu gandrīz esi brīvībā, Keita! Džeison, drīz tu no šejienes būsi ārā!

Bet, nostājies uz kāpnēm, Džeisons paskatījās platām acīm un atrāvās atpakaļ. Viņš iekliedzās. Virs lūkas pavīdēja ēna, kas daļēji aizsedza gaismu. Pītijs lūku aizcirta, un dienas gaisma pazuda pavisam.

AsTOŅpAdsMiTĀ NODAĻA

No viltus slēdža plūstošie dūmi kļuva arvien biezāki. Uznāca klepus, taču es nespēju atklepoties. Virs lūkas norībēja, Pītijs no jauna uz tās uzstūma skrūvgaldu. Izvilku pistoli un izšāvu trokšņa virzienā. Ieraudzījis lūkas durvīs četrus caurumus, sapratu, ka liesmas, kas izšaujas no stobra, var detonēt benzīna tvaikus.

No šaušanas sāka džinkstēt ausīs. Benzīns jau klāja visu grīdu. Kā neprātā meklēju iespēju tikt ārā. Uzmanību piesaistīja ar dēļiem aiznaglotais logs virs veļas mazgājamā tovera. Steidzīgi atgriezos pēc āmura, pieskrēju pie loga un sāku lauzt vaļā dēļus.

Logs bija verams uz augšu un pieāķējams pie griestiem. To atvēris, izdzirdēju vēju, kas pa šo laiku bija kļuvis vēl spēcīgāks. Kamēr cēlu uz augšu Džeisonu, sejā iecirtās vēja brāzma. Zēns pretojās, ka bīdu viņu ārā pa logu. Tad, brīnīdamies par Keitas mazo svaru, pacēlu savu sievu. Ieraudzījusi āru un brīvību, viņa mazliet saņēmās. Gribēdama ātrāk tikt projām no manis, viņa sparīgi izlocījās ārā pa logu.

Kuru katru brīdi svelmains sprādziens mani varēja saplosīt gabalos. Pakāpos uz tovera, bet, tiklīdz biju ticis ar krūtīm caurumā, tas no mana smaguma izjuka. Es pieķēros pie zara un paliku karājoties. Zars liecās. Es slīdēju atpakaļ.

Iecirtu nagus zemē, taču turpināju slīdēt iekšā pagrabā tik ilgi, kamēr izdevās atspiesties ar elkoņiem pret logu. Sitoties ar ceļgaliem pret sienu un lienot uz augšu, uz betona pārplīsa džinsi. Lai gan sejā pūta vējš un garām plūda dūmi, jutu benzīna smaku.

Man izdevās pieķerties pie cita zara. Pārliekot rokas, vilkos ārā no pagraba. Uz palodzes aizķērās jostas sprādze. Kustināju gurnus, mēģinādams dabūt sprādzi pāri palodzei. Bija dzirdams, kā tā skrāpējas pret betonu. Beidzot ievilku vēderu, pacēlu gurnus iespējami augstu un jutu, ka sprādze atbrīvojas. Vilkos pa mazam gabaliņam ārā. Gurni. Lieli. Četrrāpus nokļuvis uz zemes, tūlīt pielēcu kājās.

Skrienot projām, adrenalīns dedzināja muskuļus. Ieraudzīju Pītija pikapu; tā atgriešanos nebiju dzirdējis logam priekšā aizsisto dēļu pēc. Nedz Keita, nedz Džeisons nebija redzami, taču nešaubījos, ka pat apstulbuši viņi skrietu tālāk no mašīnas. Pagriezos, lai viņiem pa pēdām mestos uz mājas otru pusi, bet pēc tam pāri klajumam meža aizsegā…

Un attapos desmit pēdu attālumā no Pītija, kas vērsa pret manām krūtīm bisi.

Viņš trīcēja nevaldāmās dusmās.

Es nepagūtu izvilkt pistoli un izšaut, kad viņš jau būtu nospiedis gaili. Pat ja izdotos trāpīt, nebija pārliecības, ka deviņu milimetru lode viņu nogalinās. Savukārt viņš no desmit pēdu attāluma iztaisītu no manis sietu.

—     Mierā, Pītij! — Nebiju drošs, vai viņš mani tādu, ar bārdu, pazīst. — Tas esmu es! Breds!

Viņam samiedzās acis. Likās, viņš nobijās. Šķita, ka viņš nespēj noticēt, kas es esmu.

Vēja brāzmas bija tik stipras, ka tikai ar grūtībām saklausīju viņu nomurminām:

—    Breds…

—     Uzklausi mani! Vai viņi tev pateica, kas bija Lesters? — Es kliedzu, jo tas bija vienīgais, ko varēju darīt, lai viņš neizšautu. —Vai zini, kāpēc viņi tevi nolaupīja?

—    Lesters, — viņš nomurmināja.

—     Vai viņi tev teica, ka Lesters bija Orvela un Junisas vienīgais bērns1 Un šis bērns nomira!

No pagraba loga vijās dūmu vērpete.

Vajadzēja novērst viņa uzmanību un virzīties tālāk no mājas.

—    Vai viņi teica, ka aiz bēdām zaudējuši prātu?

Māja drīz uzlidos gaisā.

—    Viņi jau bija zaudējuši trīs bērnus, tie piedzima nedzīvi! — Es virzījos uz meža pusi. — Visi pārējie Denti bija miruši! Junisa vairs nevarēja palikt stāvoklī. Lesters bija vienīgā iespēja, kā nepieļaut dzimtas izmiršanu!

Pītijs skatījās gar bises stobru.

—    Lesters.

Dūmi mutuļoja, bet es tikmēr tuvojos mežam.

—    Viņi par katru cenu gribēja atrast dēla aizstājēju! Bet tas nebija iespējams Broktonā. Pārāk tuvu mājām! Kāds varēja viņus pazīt!

Pītijs sekoja, pavērsis bisi pret manām krūtīm.

—                        Un viņi uzbrauca uz starpštatu maģistrāles, un ceļoja no pilsētas uz pilsētu! Viņi gaidīja, kad Dievs viņiem sūtīs tāda paša vecuma zēnu! Viņi izbraukāja pilsētas, citu pēc citas! Nobraukuši simt jūdžu, viņi nokļuva Ohaio! Viņi pabrauca garām Kolumbusai! Viņi nonāca pie Vudfordas! Mēs nekad neuzzināsim, kas viņiem lika nogriezties no maģistrāles! Droši vien kaut kur saskatīja Dieva roku. Braukājot šurpu turpu, viņi izbrauca līkumu, un pagadījies tu — viens uz ielas, kas bija tukša!

—   Vai nevari pateikt, l<ā nokļūt uz maģistrāles? — Pītijs teica ar rūgtumu balsī. — Vai tu tici Dievam? Vai tici pasaules galam?

Dūmi kļuva arvien biezāki. Tos varēja saost arī tuvāk mežam.

Pītijs nāca man līdzi, šķita, ka pirksts uz mēlītes savelkas arvien stingrāk.

—   Viņi nolaupīja tevi, ieslodzīja pazemes istabā un pateica, ka tevi sauc Lesters. Viņi sodīja, ja tu neuzvedies kā viņu dēls!

—    Lesters.

Man likās, logā parādās liesmas.

—   Jo šis mans dēls bija miris un nu ir atkal dzīvs, viņš bija pazudis un ir atkal atrasts. Lūkas evaņģēlijs, piecpadsmitā nodaļa, divdesmit ceturtais pants, — sacīja Pītijs.

—    Tu teici, ka viņi tev uzmākušies, bet es nodomāju, ka seksuāli.

Es spēru vēl vienu soli.

Soli spēra arī Pītijs.

Vējš pūta arvien niknāk.

—   Tomēr tā nebija seksuāla uzmācība. Tu gribēji teikt, ka viņi centās pakļaut tavu prātu! Tavu dvēseli! Viņi tik ļoti vēlējās padarīt tevi par Lesteru, ka sita, ka mērdēja badā. Viņi izturējās pret tevi kā pret dzīvnieku, tu vairs nezināji, kas esi. Tas bija tik briesmīgi, ka galu galā tu biji ar mieru kļūt vienalga kas, lai tikai nemoka, lai aizvāc izkārnījumus un iedod ēst.

—     Viņi mācīja svētp grāmatu, — sacīja Pītijs. — Un jūs atzīsiet patiesību, un patiesība darīs jūs brīvus. Jāņa evaņģēlijs, astotā nodaļa, trīsdešmit otrais pants.

—     Patiesība ir tāda, ka tas viss ir galā! Es gādāšu, lai tev palīdz, Pītij! Vēl nav par vēlu! Tiklīdz policija sapratīs, kāpēc esi darījis to, ko darīji, arī policija gribēs tev palīdzēt! Es galvoju, dzīve var būt labāka! Nepieļauj, ka Orvels un Junisa tevi iznīcina vēlreiz! Tev jāpārstāj būt tādam, kāds esi padarīts, Pītij!

—    Nesauc mani par Pītiju!

Man aizlūza balss.

—     Trūkst vārdu, lai pateiktu, cik ļoti man žēl! Zinu, ka savā dzīvē tu vaino mani, ka viss būtu citādi, ja toreiz nebūtu sūtījis tevi mājās no beisbola spēles! Bet, sasodīts, mēs taču toreiz bijām tikai bērni! Kā es varēju zināt, ka tevi nolaupīs Denti? Neviens to nevarēja zināt! Tu biji tikai mazais brālis, kas visur velkas līdzi! Es negribēju, lai tā notiek, Pītij. — Man pār seju plūda asaras. — Pēc tavas pazušanas nebija vakara, kad es nebūtu lūdzis Dievu tevi sveiku un veselu pārvest mājās, kad nebūtu lūdzis dot man vēl vienu izdevību! Ļauj tev to atlīdzināt, Pītij! Ļauj atdot dzīvi, kuru tev nolaupīja Orvels un Junisa!

—    Beidz mani saukt par Pītiju!

—    Tev taisnība. Pie manis mājās tu lūdzi, lai tevi sauc par Pīteru, taču es to nedarīju. Mēs vairs neesam bērni. Tu esi Pīters.

—    Nē! Ari tā mani nesauc!

Nenovērsdams skatienu no pirksta uz bises mēlītes, mierinādams pamāju ar roku.

-— Labi. Kā vēlies, Lester.

—    Es neesmu Lesters!

—    Tad es nesaprotu. Kas tu esi.7

—    Breds!

Ciešais satumsušo acu skatiens liecināja, ka viņš runā nopietni. Es biju izpostījis viņa dzīvi. Tagad viņš bija nozadzis manējo. Nolaupījis manu sievu un dēlu, viņš bija pieņēmis arī manu identitāti. Savā apziņā viņš bija Breds. Redzot, cik dziļi Pītijs sajucis prātā, man kājas kļuva ļenganas.

—    Man ļoti žēl. Lai Dievs tev palīdz, — es nomurmināju.

—     Nebūt ne. — Balsī ieskanējās toņi, kas neatstāja šaubas, ka viņš izšaus. — Lai Dievs palīdz tev.

DEViŅpAdsMiTĀ nodaĻa

Tai bridi eksplodēja māja. Sprādziena vilnis uzsvieda mani gaisā un iemeta krūmos. Pa gaisu lidoja šķembas, notriecot koku zarus un plosot lapas.

Kā pa miglu saodu dūmus un dzirdēju, kā sprakst uguns. Pārvarēdams sāpes, lēnām slējos kājās. Galva reiba, māca nelabums. Ausis neciešami zvanīja.

Es biju iemests bedrē. Tikai tāpēc mani nebija ķēruši šrapneļi, kas lidoja uz visām pusēm. Visapkārt degdamas un kūpēdamas gulēja atlūzas. Dega krūmi. Vējš nesa liesmas no koka uz koku.

Aizrijies ar dūmiem un cīnīdamies ar klepu, pārlaidu skatienu apkārtnei, vai neredzēšu Pītiju. Man pretī dega māja. Pītijs nestāvēja, kur bija stāvējis. Droši vien, tāpat kā es, bija iemests pamežā.

Visapkārt dega. Kur ir Keita un Džeisons? Viņi bija jāatrod. Streipuļojot dziļāk mežā, lūdzu Dievu, kaut viņi būtu skrējuši uz priekšu, kaut viņi būtu tik tālu, ka uguns tiem vairs netiek klāt.

Un ari Pītijs. Viņš darīs visu iespējamo, lai atgūtu Keitu un Džeisonu.

Ja vien viņš nav miris. Ja sprādzienā nav gājis bojā.

Bet kur ir līķis? Pēc eksplozijas viss bija līdzens, viņa līķim vajadzēja būt redzamam. Kur tas ir?

Vējš dzina man virsū dūmus, un, ejot cauri mežam, biju spiests klepot vēl stiprāk. Kamēr gulēju bezsamaņā, uguns bija strauji izplatījusies no koka uz koku. Krūmi bija liesmās. Es metu līkumus un, vairīdamies no uguns vienā vietā, atklāju, ka liesmas pārņēmušas jaunu meža gabalu citur man priekšā.

Man gribējās kliegt: "Keita! Džeison!" Taču mājā es biju iedvesis viņiem tādas bailes, ka nez vai viņi atsauktos. Viņi varēja krist vēl lielākā panikā. Ja arī kāds no viņiem atsauktos, Pītijs varēja to izdzirdēt un mesties pakaļ.

Turklāt, ja Keitu un Džeisonu sauktu es, mani izdzirdētu Pītijs.

Ap mani rūca liesmas. Vēja dzīti, garām traucās dūmi. Cīnīdamies pēc elpas, ieklumpačoju klajumā. Liesmas no jauna pārsviedās uz kokiem priekšā.

Cik tālu Keita un Džeisons tikuši? Atcerējos upīti, pa kuras malu biju iegājis mežā. Ja izdotos pie tās nokļūt, ja Keita un Džeisons sasnieguši upīti, mums būtu izredzes.

Nokļūt līdz upītei? Bet kā? Bēgot no uguns, biju izlaidis no acīm visu pārējo un nu vairs nezināju, kur atrodos. Tāpat varēja gadīties arī Keitai un Džeisonam. Viņi varēja bēgt pa apli.

Es sataustīju kompasu krekla kabatā. Ar dūmos sa- miegtām acīm uzņēmu ziemeļrietumu virzienu, pretēju tam, pa kuru biju tuvojies mājai. Ieliku kompasu no jauna krekla kabatā, pamuku no krītoša, liesmu pārņemta zara un skrēju starp vēl neskartiem kokiem uz ziemeļrietumu pusi.

Degot mežs paukšķēja un sprakstēja. No karstuma sprāga celmi. No kāda koka atsprāga liels mizas un koksnes gabals. Es nokritu zemē, sapratis, ka to izraisījis šāviens no Pītija bises.

Izvilku pistoli un nelaimīgs paskatījos uz trīcošo roku. Denverā instruktore bija brīdinājusi: lai cik labi nodarbībās cilvēks šauj mērķī, nekas nevar sagatavot situācijai, kad izšķiras — kurš kuru. Tiklīdz virsroku ņem bailes, meistarība izgaist.

Uguns nāca tuvāk. Nedrīkstēja palikt uz vietas. Taču, līdzko pakustēšos, Pītijs izšaus no jauna. Atgādināju sev, ko izcietusi Keita un Džeisons, visu, ko biju pārdzīvojis, viņus meklējot. Atcerējos, ka Pītijs bija atstājis mani kalnos nomirt. Muskuļos ielija niknums. Roka pārstāja trīcēt.

Es metos pie nākamā koka. Bises šāviens izrāva tajā robu. Tūlīt pat izdarīju to, ko Pītijs gaidīja vismazāk, — metos atpakaļ uz liesmu pusi pie tā koka, aiz kura biju slēpies. Radās nojausma, no kurienes viņš varētu šaut, un es ieraidīju krūmu pudurī trīs lodes. Mani ieskāva dūmi. Aizturēju elpu un dūmu aizsegā skrēju pie krūmiem, trīs reizes izšaudams. Izlauzies krūmiem cauri, neatradu līķi, bet tikai trīs tukšas bises patronu čaulītes.

Es pietupos un, smagi elpodams, vēroju, vai kaut kur pamežā nemanīšu kustību. Taču uguns it kā bija padarījusi vēju vēl stiprāku, viss locījās. Tukša patronas čaulīte. Cik reižu Pītijs izšāvis uz mani? Par divām reizēm es zināju. Cik patronu saiet bisē? Nodarbībās biju uzzinājis, ka parasti četras patronas ir aptverē un viena stobrā. Rezerves patronas Pītija krekla kabatā nebiju ievērojis. Šķita, viņam vēl atlikuši vismaz trīs šāvieni.

Uguns tā svilināja muguru, ka steigšus bija jāmeklē jauns aizsegs. Zemā skrējienā nokļuvu pie citiem krūmiem un dūmu aizsegā drāzos tālāk pie celma. Noskanēja rībiens, celma augšdaļa pajuka. Plecā neganti iesāpējās, it kā tajā būtu iedzēlis lielā ātrumā lidojošs sirsenis. Es metos atpakaļ un kritienā izšāvu. Cerēju, ka mani trāpījušas celma šķēpeles. Tomēr asinis uz pleca liecināja, ka vainīgas metāla skrotis. Roka nebija norauta no pleca tikai tāpēc, ka Pītijs bija šāvis no paliela attāluma. Dūmos un liesmās mērķis bija slikti redzams. Mani bija skārusi tikai maza lādiņa daļa.

Ievainojums pulsēja. Pakustināt roku bija grūti. Toties varēju pārvietoties bez grūtībām. Adrenalīna un baiļu uzlādēts, ripoju uz kritalas pusi. Zināju, ka nevaru palikt vietā, kur biju nokritis. Liesmas no jauna apdedzināja muguru. Mani ieskāva vēja nestie dūmi. Bet dūmiem vajadzēja apņemt arī Pītiju. Nez vai viņš spēja mani saredzēt.

Es vēlreiz izvilku no krekla kabatas kompasu un pārbaudīju virzienu. Apspiedis klepu, lai Pītijs nedzirdētu, kur atrodos, pēc kompasa noteicu ziemeļrietumus un cauri dūmakai virzījos uz priekšu. Piecu pēdu attālumā nekas nebija redzams. Gatavs izšaut, tiklīdz ieraudzīšu draudīgu ēnu, virzījos cauri mežam un ik pēc brīža skatījos kompasā.

No kreisā pleca pilēja asinis. Galva reiba. Uguns kuru katru brīdi varēja mani apsteigt. Svelme dzina uz priekšu.

Es tik uzmanīgi vēroju dūmus, lai ieraudzītu Pītiju, ka neskatījos, kur lieku kāju. Nogāze straumes malā bija kādas sešas pēdas augsta. Ja no liesmām nebūtu izdrāzies briedis, es būtu novēlies pa nogāzi. Briedis, aizmeties man garām, lejā pārbrida straumi un kāpa augšā pretējā krastā.

Es norāpos pie ūdens un jutu, cik gaiss tur ir vēss. Straume bija sekla. Bridu tai pāri, nelikdamies zinis, ka tūrista zābaki un zeķes samirks. Gribēju zināt vienīgi to, kur palicis Pītijs. Tālāk pa straumi dūmos kustējās ēna. Es sāku šaut, taču atjēdzos, ka tas var būt gan Pītijs, gan Keita.

Es nenolaidu ieroci. Skatoties gar stobru, no dūmiem asaroja acis. Vēroju dūmus un gaidīju, kad ēna kļūs redzama labāk.

Ēna nozuda. Lai arī kas tas bija, gājējs bija izkāpis no ūdens un devās pa mežu tālāk. Cenzdamies neatpalikt, uzrāpos pa nogāzi un steidzos pa piedūmoto pamežu uz priekšu. Gaidīju, vai ēna neparādīsies no jauna.

Domas darbojās. Ja tā bija Keita, vai viņai blakus nebūtu mazāka ēna — Džeisons?

Varbūt ne, ja Džeisons atrastos upes otrā pusē.

Pirms šaušanas man vispirms vajadzēja pārliecināties, uz ko šauju. Virzīdamies tālāk starp kokiem, izmirkšķināju no iekaisušajām acīm asaras un vēroju izplūdušo mežu. Kaut kas tur kustējās. Uz mirkli pavīdēja Pītija bārda. Viņš pacēla bisi. Es nospiedu mēlīti.

Piepeši liesmas, ko vējš nesa pāri galvai, mani gandrīz padarīja aklu. Priekšā uzliesmoja koki un krūmi. Jūtot, ka karstuma vilnis svilina matus, kāpos atpakaļ un šoreiz zaudēju līdzsvaru. Krītot lejā no krasta, pūlējos sargāt ievainoto plecu. Ripodams mēģināju apvaldīt kliedzienu, līdz beidzot, plecam smeldzot, paliku guļam.

Piecelšanās prasīja visus spēkus. Kompass bija izkritis, tas vairs nebija atrodams. Tiesa, šobrīd no tā nebija lielas jēgas. Uguns plosījās priekšā un aiz muguras, Pītijs droši vien atradās kaut kur man labajā pusē, tāpēc bez bailēm varēju pārvietoties tikai pa straumes malu. Man nebija ne jausmas, vai esmu Pītijam trāpījis. Ja nebiju trāpījis, viņam bija jā- patveras pie ūdens, un tas nozīmēja, ka viņš ar mani iet vie- nā virzienā. Vajadzēja tikai atrast upes līkumu, noslēpties un uzbrukt no slēpņa.

Nespēju vairs atcerēties, cik reižu biju izšāvis. Pistole varēja būt gandrīz tukša. Pārvarēdams roku trīcēšanu, nospiedu pogu pistoles sānos, izmetu tukšo aptveri, no jostas somiņas izvilku aptveri ar piecpadsmit patronām, iespiedu spalā, un pistole no jauna bija kaujas gatavībā.

Acu priekšā viss miglojās pelēks. Dūmi kļuva biezāki, elpot bija arvien grūtāk, jo uguns patērēja skābekli. Liesmas tuvojās. Baidīdamies zaudēt samaņu, gāju gar straumes malu tā, lai paliktu krastā un šļaksti nesaceltu troksni. Asins zaudējums pastiprināja reiboni galvā. Vairs nejutu, kur lieku kāju. Dažreiz mans tūristu zābaks trāpīja ūdenī, citreiz iestiga dubļos.

Karstais gaiss dedzināja nāsis. Iegāju līkumā, kur nogāze pasargāja no liesmām. Pieveicu vēl vienu līkumu, un sejā iesitās vēsums. Biju nonācis upes posmā, ko vēl nebija apņēmusi uguns. Tik lielisku, vēsu gaisu nekad vēl nebiju elpojis. Ievilku to plaušās, cerot, ka tas attīrīs domas un aiz- gainīs plankumus, kas šūpojās acu priekšā.

Tiklīdz svaigais gaiss bija atbrīvojis acis no pelēkās miglas, dubļos pamanīju apavu nospiedumus un apstājos. Nospiedumi bija divēji. Pieaudzis cilvēks un bērns bija gājuši pa krastu uz to pašu pusi, uz kuru gāju es.

Keita. Džeisons.

Es apmetos otrādi, jo no mugurpuses tuvojās steidzīgi, šļakstoši soļi. Notēmēju, taču tas nebija Pītijs. Pārbijies suns. Tas aizskrēja tālāk pa straumi un nozuda skatienam. Gaiss no jauna sakarsa. Liesmas tuvojās.

Es skrēju uz to pašu pusi, uz kuru veda pēdu nospiedumi. Ceļā gulēja nolūzis koks. Es palīdu zem tā, otrā pusē iztaisnojos un ievaidējos, jo fhanu pieri trāpīja kaut kas smags. No sitiena sagrīļojos. Biju tik apdullis, ka noslīgu ūdenī uz ceļiem. Pa seju plūda asinis. Mēģināju ar aizmiglotām acīm kaut ko saskatīt.

Manā priekšā stāvēja Keita ar rungai līdzīgu zaru rokās un cēla to jaunam sitienam. Acīs viņai bija narkotiku izraisīts spīdums. Tālāk redzēju Džeisonu.

—    Nē, Keita. — Mani pārņēma šausmas, cik tāla un vārga izklausījās mana balss. — Nevajag. Tas esmu es.

—    Tu izdzimteni!

Pirms viņas nākamā sitiena man izdevās pacelt roku. Runga atsitās pret elkoni, novēršot sitienu sānis, taču cauri rokai izšāvās tādas sāpes, ka likās — roka ir lauzta.

Pistole ar būkšķi nokrita uz krasta.

—    Nevajag, Keita, tas patiešām esmu es! Breds!

—    Breds! — Keita iekliedzās un sita ar rungu vēlreiz.

Es tik tikko izvairījos no sitiena noliekdamies. Runga trāpīja ūdenī. Kamēr viņa atvēzējās no jauna, es paripoju tālāk.

Keita platām acīm lūkojās uz kaut ko man aiz muguras.

Es sekoju viņas skatienam.

Virs nolūzušā koka pavīdēja Pītija seja. Viņa piere bija nokvēpusi. Mati un bārda apsviluši. Krekls dūmos nomelnējis. No kreisā pleca, kur acīmredzot biju trāpījis ar pēdējo šāvienu, sūcās asinis.

Uz koka atbalstītā bise bija pavērsta pret mums.

Džeisons kāpās atpakaļ.

—   Ja zini, dēls, kas tev ir labs, otru soli vairs nesper, — Pītijs uzrunāja Džeisonu.

Es gulēju ūdenī uz muguras. Keita droši vien bija salauzusi man labo roku. Sāpēja arī skrošu sašautā kreisā roka, bet to vismaz varēju pakustināt. Svīzdams aiz piepūles, meklēju aiz jostas aizbāzto dunci.

Džeisons kāpās atpakaļ.

—    Klausi tēvu, — sacīja Pītijs. — Paliec, kur esi.

Džeisons pavēra muti nedzirdamā kliedzienā.

Tad iekaucās Pītijs, jo biju paripojis zem koka un ietriecu mednieka nazi viņa kājā. Asmens noskrapstēja pret kaulu. Viņam raujoties atpakaļ, norībēja bise. Skrotis nosīca man gar galvu. Nē! Baidīdamies, ka šāviens var trāpīt Keitu vai Džeisonu, dūru Pītijam kājā vēlreiz. Man uzšļācās asinis, bet es jau tēmēju viņam sānā.

Pītijs trieca bises laidi pret manu ievainoto plecu. Es gandrīz zaudēju samaņu un spēju tikai cirsties ar visu svaru viņam kājās un nogāzt viņu ūdenī. Es uzrāpos viņam virsū un pavērsu dunci pret seju, taču viņš mani nogrūda, satvēra pie rīkles un sažņaudza ar tādu spēku, ka nodomāju — balsene tūlīt salūzīs…

Mūs sasniedza dūmi. Uguns sprakstēja arvien tuvāk. Es ietriecu dunci Pītija ievainotajā plecā. No sāpēm viņš atkrita atpakaļ uz savas bises. Viņš paķēra to, izmeta tukšo patronu un nospieda mēlīti.

Es rāvos atpakaļ no šāviena, kas varēja izārdīt man krūtis, taču atskanēja tikai klikšķis. Patronas bija beigušās. Pītijs rēkdams atvēzēja bisi kā rungu, taču asins zaudējums bija atņēmis spēkus arī viņam. Sitiens noslīdēja gar manu kāju. Mana kreisā roka neciešami sāpēja, tā neklausīja, tāpēc dūriens ar nazi nebija precīzs.

No šāviena uzlidoja gaisā dubļi.

Mēs apsviedāmies uz šāviena pusi.

Keita. Viņa līgodama^ turēja rokās manu pistoli, ko biju nometis. Keita visiem spēkiem centās turēties taisni, šķita, ka neliela viņas prāta daļa apjēdz, ka pienācis laiks norēķināties par izciestajām mokām. Parasti tik mazā attālumā šaut ar pistoli nav grūti. Pat tad, ja viņa neko nezinātu par pistolēm, pietika pavērst stobru skata virzienā un nospiest mēlīti.

Taču viņa bija sazāļota ar narkotikām, reizi jau aizšāvusi garām un tagad centās koncentrēties. Virs iekritušajiem vaigiem dega tumšas acis. Prāta skaidrību apdraudēja divkāršs murgu tēls — divi Pītiji, divi Bredi.

—    Palīdzi mani, — sacīja Pītijs. — Es nācu uz šejieni, lai jūs glābtu. Nošauj viņu.

Keita vilcinādamās pavērsa pistoli pret mani.

—    Lūdzu, Keita, nevajag, — es sacīju.

Noskatījos, kā savelkas uz mēlītes uzliktais pirksts.

—    Nošauj viņu, — sacīja Pītijs.

—    Es mīlu tevi, Keita.

—    Es esmu tavs vīrs. Dari, ko lieku, — sacīja Pītijs.

Keita pagriezās pret Pītiju un iešāva viņam sejā.

Viņa pagāja soli uz priekšu, nospieda mēlīti, bet aizšāva garām. Viņa streipuļoja uz priekšu, kamēr nostājās blakus Pītijam. No pavisam maza attāluma Keita iešāva viņam krūtīs. Nākamā lode trāpīja kaklā. Viņa tur nebija tēmējusi. Vienkārši stobrs nejauši bija pagriezies uz to pusi. Stāvēdama tik tuvu, ka netrāpīt nebija iespējams, viņa šāva un šāva — plecā, ceļgalos, cirksnī, plosīdama augumu, līdz visas piecpadsmit patronas bija izšautas un aizslēgs atslīdējis atpakaļ un tur palicis.

Pār Keitas seju plūda asaras.

Man izdevās piecelties.

Bet, tiklīdz piegāju tuvāk un gribēju viņu apskaut, Keita bailēs kāpās atpakaļ. Viņa no jauna pacēla pistoli un nospieda mēlīti. Nekas nenotika. Aptvere bija tukša. Taču, ja kāda patrona vēl būtu palikusi, viņa būtu mani nošāvusi.

Es mierinot pamāju ar roku.

—    Viss ir kārtībā. Tev nekas vairs nedraud. Nedomāju darīt tev pāri.

Tumšās, neprātīgi mirdzošās acis vēstīja, ka viņa man netic.

—    Es tev nepieskaršos, — sacīju. — Bet, lūdzu, ļauj tev palīdzēt. — Jutu aiz muguras svelmi. Uguns rēca un sprakstēja, un es atskatījos pār plecu. — Mums jātiek no šejienes projām.

Es spēru vēl vienu soli uz priekšu. Viņa par atbildi atkāpās līdz nolūzušajam kokam.

—    Džeison! — es saucu. — Kur ir Džeisons? Ak dievs, vai viņš ir nošauts?

Neprātīgām acīm paskatījos turp, kur pēdējo reizi biju redzējis Džeisonu. Bēgdama no manis, Keita palīda zem koka. Es sekoju un koka otrā pusē piecēlos. Baidījos, ka ieraudzīšu Džeisona līķi, kuru saplosījis Pītija pēdējais šāviens, taču līdzās straumei ieraudzīju zēnu un atviegloti uzelpoju.

Viņš meta ar akmeni.

Akmens trāpīja man pa krūtīm, taču sāpes nejutu. Domāju tikai par to, kā ātrāk dabūt viņu no šejienes projām.

—    Viss ir labi, Džeison. Tev ne no kā vairs nav jābaidās.

Es spēru dažus soļu^s uz viņa pusi. Asinīm noplūdis, liesmās apsvilis, droši vieņ,ne ar ko neatšķīros no Pītija.

Viņš uzrāpās pa krastu un iemuka mežā.

No ievainojumiem neturēdamies kājās, centos viņu panākt. Lauzos cauri pamežam, bet svelme un dūmi dzina mani atpakaļ.

Karstums palielinājās. Spoži uzliesmoja koks. Uguns siena tuvojās.

—     Džeison! — Dūmi man spriedās rīklē. Klepus lika saliekties uz pusēm, taču es piespiedu sevi iztaisnoties un pagāju garām vēl dažiem kokiem.

Vējš uz brīdi pašķīra dūmus. Džeisonam ceļu nosprostoja uguns, kas tuvojās. Gribēdams no tās bēgt, viņš pagriezās, ieraudzīja mani un apstājās. Droši vien šķitu viņam briesmīgāks nekā uguns siena. Viņš paskatījās sānis un metās uz spraugu uguns mūrī. Vējš svieda uz viņa pusi liesmas, un es lēcu. Man izdevās notriekt Džeisonu zemē brīdi pirms tam, kad liesmas pārskrēja pāri mūsu zemē guļošajiem augumiem. Ar visu savas ievainotās rokas spēku vilku viņu ārā no liesmām. Viņš spēra un sita. Tad mani sāka sist Keita.

—    Laid vaļā! — viņa kliedza.

Visi trīs mēs noripojām pa krastu lejā un iekritām ūdenī. Viņi joprojām spēra un sita, taču es nepretojos. Sitieni kļuva vājāki. Beidzot viņi sabruka, viņu vājās krūtis, skatoties uz mani, cēlās un krita.

—    Es jūs mīlu, — es sacīju.

Viņi skatījās.

Viņu acīs lēnām kaut kas mainījās, it kā viņi neskaidri atcerētos laiku, kad saprata šos vārdus.

—    Palieciet tepat. Man kaut kas jāizdara, — es teicu.

Kamēr pa krasta augšu tuvojās uguns, es apšļakstījos

ar ūdeni, palīdu zem koka un nokļuvu pie Pītija līķa. No neskaitāmajiem ievainojumiem viņu gandrīz viscaur klāja asinis.

Tomēr ar to nepietika. Viņš jau vienreiz bija atgriezies. Man vajadzēja absolūtu drošību, ka viņš ir miris, ka nekad vairs neatgriezīsies, pat ne murgos.

Es satvēru Pītiju aiz kājām, taču ievainotās rokas bija pārāk stīvas un sāpošas, lai uzvilktu viņu krastā. Es pūlējos visiem spēkiem un jau gribēju padoties, taču blakus ieraudzīju Keitas rokas. Bikli paskatījos uz Keitu, bet viņa, neteikusi ne vārda, palīdzēja uzvilkt Pītiju pa nogāzi augšup.

Mēs metām viņu uz uguns pusi. Līķi apņēma liesmas. Tikai tad streipuļojām atpakaļ pie ūdens. Lejā Keita pakrita, taču neļāva palīdzēt. Viņa un Džeisons metās skriet, turoties drošā attālumā no manis.

EPILOGS

Mēs ārstējāmies slimnīcā diezgan ilgi. Mani izjautāja policija un apgabala prokurors, kas gribēja zināt, kāpēc neesmu ļāvis, lai Pītiju saņem ciet varas iestādes. Visiem spēkiem centos iestāstīt, ka tiku ierauts notikumu virpulī. Kā es varēju izskaidrot savas bailes, ka policija neizglābs Keitu un Džeisonu, bet panāks viņu nogalināšanu? Par spīti atkārtotiem noliegumiem viņi uzstāja, ka mani vadījis naids, ka esmu gribējis izrēķināties ar Pītiju.

Galu galā man bija jāstājas lielās žūrijas priekšā, un no advokāta skaidrojuma sapratu, ka mani var apsūdzēt par tiesas funkciju ņemšanu savās rokās. Šaubos, vai starp zvērinātajiem būtu kaut viens cilvēks, kas, redzot manu saitē iekārto, salauzto roku un apdegušo seju, uzskatītu, ka neesmu cietis pietiekami. Katrā ziņā Keitas un Džeisona ciešanu mērs bija pilns. Viņu acīs bija karagūstekņu izmocītais skatiens.

Mūs atlaida tikai pēc trim nedēļām. Par samaksu manu "Volvo" aizveda atpakaļ uz Denveru, bet Keita, Džeisons un es no Kolumbusas izlidojām ar lidmašīnu. Draugi apsveica mūs sakarā ar atgriešanos. Viņi zvanīja. Viņi nāca ciemos. Mums par godu viņi rīkoja viesības. Mēs viņiem pateicāmies. Patiesībā mūsu ciešanu pēdas bija pārāk dziļas, lai mēs ilgotos pēc sabiedrības. Mēs nepratām smaidīt un risināt vieglas sarunas, bet "nopietnai sarunai", lai sīki atbildētu uz visiem jautājumiem, vēl nebijām gatavi. Pēc kāda laika mūsu atgriešanās vairs nebija jaunums. Telefona zvani, vizītes un ielūgumi kļuva retāki.

Džeisons bija tik kluss, ka draugu vecākiem viņa sabiedrība nelikās īsti vēlama. Savukārt Keita nervozēja, tiklīdz bija jāiziet no mājām. Beidzot viņa vairs nekur negāja. Vienīgais labums bija tas, ka, tiklīdz nodzinu bārdu un narkotiku iedarbība bija zudusi, Keita un Džeisons vairs nejauca m^ni ar Pītiju un neuzskatīja par draudu. Tomēr arvien uzmanos, kad gribu viņus noglāstīt.

Es centos būt godīgs pret sevi. Visiem spēkiem pūlējos saprast, kas noticis, un cerēju, ka tikšu visam pāri. Tomēr ir reizes, kad nesaprotu, vai iespējams tikt pāri tam, ko Pītijs… Lesters… nodarījis mums. Dīvaini, ka visiem spēkiem biju centies noliegt, ka Pītijs ir Lesters, bet tagad pieņemt, ka viņi ir viens. Mans brālis bija miris jau sen. Manas vainas pēc.

Reizēm, Keitai un Džeisonam nemanot, vēroju viņus un mēģinu noteikt, vai viņiem kļūst labāk. Nemanāmi cenšos paskatīties uz visu ar viņu acīm. Skatos spogulī un pūlos redzēt sev cauri. Vai mēs neglabājam tumsu paši sevī?

Pirms pāris dienām atnāca Peins, ciemiņš, par kuru priecājos1 . Es apjautājos par viņa sievu.

—    Vai ar viņu viss ir labi? Kādi bija biopsijas rezultāti?

—     Paldies Dievam, izrādījās, ka sacietējums krūtī ir cista. '

Apjēdzu, ka biju aizturējis elpu.

—    Priecājos, ka gadās arī kas labs, — es sacīju.

Pagalmā Peins iekārtojās tai pašā atpūtas krēslā, no kura Pītijs pērn bija vērojis guļamistabas logu.

Keita iznesa divas glāzes ledustējas.

Mēs izlikāmies nemanām, kā trīc viņas rokas un grab ledus.

—    Paldies, — es sacīju.

Pieskaroties Keitas plecam, viņa neviltoti uzsmaidīja.

Peins noskatījās, kā viņa dodas atpakaļ uz māju.

—    Vai viņa kaut kur ir bijusi?

—    Pie psihiatra? Jā, — es atbildēju. — Mums visiem trim vajadzēja to apmeklēt.

—    Vai tas kaut kā palīdz?

—     Manējais liek rakstīt, kā viss noticis un ko esmu jutis. Mēs to pārrunājam reizi nedēļā. Vai tas palīdz? — Paraustīju plecus. — Viņš domā, ka palīdz, tikai pagaidām es to nespēju objektīvi novērtēt. Vēl viņš apgalvo, ka mēs pārāk ilgu laiku esot bijuši pakļauti ciešanām, tāpēc cerēt, ka tik drīz tiksim tam pāri, neesot prātīgi.

—    Pareizi vārdi.

—    Keita šodien viena aizgāja uz lielveikalu.

Šķita, Peins mani nesaprot.

—    Tas ir liels panākums, — es paskaidroju. — Atrašanās pūli vai starp svešiniekiem viņu uztrauca.

—    Un kā ar tevi? Vai domā atgriezties darbā?

—    Jau drīz, — es atbildēju. — Apdrošināšana nesedz visus ārstniecības izdevumus. Katrā ziņā ne likumīgos izdevumus.

—    Bet kā tu jūties? Vai varēsi nodoties darbam?

Es malkoju tēju un neko neteicu.

—    Strādājot birojā, es kādu nošāvu, — Pītijs sacīja.

—    Nogalināji?

Viņš cieši lūkojās tējas glāzē.

—     Arī mani sašāva. Tad bija trīs mēnešus ilgs atvaļinājums veselības uzlabošanai. Daudz tiku konsultēts. Liekas, jau esmu stāstījis, ka toreiz man radās liekais svars un es aizgāju no darba birojā. Tikai pēc ilgāka laika atkal jutos normāli.

—    "Normāli" ir sarežģīts vārds. Nezinu, vai vēl kādreiz jutīšos normāli. Šķiet, ilgi esmu dzīvojis sāpju ielejā, tikai neesmu pietiekami gudrs, lai to aptvertu.

—    Un tagad?

—     Manuprāt, Keita rīkojas pareizi, uzmanīdamās no visa sev apkārt. Viss ir iespējams. Vienu brīdi es stāvēju uz kraujas, apbrīnodams ainavu. Nākamajā mirklī brālis nogrūda mani aizā.

—    Piesardzība ir tikums.

—     Esmu par to pārliecinājies. Tu jautāji, vai domāju atgriezties darbā. Man jau ir darbs.

—    Jā? — Peins mani nopētīja.

—     Rūpes par ģimeni. Mans darbs ir mīlēt Keitu un

Džeisonu tik stipri, cik vien spēka, un pateikties Dievam par katru brīdi, kuru esmu kopā ar viņiem, par to, ka varu viņus apskaut un lolot un darīt visu iespējamo, lai viņi justos drošībā.

Peins ļoti izteiksmīgi manī paraudzījās.

—    Vai zini ko, mister Dening?

—    Lūdzu, sauc mani pa^ Bredu.

—    Jo vairāk tevi iepazīstu, jo vairāk tu man patīc.

Deivids Morels

ZAUDĒTĀ DZĪVE

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Dace Reinberga Maketētāja Jekaterina I|jenkova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 22030032.

D. Morels

Mo 531 Zaudētā dzīve: Romāns / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2002. - 348 Ipp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-740-14-5

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese intemetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] redemption — atpestīšana. (Tulk. no angļu vai.)

[2] atonanent, propiliaūon, mediadon, Interccssion, Judgment — grēku izpirkšana, mierinājums, mediācija, aizlūgšana, Dieva sods. (Tulk. piez )

Content

Morels Deivids Zaudētā dzīve

PIRMĀ DAĻA

PIRMA NODAĻA

Otrā noDaĻa

Trešā nodaĻa

Ceturta nodaĻa

PiEktĀ nodaĻa

Sestā nodaĻa

Septītā nodaĻa

Astotā nodaĻa

Devītā nodaĻa

Desmita nodaĻa

ViENpAdsMiTA NodAļA

DivpAdsMiTA NodAļA

tRISpAdsMiTĀ NodAļA

čETRpAdsMiTĀ NOdAļA

PiECpAdsMiTA nodaĻa

SEŠpAdsMiTA nodaĻa

SEpTiŅpAdsMiTĀ NOdAļA

AsTOŅpAdsMiTĀ NODAĻA

DEViŅpAdsMiTĀ nodaĻa

OTRĀ DAĻA

PiRMA nodaĻa

Otra nodaĻa

Trešā nodaĻa

Ceturta nodala

PIEKtā nodaļa

Sestā nodaĻa

Septītā nodaĻa

Astotā nodaĻa

Devītā nodaĻa

DESMiTĀ nodaĻa

ViENpAdsMiTA nodaĻa

DivpAdsMiTA nodaĻa

tRīspAdsMiTA NOdAļA

ČETRpAdsMiTA nodaĻa

PiECpAdsMiTA nodaĻa

SEŠpAdsMiTA NODAĻA

SEpTiŅpAdsMiTĀ NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

Pirmā nodaĻa

Otrā nodaĻa

Treša nodaĻa

Ceturtā nodaļa

PiekTĀ nodaĻa

Sestā nodaĻa

Septītā NODAĻA

Astotā nodaļa

Devītā NODAĻA

DESMiTĀ nodaĻa

ViENpAdsMiTA nodaĻa

DivpAdsMiTĀ nodaĻa

CETURTĀ DAĻA

PiRMĀ nodaĻa

Otra nodaĻa

Treša nodaĻa

Ceturta NODAĻA

PiEkTĀ nodaĻa

Sestā nodaĻa

Septītā nodaĻa

Astotā nodaĻa

Devītā nodaĻa

DESMiTA nodaĻa

ViENpAdsMiTĀ nodaĻa

DivpAdsMiTĀ nodaĻa

PIEKTĀ DALA

PiRMA nodaĻa

Otra nodaĻa

Treša nodaĻa

Ceturta nodaĻa

PiEkTĀ nodaĻa

Sestā nodaĻa

Septītā nodaĻa

Astotā nodaĻa

Devītā nodaĻa

DESMiTA nodaĻa

SESTĀ DAĻA

PiRMĀ nodaĻa

Otra nodaĻa

Trešā nodaĻa

Ceturta nodaĻa

PiEkTA nodaĻa

Sestā nodaĻa

Septītā nodaļa

Astotā nodaĻa

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMiTĀ NodAļA

ViENpAdsMiTA NodAļA

DivpAdsMiTA NodAļA

TRTspAdsMiTA NOdAļA

čETRpAdsMiTĀ nodaĻa

PiECpAdsMiTĀ nodaĻa

SEŠpAdsMiTA NODAĻA

SEpTiŅpAdsMiTA NODAĻA

AsTOŅpAdsMiTĀ NODAĻA

DEViŅpAdsMiTĀ nodaĻa

EPILOGS