Murakami Haruki

1Q84 Pirmā grāmata

Haruki Murakami

1Q84

PIRMĀ GRAMATA APRĪLIS JŪNIJS

PIRMĀ GRAMATA Aprīlis-jūnijs

..

1. NODAĻA Aomame Neļauties šķituma maldinājumam

Pa taksometra radio atskaņoja kādas FM radiostacijas klasiskās mūzikas programmu. Spēlēja Janāčeka "Simfonietu". Neteiksim, ka vispiemērotākā mūzika, ko klausīties sastrēgumā iestigušā taksometrā. Nešķita arī, ka taksometra šoferis pārāk aizrautīgi to klausītos. Taksists, pusmūža vīrietis, vēroja priekšā izstiepušos nepārtraukto automašīnu rindu gluži kā pieredzējis zvejnieks, kas stāv laivas priekšgalā un cenšas izprast draudīgo robežu, kur saduras piekrastes siltā un jūras aukstā ūdens straume. Aomame, viegli pievērusi acis, klausījās mūziku.

Cik daudz vispār pasaulē varētu būt tādu cilvēku, kas, dzirdējuši vēl tikai pašu skaņdarba sākumu, uzreiz pateiktu, ka tā ir Janāčeka "Simfonieta"? Laikam kaut kur starp "ļoti nedaudz" un "tikpat kā nemaz". Taču Aomamei nezin kāpēc tas izdevās.

Janāčeks šo īso "Simfonietu" sacerēja 1926. gadā. Ievadtēma sākotnēji bija rakstīta kādām sporta sacensībām fanfaru izpildījumam. Aomame iztēlojās 1926. gada Čehoslovākiju. Pirmais pasaules karš aiz muguras, ļaudis, beidzot atbrīvojušies no Hābsburgu dinastijas valdīšanas, kafejnīcās dzer Pilzenes alu un mierīgi ražo ložmetējus, izbauda uz īsu brīdi pār Centrāleiropu nolaidušos mieru. Pirms diviem gadiem nožēlojamos apstākļos šo pasauli pametis Francs Kafka. Tobrīd vēl neviens neticēja, ka drīz vien no kaut kurienes uzradīsies Hitlers un šo omulīgo, skaisto valsti aprīs vienā mirklī tā, ka neviens i neattapsies. Varbūt vissvarīgākā tēze, ko vēsture atklāj cilvēkiem, ir: "Tobrīd to neviens nevarēja paredzēt." Aomame, klausīdamās mūziku, iztēlojās liego vēju, kas skrēja pāri Bohēmijas līdzenumam, un nodevās domām par vēsturi.

1926. gadā nomira imperators Taisjo, viņu nomainīja Sjova. Ari Japānā pamazām sākās tumši un nejauki laiki. īsā modernisma un demokrātijas interlūdija bija izskanējusi, un fašisms pieņēmās spēkā.

Aomame interesējās par vēsturi un sportu. Romānus viņa nelasīja, bet grāmatas par vēsturi gan. Vēsturē viņai patika tas, ka jebkurš fakts pašos pamatos bija sasaistīts ar kādu noteiktu gadu un vietu. Vēstures gadskaitļus viņai nemaz nebija grūti atminēties. Pat necenšoties atcerēties visus gadskaitļus pēc kārtas, ja izdevās saistīt kādu notikumu ar citiem pirms, pēc, ap to bijušajiem -, tad gadskaitlis uzpeldēja atmiņā pats no sevis. Gan pamatskolā, gan vidusskolā Aomamei vēstures eksāmenos bija vislabākās sekmes klasē. Cilvēki, kuri nespēja ielāgot vēstures gadskaitļus, Aomamei šķita dīvaini. Kā var neprast kaut ko tik vienkāršu?

Aomame "Zaļā pupa" ir viņas īstais vārds. Vectēvs no tēva puses nācis no Fukušimas prefektūras, tur kalnos ir maza pilsētiņa, kurā daudziem ir uzvārds Aomame. Viņa pati gan vēl nav tur pabijusi. Vēl pirms Aomames piedzimšanas tēvs bija pārtraucis attiecības ar savu ģimeni. Ari māte izdarīja tāpat. Tāpēc Aomame savus vecvecākus nekad nebija satikusi. Viņa ceļoja ļoti reti, bet tik un tā tajās reizēs, kad radās šāda izdevība, viņai bija paradums izšķirstīt viesnīcā atrodamo telefona grāmatu, lai pārbaudītu, vai neatradīsies cilvēki ar uzvārdu Aomame. Tomēr pagaidām nevienā lielpilsētā, nevienā miestiņā viņa nebija atradusi nevienu ar uzvārdu Aomame. Tad viņa jutās kā okeāna plašumos no kuģa izmests vientuļš cilvēks.

Priekšā stādīšanās aizvien bija mulsinoša. Tikko viņa nosauca savu uzvārdu, sarunu biedrs vērās viņas sejā ar neizprotošu vai apjukušu skatienu. Aomames kundze? Jā, tieši tā, to raksta ar šiem hieroglifiem "zaļš" un "pupa" Aomame. Kad viņa strādāja uzņēmumā, bez vizītkartēm iztikt nevarēja, un ar tām saistījās daudz apjukuma brīžu. Sarunu biedrs, paņēmis vizītkarti, kādu brīdi tajā blenza. Itin kā viņam būtu iedota vēstule ar sliktām ziņām. Bija ari gadījumi, kad viņa, nosaukusi savu vārdu pa telefonu, izdzirdēja klausulē klusus smieklus. Kad valsts iestāžu vai slimnīcas uzgaidāmajās telpās izsauca viņas uzvārdu, cilvēki pacēla galvas un noskatījās viņā. "Aomame" nez kā izskatās cilvēks ar tādu uzvārdu?

Gadījās, ka cilvēki kļūdaini nosauca viņu par "Edamame" kundzi zaļo sojas pupiņu kundzi vai par "Soramame" kundzi cūku pupu kundzi. Tādās reizēs viņa palaboja: "Nē, ne Edamame (Soramame), bet gan Aomame, uz to pusi jau ir." Tad sarunu biedrs, samāksloti smaidīdams, atvainojās. Un piebilda: "Tomēr tik neparasts uzvārds." Nez cik reižu savā trīsdesmit gadus garajā mūžā viņai nācies uzklausīt vienas un tās pašas piezīmes? Gandrīz katram par to bija pasakāms kāds sājš joks. Ja es nebūtu piedzimusi ar šādu uzvārdu, viņa bieži domāja, tad, iespējams, mana dzīve tagad būtu citāda. Piemēram, būdama Sato vai Tanaka, vai

Sudzuki, es dzīvotu brīvāk, iecietīgāk raudzītos uz pasauli. Varbūt.

Aomame aizvērtām acīm ieklausījās mūzikā. Ļāvās pūšamo instrumentu unisona uzburtajam skaistumam. Tad pēkšņi viņai galvā iešāvās kāda doma. Taksometra radio skaņa bija pārāk kvalitatīva. Lai kādā skaļumā izpildītas, skaņas bija dziļas, virstoņi skanēja skaisti. Viņa atvēra acis un paskatījās uz automašīnas mūzikas atskaņošanas sistēmu, kas bija piestiprināta pie priekšējā paneļa. Aparāts bija pavisam melns, nopulēts un gluži vai lepni spīdēja. Ražotāja vārdu nevarēja salasīt, bet, pēc izskata spriežot, augstas kvalitātes ražojums, tas bija skaidrs. Uz paneļa mirgoja visvisādi slēdzīši, spīdēja zaļi cipariņi. Visticamāk, dārgā gala prece. Parastas taksometru kompānijas savās automašīnās tik izcilu mūzikas aparatūru nemēdz ierīkot.

Aomame vēlreiz apskatīja automašīnas salonu. Iesēdusies taksometrā, viņa visu laiku bija nogrimusi domās un nebija to nopētījusi šis nu nepavisam nebija parasts taksometrs. Salonā viss bija labas kvalitātes, ari sēdeklis ērts, un īpaši patīkams bija tajā valdošais miers. Šķita, ka tajā ir pamatīga skaņas izolācija, jo āra trokšņi gandrīz nebija dzirdami. Patiešām tā, it kā taksometrs būtu aprīkots ar pilnīgu skaņas izolācijas sistēmu. Laikam privāts taksometrs. Privāto taksistu vidū ir arī tādi cilvēki, kuri savai mašīnai neko nežēlo. Viņa aplaida apkārt skatienu, mēģinot atrast taksometra reģistrācijas kartīti, bet to nemanīja. Tomēr pēc nelicencēta, nelikumīga takša tas arī neizskatās. Parasts skaitītājs, precīzi reģistrē brauciena maksu. Tobrīd rādīja divi tūkstoši simt piecdesmit jenas. Tomēr reģistrācijas kartīti ar šofera vārdu nekur nemanīja.

Laba mašīna, Aomame uzrunāja šofera muguru. Kāda ir tās marka?

-     Toyota Crown Royal Saloon, šoferis īsi atbildēja.

-     Mūzikai laba skaņa.

-     Kluss auto. Tāpēc es to izvēlējos. Skaņas izolācijas ziņā Toyota ir vislabākā mašīna pasaulē.

Aomame pamāja un atkal atslīga sēdeklī. Šofera runas veidā bija kaut kas saistošs. Viņš visu laiku runāja tā, it kā kaut ko svarīgu atstātu nepateiktu. Piemēram, par Toyota skaņas izolāciju nevar sūdzēties, bet ar kaut ko citu ir problēmas. Un tamlīdzīgi. Kad šoferis beidza runāt, šķita, ka kaut kas ļoti svarīgs ir noklusēts. Un tas lidinājās pa automašīnas salonu kā sīciņi, izdomāti mākonīši un darīja Aomami nemierīgu.

-     Patiešām klusa, Aomame sacīja, lai izdzenātu šos mākonīšus. Arī mūzikas aparatūra ir ļoti augstas klases.

-    Iepērkoties nedrīkst atkāpties no pieņemtā lēmuma, šoferis skaidroja, runādams tā, it kā pensionējies štāba virsnieks spriestu par pagātnē notikušām militārām operācijām. Tā kā es daudz laika pavadu šajā mašīnā, tad gribu, lai mūzikas atskaņojuma kvalitāte būtu tik laba, cik vien iespējams. Turklāt…

Aomame gaidīja sarunas turpinājumu. Taču turpinājuma nebija. Viņa atkal aizvēra acis un ieklausījās mūzikā. Aomame nezināja, kāds Janāčeks bijis personiskajā dzīvē. Tā vai citādi, bet viņš noteikti nevarēja iedomāties, ka viņa sacerēto darbu 1984. gadā šausmīgā sastrēgumā uz Tokijas automaģistrāles kāds klausīsies, sēdēdams Toyota Crown Royal Saloon.

Tomēr dīvaini, Aomame nodomāja, ka es uzreiz sapratu mūzika ir Janāčeka "Simfonieta". Nekāda klasiskās mūzikas fane viņa nebija. Arī nekādas personiskas atmiņas par Janāčeku neglabāja. Taču no brīža, kad izdzirdēja skaņdarba sākuma taktis, atmiņā uzpeldēja dažāda informācija. Gluži kā pa atvērtu logu istabā ielidojis putnu bars. Turklāt šīs skaņas Aomamei radīja savādu sajūtu, it kā viss būtu nobīdījies. Tajā nebija nekā sāpīga vai nepatīkama. Tikai tāda sajūta, it kā no visa ķermeņa pamazām izspiestu ārā saturu. Aomame neko nesaprata. Vai tiešām mūzika ar nosaukumu "Simfonieta" viņā izraisa šādas izjūtas?

-   Janāčeks, Aomame pa pusei neapzināti noteica. Tad nodomāja, ka labāk nebūtu teikusi.

-     Kā, lūdzu?

-    Janāčeks. Cilvēks, kurš sacerējis šo mūziku.

-     lādu nezinu.

-     Čehu komponists, Aomame sacīja.

-    Ak tā? Šķita, ka tas atstājis uz šoferi labu iespaidu.

-     Vai šis ir privāts taksometrs? Aomame pajautāja, lai mainītu sarunas tematu.

-    Tieši tā, šoferis atbildēja. Tad brīdi nogaidīja. Es strādāju privāti. Šī ir mana otrā mašīna.

-     Sēdekļi arī ļoti ērti.

-     Paldies. Starp citu, kundze, šoferis, tikai mazlietiņ pagriezis galvu uz viņas pusi, vaicāja, vai jūs gadījumā nesteidzaties?

-    Man ir norunāta tikšanās Šibujā. Tāpēc braucu pa pilsētas maģistrāli.

-     Cikos jums norunāta tikšanās?

-     Puspiecos, Aomame sacīja.

-     Pašlaik ir bez ceturkšņa četri. Nepaspēsiet.

-     Tik briesmīgs sastrēgums?

-     Kaut kur priekšā notikusi avārija. Nav nekāds parastais sastrēgums. Mēs itin nemaz neesam pavirzījušies uz priekšu.

Kāpēc šis šoferis neklausās pa radio satiksmes ziņas? Aomamei tas šķita dīvaini. Ātrgaitas automaģistrālē iestājies tik postošs sastrēgums, ka ne no vietas izkustēties. Parasti taksometru šoferi paši klausās FM radio satiksmes ziņas.

-    Vai tas ir skaidrs, pat neklausoties satiksmes ziņas? Aomame jautāja.

-    Es satiksmes ziņas neklausos, šoferis atbildēja, nezin kāpēc neizteiksmīgā balsī. Puse no tā visa ir baumas. Ceļu pārvaldei rūp tikai pašai savs labums. To, vai te kaut kas ir noticis, es izlemju pēc tā, ko redzu pats savām acīm.

-     Un jūsu lēmums ir tāds, ka šis sastrēgums tik ātri nebeigsies?

-    Šobrīd viss ir veltīgi, šoferis pamādams klusi noteica. To es varu garantēt. Ja uz maģistrāles sākas šitāda jezga, tad ir īsta elle. Vai jums tā tikšanās ir ļoti svarīga?

Aomame apdomājās.

-    Jā. Ļoti. Man jāsatiek klients.

-    Nemaz nav lāgā. Man ļoti žēl, bet diez vai paspēsiet, to teikdams, šoferis vairākas reizes pagrozīja galvu. Grumbas uz skausta kustējās kā aizvēsturiska dzīvnieka āda. Brīdi uz to skatoties, Aomame iedomājās par dziļi plecu somā iebāzto aso, smailo priekšmetu. Plaukstas nosvīda.

-     Ko lai iesāk?

-    Neko nepadarīsi. Te ir automaģistrāle, līdz nākamajai izejai ir pavisam tuvu. Tad var nokāpt līdz parastajai ielai un no tuvākās stacijas braukt ar vilcienu.

-     Nākamā izeja?

-     Ikedžiri. Tur mēs tiksim tā ap saulrietu.

Ap saulrietu? Aomame iedomājās sevi iesprostotu šajā taksometrā līdz saulrietam. Joprojām skanēja Janāčeka mūzika. Stīgu instrumentu klusinātās skaņas pieņēmās spēkā, it kā lai padarītu rāmāku viņas jūtu uzbangojumu. Atgriezās iepriekšējā sajūta, it kā realitāte nobīdītos. Ko tas viss galu galā nozīmē?

Aomame bija paņēmusi taksometru netālu no Kinutas, bet pie Jogas viņi nogriezās uz pilsētas automaģistrāli. Sākumā automašīnu straume plūda gludi. Taču pie Sangendzjajas pēkšņi radās sastrēgums, un drīz vien mašīnas uz priekšu vairs nekustējās ne drusku. No pilsētas ārā braucošo mašīnu rinda virzījās vienmērīgi, traģiskais sastrēgums bija pārņēmis tikai joslu virzienā uz centru. Pulksten trijos pēcpusdienā parasti šajā virzienā sastrēgumam nevajadzēja būt. Tieši tāpēc Aomame bija lūgusi šoferim braukt pa ātrgaitas automaģistrāli.

-    Es maksu par stāvēšanas laiku nerēķināšu, šoferis, raudzīdamies spogulī, sacīja. Par rēķinu neraizējieties. Bet kundze nokavēs tikšanos, vai tā ir problēma?

-     Protams, problēma. Bet tur taču neko nevar darīt.

Šoferis atpakaļskata spogulī vērīgi raudzījās Aomamei

sejā. Viņam bija viegli ietonētas saulesbrilles. Gaisma atstarojās, un Aomame viņa acu izteiksmi nevarēja saskatīt.

-     Klausieties, tā gluži nav, ka neko nevarētu iesākt. Ir viens risinājums ārkārtas situācijai jūs varat no šejienes ar vilcienu aizbraukt uz Šibuju.

-     Risinājums ārkārtas situācijā?

-    Neteiksim, ka tas būtu pašsaprotams.

Aomame neko neteica, acis piemiegusi, gaidīja turpinājumu.

-    Re, tur priekšā ir vieta, kur automašīnas var nobraukt malā. Šoferis parādīja ar pirkstu. Apmēram tur, kur tā lielā Esso reklāma.

Aomame sasprindzināja redzi. Ceļa kreisajā pusē otrās automašīnu joslas malā bija ierīkota vieta, kur apstāties avarējušām automašīnām. No pilsētas ātrgaitas maģistrāles nevarēja nogriezties, tāpēc šur tur bija izveidotas šādas

stāvvietas. Tur bija dzeltena telefona būdiņa, lai piezvanītu krīzes gadījumā, tāpat arī lai varētu sazināties ar ceļu pārvaldi. Šobrīd stāvvieta bija tukša. Uz iepretim maģistrālei uzceltās biroju augstceltnes jumta bija liela Esso benzīna reklāma. Plati smaidošs tīģeris ar benzīna uzpildes šļūteni ķepā.

-     Tur ir kāpnes, pa kurām var nokāpt zemē. Gadījumā ja izceltos ugunsgrēks vai liela zemestrīce, šoferi pamestu automašīnas un pa tām nokāptu lejā. Ikdienā tās izmanto ceļa remontstrādnieki un tamlīdzīgi. Ja pa tām kāpnēm nokāpsiet lejā, turpat netālu ir stacija. Un tad jau jūs drīz vien būtu Šibujā.

-     Nezināju, ka uz automaģistrāles ir kāpnes avārijas gadījumiem, Aomame noteica.

-     To parasti nezina.

-    Bet, ja tās izmantošu tagad, kad nav ārkārtas situācija, vai es neiekulšos nepatikšanās?

Šoferis pavisam īsu brīdi apdomājās.

-     Ko lai saku? Es tik smalki nepārzinu ceļu pārvaldes noteikumus. Bet jūs tur nevienam netraucēsiet, turklāt tās arī neviens neuzrauga. Kaut arī ceļu pārvaldē ir daudz darbinieku, visiem zināms, ka tādu, kas patiešām strādā, ir ļoti maz.

-     Kādas tās kāpnes ir?

-    Līdzīgas rezerves ugunsdrošības kāpnēm. Tādas bieži var redzēt pie vecu biroju ēku ārsienām. īpaši bīstamas tās nav. Varētu būt trīsstāvu ēkas augstumā. Var mierīgi nokāpt. Tikai pie pašas ieejas ir nožogojums, ne pārāk augsts. Tam var mierīgi pārkāpt pāri.

-     Vai jūs pats esat kādreiz tās kāpnes izmantojis?

Atbildes nebija. Šoferis tikai viegli uzsmaidīja atpakaļ-

skata sppogulī-Daudznozīmīgu smaidu.

Kundzei pašai jāizlemj. Šoferis mūzikas ritmā ar pirkstgaliem bungoja pa stūri. Man, sēžot te mašīnā, klausoties mūziku labā atskaņojumā, tāda lēna braukšana neko nemaina. Lai kā es cīnītos, nekur netikšu, tādās situācijās jāsaglabā miers. Bet, ja ir steidzīgas darīšanas, tad nekas cits neatliek kā izmantot tās avārijas kāpnes.

Aomame mazliet saviebās, paskatījās rokaspulkstenī, tad pacēla skatienu un nopētīja apkārtējās mašīnas. Labajā pusē bija melns, ar plānu baltu putekļu kārtiņu klāts Mitsubishi Pajero. Jaunais virietis, kas sēdēja pasažiera sēdeklī, bija atvēris logu un garlaikoti smēķēja. Gariem matiem, iededzis, mugurā spilgti sarkana vējjaka. Bagāžas nodalījumā sakrauti vairāki nolietoti, netīri sērfinga dēļi. Aiz tā stāvēja pelēks Saab 900. Tonētā stikla logi bija cieši aizvērti, un pasažieri no ārpuses nebija saskatāmi. No tiesas labi ievaskots auto. Tik spožs, ka tajā atspīdēja līdzās stāvošās automašīnas.

Priekšā taksometram, kurā brauca Aomame, bija sarkans Suzuki Alto ar ieliektu aizmugurējo bamperu un Nerimās numuru. Jauna mamma pie stūres. Mazs, nogarlaikojies bērns, uzkāpis uz sēdekļa, dīdījās. Mamma ar apnikuma izteiksmi sejā centās koncentrēties. Caur stiklu varēja redzēt, ka mammai kustas mute. Tieši tāda pati aina kā pirms desmit minūtēm. Šo desmit minūšu laikā mašīnas nebija pavirzījušās uz priekšu pat ne par desmit metriem.

Aomame uz brīdi iegrima domās. Izkārtoja prātā dažādus faktus prioritārā secībā. Lai nonāktu pie secinājuma, pārāk daudz laika nevajadzēja. Arī Janāčeka mūzika gluži pieskaņoti tuvojās nobeigumam.

Aomame izņēma no plecu somas nelielas RayBan saulesbrilles un uzlika uz acīm. Tad izvilka no maka trīstūkstoš jenu banknotes un iedeva šoferim.

-     Es šeit izkāpšu. Es nedrīkstu nokavēt, viņa sacīja.

Šoferis pamāja, paņēma naudu. Vai čeku vajag?

-     Nē, paldies. Atlikumu arī nevajag.

-     Liels paldies, šoferis teica. Ir stiprs vējš, esiet uzmanīga. Nepaslīdiet.

-     Es uzmanīšos, Aomame atbildēja.

-    Un vēl viena lieta, šoferis sacīja, lūkojoties atpakaļskata spogulī. Es vēl kaut ko gribēju jums pateikt. Nekas nav tā, kā izskatās.

Nekas nav tā, kā izskatās, Aomame domās atkārtoja. Tad viegli sarauca uzacis.

-     Ko tas nozīmē?

Šoferis, vārdus apdomādams, atbildēja:

-     Citiem vārdiem sakot, man tas jādara zināms. No šī brīža sāksies neparastas lietas. Parasti cilvēki pašā dienas vidū nedodas prom no pilsētas ātrgaitas šosejas pa avārijas kāpnēm. It īpaši sievietes tā nedara.

-     Ak tā gan.

-    Un, ja kaut ko tādu izdara, tad pēc tam ierastā ainava, kā lai to pasaka, izskatīsies mazlietiņ citāda nekā parasti. Es ari esmu to pieredzējis. Taču nevajag ļauties šķituma maldinājumam. Galu galā realitāte ir tikai viena vienīga.

Aomame apdomāja šofera sacīto. Kamēr viņa domāja, Janāčeka mūzika izskanēja, klausītāji tajā pašā brīdī sāka aplaudēt. Vai pārraidīja kāda koncerta ierakstu? Aplaudēja ilgi un aizrautīgi. Laiku pa laikam atskanēja arī bravo saucieni. Varēja skaidri iztēloties, kā diriģents pagriežas pret kājās piecēlušos publiku un vairākas reizes paklanās. Iztaisnojas, pastiepj roku un sarokojas ar pirmo vijoli, tad uzgriež muguru, paceļ abas rokas, slavēdams orķestra dalībniekus, pagriežas pret publiku un vēlreiz dziļi paklanās. Klausoties ieraksta ilgos aplausus, tie vairs neskanēja kā aplausi. Pārņēma sajūta, it kā būtu jānoklausās nepārejošā smilšu vētrā uz Marsa.

-    Realitāte ir tikai viena vienīga, šoferis atkārtoja, itin kā grāmatā pasvītrodams īpaši svarīgu teikumu.

-      Protams, Aomame sacīja. Tieši tā. Ir tikai viena matērija, vienā laikā, vienā vietā. Einšteins to pierādīja. Realitāte ir bezgala auksta, bezgala vientuļa.

Aomame pastiepa pirkstu uz mašīnas mūzikas aparatūras pusi.

-     Ļoti laba skaņa.

Šoferis pamāja.

-     Kā to komponistu sauc?

-    Janāčeks.

-Janāčeks, šoferis atkārtoja. It kā iegaumējot svarīgu paroli. Pēc tam pavilka rokturi un atvēra automašīnas aizmugurējās durvis.

-     Esiet uzmanīga. Gan paspēsiet norunātajā laikā.

Aomame izkāpa no mašīnas ar lielo ādas plecu somu

rokā. Pa radio vēl joprojām plūda nepārtraukti aplausi. Viņa pagriezās uz avārijas stāvvietu, kas bija apmēram desmit metrus tālāk uz priekšu, un uzmanīgi gāja pa maģistrāles malu. Kad garām brauca kravas automašīnas, kas devās pretējā virzienā, zeme sašūpojās viņai zem augstpapēžu kurpēm. Pat drīzāk nevis sašūpojās, bet noviļņojās. It kā viņa soļotu pa satrakotas jūras mētātu lidmašīnu bāzes kuģa klāju.

Mazā meitenīte sarkanajā Suzuki Alto, izbāzusi galvu pa aizmugurējo logu, vaļēju muti noraudzījās Aomamē. Pēc tam pagriezās pret mammu.

-     Nu, nu, ko tā sieviete dara? Uz kurieni viņa iet? viņa taujāja. Es ari gribu kāpt ārā un iet. Mammu, es arī gribu kāpt ārā. Mammu! viņa skaļi un neatlaidīgi lūdza.

Mamma tikai klusēdama papurināja galvu. Pēc tam cieši paskatījās uz Aomami, nosodoši. Taču tā bija vienīgā balss, kas atskanēja, vienīgā pamanāmā reakcija. Pārējie šoferi tāpat vien turpināja smēķēt, viegli sarauca uzacis, noskatoties, kā viņa apņēmīgi soļo starp norobežojošo mūri un mašīnām, it kā viņa būtu kaut kas apžilbinošs. It kā viņi pagaidām atliktu lēmuma pieņemšanu. Pat ja mašīnas nekustas ne no vietas, tik un tā tas nu gan nav nekas ikdienišķs, ka pa ātrgaitas šoseju pastaigājas cilvēki. Paies vēl laiks, līdz to uztvers kā reālu ainu. Turklāt vēl gājēja ir izskatīga, jauna sieviete minisvārkos un augstpapēžu kurpēs.

Aomame, zodu izstiepusi, skatoties tieši uz priekšu, taisnu muguru, soļoja drošā gaitā, jūtot apkārtējo skatienus. Kastaņkrāsas Charles Jordan kurpes sausi klikšķēja uz šosejas, vējš pluinīja mēteļa malu. Bija jau aprīlis, tomēr vējš vēl bija vēss, negantu priekšnojautu pilns. Viņa bija ģērbusies Junko Shimada zaļā vilnas kostīmā, tam pa virsu uzvilkusi smilškrāsas pavasara mēteli, melnu ādas somu plecā. Mati līdz pleciem, labs griezums, rūpīgi kopti. Nevienas rotaslietas. Augums 168 centimetri. Liekā svara itin nemaz, tikai centīgi uztrenēti muskuļi, bet to zem mēteļa nevarēja redzēt.

Ja, raugoties no priekšpuses, rūpīgi izpētītu viņas sejas vaibstus, tad būtu skaidrs, ka labā un kreisā auss gan izmēra, gan formas ziņā atšķiras. Kreisā auss bija lielāka nekā labā, turklāt kroplas formas. Bet to neviens uzreiz nepamanīja. Ausis parasti slēpa mati. Lūpas, sakniebtas taisnā svītriņā, atklāja raksturu, kas liedza viegli iedraudzēties. Mazs, smalks deguns, nedaudz izvirzīti vaigu kauli, plata piere, garas, taisnas uzacis tas viss veidoja šo iespaidu. Tomēr seja kopumā bija samērīga, ovāla. Tā gan ir gaumes lieta, bet varētu teikt, ka skaista sieviete. Problēma bija tā, ka seja bija ārkārtīgi neizteiksmīga. Cieši sakniebtas lūpas, smaids tajās parādījās tikai ārkārtīgas nepieciešamības gadījumā. Acis bija vērīgas, vēsas kā izcilam kuģa inspektoram. Tieši tāpēc cilvēkiem par viņu nepalika spilgts iespaids. Daudzkārt cilvēku uzmanību piesaista un viņiem atmiņā iespiežas nevis kādas nekustīgas sejas labās vai sliktās iezīmes, bet drīzāk tās izteiksmes dabiskums un elegance.

Daudzi cilvēki nespēja saprast Aomames sejas izteiksmi. Tikko novērsuši skatienu, viņi to vairs nespētu aprakstīt. Lai kā ari būtu, ļoti individuāla seja, tomēr precīzas tās iezīmes atmiņā nepalika. Šajā ziņā viņa līdzinājās kukainim, kas prasmīgi piemērojas apkārtnei. Maina gan krāsu, gan veidolu, lai saplūstu ar apkārtni, pēc iespējas nedurtos acīs, lai viņu nebūtu viegli atcerēties, tieši pēc tā Aomame tiecās. Tādā veidā viņa jau kopš bērnu dienām prata sevi pasargāt. Tomēr, ja kaut kas atgadījās un Aomame saviebās, tad šī nesatricināmā seja dramatiski pārvērtās. Sejas muskuļi paši no sevis savilkās, vaibstu neproporcionalitāte ārkārtīgi paspilgtinājās, sejā iegūla dziļas rievas, acis it kā iegrima dobumos, deguns un mute mežonīgi šķobījās, zods raustījās, lūpas pavērās, atsedzot lielus, baltus zobus. Gluži tā, it kā būtu pārgriezta savilkta aukla un nokristu maska, viņa kļuva par pilnīgi citu cilvēku. Tie, kas bija redzējuši šīs drausmīgās ārienes pārvērtības, nosvīda baiļu sviedriem. Tas bija pārsteidzošs lēciens no ārkārtīgas neizteiksmības līdz elpu aizraujošam bezdibenim. Tāpēc viņa ļoti centās nepazīstamu cilvēku klātbūtnē neviebties. Viebās tikai tad, kad bija viena pati vai kad gribēja piedraudēt kādam nepatīkamam vīrietim.

Sasniegusi mašīnu avārijas stāvvietu, Aomame apstājās un paskatījās apkārt, meklējot kāpnes. Tūlīt pat arī pamanīja. Tieši tā, kā taksometra šoferis bija teicis, ieeju norobežoja diezgan augsta metāla barjera, pie durvīm piekārta atslēga. Pārkāpt pāri barjerai īsos minisvārkos būs nedaudz apgrūtinoši, bet, ja neņem vērā to, ka cilvēki pievērsīs uzmanību, tas nebija nekas neizdarāms. Viņa nešaubīdamās novilka augstpapēžu kurpes un iebāza tās plecu somā. Ejot basām kājām, zeķes noteikti būs pagalam. Bet tās taču nopērkamas jebkurā veikalā.

Cilvēki klusēdami vēroja, kā viņa nomet augstpapēžu kurpes un novelk mēteli. Pa turpat līdzās stāvošās Toyota Celica atvērto logu kā fona mūzika plūda Maikla Džeksona spalgā balss. "BillyJean". It kā es striptīza šovā būtu uzkāpusi uz skatuves, Aomame nodomāja. Vai nav vienalga. Ja grib, lai skatās. Ir jau ari šausmīgi garlaicīgi stāvēt sastrēgumā. Bet, dāmas un kungi, neko vairāk es nost nevilkšu. Tikai kurpes un mēteli. Piedodiet.

Aomame pārmeta somu pār plecu, lai tā nenokristu. Tālumā vīdēja pilnīgi jaunais, melnais Toyota Crown Royal Saloon, ar kuru viņa tik tālu bija atbraukusi. To apspīdēja pēcpusdienas saules stari, un mašīnas priekšējais stikls laistījās kā spogulis. Šofera seja nebija saskatāma. Taču viņš noteikti raudzījās uz šo pusi.

Neļaujieties šķituma maldinājumam. Realitāte ir tikai viena vienīga.

Aomame dziļi ieelpoja un izelpoja. Tad, klausoties "Billy Jean" melodiju, kāpa pāri nožogojumam. īsie svārciņi uzrāvās līdz pat gurniem. Kāda tam nozīme, viņa nodomāja. Ja grib, lai skatās, cik tīk. Tik un tā to, kāds cilvēks es esmu, nesaskatīs. Turklāt no visa sava ķermeņa viņa visvairāk lepojās ar slaidajām, skaistajām kājām.

Pārkāpusi pāri nožogojumam otrā pusē, viņa sakārtoja svārkus, notrausa no rokām putekļus, uzvilka mēteli un uzmeta somu uz pleca. Uzstūma saulesbrilles augstāk uz deguna. Avārijas kāpnes bija acu priekšā. Pelnpelēkā krāsā nokrāsotas metāla kāpnes. Būvētas, domājot tikai par vienkāršību, lietošanas mērķi un funkcionalitāti. Kāpnes nu nekādā gadījumā nebija paredzētas tam, lai pa tām kāptu sieviete zeķēs un šauros minisvārkos. Arī Junko Shimada nemodelē tērpus ar domu, ka tos vajadzētu vilkt mugurā, lai kāptu lejā pa ātrgaitas šosejas avārijas kāpnēm. Kad pa pretējo joslu aizbrauca kravas automašīnas, kāpnes līgot nolīgojās. Cauri spraugām metālā skaļi svilpoja vējš. Bet, lai vai kā, kāpnes tur bija. Atliek vien pa tām nokāpt lejā.

Aomame pēdējo reizi paskatījās atpakaļ gluži kā cilvēks, kas, pabeidzis lekciju, stāv pie katedras un gaida jautājumus, un pārlaida skatienu automašīnu rindai no labās puses uz kreiso, tad no kreisās uz labo. Pa šo laiku automašīnas nebija pavirzījušās uz priekšu ne par sprīdi. Cilvēkiem, kas bija spiesti tur nīkt, cita darāmā nebija, un tie vēroja katru viņas kustību. Nez ko tā sieviete īsti dara, viņi domāja. Aomami, kas bija pārkāpusi pāri žogam otrā pusē, nomērīja skatieni, kuros sajaucās ziņkāre un vienaldzība, skaudība un nicinājums. Viņu dažādās emocijas bija trauslā līdzsvarā. Arī apkārt viss šūpojās. Nolaidies smags klusums. Roku neviens neceļ, jautājumu nav (pat ja jautājumi būtu bijuši, Aomame negrasījās uz tiem atbildēt). Šiem cilvēkiem mūžība neko nesolīja, viņi klusēdami tur gaidīja. Aomame nedaudz izstiepa zodu uz priekšu, iekoda apakšlūpā un, paslēpusies aiz saulesbriļļu tumšzaļajiem stikliem, uzmeta viņiem vērtējošu skatienu.

Jūs nevarat pat iedomāties, kas es esmu, kurp došos un ko darīšu, viņa, lūpas nepakustinājusi, teica. Jūs esat te piesieti un nekur netiekat. Ne uz priekšu, ne atpakaļ. Bet ar mani tā nav. Man ir neatliekams darbs. Misija, kas jāizpilda. Tāpēc es dodos uz priekšu. Apsteidzot jūs.

Beigās Aomame gribēja pagriezties pret viņiem visiem un šausmīgi saviebties. Tomēr pārdomāja. Tādiem pārspīlējumiem nebija vaļas. Jo, lai pēc tādas saviebšanās atjaunotu parasto sejas izteiksmi, vajadzēs laiku.

Aomame klusēdama uzgrieza skatītājiem muguru, pēdas sajuta metāla raupjo aukstumu, un viņa, piesardzīgi sperdama soļus, sāka kāpt lejā pa automaģistrāles avārijas kāpnēm. Tikko sagaidītā aprīļa aukstais vējš purināja viņai matus, laiku pa laikam atsegdams kroplīgo kreiso ausi.

2. NODAĻA Tengo Kaut kas mazliet cits padomā

Tengo pirmās atmiņas bija par laiku, kad viņam bija pusotrs gads. Mamma bija novilkusi blūzi, nolaidusi baltā kombinē lencīti, un vīrietis, kurš nebija tētis, sūkāja viņas krūts galiņu. Bērna gultiņā bija mazulis, iespējams Tengo. Viņš sevi redzēja kā trešo personu. Vai arī tas bija viņa dvīņubrālis? Nē, tā nebija. Tur bija pats Tengo, pusotru gadu vecs. To viņš intuitīvi saprata. Mazulis gulēja, acis aizvēris, un miegā šņākuļoja. Tās bija Tengo pirmās atmiņas par šo dzīvi. Šī apmēram desmit sekunžu garā aina bija spilgta, gluži kā iededzināta apziņā. Ne pirms, ne pēc tās nekā nebija. Tā vientuļi slējās kā plūdu piemeklētas pilsētas torņa smaile saduļķotā ūdenī.

Ja radās izdevība, Tengo mēģināja iztaujāt apkārtējos par viņu pirmajām atmiņām. Cik veci viņi tad bijuši. Daudziem cilvēkiem tās bija atmiņas no četru piecu gadu vecuma. Agrākās ap trim gadiem. Neviena agrāka gadījuma. Šķita, ka bērniem spēja cik necik loģiski novērot apkārtni, to saprast parādās apmēram trīs gadu vecumā. Posmos pirms tam visas ainas uztver kā neizprotamu haosu. Pasaule ir kā šķidra putra, nenotverama, nesatverama. Tas viss, neveidojot atmiņas smadzenēs, it kā aizplūst gar logu.

Protams, pusotru gadu vecs bērns nevar spriest, ko nozīmē situācija, kad vīrietis, kas nav tētis, sūkā mammai krūtsgalu. Tas ir skaidrs. Tāpēc, ja šīs Tengo atmiņas patiešām ir īstas, tad, visticamāk, viņš, neko nevērtēdams, acu priekšā esošo ainu vienkārši saglabājis tīklenē. Tieši tāpat kā fotoaparāts no reāliem priekšmetiem izveido gaismas un ēnu sajaukumu un mehāniski nofiksē filmā. Varbūt pēc tam, apziņai attīstoties, tā saglabātos iespaidus citu pēc cita analizē un piešķir tiem nozīmi? Bet vai īstenībā tiešām tā notika? Vai tiešām bērna smadzenēs varētu saglabāties šāds iespaids?

Vai arī tās vienkārši ir viltus atmiņas? Galu galā, iespējams, ka viņa apziņa vēlāk, kaut kāda mērķa, kaut kāda nolūka vadīta, to visu safabricējusi. Tengo bija daudz domājis par atmiņu viltošanu. Tomēr nonāca pie secinājuma, ka tā diezin vai ir. Šīs atmiņas bija pārāk spilgtas, pārāk pārliecinošas. Tās mirdzēja, smaržoja un pulsēja. Tām piemita nepārvarama realitātes izjūta, tās nelīdzinājās viltojumam. Taču, pieņemot, ka šī aina bija īsta, tā daudz ko izskaidroja. Gan loģiski, gan emocionāli.

Laikam ejot, šis desmit sekundes garais, spilgtais iespaids mēdza negaidīti uzpeldēt. Nebrīdinot, nenovēršami. Bez klauvēšanas. Braucot vilcienā, rakstot uz tāfeles vienādojumus. Maltītes laikā, satiekoties un sarunājoties ar kādu (kā šoreiz), tas pēkšņi apciemoja Tengo. Gāzās pāri kā neapturams, mēms cunami. Viņš to pamanīja tikai tad, kad aina jau bija nostājusies acu priekšā. Locekli pamira. Laika ritums apstājās. Apkārtējais gaiss kļuva retināts, viņš nespēja elpot. Tuvumā esošie cilvēki un lietas zaudēja jebkādu saistību ar viņu. Viņu norobežoja plūstoša siena. Šķita, ka pasaule satumst un aizveras, tomēr apziņa neizdzisa. Tikai sliežu pārmijas pārslēdzās. Uztvere it kā saasinājās. Baiļu nebija. Taču acis atvērt viņš nespēja. Plakstiņi bija cieši aizvērti. Arī apkārtējās skaņas attālinājās. Un tad šī tuvā aina vairākkārt parādījās uz apziņas ekrāna. Viss ķermenis pārplūda sviedriem. Krekla paduses izmirka. Augums sāka viegli trīcēt, sirds sitās ātrāk un stiprāk.

Ja viņš tādā brīdī bija kopā ar kādu citu, tad tēloja, ka noreibuši galva. Patiesībā tas ari bija kaut kas reibonim līdzīgs. Vajadzēja paiet laikam, un atkal viss atgriezās savās vietās. Viņš izņēma no kabatas kabatlakatiņu, piespieda pie mutes un sēdēja nepakustēdamies. Pacēla roku tas nekas, uztraukumam nav pamata rādīja otram zīmi. Reizēm tas pārgāja pusminūtē, reizēm ilga vairāk par minūti. Pa šo laiku viņam gluži kā videoieraksta atkārtojumā rādījās viena un tā pati epizode. Mamma nolaidusi kombinē lencīti, un viņas tvirto krūts galiņu sūkā kaut kāds vīrietis. Viņš aizvēra acis, dziļi nopūtās. Viegli novējoja mīļā mātes smarža. Mazam bērnam smaržas sajūta ir visattīstītākā maņa. Smarža daudz ko iemāca. Dzirde ir tikai viņa paša maigie sirdspuksti.

Skaties uz to, viņi teica. Skaties tikai uz to, viņi teica. Tu paliec šeit, tu nedrīksti iet nekur prom no šejienes, viņi teica. Šī vēsts atkārtojās atkal un atkal.

Šoreiz "lēkme" bija diezgan ilga. Tengo aizvēra acis, kā aizvien piespieda pie mutes un košļāja kabatlakatiņu. Viņš nezināja, cik ilgi tas turpināsies. Varbūt, kad viss būs beidzies, par to varēs spriest pēc tā, cik ļoti viņa ķermenis būs noguris. Ķermenis šausmīgi pagura. Vēl nepieredzēts nogurums. Šķita, ka nav spēka pat plakstiņus atvērt, tas prasīja laiku. Apziņa atguvās bridi agrāk, bet muskuļi un orgānu sistēmas vēl pretojās. Kā zvērs, kas, sajaucis gadalaikus, pārāk ātri pamodies no ziemas miega.

-    Tengo! Tengo! kāds jau labu bridi viņu sauca. Izklausījās, ka šī balss neskaidri atskan no tuneļa pašiem dziļumiem. Tengo iedomājās, ka tas taču ir viņa vārds.

-     Kas notika? Vai atkal tas pats? Viss kārtībā? balss sacīja. Nu jau tā skanēja nedaudz tuvāk.

Tengo ar grūtībām atvēra acis, fokusēja skatienu, paskatījās uz savu labo roku, ko bija uzlicis uz galda. Pasaule, neizirusi, aizvien vēl pastāvēja, un arī viņš pats kā viņš pārliecinājās joprojām bija viņš pats. Neliels stingums vēl bija saglabājies, bet tā no tiesas bija viņa paša labā roka. Ari sviedru dvaka. Oda kā zoodārzā pie zvēra krātiņa, savādi mežonīga smaka. Taču nebija ne mazāko šaubu par to, ka šī smaka nāca no viņa paša.

Slāpa. Tengo pastiepa roku un paņēma no galda glāzi, tad uzmanīgi, lai neizšļakstītu, izdzēra pusi ūdens. Atpūties atsāka mierīgi elpot, pēc tam izdzēra atlikušo ūdeni. Arī apziņa pamazām atgriezās savā vietā, parastās ķermeņa sajūtas atjaunojās.

-    Piedodiet. Viss kārtībā, viņš teica. Tad pārliecinājās, ka šoreiz ir kopā ar Komacu. Abi bija satikušies kafejnīcā netālu no Šindzjuku stacijas. Arī apkārtējo sarunas sāka izklausīties pēc parastās tērgāšanas. Pie blakusgaldiņa sēdošais pāris izbrīnīts noskatījās viņos vai kaut kas atgadījies? Turpat tuvumā stāvēja ari oficiante ar bažīgu sejas izteiksmi. Varbūt baidījās, ka tik viņš nesāk turpat uz vietas vemt. Tengo pacēla galvu, pagriezās pret viņu un vāri pasmaidīja, tad pamāja ar galvu. It kā teikdams nekādu problēmu, neraizējieties.

-     Kas tev tās ir par lēkmēm? Komacu pajautāja.

-      Nekas nopietns. Vienkārši noreibst galva, kaut kas tamlīdzīgs. Nepievērsiet tam uzmanību, Tengo atbildēja. Balss pagaidām vēl neizklausījās pēc paša balss. Bet nu vismaz jau sāka tai līdzināties.

-    Diezgan briesmīgi, ja kaut kas tāds notiek, sēžot pie stūres, Komacu sacīja, raugoties Tengo acīs.

-     Es nebraucu ar mašīnu.

-     Tas ir vissvarīgākais. Viens mans paziņa, viņam bija siena drudzis, no ciedriem, un viņš, braucot mašīnā, sāka šķaudīt un tajā pašā brīdī ietriecās telefona stabā. Bet, Tengo, tev tās vis nav nekādas šķavas, es pat sabijos. Bet, tā kā šī ir jau otrā reize, sāku pierast.

-     Piedodiet.

Tengo paņēma kafijas tasi un izdzēra tajā palikušo malku. Pilnīgi bezgaršīga. Tikai remdens šķidrums ietecēja rīklē.

-     Vai palūgt, lai atnes vēl ūdeni? Komacu vaicāja.

Tengo papurināja galvu.

-     Nē. Būs labi. Jau pārgāja.

Komacu izņēma no žaketes kabatas Marlboro paciņu, ielika cigareti mutē un, uzrāvis kafejnīcas sērkociņu, aizsmēķēja. Tad uzmeta skatienu rokaspulkstenim.

-     Nu tā, par ko tad mēs runājām? Tengo vaicāja.

Pēc iespējas ātrāk jāatgriežas ierastajā gultnē.

-    Nūjā, par ko tad īsti mēs runājām, Komacu noteica, skatījās tukšumā un brīdi apdomājās. Vai arī tikai izlikās domājam. Lai kā ari būtu, Tengo bija vienalga. Gan Komacu kustībās, gan runas veidā bija kaut kas teatrāls.

-     Nūjā, mēs runājām par meiteni, vārdā Fukaeri, par viņu un vēl par "Gaisa kūniņu".

Tengo pamāja ar galvu. Saruna par Fukaeri un "Gaisa kūniņu". Viņš bija sācis to skaidrot Komacu, kad sākās "lēkme" un pārtrauca sarunu. Tengo izņēma no somas manuskripta lapu žūksni un nolika uz galda. Uzlika roku uz manuskripta, vēlreiz izbaudīja šo sajūtu.

-    Kā es telefona sarunā teicu, "Gaisa kūniņas" vislabākā īpašība ir tā, ka autore necenšas neko atdarināt. Iesācēja darbam tas ir kaut kas neparasts, parasti viņi vēlas uzrakstīt tā, lai kaut kam līdzinātos, Tengo rūpīgi izvēlējās vārdus. Protams, teikumi nav noslīpēti, vārdu izvēle neprasmīga, gandrīz jau no paša nosaukuma jauc "kūniņu" un "kokonu". Ja būtu tāda vēlēšanās, varētu uzskaitīt nezin cik šādu trūkumu. Bet šis stāsts vismaz ievelk sevi. Sižeta pamatlīnija ir iluzoriska, bet detaļu attēlojums nomācoši reālistisks. Ļoti labs līdzsvars starp abiem. Nezinu, vai uz to var attiecināt tādus vārdus kā "oriģināli" vai "nepārspējami", varbūt šo līmeni tas nesasniedz, nemāku teikt. Tomēr, kad grāmata izlasīta, iestājas klusums. Savāda sajūta, man to pat grūti izskaidrot nemājīga sajūta.

Komacu, neko neteicis, skatījās Tengo sejā. Viņš atkal gaidīja vairāk vārdu.

Tengo turpināja:

-      Kaut gan ir neprasmīgi teikumi, man negribētos tā vienkārši šo darbu izmest. Es pa šiem gadiem esmu izlasījis iesūtīto manuskriptu kalnu. Nu, drīzāk ne izlasījis, bet izskrējis tiem cauri. Ir salīdzinoši labi uzrakstīti darbi, ir ari tādi, kurus pat rokā ņemt negribas… Skaita ziņā tie otrie, protams, ir nomācošā vairākumā. Un tomēr esmu redzējis tik daudz darbu, bet tādu iespaidu kā "Gaisa kūniņa" neviens vēl nav atstājis. Pēc izlasīšanas gribējās to lasīt vēlreiz no sākuma.

-    Hm, Komacu noteica. It kā garlaikoti izpūta cigaretes dūmus, tad saknieba lūpas. Taču Tengo jau pietiekami ilgu laiku bija dažādas darīšanas ar Komacu, lai viņš neļautos maldināties. Bieži vien Komacu izturēšanās nekādi nebija saistīta ar viņa patiesajām jūtām. Vai bija pat tā, ka viņa sejas izteiksme pauda tieši pretējo. Tāpēc Tengo ļoti pacietīgi gaidīja, kad sarunas biedrs ierunāsies.

-     Es ari izlasīju, Komacu, nedaudz nogaidījis, sacīja. Uzreiz pēc tam, kad tu man piezvanīji, ņēmu un izlasīju. Nūjā, šausmīgi neprasmīgi, pat prievārdu lietojums galīgi šķērsām, diezgan daudz teikumu, kuru jēga nav īsti saprotama. Pirms ķerties pie romānu rakstīšanas, būtu ieteicams apgūt teikuma veidošanas iemaņas.

-     Bet jūs tik un tā izlasījāt līdz galam, vai ne?

Komacu pasmaidīja. Smaids šķita kā izvilkts no pārāk

bieži nevirinātas atvilktnes.

-     Protams. Tieši tā, kā tu teici. Izlasīju līdz pašām beigām. Sev pašam par brīnumu. Ar mani tas tikpat kā nekad negadās, ka es līdz galam izlasītu debitantu konkursam iesniegtu darbu. Pat vēl trakāk, dažas vietas es pārlasīju. Kaut kas tāds līdzinās planētu parādei. Neticami.

-    Tajā kaut kas ir. Vai ne?

Komacu nolika cigareti pelnutraukā, ar labās rokas vidējo pirkstu paberzēja degunu. Taču uz Tengo jautājumu neatbildēja.

Tengo sacīja:

-     Septiņpadsmit gadus vecs bērns. Vidusskolniece. Nav mācījusies ne romānus lasīt, ne rakstīt. Iespējams, ka šoreiz debitanta balvu neiegūs. Bet arī iekļūšana finālistu sarakstā ir tā vērta. Komacu kungs var ļoti daudz panākt. Un tad jau viss turpmākais sekotu pats no sevis.

-     Hm, Komacu vēlreiz novilka. It kā garlaikots nožāvājās. Iedzēra malku ūdens.

-     Paklau, Tengo. Padomā pats. Tik nenostrādāts darbs paliks pēdējā vietā. Godātie profesori, kas sēž žūrijā, būs uz pakaļas. Varbūt pārskaitīsies. Pirmām kārtām neviens no viņiem to līdz galam nelasīs. Visi četri žūrijas locekļi ir rakstnieki. Visi aizņemti paši ar savu darbu. Pārskries pāris pirmās lappuses un metīs mieru. Jo šis te līdzinās pamatskolas sacerējumam. Ja to nopulētu, tas iemirdzētos. Es jau varu, rokas berzēdams, teikt kaismīgas runas, bet kurš manī klausīsies? Lai arī kāda būtu mana ietekme, viņiem jāizvēlas daudzsološāki darbi.

-    Citiem vārdiem sakot, vienkārši jāmet ārā?

-     To es neteicu, Komacu atbildēja, atkal berzēdams degunu. Attiecībā uz šo darbu man ir mazliet kaut kas cits padomā.

-     Mazliet kaut kas cits padomā, Tengo noteica. Tajā ieskanējās kaut kas draudīgs.

-     Tengo, tu sacīji, ka varētu cerēt uz nākamo darbu, Komacu turpināja. Es jau ari, protams, gribētu cerēt. Redaktoram vienmēr ir liels prieks lēni un rūpīgi izaudzināt jaunu rakstnieku. Sirds gavilē, kad ātrāk par jebkuru citu skaidrās naksnīgās debesīs esi pamanījis jaunu zvaigzni. Bet, atklāti sakot, grūti paredzēt, vai tam bērnam būs nākamā grāmata. Un es jau gadus divdesmit barojos šajā izdevēju pasaulē. Pa šo laiku esmu redzējis visvisādus rakstniekus nākam un ejam. Tāpēc esmu sācis atšķirt, kuram būs un kuram nebūs nākamais darbs. Ja gribi zināt manas domas, šim bērnam turpmāk nebūs nekā. Diemžēl nebūs ne nākamās, ne aiznākamās, ne aizaiznākamās grāmatas. Pirmām kārtām šie teikumi lai cik tur ieguldītu laika un studiju, tos nevar uzlabot. Nekas tos neuzlabos. Veltas cerības, nepareizs spriedums. Jo šim cilvēkam nav ne mazākā nolūka iemācīties rakstīt skaistus teikumus, iemācīties rakstīt prasmīgi. Vai ari var nopūlēties līdz nāvei, lai to iemācītos, censties. Šai Fukaeri nav ne viena, ne otra ne nolūka, ne centības. Kā pats redzēji, dabas dota talanta viņai nav, šķiet, nav ari nolūka piepūlēties. Nesaprotami, kāpēc. Ari nekādas intereses par rakstniecību nav. Taču viņai ir apņemšanās izstāstīt stāstu. Un šķiet, ka visai stipra apņemšanās. Tā var noprast. Darbs ir jēlā formā, bet aizrāva tevi, Tengo, un piespieda arī mani izlasīt manuskriptu līdz beigām. Tomēr viņai kā rakstniecei nav nākotnes. Gluži tāpat kā blakšu sūdiem. Izskatās, ka es tevi apbēdinu, bet, atklāti sakot, es tā uzskatu.

Tengo apdomāja dzirdēto. Šķita, ka Komacu runā diezgan saprātīgi. Lai kā ari būtu, Komacu kā redaktoram bija intuīcija.

-    Varbūt tomēr nebūtu slikti dot viņai iespēju? Tengo sacīja.

-     Iemest ūdenī un paskatīties uzpeldēs vai nogrims. Vai tā?

-    Vienkārši sakot.

-    Es jau līdz šim esmu pietiekami daudzus nevērīgi apkāvis. Vairs negribu noskatīties, kā cilvēki slīkst.

-     Un kā ir ar mani?

-    Tengo, tu vismaz centies, Komacu teica, izvēlēdamies vārdus. Cik es varu spriest, nav ari nevērības. Tu ar lielu pazemibu izturies pret šo amatu, pret rakstīšanu. Tāpēc, ka tev patīk rakstīt. Tā ir uzslava. Cilvēkam, kura mērķis ir kļūt par rakstnieku, tā ir visvērtīgākā īpašība tas, ka viņam patīk rakstīt.

-     Bet ar to vien nepietiek.

-     Nu, protams, ar to vien nepietiek. Bez kaut kā īpaša neiztikt. Un šim kaut kam vismaz jāietver kaut kas tāds, kā dēļ es nemestu lasīšanu pie malas. Par to, ko es neizlasu līdz galam, man nav ne vismazākās intereses. Pats par sevi saprotams. Pavisam vienkārši.

Tengo brīdi klusēja. Tad ierunājās:

-    Vai Fukaeri rakstītajā ir kaut kas tāds, kas lika izlasīt līdz galam?

-     Nu. Ir gan. Protams. Viņā ir kaut kas vērtīgs. Kas tas ir to es nezinu. Bet tā nu ir gadījies, ka viņā kaut kas ir. Tu to saproti, un es to saprotu. Tas ir katram saredzams gluži kā ugunskura dūmi bezvēja pēcpusdienā. Bet, Tengo, tā meitene pati netiek galā ar to, kas viņai dots.

-    Ja viņu iemetīs ūdenī, tad cerību izpeldēt nav?

-    Tieši tā, Komacu sacīja.

-     Tāpēc viņu nevar atstāt finālistu sarakstā?

-    Tā ir, Komacu teica. Tad saknieba lūpas, nolika abas rokas uz galda un piebilda:

-     Nu ir tas brīdis, kad man ļoti rūpīgi jāizraugās vārdi.

Tengo, paņēmis rokā tasi, vērās tajā palikušajā kafijā.

Tad nolika tasi atpakaļ. Komacu vēl arvien neko neteica. Tad ierunājās Tengo:

-    Vai tagad uzzināšu, kas ir tas cits, kas jums padomā?

Komacu piemiedza acis gluži kā skolotājs, skatoties uz

izdevušos skolēnu. Tad lēni pamāja ar galvu.

-     Tieši tā.

Komacu bija kaut kas neizzināms. Ne viņa domas, ne jūtas nevarēja viegli nolasīt nedz sejas izteiksmē, nedz balsī. Un šķita, ka viņam pašam ari patika būt citiem neizlasāmam. Galva viņam tiešām strādāja ātri. Komacu bija no tiem tipiem, kuri, nerēķinādamies ar citu cilvēku viedokli, domā saskaņā paši ar savu loģiku un pieņem lēmumu. Lieki nedižojās. Komacu bija izlasījis milzum daudz grāmatu, viņam bija sīkas zināšanas par plašu jautājumu loku, taču ne tikai zināšanas; viņš, gluži tāpat kā intuitīvi redzēja cauri cilvēkiem, redzēja cauri arī grāmatām. Iespējams, ka tajā visā bija kaut kādi aizspriedumi, taču viņš ari aizspriedumus uzskatīja par vienu no patiesības elementiem.

Komacu nemēdza daudz runāt, viņam nepatika kaut ko skaidrot, taču, ja bija tāda vajadzība, tad spēja izklāstīt savu viedokli gudri un loģiski. Ja tā padomā, viņš varēja būt ari ļoti skarbs. Prata notēmēt uz partnera visvājāko vietu un tad pavisam ātri un strupiem vārdiem to caurdūra. Viņam gan attiecībā uz cilvēkiem, gan darbiem bija spēcīgi izteikta personiskā patika, un daudz vairāk bija gan cilvēku, gan darbu, kurus viņš nespēja atzinīgi novērtēt, nekā to, kurus spēja. Un, saprotami, to, kuriem viņš nepatika, bija daudz vairāk nekā to, kuriem patika. Tomēr viņš pats to gribēja. Cik Tengo varēja spriest, Komacu drīzāk patika būt savrupam, patika, ka citi turējās no viņa pa gabalu… vai klaji izrādīja nepatiku, to viņš krietni izbaudīja. Viņš bija pārliecināts, ka ass prāts nepiedzimst komfortablā vidē.

Komacu bija sešpadsmit gadus vecāks par Tengo, viņam bija četrdesmit pieci. Viņš bija mākslas un literatūras žurnāla galvenais redaktors, savā jomā labi pazīstams kā spējīgs cilvēks, bet par viņa privāto dzīvi neviens neko nezināja. Viņam bija darba attiecības, bet par privātām lietām viņš nekad ne ar vienu nerunāja. Tengo nezināja, ne kur viņš dzimis, ne kur audzis, nedz ari to, kur šobrīd dzīvo. Šie temati ne reizi netika skarti pat garās sarunās. Cilvēki prātoja, kā gan viņam, kurš atstāja sliktu pirmo iespaidu un ne ar vienu neuzturēja tuvas attiecības, izdodas dabūt manuskriptus, turklāt viņš bija pamanījies savākt daudzu slavenu rakstnieku darbus. Pateicoties viņam, žurnāla formāts vairākas reizes bija mainījies. Un tāpēc viņš, lai ari ne īpaši mīlēts, bija labi ieredzēts.

Baumoja, ka laikā, kad Komacu studēja Tokijas Universitātes Literatūras nodaļā un notika protesta demonstrācijas pret drošības līguma slēgšanu ar amerikāņiem, viņš bijis viens no studentu protesta kustības līderiem. Demonstrācijas laikā atradies pavisam tuvu Mičiko Kanbai, kura policijas uzbrukuma laikā gāja bojā. Ari viņš ticis ievainots. Nevarēja zināt, cik tajā bija patiesības. Tā vienkārši runāja, un daudz kas ari varēja tā būt. Liela auguma, tievs un garš, nepatīkami lielu muti un nepatīkami mazu degunu. Rokas un kājas garas, pirkstu gali ar nikotīna traipiem. Atgādināja revolucionāru inteliģentu no 19. gadsimta krievu literatūras. Pārāk bieži nesmaidīja, bet, ja smaidīja, tad pa visu ģīmi. Taču pat tādās reizēs īpaši priecīgs neizskatījās. It kā viņš sevī pasmietos, gatavodamies izteikt kādu ļaunu pareģojumu. Viņš bija tīrs un kārtīgs, bet valkāja tikai šķietami parastas drēbes, laikam, lai parādītu pasaulei, ka par apģērbu neinteresējas. Tvīda žakete, balts Oksfordas kokvilnas krekls vai gaišpelēks polo krekls, kaklasaiti viņš nevalkāja, pelēkas bikses, zamša kurpes tas līdzinājās uniformai. Varēja skaidri iztēloties, kā viņa mājās pusi skapja aizņem tvīda žaketes ar trim pogām, kas ne krāsas, ne auduma, ne piegriezuma ziņā cita no citas neatšķiras, kā viņš rūpīgi pārlaiž žaketei ar drēbju suku un iekar to skapī. Laikam gan, lai varētu tās citu no citas atšķirt, bija tās sanumurējis.

Smalki, asi kā adatas mati, pieres daļā jau sākuši sirmot. Izspūruši, gandrīz pilnībā nosedz ausis. Dīvainā kārtā to garums vienmēr bija tāds, it kā jau pirms nedēļas būtu vajadzējis doties pie friziera. Tengo nesaprata, kā tas iespējams. Laiku pa laikam, tāpat kā naksnīgās debesīs iemirdzas zvaigznes, acis viņam iespīdējās. Ja kas atgadījās, viņš klusēja tikpat ietiepīgi kā klintīm līdzīgie veidojumi Mēness otrā pusē. Izskatījās, ka emociju viņam vispār nav, vienīgā reakcija viņam pazeminājās temperatūra.

Tengo pazina Komacu apmēram piecus gadus. Viņš bija iesniedzis savu darbu žurnāla izsludinātajam debitantu konkursam un iekļuva finālistu sarakstā. Komacu piezvanīja un sacīja, ka gribētu ar viņu parunāt. Viņi satikās kafejnīcā Šindzjuku rajonā (tajā pašā, kur atradās patlaban). Komacu teica, ka šoreiz viņam veltīgi cerēt uz debitanta balvu (un patiešām viņš to arī nedabūja). Taču viņam pašam šis darbs patīkot. "Es neglaimoju. Kaut ko tādu es saku ļoti reti," tā viņš teica (toreiz Tengo to vēl nezināja, bet tā bija patiesība). Un tāpēc, Komacu sacīja, viņš vēlētos, lai Tengo nākamo darbu, kad tas būšot uzrakstīts, pašam pirmajam parādītu viņam. Tengo apsolīja tā darīt.

Komacu gribēja noskaidrot, kas Tengo ir par cilvēku. Kā audzināts, ar ko šobrīd nodarbojas. To, ko Tengo varēja paskaidrot, viņš izklāstīja cik nu spēdams tieši. Dzimis un audzis Čibas prefektūrā Ičikavā. Māte neilgi pēc Tengo piedzimšanas saslimusi un nomirusi. Vismaz tā tēvs stāstīja. Brāļu un māsu nav. Tēvs pēc tam otrreiz neapprecējās, viens pats ar vīrieša roku audzināja Tengo. Tēvs bija NHK televīzijas abonentmaksas iekasētājs, šobrīd saslimis ar Alcheimera slimību, pārcēlies uz pansionātu Fusao pussalas dienvidu daļā. Tengo pabeidza Cukubas Universitāti dīvainā specialitātē "Galvenā specializācija pirmā studiju grupa dabaszinātnēs un matemātikā". Pašreiz pasniedza matemātiku Jojogi sagatavošanas privātskolā. Pēc universitātes beigšanas viņam bija ari iespēja atgriezties dzimtajā prefektūrā un strādāt prefektūras dibinātajā vidusskolā, bet, tā kā sagatavošanas skolā bija salīdzinoši brīvāk nosakāms darba laiks, palika strādāt tur. Dzīvoja viens pats nelielā dzīvoklītī Koendži.

Vai viņš vēlas kļūt par profesionālu rakstnieku tas pašam vēl nebija skaidrs. Tāpat arī tas, vai viņam ir vai nav rakstnieka dotības. Pats viņš nešaubīgi zināja vienu viņam katru dienu bija jāraksta. Rakstīt teikumus bija tas pats, kas elpot. Komacu, savas domas īpaši neatklādams, uzmanīgi klausījās Tengo stāstītajā.

Nezin kāpēc Komacu izrādīja par Tengo personisku interesi. Tengo bija liela auguma (no pamatskolas līdz universitātei nodarbojās ar džudo vidējā vai augstākajā grupā), vērās tādām acīm kā agri pamodies zemnieks. Mati īsi apgriezti, ādas krāsa vienmēr kā saulē iedegusi, ausis mīlīgas un apaļas kā ziedkāpostiņi; viņš neizskatījās ne pēc literāta iesācēja, nedz arī pēc matemātikas skolotāja. Laikam tieši tas Komacu patika. Uzrakstījis jaunu romānu, Tengo devās pie Komacu. Viņš to izlasīja un pateica savas domas. Tengo, ņemot vērā šos padomus, manuskriptu pārstrādāja. Tad aiznesa Komacu uzlaboto variantu, bet attiecībā uz to Komacu bija atkal jauni norādījumi. Gluži kā trenerim, kas visu laiku paceļ latiņu augstāk. "Tavā gadījumā nepieciešams laiks," Komacu sacīja. "Taču steigties nevajag. Apbruņojies ar pacietību, turpini katru dienu bez apstājas rakstīt. Uzrakstīto pēc iespējas ārā nemet, saglabā. Varbūt vēlāk noderēs." Tā arī darīšu, Tengo sacīja.

Savukārt Komacu izgādāja Tengo rakstīšanas darbus. Viņš rakstīja sieviešu žurnālam, ko izdeva Komacu izdevniecība, rakstīja anonīmi. Laboja lasītāju vēstules, tad rakstīja īsus rakstiņus par filmām un jaunākajām grāmatām un galu galā pat astroloģiskās prognozes. Ja bija tāda vajadzība, ja to lūdza, rakstīja jebko. Tengo sacerētās astroloģiskās prognozes slavēja. Kad viņš uzrakstīja: "Šodien ieteicams būt piesardzīgiem, iespējama zemestrīce," torīt patiešām notika stipra zemestrīce. Šāda veida peļņas darbi kļuva gan par papildu ienākumu avotu, gan arī par papildu vingrināšanos rakstīšanā. Viņš ļoti priecājās, redzot, ka paša rakstītais, lai kādā formā nodrukāts, parādās grāmatveikalu plauktos.

Nesen viņš pieņēma ari darbu veikt debitantu konkursam iesniegto darbu pirmo atlasi. Tas varētu šķist dīvaini cilvēks, kas pats piesakās debitantu konkursam, veic pirmo atlasi, taču viņš tajā neko dīvainu nesaskatīja un iesniegtos darbus pārlasīja objektīvi. Izlasījis kaudzēm sliktu, nekam nederīgu darbu, viņš, uzsūcis sevī šīs zināšanas, saprata, kāds ir slikts, nekam nederīgs darbs. Katru reizi, izlasījis apmēram simts darbu, viņš izraudzījās aptuveni desmit, kuri bija modinājuši kaut ko interesei līdzīgu, un aiznesa tos Komacu. Par dažiem no tiem pievienoja ari savas piezīmes. Galīgajā finālistu sarakstā jāatstāj pieci, no tiem tad ari žūrija izvēlēsies balvas ieguvēju.

Tengo nebija vienīgais lasītājs, darbus lasīja arī citi redaktori, ne tikai Komacu, un piedāvāja savus finālistu sarakstus. Šie pūliņi nebija veltīgi, objektivitāte jānodrošina. Tomēr ikreiz, lai kāds būtu kopējais iesniegto darbu skaits, tikai divi vai trīs no tiem bija ievērības cienīgi. Lai kurš ari lasītu, vairāk neatrada. Tengo paša darbs finālistu sarakstā iekļuva trīs reizes. Kaut ari viņš pats savu darbu tam neizvirzīja. Viņu sarakstā atstāja divi kolēģi tekstu pirmlasītāji, kā arī Komacu redakcija. Kaut arī pēc žūrijas vērtējuma viņa darbi neiekļuva uzvarētāju vidū, Tengo nebēdājās.

Pirmkārt, viņam prātā bija iededzināti Komacu vārdi "Tam vajag atvēlēt laiku", un, otrkārt, šobrīd Tengo pats nemaz tik ļoti nekāroja kļūt par rakstnieku.

Ja viņš prasmīgi saplānoja mācību programmu, lai sagatavotu skolēnus izlaiduma eksāmeniem, tad četras dienas nedēļā varēja mājās nodarboties ar sev tīkamām lietām. Tengo šajā sagatavošanas skolā strādāja jau septīto gadu, un skolēnu atsauksmes bija visai labas. Viņam vissvarīgākā bija mācīšanas metode, viņš spēja uz jebkuru jautājumu atbildēt nekavējoties, bez aplinkus runāšanas. Tengo pašam par brīnumu izrādījās, ka viņam ir stāstnieka talants. Viņš prata izskaidrot, un ari balss viņam bija skanīga, prata izmest pa jokam, lai klasi atkausētu. Laikā, kad nestrādāja par skolotāju, Tengo bija domājis, ka runāšanā ir galīgs nepraša. Reizēm viņš, ar kādu sarunājoties, tā sapinās, ka vārdi nemaz vairs gludi neplūda. Pievienojoties nelielai cilvēku grupai, viņš pilnībā uzņēmās klausītāja lomu. Bet, stāvot pie pasniedzēja katedras lielas auditorijas priekšā, domas pēkšņi noskaidrojās un viņš spēja runāt daudz un bez apstājas.

Alga bija pietiekama, lai apmierinātu viņa vajadzības. Nevarētu teikt, ka viņš pelnīja lielas summas, bet skola, novērtējot viņa spējas, maksāja prēmijas. Ja skolēnu atsauksmes par skolotāju bija labas, viņa vērtība un arī darba samaksa pieauga. Jo skola baidījās, ka izcilākos skolotājus varētu pārvilināt uz citām skolām (atklāti sakot, arī viņu vairākas reizes bija uzrunājuši "galvu mednieki"). Parastā skolā tā nebūtu. Tur algu noteiktu atbilstoši vecumam, privātā dzīve būtu jāpakļauj darbam un ne centība, ne popularitāte neko nedotu. Viņam patika strādāt sagatavošanas skolā. Skolotājiem bija tikai jāvada nodarbības, citu pienākumu nebija. Tas Tengo ļoti patika. Lielākā daļa skolēnu nāca mācīties ar ļoti skaidru mērķi sagatavoties iestājeksāmeniem augstskolās, tāpēc aizrautīgi uzklausīja viņa paskaidrojumus. Par tik apnicīgām problēmām kā skolēnu nepaklausība vai skolas noteikumu pārkāpumi domāt nenācās. Tikai jāstāv priekšā pie katedras un jāskaidro matemātikas uzdevumu atrisināšanas paņēmieni. Pēc tam, izmantojot tādu instrumentu kā skaitļi, jāizsaka skaidras idejas. Tengo tas bija dabas dots talants.

Brīvajās dienās viņš parasti cēlās agri un līdz vakaram rakstīja romānu. Ar Mont Blanc pildspalvu un zilu tinti uz manuskriptu papīra, kur vienā lapā varēja ierakstīt 400 rakstu zīmju. Ar to pietika, lai viņš būtu labā noskaņojumā.

Reizi nedēļā pie viņa dzīvoklī ieradās draudzene precēta sieviete un abi kopā pavadīja pēcpusdienu. Sekss ar desmit gadus vecāko, precēto sievieti bez jebkādiem tālejošiem mērķiem viņam patika. Vakaros viņš devās garās pastaigās, kad norietēja saule, vienatnē, klausoties mūziku, lasīja grāmatas. Televīziju neskatījās. Kad ieradās NHK abonentmaksas iekasētājs, viņš pieklājīgi atteicās maksāt, atvainodamies par to, ka televizora viņam nav. Vai patiešām neesot? Nāciet, lūdzu, iekšā un pārbaudiet. Tomēr iekšā dzīvoklī viņi nenāca. Jo NHK maksas iekasētājiem nav atļauts iet iekšā dzīvokļos.

-     Man padomā kaut kas vēl iespaidīgāks, Komacu sacīja.

-     Iespaidīgāks?

-    Es neteiktu, ka debitanta balva ir kaut kas mazsvarīgs, tomēr vēriens tiešām nav liels.

Tengo klusēja. Komacu iecere nebija skaidra. Tomēr tajā jautās kaut kas nepiedienīgs.

-     Akutagavas balva, Komacu, bridi nogaidījis, pavēstīja.

-     Akutagavas balva, Tengo atkārtoja viņa vārdus, it kā ar kociņu vilkdams hieroglifus slapjās smiltīs.

-     Akutagavas balva, to taču vajadzētu zināt pat neko par pasauli nezinošajam Tengo. Avīzēs par to raksta treknrakstā, par to vēsta televīzijas ziņās.

-    Klau, Komacu, es kaut ko īsti labi nesaprotu, mēs taču, starp citu, runājam par Fukaeri.

-     Nūjā. Mēs runājam par Fukaeri "Gaisa kūniņu". Ne par vienu citu lietu mums nebija vajadzības runāt.

Tengo iekoda lūpā, viņš gribēja saprast, kāds plāns aiz tā visa slēpjas.

-    Taču debitantu balvai to nav jēgas virzīt, vai tad mēs tikko par to nerunājām? Šobrīd tur neko nevar padarīt.

-     Tieši tā. Tādu, kā tā ir šobrīd, ne. Tā nu ir skaidra patiesība.

Tengo vajadzēja laiku padomāt.

-    Vai tas nozīmē, ka mums šis manuskripts būs jāpārstrādā?

-    Nekas cits neatliks. Ir daudz tādu piemēru, kad redaktori dod padomus, kā uzlabot daudzsološu darbu. Tas nav nekas nepareizs. Tikai šoreiz labojumus ieviesīs nevis pats autors, bet gan kāds cits.

-    Kāds cits? Tengo jautāja, bet atbilde jau bija skaidra, pirms viņš bija izteicis jautājumu. Pavaicāja, tikai lai pārliecinātos.

-    Tu pārstrādāsi, Komacu sacīja.

Tengo meklēja piemērotus vārdus. Taču piemēroti vārdi neatradās. Viņš ievilka elpu un teica:

-     Bet, Komacu, attiecībā uz šo darbu tie nav vienkārši labojumi. Tas ir pamatīgi jāpārstrādā no paša sākuma līdz beigām, citādi tur nekas nav līdzams.

-    Nu, protams, jāpārstrādā no sākuma līdz beigām. Jāizmanto tikai stāsta struktūra. Arī stilistiskais noskaņojums pēc iespējas jāsaglabā. Bet teikumi ir pilnībā jāpārraksta. Savā ziņā tā ir adaptācija. īsto labojumu veikšanu es uzticu Tengo. Un es to visu producēšu.

-     Vai ies tik gludi? Tengo noteica, it kā skaļi domādams.

-     Nu skaties! Komacu paņēma karotīti un pavērsa to pret Tengo gluži kā diriģents, kas ar zizli vada solistus. Tai meitenei, Fukaeri, piemīt kaut kas īpašs. Ja izlasa "Gaisa kūniņu", tas ir skaidrs. Neparasts iztēles spēks. Taču attiecībā uz rakstības veidu to pašu diemžēl nevar teikt. Taču tu atšķirībā no Fukaeri vēl neesi izdomājis, par ko rakstīt. Tāpēc bieži nepamani stāsta būtību. Tas, ko tev nākotnē vajadzētu uzrakstīt, ir kaut kur tevī. Bet lieta tāda, ka tas ir līdzīgs mazam zvēriņam, kas kautrīgi iebēdzis dziļi alā. Un ārā nenāk neparko. Bet kā lai to noķer, ja tas nelien ārā. Tieši to es domāju, teikdams, ka tev vajadzīgs laiks.

Tengo neveikli sagrozījās plastmasas krēslā. Neko neteica.

-    Lieta ir vienkārša, Komacu, viegli novicinājis karotīti, turpināja. Tos abus apvienojot, izdosies radīt vienu jaunu rakstnieku. Fukaeri nenostrādātajam stāstam pievienojot Tengo izsmalcināto rakstības veidu. Ideāls savienojums. Tas ir pa spēkam tikai tev. Tāpēc vai tu varētu ar to privātā kārtā palīdzēt? Vai tas ir iespējams? Visā citā vari paļauties uz mani. Ja apvienosim spēkus, Akutagavas balva būs viegls ieguvums. Ne jau velti tu esi ienācis šajā nozarē iztiku pelnīt. Tev jāsaprot tajā viss, arī ķēķa puse.

Tengo, nedaudz papletis muti, kādu brīdi vēroja Komacu. Komacu nolika karotīti uz apakštasītes. Ļoti skaļi.

-    Un, ja nu piešķir Akutagavas balvu, ko tālāk? Tengo, saņēmis sevi rokās, pajautāja.

-    Ja piešķirs Akutagavas balvu, tad darbs kļūs slavens. Daudzi cilvēki pasaulē spēs to novērtēt. Visi grib sekot līdzi laikam. Ja grāmata saņems balvu, par to runās un to pirks. Vēl jo vairāk tāpēc, ka to sarakstījusi reāla meitene, vidusskolniece. Grāmatas pārdošana ienestu gana naudas. Peļņu mēs visi trīs atbilstoši sadalītu. To es pieprotu.

-     Par naudas dalīšanu šobrīd nerunāsim, Tengo sausi atteica. Bet vai tāda rīcība nav pretrunā ar redaktora profesionālo ētiku? Un ja tas nāktu gaismā? Problēmu būtu papilnam. Atklāti par to nevar runāt.

-     To tik viegli neuzodīs. Ja es apņemos kaut ko darīt, tad izdaru visu ļoti pārdomāti. Un, pat ja pieķertu, es ar prieku aiziešu no darba. Priekšnieki tik un tā ir pret mani slikti noskaņoti, cik ilgi ēdīšu pabiras no viņu galda. Citu darbu atradīšu uzreiz. Turklāt es to nedaru naudas dēļ. Es gribu izmuļķot literārās aprindas. Visu to baru, kas, salīduši blāvi izgaismotā alā, glaimo, aizvaino, velk cits citu uz zoba, visu šo kompāniju, kas kulsta mēles par literatūras dižo misiju. Es gribētu atklāt tās otru pusi, kārtīgi izsmiet. Vai tev tas nešķiet lieliski?

Tengo tas viss nemaz tik lieliski nešķita. Turklāt viņš šīs literārās aprindas nemaz tā īsti nebija redzējis. Sapratis, ka tik spējīgs cilvēks kā Komacu ir gatavs tik bērnišķīgas motivācijas dēļ šķērsot tik bīstamu tiltu, viņš uz brīdi zaudēja valodu.

-     Man Komacu kunga teiktais izklausās pēc sava veida krāpšanas.

-    Kopdarbs nav nekas īpašs, Komacu saviebies atteica. No žurnālos turpinājumos publicētajām mangām puse ir radīta šādā veidā. Darbinieki sagatavo idejas, sižetus, mākslinieks uztaisa vienkāršu skici, un tad asistenti izzīmē un izkrāso visas detaļas. Tāpat kā fabrikā ražo modinātājpulksteņus. Ari literatūras pasaulē ir līdzīgi piemēri. Nu, piemēram, tā top dāmu romāni. Izdevniecībai ir izstrādāta sava stratēģija; pamatojoties uz to, noalgots rakstnieks sagatavo atbilstošu stāstu, un viss. īsi sakot, darba dalīšana. Masu produkcija bez tā nav iedomājama. Tikai augstās literatūras stīvajā pasaulē šo paņēmienu atklāti neizrāda, un mēs reālajā stratēģijā priekšplānā izvirzīsim meiteni Fukaeri. Ja mūs pieķers, iespējams, izcelsies skandāls. Taču mēs nedarām neko nelikumīgu. Galu galā tā vienkārši ir šī laikmeta tendence. Turklāt te nav runa ne par Balzaku, ne Murasaki Šikibu. Vienkārši šis vidusskolnieces darbs nonāca mums rokās, līdz galam neizstrādāts, un mēs pamēģinājām izveidot no tā labāku darbu. Kas tur neatļauts? Pārstrādātajam darbam būs daudz labu īpašību, un vai nebūs lieliski, ka daudzi lasītāji varēs to izbaudīt?

Tengo apdomāja Komacu sacīto. Tad, rūpīgi izvēloties vārdus, teica:

-     Ir divas problēmas. Problēmu noteikti ir vairāk, bet šobrīd es gribētu tikt skaidrībā ar divām. Pirmā: vai autore tā meitene Fukaeri devusi savu piekrišanu tam, ka kāds pārstrādā viņas darbu? Ja viņa saka "nē", tad, protams, sarunas ar to beidzas. Nākamā: ja viņa to atļauj un ja es patiešām šo stāstu pārstrādāju, vai man tas izdosies? Kopdarbs ir ārkārtīgi smalka lieta, un to nebūs nemaz tik vienkārši īstenot, kā jums, Komacu, šķiet.

-    Tengo, tu tiksi ar to galā, Komacu atbildēja uzreiz, it kā jau iepriekš būtu nonācis pie šādas pārliecības. Man nav ne mazāko šaubu, ka spēsi. Lasot "Gaisa kūniņu", tā bija pirmā doma, kas man iešāvās prātā. Šo stāstu jādod pārstrādāt Tengo. Citiem vārdiem sakot, šis stāsts ir tā cienīgs, lai Tengo to pārstrādātu. Vai tu tā nedomā?

Tengo tikai papurināja galvu. Vārdi pār lūpām nenāca.

-     Nesteidzies, Komacu klusā balsī sacīja. Tas ir ļoti svarīgi. Divas trīs dienas mierīgi padomā. Vēlreiz pārlasi "Gaisa kūniņu". Tad pamatīgi apsver manu piedāvājumu. Un paņem ari šo te.

Komacu izņēma no žaketes kabatas brūnu aploksni un pasniedza Tengo. Iekšā bija divas standarta izmēra krāsu fotogrāfijas. Meitenes fotogrāfijas. Viens bija portrets (līdz krūtīm), bet otrā momentuzņēmumā viņa bija redzama pilnā augumā. Izskatījās, ka abas fotogrāfijas uzņemtas vienā laikā. Viņa stāvēja kaut kādu kāpņu galā. Platas akmens kāpnes. Klasiski skaista seja, gari, taisni mati. Balta blūze. Maza auguma, tieva. Mute cenšas smaidīt, bet acis tam pretojas. Acis, kas kaut ko lūdz. Tengo kādu bridi apskatīja šis fotogrāfijas vienu pēc otras. Nezin kādēļ, skatoties fotogrāfijās, atcerējās sevi šajā vecumā. Krūtīs kaut kas viegli iesmeldzās. Šādu smeldzi viņš labu laiku nebija izjutis. Šķita, ka viņas stāvs spēj šādas sāpes modināt.

Komacu teica:

-     Tā ir Fukaeri. īsta skaistule, vai ne? Ļoti tīra. Septiņpadsmit gadu. Nekādu trūkumu. īstais vārds Eriko Fukada. Taču īsto vārdu nelieto. Spītīgi tikai "Fukaeri". Ja tiksim līdz Akutagavas balvai, tā varētu kļūt par problēmu, vai tev tā nešķiet? Preses ļaudis saskries bariem. Grāmatu uzreiz izpārdos.

Tengo nobrīnījās nezin kā Komacu ticis pie šīm fotogrāfijām. Diez vai tās bija pievienotas konkursam iesniegtajam manuskriptam. Tomēr Tengo neko nejautāja. Lai kādas nojautas viņam bija par iespējamo atbildi, viņš negribēja to dzirdēt.

-   Vari tās ņemt. Varbūt noderēs, Komacu sacīja. Tengo iebāza fotogrāfijas aploksnē un uzlika to uz "Gaisa kūniņas" manuskripta.

-     Komacu kungs, es patiešām neko nezinu par situāciju šajā nozarē. Taču, balstoties uz vispārīgiem, no veselā saprāta izrietošiem apsvērumiem, šī iecere šķiet ļoti bīstama. Pirmām kārtām mēs pasaulei melosim, bet mūžīgi melot nevar. Tam ir loģisks turpinājums. Tas nav vienkārši ne psiholoģiskā, ne mākslinieciskā ziņā. Kādam, kaut kur, kādu bridi jā, bet melot visiem tas var izrādīties liktenīgi. Vai jums tā nešķiet?

Komacu izvilka jaunu cigareti un aizsmēķēja.

-    Tā ir. Tavi vārdi pašos pamatos ir pareizi. Plāns tiešām riskants. Skatoties no šī brīža perspektīvas, ir pārāk daudz neskaidrību. Nav jēgas minēt, kas varētu notikt. Ja izgāzisimies, tad varbūt par šo un to radīsies ne pārāk patīkamas pārdomas. To es labi saprotu. Bet, Tengo, par spīti visiem šiem rūpīgajiem apsvērumiem, instinkts man pavēl: "Ej uz priekšu!" Varbūt otras šādas iespējas vairs nebūs. Līdz šim vēl ne reizi nav bijis. Un turpmāk arī diez vai būs. Varbūt salīdzinājums ar azartspēlēm nav īsti atbilstošs, bet jāliek uz lielām likmēm, žetonu ir daudz. Izveidojusies daudzu apstākļu sakritība. Ja palaidīšu šo iespēju garām, tad vēlāk to nožēlošu.

Tengo klusējot noskatījās, kā sarunu biedra sejai pārskrien viegls, draudīgs smaids.

-    Turklāt vissvarīgākais ir tas, ka mēs padarīsim "Gaisa kūniņu" par izcilu darbu. Šo stāstu katrā ziņā vajag pārrakstīt prasmīgāk. Tajā ir kaut kas ļoti vērtīgs. Kaut kas, ko arī vajag prasmīgi izcelt. Tengo, tu taču arī sirds dziļumos tā domā. Vai es kļūdos? Tāpēc apvienosim pūles, izveidosim projektu, izmantosim dažādus talantus. Es domāju, ka šī motivācija itin nemaz nav apkaunojoša.

-     Bet, Komacu kungs, lai kādu iemeslu mēs minētu, lai kādu cēlu darbu vai morālu pienākumu tam piekabinātu, tā ir krāpšana. Kaut gan tajā visā ir ari motivācija, par ko nav jākaunas, patiesību sakot, tai nav nekādas jēgas. Nākas strādāt slepenībā. Ja vārds "krāpšana" nav īsti piemērots, tad varbūt tā ir nodevība. Varbūt tas nav likumpārkāpums, bet tajā ir morāles problēma. Ja redaktors paņem manuskriptu, kas iesniegts viņa izdevniecības rīkotajā debitantu konkursā, un to uzlabo, vai tā nav insider dealing iekšējās informācijas izmantošana biržas darījumos?

-     Literatūru nevar salīdzināt ar akciju tirgošanu. Tās ir divas dažādas lietas.

-     Nu, piemēram, kādā ziņā tās atšķiras?

-     Piemēram, lūk, tu ignorē vienu ļoti svarīgu faktoru, Komacu sacīja. Viņa mute bija vēl neredzēti liela, apmierinājumā paplesta. Tu tīšām uzgriez šim faktam muguru. Proti, tam, ka tu pats gribi to darīt. Tu sliecies uz "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanu. To es labi saprotu. Tam nav nekāda sakara ne ar risku, ne morāli. Tengo, tev šobrīd šausmīgi gribas pārstrādāt "Gaisa kūniņu". Tev gribētos, lai tu pats, nevis Fukaeri, būtu kaut ko tādu sarakstījis. Un tieši tur ir atšķirība starp literatūru un akcijām. Vai tas ir labi, vai slikti, bet te ir arī vēl cita motivācija rīcībai, ne tikai nauda. Aizej mājās, rūpīgi papēti savas izjūtas. Nostājies pie spoguļa un kārtīgi ieskaties sevī. Tas būs skaidri redzams tavā sejā.

Šķita, ka gaiss ap viņu pēkšņi kļuvis retināts. Tengo ātri aplaida skatienu apkārt. Vai atkal tā filma? Taču nekas par to neliecināja. Šis retinātais gaiss nāca no kādas citas sfēras. Viņš izņēma no kabatas mutautiņu un noslaucīja sviedrus no pieres. Komacu kā aizvien bija taisnība. Nezin kāpēc?

3. NODAĻA Aomame Mazliet izmainīta realitāte

Aomame, tikai zeķēm kājās, kāpa lejā pa rezerves kāpnēm. Atklātajās kāpnēs gaudoja spēcīgs vējš. Kaut ari minisvārciņi bija šauri, tie ik pa brīdim vējā piepūtās kā jahtas buras, un šķita, ka ari viņa pati varētu pacelties gaisā. Cieši turēdamās pie margām, uzgriezusi muguru vējam, Aomame kāpa lejā pakāpienu pa pakāpienam. Laiku pa laikam apstājās, atglauda matus no sejas, savilka stingrāk plecu somas lences.

Lejā skatienam pavērās 246. maģistrāle. Viņu apņēma lielpilsētas skaņas automašīnu dzinēju troksnis un signalizēšana, kauca automašīnu pretaizdzīšanas signalizācija, labējo propagandas mašīna atskaņoja senas armijas dziesmas, kaut kur dunēja veseris, dragādams betonu. Trokšņi viņu ielenca trīssimt sešdesmit grādu rādiusā, tie, vēja atnesti, apņēma no visām pusēm. Tos dzirdot (pat bez īpašas vēlēšanās klausīties, bet ausis jau viņa nevarēja aizspiest), pamazām radās jūras slimībai līdzīga nelabuma sajūta.

Pēc tam kad kādu brīdi bija kāpts, parādījās pāreja virzienā uz šoseju, tad atkal kāpnes pavērsās uz leju.

Tur bija piecstāvu māja. Samērā jauna, no brūniem ķieģeļiem būvēta ēka. Balkoni pavērsti uz kāpņu pusi, visi logi aizvērti, aizkari vai žalūzijas aizvilktas. Kas tas par arhitektu, kurš var uzcelt māju ar balkoniem, kas iziet uz automaģistrāli? Diez vai tur kāds izkārs žāvēties palagus, diezin vai sēdēs, lai baudītu saulrietu, džina ar toniku glāzi rokā. Un tomēr vairākos balkonos bija izvilktas neilona veļas auklas. Uz viena bija izlikti dārza krēsli un panīcis gumijkoks podā. Lapas apvītušas, šur tur nodzeltējušas, Aomame juta līdzi šim gumijkokam. Ja tiešām tā ir, ka var pārdzimt par kaut ko citu, tad, lūdzu, tikai ne par kaut ko tādu. Šīs rezerves kāpnes laikam ikdienā nemaz nelieto, šur tur stiepās zirnekļu tīkli. Tajos ieķērušies, mazi, melni zirneklīši pacietīgi gaidīja, kad parādīsies mazi medījumiņi. Tomēr šķita, ka zirnekļu pacietība nemaz nebija tik liela. Likās, ka vienīgais, ko viņi spēja, bija uzaust tīklu, un tur viņiem bija pacietīgi jāgaida, citu dzīvesveidu viņi nevarēja izvēlēties. Daži, medījumu gaidīdami, bija pat tur nomiruši. Kopumā tas viss bija jau iepriekš ģenētiski noteikts. Te nebija ne šaubu, ne izmisuma, ne nožēlas. Ne metafizisku jautājumu, ne ētisku sarežģījumu. Laikam. Taču es neesmu tāda, Aomame domāja. Man jārīkojas mērķtiecīgi, un tāpēc es, paslepšus, saplēšot zeķes, viena pati kāpju pa bezjēdzīgām, Sangendzjajas tuvumā pie automaģistrāles trešās joslas ierīkotām avārijas kāpnēm. Vērodama izkaltušus zirnekļu tīklus un bezjēdzīgos balkonos izliktus gumijkokus.

Es kustos, tātad es esmu.

Kāpdama viņa domāja par Tamaki Ocuku. Bez īpaša nolūka domāt par viņu, taču, ja kāda doma bija iešāvusies prātā, tad viņa vairs nespēja par to nedomāt. Vidusskolas pēdējās klasēs Tamaki bija viņas tuvākā draudzene, abas kopā spēlēja softbolu. Kā komandas biedrenes viņas bieži kaut kur devās kopā un daudz ko darīja kopā. Vienreiz pat imitēja kaut ko lesbiešu attiecībām līdzīgu. Vasaras brīvdienās abas kopā devās ceļojumā un beigu beigās gulēja vienā gultā. Pieejams bija tikai vienvietīgs numurs ar pašauru gultu. Tajā gultā abas viena otrai pieskārās. Viņas nebija lesbietes. Tikai ļāvās meitenīgai ziņkārei un eksperimentiem. Tajā laikā vēl nevienai no viņām drauga nebija un arī seksuālās pieredzes tikpat kā nekādas. Šobrīd tā vakara notikumi bija palikuši atmiņā kā epizode, ko varēja raksturot kā "ļoti interesantu izņēmumu". Taču tagad, kāpjot pa šīm atklātajām dzelzs kāpnēm, Aomame, atceroties Tamaki pieskārienus, sajuta iekšēju karstuma vilni. Aomamei vēl tagad neparasti spilgti atmiņā atausa Tamaki ovālās krūtis, smalkais kaunuma apmatojums, skaistie dibena apaļumi, klitora forma.

Šīs dzīvās atmiņas Aomames domās visu laiku kā fona ainava pavadīja Janāčeka "Simfonietas" pūšamo instrumentu svinīgais unisons. Viņas plaukstas maigi glāstīja Tamaki Ocuku saspringušo ķermeni. Partnere sākumā bija ļoti saspringusi, bet tad pārstāja klusi ķiķināt. Elpas ritms mainījās. Ari mūzikā ieskanējās kādam sporta pasākumam komponētā fanfaru tēma. Mūzikai pievienojās maigais vējš, kas skrēja pāri Bohēmijas līdzenumiem. Partneres krūšu galiņi pēkšņi kļuva stingri. Un arī viņas pašas krūšu galiņi saslējās. Tad nogranda sarežģītā timpānu skaņa.

Aomame apstājās un vairākas reizes viegli nogrozīja galvu. Nevar taču šādā vietā domāt par tādām lietām. Man jākāpj pa kāpnēm, viņa nodomāja. Un tomēr domas nerimās. Šīs ainas atkal uzpeldēja. Ļoti spilgti. Vasaras nakts, šaurā gulta, vieglā sviedru dvaka. Sacītie vārdi. Vārdos neizteiktais noskaņojums. Aizmirstie solījumi. Nepiepildītie sapņi. Ejot uz priekšu, aizmirstās ilgas. Vēja brāzma sapurināja viņas matus, tad atkal atmeta pret vaigiem. Viņai sāpēs acīs sariesās asaras. Taču nākamais vēja pūtiens asaras nožāvēja.

Kad tas īsti bija, Aomame iedomājās. Taču laiks bija no atmiņām pagaisis, neatšķetināms kā samudžinājies pavediens. Taisnais virziens nozaudēts, tas vijās uz priekšu un atpakaļ, pa labi un pa kreisi. It kā atvilktnes būtu samainītas vietām. Viņa nedomāja, kāpēc tas būtu jāatceras. Šobrīd ir 1984. gada aprīlis. Es piedzimu 1954. gadā. Tiktāl varu izdomāt. Bet šāds, it kā atmiņā iegrebts laiks apziņā bija zaudējis konkrētību. Kartītes, uz kurām iespiests gadskaitlis, spēcīgais vējš aizpūtis un izkaisījis uz visām debespusēm, šāda aina uzpeldēja acu priekšā. Viņa skrien, cenšas pacelt kaut vienu. Taču vējš pieņemas spēkā. Un kartīšu ir pārāk daudz. 1954., 1984., 1645., 1881., 2006., 771., 2041…. Gadskaitļus aizpūš citu pēc cita. Secība pazūd, zināšanas izdziest, atmiņu kāpnes zem kājām sabrūk.

Tolaik, kad Aomame un Tamaki gulēja vienā gultā, abas bija septiņpadsmit gadus vecas, izbaudīja iegūto brīvību. Pirmais ceļojums, kurā viņas kā draudzenes bija devušās divatā. Viņām abām par to bija interese. Divatā izbaudīja karstos avotus, tad par abām izdzēra no ledusskapja izņemto alus skārdeni, nodzēsa gaismu un apgūlās gultā. Sākumā abas tikai muļķojās. Pa pusei uzjautrinoties, bakstīja viena otras ķermeni. Taču vienā brīdī Tamaki pastiepa roku un virs T krekla, ko Aomame bija uzvilkusi naktskrekla vietā, maigi pieskārās viņas krūtīm. Aomames ķermenim cauri izšāvās kaut kas elektriskai strāvai līdzīgs. Drīz vien abas novilka T kreklus, veļu, palika kailas. Vasaras nakts. Uz kurieni viņas bija aizbraukušas? Nevar atcerēties. Vai nav vienalga. Abas klusēdamas izpētīja viena otras ķermeni. Apskatīja, aptaustīja, noglāstīja, noskūpstīja, nolaizīja.

Daļēji pa jokam, pēc tam daļēji pa īstam. Tamaki bija maza auguma, lielām krūtīm. Aomame bija garāka un tievāka. Salīdzinājumā ar augumu krūtis nebija pārāk lielas. Tamaki vienmēr teica, ka jāievēro diēta. Bet Aomamei viņa šķita lieliska tāda, kāda bija.

Tamaki āda bija maiga, smalka. Skaistas, ovālas formas krūtis. Kā olīvas. Kaunuma apmatojums zīdains un smalks kā liegam vītolam. Aomamei tas bija ass un ciets. Abas smējās par šo atšķirību. Viņas pieskārās viena otras sīkākajām vietiņām un ziņoja viena otrai, kura ir visjutīgākā. Dažas bija īpaši jutīgas abām, citas neko nenozīmēja. Tad abas pastiepa pirkstus un glāstīja viena otrai klitoru. Masturbēšanas pieredze bija abām. Liela. Bet tas ļoti atšķīrās no pašapmierināšanās, tā abas nodomāja. Vējš pārskrien pār zaļojošo Bohēmijas līdzenumu.

Aomame vēlreiz apstājās, vēlreiz nogrozīja galvu. Vēlreiz dziļi nopūtās, ciešāk satvēra kāpņu margas. Jāpārstāj domāt par šādām lietām. Pa kāpnēm jākāpj ļoti uzmanīgi. Laikam puse jau būs aiz muguras, Aomame nodomāja. Bet kāpēc troksnis ir tik šausmīgs? Kāpēc vējš tik stiprs? Šķiet, tas man kaut ko pārmet un mani soda.

Taču neatkarīgi no tā visa, ja brīdī, kad es nokāpšu zemē, tur kāds būs, ja man prasīs paskaidrojumus, ko lai es atbildu? "Uz automaģistrāles bija sastrēgums, es nolēmu nokāpt pa avārijas kāpnēm. Jo man ir steidzamas darīšanas." Vai tas būs pietiekams attaisnojums? Varbūt tas, man par laimi, šķitīs garlaicīgs. Aomamei vairāk par visu gribējās paslēpties garlaicībā. Vismaz šodien.

Nokāpusi lejā, viņa, par laimi, nevienu nemanīja. Tikko sasniegusi zemi, Aomame vispirms izvilka no somas un apāva kurpes. Lejā bija 246. šosejas uzbrauktuve un nobrauktuve, zem tās būvmateriālu novietne. To ieskāva metāla stiepļu nožogojums, dziļumā bija sakrautas caurules. Palikušas pāri pēc kaut kādiem celtniecības darbiem, pamestas sarūsēšanai. Vienā stūrī bija uzlikts plastmasas jumts, zem tā sakrauti trīs maisi. Nevarēja saprast, kas tur iekšā. Izskatījās, ka plastmasas pārklājs tos pasargā no lietus. Ari tas bija palicis pāri pēc kaut kādiem celtniecības darbiem. Apgrūtinoši vest kaut kur prom, tāpēc atstāti turpat. Zem nojumes bija arī vairākas lielas kartona kastes. Zemē mētājās plastmasas pudeles un mangas žurnāli. Vairāk nekā. Vējš dzenāja plastmasas iepirkumu maisiņus.

Izeju noslēdza stiepļu durvis, aprīkotas ar ķēdi un smagu piekaramo atslēgu. Neizskatījās, ka viņa varēs pārrāpties tām pāri. Tad kostīms būs driskās. Viņa tās tomēr paraustīja. Tur nebija pat tik lielas spraugas, lai kaķis tiktu iekšā un ārā. Nu kāpēc tās vajadzētu slēgt? Kas te ko zagt vai sabojāt? Aomame saviebās, nolamājās, nospļāvās. Nu tiešām, ar tādām pūlēm nokāpusi lejā no automaģistrāles, lai attaptos ieslēgta būvmateriālu laukumā. Viņa paskatījās rokaspulkstenī. Laika vēl pietika. Tomēr nebija skaidrs, kad viņa tiks ārā no šīs vietas. Un, protams, atgriezties uz šosejas būtu bezjēdzīgi.

Zeķes papēžos bija cauras. Pārliecinājusies, ka neviens neredz, viņa noāva kurpes, uzrāva svārkus augšup un zeķes novilka. Uzāva kurpes. Caurās zeķes iebāza somā. Uzreiz kļuva vieglāk. Tad kārtīgi apskatīja nožogoto laukumu. Tik liels kā pamatskolas klases telpa. Izeja bija tikai viena. Cieši aizslēgtās stiepļu durvis. Žogs bija viegls, bet, lai to pārrautu, vajadzēs kādu instrumentu. Viņa pārbaudīja visas kartona kastes, bet uzgāja tikai tur iekārtotu guļvietu. Vairākas nodriskātas, bet ne pārāk vecas segas. Acīmredzot te nakšņo bezpajumtnieki. Tad tāpēc te mētājas plastmasas pudeles un žurnāli. Un, ja viņi te nakšņo, tad jābūt kādai spraugai, pa kuru viņi tiek iekšā un ārā. Šie cilvēki prot atrast vietu, kur paslēpties no lietus un vēja tā, lai viņus pašus neredzētu.

Viņa pārbaudīja visus žoga segmentus, citu pēc cita. Piespieda ar roku, vai kāds neizkustēsies. Beidzot atrada vienu vāju stiprinājumu; kad šo žoga daļu pielieca noteiktā leņķī, izveidojās sprauga, pa kuru varēja ielīst cilvēks. Laikam gan bezpajumtnieki, iestājoties tumsai, ielien pa to iekšā un zem jumta izguļas pēc sirds patikas. Šo vietu pamanīt nav viegli, pa dienu viņi dodas prom sagādāt ēdienu, vākt tukšās pudeles, lūgt sīknaudu. Aomame jutās pateicīga šiem anonīmajiem nakts iemītniekiem. Tiem, kas anonīmi darbojas lielpilsētas ēnas pusē, un Aomame bija viena no viņiem.

Aomame saspringa, izlīda caur šo šauro spraugu. Ļoti uzmanīgi, lai nesaplēstu dārgo kostīmu. Jāteic, kostīms viņai ne tikai patika, bet ari bija vienīgais viņai piederošais kostīms. Parasti viņa kostīmus nevalkāja. Tāpat arī augstpapēžu kurpes nevilka. Tomēr šim darbam vajadzēja īpaši sagatavoties. Nebūtu labi dārgo kostīmu sabojāt.

Par laimi, otrā pusē aiz žoga nevienu neredzēja. Aomame sakārtoja apģērbu, atguva mierīgu sejas izteiksmi, aizgāja līdz luksoforam, šķērsoja 246. šoseju, pamanīja veikalu, iegāja iekšā un nopirka zeķes. Palūgusi pārdevējai atļauju, iegāja iekštelpā uzvilkt zeķes. Garastāvoklis uzreiz uzlabojās. Arī vēdera apvidū palikusī jūras slimībai līdzīgā nelabuma sajūta tagad pagaisa. Viņa pateica paldies pārdevējai un izgāja no veikala.

Laikam gan ziņa par to, ka uz pilsētas automaģistrāles notikusi avārija, bija izplatījusies, jo uz 246. šosejas satiksme bija daudz blīvāka nekā parasti. Tāpēc Aomame nolēma nebraukt ar taksometru, bet tuvākajā stacijā iekāpa Tokju-Tamagavas līnijas vilcienā. Tā būs drošāk. Vēlreiz ar taksometru iekulties sastrēgumā, nē, paldies.

Sangendzjajas stacijā viņai pretim nāca kāds policists. Jauns, gara auguma policists, ātriem soļiem. Aomame nedaudz saspringa, taču izskatījās, ka policists ļoti steidzas, un uz Aomami viņš pat nepaskatījās. īsu brīdi pirms viņš pagāja garām, Aomame pamanīja, ka viņa uniforma ir citāda nekā parasti. Ne tā uniforma, kuru ierasts redzēt. Svārki bija tādā pašā tumšzilā krāsā, taču piegriezums nedaudz atšķirīgs. Daudz brīvāks. Ne tik pieguloši kā iepriekš. Arī audums šķita mīkstāks. Apkaklīte mazāka, zilā krāsa mazdrusciņ gaišāka. Un arī ierocis cits. Viņam pie siksnas karājās liela automātiskā pistole. Parasti japāņu policisti ir bruņoti ar revolveriem. Japānā ir tik maz ar šaujamieročiem saistītu noziegumu, ka policisti apšaudēs iesaistās ārkārtīgi reti, un tāpēc pilnīgi pietiek ar revolveriem, kuriem ir sešas aptveres. Revolveris ir vienkāršas uzbūves un izmaksu ziņā lēts, defekti gadās reti, arī apkope vienkārša. Tad kāpēc gan šim policistam ir jauns pusautomātiskais revolveris, 9 milimetru modelis, ar ko var raidīt apmēram sešpadsmit šāvienus? Laikam Glock vai Beretta. Vai kaut kas būtu noticis? Viņai neko par to nezinot, nomainīta gan uniforma, gan bruņojums? Nē, nevar būt. Viņa avīzes pārskata rūpīgi. Par tādām pārmaiņām vēstītu lieli virsraksti. Turklāt viņa parasti pievērš uzmanību policistu izskatam. Vēl pirms pāris stundām policisti bija ģērbušies parastās uniformās, kā aizvien bruņojušies ar neērtajiem revolveriem. To viņa ļoti labi atcerējās. Dīvaini.

Taču šobrīd Aomamei nebija vaļas par to domāt. Darbs jānodara.

Aomame atstāja mēteli Šibujas stacijas bagāžas glabātavas skapītī, tikai kostīmā ģērbusies, pagriezās uz viesnīcas pusi un devās pa ielu augšā kalnā. Viesnīca bija vidējās kategorijas, ne īpaši grezna, bet labi aprīkota, tīra, šaubīgi viesi tur neapmetās. Pirmajā stāvā restorāns un veikaliņš, netālu no stacijas, ērta atrašanās vieta.

Ienākusi viesnīcā, Aomame uzreiz devās uz tualeti. Par laimi, tualetē neviena nebija. Vispirms viņa apsēdās uz poda un pačurāja. Čurāja ļoti ilgi. Aomame aizvēra acis, neko nedomādama, klausījās pati savas urīna strūklas skaņās, it kā ieklausītos tālos jūras auros. Pēc tam piegāja pie izlietnes, rūpīgi nomazgāja rokas ar ziepēm, saķemmēja matus, izšņauca degunu, izņēma zobu birsti, ātri, tāpat bez zobu pastas iztīrīja zobus. Laika nav daudz, iztiks bez zobu diega. Bez tā var iztikt. Neiet taču uz randiņu. Pie spoguļa viegli uzkrāsoja lūpas. Pieglauda uzacis. Novilka kostīma žaketi, sakārtoja krūštura lencītes, nogludināja balto blūzi, pārbaudīja, vai paduses nav sasvīdušas. Neoda. Tad aizvēra acis un kā aizvien noskaitīja lūgšanu. Šīs lūgšanas vārdiem nekādas nozīmes nebija. Vienalga, kāda tai nozīme. Taču pati lūgšanas noskaitīšana bija ļoti svarīga.

Kad lūgšana bija galā, viņa atvēra acis un apskatīja sevi spogulī. Viss kārtībā. Lai no kuras puses skatītos, nav kur piesieties. īsta biznesa sieviete. Mugura taisna jo taisna, lūpu kaktiņi savilkti uz augšu, tikai lielā, druknā plecu soma varbūt īsti neiederas. Varbūt labāk derētu slaids diplomātportfelis. Ja to neņem vērā, viņa izskatās pavisam lietišķi. Tad viņa īpaši rūpīgi vēlreiz pārbaudīja plecu somas saturu. Viss kārtībā. Viss nepieciešamais savā vietā. Viss viegli atrodams un izņemams.

Tagad tikai jāizpilda noteiktais.

Ar pārliecību, bez žēlastības tas jāizdara uzreiz. Tad Aomame atpogāja blūzes augšējo podziņu tā, lai pieliecoties varētu redzēt krūšu bedrīti. Ja krūtis būtu lielākas, būtu vēl efektīgāk, viņa ar nožēlu nodomāja.

Neviena nepamanīta, viņa iekāpa liftā un uzbrauca uz ceturto stāvu, devās pa gaiteni un uzreiz atrada 426. numura durvis. Izņēma no plecu somas dokumentu mapi, piespieda to pie krūtīm un pieklauvēja pie durvīm. Viegli un īsi. Nedaudz pagaidīja. Tad klauvēja vēlreiz. Tikai mazdrusciņ stiprāk, drusciņ uzstājīgāk. Tad atskanēja aizkaitināta balss, durvis nedaudz pavērās un kāds vīrietis pabāza ārā galvu. Vīrietis bija gadus četrdesmit vecs. Ģērbies Marinē Blue baltā kreklā, pelēkās biksēs. Atgādināja biznesmeni, kurš novilcis žaketi un noņēmis kaklasaiti, tāds noskaņojums. Apsārtušās acis vērās diezgan dusmīgi. Droši vien nav izgulējies. Ieraudzījis Aomami lietišķajā kostīmā, izskatījās mazliet pārsteigts. Laikam bija domājis, ka istabene atnākusi papildināt ledusskapja saturu.

-     Es ļoti atvainojos, ka iztraucēju. Esmu viesnīcas menedžere Ito. Ir radušās problēmas ar kondicionēšanas sistēmu, man tā jāpārbauda. Tas neprasīs vairāk par piecām minūtēm. Vai jūs atļautu ieiet numurā? Aomame, plati smaidīdama, nobēra.

Vīrietis dusmīgi samiedza acis.

-      Man ir svarīgs, steidzams darbs. Es apmēram pēc stundas iešu prom no numura, vai jūs nevarētu pagaidīt? Šobrīd, man šķiet, ar kondicionēšanas sistēmu numurā viss ir kārtībā.

-    Es ļoti atvainojos, bet to nevar atlikt. Ir kaut kāda avārijas situācija saistībā ar elektrības īssavienojumu, man tas ir jāpārbauda drošības apsvērumu dēļ. Gribu to izdarīt pēc iespējas ātrāk. Es apstaigāju visus numurus pēc kārtas un būtu ļoti pateicīga, ja jūs sadarbotos, tas tiešām neprasīs vairāk par piecām minūtēm.

-     Nu ko lai iesāk, vīrietis noteica un nošmakstināja lūpas. Es tieši tāpēc noīrēju šo numuru, lai varētu netraucēti pastrādāt.

Viņš norādīja uz dokumentu kaudzi uz galda. Tur bija sakrautas datora izdrukas ar sīkiem grafikiem. Bija ari kalkulators un ar skaitļu rindām aprakstītas piezīmju lapiņas.

Aomame zināja, ka šis vīrietis strādā korporācijā, kas saistīta ar naftu. Speciālists investīcijās Tuvajos Austrumos. Spriežot pēc saņemtā ziņojuma, šajā jomā viņš bija labi pazīstams. Tas izpaudās arī viņa uzvedībā. Saņēmis labu audzināšanu, lieli ienākumi, brauca ar jaunu Jaguar. Bērnībā lolots, studējis ārzemēs, labi runā angļu un franču valodā, pašapziņu nezaudē nevienā situācijā. Turklāt tips, kas necieš iebildumus. Arī kritiku necieš. It īpaši, ja to izsaka sieviete. Tāpēc ignorē to, ka citiem kaut kas varētu nepatikt. Kad piekāva savu sievu ar golfa nūju, salauzdams viņai vairākas ribas, neizrādīja par to ne mazāko nožēlu. Uzskata sevi par šīs pasaules centru un ir pārliecināts, ka visa pasaule griežas ap viņu. Laikam gan domāja: ja viņa nebūtu, tad zemeslode vairs īsti labi negrieztos. Ja kāds viņu traucēja vai aizkavēja, tad noskaitās. Noskaitās šausmīgi. Tā, ka izsita termostatu no ierindas.

-    Ļoti atvainojos par traucējumu, Aomame, profesionāli smaidīdama, sacīja. Tad, jau iegājusi numurā, paņēma kaut kādu papīru, pildspalvu un kaut ko pierakstīja.

-     Viesa vārds ir ā, Mijamas kungs, vai tā? viņa pajautāja. Aomame labi atcerējās fotogrāfijās vairākkārt redzēto seju, tomēr gribēja pārliecināties, vai šis ir īstais cilvēks. Jo kļūdas sekas būtu neatgriezeniskas.

-    Tieši tā, Mijama, vīrietis augstprātīgi atbildēja. Tad it kā samierinājies nopūtās, viss skaidrs, dariet, kas jums jādara. Paņēma pildspalvu un pagriezās pret galdu, paņēma rokās dokumentu, ko bija lasījis. Tikko uzklātajā divguļamajā gultā bija nomesta uzvalka žakete un svītraina kaklasaite. Abas bija dārgas. Aomame, joprojām somu plecā, uzreiz pagriezās pret sienas skapi. Viņai bija teikts, ka kondicionēšanas sistēmas panelis ir tur. Skapī karājās mīksta auduma mētelis un bieza, pelēka kašmira šalle. Bagāža bija tikai ādas portfelis, nebija ne veļas, ne tualetes somiņas. Acīmredzot viņš neplānoja te uzturēties. Uz galda bija numurā pasūtītā kafijkanna. Tikai pusminūti izlikusies, ka pēta paneli, viņa sacīja Mijamam:

-   Liels paldies par sapratni, Mijamas kungs. Šajā numurā kondicionētājs ir kārtībā.

-    Vai tad es jums uzreiz neteicu, ka te ar kondicionētāju nekādu problēmu nav, viņš nepagriezies augstprātīgā balsī noteica.

-     Mijamas kungs, Aomame bikli ieminējās. Es ļoti atvainojos, izskatās, ka jums tur pie skausta kaut kas pieķēries.

-     Pie skausta? Mijama jautāja un ar roku aptaustīja kaklu. Tad apskatīja roku. Šķiet, ka tur nekā nav.

-    Lūdzu, atvainojiet, Aomame sacīja, tuvodamās galdam. Vai atļausiet paskatīties tuvāk?

-    Nu labi, Mijama atteica ar vienaldzīgu sejas izteiksmi. Kas tur īsti ir?

-     Izskatās pēc krāsas. Gaiši zaļas krāsas.

-     Krāsas?

-     Nevar īsti saprast. Nu, man izskatās pēc krāsas. Piedodiet, vai drīkstu pieskarties? Varbūt izdosies noņemt.

-    Nu labi, Mijama teica un paliecās uz priekšu, pagriezis skaustu pret Aomami. Mati nesen apgriezti, uz kakla vēl nebija atauguši. Aomame ievilka elpu, aizturēja, sakoncentrēja uzmanību un ātri pieskārās tai vietai. Tad viegli uzspieda ar pirkstu, it kā to iezīmējot. Aizvēra acis, lai pārliecinātos, ka nekļūdās. Tā, tieši šeit. Citreiz, ja būtu laiks, vietu izvēlētos lēnāk, bet šoreiz laika nav. Jāizdara viss, kas iespējams konkrētajos apstākļos.

-     Man žēl, bet vajadzēs to labāk apskatīt. Es paņemšu no somas kabatas lukturīti. Šajā numurā ir ļoti slikts apgaismojums.

-     Kā tas var būt, ka tādā vietā gadījusies krāsa? Mijama teica.

-     Nezinu. Es tūdaļ pārbaudīšu.

Aomame, vienu pirkstu vēl aizvien maigi piespiedusi vīrietim pie skausta, izvilka no plecu somas plastmasas futrāli, nocēla vāciņu un izņēma plānā drāniņā ietītu priekšmetu. Kad viņa attina audumu, parādījās kaut kas līdzīgs mazam, bāros lietotam leduscirtnītim. Desmit centimetrus garš, ar koka spalu. Taču tas nebija leduscirtnītis. Tas nebija paredzēts ledus kapāšanai. Viņa pati to bija izdomājusi un pati izgatavojusi. Gals bija ass kā adatai; lai nenolūztu, to pasargāja no korķa izgatavots vāciņš. Korķis bija īpaši apstrādāts, mīksts kā audums. Viņa ļoti uzmanīgi ar naga galu noņēma šo korķi un ielika kabatā. Tad aso galu pielika pie Mijamas skausta tās vietas. Tagad pavisam mierīgi, tas ir ārkārtīgi svarīgi, Aomame teica pati sev. Nedrīkst kļūdīties ne par milimetru. Pat ne drusciņ. Tad visi pūliņi vējā. Vairāk par visu jākoncentrē uzmanība.

-    Vai vēl ilgi? Cik ilgi jūs tur ņemsieties? vīrietis aizkaitināti sacīja.

-     Piedodiet. Tūlīt pabeigšu, Aomame atteica.

Viss kārtībā. Tūlīt viss būs galā, viņa savā sirdi sarunājās ar šo vīrieti. Vēl tikai mazliet jāpaciešas. Pēc tam vairs ne par ko nebūs jādomā. Ne par naftas pārstrādes sistēmu, ne tendencēm jēlnaftas tirgū, ne par ceturkšņa atskaiti investoru grupai, ne biļešu rezervēšanu uz Bahreinas reisu, ne par amatpersonu piekukuļošanu, ne dāvanām mīļākajai, ne par ko vairs nebūs jādomā. Vai nebija traki par to visu nepārtraukti domāt? Tāpēc, lūdzu, piedodiet, vēl mazliet jāpaciešas. Man jāsakoncentrējas un precīzi jāpadara darbs. Tikai, lūdzu, netraucē man to darīt.

Pārbaudījusi vietu un sagatavojusies, viņa pacēla labās rokas plaukstu gaisā, aizturēja elpu un, brīdi nogaidījusi, to spēji nolaida. Uz adatas koka spala. Ne pārāk stipri. Ja uzspiež pārāk stipri, tad adatas gals var nolūzt un palikt zem ādas. Bet adatas galu nekādā gadījumā atstāt nedrīkst. Viegli, mīloši, īstajā leņķi, ar īsto spēku jānolaiž plauksta. Ne tik daudz stipri, cik spēji. Adatas asais gals īstajā vietā. Jāizdara pēc iespējas dabiskāk, gluži kā elpojot. Dziļi, gludi un nāvējoši. Liela nozīme ir leņķim un dūriena spēkam… nē, drīzāk spēka sadalījumam. Ja to visu ņem vērā un izdara rūpīgi, tad turpmākais jau ir tikpat viegli kā iedurt adatu tofu. Adata iziet cauri ādai, ieduras noteiktā smadzeņu lejasdaļas vietā un tad, it kā nopūstu sveci, aptur sirdsdarbību. Viss ir galā patiešām vienā mirklī. Momentā. To prata vienīgi Aomame. Neviens cits nemācētu ar pirkstiem sajust šo īpašo punktu. Bet viņa gan prot. Viņas pirkstiem ir īpaša spēja sajust.

Varēja dzirdēt, kā vīrietis spēji aiztur elpu. Tad visi ķermeņa muskuļi sarāvās. To sagaidījusi, Aomame ātri izvilka adatu. Tad, nezaudējot ne mirkli, izņēma no kabatas sagatavoto marli un piespieda dūruma vietai. Lai novērstu asiņošanu. Adatas gals bija ļoti ass, brūce ārkārtīgi maza, un asiņošana bija ļoti retos gadījumos. Tomēr, drošs paliek drošs, ne mazākās asins pēdas atstāt nedrīkst. Pat viens asins piliens varētu kļūt liktenīgs. Rūpība bija Aomames dabā.

Spēks atstāja Mijamas saļimušo ķermeni. Izplūda kā gaiss no basketbola bumbas. Viņa turēja rādītājpirkstu piespiestu viņam pie skausta, viņš bija sabrucis pār galdu. Dokumenti pagalvja vietā, slīpi nogūlies uz galda. Acīs varēja samanīt izbrīnu. It kā pašā pēdējā brīdī būtu ieraudzījis kaut ko neticami dīvainu. Ciešanu tajās nebija. Tikai neviltots izbrīns. Ar viņa ķermeni notiek kaut kas nebijis. Bet kas īsti, to viņš nesaprata. Vai sāpes, vai nieze, vai bauda, vai kaut kāda atklāsme. Neko citu viņš nesaprata. Pasaulē ir dažādi nāves veidi. Iespējams, ka šis ir vispatīkamākais.

Laikam gan tev tika pārāk patīkama nāve, Aomame nodomāja un saviebās. Pārāk jau nu vienkārša. Es, visticamāk, ar golfa nūju tev salauztu pāris ribu, nodarītu daudz sāpju un tad apžēlotos un nogalētu. Tādu nāvi tu, žurka tāds, būtu pelnījis. To taču tu īstenībā nodarīji savai sievai. Diemžēl man šajā ziņā nebija izvēles iespēju. Man viņš bija slepeni un ātri jānovāc no šīs pasaules, tāda bija pavēle. To es izpildīju. Šis vīrietis vēl pirms brīža bija dzīvs, bet tagad ir miris. Pats to nepamanījis, šķērsoja robežu starp dzīvību un nāvi.

Aomame apzinīgi nostāvēja piecas minūtes, piespiedusi marli pie brūces. Turēja tā, lai nepaliktu pirksta nospiedums, tomēr pietiekami stipri. Šo piecu minūšu laikā viņa nenovērsa skatienu no pulksteņa rādītāja. Piecas garas minūtes. Piecas minūtes, kas šķita ilgstam veselu mūžību. Ja tagad kāds ienāktu numurā un ieraudzītu viņu tur stāvam, piespiedušu pirkstu pie vīrieša skausta, otrā rokā turot ieroci, tad ar to viss būtu cauri. Nekādi skaidrojumi nelīdzētu. Oficiants varētu nākt pakaļ tukšajiem kafijas traukiem. Tūlīt pat pieklauvēs pie durvīm. Taču šīs bija ārkārtīgi svarīgas piecas minūtes, kas jāiztur. Lai mazinātu spriedzi, viņa lēni un dziļi elpoja. Steigties nedrīkst. Jāsaglabā vēss prāts. Viņai jābūt tādai kā parasti savaldīgajai Aomamei.

Viņa dzirdēja pati savus sirdspukstus. Tiem pievienojās Janāčeka "Simfonietas" sākuma daļas fanfaras, tās skanēja viņai prātā, un liegs vējiņš pārskrēja pār Bohēmijas zaļajām pļavām. Viņa bija it kā sašķēlusies divās daļās. Viena daļa bija augstākā mērā mierīga un turēja pirkstu līķim uz skausta. Bet viņas otra puse bija ārkārtīgi pārbijusies. Viņa gribēja bēgt par katru cenu, nekavējoties pamest šo numuru. Es esmu šeit, bet tajā pašā laikā manis šeit nav, viņa domāja. Es vienlaikus atrodos divās vietās. Nonāku pretrunā ar Einšteina teoriju, ko tur var padarīt. Slepkavu dzenbudisms.

Piecas minūtes beidzot bija pagājušas. Tomēr, lai viss būtu, kā nākas, Aomame nostāvēja vēl vienu minūti. Lai ari darbs bija steidzīgs, drošs paliek drošs, rezultātam jābūt labam, un viņa nogaidīja vēl vienu minūti. Pēc tam atrāva pirkstu un, uzspīdinājusi ar kabatas lukturīti, apskatīja brūci. Nebija pat oda kodumam līdzīgu pēdu.

Ja nāve iestājas pēc šāda dūriena smadzeņu lejasdaļā, tā izskatās dabiska. Parasts ārsts, lai kā censtos, neatradis nevienu citu iemeslu kā vien sirdslēkmi. Sēžot pie galda un strādājot, pēkšņi uznākusi sirdslēkme, tur arī viņš pārstājis elpot. Pārstrādāšanās un stress. Neko nedabisku nemana. Nekādas vajadzības veikt sekciju.

Šis cilvēks bija spējīgs, darbīgs. Lieli ienākumi, bet tagad miris vairs nevarēs tos izmantot. Valkāja Armani uzvalku, brauca ar Jaguar, bet beigu beigās tāds pats liktenis kā skudrai. Darbs, darbs, un tad bezjēdzīga nāve. To, ka viņš kādreiz dzīvojis šajā pasaulē, aizmirsīs. Žēl, vēl jau bija gados jauns, cilvēki teiks. Vai varbūt neteiks.

Aomame izņēma no kabatas korķi un uzlika to uz adatas asā gala. Tad atkal ietina ieroci smalkajā audumā, ielika futrālī un iebāza dziļi plecu somā. Paņēma no vannas istabas roku dvieli un noslaucīja visus numurā atstātos pirkstu nospiedumus. Viņas pirkstu nospiedumi varēja būt palikuši tikai uz kondicionētāja paneļa un durvju roktura. Nekam citam viņa nebija pieskārusies. Tad nolika dvieli atpakaļ vietā, uzlika kafijkannu un tasi uz paplātes un nolika ārā gaitenī. Kad oficiants nāks pakaļ kafijkannai, viņam nevajadzēs klauvēt pie durvīm. Un līķi atradīs vēlāk. Ja viss ies gludi, tad istabene līķi numurā atradīs rit pēc izrakstīšanās laika.

Kad vīrietis šovakar neieradīsies uz paredzēto sanāksmi, cilvēki noteikti zvanīs viņam uz numuru. Taču klausuli neviens necels. Varbūt nodomās, ka kaut kas nav kārtībā, liks menedžerim atvērt durvis. Bet varbūt ari neko tādu neprasīs. Tas atkarīgs no turpmākās notikumu gaitas.

Aomame nostājās pie izlietnes spoguļa un pārbaudīja, vai apģērbs ir kārtībā. Aizpogāja blūzes augšējo podziņu. Nav nekādas vajadzības izrādīt dekoltē. Tas žurka ari nedabūja palūrēt. Viņa savilka seju atbilstošā grimasē. Tad sakārtoja matus, ar pirkstu galiem viegli pamasēja seju un, skatoties spogulī, laipni pasmaidīja. Nomirdzēja nesen pie zobārsta izbalinātie zobi. 1a, tagad es pametīšu šo numuru ar līķi, atgriezīšos ierastās realitātes pasaulē, viņa nodomāja. Es vairs neesmu aukstasinīgā slepkava, bet gan smalkā kostīmā ģērbusies spējīga biznesmene.

Aomame pavēra durvis, pārbaudīja, vai tuvumā gaitenī neviena nav, un izgāja no numura. Liftu neizmantoja, nokāpa lejā pa kāpnēm. Arī hallē neviens viņai uzmanību nepievērsa. Iztaisnojusi muguru, skatoties taisni uz priekšu, ātrā gaitā devās prom. Taču ne tik ātri, lai kāds tam pievērstu uzmanību. Viņa bija profesionāle. Turklāt gandrīz perfekta profesionāle. Ja tikai krūtis būtu mazliet lielākas, tad neapšaubāmi es būtu perfekta profesionāle, Aomame ar nožēlu nodomāja. Vēlreiz viegli nogrozīja galvu. Neko nepadarīsi. Jāiztiek ar to, kas ir dots.

4. NODAĻA tengo tu laikam to nosapņoji

Tengo pamodināja telefona zvans. Luminiscējošais pulksteņa radītājs bija nedaudz pāri vieniem. Visapkārt neaprakstāma tumsa. Viņš uzreiz saprata, ka zvanītājs ir Komacu. Neviens cits no viņa paziņām, izņemot Komacu, nevarēja zvanīt pāri vieniem naktī. Ari neviens cits nezvanītu bez pārtraukuma, līdz viņš pacels klausuli. Komacu nebija nekāda priekšstata par laiku. Tiklīdz kaut kas ienāca prātā, tūlīt pat arī zvanīja. Pat nedomādams par to, cik ir pulkstenis. Tas varēja notikt agri no rīta, nakts vidū, jaunlaulāto kāzu naktī, kādam guļot uz nāves gultas. Tāda prozaiska doma, ka citiem varētu būt apgrūtinoši pacelt klausuli, Komacu apaļajā galvā pat neienāca.

Taču diezin vai viņš tā izturējās pilnīgi pret visiem. Tikai pret cilvēkiem, kas strādāja viņa organizācijā un saņēma algu. Diezin vai viņš tā, tik nesaprātīgi izturētos pret kuru katru bez izšķirības. Taču, tā kā Tengo bija viņa sadarbības partneris, tad attiecībā uz viņu varēja to atļauties. Komacu uztvēra Tengo vairāk vai mazāk kā sevis paša pagarinājumu, tāpat kā rokas un kājas. Nekāds dalījums starp sevi un citu tur nepastāvēja. Tāpēc viņš bija pārliecināts: ja reiz pats ir nomodā, tad ari partnerim jābūt augšā. Tengo, lai kas ari notiktu, desmitos vakarā gāja gulēt, bet cēlās sešos no rīta. Viņa dzīvesveids bija diezgan sakārtots. Gulēja dziļā miegā. Taču, ja kaut kas viņu pamodināja, pēc tam vairs nespēja uzreiz aizmigt. Šajā ziņā viņš bija nervozs. To viņš vairākkārt bija teicis Komacu. Lūdzis, lai tāpēc pārtrauc zvanīt nakts vidū, nepārprotami to lūdzis gluži kā zemnieks, kas lūdz dievus, lai pirms ražas ievākšanas neuzsūta siseņu barus.

-     Sapratu. Vairs pa naktīm nezvanīšu, Komacu sacīja. Tomēr šis solījums viņa apziņā dziļi neiesakņojās, nākamās lietusgāzes to aizskaloja kā nebijušu.

Tengo izkāpa no gultas, kaut ko burkšķēdams, kā nebūt aizkļuva līdz telefonam virtuvē. Pa to laiku telefons turpināja zvanīt bez žēlastības.

-     Es runāju ar Fukaeri, Komacu sacīja. Nekā sveicienam līdzīga nebija. Arī ievada ne.

Tāpat arī nekādu "Vai tu negulēji?" vai " Piedod, ka tik vēlu". Nopietna lieta. Kā vienmēr.

Tengo saviebies tumsā klusēja. Nakts vidū pamodinātam, galva uzreiz nesāka strādāt.

-     Tu klausies?

-     Klausos.

-     Parunāju, tikai pa telefonu. No manas puses tā bija tāda vispārīga saruna, viņa tikai klausījās, kaut gan, pēc veselā saprāta kritērijiem spriežot, ne par kādu īpašu sarunu to nevarētu nosaukt. Ir nu gan nerunīgs bērns. Arī runas veids ļoti dīvains. Varbūt varētu vieglāk saprast, ja to dzirdētu dzīvē. Nu, lai tur vai kā, es viņai lielos vilcienos izskaidroju savu ieceri. Uzticēt "Gaisa kūniņu" kādam trešajam cilvēkam uzlabošanai, un tad, pabeigtā formā, debitantu balva tam būtu par mazu, un tādā garā. Tā bija telefona saruna, tāpēc es ari runāju tikai aptuvenas lietas. Konkrētākas detaļas jāizrunā satiekoties; es apvaicājos, vai viņai būtu vai nebūtu interese par tādu lietu. Pietiekami aplinkus. Ja runā pārāk tieši, par detaļām, tad varbūt mans redzējums nešķistu pievilcīgs.

-     Un?

-     Atbildes nav.

-     Atbildes nav?

Tajā brīdī Komacu ieturēja iespaidīgu pauzi. Ielika mutē cigareti, aizsmēķēja. Klausulē bija dzirdamas tikai šīs skaņas, taču aina spilgti pavīdēja acu priekšā. Šķiltavas viņš nelieto.

-     Fukaeri teica, ka vispirms gribot satikties ar tevi, Komacu, izpūzdams dūmus, sacīja. Neteica ne to, ka viņu šī saruna interesētu, ne arī to, ka neinteresētu. Neteica ne to, ka gribētu to darīt, ne arī to, ka negribētu. Šķita, ka tagad vissvarīgākais ir satikties ar tevi. Sapratu, ka viņa dos atbildi pēc tikšanās ar tevi. Vai nav liela atbildība?

-     Un tālāk?

-     Vai rītvakars tev ir brīvs?

Mācības skolā sākās agri no rīta un beidzās četros pēcpusdienā. Laimīgā vai nelaimīgā kārtā pēc tam viņš neko nebija ieplānojis.

-     Ir brīvs, Tengo atbildēja.

-     Rīt sešos vakarā atnāc uz Nakamuras restorānu Šindzjuku. Tur uz mana vārda būs rezervēts galdiņš, kluss, dziļumā. Vakariņas uz mūsu firmas rēķina, pasūtiet, kādus ēdienus un dzērienus gribat. Tad abi mierīgi izrunājieties.

-     Tas nozīmē, ka jūs pats nenāksiet?

-     Tas ir Fukaeri nosacījums viņa gribot parunāt ar Tengo kungu divatā. Šķiet, ka šobrīd nav nekādas vajadzības tikties ar mani.

Tengo klusēja.

-     Tādas tās lietas, Komacu priecīgā balsī paziņoja. Tad nu nokārto visu labi, Tengo. Tu esi labi noaudzis, uz cilvēkiem atstāj labu iespaidu. Turklāt esi skolotājs privātajā sagatavošanas skolā, esi pieradis sarunāties ar pārgudrām vidusskolniecēm. Tu tam esi daudz piemērotāks nekā es. Žilbinoši smaidīdams, pārliecini, iegūsti viņas uzticību. Atgriezies ar labām ziņām.

-     Drusku pagaidiet. Komacu, tā pašā sākumā bija jūsu ideja. Es pagaidām vēl neesmu devis savu atbildi. Kā jau iepriekš sacīju, iecere ir diezgan bīstama. Es esmu pārliecināts, ka tā nemaz nav tik vienkārši realizējama. Vai to uzņemos vai neuzņemos es pats vēl neesmu izlēmis par savu attieksmi. Tad kā es varu pārliecināt nekad neredzētu, nepazīstamu meiteni?

Komacu brīdi klusēja. Tad sacīja:

-    Nu, Tengo, es runāšu tiešāk. Tagad vairs vilcienu apturēt un izkāpt nevar. Es esmu izlēmis. Tu ari esi vairāk nekā pa pusei izlēmis. Varētu teikt, ka mums abiem, Tengo, ir kopējs liktenis.

Tengo nogrozīja galvu. Kopējs liktenis? Ko tu neteiksi, kopš kura laika tādi pārspīlējumi!

-     Bet jūs pats, Komacu, taču nesen teicāt, ka varu to visu bez steigas apdomāt.

-     Kopš tā brīža ir pagājušas piecas dienas. Nu ko tad tu bez steigas izdomāji?

-    Pagaidām vēl neesmu izlēmis, viņš atklāti atbildēja.

-    Nūjā, bet vismaz satiecies ar Fukaeri, pamēģini. Izlemt varēsi ari pēc tam.

Tengo stipri piespieda rādītājpirkstu pie deniņiem. Galva vēl joprojām īsti labi nestrādāja.

-    Sapratu. Lai tur vai kā satikšos ar Fukaeri. Rīt sešos vakarā Nakamuras restorānā Šindzjuku. Vispārīgos vilcienos saviem vārdiem izskaidrošu šo lietu. Neko vairāk es nesolu. Pat ja varēšu izskaidrot, nezinu, vai spēšu iegūt viņas uzticību.

-     Arī tas būs labi, protams.

-     Starp citu, ko viņa zina par mani?

-     Pastāstīju viņai vispārīgas lietas. Divdesmit deviņus vai trīsdesmit gadus vecs, dzīvo tur un tur, Jojogi privātskolā pasniedz matemātiku. Labi noaudzis, nav slikts cilvēks. Jaunas meitenes neķer un neēd. Dzīvo vienkārši, labsirdīgs skatiens. Un tad vēl, ka man ļoti patīk tavi darbi. Nu, tas viss, lielos vilcienos.

Tengo nopūtās. Lai ko viņš izdomātu, realitāte bija tālu no tā.

-     Paklau, Komacu, vai varu iet atpakaļ gulēt? Drīz jau būs pusdivi naktī. Man vajadzētu pirms rītausmas vēl drusciņ pagulēt. Rīt no rīta ir jāstrādā, trīs nodarbības.

-     Labi. Arlabunakti! Komacu sacīja. Saldus sapņus!

Un tad vienkārši nolika klausuli.

Tengo kādu brīdi skatījās uz klausuli, ko turēja rokā. Tad nolika vietā. Kaut arī bija vēlēts iet gulēt, aizmigt nevarēja. Kaut arī bija vēlēti saldi sapņi, tādi nerādījās. Tādā stundā bezjēdzīgi pamodinātam, pēc tādas nejēdzīgas sarunas iemigt vairs nemaz nebija tik viegli. Varēja ari iedzert alkoholu un tad aizmigt. Taču noskaņojuma iedzert nebija. Beigu beigās viņš izdzēra glāzi ūdens, atgriezās gultā, ieslēdza gaismu un sāka lasīt grāmatu. Bija nolēmis lasīt tik ilgi, līdz uznāks miegs. Pret rītu viņš iemiga.

Kad skolā trīs nodarbības bija beigušās, viņš ar vilcienu brauca uz Šindzjuku. Kinokuņija grāmatnīcā nopirka pāris grāmatu, tad devās uz Nakamuras restorānu. Pie ieejas nosauca Komacu vārdu, viņu aizveda uz klusu galdiņu zāles dziļumā. Fukaeri vēl nebija atnākusi. Tengo paskaidroja oficiantam, ka pagaidīšot, kamēr atnāks otrs cilvēks. Oficiants apvaicājās, vai viņš nevēlētos kādu dzērienu. Tengo atteica, ka neko nevēloties. Oficiants atnesa ūdeni un ēdienkarti un aizgāja. Tengo atvēra tikko nopirkto grāmatu un sāka lasīt. Tā bija grāmata par buršanos. Skaidroja buršanās funkcijas Japānas sabiedrībā. Seno laiku kopienās tai bijusi svarīga loma. Tās uzdevums bijis noslēpt sabiedriskās sistēmas nepilnības un tās saglabāt. Tie bijuši diezgan jautri laiki.

Piecpadsmit minūtes pāri sešiem Fukaeri vēl nebija parādījusies. Tengo tam nepievērsa īpašu uzmanību, turpināja lasīt grāmatu. Viņas kavēšanās Tengo īpaši nepārsteidza kaut kāda nesaprotama saruna, kaut kāds nesaprotams notikumu pavērsiens, nevienam nevar par to pasūdzēties. Viņa būs pārdomājusi un vispār šeit neparādīsies. Tas nebūtu nekas dīvains. Būtu pat patīkamāk, ja viņa neparādītos. Tad saruna iznāktu pavisam īsa. Nogaidīju veselu stundu, Fukaeri tā arī neparādījās, tā viņš varētu atskaitīties Komacu. Nezināju, ko iesākt. Vienatnē pavakariņoju, tad devos mājās. Ar to tad viņš savu pienākumu pret Komacu būtu izpildījis.

Fukaeri parādījās sešos un divdesmit divās minūtēs. Oficiants atveda viņu pie galdiņa, viņa apsēdās krēslā iepretim Tengo. Uzlika abas mazās rokas uz galda, mēteli nenovilka, cieši lūkojās Tengo sejā. Neteica ne "Piedodiet, ka nokavēju", ne "Atvainojiet, ka nācās mani gaidīt", ne "Priecājos iepazīties!", ne "Labdien!". Tikai skatījās Tengo sejā, cieši sakniebusi lūpas. It kā no tālienes vērotu nekad neredzētu ainavu. Kaut kas satriecošs! Tengo nodomāja.

Fukaeri bija maza auguma un vispār smalkas miesas būves. Seja skaistāka nekā fotogrāfijās. Vissatriecošākais viņas sejā bija skatiens. Iespaidīgs, sevī vērsts skatiens. Ieskatījies viņas valgajās, piķa melnajās acu zīlītēs, Tengo pazaudēja mierīgo noskaņojumu. Viņa vispār nemirkšķināja acis. Izskatījās, ka pat neelpo. Mati pilnīgi taisni, it kā tos kāds būtu līdzinājis ar lineālu, uzacu forma piemērota frizūrai. Kā daudzām tādām skaistām pusaudzēm sejā ne vēsts no dzīvīguma. Taču šo simetriju kaut kas izjauca. Varbūt acu zīlītes bija nedaudz atšķirīgas, un tas radīja nelāgu sajūtu. Par ko viņa domā, nav uzminams. Tāda skaistule, ka varētu kļūt par žurnālu modeli vai fanu dievinātu dziedātāju. Viņā bija kaut kas tāds, kas cilvēkus gan provocē, gan pievelk.

Tengo aizvēra grāmatu un nolika uz galda, iztaisnoja muguru un nosēdās taisnāk, iedzēra ūdeni. Komacu taisnība. Ja šāda meitene dabūtu debitanta balvu, tad plašsaziņas līdzekļi nebūtu savaldāmi. Saceltos troksnis. Un tad laikam viss būtu cauri.

Parādījās oficiants un nolika viņai priekšā glāzi ūdens un ēdienkarti. Fukaeri tik un tā joprojām nepakustējās. Ēdienkarti rokās nepaņēmusi, nenovērsa skatienu no Tengo. Viņam nekas cits neatlika kā pateikt: "Labdien!" Sēžot viņai pretī, viņš pats sev likās augumā vēl lielāks.

Fukaeri uz sveicienu neatbildēja, bet turpināja skatīties viņā.

-     Es jūs zinu, Fukaeri klusi noteica.

-     Pazīsti mani? Tengo vaicāja.

-     Matemātiku mācāt.

Tengo pamāja. Tā ir.

-     Uz divām lekcijām biju.

-     Uz manām nodarbībām?

-Jā.

Viņas runas veids patiešām šķita īpatnējs. Teikumi bez izteiksmes, hroniski nepietiekami uzsvari, ierobežots vārdu krājums (vismaz sarunu biedram radās tāds iespaids). Tieši tā, kā Komacu bija sacījis, dīvains.

-    Vai tu biji mūsu skolas skolniece? Tengo pajautāja.

Fukaeri papurināja galvu. Tikai nācu klausīties.

-     Patiesībā bez skolēna apliecības nedrīkst laist klasē.

Fukaeri tikai viegli paraustīja plecus. It kā sakot, ka pieaugušie gan mēdz uzdot muļķīgus jautājumus.

-     Kā patika nodarbības? Tengo pavaicāja. Kārtējais bezjēdzīgais jautājums.

Fukaeri, skatienu nenovērsusi, iedzēra ūdeni. Neatbildēja. Tengo nosprieda: ja reiz ir atnākusi otro reizi, tad pirmais iespaids nav bijis tik slikts. Ja viņai zustu interese, tad uzreiz būtu metusi mieru.

-    Vidusskolas trešā klase? Tengo uzdeva nākamo jautājumu.

-     Pirmā.

-     Stāsies augstskolā?

Viņa papurināja galvu.

Tengo nespēja izlemt, vai tas nozīmē "Es negribu runāt par iestājeksāmeniem" vai "Es nelikšu iestājeksāmenus". Atcerējās Komacu telefona sarunā teikto, ka meitene esot ārkārtīgi mazrunīga.

Atnāca oficiants un pieņēma pasūtījumu. Fukaeri vēl joprojām nebija novilkusi mēteli. Viņa pasūtīja salātus un maizi.

-     Tas viss, viņa sacīja. Atdeva ēdienkarti oficiantam. Tad, it kā pēkšņi attapusies, piebilda:

-     Un baltvīnu.

Jaunais oficiants grasījās kaut ko bilst par viņas vecumu, bet ieskatījās viņas sejā, nosarka un tā arī vārdus norija. Satriecoši, Tengo vēlreiz nodomāja. Tengo pasūtīja lingvīnī ar jūras veltēm un, piebiedrojoties Fukaeri, baltvīnu.

-    Skolotājs rakstot romānu, Fukaeri sacīja. It kā uzdodot Tengo jautājumu. Uzdodot jautājumus, jautājuma formu nelietot tas laikam ari bija viens no viņas valodas likumiem.

-     Šobrīd jā, Tengo teica.

-     Neizskatās.

-    Tā varētu būt, Tengo atbildēja. Gribēja pasmaidīt, bet īsti neizdevās. Man ir skolotāja kvalifikācija, es pasniedzu privātskolā. Teikt, ka esmu skolotājs, laikam nav īsti pareizi, es rakstu romānus, bet, tā kā tie pagaidām nav iespiesti, tad vēl ari neesmu rakstnieks.

-     Nekas neesat.

Tengo pamāja. Tā ir. Šobrīd es neesmu nekas.

-     Matemātika patīk.

Tengo pielika viņas teiktajam beigās jautājuma zīmi un atkal atbildēja uz jautājumu:

-     Patīk. Aizvien patikusi un tagad arī patīk.

-     Tieši kas.

-     Kas man patīk matemātikā? Tengo papildināja. Ir tā: kad man priekšā ir skaitļi, man ir ļoti mierīgs noskaņojums. It kā viss dotos uz tam paredzēto vietu.

-     Interesants stāsts par integrāļiem.

-     Mana lekcija privātskolā?

Fukaeri pamāja.

-     Tev matemātika patīk?

Fukaeri strupi papurināja galvu. Nepatīk matemātika.

-     Bet stāsts par integrālrēķiniem tev patika? Tengo pajautāja.

Fukaeri atkal viegli paraustīja plecus. Baigi labi stāstījāt par integrāļiem.

-     Ak tā, Tengo noteica. Kaut ko tādu viņš dzirdēja pirmo reizi.

-     Runājāt kā par kaut ko ļoti svarīgu, viņa sacīja.

-     Tad, kad skaidroju progresijas, es varbūt aizraujos vēl vairāk, Tengo teica. No vidusskolas matemātikas tēmām šī man personiski patīk visvairāk.

-      Progresijas patīk, Fukaeri atkal jautāja bez jautājuma zīmes.

-      Man tās šķiet kaut kas līdzīgs Baha "Labi temperētajam klavesīnam". Nekad neapnīk. Vienmēr var kaut ko jaunu atklāt.

-     Es zinu "Labi temperēto klavesīnu".

-     Tev patīk Bahs?

Fukaeri pamāja. Skolotājs vienmēr klausās.

-    Skolotājs? Tengo sacīja. Tavs skolotājs vidusskolā?

Fukaeri neatbildēja. Viņa paskatījās uz Tengo, un no

viņas sejas izteiksmes varēja noprast, ka par to vēl pāragri runāt.

Tad viņa, it kā tikko atcerējusies, novilka mēteli. Gluži kā kukainis, kas izlaužas no kūniņas, piesardzīgām kustībām atbrīvojās no tā, tad nesalocījusi nolika uz krēsla līdzās. Zem mēteļa viņai mugurā bija plāns, gaiši zaļš džemperis ar apaļu kakla izgriezumu un balti džinsi. Rotaslietu nebija. Nekrāsojusies. Un tik un tā viņa dūrās acīs. Staltu augumu, palielās krūtis piesaistīja skatienus. Arī forma skaista. Tengo centās uz to pusi neskatīties. Un tomēr, tā domājot, skatiens nevilšus aizklīda pie krūtīm. It kā acis būtu ierautas milzīga ātvara pašā vidū.

Atnesa glāzes ar baltvīnu. Fukaeri izdzēra vienu malku. Tad, it kā domās nogrimusi, nolika glāzi uz galda. Tengo tikai simboliski pielika glāzi pie lūpām. Tagad vajadzēs ķerties pie nopietnās sarunas.

Fukaeri virpināja pirkstos taisnos, melnos matus. Brīnišķīgs žests. Brīnišķīgi pirksti. Šķita, ka smalkajiem pirkstiem katram ir sava apziņa un savs nolūks. Tajos bija kaut kas maģisks.

-      Kas man patīk matemātikā? Tengo skaļi atkārtoja jautājumu, lai novērstu uzmanību no viņas krūtīm un pirkstiem.

-      Matemātika ir kā ūdens straume, Tengo sacīja. Protams, ir ari ārkārtīgi grūtas teorēmas, papilnam, taču pašā pamatā spriešana ir vienkārša. Ūdens straume tek no augstākas vietas uz zemāku un plūst pa īsāko ceļu. Arī skaitļu plūsma ir tikai viena. Ja uzmanīgi raugās, tā pati atklājas. Pietiek tikai vērīgi raudzīties. Vari nedarīt neko. Tikai sakopo uzmanību un sasprindzini skatienu, un tas viss tev atklāsies arī no otras puses. Es patiešām ticu, ka šajā plašajā pasaulē tāda ir tikai matemātika.

Fukaeri brīdi par to padomāja.

-      Kāpēc rakstāt romānus, viņa neizteiksmīgā balsī teica.

Tengo šo viņas jautājumu pārvērta garākā teikumā. Ja matemātika man sagādā tik daudz prieka, tad kāda man vajadzība nopūlēties un rakstīt romānus? Vai nebūtu labi nodarboties tikai ar matemātiku? Vai to tu gribēji sacīt?

Fukaeri pamāja ar galvu.

-    Ko lai saku? Reālā dzīve un matemātika atšķiras. Dzīvē daudz kas neplūst pa īsāko ceļu. Kā lai es to vislabāk pasaku, man matemātika šķiet pārāk dabiska. Man tā ir kā skaista ainava. Kaut kas tāds, kas pastāv pats par sevi. Nav nekādas vajadzības kaut ko pārkārtot. Reizēm man šķiet, ka, esot matemātikā, es saplūstu ar to, kļūstu caurredzams. Reizēm sametas bail.

Fukaeri, skatienu nenovērsusi, cieši skatījās Tengo acīs. It kā, piespiedusi seju pie loga, skatītos iekšā tukšā mājā.

Tengo sacīja:

-      Rakstot romānu, es ar vārdu palīdzību apkārtējo ainavu sakārtoju, manuprāt, dabiskākā veidā. Galu galā pārbūvēju. To darot, es skaidri apliecinu, ka tāds cilvēks kā es ir šajā pasaulē eksistējis. Atrodoties matemātikas pasaulē, darbs ir pavisam citāds.

-     Pārliecināties, ka eksistējat, Fukaeri teica.

-      Pagaidām gan nevar teikt, ka es to labi prastu, Tengo piebilda.

Neizskatījās, ka Fukaeri piekristu Tengo skaidrojumam, taču neko vairāk neteica. Pacēla vīna glāzi pie mutes. Tad klusi, it kā caur salmiņu sūca vīnu.

-     Ja man jautātu, galu galā tev ir tāpat. Tu redzēto ainavu ar vārdiem pārkārto un pārbūvē. Un tādā veidā pārliecinies par to, kur ir tavas cilvēciskās esības vieta, Tengo sacīja.

Fukaeri roka ar vīna glāzi sastinga, un viņa kādu bridi to apdomāja. Tomēr tik un tā savas domas neizpauda.

-     Un tad uzlabo šī procesa aprises. Kā darbu, Tengo teica. Un, ja šis darbs modina daudzu cilvēku atzinību un līdzpārdzīvojumu, tad tas ir objektīvi augstvērtīgs literārs darbs.

Fukaeri noteikti papurināja galvu.

-     Mani forma neinteresē.

-     Forma neinteresē, Tengo atkārtoja.

-     Formai nav jēgas.

-     Tad kāpēc tu uzrakstīji to stāstu un iesniedzi debitantu konkursam?

Fukaeri nolika vīna glāzi uz galda.

-     Es to nedarīju.

Tengo, lai nomierinātos, paņēma ūdens glāzi un iedzēra malku.

-     Tātad tu gribi teikt, ka neiesniedzi darbu debitantu konkursam?

Fukaeri pamāja.

-     Es neiesniedzu.

-     Bet kāds tevis uzrakstīto darbu atsūtīja uz izdevniecību, lai iesniegtu debitantu konkursam.

Fukaeri viegli paraustīja plecus. Sekundes piecpadsmit paklusēja. Tad noteica:

-     Neviens.

-      Neviens, Tengo atkārtoja. Tad lēni izelpoja caur sakniebtām lūpām. Nūjā, šī lieta nemaz tik gludi uz priekšu nevirzās. Tā jau viņam bija licies.

Līdz šim Tengo vairākas reizes bija izveidojušās personiskas attiecības ar privātskolas skolniecēm. Proti, tad, kad viņas jau bija pabeigušas sagatavošanas skolu un iestājušās universitātē. Viņas pašas ar viņu sazinājās, teica, ka gribētu satikties, viņi satikās, kaut kur kopā aizgāja. Tengo pats nesaprata, ko tās viņā saskatīja. Taču, lai kā arī būtu, viņš dzīvoja viens, viņas vairs nebija viņa skolnieces. Aicinājumus uz randiņu nebija iemesla noraidīt.

Tālāk par randiņiem, līdz seksuālām attiecībām nonāca tikai divas reizes. Taču šīs attiecības ar viņām ilgi neturpinājās, pēc kāda laika tās dabiski beidzās. Kopā ar sparīgu, tikko universitātē iestājušos meiteni Tengo īpaši mierīgi nejutās. īsti nevarēja atslābt. Tāpat kā paņemot par partneri kaķēnu rotaļīguma plaukumā, sākumā viss ir svaigi un interesanti, bet pamazām apnīk. Šķita, ka šīs meitenes kaut kādā ziņā jutās vīlušās, sapratušas, ka skolotājs, kas stāvēja pie katedras un kaislīgi runāja par matemātiku, brīžos, kad to nedarīja, kļuva par citu cilvēku. Arī šo noskaņojumu Tengo saprata.

Viņš jutās mierīgi tad, ja partnere bija par viņu vecāka. Tad nevajadzēja par katru cenu būt līderim, viņš labprāt nometa šo nastu no pleciem. Turklāt Tengo patika daudzām vecākām sievietēm. Un tāpēc, kad pirms nepilna gada uzsāka attiecības ar desmit gadus vecāku precētu sievieti, viņš pavisam pārstāja iet uz randiņiem ar jaunām meitenēm. Satikšanās reizi nedēļā ar šo par viņu vecāko draudzeni paša dzīvoklī pilnībā remdēja viņa ilgas (vai vajadzību) pēc pretējā dzimuma. Pēc tam Tengo ieslēdzās savā dzīvoklī, rakstīja romānu, lasīja grāmatas, klausījās mūziku, šad tad aizgāja uz tuvējo slēgto peldbaseinu peldēt. Izņemot šādas tādas nesvarīgas sarunas ar kolēģiem privātskolā, tikpat kā ne ar vienu nesarunājās. Un nemaz nebija ar šādu dzīvi neapmierināts. Viņa izpratnē šī dzīve drīzāk tuvojās ideālam.

Taču, skatoties uz septiņpadsmit gadus veco Fukaeri, Tengo sajuta kaut ko līdzīgu spēcīgai sirds notrīsēšanai. To pašu viņš bija pārdzīvojis, ieraugot meiteni pirmo reizi fotogrāfijā, bet tagad, redzot viņu īstenībā, šī sajūta pastiprinājās. Tā nebija ne iemīlēšanās, ne miesiska iekāre. Šis kaut kas bija ielīdis iekšā pa spraudziņu un izpleta viņa iekšienē esošo tukšumu. Tā likās. Ne jau Fukaeri radīja šo tukšumu. Tas bijis Tengo jau no paša sākuma. Fukaeri tajā iespīdināja īpašu gaismu, izgaismodama to no jauna.

Romānu rakstīšana tevi neinteresē, savu darbu debitantu konkursam tu pati neiesniedzi, Tengo noteica, it kā lai par to pārliecinātos.

Fukaeri, skatienu no Tengo nenovērsdama, pamāja. Tad viegli uzrāva plecus, it kā vairoties no ziemīga vēja.

-    Par rakstnieci kļūt nevēlies, Tengo nobrīnījās, pamanījis, ka arī pats sāk uzdot jautājumus bez jautājuma zīmes. Lipīgs runas paradums.

-     Nedomāju, Fukaeri atbildēja.

Tajā brīdī atnesa ēdienus. Fukaeri salātus lielā šķīvī un maizītes, Tengo lingvīnī ar jūras veltēm. Fukaeri ar tādu skatienu, it kā pētītu virsrakstus avīzē, ar dakšiņu vairākkārt apgrozīja salātu lapas.

-      Bet tik un tā kāds tevis sarakstīto "Gaisa kūniņu" aizsūtīja izdevniecībai, iesniedza debitantu konkursam. Un pēc tam es, būdams viens no tiem, kas pirmie lasa iesniegtos manuskriptus, šo darbu pamanīju.

-     Gaisa kūniņu, Fukaeri noteica. Tad samiedza acis.

-    "Gaisa kūniņa" tas ir tevis sarakstītā romāna nosaukums, Tengo teica.

Fukaeri neko neteica, sēdēja samiegtām acīm.

-    Tu neizdomāji to nosaukumu? Tengo bažīgi vaicāja.

Fukaeri viegli papurināja galvu.

Tengo domās radās neliels sajukums. Problēmu ar nosaukumu nevajag dziļāk pētīt. Jāiet uz priekšu.

-    Lai kā arī tur būtu. Nemaz nav slikts nosaukums. Rada noskaņu, piesaista uzmanību. Uzvedina uz domām ko tas varētu nozīmēt. Lai kas to būtu izdomājis, nosaukumam nav nekādas vainas. Man pašam nav īsti skaidrs, kāda ir atšķirība starp kūniņu un kokonu, bet tā nav nekāda īpašā problēma. Es gribēju teikt, ka šis darbs mani ļoti aizrāva. Un tad es to parādīju Komacu kungam. Arī viņam "Gaisa kūniņa" patīk. Tomēr viņš uzskata, ka to nevar iesniegt balvai, ka ir jāuzlabo rakstība. Salīdzinājumā ar to, cik spēcīgs ir pats stāsts, rakstības veids šķiet nepilnīgs. Viņš iedomājies, ka to vajadzētu pārstrādāt nevis tev, bet man. Es vēl neesmu izlēmis. Vēl neesmu atbildējis, vai to darīšu vai nedarīšu. Es nesaprotu, vai tā ir pareizi darīt vai nav.

Ticis tik tālu, Tengo apklusa, lai redzētu Fukaeri reakciju. Reakcijas nebija.

-     Es te un tagad gribu noskaidrot, ko tu domā par to, ja es tavā vietā pārstrādātu "Gaisa kūniņu". Lai kāds būtu mans lēmums, bez tavas piekrišanas un līdzdarbības tur nekas nesanāks.

Fukaeri paņēma ar pirkstiem vienu mazo tomātiņu un apēda. Tengo uzdūra uz dakšiņas jūras gliemeni un apēda.

-     Dariet, Fukaeri vienkārši sacīja. Tad paņēma vēl vienu tomātiņu. Labojiet, kā patīk.

-    Vai tev nevajag vairāk laika, lai to kārtīgi apdomātu? Tā ir nopietna lieta, Tengo teica.

Fukaeri papurināja galvu. Nevajag.

-    Pārstrādājot tavu darbu, Tengo skaidroja, es labošu tikai rakstību, pašu stāstu neskarot. Iespējams, ka būs daudz izmaiņu. Taču šī darba autore vienmēr būsi tu. Tas vienmēr būs septiņpadsmit gadus vecas meitenes sarakstīts romāns. Tas nemainīsies. Ja šis romāns dabūs balvu, tu būsi laureāte. Tu vienīgā. Ja to izdos kā grāmatu, tu vienīgā būsi autore. Mēs izveidosim komandu. Tu un es, un redaktors Komacu, mēs trijatā. Taču publiski parādīsies tikai tavs vārds. Mēs abi nolīdīsim malā un klusēsim. Kā butaforiju meistari izrādē. Vai tu saproti, ko es saku?

Fukaeri, uzdūrusi uz dakšiņas seleriju, cēla to pie mutes. Viegli pamāja. "Saprotu."

-     Šis stāsts, "Gaisa kūniņa", vienmēr būs tavējais. Tas ir tevis radīts. Es to nepadarīšu par savējo. Tikai palīdzēšu tev mākslinieciskajā ziņā. Bet tas, ka es esmu palīdzējis, tev vienmēr jātur noslēpumā. Citādi par mūsu sazvērestību sāks baumot. Lai kā par to domātu, vienkārši tas nav. Visu laiku glabāt sirdī noslēpumu.

-     Tā ir, Fukaeri sacīja.

Tengo nolika uz šķīvja maliņas jūras gliemenes vāku, iesūca lingvīnī, meta mieru pārdomām. Fukaeri bija paņēmusi gurķi un to ļoti uzmanīgi košļāja, it kā izgaršojot kaut ko nekad agrāk nebaudītu.

Tengo, dakšiņu rokā, vaicāja:

-    Es atkārtojos, bet vai tev nebūs iebildumu, ja es pārstrādāšu tevis sarakstīto stāstu?

-    Dariet, kā jums patīk, Fukaeri, apēdusi gurķi, teica.

-     Tev vienalga, kādā veidā es to pārstrādāju?

-     Vienalga.

-     Kāpēc tu tā domā? Tu taču neko par mani nezini.

Fukaeri neko neteica, tikai viegli paraustīja plecus.

Pēc tam abi, neko nerunādami, ēda. Fukaeri ļoti koncentrējās uz salātu ēšanu. Laiku pa laikam uzsmērēja uz maizes sviestu un ēda, pastiepa roku pēc vīna glāzes. Tengo mehāniski ēda lingvīnī un apsvēra dažādas iespējas.

Tad nolika dakšiņu un sacīja:

-    Kad Komacu kungs pirmo reizi ar mani par to runāja, es nodomāju, ka tas ir joks, kaut kāda neiespējama saruna. Kaut ko tādu nedara. Gribēju atteikt. Pēc tam kad pārnācu mājās, noskaņojums, ka vajadzētu pamēģināt, kļuva stiprāks. Vai no morāles viedokļa tas ir pareizi vai nepareizi, bet es nolēmu, ka varētu tevis sarakstītajai "Gaisa kūniņai" piešķirt citu formu. Kā lai to vislabāk pasaku tā likās ļoti dabiska, ļoti spontāna vēlme.

Nē, drīzāk kāre, nevis vēlme, Tengo domās piebilda. Tieši tā, kā Komacu bija teicis. Diezgan grūti dzesējamas slāpes.

Fukaeri neteica neko, ar neitrālu skatienu no skaisto acu dziļumiem skatījās uz Tengo. Šķita, ka viņa cenšas izprast Tengo teiktos vārdus.

-     Es gribu, lai jūs pārstrādājat, Fukaeri palūdza.

Tengo it kā no ārpuses ieskatījās viņai acīs.

-     Tu tā domā.

Fukaeri acu zīlītes, kurās nekas neatspoguļojās, viegli iemirdzējās. Vismaz Tengo tā izskatījās.

Tengo žestikulēja, it kā ar abām rokām turētu gaisā paceltu iedomātu kasti. Šai kustībai nebija nekādas īpašas jēgas, bet viņam kaut ko tādu vajadzēja šo iedomāto priekšmetu, lai tas kļūtu par starpnieku viņa jūtu izpausmē.

-    Nemācēšu to īsti labi izskaidrot, bet, vairākkārt pārlasot "Gaisa kūniņu", man radās sajūta, ka arī es redzu tās pašas lietas, ko tu. It īpaši tur, kur parādās little people\ Tev gan ir īpašas iztēles spējas. Kā lai to pasaku, tās šķiet ļoti lipīgas.

Fukaeri klusēdama nolika karoti uz šķīvja, noslaucīja ar salveti muti.

-    Little people ir īstenība, viņa klusi teica.

-     Īstenībā ir?

Fukaeri bridi nogaidīja, tad sacīja:

-     Tieši tāpat kā jūs vai es.

-     Tieši tāpat kā es vai tu, Tengo atkārtoja.

-    Ja gribat, jūs ari varat viņus redzēt.

Fukaeri strupajiem teikumiem piemita liels pārliecināšanas spēks. Šķita, ka vārdi, kas pa vienam nāca viņai pār lūpām, izpletās un ieurbās precīzi kā ķīlis. Taču Tengo vēl nebija izlēmis, cik lielā mērā šī meitene Fukaeri ir patiesa. Šajā meitenē kaut kas bija, kaut kas neparasts. Varbūt iedzimta nosliece. Varbūt viņam šobrīd acu priekšā ir dzīvs, dabisks talants. Bet tikpat labi varbūt tas nav nekas vairāk kā izlikšanās. Bieži vien gudras pusaudzes ļoti ticami tēlo. Izliekas par ļoti ekscentriskām. Aizvien dod kādus mājienus, radot apjukumu sarunu biedrā. Viņš pats bija vairākkārt redzējis šādus piemērus. Reizēm bija grūti atšķirt, vai tā ir patiesība vai izlikšanās. Tengo ievirzīja sarunu realitātē. Vai vismaz realitātei tuvāk.

1 Mazie cilvēki (angļu vai.).

-    Ja tu tam piekriti, es jau rit sāktu pārstrādāt "Gaisa kūniņu".

-    Ja jūs tā vēlaties.

-     Vēlos, Tengo īsi atbildēja.

-     Es gribu, lai jūs kādu satiekat, Fukaeri sacīja.

-     Satikšos, Tengo atteica. Fukaeri pamāja.

-     Ar ko? Tengo pajautāja. Jautājums tika ignorēts.

-     Parunāt, meitene sacīja.

-    Ja tā vajag, es noteikti satikšos, Tengo teica.

-     Vai svētdienas rīts derēs, viņa uzdeva jautājumu bez jautājuma zīmes.

-    Derēs, Tengo atbildēja. Patiešām, mūsu saruna līdzinās signālkarodziņu vicināšanai, Tengo nodomāja.

Pavakariņojuši Tengo un Fukaeri šķīrās. Tengo iemeta restorāna rozā telefona automātā vairākas desmit jenu monētas. Uzgrieza Komacu darba telefona numuru. Kaut gan Komacu vēl bija darbā, bija diezgan ilgi jāgaida, līdz viņš pienāca pie telefona. Tengo, piespiedis klausuli pie auss, gaidīja.

-     Kā gāja? Izdevās? Komacu uzreiz jautāja.

-    Fukaeri principā piekrīt tam, ka es pārstrādāju "Gaisa kūniņu". Vismaz tā man šķiet.

-    Lieliski, Komacu noteica. Balss skanēja apmierināti.

-     Brīnišķīgi. Atklāti sakot, es nedaudz raizējos. Kā lai to pasaku, Tengo, tu neesi piemērots šādām pārrunām.

-     Nekādas īpašas pārrunas neizvērsās, Tengo sacīja.

-      Arī pārliecināt nevajadzēja. Es lielos vilcienos viņai izskaidroju, pēc tam viņa izlēma tā, kā pati gribēja.

-    Lai kā ari būtu, galvenais ir rezultāts. Tad varam turpināt īstenot plānu.

-    Tikai man pirms tam vēl ar kādu jāsatiekas.

-    Ar ko?

-    Nezinu. Viņa katrā ziņā grib, lai es ar to cilvēku satiekos un parunāju.

Komacu pāris sekunžu klusēja.

-    Un kad tu ar viņu satiksies?

-     Šosvētdien. Viņa mani aizvedīs pie tā cilvēka.

-    Attiecībā uz noslēpumiem ir viens pamatlikums, Komacu nopietnā balsī teica. To cilvēku skaitam, kuriem noslēpums zināms, jābūt pēc iespējas mazākam. Šobrīd visā pasaulē par šo plānu zina tikai trīs cilvēki. Tu, es un Fukaeri. Cik vien tas iespējams, šo loku nevajadzētu īpaši paplašināt. Skaidrs?

-     Loģiski, Tengo sacīja.

Pēc tam Komacu balss atmaiga.

-     Bet, lai kā arī būtu, Fukaeri atļāva tev ķerties pie manuskripta. Tas ir vissvarīgākais. Gan jau arī turpmāk viss nokārtosies.

Tengo pārlika klausuli kreisajā rokā. Tad labās rokas rādītājpirkstu lēni piespieda pie deniņiem.

-     Paklau, Komacu, man tomēr nav miera. Nav viennozīmīga pamata to teikt, bet šobrīd man ir tāda sajūta, ka visā tajā kaut kas nav tā kā parasti. Satiekoties ar Fukaeri, tā īpaši nelikās, bet, kad biju no viņas atvadījies, paliku viens, šis noskaņojums pieņēmās spēkā. Varbūt to var saukt par priekšnojautu, par priekšsajūtu, vienalga, bet tajā visā ir kaut kas savāds. Nav tā kā parasti. Es to neesmu izdomājis, es to jūtu ar visu ķermeni.

-     Vai tev tā sāka likties, kad satikies ar Fukaeri?

-    Nezinu. Iespējams, ka Fukaeri neizliekas. Protams, tas nav nekas vairāk kā mana intuīcija.

-     Domā, ka viņai ir īsts talants?

-     Par talantu neko nevaru pateikt. Tikko esmu ar viņu iepazinies, Tengo sacīja. Tikai ir tā, ka lietas, ko mēs neredzam, viņa redz īstenībā. Laikam gan viņai piemīt kaut kas īpašs. Tik daudz varu pateikt.

-     Viņai ar galvu kaut kas nav kārtībā?

-    Viņai ir ekscentriski izgājieni, bet es neteiktu, ka kaut kādas īpašas problēmas ar galvu. Sarunas pavedienam var izsekot, Tengo sacīja. Tomēr viena lieta mani mulsina.

-     Lai kā arī būtu, viņai par tevi kā par cilvēku bija interese, Komacu teica.

Tengo meklēja piemērotu atbildi. Neko tamlīdzīgu neatrada.

-     To gan es nepateikšu.

-    Tikko ar tevi iepazinusies, atļāva tev pārstrādāt "Gaisa kūniņu". Tad jau tu esi viņai iepaticies. Patiešām malacis, Tengo. Kā būs turpmāk, to pat es nevaru pateikt. Protams, zināms risks pastāv. Taču risks piešķir cilvēka dzīvei asumu. Tagad tūlīt jāķeras klāt "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanai. Laika nav daudz. Manuskripts jāpārstrādā pēc iespējas ātrāk, lai ieliktu atpakaļ debitantu manuskriptu kaudzē. Apmainīsim ar oriģinālu. Desmit dienās tiksi galā?

Tengo aizrāvās elpa.

-     Skarbi.

-    Tev tas nav pilnībā jāpabeidz. Vēlāk varēsi vēl uzlabot. Cik vien iespējams jāpiešķir forma.

Tengo domās pārskatīja darba apjomu. Desmit dienās varbūt paspēšu. Bet tad nu gan baigi jāstrādā.

-    Lūdzu, pacenties, Komacu priecīgi noteica. Skaties uz pasauli ar viņas acīm. Kļūsti par starpnieku, saisti viņas pasauli ar reālo pasauli. Tu tiksi galā, Tengo. Es…

Desmit jenu monētas beidzās.

5. NODAĻA aomame profesija, kurā vajadzīgas tehniskas iemaņas un pieredze

Darbu padarījusi, Aomame bridi gāja kājām, tad apturēja taksi un aizbrauca uz viesnīcu Akasakā. Pirms doties mājās un iet gulēt, vajadzēja iedzert alkoholu, lai mazinātu nervu spriedzi. Lai vai kā, tomēr tikko viens cilvēks bija aizsūtīts uz to pusi. Noslepkavotais gan bija īsts žurka, to nevarēja noliegt, taču cilvēks paliek cilvēks. Aomames rokas vēl joprojām glabāja šī cilvēka dzīvības izdzēšanas sajūtu. Līdz ar pēdējo dvašu dvēsele pametusi miesu.

Aomame vairākkārt bija apmeklējusi šīs viesnīcas bāru. Tas atradās augstceltnes pēdējā stāvā, no turienes pavērās skaists skats, noskaņojums pie bāra letes relaksējošs.

Kad viņa ienāca bārā, bija mazliet pāri septiņiem. Jauniešu duets uz klavierēm un ģitāras spēlēja "Sweet Lorraine". Viņi atdarināja Nat King Cole veco ierakstu, taču nebija ne vainas. Aomame kā aizvien apsēdās pie letes un pasūtīja džinu ar toniku un trauciņu pistāciju. Bārs pagaidām nebija pārpildīts. Jauni pārīši malkoja kokteiļus un baudīja naksnīgo ainavu; četru uzvalkos ģērbušos vīriešu kompānija, kuri, šķiet, sprieda par darījumiem, ārzemnieki, pusmūža precēts pāris ar martini glāzēm rokās. Viņa nesteidzīgi dzēra džinu ar toniku. Negribēja pārāk ātri noreibt. Vēl priekšā gara nakts.

Aomame izņēma no plecu somas grāmatu un lasīja. Grāmatu par divdesmitā gadsimta trīsdesmitajiem gadiem, Mandžūrijas dzelzceļu. Mandžūrijas dzelzceļu (Dienvidmandžūrijas dzelzceļa akciju sabiedrību) izveidoja nākamajā gadā pēc japāņu-krievu kara beigām, lai to savienotu ar Krievijas dzelzceļa līnijām un realizētu šīs valsts intereses, un tā tīkls strauji paplašinājās. Kad beidzās Japānas impērijas okupācija Ķīnā, 1945. gadā padomju karaspēks dzelzceļu demontēja. Līdz 1941. gadam, kad sākās Vācijas un Padomju Savienības karš, pārsēžoties Sibīrijas ekspresī, no Šimonoseki līdz Parīzei varēja aizbraukt trīspadsmit dienās.

Aomame nodomāja, ka lietišķā kostīmā ģērbusies sieviete, kas viesnīcas bārā, līdzās nolikusi lielu plecu somu, aizrautīgi lasa grāmatu (cietajos vākos) par Mandžūrijas dzelzceļu, kaut ari viena pati iedzer, neizskatīsies pēc augstas klases prostitūtas, kura atnākusi nomedīt kādu klientu. Tomēr Aomamei nebija nekāda priekšstata par to, kā īstenībā izskatās augstas klases prostitūtas. Ja nu viņa būtu prostitūta, kuras partneris ir pārticis uzņēmējs, tad, lai neradītu partnerim spriedzi un lai viņu pašu nepadzītu no bāra, laikam gan izliktos, ka nav prostitūta. Piemēram, uzvilktu Junko Shimada lietišķu kostīmu, baltu blūzi, neuzkrītoši uzkrāsotos, paņemtu lielu, lietišķu plecu somu, atvērtu grāmatu par Mandžūrijas dzelzceļu. Ja tā padomā, tad viņa šobrīd varētu būt augstas klases prostitūta, kas gaida klientu.

Pamazām bārā saradās vairāk apmeklētāju. Viņa pamanīja, ka apkārt skan sarunu troksnis. Taču nevienu vīrieti, kas būtu viņas tips, nemanīja. Aomame paņēma vēl vienu džinu ar toniku un pasūtīja steiku ar dārzeņiem (viņa vēl nebija vakariņojusi), un turpināja lasīt grāmatu. Tad beidzot parādījās kāds vīrietis un apsēdās pie bāra letes. Viens pats. Viegli iesauļojies, ģērbies augstākās kvalitātes šuvuma zilganpelēkā uzvalkā. Ari kaklasaite gaumīga. Ne pārāk uzkrītoša, nedz arī pārspīlēti vienkārša. Apmēram piecdesmit gadus vecs. Mati sāk kļūt plāni. Bez brillēm. Ieradies Tokijā komandējumā kārtot biznesa darīšanas, pirms likties gultā, ienācis bārā iedzert kādu glāzīti. Tāpat kā Aomame. Nervu atslābināšanai nepieciešama zināma alkohola deva.

Lielākā daļa uzņēmumu darbinieku, atbraukuši komandējumā uz Tokiju, neapmetas tik augstas klases viesnīcās. Tie parasti iekārtojas zemākas kategorijas biznesa viesnīcās. Tuvāk stacijai, gandrīz visu telpu numurā aizņem gulta, pa logu redzama blakusnama siena, dušā nevar nomazgāties, vismaz divdesmit reižu neapdauzot pret sienu elkoņus. Katrā stāvā novietots dzērienu un higiēnas preču automāts. Vai nu komandējuma nauda ir tik maza, ka neko labāku nevar atļauties, vai arī viņi cenšas šo naudu ietaupīt, lai vairāk atlicinātu sev. Tuvējā ieskrietuvē iedzer alu un iet gulēt. Turpat tuvumā kaut ko uzēd.

Taču šajā viesnīcā apmetas cita tipa cilvēki. Viņi, dodoties uz Tokiju komandējumā, brauc tikai Šinkansena zaļajā pirmās klases vagonā, apmetas tikai augstākās kategorijas viesnīcās. Nokārtojuši darba darīšanas, lai relaksētos, viesnīcas bārā dzer vislabāko alkoholu. Viņi lielākoties strādā vislabākajos uzņēmumos, ieņem atbildīgus amatus vai ari paši ir uzņēmēji vai profesionāļi ārsti vai advokāti. Sasnieguši pusmūžu, kurpe nespiež. Izklaidēties tīri labi patīk. Aomamei padomā bija tieši tāds tips.

Aomamei jau kopš tiem laikiem, kad viņai vēl nebija divdesmit, nezin kāpēc patika vīrieši pusmūžā, kuriem mati sāka kļūt plānāki. Labāk par plikgalvjiem viņai patika tādi, kuriem vēl nedaudz matu bija palicis. Taču ar to vien, ka mati sākuši noiet, nepietika. Galvas formai vajadzēja būt skaistai, citādi nederēja. Viņas ideāls bija tāds plikgalvis kā Šons Konerijs. Ar ļoti skaistu galvas formu, seksīgs. Pietika tikai uz viņu paskatīties, lai sirds jau sistos straujāk. Protams, šis nebija ne tuvu Šons Konerijs, taču pietiekami pievilcīgs. Matu līnija atkāpusies tālu no pieres, nedaudzie atlikušie mati metās sirmi un atgādināja apsarmojušu pļavu rudens nogalē. Sejas vaibsti nebija īpaši iespaidīgi, viņš nebija resns, tomēr žoklis kļuvis smagnējs, zem acīm maisiņi, parasts pusmūža vīrietis. Tomēr galvas forma viņai patika.

Kad bārmenis atnesa ēdienkarti un karsto salveti, vīrietis, ēdienkartē neieskatījies, pasūtīja viskiju ar sodu. Tad bārmenis pajautāja:

-     Vai jums ir kāda īpaši iecienīta marka?

-    Nevienas īpaši iecienītas nav. Vienalga kuru, vīrietis atteica.

Mierīgā, klusā balsī.

Manīja Kansajas prefektūras iedzīvotājiem raksturīgo runas veidu.

Tad, it kā pārdomājis, apjautājās, vai Cutty Sark ir.

Bārmenis teica, ka esot. Nav slikti, Aomame nodomāja. Labs iespaids, nevis izvēlēties Chivas Regal vai izsmalcinātus Single Malt viskijus. Aomame uzskatīja, ka cilvēki, kuri bāros pasūta pārspīlēti augstas klases alkoholu, seksuālā ziņā ir diezgan vienaldzīgi. No kurienes šī pārliecība, to viņa pati nezināja.

Arī Kansajas runas maniere Aomamei patika. It īpaši, ja cilvēks, kas dzimis un audzis Kansajā, ieradies Tokijā, par katru cenu centās runāt Tokijas valodā, viņai patika šī nesakritība. Vārdi un intonācija nesaderēja, un tas nezin kāpēc bija neizsakāmi labi. Šī īpašā skaņa atbalsojās viņai sirdī. Es iešu ar šo vīrieti, viņa nolēma. Pabužināšu šos no pieres atkāpušos matus. Kad bārmenis nolika vīrieša priekšā Cutty Sark, viņa pārtvēra bārmeni un tā, lai vīrietis dzirdētu, sacīja:

-     Cutty Sark ar ledu.

-     Kā teiksiet, bārmenis atbildēja ar neko neizsakošu sejas izteiksmi.

Vīrietis bija atpogājis krekla augšējo podziņu, palaidis vaļīgāk tumšzilo kaklasaiti ar sīko rakstu. Arī uzvalks bija tumši zils. Krekls bija parastajā, gaiši zilajā krāsā. Viņa, lasīdama grāmatu, gaidīja, kad atnesīs Cutty Sark. Pa to laiku neuzkrītoši atpogāja blūzei vienu podziņu. Muzikanti spēlēja "It's Only a Paper Moon". Pianists nodziedāja tikai vienu pantu. Atnesa viskiju ar ledu, viņa pacēla glāzi pie lūpām un iedzēra vienu malku. Manīja, ka vīrietis vērīgi skatās uz viņas pusi. Aomame pacēla galvu no grāmatas un pievērsa skatienu vīrietim. It kā tāpat vien, it kā nejauši. Kad viņas un vīrieša skatieni satikās, viņa viegli pasmaidīja it kā pamanījusi, it kā ne. Pēc tam uzreiz skatienu novērsa un raudzījās ārā pa logu, izlikdamās, ka vēro naksnīgo ainavu.

Šis bija ideāls brīdis, kad vīrietim vajadzēja sievieti uzrunāt. Viņa bija šo situāciju īpaši izkārtojusi. Bet vīrietis viņu neuzrunāja. Nu tiešām, kāpēc tā, Aomame nodomāja. Vai es būtu viņu aizbaidījusi? Vai viņš to saprata? Varbūt viņam nepietiek drosmes, Aomame pieņēma. Viņam ir ap piecdesmit, man pāri par divdesmit, viņš baidās uzrunāt; ja nu viņu ignorēs, tad jutīsies kā izgāzies vecis, kā muļķis. Paskat, paskat. Nu galīgi neko nejēdz.

Viņa aizvēra grāmatu, ielika somā. Tad pati uzsāka sarunu ar vīrieti.

-    Jums garšo Cutty Sark? Aomame pajautāja.

Vīrietis izbrīnīts viņā noraudzījās. Ar tādu sejas izteiksmi, it kā īsti nesaprastu, ko viņa saka. Pēc tam šī izteiksme pagaisa.

-     A, ē, Cutty Sark, viņš, it kā atģidies, noteica. Man jau sen iepatikās šī dzēriena etiķete, es to bieži dzeru. Jo uz tās ir uzzīmēts burukuģis.

-    Jums patīk kuģi?

-    Jā. Man patīk burinieki.

Aomame pacēla glāzi. Arī vīrietis pavisam nedaudz pacēla savu viskija glāzi. It kā gribētu uzsaukt tostu.

Pēc tam Aomame uzmeta plecā uz blakuskrēsla nolikto somu, paņēma savu glāzi ar viskiju un ledu, pārvietojās par divām vietām un apsēdās līdzās vīrietim. Vīrieti tas pārsteidza, bet viņš centās šo pārsteigumu neizrādīt.

-     Biju te norunājusi tikšanos ar draudzeni no vidusskolas laikiem, bet laikam kaut kas noticis, viņa nav parādījusies, Aomame sacīja, skatoties rokaspulkstenī. Nav ne parādījusies, ne sazinājusies.

-     Varbūt sajaukusi norunāto dienu?

-    Var jau būt. Viņa jau vienmēr tāda bijusi, Aomame teica. Vēl drusciņ pagaidīšu. Varbūt pa to laiku parunāsimies? Vai ari jūs gribat pabūt viens pats, netraucēts?

-     Nē, tā nav. It nemaz, vīrietis ne visai pārliecināti atbildēja.

Saraucis uzacis, vērās Aomamē tādām acīm, it kā izvērtētu hipotekārā kredīta noteikumus. Šaubījās, vai viņa varētu būt prostitūta, kas meklē klientus. Tomēr Aomame pēc tādas neizskatījās. Lai kā uz to raudzītos, viņa nebija prostitūta. To sapratis, vīrietis nedaudz atslāba.

-     Vai esat apmetusies šajā viesnīcā? viņš jautāja.

Aomame papurināja galvu.

-     Nē, es dzīvoju Tokijā. Es te biju norunājusi tikšanos ar draudzeni. Un jūs?

-    Komandējumā, viņš atbildēja. Atbraucu no Osakas. Uz sanāksmi. Bezjēdzīga sanāksme, bet Osakas birojs ir galvenais, nebūtu labi, ja kāds to nepārstāvētu.

Aomame pieklājīgi pasmaidīja. Paklausieties, man par jūsu darbu ir tikpat liela interese kā par baložu mēsliem, Aomame sevī nodomāja. Bet, protams, skaļi neko tādu neteica.

-    Pabeidzu vienu darba lietu, nolēmu ienākt un iedzert kādu glāzīti. Rīt priekšpusdienā man jānokārto vēl viena lieta, un pēc tam došos atpakaļ uz Osaku.

-     Es arī tikko pabeidzu vienu lielu darbu, Aomame sacīja.

-     Ak tā? Ko jūs darāt?

-    Man nepatīk pārāk daudz runāt par darbu. Tāda profesija.

-    "Profesija", vīrietis atkārtoja. Tāda lieta, ko jebkurš nespētu paveikt. Darbs, kas prasa tehniskas zināšanas un pieredzi, tāds darbs.

Nu gan pateici, Aomame nodomāja. Bet atkal paturēja to sevī un tikai viegli pasmaidīja.

-    Jā, kaut kas tamlīdzīgs.

Vīrietis iedzēra malku viskija.

-     Man interesētu jūsu darbs, bet ja jūs nevēlaties par to runāt…

Aomame pamāja.

-     Šobrīd nevēlos.

-     Vai šis darbs gadījumā nav saistīs ar vārdiem? Piemēram, vai jūs neesat redaktore vai pētniece universitātē?

-     Kāpēc jūs tā domājat?

Vīrietis sakārtoja kaklasaites mezglu, savilka to ciešāk un ari aizpogāja krekla pogu.

-    Tāpat vien. Tāpēc, ka redzēju, cik aizrautīgi jūs lasāt biezu grāmatu.

Aomame ar nagu viegli uzsita pa glāzes malu.

-     Man patīk lasīt grāmatas. Ar darbu tam nav nekāda sakara.

-     Padodos! Nevaru iedomāties.

-    Diez vai uzminēsiet, Aomame sacīja. Nekad, domās piebilda.

Vīrietis neuzkrītoši nopētīja Aomames augumu. Viņa, izlikdamās, ka kaut kas nokritis zemē, pieliecās, lai ļautu viņam pēc sirds patikas apskatīt dekoltē. Krūšu formai vajadzētu būt mazliet samanāmai. Un ari baltajai apakšveļai ar mežģīņu ielaidumiem. Pēc tam viņa iztaisnojās un dzēra CuttySark ar ledu. Lielie, apaļie ledus gabaliņi šķindēja glāzē.

-    Pasūtīt jums vēl? Es ņemšu vēl vienu, vīrietis sacīja.

-    Jā, lūdzu, Aomame teica.

-     Stiprs viskijs, vai ne?

Aomame tikai pasmaidīja. Tad pēkšņi kļuva nopietna.

-    A. Man kaut kas ienāca prātā. Es gribētu jums pavaicāt.

-     Par ko?

-    Vai pēdējā laikā policistiem ir nomainītas uniformas? Un arī ieroča modelis?

-     Pēdējā laikā kādu laiku jūs domājat?

-     Nu, apmēram šīs nedēļas laikā.

Vīrieša sejā parādījās mazliet savāda izteiksme.

-    Policistu uniformas un ieroči tiešām tika nomainīti, bet tas notika pirms pāris gadiem. Stīvās uniformas vietā tagad ir sportiskāks apģērbs, ne tik oficiāls, un ari automātiskās pistoles ir nomainītas. Pēc tam, man šķiet, nekādas lielas pārmaiņas nav bijušas.

-     Vēl līdz pagājušajai nedēļai visi japāņu policisti bija bruņoti ar tiem vecmodīgajiem revolveriem.

Vīrietis papurināja galvu.

-     Nē, tā nebūs vis. Jau sen visiem policistiem ir automātiskie ieroči.

-    Jūs esat par to pārliecināts?

Kad viņa tā pajautāja, vīrietis mazliet saminstinājās. Sarauca uzacis, starp tām iegūla rieva, viņš patiešām centās atcerēties.

-     Nē, nu, ja man tā jautā, es sāku apjukt. Avīzēs rakstīja, ka visiem policistiem ieroči nomainīti ar jaunu modeli. Tolaik tāpēc bija pat kaut kādas problēmas. Bija pat iedzīvotāju protesti pret valdību, jo šie ieroči tika uzskatīti par pārāk jaudīgiem.

-     Pirms cik gadiem tas bija?

Vīrietis pieaicināja bārmeni, kas bija kungs gados. Pajautāja viņam, kad nomainīja policistu uniformas un bruņojumu.

-    Pirms diviem gadiem pavasarī, bārmenis bez apdomāšanās atbildēja.

-    Re, augstas klases viesnīcās bārmeņi zina visu, vīrietis smiedamies sacīja.

Bārmenis iesmējās.

-    Nekā tamlīdzīga. Es to tik labi atceros tikai tāpēc, ka, tā nu ir gadījies, mans jaunākais brālis strādā policijā. Es to lietu labi atceros. Brālim jaunā uniforma nepatika, un viņš vēl ilgi par to burkšķēja. Un ierocis esot par smagu, par to viņš burkšķ vēl šodien. Jaunais ierocis ir Beretta, 9 milimetri, automātiskais, ar vienu slēdzi pārslēdzams uz pusautomātisko režīmu. Šobrīd Mitsubishi ir licence tos ražot visā valstī. Japānā apšaudes notiek ļoti reti, tāpēc tik jaudīgi ieroči nav vajadzīgi. Ir bažas, ka tos nenozog. Bet tas bija valdības lēmums palielināt policijas jaudu.

-    Kur palika vecie revolveri? Aomame vaicāja, cik nu spēdama mierīgā tonī.

-   Visus izjauca un iznīcināja, bārmenis sacīja. Televīzijā rādīja, kā tos izjauc. Tas prasīja diezgan daudz darba demontēt visus ieročus un ari munīciju iznīcināt.

-    Varēja to visu pārdot ārzemēs, uzņēmuma pārstāvis ar paplānajiem matiem piebilda.

-    Ieroču eksports ir aizliegts ar likumu, bārmenis pazemīgi aizrādīja.

-     Paskat tik, pirmklasīgas viesnīcas bārmenis…

-    Tātad nu jau divus gadus Japānas policisti nenēsā revolverus. Vai tā? Aomame, pārtraukdama vīrieti, jautāja bārmenim.

-     Cik man zināms, jā.

Aomame mazliet saviebās. Vai es sāku jukt prātā? Es šorīt redzēju policistu, kas bija ģērbies vecajā uniformā un bruņojies ar veco revolveri. To, ka visi vecā parauga ieroči ir izņemti un iznīcināti, es nebiju dzirdējusi. Bet maz ticams, ka šis pusmūža vīrietis un bārmenis abi atminētos nepareizi vai melotu. Tātad iznāk, ka kļūdījusies esmu es.

-     Paldies. Tagad skaidrs, Aomame sacīja bārmenim. Bārmenis profesionāli pasmaidīja, it kā ieliekot atbilstošo pieturzīmi, un atgriezās pie saviem darbiem.

-    Jūs interesējaties par policiju? vīrietis jautāja.

-   Ne gluži, Aomame atbildēja. Tad, izvairoties no tiešas atbildes, noteica:

-     Vienkārši skaidri vairs neatceros.

Abi dzēra nākamo glāzi Cutty Sark ar ledu. Vīrietis runāja par jahtām. Viņam pašam esot neliela jahta, noenkurota Nišinomijas ostā. Vasaras atvaļinājuma laikā viņš viens pats izbraucot jūrā un ļaujoties vējam. Vīrietis aizrautīgi stāstīja. Aomamei nebija ne mazākās vēlēšanās klausīties par jahtām. Tas bija tikpat saistoši kā lodīšgultņu vēsture vai dabas resursu sadalījums Ukrainā. Viņa ieskatījās rokaspulkstenī.

-    Ir jau vēls. Vai drīkstu uzdot vienu tiešu jautājumu? -Jā-

-     Kā lai to pasaka diezgan personisku jautājumu.

-    Ja varēšu, atbildēšu.

-     Vai jums krāniņš ir liels?

Vīrietis pavēra muti, piemiedza acis un cieši ieskatījās Aomamei sejā. Šķita, viņš netic, ka kaut ko tādu dzirdējis pats savām ausīm. Taču Aomame saglabāja ļoti nopietnu sejas izteiksmi. Lai nedomā, ka tas ir joks. Lai nav nekādu pārpratumu.

-   Nu tā, viņš sāka atbildēt pārspīlēti nopietni. Skaidri nezinu, bet laikam parasta lieluma. Kad tik negaidot uzdod tādu jautājumu, es pat nezinu, ko lai saku…

-     Cik jums gadu? Aomame noprasīja.

-    Pagājušajā mēnesī palika piecdesmit viens, vīrietis nepārliecinoši atbildēja.

-    Piecdesmit vienu gadu vecs vīrietis ar normālām prāta spējām, labu darbu, pat ticis līdz savai jahtai un nevar pateikt, vai salīdzinājumā ar vidējo līmeni viņa krāniņš ir lielāks vai mazāks.

-     Nu tā. Laikam būs nedaudz lielāks par vidusmēra, viņš, mazliet padomājis, izdabūja.

-    Tiešām?

-     Kāpēc jums par to ir interese?

-     Interese? Kāda interese? Kas to teica?

-    Nu… Neviens neteica… Izskatījās, ka vīrietis ieraujas dziļāk uzvalkā. Bet šķiet, ka ir radusies viena problēma.

-     Nekādas problēmas nav. Itin nemaz, Aomame stingri noteica. Vienkārši man personiski labāk patīk lielāki krāniņi. Izskata ziņā. Nav tā ja nav liels, tad es neko nejūtu. Tā nav. Un ari tā nav jo lielāks, jo labāk. Bet man labāk patīk, ja ir lielāks. Vai tā nevar būt? Katram kaut kas patīk. Bet pārāk liels ari nekam neder. Tad sāp. Skaidrs?

-     Nu. Ja viss iet, kā vajag, tad laikam jums patiktu. Es domāju, ka ir lielāks nekā vidēji, bet nav arī pārspīlēti liels. Galu galā mēreni…

-     Nemelojat?

-     Kāda man vajadzība par to melot?

-     Hm. Vai drīkstu apskatīt?

-     Šeit?

Aomame savaldījās, lai nesaviebtos.

-      Šeit? Ko jūs iedomājaties? Cilvēks gados, kas jums nāk prātā? Ģērbies smalkā uzvalkā, pat kaklasaiti apsējis, uzņēmuma vadītājs! Kas tad būs, ja jūs šeit izvilksiet ārā savu krāniņu? Ko apkārtējie cilvēki nodomās? Aiziesim uz jūsu numuru, tur jūs novilksiet bikses un man parādīsiet. Divatā. Norunāts?

-     Parādīšu, un ko pēc tam? vīrietis bažīgi jautāja.

-    Parādīsiet, un ko pēc tam? Aomame aizturēja elpu, tad diezgan drosmīgi novaikstījās. Nodarbosimies ar seksu. Ko tad vēl? Speciāli iešu uz jūsu numuru, jūs man parādīsiet krāniņu, un tad es teikšu: "Liels paldies. Pateicos par pūlēm. Labu mantiņu apskatījos. Nu ko, arlabunakti!" un tad došos uz mājām? Kas ar jums ir, smadzenes īsajā sagājušas?

Vīrietim, ieraugot Aomames pārvērsto seju, aizcirtās elpa. Kad viņa saviebās, vīrietis sarāvās. Mazs bērns būtu apčurājies. Viņas grimase bija tik briesmīga. Laikam drusku pāršāvu pār strīpu, Aomame nodomāja. Neklājas partneri tik ļoti sabaidīt. Aomame steigšus atguva parasto sejas izteiksmi un piespiesti pasmaidīja. Tad atkal pievērsās vīrietim.

-     Ja piekrītat, aiziesim uz jūsu numuru, apgulsimies gultā un nodarbosimies ar seksu. Jūs taču neesat gejs vai impotents? Nekas tamlīdzīgs?

-     Nē, nekā tāda. Bet man ir divi bērni…

-     Paklausieties, vai kāds prasīja, cik jums ir bērnu? Te nav nekāda tautas skaitīšana, nevajag lieku runāt. Es tikai jautāju, vai jums, kad esat kopā ar sievieti gultā, stāv vai ne. Neko vairāk.

-    Līdz šim tā vēl nav bijis, ka svarīgos brīžos nestāvētu. Šķiet, ka ne reizi, vīrietis sacīja. Bet jūs, vai jūs esat profesionāle… vai tas ir jūsu darbs?

-     Nē. Nomierinieties. Es neesmu ne profesionāle, ne trakā. Parasta pilsone. Un, pavisam vienkārši, šī pilsone vēlas dzimumattiecības ar pretējā dzimuma pilsoni. Tas nav nekas sevišķs, pavisam parasta lieta. Kur gan tas nenotiek? Es pabeidzu vienu grūtu darbu, diena iet uz beigām, esmu iedzērusi un gribu seksu ar nepazīstamu vīrieti. Lai atpūtinātu nervus. Man to vajag. Jums kā vīrietim vajadzētu to saprast.

-     Es to, protams, saprotu, bet…

-    Man nevajag naudu, ne jenu. Ja mani pilnībā apmierināsiet, es pati varu jums samaksāt. Lietosim prezervatīvu, tāpēc par slimībām varat neuztraukties.

-     Es to visu saprotu, bet…

-    Jūs kaut kas satrauc. Vai es jums nepatīku?

-    Nē, nekā tamlīdzīga. Es vienkārši īsti labi to nesaprotu. Jūs esat jauna un skaista, gadu ziņā es gandrīz varētu būt jums tēvs…

-     Fu, nerunājiet muļķības. Lūdzu. Gadu starpībai nav nekādas nozīmes. Es neesmu jums nekāda meita. Un jūs neesat man nekāds tēvs. Vai skaidrs? Nerunājiet tādas bezjēdzības, man tas krīt uz nerviem. Man vienkārši patīk jūsu gludā galva. Man patīk tās forma. Skaidrs?

-     Nu, tā nemaz nav tik gluda. Matu līnija ir drusciņ atkāpusies, bet…

-    Liecieties mierā, pietiek. Aomame savaldījās, lai atkal nesaviebtos. Tad sacīja drusciņ maigākā balsī, lai partneri nomierinātu:

-     Vai nav vienalga. Es tikai lūdzu, nerunājiet lieku.

Acīmredzot šis vīrietis domāja par plikgalvību. Ja tautas

skaitīšanā būtu jāatķeksē "plikpauris", tad viņam to atķeksētu, Aomame domāja. Ja dosies uz debesu valstību, tad uz plikpauru debesu valstību. Ja uz elli, tad uz plikpauru elli. Skaidrs? Ja saprati, tad beidz izvairīties no patiesības. Iesim. Tu nonāksi plikpauru paradīzē. Pavisam drīz.

Vīrietis bārā samaksāja rēķinu, un abi devās uz viņa numuru.

Loceklis viņam patiešām bija lielāks nekā vidusmēra, bet arī ne pārmērīgi liels. Viņš savā pašvērtējumā nebija kļūdījies. Aomame to prasmīgi glāstīja, un tas kļuva ciets un liels. Viņa novilka blūzi un svārkus.

-     Tev noteikti manas krūtis izskatās mazas, Aomame vēsi sacīja, kamēr vīrietis viņā noskatījās. Tev krāniņš ir liels, bet man krūtis mazas, vai nav muļķīgi, tu noteikti jūties piekrāpts.

-    Nē, es neko tādu nedomāju. Tev krūtis nemaz nav tik mazas. Tām ir skaista forma.

-   Vai nav vienalga, Aomame teica. Zini, es ne vienmēr valkāju mežģīņu krūšturi. Darbā es to nevalkāju. Traucē.

-     Bet kur īsti tu strādā?

-     Es jau pirmīt teicu, ka par darbu negribu runāt. Lai kāds darbs, sievietei dzīve nav vienkārša.

-     Arī vīriešiem dzīve nav viegla.

-    Es negribu piekasīties, bet mežģīņu krūšturi jums nav jāvalkā.

-     Tas gan.

-     Neizliecies, ka saproti. Sievietēm jāpārvar daudz vairāk grūtību nekā vīriešiem. Vai tu augstpapēžu kurpēs esi kāpis pa stāvām kāpnēm? Šauriem minisvārkiem mugurā rāpies pāri žogam?

-     Piedod, vīrietis atklāti atbildēja.

Viņa aizlika rokas aiz muguras, attaisīja krūšturi, nometa to zemē. Norullēja zeķes, arī tās nometa uz grīdas. Tad apgūlās gultā un atkal aizskāra vīrieša locekli.

-     Kāds tu esi skaistulis! Pārsteidzoši. Skaistas formas, arī lielums iespaidīgs. Ciets kā koka stumbrs.

-     Paldies, vīrietis, mazliet atslābis, sacīja.

-     Nāc, māsiņa tūliņ tevi samīļos. Tu no prieka spīdēsi!

-    Vai nevajadzētu pirms tam ieiet dušā? Es esmu sasvīdis.

-     Cik garlaicīgi, Aomame teica. Un tad it kā brīdinot viegli uzspieda pirkstu viņa labās puses sēkliniekam. Paklau, es esmu šeit, lai nodarbotos ar seksu. Neesmu nākusi mazgāties dušā. Saprati? Vispirms izdarīsim. Izdarīsim uzreiz. Sviedri vai kas cits, mani tas netraucē. Es neesmu kaunīga skolniecīte.

-     Sapratu, vīrietis sacīja.

Pēc seksa vīrietis noguris apgūlās uz vēdera, Aomame piespieda pirkstu viņa skaustam. Viņu pārņēma spēcīga vēlēšanās uzmeklēt īsto punktu un iedurt tur adatas aso galu. Nodoma to patiešām izdarīt gan nebija. Taču somā, drāniņā ietīts, bija leduscirtnītis. Ielikts īpaši apstrādātajā maigajā korķī, ko viņa ilgi un rūpīgi bija gatavojusi. Ja viņa nolemtu to izdarīt, tas būtu pavisam vienkārši. Ar labās rokas plaukstu spēji iebīdītu koka spalu īstajā vietā. Partneris pat neaptvertu, kas notiek. Jau būtu miris. Bez mokām. Izskatītos, ka miris dabiskā nāvē. Tomēr viņa, protams, pārstāja par to domāt. Nebija nekāda iemesla šo vīrieti izslēgt no sabiedrības. Un arī Aomamei pašai nebija nekāda iemesla to darīt. Ja nu vienīgi… Aomame nogrozīja galvu un izmeta šīs bīstamās domas no galvas.

Šis vīrietis gultā nemaz nebija slikts, Aomame nodomāja. Ari mīlējās diezgan prasmīgi. Aizturēja ejakulāciju, līdz Aomame bija beigusi. Un ari galvas forma un plikpaurība viņai patika. Loceklis tieši īstajā lielumā. Pieklājīgs, gaumīgi ģērbjas, nav kur piesieties. Arī labi audzināts. Sarunas gan garlaicīgas, ārkārtīgi kaitinošas. Bet tas nav noziegums, par kuru soda ar nāvi. Laikam.

Vai drīkstu ieslēgt televizoru? Aomame pajautāja.

-Jā, vīrietis atbildēja, joprojām gulēdams uz vēdera.

Kaila turpat gultā viņa noskatījās nakts ziņu izlaidumu pulksten vienpadsmitos no sākuma līdz beigām. Tuvajos Austrumos turpinājās asiņainais Irānas un Irākas karš. Karš bija ieildzis, un nekur nemanīja ne mājienu par iespējamo atrisinājumu. Irākā jauni dezertieri pakārti pie telefona stabiem par brīdinājumu citiem. Irānas valdība apsūdzēja Sadāmu Huseinu nervu gāzes un bioloģisko ieroču ražošanā. Amerikā Valters Mondeils un Gerijs Hārts sacentās par to, lai kļūtu par demokrātu prezidenta kandidātu. Neviens no viņiem neizskatījās pēc šajā pasaulē gudrākā cilvēka. Gudri prezidenti bieži kļūst par atentātu upuriem, tāpēc cilvēki, kuru prāta spējas pārsniedz vidusmēru, īpaši necenšas kļūt par prezidentiem.

Turpinās kosmiskās bāzes stacijas celtniecība uz Mēness. Tur sadarbojās Amerika un Padomju Savienība. Tāpat kā

Dienvidpolā. Stacija uz Mēness? Aomame nogrozīja galvu. Par to viņa vēl neko nebija dzirdējusi. Taču nebija laika tajā iedziļināties. Bija citas, reālākas problēmas. Kjūsjū ogļraktuvēs notikusi avārija, daudz bojāgājušo. Valdība izmeklē negadījuma cēloņus. Kā tas var būt, ka laikmetā, kad cilvēki būvē stacijas uz Mēness, ogles joprojām iegūst raktuvēs, Aomame nobrīnījās. Amerika pieprasa, lai Japāna atver savu finanšu kapitāla tirgu. Morgan Stanley un Merill Lynch izdara spiedienu uz valdību. Šimane prefektūrā mājo neparasts kaķis. Kaķis ne tikai atver logu, lai izietu ārā, bet arī to aiz sevis aizver. Saimnieki viņam to iemācījuši. Aomame izbrīnīta noskatījās, kā tievais, melnais kaķis ar ķepu atver logu un tad, uzmetis daudznozīmīgu skatienu, to atkal aizver.

Dažādi ziņu sižeti. Taču par kādā Šibujas viesnīcā atrastu mirušu vīrieti ne vārda. Kad ziņu izlaidums beidzās, Aomame paņēma tālvadības pulti un izslēdza televizoru. Visapkārt kluss. Varēja dzirdēt tikai līdzās guļošā vīrieša, kas bija pagriezies uz sāniem, klusos elpas vilcienus.

Tas vīrietis joprojām guļ tajā pašā pozā, saļimis uz galda. It kā aizmidzis dziļā miegā. Tieši tāpat kā vīrietis man blakus. Taču aizmigušā elpas vilcienus nedzird. Tas žurka vairs nemodīsies, tiešām ne. Aomame paskatījās griestos, iedomājās par līķi. Tad viegli nogrozīja galvu un saviebās. Pēc tam izkāpa no gultas un citu pēc cita uzvilka mugurā izmētātos apģērba gabalus.

6. NODAĻA tengo vai mums diezgan tāls ceļš priekšā?

Komacu piezvanīja piektdien no rīta, nedaudz pāri pieciem. Tobrīd Tengo sapņoja, ka šķērso garu akmens tiltu. Viņš devās uz otru pusi, lai tur paņemtu kaut kādus aizmirstus dokumentus. Tengo viens pats gāja pa tiltu. Upe bija plata un skaista, smilšainiem sēkļiem, lēnu plūdumu, krastos auga vītoli. Pavīdēja skaisti foreļu apveidi. Spilgti zaļās lapas liecās pār ūdeni. Ainava gluži kā uz apgleznota ķīniešu šķīvja. Šajā brīdī viņš atvēra acis, visapkārt bija tumsa, ieskatījās pulkstenī pie gultas galvgaļa. Pat nepaceļot klausuli, bija skaidrs, kurš varētu šajā laikā zvanīt.

-     Klau, Tengo, vai tev ir vārdu procesors? Komacu vaicāja. Ne "Labrīt", ne "Vai biji jau piecēlies?". Tas, ka viņš šajā stundā bija augšā, nozīmēja tikai to, ka viņš vispār nebija gājis gulēt. Komacu nu gan necēlās pirms ausmas. Pirms kaut kur iekārtoties uz dusu, bija pēkšņi iedomājies kaut ko, ko noteikti vajadzēja pateikt Tengo.

-     Protams, nav, Tengo sacīja. Visapkārt bija tumšs. Turklāt viņš vēl joprojām stāvēja garā tilta vidū. Tengo ļoti reti redzēja tik skaidru sapni. Es ar to nelielos, bet tādai lietai man neatliek līdzekļu.

-     Apieties proti?

-     Protu. Gan ar datoru, gan vārdu procesoru. Ja būtu, lietotu. Skolā ir, tur darba vajadzībām lietoju.

-     Šodien atrodi kādu vārdu procesoru un nopērc. Es no tehniskām ierīcēm neko nesaprotu. Pats izvēlies gan ražotāju, gan modeli. Es tev izdevumus vēlāk atlīdzināšu. Tad sāc to lietot un pēc iespējas ātrāk ķeries klāt "Gaisa kūniņai".

-     Bet lētākais modelis maksās ap divsimt piecdesmit tūkstošiem jenu.

-     Vienalga. Apmēram par to summu.

Tengo, turot rokā klausuli, nogrozīja galvu. Tātad Komacu kungs man nopirks vārdu procesoru.

-    Nu, tā man tāda sīka kabatas nauda. Vismaz tik daudz kapitāla šajā darbā jāiegulda. Skopoties nedrīkst. Kā tu pats zini, "Gaisa kūniņas" manuskriptu iesūtīja vārdu procesora izdrukas formā. Tāpēc arī pārstrādātajai versijai jābūt rakstītai ar vārdu procesoru, citādi izredzes ir sliktas. Cik vien iespējams, centies rakstīt tādā pašā formātā, kādā bija oriģināls. Vai varēsi šodien sākt pārstrādāt?

Tengo apdomājās.

-    Labi. Biju domājis sākt, labi, ķeršos klāt nekavējoties. Bet Fukaeri svētdien vedīs mani pie kāda cilvēka, tas ir priekšnosacījums atļaujai darbu pārstrādāt, es vēl neesmu šo cilvēku saticis. Ja satiekoties sarunas tiek pārtrauktas, tad gan nauda, gan pūliņi būs vējā, tādu iespējamību mēs nevaram izslēgt.

-    Vienalga. Gan es kaut kā iztikšu. Nepievērs uzmanību sīkumiem. Tūlīt pat sāc pārstrādāt. Šobrīd laiks ir mūsu sāncensis.

-     Vai jūs ticat, ka saruna noritēs veiksmīgi?

-Jūtu, Komacu sacīja. Manī darbojas intuīcija. Izskatās, ka nekādas īpašas spējas man nav dotas, bet intuīcijas ir papilnam. Tikai pateicoties tai, esmu tik tālu ticis. Paklau, Tengo, kā tu domā, ar ko atšķiras talants un instinkts?

-     Nezinu.

-    Lai arī kāds talants tev būtu dāvāts, ar to nepietiks, lai pieēstu pilnu vēderu. Bet, ja tam pievieno izcilu intuīciju, tad par ēdienu vairs nav jāraizējas.

-     Centīšos atcerēties, Tengo teica.

-     Tāpēc neraizējies. Tūlīt pat sāc strādāt.

-    Ja jūs, Komacu, tā sakāt, man vienalga. Sākšu, paļaujoties uz nākotnes izredzēm, bet negribētos, ka man pēc tam kāds pārmet, ka tās bijušas veltas pūles.

-     Es par to uzņemos pilnu atbildību.

-     Sapratu. Pēcpusdienā man ir norunāta tikšanās, bet pēc tam ir brīvs laiks. No rīta došos uz pilsētu sameklēt vārdu procesoru.

-   Tā, lūdzu, dari, Tengo. Es tev uzticos. Mēs abi kopīgiem spēkiem apgriezīsim pasauli kājām gaisā.

Pēc deviņiem piezvanīja precētā draudzene. Viņa bija aizvedusi vīru un bērnus mašīnā līdz stacijai, un viņai bija brīvs brīdis. Šodien pēcpusdienā viņai vajadzēja atnākt pie Tengo. Viņi parasti tikās piektdienās.

-     Mans fiziskais stāvoklis nav vēlamais, viņa sacīja. Diemžēl šodien nevarēšu atnākt. Tad tiksimies nākamnedēļ.

Nevēlamais fiziskais stāvoklis nozīmēja aplinkus pateikt, ka sākušās mēnešreizes. Viņa bija labi audzināta un izmantoja šādas aplinkus frāzes. Gultā gan viņa nebija ne tik pieklājīga, ne tik netieša, bet tā jau bija pilnīgi cita lieta.

-    Man ari žēl, ka neiznāks satikties, Tengo teica. Bet, ja tādas tās lietas, tad tur neko nevar darīt.

Taču, runājot par šo nedēļu, viņam nemaz nebija tik ļoti žēl, ka tikšanās tiek atcelta. Kaut ari Tengo patika sekss ar viņu, tomēr domas bija pie "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanas. Prātā kā dzīvības aizmetņi aizvēsturiskā okeānā uzpeldēja un izdzisa dažādas idejas par "Gaisa kūniņas" uzlabošanu. Es nemaz tik ļoti neatšķiras no Komacu, Tengo nodomāja. Galīgais lēmums vēl nav pieņemts, bet es jau esmu noskaņojies to darīt.

Ap desmitiem viņš devās uz Šindzjuku un ar kredītkarti nopirka Fujitsu vārdu procesoru. Jaunākie modeļi salīdzinājumā ar šīs pašas līnijas pirmajiem modeļiem bija kļuvuši daudz vieglāki. Viņš nopirka ari printera lentes un manuskripta papīra rezerves. Pārnesis to visu mājās, nolika vārdu procesoru uz galda un pieslēdza vadu. Darbavietā viņš strādāja ar lielāku Fujitsu modeli, bet ari mazajam bija visas tās pašas pamatfunkcijas. Iemēģinājis, kā aparāts darbojas, ķērās pie "Gaisa kūniņas" pārrakstīšanas.

Nekā skaidram plānam līdzīga viņam nebija, viņš nezināja, kādā veidā pārstrādāt šo romānu. Tomēr par atsevišķām detaļām bija daudz konkrētu ideju. Laikam gan darba pārstrādāšanai nevajadzēja kādu noteiktu likumu vai principu. Pirmām kārtām jāsaglabā tāda darba kā "Gaisa kūniņa" iluzorā, jutekliskā noskaņa, un Tengo nebija pārliecības, ka šo darbu iespējams pārstrādāt ar kādu loģisku metodi. Arī Komacu bija teicis, ka kopumā jāpārstrādā teikumi, atmosfēru un stilu pēc iespējas saglabājot. Vai tas nav tas pats, kas pievienot tauriņam kaulu struktūru? Viņš šaubījās, nokaudamies ar šādām domām, un viņa bažas pieauga. Taču vajadzēja ķerties pie darba. Laika bija maz. Nevarēja sēdēt, rokas klēpī salicis, un prātot. Neko citu nevarēja iesākt, kā vien ķerties pie sīkumiem, pa vienam vien, sākt tos sakārtot, un, iespējams, šāds roku darbs ieviesis kārtību un parādīsies arī kopaina.

Tengo, es zinu, ka tu spēsi. To es zinu, Komacu ar pārliecību bija teicis. Kā tas nācās, kāpēc to Tengo nesaprata, taču šos Komacu vārdus pilnībā pieņēma. Komacu kā vārdos, tā rīcībā bija smaga rakstura cilvēks un patiesībā domāja tikai par sevi. Un, ja rastos tāda vajadzība, tad viņš pavisam vienkārši no Tengo atkratītos. Un pat pār plecu atpakaļ nepaskatītos. Tomēr tieši tā, kā viņš pats bija sacījis, viņam kā redaktoram bija īpaša intuīcija. Komacu nemēdza šaubīties. Ja bija kaut ko izlēmis, tad gāja uz priekšu. Ar apkārtējo viedokli nerēķinoties. Viņam bija izcilas virspavēlnieka spējas. Un, lai kā uz to skatītos, Tengo šāds talants nebija dots.

Kad Tengo pa īstam ķērās pie pārrakstīšanas, bija pusviens dienā.

Viņš paņēma pāris pirmās "Gaisa kūniņas" manuskripta lapas līdz vietai, kur likās, ka darbu varētu pārtraukt, un šo oriģinālo tekstu pārrakstīja vārdu procesorā. Pēc tam pārstrādāja tikai šo pirmo gabalu, līdz bija ar to apmierināts. Saturu neaiztika, tikai pamatīgi pārveidoja teikumus. Līdzīgi tam, kā tiek modernizēti apartamenti daudzdzīvokļu namā. Pamata konstrukcija paliek neskarta. Jo ar nesošajām konstrukcijām problēmu nav. Arī ūdens pieslēguma vietas nav jāmaina. Bet citas lietas, ko var pārbūvēt, grīdas un griestus, sienas un starpsienas izārda un nomaina ar jaunām. Es esmu kā prasmīgs, uzticams amatnieks, Tengo sev sacīja. Noteikta rasējuma nav. Man katrā konkrētā gadījumā jāstrādā, apvienojot intuīciju un pieredzi.

Viņš pārveidoja tās vietas, kuras, pirmo reizi izlasot, nebija saprotamas, padarīja teikumus plūstošākus. To, kas bija lieks un pārklājās, viņš saīsināja, trūkstošo papildināja. Šur un tur mainīja izteikumu un teikumu secību. Tekstā bija ārkārtīgi maz īpašības un apstākļa vārdu, un šo izteiksmes nabadzību viņš respektēja. Taču, ja šķita, ka ir nepieciešama kāda paskaidrojošāka frāze, tad viņš laboja, izvēloties atbilstošus vārdus. Fukaeri rakstības stils kopumā bija bērnišķīgs, bija skaidri nodalāmas labas un sliktas vietas, tomēr, lai izvēlētos, ko atstāt un ko izmest, tas prasīja mazāk darba, nekā viņam iepriekš bija licies. Bija gan tādas vietas, kas šī bērnišķīguma dēļ bija grūti saprotamas un grūti izlasāmas, gan arī tādas, kuras, lai arī bērnišķīgas, izteiksmes ziņā bija pārsteidzoši spilgtas. Pirmās viņš apņēmīgi pārstrādāja, otrās atstāja neskartas.

Labojot darbu, Tengo atkal iedomājās, ka Fukaeri, to rakstot, nebija vēlējusies radīt literāru darbu, tāds nebija bijis viņas nodoms. Viņa tikai stāstu, ko nesa sevi, vai, pēc viņas teiktā, pašas acīm redzēto īstenību vienkārši dokumentējusi vārdiem. Tas nekas, ka tie nebija nekādi īpaši vārdi, viņa gribējusi paust kaut ko vairāk par vārdiem, bet citu, piemērotāku izpausmes veidu nav atradusi. Tas arī viss. Tāpēc sākumā tur nekādu literāru ambīciju nav bijis. Ari nodoma pabeigto darbu pārdot. Nebija vajadzības pievērst īpašu uzmanību rakstības stilam. Ja salīdzina to ar mājokli, tad šis domāšanas veids bija tāds sienas ir, jumts ir, lietus un vējš iekšā netiek, ar to ari pietiek. Tāpēc arī tas, cik lielā mērā Tengo šo rakstību labojis, Fukaeri bija vienalga. Viņa savu mērķi bija sasniegusi. "Labojiet, kā patīk" šie vārdi laikam pauda viņas patieso noskaņojumu.

Tomēr neatkarīgi no tā visa "Gaisa kūniņa" nebija no tiem darbiem, kas saprotami tikai pašam autoram. Ja Fukaeri mērķis būtu bijis tikai fiksēt to, ko pati redzējusi, to, ko domājusi, tad viņai būtu pieticis ar parastu uzskaitījumu piezīmju formā. Tomēr viņa bija izvēlējusies grūtāko ceļu, mēģinādama to uzrakstīt lasāmā formā. Lai kā uz to raudzītos, darbs bija rakstīts ar domu, ka tas nonāks kādam citam rokās un tiks izlasīts. Un, lai ari "Gaisa kūniņa" nebija tapusi ar mērķi radīt literāru darbu un tāpēc neveiklajam rakstības stilam nebija nekādas nozīmes, tomēr bija izdevies kaut kas tāds, kas spēja aizskart cilvēku sirdis. Lai kas arī būtu šis kāds cits, šķita, ka tas tomēr nebūs mūsdienu literatūrā kā likums iedibinātais "plašais lasītāju loks". Tengo, darbu lasot, nespēja atbrīvoties no šīs sajūtas.

Mjā, bet kādam lasītājam tas domāts?

Tengo to, protams, nezināja.

Viņš saprata tikai to, ka "Gaisa kūniņā" atrodams gan ārkārtīgs skaistums, gan ārkārtīgi trūkumi, ka tas ir ārkārtīgi unikāls literārs darbs, un arī to, ka tam, šķiet, ir vēl kāds īpašs mērķis.

Labošanas rezultātā manuskripta apjoms pieauga divarpus reizes. Vairāk bija tādu vietu, kur kaut kā pietrūka nekā bija par daudz. Kad rakstīto loģiski izkārtoja, kopējais apjoms nenovēršami palielinājās. Lai kā arī būtu, sākumā viss bija skaidrs. Kad rakstīto izkārtoja secīgi, skatpunkts mainījās, darbs kļuva vieglāk lasāms. Taču, vēstījumam kopumā kļūstot plūstošākam, vājinājās oriģinālā manuskripta asums un skarbums.

Nākamais solis bija no apjomā izaugušā manuskripta izmest tās daļas, "bez kurām var iztikt". Nokratīt nost lieko miesu no sāniem, īsināt bija vieglāk nekā paplašināt. Tādējādi darba apjoms saruka apmēram par septiņiem procentiem. Gluži kā intelektuāla spēle. Laikā, ko viņš bija atvēlējis paplašināšanai, tikai paplašināja, Isināšanai paredzētajā laikā tikai īsināja. Tā turpinot, apjoms pamazām samazinājās, teikumi mierīgi iegūla tiem piemērotajās vietās, un tad viņš sasniedza punktu, kad neko vairs nevajadzēja ne paplašināt, ne īsināt. Ego izmests, liekais dekoratīvisms nokratīts, priekšplānā izvirzītā loģika nobīdīta fonā. Tengo šāds darbs gluži dabiski padevās. Viņš bija dzimis inženieris. Viņam bija tāda koncentrēšanās spēja kā putnam, kas, ēdienu meklēdams, riņķo debesīs, tāda neatlaidība kā ēzelim, kas ved ūdeni, un viņš pilnībā ievēroja spēles noteikumus.

Viņš strādāja bez apstājas, kā transā, tad, uz brīdi apstājies ievilkt elpu, paskatījās sienas pulkstenī drīz būs trīs. Viņš saprata, ka vēl nav pusdienojis. Tengo aizgāja uz virtuvi, uzlika vārīties ūdeni, pa to laiku samala kafijas pupiņas. Apēda vairākus cepumus ar sieru. Apēda ābolu; kad ūdens bija uzvārījies, pagatavoja kafiju. Dzerdams to no lielas krūzes, lai nedaudz mainītu noskaņojumu, kādu brīdi domāja par seksu ar savu gados vecāko draudzeni. Ja viss būtu noritējis tā, kā plānots, tad ap šo laiku viņi darītu to. Ko tad darītu viņš, un ko viņa. Viņš aizvēra acis, atmeta galvu atpakaļ un nopūtās.

Pēc tam Tengo atgriezās pie galda, atkal koncentrējās, tad vārdu procesora ekrānā pārlasīja "Gaisa kūniņas" izlaboto sākuma daļu, gluži kā Stenlija Kubrika filmas "Uzbrukums" sākuma kadros ģenerālis pārlaiž skatienu ierakumiem. Viņš bija apmierināts ar redzēto, nav slikti. Teikumi kļuvuši labāki. Ir virzība uz priekšu. Tomēr nevar teikt, ka pietiekami. Darāmā vēl daudz. Šur tur smilšu maisi sagāzušies. Ložmetējiem trūkst munīcijas. Dažviet dzeloņstiepļu norobežojumi nav kārtībā.

Viņš izdrukāja izlaboto tekstu uz papīra. Pēc tam tekstu saglabāja datorā, izslēdza vārdu procesoru, nobīdīja aparātu galda malā, nolika izdrukas sev priekšā, paņēma zīmuli un vēlreiz centīgi pārlasīja. Ja kaut kas likās lieks, to saīsināja, ja bija sajūta, ka kaut kas nav pateikts, tad papildināja, pārlaboja, līdz teksts kļuva pieņemams. It kā izvēlētos flīzes vannas istabai, lai starp tām nepaliktu ne sīkākās spraudziņas, viņš rūpīgi izraudzījās katrai vietai atbilstošos vārdus. Tad no dažādiem leņķiem pārbaudīja, vai atbilst. Ja neatbilda, tad mainīja formu. Sīkākās atšķirības niansēs varēja dāvāt vai atņemt rakstītajam dzīvību.

Vārdu procesora ekrānā un izdrukās viens un tas pats teksts tomēr nedaudz atšķīrās. Uzrakstīti ar zīmuli uz papīra vai nodrukāti ar vārdu procesoru, vārdi atstāj atšķirīgu iespaidu. Tāpēc vajadzēja pārbaudīt no abiem skatpunktiem. Tengo, ieslēdzis aparātu, pa vienam ievadīja izdrukās ar zīmuli izdarītos labojumus. Pēc tam šo jauno tekstu vēlreiz pārlasīja un laboja ekrānā. Nav slikti, Tengo nodomāja. Šur tur teikumiem bija parādījušies atbilstoši uzsvari, tur bija piedzimis dabisks ritms.

Tengo, sēdēdams krēslā, iztaisnoja muguru, paskatījās griestos un dziļi nopūtās. Protams, darbs nebija galā. Ja to uz dažām dienām noliks malā un pēc tam pārlasīs, tad atkal pamanīs vietas, kur nepieciešami uzlabojumi. Taču šobrīd bija labi. Apmēram te sasniegtas koncentrēšanās spēju robežas. Tam jāļauj atdzist. Pulksteņa rādītājs tuvojās pieciem, jau sāka krēslot. Rīt viņš labos nākamo daļu. Labojot pirmo daļu, bija pagājusi vesela diena. Darbs prasīja vairāk pūļu, nekā viņš bija domājis. Tomēr, kad sliedes kopumā ieliktas, ritms piedzimis, tālāk darbam vajadzētu virzīties ātrāk. Pirmās daļas labošana bija pats grūtākais posms, kad tas pārvarēts, tālāk jau…

Tad Tengo atcerējās Fukaeri seju un iedomājās: nez kādas būtu viņas izjūtas, lasot laboto darbu. Taču viņš nespēja pat uzminēt, ko un kādā veidā Fukaeri justu. Proti, viņš par šo cilvēku Fukaeri nezināja pilnīgi neko. Septiņpadsmit gadu, mācās vidusskolas trešajā klasē, bet par iestājeksāmeniem augstskolā nav ne mazākās intereses, ekscentriska runas maniere, garšo baltvīns, sejai piemīt tāda veida skaistums, kas cilvēkus mulsina. Vairāk neko.

Tomēr viņam šķita, ka ir diezgan precīzi uztvēris vai nonācis tuvu uztverei par to, kādai vajadzētu būt Fukaeri pasaulei, ko viņa bija uzzīmējusi (vai dokumentējusi) šajā "Gaisa kūniņā". Tengo, apzinīgi labojot darbu, šī izpratne kļuva vēl skaidrāka un spilgtāka. Neatlaidīgi tehniski uzlabodams darba vājās vietas, viņš beigu beigās jutās tā, it kā pats būtu to sarakstījis. Un viņš domāja, ka "Gaisa kūniņas" spēks meklējams tieši šajā Fukaeri pasaulē.

Tas Tengo priecēja visvairāk. Veicot labojumus, ilgstoši koncentrējot uzmanību, ķermenis pagura, bet gars gavilēja. Pat tad, kad viņš bija izslēdzis vārdu procesoru un aizgājis prom no galda, viņam gribējās turpināt šo labošanas darbu. Viņš no sirds izbaudīja šī stāsta pārrakstīšanu. Ja tā turpināsies, tad, iespējams, gala rezultāts neliks Fukaeri vilties. Tomēr bija grūti iztēloties Fukaeri priecīgu vai vīlušos. Nekā tamlīdzīga, Tengo nespēja viņu iedomāties plati smaidām vai rādām nedaudz apmākušos seju. Viņas sejā nekāda izteiksme neparādījās. Tengo nesaprata, vai viņas seja bija neizteiksmīga tāpēc, ka viņā nebija jūtu, ko paust, vai arī jūtas tomēr bija, bet tās nekādā veidā neatspoguļojās sejā. Lai kā arī būtu, dīvaina meitene, Tengo kārtējo reizi nodomāja.

Visticamāk, "Gaisa kūniņas" galvenā varone bija pati Fukaeri pagātnē.

Viņa, desmit gadus veca meitene, dzīvo dziļi kalnos kādā komūnā (vai ari komūnai līdzīgā vietā). Viņa aprūpē aklu kazu. Tas ir viņai uzticētais pienākums. Visiem bērniem ir dažādi pienākumi. Kaza ir veca, bet šai komūnai ārkārtīgi daudz nozīmē, tāpēc tā ir jāsargā, lai ar to nenotiku nekas ļauns. Pat ne uz mirkli nedrīkst no tās nolaist acis. Tā meitenei noteikts. Taču viņa kaut kā aiz neuzmanības izlaiž to no acīm, un pa to laiku kaza nomirst. Meitene par to saņem sodu. Viņu kopā ar mirušo kazu ieslēdz vecā noliktavā. Viņai desmit dienas jāpavada pilnīgā nošķirtībā, iziet ārā no turienes ir aizliegts. Ar citiem sarunāties aizliegts.

Kaza kalpo kā ceļš, kas savieno little people un šo pasauli. Viņa nesaprot, vai little people ir labi vai slikti. (Tengo ari to nesaprot.) Kad iestājas nakts, little people caur mirušo kazu iznāk šajā pasaulē. Bet, kad sāk aust rīts, atgriežas atpakaļ. Meitene spēj sarunāties ar little people. Tie ierāda viņai, kā izgatavot gaisa kūniņas.

Tengo saistīja tas, cik konkrēti un sīki viņa bija aprakstījusi šos neredzētos paradumus un darbības. Un tādu spilgtu detaļu šajā darbā bija daudz. Vai viņa patiesībā būtu ganījusi to neredzīgo kazu? Tādā gadījumā viņa patiešām būs ari dzīvojusi darbā aprakstītajā komūnā kalnos. Laikam tā būs bijis, Tengo pieņēma. Tomēr, ja viņa neko no tā visa nav pieredzējusi, tad, uzrakstot šo stāstu, parādījusi īpašu apdāvinātību.

Nākamo reizi, kad satikšos ar Fukaeri (tam vajadzētu notikt svētdien), mēģināšu viņai pajautāt par kazu un komūnu, Tengo apņēmās. Protams, nevar zināt, vai Fukaeri uz šiem jautājumiem atbildēs. Viņš atcerējās iepriekšējo sarunu, toreiz šķita, ka viņa atbild tikai uz tiem jautājumiem, uz kuriem uzskata par vajadzīgu atbildēt. Jautājumus, uz kuriem nevēlējās atbildēt vai nebija nolūka atbildēt, Fukaeri vienkārši ignorēja. Pilnīgi tā, it kā nebūtu tos dzirdējusi. Tieši tāpat kā Komacu. Šajā ziņā viņi abi bija vienādi. Tengo gan tāds nebija. Ja viņam kaut ko vaicāja, tad, vienalga kāds šis jautājums bija, viņš centās uz to godīgi atbildēt. Tādas īpašības noteikti iedzimst.

Pussešos piezvanīja par viņu vecākā draudzene.

-     Ko tu šodien darīji? viņa jautāja.

-     Visu dienu rakstīju romānu, Tengo atbildēja. Tā pa pusei bija taisnība, pa pusei meli. Viņš nerakstīja pats savu romānu. Tomēr nebija nekādas vajadzības to sīkāk skaidrot.

-     Kā sokas darbs?

-     Pamazām.

-    Piedod, ka šodien pēkšņi tā sanāca. Domāju, ka nākamnedēļ varēsim satikties.

-     Gaidīšu, Tengo sacīja.

-     Es arī, viņa atteica.

Pēc tam viņa sāka runāt par bērniem. Viņa bieži ar Tengo runāja par saviem bērniem, abām mazajām meitiņām. Tengo nebija ne brāļu, ne māsu, savu bērnu, protams, ari nebija. Tāpēc viņš neko nezināja par maziem bērniem. Taču viņa, nelikdamās par to ne zinis, runāja par bērniem. Tengo pats daudz nerunāja, viņam patika uzklausīt, ko viņam stāsta. Tāpēc viņš ar interesi klausījās, ko sieviete stāsta. Teica, ka šķiet: vecāko meitiņu, kas iet pamatskolas otrajā klasē, skolā apceļot. Bērns pats par to neko nestāstot, bet kāda klasesbiedra māte tā esot teikusi. Tengo, protams, šo bērnu nekad nebija saticis. Tikai vienu reizi redzējis fotogrāfiju. īpašas līdzības ar māti nebija.

-     Kāds ir apcelšanas iemesls? Tengo pajautāja.

-   Viņai kādreiz ir astmas lēkmes, tāpēc viņa nevar daudz ko darīt kopā ar visiem. Varbūt tādēļ. Viņai ir maigs raksturs, ari sekmes nav sliktas.

-To es īsti nesaprotu, Tengo sacīja. Ja viņai ir astmas lēkmes, tad jau pārējiem vajadzētu censties viņu pasargāt, nevis apcelt.

-    Bērnu pasaulē nekas nav tik vienkārši. Viņa nopūtās.

-     Pietiek ar kaut ko atšķirties no citiem, lai tevi izstumtu. Līdzīgi kā pieaugušo pasaulē, tikai bērniem tas notiek daudz tiešāk.

-     Bet konkrēti kā tas izpaužas?

Viņa minēja konkrētus piemērus. Pa vienam vien tas nav nekas īpašs, bet, ja tas turpinās katru dienu, bērnam ir grūti to izturēt. Kaut ko paslēpj. Nesarunājas. Mēdās.

-     Vai tevi bērnībā apcēla? Tengo atcerējās bērnību.

-    Šķiet, ka ne. Var jau būt, ka kaut kas tāds arī atgadījās, bet es nepamanīju.

-Ja nepamanīji, tad tu ne reizi neesi apcelts. Jo pats pirmais apcelšanas mērķis ir likt apceltajam saprast, ka viņu apceļ. Tādas lietas kā apceltā nepamanīta apcelšana nav.

Tengo jau bērnībā bija liela auguma un stiprs. Viņš jebkuru varēja uzreiz nogāzt, varbūt tāpēc ari viņu neapcēla. Tomēr tolaik Tengo bija daudz skaudrākas problēmas nekā apcelšana.

-     Un tevi apcēla? viņš jautāja.

-     Nē, viņa noteikti atbildēja. Pēc tam it kā vilcinājās.

-     Bet man ir gadījies apcelt citus.

-     Kopā ar visiem pārējiem?

-Jā. Pamatskolas piektajā klasē. Mēs visi vienojāmies un pārtraucām sarunāties ar vienu zēnu. Es vairs neatceros, kāpēc to darījām. Kaut kādam tiešam iemeslam vajadzēja būt, bet man tas nav palicis atmiņā. Laikam nebija nekas svarīgs. Lai vai kā, šobrīd es domāju, ka tā darīt bija slikti. Man par to ir kauns. Bet, kāpēc es tā darīju, pati nesaprotu.

Tengo tas radīja asociācijas, viņš pēkšņi atcerējās kādu notikumu. Kaut gan tas bija pavisam sens, tagad, tikko tam pieskārās, tas atdzīvojās. To nevarēja aizmirst. Taču viņš negribēja par to runāt. Tad saruna ieilgtu. Turklāt tas bija tāda veida notikums, kura vissvarīgākās nianses pagaistu, ja par to sāktu runāt. Viņš vēl nekad nevienam par to nebija stāstījis. Un laikam arī nekad nevienam nestāstīs.

-     Galu galā, par viņu vecākā draudzene sacīja, mēs visi raizējamies par to, lai iekļūtu nevis tajā grupā, kuru izstumj, bet tajā, kas izstumj. A, cik labi, ka es neesmu tur, mēs priecājamies. Visos laikmetos un visās sabiedrībās pašos pamatos viss ir vienādi: ja piederi pie vairākuma, tad neko daudz nedomā nepatīkamas domas.

-     Bet, ja tiec izstumto grupā, tad domā tikai nepatīkamas domas.

-    Tā laikam ir, viņa bēdīgi noteica. Bet, ja esi nonācis tādā situācijā, tad vismaz sāc domāt ar galvu, varbūt.

-    Ja sāc domāt, tad domā tikai nepatīkamas domas.

-     Tā ir viena no problēmām.

-     Pārāk daudz par to nedomā, Tengo sacīja. Varbūt nemaz nav tik traki. Klasē noteikti jābūt arī vairākiem bērniem, kas domā paši.

-     Laikam, viņa teica. Tad kādu bridi ieslīga domās. Tengo, turot rokā klausuli, pacietīgi gaidīja, ko viņa izdomās.

-    Paldies! Parunājos ar tevi, un man kļuva nedaudz vieglāk, viņa pēc īsa brīža noteica. It kā būtu kaut ko atcerējusies.

-     Man arī kļuva nedaudz vieglāk.

-     Kāpēc?

-    Jo parunājos ar tevi.

-     Līdz nākamajai piektdienai, viņa sacīja.

Nolicis klausuli, Tengo devās uz tuvējo lielveikalu iepirkt pārtiku. Pārnesis mājās iepirkumu maisu, izņēma dārzeņus un zivis, pa vienam ietina plēvē un salika ledusskapī. Tad, klausoties radiostacijas FM raidīto mūziku, ķērās pie vakariņu gatavošanas. Iezvanījās telefons. Četri telefona zvani dienā kaut kas tāds Tengo dzīvē gadījās reti. Ne biežāk kā pāris reižu gadā. Pacēla klausuli, šoreiz zvanītāja bija Fukaeri.

-     Par šo svētdienu, viņa bez jebkāda ievada sacīja.

Klausulē varēja dzirdēt signalizējam automašīnas. Šoferis bija par kaut ko krietni noskaities. Laikam viņa zvana no telefona automāta kādas lielas ielas malā.

-      Šosvētdien, tas ir parit, mēs ar tevi satiksimies, un tad tu mani aizvedīsi pie kāda cilvēka, Tengo viņas izteikumu apaudzēja ar miesu.

-    Deviņos no rīta, Tačikavas virziena vilciens, pirmais, viņa teica. Trīs faktu sarindojums.

-     Tātad satiekamies uz Centrālās līnijas perona pirmā vagona pieturas vietā. Vai es pareizi sapratu?

-Jā-

-     Līdz kurienei jāpērk biļete?

-     Vienalga.

-Jānopērk biļete, izkāpjot piemaksāsim starpību, Tengo pārbaudīja savu pieņēmumu. Gluži tāpat kā pārstrādājot "Gaisa kūniņu". Tātad mums diezgan tāls ceļš priekšā?

-     Ko tagad darāt? Fukaeri ignorēja Tengo jautājumu.

-     Taisu vakariņas.

-     Ko?

-     Es esmu viens, tāpēc neko īpašu. Uzcepšu kaltēto sairu, sarīvēšu rutkus, tad miso zupa ar puraviem un vistu, ar tofu. Pēc tam rīsi ar Ķīnas kāpostu un marinētiem dārzeņiem. Tas viss.

-     Garšīgi.

-    Nezinu. Nekā īpaši garšīga tur nav. Vairāk vai mazāk tas, ko parasti ēdu, Tengo sacīja.

Fukaeri klusēja. Viņa varēja ilgi klusēt un neuzskatīja to ne par ko īpašu. Taču Tengo bija citāds.

-    Es šorīt sāku pārstrādāt tavu "Gaisa kūniņu", Tengo teica. Vēl gan neesmu saņēmis tavu galīgo piekrišanu, tomēr laika nav pārāk daudz, ja nesākšu uzreiz, varam nepaspēt.

-     Komacu kungs lika to darīt.

-    Jā. Komacu man teica, ka vajadzētu sākt pārstrādāt "Gaisa kūniņu".

-    Jūs ar Komacu esat draugos.

-    Jā, laikam gan esam draugi.

Komacu ne ar vienu šajā pasaulē nav draugos, bet, ja kaut ko tādu pateiktu, tad saruna ieilgtu.

-     Ar pārrakstīšanu iet labi.

-     Šodien lielākoties jā.

-     Labi, Fukaeri sacīja. Šķita, ka tas nebija tikai kompliments. Izklausījās, ka viņa patiešām priecājas par to, ka darba pārrakstīšana norit, kā iecerēts. Tikai viņas ierobežotie izteiksmes līdzekļi neļāva to skaidri paust.

-     Nezinu gan, vai tev patiks, Tengo teica.

-     Neraizējieties, Fukaeri uzreiz atbildēja.

-     Kāpēc tu tā domā? Tengo pajautāja.

Fukaeri uz to neatbildēja. Klausulē klusums. Mērķtiecīgs klusums. Visticamāk, tāds klusums, kuram vajadzētu likt Tengo par kaut ko padomāt. Taču, lai kā rakņātos apziņā, viņš nekādi nespēja izdomāt, kāpēc viņa par to ir tik ļoti pārliecināta.

Lai pārtrauktu klusumu, Tengo sacīja:

-    Es gribētu tev kaut ko pavaicāt. Vai tu patiešām esi dzīvojusi tādā komūnai līdzīgā vietā un rūpējusies par kazām?

Tu to ļoti patiesīgi apraksti. Tāpēc es gribēju zināt, vai tas patiešām noticis.

Fukaeri viegli noklepojās.

-     Par kazu negribu runāt.

-    Labi, Tengo teica. Ja negribi runāt, tad nerunāsim. Tāpat vien pajautāju. Neliecies ne zinis. Rakstnieks un viņa darbs nav viens un tas pats. Nav nekādas vajadzības kaut ko lieki skaidrot. Satiksimies svētdien. Tiksimies ar to cilvēku. Kam man vajadzētu pievērst uzmanību?

-     īsti nesapratu.

-    Es domāju, ka vajadzētu visu izdarīt, kā nākas. Kādu dāvanu man paņemt līdzi? Nu, tādas lietas. Kāds šis cilvēks ir? Varbūt tu vari dot kādu mājienu.

Fukaeri atkal klusēja. Tomēr šoreiz klusums nebija mērķtiecīgs. Viņa nespēja aptvert, kāpēc Tengo kaut ko tādu vaicā, viņai tas vienkārši nebija saprotams. Šis jautājums viņas apziņas teritorijā nekur nepiezemējās. Tas lidinājās virs apvāršņa kā Plūtona tuvumā nomaldījusies vientuļa starpplanētu raķete.

-     Tas nav tik svarīgi. Tengo meta mieru. Šādi jautājumi nebija domāti Fukaeri. Gan jau nopirks pa ceļam kādus augļus.

-     Nu tad svētdien deviņos, Tengo sacīja.

Fukaeri pāris sekunžu nogaidīja, tad nolika klausuli. Ne "Uz redzēšanos!", ne "Tad līdz svētdienai!". Vienkārši ņēma un pārtrauca sarunu.

Bet varbūt viņa piekrītoši pamāja un tikai tad nolika klausuli. Taču diemžēl lielākoties telefona līnijas nepārraida ķermeņa valodu. Tengo nolika klausuli, divreiz dziļi nopūtās un pievērsās praktiskākām lietām turpināja gatavot pieticīgās vakariņas.

7. NODAĻA aomame tik ļoti klusi, lai nepamodinātu tauriņu

Kad Aomame devās uz "Vītolu villu", bija sestdienas pēcpusdiena, pāri vieniem. Namu ieskāva vairāki veci, zaļojoši vītoli, kas izskatījās pēc nomaldījušos dvēseļu bariņa, kuras pastiepušas galvas virs mūra žoga un liegi šūpojas vējā. Bija gluži dabiski, ka tuvējie iedzīvotāji šo rietumnieciskajā stilā būvēto namu jau izsenis bija iesaukuši par "Vītolu villu". Nams atradās vietā, kur Adzabu nogāze spēji pakāpās un krita. No turienes izskatījās, ka vītolu zaru galos sametušies sīki putni. Uz jumta piesaulītē liels kaķis sildīja sānus. Tuvējās ieliņas bija šauras, līkumotas, mašīnas tur tikpat kā nebrauca. Apkārtnē auga daudz krūmu un koku, un pat dienas vidū tā šķita mazliet ēnaina. Iegriežoties ap šo stūri, laika ritums it kā palēninājās. Netālu atradās vairākas vēstniecības, bet daudz cilvēku te nestaigāja. Parasti te bija kluss, taču vasarā situācija mainījās, jo cikādes sisināja tā, ka vai ausis sāpēja.

Pie vārtiem Aomame nospieda zvana pogu, pagriezās pret mājruni un nosauca savu vārdu. Un tad, pavisam viegli pasmaidījusi, pavērās augšup kamerā. Dzelzs vārtu vērtne lēni, automātiski atvērās, Aomame iegāja iekšā, vārti viņai aiz muguras aizvērās. Viņa, kā aizvien izgājusi cauri dārzam, devās uz nama ieeju.

Zinādama, ka kameras viņu vēro, Aomame kā modele iztaisnoja muguru, izstiepa zodu un soļoja pa celiņu taisni uz priekšu. Šodien Aomame bija ģērbusies brīvā stilā tumšzilā vējjakā, pelēkā džemperī ar kapuci un zilos džinsos. Baltas sporta kurpes, soma plecā. Šodien leduscirtnīša tajā nebija. Kad pēc tā nebija nekādas vajadzības, tas mierīgi atpūtās drēbju skapja atvilktnē.

Arā pie lieveņa bija sarindoti tīkkoka dārza krēsli, vienā no tiem sēdēja kāds vīrietis, krēsls šķita viņam par šauru, radās iespaids, ka viņa ķermeņa augšdaļa ir ļoti muskuļota. Viņam bija ap četrdesmit, galva skūta, padegunē koptas ūsiņas. Mugurā pelēks uzvalks, spoži balts krekls, tumšpelēka zīda kaklasaite. Melnas zirgādas kurpes bez neviena traipiņa. Abās ausīs sudraba riņķīši. Viņš neizskatījās ne pēc priekšpilsētas pārvaldes grāmatvedības darbinieka, ne automašīnu apdrošināšanas polišu pārdevēja. Spriežot pēc ārienes, viņam vajadzētu būt profesionālam miesassargam, un patiesībā tā ari bija viņa specialitāte. Laiku pa laikam viņš sniedza arī šofera pakalpojumus. Viņš bija augsta līmeņa karatē meistars, nepieciešamības gadījumā spēja prasmīgi rīkoties ar ieročiem. Atiezis ilkņus, mežonībā varēja pārspēt jebkuru. Taču parasti bija rāms, savaldīgs un pat intelektuāls. Ieskatoties dziļāk viņam acīs proti, ja viņš kaut ko tādu pieļāva, tajās varēja samanīt tādu kā siltu mirdzumu.

Par viņa privāto dzīvi bija zināms tikai tik daudz, ka viņam patīk ņemties ar visādu tehniku un ka viņš aizrautīgi kolekcionē sešdesmito-septiņdesmito gadu progroka skaņuplates, dzīvo Adzabu nostūrī kopā ar jauno, skaisto draugu kosmetologu. Teica, ka viņu sauc Tamaru.

Nevarēja saprast, vai tas ir vārds vai uzvārds. Tāpat ari ar kādiem hieroglifiem tas rakstāms. Taču cilvēki viņu sauca par Tamaru. Viņš, ieraudzījis Aomami, palika sēžam un pamāja.

-    Labdien, Aomame teica. Tad apsēdās krēslā vīrietim pretī.

-    Šķiet, Šibujas viesnīcā nomiris kāds vīrietis, Tamaru, pētot, vai zirgādas kurpes ir gana spožas, sacīja.

-     Nezināju, Aomame atteica.

-    Par tādu notikumu avīzēs neraksta. Šķiet, bijusi sirdslēkme. Žēl gan, nebija ne pāri par četrdesmit.

-     Nerūpējās par sirdi.

Tamaru pamāja.

-      Dzīvesveidam ir liela nozīme. Neregulārs režīms, stress, neizgulēšanās, tas viss cilvēku nogalina.

-     Agri vai vēlu kaut kas cilvēku nogalina.

-     Teorētiski raugoties, tā varētu teikt.

-     Vai izskatās, ka taisīs sekciju? Aomame pajautāja.

Tamaru pieliecās, notrauca no kurpes purngala acīm

saredzamu vai nesaredzamu puteklīti.

-      Policijai ir daudz darba. Ari resursi ierobežoti. Nav nekādas vajadzības taisīt sekciju tik skaistam līķim bez jebkādām redzamām brūcēm. Arī sērojošā ģimene negrib, ka mūžībā aizgājušo sagraizītu.

-     It īpaši jau atraitne.

Tamaru kādu brīdi klusēja, tad pastiepa uz Aomames pusi resno, boksa cimdam līdzīgo roku. Aomame to paspieda. Ciešs rokasspiediens.

-    Nostrādājāties, viņš sacīja. Jums vajadzētu atpūsties.

Aomame pastiepa abus mutes kaktiņus uz sāniem tā, kā cilvēki parasti dara smaidot, bet patiesībā tas nebija smaids. Kaut kas līdzīgs mājienam par to.

-     Kā klājas Bunai? viņa apvaicājās.

-    Labi, Tamaru atbildēja.

Buna bija vilku sugas kucīte, ko turēja šajā villā. Labs raksturs, gudra. Ar pāris ekscentriskiem ieradumiem.

-    Vai tas suns joprojām ēd spinātus? Aomame jautāja.

-    Daudz. Te spinātiem turas augstas cenas, iedzīs mūs nabadzībā. Apēd baigos daudzumus.

-     Nekad nebiju redzējusi vilku sugas suni, kam garšo spināti.

-    Iespējams, tas suns neuzskata sevi par suni.

-     Par ko tad viņa sevi uzskata?

-    Šķiet, ka viņa stāv pāri šādam iedalījumam un dzīvo savu īpašo dzīvi.

-     Supersuns?

-    Uz to pusi.

-    Tāpēc viņai garšo spināti?

-    Ar to tam nav nekāda sakara. Spināti viņai vienkārši garšo. Jau no kucēna gadiem.

-     Bet varbūt tieši tāpēc viņa perina bīstamas domas?

-    Arī iespējams, Tamaru noteica. Tad ieskatījās rokaspulkstenī.

-     Starp citu, vai šodien norunāts pusdivos?

Aomame pamāja.

-    Vēl ir nedaudz laika.

Tamaru lēnām piecēlās.

-     Drusciņ pagaidiet tepat. Varbūt pārcelsim agrāk.

Tamaru pazuda priekšnamā.

Aomame gaidīja turpat, vērdamās krāšņajos vītolos. Vēja nebija, zari slīga lejup kā neprātīgās domās nogrimis cilvēks.

Tamaru pēc brīža atgriezās.

-    Iesim apkārt. Šodien ir vēlēšanās satikties oranžērijā.

Abi apmeta loku ap dārzu, nogāja gar vītoliem, pagriezās uz oranžērijas pusi. Tā atradās aiz galvenās ēkas. Oranžēriju neieskāva ne koki, ne krūmi, lai saule tai piekļūtu no visām pusēm. Tamaru ļoti uzmanīgi, lai neizlaistu no turienes ārā tauriņus, mazliet pavēra stikla durvis un palaida Aomami pa priekšu. Tad ari pats viegli ieslīdēja iekšā un aizvēra aiz sevis durvis tā, lai ne mazākā spraudziņa nepaliktu vaļā. Šī nebija no kustībām, ar kuru ražena auguma cilvēks varētu izcelties. Taču tā bija ļoti precīza. Tik vien, ka ar to nevarētu izcelties.

Stiklotajā oranžērijā bija pavasaris pilnā plaukumā. Ziedēja daudz skaistu puķu. Puse no tur izvietotajiem augiem bija pavisam parasti. Gladiolas, anemones, margrietiņas. Plauktos rindojās podi ar bieži sastopamiem augiem. Aomamei pat šķita, ka pa vidu vīdēja ari nezāles. Dārgas orhidejas, retu šķirņu rozes, Polinēzijas puķes spilgtās krāsās neko tādu te neredzēja. Aomamei par augiem īpašas intereses nebija, tomēr viņa pamanīja, ka šajā oranžērijā bija kaut kas nepretenciozs.

Taču oranžērijā dzīvoja daudz tauriņu. Saimniece šajā plašajā, stiklotajā telpā neaudzēja retus augus, viņai bija radusies dziļa interese par tauriņu audzēšanu. Tāpat arī šeit ziedēja tikai tādas puķes, kas patika tauriņiem, tādas, kas bagātīgi deva nektāru. Tauriņu audzēšana oranžērijā prasīja neikdienišķas zināšanas, rūpes un pūles. Aomamei nebija ne jausmas, cik plašas tās ir.

Laiku pa laikam, izņemot tikai pašu vasaras vidu, saimniece ieaicināja Aomami oranžērijā, kur abas divatā sarunājās. Atrodoties stiklotās oranžērijas iekšienē, nebija jābaidās, ka kāds varētu noklausīties. Abu sarunas nebija no tām, ko varētu risināt jebkur un skaļi. Arī nervi nomierinājās starp ziediem un tauriņiem. To varēja noprast no viņu sejas izteiksmes. Aomamei šķita, ka oranžērijā ir mazliet par karstu, taču ne nepanesami.

Saimniece bija neliela auguma sieviete, pāri par septiņdesmit. Skaistiem, sirmiem, īsi apgrieztiem matiem. Ģērbusies kokvilnas darba kreklā ar garām piedurknēm un krēmkrāsas kokvilnas biksēs, netīrām teniskurpēm kājās.

Viņa, baltiem kokvilnas darba cimdiem rokās, ar lielu metāla lejkannu pēc kārtas laistīja augus. Izskatījās, ka apģērbs, kas viņai mugurā, ir vienu izmēru par lielu, tomēr šķita, ka tas ir ierasts un ka viņa tajā jūtas labi. Ieraugot šo stāvu, Aomame nevarēja neizjust cieņu pret šo neuzspēlēto izsmalcinātību.

Pirms kara ieprecējusies dižciltīgā dzimtā, pati nākusi no ģimenes, kurai piederēja liels finanšu trests, tomēr viņā nebija nekā ārišķīga vai neveselīga. Kad tūlīt pēc kara nomira viņas vīrs, viņa iesaistījās radiniekiem piederošās investīciju kompānijas pārvaldīšanā un parādīja izcilas spējas, ieguldot akcijās. Tas visiem bija acīmredzams, mēdza pat sacīt, ka šīs spējas viņai esot iedzimtas. Pateicoties viņas dotībām, investīciju kompānija strauji paplašinājās, arī viņas privātie aktīvi pieauga. Izmantojot tos kā pamatkapitālu, viņa galvaspilsētā nopirka vairākus pirmšķirīgus zemes gabalus, kas piederēja bijušajiem aristokrātiem un imperatora ģimenes locekļiem. Pensionējās tikai pirms desmit gadiem, izvēlējusies piemērotu brīdi, pārdeva sev piederošās daļas, tā atkal audzēdama savu kapitālu. Tā kā viņa, cik vien spēdama, vairījās no sabiedrības, tad viņas vārds nebija plaši zināms. Taču biznesa aprindās viņu pazina ļoti labi. Tāpat runāja, ka viņai esot zināma ietekme politikas pasaulē. Tīri personiski viņa bija patiesi gudra sieviete. Turklāt nepazina neko bailēm līdzīgu. Paļāvās uz intuīciju un, ko reiz izlēma, to arī sasniedza.

Ieraudzījusi Aomami, viņa nolika lejkannu un norādīja uz nelielu metāla dārza krēslu ieejas durvju tuvumā, pamāja, lai tur apsēžas. Kad Aomame apsēdās norādītajā vietā, saimniece pati ieņēma vietu krēslā iepretim. Lai ko ari darītu, viņa nesacēla ne mazāko troksnīti. Kā viltīga lapsa, šķērsojot mežu.

-     Vai atnest kādus dzērienus? Tamaru apvaicājās.

-      Karstu zāļu tēju, viņa sacīja. Tad palūkojās uz Aomami. Un jums?

-     Man to pašu, Aomame teica.

Tamaru viegli pamāja un izgāja no oranžērijas. Vispirms, paskatījies apkārt, pārliecinājās, ka tuvumā nav tauriņu, tad pavēra mazu spraudziņu, steigšus izslīdēja ārā un atkal aizvēra durvis. It kā izpildīdams sarīkojumu dejas soļus.

Saimniece novilka kokvilnas cimdus un, apejoties gluži kā ar cimdiem, ko velk pie vakarkleitas, rūpīgi nolika tos uz galda. Tad melnām, mirdzošām acīm paskatījās tieši uz Aomami. Daudz redzējušām acīm. Aomame atbildēja uz šo skatienu tiktāl, lai nekļūtu nepieklājīga.

-    Šķiet, kāda nožēlojama cilvēka vairs nav, viņa sacīja. Ar naftas lietām saistītajā pasaulē diezgan pazīstama cilvēka. Vēl jauns gados, bet jau diezgan ietekmīga persona.

Saimniece aizvien runāja klusā balsī. Šķita, ka stiprāka vēja brāzma šo skaņu nodzēstu, noslāpētu. Tāpēc sarunu biedram aizvien nācās klausīties abām ausīm. Aomamei reizēm gribējās pastiept roku un pagriezt skaļuma regulēšanas pogu pa labi. Taču, protams, nekādas skaļuma regulēšanas pogas nebija. Nekas cits neatlika kā klausīties abām ausīm.

Aomame teica:

-   Tomēr, cik var spriest, šī cilvēka pēkšņā aiziešana īpašas neērtības nav sagādājusi. Pasaule netraucēti griežas tālāk.

Saimniece viegli pasmaidīja.

-     Šajā pasaulē neaizvietojami cilvēki neatradīsies. Lai cik gudrs vai apdāvināts kāds būtu, katram var atrast aizvietotāju. Ja pasaulē neatrastos neviens, kas stātos cita vietā, tad gan mums būtu lielas grūtības. Protams, viņa piebilda. Tad it kā īpašam uzsvaram pastiepa gaisā pirkstu. Jūs gan laikam būtu neaizvietojama.

-    Nemaz nebūtu tik grūti arī man atrast aizvietotāju, Aomame norādīja.

Saimniece klusēdama noraudzījās Aomamē. Mutes kaktiņos pavīdēja šķietami apmierināts smaids.

-     Varbūt, viņa noteica. Tomēr, pat ja tā būtu, mēs abas uzņemamies kopīgu atbildību, tas varbūt nav tik acīmredzams. Jūs esat jūs, jūs nevarat būt neviens cits. Es esmu jums ļoti pateicīga. Vārdos neizsakāmi.

Saimniece paliecās uz priekšu, izstiepa rokas un uzlika tās uz Aomames rokām. Tā paturēja tikai sekundes desmit. Tad rokas atrāva un, sejā pavīdot apmierinātai izteiksmei, atliecās atpakaļ.

Kāds tauriņš, kas bija trīsuļojis gaisā, nolaidās uz viņas zilajā darba kreklā tērptā pleca. Mazs, balts tauriņš. Un, it kā baiļu nepazīdams, tur iesnaudās.

-    Diez vai jums līdz šim gadījies šādu tauriņu redzēt, saimniece sacīja, cieši vērdamās uz savu plecu.

Šajā balsī nebija ne miņas no lielīšanās. Ari Okinavā tos nemaz nav tik viegli atrast. Šis tauriņš sūc nektāru tikai no vienas sugas puķēm. Tās ir īpašas puķes, kas uzzied tikai Okinavas kalnos. Lai šo tauriņu audzētu šeit, vispirms vajadzēja tās puķes pārvest šurp un te ieaudzēt. Tas prasīja gana pūļu un, protams, ari tēriņu.

-     Izskatās, ka šis tauriņš jums patiešām uzticas.

Saimiece pasmaidīja.

-     Šis cilvēks iedomājies, ka esmu viņa draugs.

-    Vai ar tauriņiem var sadraudzēties?

-     Lai sadraudzētos ar tauriņiem, vispirms jākļūst par dabas daļu. Jāizdzēš zīmes par to, ka esi cilvēks, jābūt šeit pavisam mierīgi, jāiedomājas, ka esi kā koki, zāle un puķes. Tas prasa laiku, bet, kad otra puse to ir atzinusi, pēc tam jau sadraudzēšanās norit dabiski.

-    Vai jūs tauriņiem dodat vārdu? Aomame, ziņkārības dzīta, pavaicāja. Nu tā kā kaķiem vai suņiem.

Saimniece viegli papurināja galvu.

-    Tauriņiem vārdu nedod. Ja ievēro to formu un rakstu, tos var citu no cita atšķirt pat bez vārda. Un, ja tauriņam arī iedod vārdu, tik un tā viņš pēc kāda laika nomirst. Šie cilvēki arī kā bezvārda draugi nodzīvo tikai mirkli. Es katru dienu nāku šurp un sasveicinos ar tauriņiem, mēs pārrunājam dažādas lietas. Bet, kad pienāk laiks, tauriņš klusēdams kaut kur paslēpjas. Domāju, ka noteikti nomirst, bet, lai kā es meklēju, to mirstīgās atliekas nekad neatrodu. It kā gaiss viņus iesūktu, viņi pazūd, nekādas pēdas neatstādami. Izsmalcinātības ziņā neviena cita radība nevar tauriņus pārspēt. Tie kaut kur piedzimst, klusi nodzīvo, prasot tik maz, un beigās kaut kur pagaist tāpat kādā nezināmā vietā. Laikam jau kādā citā, ne šajā pasaulē.

Gaiss oranžērijā bija silts un mikls, ar dažādo augu smaržu piesātināts. Turklāt neskaitāmi tauriņi te parādījās, te pazuda skatienam kā mirklīgas pieturzīmes, kas pārtrauc apziņas plūsmu bez sākuma un gala. Aomamei šķita, ka, ienākot šajā oranžērijā, zūd laika izjūta.

Drīz vien atgriezās Tamaru, nesdams metāla paplāti, uz kuras bija skaista seladona porcelāna tējkanna ar pieskaņotām tasēm. Vēl tur bija arī audekla salvetes un trauciņš ar cepumiem. Zāļu tējas aromāts sajaucās ar apkārtējo puķu smaržu.

-    Paldies, Tamaru, tālāk es pati tikšu galā, saimniece sacīja.

Tamaru nolika paplāti uz dārza galda, paklanījās un izgāja nedzirdamiem soļiem. Vēlreiz atkārtojot jau iepriekš demonstrētos dejas soļus, pavēra durvis, aizvēra durvis, devās prom no oranžērijas. Saimniece pacēla tējkannas vāciņu, pasmaržoja tēju, pārliecinājās, vai lapiņas uzbriedušas, tad nesteidzīgi ielēja tēju abās tasēs. Ļoti rūpīgi, lai abās tasēs tā būtu vienāda stipruma.

-    Varbūt tas ir lieki, bet kāpēc jūs pie izejas neierīkojat stiepļu pinuma durvis? Aomame pavaicāja.

Saimniece pacēla galvu un paskatījās uz Aomami.

-     Stiepļu pinuma durvis?

-    Nūja, ja iekšpusē ierīkotu otras stiepļu pinuma durvis, tad, ejot ārā, nebūtu jābaidās, ka tauriņi varētu izsprukt.

Saimniece, apakštasīti kreisajā rokā turēdama, ar labo pacēla tasi pie lūpām un iedzēra malciņu zāļu tējas. Labs aromāts, viegli pamāja. Nolikusi tasīti atpakaļ uz apakštasītes, tad apakštasi uz paplātes, nosusināja ar salveti lūpas, nolika to klēpī. Tikai šīs kustības viņai, ārkārtīgi pieticīgi lēšot, prasīja trīsreiz vairāk laika nekā parastiem cilvēkiem. Kā laumiņa, kas mežā pārtiek no rīta rasas, Aomame nodomāja.

Pēc tam saimniece viegli noklepojās.

-     Man nepatīk nekas tīkliem līdzīgs, viņa noteica.

Aomame klusēdama gaidīja sarunas turpinājumu, bet

nekas nesekoja. Proti, vai tīkli nepatika tāpēc, ka tāda bija viņas vispārējā attieksme pret visu, kas kaut kādā veidā ierobežo brīvību, vai arī tie nepatika tīri estētisku apsvērumu dēļ, vai arī šai nepatikai nekāda īpaša iemesla nebija vienkārši psiholoģiska patika vai nepatika. Saruna beidzās, skaidrību par to neieviešot. Taču šobrīd tam īpaši lielas nozīmes nebija. Aomamei tas tāpat vien bija iešāvies prātā, un viņa to pajautāja.

Aomame, tāpat kā saimniece, tasīti un apakštasīti katru savā rokā paņēmusi, klusi iedzēra malku tējas. Viņa nebija īpaša zāļu tēju mīļotāja. Aomamei garšoja kafija melna un stipra kā negants pusnakts dēmons. Taču šis dzēriens laikam gan nebūtu piemērots baudīšanai agrā pēcpusdienā oranžērijā. Tāpēc oranžērijā viņa vienmēr lūdza to pašu dzērienu, kuru bija izvēlējusies saimniece. Saimniece piedāvāja cepumus, Aomame vienu paņēma un apēda. Ingvera cepumi. Tikko cepti, ar svaigu, asu garšu. Pirms kara saimniece kādu laiku bija dzīvojusi Anglijā. Aomame to atcerējās. Arī saimniece paņēma vienu cepumu, nokoda mazu kumosiņu. Tik klusi, lai nepamodinātu uz pleca aizmigušo brīnišķīgo tauriņu.

-     Kad iesiet prom, Tamaru iedos jums atslēgu, viņa sacīja. Kad to vairs nevajadzēs, lūdzu, atsūtiet atpakaļ pa pastu. Kā vienmēr.

-     Sapratu.

Rāmais klusums vēl bridi turpinājās. Nekādas ārpasaules skaņas noslēgtajā oranžērijā neienāca. Tauriņš tikpat netraucēti gulēja.

-    Mēs nedarām neko nepareizu, saimniece sacīja, cieši raugoties Aomamē.

Aomame iekoda lūpā.

-     Saprotu.

-     Apskatiet tās aploksnes saturu, saimniece noteica.

Aomame paņēma uz galda nolikto aploksni, izņēma no

tās septiņas Polaroid fotogrāfijas, sarindoja līdzās dārgajai porcelāna tējkannai. Tās izskatījās pēc izliktām ļaunu vēstošām taro kārtīm. No tuva attāluma fotografētas jaunas, kailas sievietes ķermeņa daļas. Mugura, krūtis, dibens, gurni, pat kāju pēdas. Tikai fotogrāfijas ar seju nebija. Visās bija redzamas vardarbības pēdas, zilumi un tūska. Izskatījās, ka sists ar siksnu. Pašķirtais kaunuma apmatojums atsedza ar cigareti iededzinātas brūces. Aomame nevilšus saviebās. Līdzīgas fotogrāfijas viņai jau bija nācies redzēt, bet tik atbaidošas vēl ne.

-     Vai jūs tās redzat pirmo reizi? saimniece vaicāja.

-     Vispārīgos vilcienos par to biju dzirdējusi, bet fotogrāfijas redzu pirmo reizi.

-     Tā vīrieša darbs, vecā kundze sacīja. Trīs lūzumi, to, kā izskatās viena auss, var redzēt, diez vai tur kaut ko varēs labot.

Saimnieces balss bija mainījusies, tā šķita aukstāka un cietāka nekā pirmīt. Viņai uz pleca guļošais tauriņš, it kā šo pārmaiņu iztrūcināts, pamodās, izpleta spārnus un aizspurdza gaisā.

Viņa turpināja:

-    Cilvēku, kas spējīgs šādi rīkoties, nedrīkst atstāt mierā. Lai kas arī notiktu.

Aomame savāca fotogrāfijas un ielika atpakaļ aploksnē.

-    Jūs tā nedomājat?

-     Domāju gan, Aomame piekrita.

-     Mēs rīkojamies pareizi, saimniece teica.

Viņa piecēlās no krēsla un, laikam lai nomierinātos, pacēla turpat līdzās nolikto lejkannu. Gluži kā paņemot rokās smalku ieroci. Seja viņai bija nedaudz piesarkusi. Skatiens cieši pievērsās vienam oranžērijas stūrim. Aomame arī paskatījās uz to pašu pusi. Nekā savāda tur nebija. Dadži podos.

-     Paldies, ka īpaši iegriezāties pie manis. Paldies par darbu, saimniece, tukšo lejkannu rokās turēdama, sacīja. Izskatījās, ka ar to arī tikšanās beigusies.

Aomame piecēlās, paņēma somu.

-     Paldies par tēju.

-     Es vēlreiz jums pateicos, saimniece teica.

Aomame pavisam viegli pasmaidīja.

-    Esiet bez raizēm, saimniece sacīja. Viņa atkal runāja ierastajā, maigajā tonī. Acis silti mirdzēja. Viņa viegli pieskārās Aomames rokai.

-    Jo mēs rīkojamies pareizi.

Aomame pamāja. Saruna kā aizvien beidzās ar šo frāzi. Laikam gan viņa to atkārto pati sev, Aomame nodomāja. It kā skandējot mantru. "Esiet bez raizēm. Jo mēs rīkojamies pareizi."

Aomame pārliecinājās, vai tuvumā nav neviena tauriņa, tad pavēra mazu spraudziņu oranžērijas durvīs, izgāja ārā, aizvēra durvis. Saimnieca palika tur, ar lejkannu rokās. Ara gaiss bija auksts un svaigs. Koki un zāle smaržoja. Īstenības pasaule. Ierastais laika plūdums. Aomame dziļi ieelpoja šo īstenības gaisu.

Lievenī Tamaru sēdēja tajā pašā tīkkoka krēslā un gaidīja, lai atdotu Aomamei pasta privātās pastkastītes atslēgu.

-     Vai viss kārtībā? viņš pavaicāja.

-     Šķiet, ka jā, Aomame atbildēja un apsēdās viņam līdzās, saņēmusi atslēgu, ielika to plecu somas nodalījumā.

Kādu brīdi neviens no viņiem neko neteica, vēroja dārzā salaidušos putnus. Vējš atkal bija pavisam norimis, vītolu zari klusi slīga lejup. Šķita, ka pāris zaru teju teju pieskarsies zemei.

-     Vai tai sievietei iet labi? Aomame iejautājās.

-     Kurai sievietei?

-    Tā vīrieša sievai, kuram Šibujas viesnīcā uznāca sirdslēkme.

-     Šobrīd nevarētu teikt, ka viņai klātos labi, Tamaru saviebies atteica. Šoks nepāriet. Vēl pagrūti runāt. Vajadzēs laiku.

-     Kāda viņa ir?

-    Pāri par trīsdesmit. Bērnu nav. Skaista. Ar stila izjūtu. Diemžēl šovasar laikam peldkostīmā rādīties nevarēs. Un arī nākamajā vasarā laikam ne. Fotogrāfijas redzējāt?

-     Tikko redzēju.

-     Briesmīgi?

-     Visai, Aomame atteica.

Tamura sacīja:

-     Diezgan bieži sastopams variants. Pasaule vīrieti uzskata par ļoti spējīgu. Apkārtējie viņu augstu vērtē, audzis labā ģimenē, ieguvis labu izglītību. Ieņem zināmu stāvokli sabiedrībā.

-      Tikai, pārnācis mājās, vīrietis pilnīgi pārvēršas, Aomame pārķēra sarunas pavedienu. It īpaši kad ir iedzēris, kļūst ļoti vardarbīgs. Tomēr viņš ir no tiem, kas pret sievietēm nav varmācīgs. Tā izturas tikai pret sievu. Ārpus mājas uzvedas, kā pieklājas. Apkārtējie uzskata viņu par laipnu, patīkamu vīrieti. Lai ko sieva stāstītu par pieredzēto, viņai neviens neticēs. Tā kā arī pats vīrietis to zina, tad vardarbības pēdas atstāj citiem grūti pamanāmās vietās. Vai arī rīkojas tā, lai vispār neatstātu pēdas. Vai tā?

Tamaru pamāja.

-    Lielākoties. Tikai šis alkoholu ne mutē neņem. Tas tips to dara skaidrā prātā, gaišā dienas laikā. Pārāk nejauks raksturs. Viņa gribēja šķirties. Taču vīrs par šķiršanos nevēlējās ne dzirdēt. Laikam taču viņa tam patika. Vai arī, iespējams, negribēja izlaist no rokām pa ķērienam esošo upuri. Vai ari viņam patiešām patika sievu sist un izvarot.

Tamaru atkal nedaudz pacēla kājas un pārbaudīja, vai nekas nebojā kurpju spīdumu. Tad turpināja:

-Ja sieva uzrādītu pierādījumus par vardarbību ģimenē, laulību, protams, izdotos šķirt. Tas tomēr prasītu gan daudz laika, gan naudas. Ja dzīvesbiedrs nolīgtu izveicīgu advokātu, situācija varētu izvērsties visai nepatīkama. Tiesas, kas skata ģimenes lietas, jau tā ir pārslogotas, ari tiesnešu nepietiek. Un, ja izdotos laulību šķirt, sāpju naudu diez vai būtu iespējams no viņa piedzīt. Kā lai to pasaka? Pat ja tiesa piespriež maksāt uzturlīdzekļus un kompensāciju, tas ne vienmēr tiek darīts. Japānas sabiedrība vēl joprojām ir pārāk iecietīga pret vīriešiem.

Aomame sacīja:

-     Starp citu, šāds vīrietis, pateicoties veiksmīgai apstākļu sakritībai, pirms pāris dienām Šibujas viesnīcā nomira no sirdslēkmes.

-     Formulējums "veiksmīga apstākļu sakritība" ir pārāk tiešs, Tamaru noteica, viegli noklakšķinādams mēli. Likteņa pirksts tā man patiktu labāk. Nāves cēlonis neizraisa šaubas, arī apdrošināšanas summa nav tik milzīga, lai piesaistītu uzmanību. Dzīvības apdrošināšanas kompānijai ari nekas nerada aizdomas. Laikam gan šo nelielo summu samaksās nekavējoties. Bet tik un tā summa ir pietiekama. Ar šo apdrošināšanas naudu viņa varēs spert pirmos soļus jaunajā dzīvē. Turklāt tā tika ietaupīts gan laiks, gan nauda, ko būtu prasījis šķiršanās process. Tapat arī varēja izvairīties no sarežģītajām juridiskajām formalitātēm un ar visām šim nepatikšanām saistītajām psiholoģiskajām ciešanām.

-    Turklāt, ja šādas pabiras, šādu tipu atstātu savā vaļā, viņš kaut kur atrastu sev jaunu upuri.

-    Likteņa pirksts, Tamaru sacīja. Pateicoties sirdslēkmei, viss nokārtojās. Beigas labas, viss labs.

-Ja kaut kam tādam vispār ir beigas, Aomame noteica.

Tamaru pasmaidīja ap muti savilkās sīkas rieviņas, raisot asociācijas ar smaidu.

-    Beigām kaut kur noteikti jābūt. Taču nekur nav skaidri uzrakstīts: "Beigas ir šeit." Vai pie kāpņu pēdējā pakāpiena ir piestiprināts uzraksts "Šis ir pēdējais pakāpiens. Augstāk par to, lūdzu, nekāpiet"?

Aomame nogrozīja galvu.

-     Piekritu, Tamaru teica. Aomame turpināja:

-    Ja cilvēkam ir veselais saprāts un viņš tur acis vaļā, tad ir skaidrs, ka beigas kaut kur dabiski pienāks.

Tamaru pamāja.

-     Pat ja to nesaprot… Un viņš ar žestu attēloja kritienu. Lai ari kā, tur ir beigas.

Abi kādu bridi klusēdami ieklausījās putnu dziesmās. Rāma aprīļa pēcpusdiena. Nekur ne miņas no ļaunuma vai vardarbības.

-    Cik sieviešu šeit šobrīd uzturas? Aomame pajautāja.

-     Četras, Tamaru uzreiz atbildēja.

-     Viņas ir tādā pašā situācijā?

-    Diezgan līdzīgā, Tamaru sacīja. Tad apklusa. Tomēr pārējie trīs gadījumi nav tik nopietni. Tie citi vīrieši salīdzinājumā ar šo ir tādi nekur nederīgi nelieši, tomēr nav tik ļauni kā tas, par kuru runājām. Visi viņi blefo, niecības vien. Viņu dēļ mums nevajadzēs jūs apgrūtināt. Laikam paši varēsim nokārtot.

-     Likumīgā ceļā?

-     Lielos vilcienos likumīgā ceļā. Mazliet piedraudēt jau vajadzēs. Nu, protams, sirdslēkmes ir pavisam likumīgs nāves cēlonis.

-     Protams, Aomame piekrita.

Kādu bridi Tamaru neko neteica, sēdēja, rokas uz ceļiem nolicis, vēroja klusi nolīkušos vītolu zarus.

Aomame, bridi šaubījusies, ierunājās:

-     Paklau, Tamaru kungs, es jums gribētu kaut ko pajautāt.

-     Proti?

-    Pirms cik gadiem policijā ieviesa jaunus formas tērpus un ieročus?

Tamaru tik tikko manāmi sarauca uzacis. Viņas teiktais Tamaru izraisīja gan aizdomas, gan pārsteigumu.

-     Kāpēc jūs pēkšņi kaut ko tādu vaicājat?

-    īpaša iemesla nav. Pēkšņi iedomājos.

Tamaru vērās Aomamē. Viņa skatiens vienmēr bija neitrāls, nepauda pilnīgi neko. Lai kāds būtu notikumu pavērsiens, šis tukšums skatienā nemainījās.

-     Netālu no Motosu ezera bija incidents starp Jamanaši prefektūras policiju un ekstrēmistu grupējumu, izvērsās apšaude, tas bija astoņdesmit pirmā gada oktobra vidū. Tad nākamajā gadā policijā veica lielas reformas. Pirms diviem gadiem.

Aomame ar nemainīgu sejas izteiksmi pamāja. Šis incidents viņai atmiņā nebija palicis itin nemaz. Neatlika nekas cits kā uzklausīt sarunu biedru.

-     Asiņains incidents. Ar vecmodīgiem seškameru revolveriem pret pieciem kalašņikoviem AK 47. Protams, tas izšķīra uzvara vai zaudējums. Trīs nabaga policisti bija sacaurumoti kā ar šujmašīnu. Nekavējoties ar helikopteru ieradās Pašaizsardzības spēku bruņota vienība. Policija krita negodā. Premjerministrs Nakasone uzreiz pēc stāšanās amatā sāka nostiprināt policijas spēkus. Izvērsa lielas strukturālas reformas, izveidoja īpašas bruņotas vienības, ari parastos policistus apbruņoja ar jaudīgajām Beretta 92. Ir kādreiz gadījies ar to šaut?

Aomame papurināja galvu. Kur nu! Viņa bija šāvusi tikai ar pneimatisko šauteni.

-    Man ir, Tamaru sacīja, pusautomātiskā, ar deviņu milimetru paraboliskajām lodēm. Vispāratzīts ierocis, to lieto arī Amerikas armijā. Nav lēts, bet ne tik dārgs kā Sig vai Glock. Neteiksim, ka amatierim būtu viegli iemācīties ar to apieties. Agrākie revolveri svēra ne vairāk par 490 gramiem, šis te ir 850 gramus smags. Nepietiekami trenētajai Japānas policijai tas nekur neder. Ja ar tādu sāktu šaut sabiedriskā vietā, ciestu daudz nevainīgu cilvēku.

-     Kur jūs ar tādu esat šāvis?

-    A, tas ir labi zināms stāsts. Kādu dienu sēdēju strauta malā, strinkšķināju arfu, un te nez no kurienes parādījās laumiņa, pasniedza man Beretta 92 modeli un lūdza, vai es nebūtu tik laipns un nenošautu to balto trusi, kas turpat lēkājot.

-     Patiess stāsts.

Tamaru grumbiņas ap muti savilkās tikai nedaudz dziļākas.

-     Es vienmēr stāstu tikai patiesību, viņš sacīja. Lai tur kā, gan ieročus, gan uniformas nomainīja astoņdesmit otrā gada pavasari. Tieši ap šo pašu laiku. Vai esmu atbildējis uz jūsu jautājumu?

-     Pirms diviem gadiem, Aomame noteica.

Tamaru vēlreiz vērīgi paraudzījās Aomamē.

-    Ja kaut kas ir uz sirds, tad labāk man to pateikt. Vai tas kaut kādā veidā saistīts ar policiju?

-    Nē, tā nav, Aomame atbildēja. Pēc tam izstiepa abu roku pirkstus un viegli papurināja.

-    Vienkārši pievērsu uzmanību uniformām. Sāku domāt, kad tās nomainīja.

Kādu bridi ilga klusums, abu saruna dabiski beidzās. Tamaru vēlreiz pastiepa labo roku.

-     Labi, ka viss tā nokārtojies, viņš sacīja.

Aomame paspieda viņam roku. Šis vīrietis to saprot. Pēc

tāda smaga darba atņemt cilvēkam dzīvību gribējās izjust mierīgu, siltu pieskārienu.

-   Paņemiet brīvas dienas, Tamaru sacīja. Apstājieties, dziļi ieelpojiet, izvēdiniet galvu, aizbrauciet ar draugu uz Guamu.

Aomame piecēlās, uzmeta somu plecā, sakārtoja džempera kapuci. Ari Tamaru piecēlās. Viņš nemaz nebija tik garš, bet, kad piecēlās, šķita, ka līdzās atdzīvojusies mūra siena.

Šī blīvuma sajūta kā aizvien pārsteidza Aomami.

Kad Aomame devās prom, Tamaru no mugurpuses noraudzījās viņā. Aomame, sperot soļus, sajuta mugurā šo skatienu. Tāpēc izstiepa zodu, iztaisnoja muguru un soļoja, it kā viņai būtu jānoiet pa pilnīgi taisnu līniju. Taču viņa slēpa sevī apjukumu. Dziļi sevī, slēptuvē, par kuru neko nezināja, viņa bija noglabājusi kaut ko pašas neapjaustu. Vēl pirms brīža viņas pasaule bija vesela. Bez pārrāvumiem, bez pretrunām. Bet tas viss pamazām, secīgi atklāsies.

Incidents pie Motosu ezera? Beretta 92 modelis?

Kas īsti notiek? Tik svarīgas ziņas Aomame noteikti būtu pamanījusi. Šīs pasaules sistēma kaut kādā veidā sāka sašaurināties. Aomame visu laiku pie sevis atkārtoja vienu. Lai kas arī notiktu, šī pasaule vēl turas kopā. Jādomā loģiski. Citādi pavisam drīz nekas vairs nebūs saprotams.

Laikam gan Tamaru pamanīja viņas iekšējo apjukumu. Viņš bija ziņkārīgs cilvēks, ar izcilu intuīciju. Turklāt bīstams vīrietis. Pret saimnieci Tamaru izjuta dziļu cieņu, bija viņai uzticams. Viņas drošība tam bija pirmajā vietā.

Aomame un Tamaru gan labi sapratās, gan bija viens pret otru draudzīgi noskaņoti. Vismaz ārēji tas izskatījās pēc draudzlguma. Taču, ja kādreiz kaut kāda iemesla dēļ tiktu izlemts, ka Aomames eksistence saimniecei vairs nav vajadzīga, viņš bez šaubīšanās no Aomames atbrīvotos. Ļoti lietišķi. Taču to Tamaru nevarētu pārmest. Galu galā tāda ir viņa specialitāte.

Kad Aomame bija izgājusi cauri dārzam, vārti atvērās, viņa pagriezās pret kameru un, cik nu spēdama, mīlīgi pasmaidīja, viegli pamāja ar roku. Itin kā nekas nebūtu bijis, izgāja ārpus mūra žoga, vārti aiz muguras lēni aizvērās. Iedama lejup pa stāvo Adzabu nogāzi, Aomame domās sakārtoja izdarāmos darbus, sastādīja sarakstu. Sīku un lietišķu.

8. NODAĻA tengo doties nezin kur, satikt nezin ko

Daudziem cilvēkiem svētdienas rīts simbolizē atpūtu. Taču Tengo jau kopš bērnības svētdienu riti ne reizi nekādu prieku nebija sagādājuši. Parasti svētdienās viņš jutās ļoti nomākts. Tuvojoties nedēļas nogalei, ķermenis pamazām kļuva smagāks, apetīte pazuda, visās malās kaut kas sāpēja. Tengo svētdienas bija kā izkropļots Mēness, kas rāda tikai savu tumšo pusi. Bērnībā viņš bieži domāja, cik labi būtu, ja svētdienu vispār vairs nebūtu. Katru dienu būtu skola, šo brīvo dienu nebūtu. Viņš pat skaitīja lūgšanas, lai svētdienas pazustu… protams, lūgšanas netika uzklausītas. Pieaudzis būdams, kad svētdienas īstenībā viņu vairs nekādi neapdraudēja, viņš tik un tā svētdienās modās nepamatoti sliktā garastāvoklī. Šķita, ka visas locītavas čīkst, bija pat nelabuma sajūta. Šī nepatika slēpās dziļi viņam sirdī. Laikam gan dziļi zemapziņā.

Tengo tēvs, NHK abonentmaksas iekasētājs, svētdienās, iedams iekasēt samaksu, vēl mazo Tengo ņēma sev līdzi.

Tas sākās pirms bērnudārza un turpinājās līdz pamatskolas piektajai klasei. Izņemot tās svētdienas, kad notika kāds īpašs skolas pasākums, katru svētdienu bez izņēmuma viņi cēlās septiņos, tēvs kārtīgi nomazgāja Tengo seju ar ziepēm, rūpīgi pārbaudīja ausis un nagus, saģērba cik vien iespējams tīrās (bet ne skaistās) drēbēs un apsolīja, ka pēc tam viņi aiziešot kaut ko garšīgu paēst.

Tengo nezināja, vai citi NHK abonentmaksas iekasētāji arī strādā svētdienās. Taču, cik vien spēja atcerēties, tēvs svētdienās strādāja vēl centīgāk nekā parasti. Jo tad varēja noķert tos cilvēkus, kuru darbdienās nebija mājās.

Mazo Tengo viņš ņēma līdzi vairāku iemeslu dēļ. Puisēnu vienu pašu mājās atstāt nevarēja tas bija viens no iemesliem. Darbdienās un sestdienās bija silīte, bērnudārzs un skola, bet svētdienās šīs iestādes bija slēgtas. Un vēl tēvs gribēja dēlam ierādīt savu darbu. Tas bija nākamais iemesls. Bija jāparāda, uz kādiem pamatiem balstīta viņu dzīve, kas ir darbs. Tēvs jau no mazotnes, kopš vien sevi atcerējās, bija radināts pie lauku darbiem. Kad bijis daudz darāmā, viņam pat nācies kavēt skolu. Tēvs tādu dzīvi uzskatīja par pašsaprotamu.

Trešais, pēdējais un vissavtīgākais iemesls bija tas, kas arī visdziļāk ievainoja Tengo dvēseli. Tēvs ļoti labi zināja, ka ar mazu bērnu pie rokas naudu iekasēt ir daudz vieglāk. Bija grūti pateikt abonentmaksas iekasētājam, kuram līdzi ir mazs bērns: "Ejiet prom, es netaisos maksāt." Sajutuši bērna skatienu, daudzi, kuriem nebija nolūka maksāt, tomēr naudu samaksāja. Tāpēc svētdienās tēvs izraudzījās maršrutu tā, lai iekļautu tajā grūtās mājas. Tengo, gan no paša sākuma sajuta, ka uz viņu tiek liktas cerības gūt papildu ienākumus, un viņam tas bija nepatīkami un nepanesami. Taču, lai iepriecinātu tēvu, vajadzēja likt lietā prātu un tēlot tā, lai cerības attaisnotu. Kā mērkaķu dresētājs ar mērkaķi. Ja izdevās tēvu iepriecināt, tad viņš bija mierīgi ticis cauri tai dienai.

Tengo glāba tikai viens, proti, tēva apgaitas rajons bija patālu no viņu dzīvesvietas. Tengo mājas bija Ičikavas pilsētas nomales dzīvojamo namu kvartālā, bet rajons, kurā tēvs ievāca abonentmaksu, pilsētas centrā. Ari skolas mikrorajons bija cits. Tāpēc bērnudārza un pamatskolas laikā viņam izdevās izvairīties no situācijas, kad jāiet iekasēt naudu skolasbiedru mājās. Tomēr dažkārt ļaužu pilnajās pilsētas centra ielās ceļā patrāpījās kāds skolasbiedrs. Tādās reizēs Tengo paslēpās tēva ēnā un izlikās, ka paziņu nav pamanījis.

Lielākajai daļai Tengo klasesbiedru tēvi bija algoti darbinieki uzņēmumos un ik rītu brauca uz Tokijas centru. Viņi Ičikavas pilsētu uztvēra kā Čibas prefektūrai piederošu Tokijas daļu. Pirmdienu rītos klasesbiedri aizrautīgi apsprieda, kur svētdien bijuši un ko darījuši. Viņi devās uz atrakciju parkiem, zoodārzu vai beisbola parkiem. Vasarā brauca uz Minamiboso peldēties, ziemā slēpot. Viņu tēvi vadīja mašīnas, viņi kopā kāpa kalnos. Kad viņi aizrautīgi apsprieda piedzīvoto, apmainījās iespaidiem par dažādām vietām, Tengo diemžēl nebija nekā, ko teikt. Ne viņš bija devies izbraukumā uz ievērojamām vietām, ne apmeklējis atrakciju parku. Visu svētdienu no rīta līdz vakaram kopā ar tēvu zvanījis pie nepazīstamu cilvēku durvīm, ieskatījies durvis atvērušo cilvēku sejās un iekasējis naudu. Ja tie negribēja maksāt, tēvs bija draudējis un pierunājis. Ja minēja dažādus ieganstus, izvērsās pat strīdi. Gadījās, ka viņus izlamāja kā klaiņojošus suņus. Klāstīt šo pieredzi draugiem būtu lieki.

Tas, ka viņa tēvs ir NHK abonentmaksas iekasētājs, kļuva par vispārzināmu faktu pamatskolas trešajā klasē. Varbūt kāds bija viņu redzējis kopā ar tēvu ejam iekasēt naudu. Jo viņš katru svētdienu no rīta līdz vakaram sekoja tēvam, izstaigājot katru pilsētas centra stūrīti. Kas tur ko brīnīties, ka kāds viņu pamanīja (viņš jau bija par lielu, lai paslēptos tēva ēnā). Bija jau jābrīnās, ka līdz šim vēl nebija pieķerts.

Pēc tam viņš tika pie iesaukas "NHK". Sabiedrībā, kurā bija sapulcējušies vidusšķiras "balto apkaklīšu" bērni, viņš kļuva par sava veida "svešas sugas pārstāvi". Daudz kas no tā, ko citi bērni uzskatīja par dabisku, Tengo ne tuvu nebija pašsaprotami. Viņš dzīvoja citā pasaulē nekā viņi, dzīvoja citādu dzīvi nekā viņi. Tengo skolā gan sekmes bija izcilas, gan arī sportā viņš bija veikls. Augumā liels un spēcīgs. Skolotāji viņu labi ieredzēja. Tāpēc viņš, lai arī bija "svešas sugas pārstāvis", par klases izstumto nekļuva. Tomēr, kad citi bērni viņu aicināja svētdien kaut kur kopā aiziet vai atnākt pie viņiem uz mājām paspēlēties, viņš jau uzreiz zināja, ka viņam to neatļaus. "Diemžēl svētdien īsti neiznāks," viņam nācās atteikt. Kad viņš vairākas reizes bija atteicis, saprotams, viņu vairs neaicināja. Viņš attapās, ka nepieder ne pie vienas grupas, ka aizvien ir viens pats.

Lai kas arī svētdienā notiktu, tēvs no rīta līdz vakaram apstaigāja abonentmaksas iekasēšanas maršrutu. Tas bija absolūts likums, kas nepieļāva ne izņēmumus, ne atkāpes. Saaukstēšanās un ilgstošs klepus, paaugstināta temperatūra, sāpošs vēders tēvs neko neņēma vērā. Tādās reizēs Tengo grīļīgi sekoja tēvam un domāja, ka būtu labi turpat uz vietas nomirt. Tad varbūt tēvs pārdomātu savu rīcību. Var jau būt, ka tas bija pārāk skarbi pret bērnu, bet Tengo, par laimi vai par nelaimi, bija stipra veselība. Tāpēc, ne drudža, ne sāpoša vēdera, ne nelabuma dēļ uz ielas nepakritis un samaņu nezaudējis, viņš izstaigāja tēvam līdzi garo naudas iekasēšanas maršrutu, itin nemaz nežēlodamies.

Tengo tēvs kara beigās bez graša pie dvēseles repatriējās no Mandžūrijas. Viņš bija trešais dēls Tohoku zemnieka ģimenē un kopā ar citiem no ciema bija devies apgūt Mandžūrijas un Mongolijas zemes. Ne jau tāpēc, ka viņi būtu "uzķērušies" uz valdības propagandas, ka Mandžūrija esot visvieglākais ceļš uz apsolīto zemi, ka zeme tur esot plaša un auglīga. Jau no paša sākuma viņiem bija skaidrs, ka nekādu apsolīto zemi Mandžūrijā neatrast. Gluži vienkārši viņi bija nabadzīgi un izsalkuši. Palikšana laukos nozīmēja dzīvi pusbadā, pasaules ekonomiskās krīzes dēļ bezdarbnieku skaits auga. Pat ja dotos uz pilsētu, arī tur nekāds godīgs darbs nebija atrodams. Tā nu iznāca, ka vienīgā iespēja izdzīvot bija celties pāri uz Mandžūriju. Kad viņi bija izgājuši pamatapmācību, lai nepieciešamības gadījumā prastu šaut, saņēmuši šādas tādas zināšanas par lauksaimniecības apstākļiem Mandžūrijā, viņiem uz atvadām trīs reizes uzsauca: Banzai! (Lai dzīvo!), un viņi atstāja dzimteni, no Daliaņas viņus ar vilcienu aizveda līdz Mandžūrijas-Mongolijas pierobežas rajonam. Tur viņi saņēma aramzemi, lauksaimniecības inventāru un šautenes, tur viņš kopā ar draugiem sāka nodarboties ar lauku darbiem. Zeme tur bija akmeņaina un nabadzīga, ziemā viss sasala, ēdiena trūka tik ļoti, ka viņi apēda pat klaiņojošus suņus. Tomēr pāris pirmos gadus viņi saņēma valdības atbalstu un kā nebūt izdzīvot varēja.

1945. gada augustā, kad beidzot dzīve bija kļuvusi cik necik mierīga, Padomju Savienības armija, laužot neitralitātes līgumu, uzsāka visā frontē okupēt Mandžūriju. Padomju armija, pabeigusi karot Eiropā, pa Sibīrijas dzelzceļu pārvietoja lielas armijas daļas uz Tālajiem Austrumiem un izvietoja tās gar valsts robežu. Kāds paziņa, kas nesen bija kļuvis par sīku ierēdni, paziņoja to tēvam. Padomju armija tuvojas, Mandžūrijas spēki ir pārāk novājināti, lai varētu turēties tai pretī, tāpēc jāsāk gatavoties bēgšanai, tā viņš pačukstēja. Un, ja jābēg, tad pēc iespējas tālāk. Tāpēc, kad paziņoja par to, ka padomju armija šķērsojusi valsts robežu, viņš ar sagatavoto zirgu devās uz staciju un paspēja noķert priekšpēdējo vilcienu uz Daliaņu. No visiem viņa biedriem viņš bija vienīgais, kas togad sveiks un vesels tika līdz Japānai.

Pēc kara tēvs Tokijā darbojās melnajā tirgū, bija māceklis pie galdnieka, bet neviena no šīm nodarbēm viņam īsti labi nevedās. Bet viņš viens pats kā nebūt iztika. 1947. gada rudenī, kad strādāja par piegādātāju pie kāda dzērienu tirgotāja Asakusā, viņš uz ielas nejauši satika paziņu no Mandžūrijas laikiem. To pašu ierēdni, kas reiz viņam pačukstēja par padomju armijas tuvošanos. Viņš kādreiz bija devies prom, lai strādātu Mandžūrijas pastā, bet tagad atgriezies agrākajā darbā Sakaru ministrijā. Varbūt tāpēc, ka abi nāca no vienas puses, vai arī tāpēc, ka vīrietis zināja tēvs ir kārtīgs strādnieks, viņš izjuta pret tēvu simpātijas un uzaicināja viņu paēst.

Viņš zināja, ka Tengo tēvam nav nopietnas profesijas, ka viņš strādā gadījuma darbus, un apvaicājās, vai viņš negribētu izmēģināt NHK abonentmaksas iekasētāja darbu. Tādi ierēdņi esot vajadzīgi. Šim darbam nepieciešami jauni cilvēki, viņš varētu ieteikt. Tengo tēvs sacīja, ka būtu par to ļoti pateicīgs. Viņam nebija īstas skaidrības, kas NHK ir par vietu, taču viņam derēja jebkurš darbs ar garantētiem ienākumiem. Ierēdnis uzrakstīja viņam ieteikuma vēstuli, kļūdams par galvotāju, un, pateicoties tam, Tengo tēvs kļuva par NHK abonentmaksas iekasētāju. Viņš izgāja īsu apmācības kursu, saņēma formas tērpu, viņam noteica izstrādes normu. Cilvēki pamazām sāka attapties no zaudētā kara trieciena un, pat būdami postā un nabadzībā, meklēja izklaides. Radio piedāvāja gan mūziku, gan jokus, gan sporta pārraides, un, tā kā salīdzinājumā ar pirmskara laiku radio bija kļuvuši daudz lētāki, to skaits strauji pieauga. Tāpēc ari vajadzēja vairāk cilvēku, kas apstaigātu mājas un ievāktu abonentmaksu.

Tengo tēvs aizrautīgi ķērās pie šī darba. Viņam bija stipra veselība un liela pacietība. Laikam gan kopš piedzimšanas viņš vēl nekad īsti nebija pieēdis pilnu vēderu. Šādam cilvēkam NHK abonentmaksas iekasēšana nebija no tiem grūtākajiem darbiem. Lai kādām lamām viņu apbēra, viņš to jau bija dzirdējis. Turklāt viņš bija arī ārkārtīgi apmierināts ar to, ka ir piederīgs varenai organizācijai. Vienu gadu viņš nostrādāja, saņemdams samaksu tikai par gabaldarbu, kā abonentmaksas iekasētājs, kuram maksā tikai komisijas maksu par iekasēto, bez personiskām garantijām, bet, tā kā viņam bija labi rezultāti un viņš bija ļoti centīgs, tad tika pieņemts par pilntiesīgu NHK štata darbinieku. NHK tas bija izņēmuma gadījums. Protams, te no svara bija gan viņa panākumi, iekasējot abonentmaksu, gan viņu ieteikušā Sakaru ministrijas ierēdņa autoritāte.

Viņam noteica standarta pamatalgu, piešķīra dienesta dzīvokli un arī veselības apdrošināšanas polisi. Attieksme pret viņu bija pavisam citāda nekā parasti pret darbiniekiem, kurus izmantoja un atlaida. Tas bija lielākais sasniegums tēva dzīvē. Gluži kā pamats, uz kura uzsliet totēmstabu.

Šo stāstu tēvs bija viņam stāstījis līdz apnikumam. Tēvs šūpuļdziesmas nedziedāja, pirms gulētiešanas pasakas priekšā nelasīja. Tā vietā atkal un atkal pārstāstīja paša piedzīvoto. Par to, kā piedzimis Tohoku nabadzīga sīkzemnieka ģimenē, audzināts kā suns ar smagu darbu un sitieniem, kā pārcēlies uz Mandžūriju zemes apguvēju grupā, par zemi, kur čura pusceļā sasalusi, par to, kā ar ieročiem nācies cīnīties pret bandītiem, kas jājuši ar zirgiem, un pret vilku bariem, kā apstrādājuši zemi, kā viņš par mata tiesu izglābies no padomju armijas, kā viņam izdevies sveikam un veselam atgriezties mājās, nenonākot Sibīrijas nometnēs, par pēckara dzīves badu un sajukumu līdz brīdim, kas atnesa laimīgo likteņa pavērsienu, kad viņš kļuva par NHK abonentmaksas iekasētāju. Kļūšana par NHK abonentmaksas iekasētāju bija viņa pasakas laimīgās beigas. Tās bija ari šī stāsta laimīgās jo laimīgās beigas.

Tēvam tīri labi padevās šo stāstu stāstīšana. To patiesumu pārbaudīt nevarēja, bet tiem bija viena vispārēja līnija. Varbūt tiem nebija nekādas dziļākas jēgas, bet tie bija detaļās ticami, spilgtiem izteicieniem bagāti. Bija priecīgi stāsti un aizkustinoši stāsti, pārgalvīgi, neprātīgi stāsti, stāsti, kuri, pat vairākas reizes dzirdēti, Tengo nebija saprotami. Varētu teikt: ja no cilvēka dzīves vajadzētu izveidot seriālu, tēva dzīve būtu bagātīgs materiāls.

Taču tajā brīdī, kad tēvs kļuva par NHK štata darbinieku, šie stāsti zaudēja izteiksmību un reālismu. Tajos bija maz detaļu, tiem vairs nebija noslēguma. It kā viņam pietrūktu atmiņu, kuras pārstāstīt. Viņš iepazinās ar kādu sievieti un apprecējās, viņiem piedzima viens bērns proti, Tengo. Pēc tam Tengo māte pāris mēnešu pēc bērna piedzimšanas saslima un nomira. Viņš otrreiz neapprecējās, turpināja strādāt NHK un viens pats audzināja Tengo. Un tā līdz šai dienai. Beigas.

Kādos apstākļos viņš satikās ar māti, kā apprecējās, kāda sieviete viņa bija, kāds bija nāves iemesls (vai tas kaut kādā veidā bija saistīts ar Tengo piedzimšanu), vai viņas nāve bija salīdzinoši viegla vai mokpilna, par to visu tēvs nestāstīja pilnīgi neko. Pat ja Tengo kaut ko pavaicāja, tēvs novirzīja sarunu uz citu pusi un neatbildēja. Daudzkārt viņš saīga un apklusa pavisam. Pat neviena mātes fotogrāfija nebija saglabājusies. Pat ne kāzu fotogrāfija. Mums nebija naudas, par ko kāzas rīkot, un arī fotoaparāta mums nebija, tā tēvs paskaidroja.

Taču Tengo pašos pamatos tēva stāstītajam neticēja. Tēvs slēpa patiesību, stāstu bija izdomājis. Māte nenomira pāris mēnešu pēc Tengo piedzimšanas. Viņa atmiņās māte bija dzīva laikā, kad viņam varēja būt pusotra gada. Tur, līdzās gulošajam Tengo, viņu skāva un ar viņu mīlinājās kāds vīrietis, kas nebija Tengo tēvs.

Mamma novilkusi blūzi, nolaidusi baltā kombinē lencīti, un vīrietis, kas nav viņa tēvs, sūkā viņas krūtsgalu. Tengo guļ gultiņā turpat līdzās. Bet tajā pašā laikā Tengo neguļ. Viņš vēro mātes stāvu.

Tengo atmiņa glabāja šo mātes momentuzņēmumu. Šī desmit sekundes garā aina bija kā iededzināta smadzenēs. Vienīgā konkrētā informācija, kas viņam bija par māti. Šis zemapziņas tēls saistīja Tengo ar māti. Kā iedomāta nabassaite. Viņa apziņa peldēja augļa ūdenī un saklausīja pagātnes atbalsis. Taču tēvs par šo Tengo atmiņā iededzināto ainu neko nezināja. Tengo šīs ainas fragmentu bez apstājas pārgremoja kā govs ganībās, nesaprazdams, ka tā ir spēcinoša barība. Viņi abi tēvs un dēls glabāja dziļu un tumšu noslēpumu.

Jauks svētdienas rīts. Taču pūš auksts vējš, un, kaut gan ir aprīļa vidus, šķiet, ka gadalaiku ritējums pagriezies pretējā virzienā. Tengo uzvilka plānu, melnu džemperi ar apaļu kakla izgriezumu, pa virsu žaketi ar skujiņveida rakstu, ko nēsāja kopš studiju gadiem, platas smilškrāsas kokvilnas bikses, brūnas Hush Puppies kurpes. Apavi bija salīdzinoši jauni. Viņš bija uzcirties.

Tengo devās uz Čuo līnijas staciju, pirmo peronu Tačikavas virzienā. Fukaeri jau bija tur. Viena pati sēdēja uz sola, pavisam nekustīgi. Cieši raudzījās tukšumā. Viņa bija ģērbusies nepārprotami vasarīgā, raibā kokvilnas kleitā, uzvilkusi pār to zaļu, biezu ziemas jaku, kailajās kājās krāsas ziņā pieskaņotas zaļas sporta kurpes. Šajā gadalaikā tas izskatījās visai dīvaini. Kleitiņa bija pārāk plāna, jaka pārāk bieza, taču šī āriene nešķita viņai neatbilstoša. Varbūt viņa ar tādu ārieni pauž savu pasaules skatījumu. To varēja tā uztvert.

Taču, visticamāk, viņa, neko nedomājot, uz labu laimi uzvilkusi kaut kādus apģērba gabalus.

Viņa avīzi nešķirstīja, grāmatu nelasīja, Walkman neklausījās, tāpat mierīgi sēdēja, lielām, melnām acīm skatījās taisni uz priekšu. It kā būtu tur kaut ko pamanījusi. It kā pilnīgi neko tur neredzētu. It kā par kaut ko domātu, it kā nedomātu ne par ko. No tāluma raugoties, izskatījās kā no īpaša materiāla radīta reālistiska skulptūra.

Vai ilgi gaidi? Tengo apvaicājās.

Fukaeri ieskatījās Tengo sejā un tad par pāris centimetriem pielieca galvu sāniski. Melnās acis mirdzēja glāsmaini kā zīds. Tāpat kā iepriekšējā tikšanās reizē to izteiksmi bija grūti saprast. Šobrīd izskatījās, ka viņa nevēlas ne ar vienu runāt. Tāpēc ari Tengo nemēģināja sarunu uzturēt, klusēdams apsēdās viņai līdzās uz sola.

Kad tuvojās vilciens, Fukaeri, neko neteikusi, piecēlās. Tad abi tajā iekāpa. Brīvdienā virzienā uz Takao braucēju bija pamaz. Tengo un Fukaeri apsēdās līdzās, skatījās pa pretējās puses logu, klusēdami vēroja garām slīdošās pilsētas ainavas. Fukaeri tāpat kā iepriekš nesarunājās. Arī

Tengo klusēja. Viņa, sakniebusi lūpas, it kā sargādamās no pēkšņa aukstuma, cieši tinās jakā.

Tengo izņēma līdzpaņemto brošēto grāmatu un sāka lasīt, bet pēc īsa brīža meta mieru. Iebāza grāmatu atpakaļ kabatā un, it kā pieskaņodamies Fukaeri, nolicis abas rokas uz ceļiem, tāpat vien vērās uz priekšu. Varētu domāt, bet viņš nespēja atrast neko, par ko domāt. Kādu bridi koncentrēja uzmanību uz "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanu, bet galva atteicās par kaut ko domāt. Galvā bija iestājies pilnīgs juceklis.

Tengo, vērodams gar logu slīdošās ainavas, ieklausījās monotonajā sliežu troksnī. Centrālā līnija bija gluži kā taisna, kartē ievilkta svītra. Nu nē, gluži kā vai it kā neder, tolaik cilvēki, plānojot šo līniju, tieši tā arī darīja. Šajā apvidū stiepjas Kanto līdzenums, te nav nekādu pazemes karstuma avotu, kas radītu šķēršļus. Tāpēc arī cilvēki varēja šo līniju ievilkt, cik vien iespējams, bez līkumiem, bez kāpumiem un kritumiem, iztiekot bez tiltiem un tuneļiem. Taisni kā ar lineālu. Tieši uz mērķi.

Kaut kad, pats to nepamanījis, Tengo iesnaudās. Sajutis vibrāciju, pamodās. Vilciens pamazām samazināja ātrumu, iebraucot Ogikubo stacijā. Viņš nebija ilgi gulējis. Fukaeri tādā pašā pozā kā iepriekš skatījās taisni uz priekšu. Taču Tengo nebija ne jausmas, ko viņa redz īstenībā. Tikai bija uz šo kaut ko koncentrējusies, izskatījās, ka viņai nebija nolūka tik drīz kāpt ārā no vilciena.

-     Kādas grāmatas tu parasti lasi? Tengo, garlaicību kliedēdams, Mitakas apkārtnē pajautāja Fukaeri. To viņš bija gribējis Fuakeri kaut kad pajautāt.

Fukaeri ieskatījās Tengo tieši sejā, tad pagrieza galvu sāņus.

-     Nelasu grāmatas, viņa strupi atbildēja.

-     Pavisam?

Fukaeri pamāja.

-     Tevi grāmatas neinteresē? Tengo vaicāja.

-     Lasīšana prasa laiku, Fukaeri atteica.

-     Tu grāmatas nelasi tāpēc, ka lasīšana prasa laiku? Tengo, īsti nesapratis, pārprasīja.

Fukaeri, aizvien vēl novērsusies, neko neatbildēja. Tas izklausījās pašsaprotami.

Protams, vispārīgi runājot, vienas grāmatas izlasīšana prasa laiku. Salīdzinājumā ar televīzijas vai filmu skatīšanos lasīšana ir laikietilpīgāka nodarbe. Taču šķita, ka Fukaeri atbildē "Lasīšana prasa laiku" šādas vispārējas nozīmes nianses nav.

-    Prasa laiku… tas nozīmē prasa daudz laika? Tengo vaicāja.

-    Daudz, Fukaeri apstiprināja.

-     Vairāk laika nekā pārējiem cilvēkiem?

Fukaeri pamāja.

-    Vai tev tas skolā nesagādā grūtības? Mācībām ir jāizlasa visādas grāmatas. Ja tev tas prasa tik daudz laika?

-     Izliekos, ka lasu, viņa nevērīgi atbildēja.

Tengo galvā pēkšņi kaut kas ļaunu vēstoši pieklauvēja. Skaļi. Nelikšos ne zinis. Nē, nevar būt. Jānoskaidro patiesība.

Tengo pavaicāja:

-     Tas, ko tu saki, galu galā nozīmē, ka tev ir kaut kāda veida disleksija?

-     Disleksija, Fukaeri atkārtoja.

-     Lasīšanas traucējumi.

-     Kaut ko tādu man teica. Dis…

-     Kas tev to teica?

Uz to meitene tikai viegli paraustīja plecus.

-     Tad jau… Tengo kā taustīdamies meklēja vārdus. Vai tev tā ir jau kopš bērnības?

Fukaeri pamāja.

-     Tātad tu neko romānam līdzīgu neesi lasījusi?

-     Pati ne, Fukaeri sacīja.

Tad šis bija loģisks un lielisks izskaidrojums tam, kāpēc viņas rakstītajā nav saskatāma nekāda ietekme.

-     Pati neesi lasījusi?

-    Ja kāds palasa, Fukaeri atteica.

-     Tētis vai mamma tev lasīja priekšā grāmatas? Uz to Fukaeri neatbildēja.

-    Nu, ja lasīt tev ir grūti, vai ar rakstīšanu viss kārtībā? Tengo ļoti uzmanīgi ievaicājās.

-    Ari rakstīšana prasa laiku.

-    Ļoti daudz laika?

Fukaeri atkal viegli paraustīja plecus. Tas laikam nozīmēja "jā".

Tengo sēdeklī sagrozījās, mainīja pozu.

-     Tad jau tu pati "Gaisa kūniņu" nesarakstlji?

-     Es nerakstīju.

Tengo pāris sekunžu paklusēja. Pāris smagu sekunžu.

-     Bet kurš tad rakstīja?

-     Adzami, Fukaeri atbildēja.

-     Kas ir Adzami?

-     Mēs abas kopā.

Un atkal kādu bridi klusums.

-     Tā meitene tavā vietā uzrakstīja "Gaisa kūniņu"? Fukaeri atkal pašsaprotami pamāja.

Tengo cītīgi domāja.

-     Tad tā tu stāstīji stāstu un Adzami to pierakstīja. Vai tā?

-     Uzrakstīja un izdrukāja, Fukaeri sacīja.

Tengo iekoda lūpā un galvā sarindoja visus šos faktus, lai tie iegūtu jēgu. Tad teica:

-    Un tad Adzami manuskriptu iesniedza žurnālam debitantu balvas konkursam. Un, tev nezinot, izdomāja nosaukumu "Gaisa kūniņa"?

Fukaeri neizrādīja ne piekrišanu, ne noliegumu. Taču neiebilda. Laikam lielos vilcienos tā bija.

-     Vai Adzami ir tava draudzene?

-     Kopā dzīvojam.

-     Tava māsa?

Fukaeri papurināja galvu. Skolotāja bērns.

-     Skolotāja, Tengo noteica. Vai tas nozīmē, ka šis Skolotājs arī dzīvo kopā ar jums?

Fukaeri pamāja. Šoreiz, it kā sakot nu kāpēc vispār šādi jautājumi.

-    Un es tagad dodos satikties tieši ar Skolotāju, vai ne?

Fukaeri pagriezās uz Tengo pusi un kādu bridi noskatījās viņā, it kā vērodama tālumā mākoņus slīdam. Vai ari domāja par to, ko iesākt ar ļaunatminīgu suni. Tad pamāja.

-    Mēs dodamies satikties ar Skolotāju, viņa neizteiksmīgi pateica.

Ar to arī saruna beidzās. Abi klusēdami sēdēja līdzās un skatījās ārā pa vilciena logu. Līdzena, neizteiksmīga apkaime, bezgalīgas vienveidīgu namu rindas. Neskaitāmas televīzijas antenas kā debesīs saslietas kukaiņu ūsas. Nez vai to iemītnieki ir samaksājuši NHK abonentmaksu? Svētdienās viņš tā vai citādi domāja par abonentmaksu. Lai ari negribēja, nedomāt nevarēja.

Šodien, šajā skaidrajā aprīļa vidus svētdienā, kļuva zināmi daži fakti, kurus grūti nodēvēt par priecīgiem. Pirmām kārtām Fukaeri pati nav uzrakstījusi "Gaisa kūniņu".

Ja tic viņas stāstītajam (un pagaidām nav iemesla viņai neticēt), Fukaeri šo stāstu tikai stāstījusi, kāda cita meitene to pierakstījusi. Darbs tapis atbilstoši mutvārdu literatūras tradīcijām gluži kā "Seno notikumu pieraksti" vai "Stāsts par Heike". Šis fakts mazināja Tengo sirdsapziņas pārmetumus par to, ka viņš ķēries klāt "Gaisa kūniņai", lai to pārstrādātu. Paraugoties uz šo situāciju kopumā, atklāti sakot tā bija sarežģīta, neatrisināma dilemma.

Turklāt viņai ir lasīšanas traucējumi un viņa nemaz nevar izlasīt grāmatu. Tengo mēģināja sakārtot savas zināšanas par disleksiju. Universitātē pedagoģijas kursa ietvaros bija lekcija par šo traucējumu. Dislektiķi pamatā spēj gan lasīt, gan rakstīt. Ar domāšanas spējām viss kārtībā. Taču lasīšana prasa laiku. Izlasīt īsus teikumus viņi var. Bet, kad tie sakrājas un kļūst par garāku tekstu, informācijas apstrādāšanas spējas ir nepietiekamas. Burtu zīmes un to jēga prātā veikli nesaistās kopā. Tāda vispārējos vilcienos ir šī slimība disleksija. "Iās cēlonis vēl joprojām nav pilnībā noskaidrots. Nav nekas neparasts, ja klasē vienam vai diviem bērniem ir disleksija. Einšteinam bija disleksija, Edisonam un Čārlijam Mingusam arī.

Tengo nezināja, vai cilvēkiem ar šo lasīšanas traucējumu arī rakstīt ir tikpat grūti. Taču šķita, ka vismaz Fukaeri gadījumā tā bija. Viņa teica, ka rakstīt esot tikpat apgrūtinoši kā lasīt.

Nez ko Komacu teiktu, ja to zinātu? Tengo nevilšus aizrāvās elpa. Šai septiņpadsmit gadus vecajai meitenei ir iedzimti lasīšanas traucējumi. Viņai gan izlasīt grāmatu, gan uzrakstīt garāku teikumu ir tikpat kā neiespējami. Arī sarunājoties viņa (diez vai viņa to dara apzināti) runā tikai pa vienam teikumam uzreiz. Pat ja viss izdotos labi, būtu pilnīgi veltīgi mēģināt pasniegt viņu kā profesionālu rakstnieci. Piemēram, ja Tengo pārstrādātu "Gaisa kūniņu", pat ja šis darbs dabūtu debitanta balvu, pat ja to izdotu un tas izpelnītos kritikas atzinību, pasauli ilgi krāpt neizdotos. Pat ja tiktāl viss būtu gājis gludi, kādā brīdī ļaudis sāktu domāt: "Tajā visā ir kaut kas dīvains." Un, ja tad viss atklātos, visas iesaistītās personas tiktu atlaistas un iznīcinātas. Un Tengo rakstnieka karjera tā pa īstam nemaz neiesākusies būtu sagrauta.

Plāns, kuram ir tik daudz trūkumu, nav izpildāms. Jau no paša sākuma šķita, ka tas līdzinās staigāšanai pa plānu ledu, bet šobrīd jāteic, ka šis apzīmējums bijis pārāk maigs. No tās puses, kur būtu jāsper solis, skanēja lūstoša ledus krakšķi. Atgriezies mājās, zvanīšu Komacu un teikšu: "Piedodiet, Komacu kungs, es no šīs lietas atsakos. Tas ir pārāk bīstami." Ikviens cilvēks, kurš ir pie pilna prāta, tā darītu.

Taču, kad Tengo iedomājās par "Gaisa kūniņu", viņa dvēseli pārņēma šausmīgs apjukums un tā it kā sašķēlās. Lai cik riskants būtu Komacu izdomātais plāns, Tengo nespēja tā pamest "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanu. Varbūt spētu, ja nebūtu jau ķēries pie manuskripta. Nu jau par vēlu. Tagad viņš šajā darbā iestidzis līdz kaklam. Elpoja šīs pasaules gaisu, bija piemērojies šīs pasaules pievilkšanas spēkam. Viņa ķermenis līdz pašām dzīlēm piesūcies ar šī stāsta būtību. Šis darbs viņa rokās pārtaps, un viņš sirds dziļumos juta, cik šīs pārvērtības vajadzīgas. Nevienam citam, izņemot viņu, tas nebūs pa spēkam. Vienīgā lieta, ko ir vērts darīt. Kaut kas tāds, ko nevar nedarīt.

Tengo, sēdēdams sēdeklī, aizvēra acis, meklēja loģisku pamatojumu, kas palīdzētu tikt galā ar šo situāciju. Taču neatrada nekādus apjukušajai un sašķeltajai dvēselei derīgus argumentus.

-     Vai Adzami tevis stāstīto tā arī pieraksta? Tengo pavaicāja.

-    Tā, kā es stāstu, Fukaeri atbildēja.

-    Tu runā, un viņa pieraksta? Tengo jautāja.

-     Par to jārunā klusāk.

-     Kāpēc par to jārunā klusāk?

Fukaeri pārlaida skatienu vagonam. Pasažieru tiešām bija pavisam maz. Pretējā pusē, kādu gabalu no viņiem, sēdēja māte ar diviem bērniem. Izskatījās, ka trijotne dodas patīkamā izbraukumā. Re, pasaulē dzīvo arī laimīgi cilvēki.

-     Lai tie cilvēki nesadzird, Fukaeri klusiņām noteica.

-    Tie cilvēki? Tengo jautāja. Spriežot pēc Fukaeri apkārt klīstošā skatiena, šī trijotne māte ar bērniem tie nevarēja būt. Te viņu nebija. Fukaeri viņus labi pazina, bet Tengo ne, Fukaeri runāja par kādiem konkrētiem cilvēkiem.

-     Kas ir tie cilvēki? Tengo vaicāja. Arī viņš pieklusināja balsi.

Fukaeri neteica neko, starp uzacīm savilkās maza grumbiņa, viņa viegli saknieba lūpas.

-     Vai little people? Tengo pajautāja.

Atbildes, protams, nebija.

-    Vai tie cilvēki, par kuriem tu runā, radītu problēmas, dusmotos, ja uzzinātu, ka tavu stāstu iespiedīs un tas nonāks atklātībā?

Fukaeri arī uz šo jautājumu neatbildēja. Arī skatiens ne uz ko nekoncentrējās. Tengo, kādu bridi nogaidījis un pārliecinājies, ka atbildes nebūs, uzdeva citu jautājumu.

-    Vai tu man nepastāstītu kaut ko par Skolotāju? Kāds viņš ir?

Fukaeri izbrīnīta paskatījās Tengo. It kā nespēdama saprast, par ko viņš īsti runā. Tad sacīja:

-     Pavisam drīz satiksiet Skolotāju.

-    Protams, Tengo noteica. Nu, protams. Galu galā drīz satikšu. Vislabāk jau satikties tieši un spriest pašam.

Kokunbundzi stacijā iekāpa bariņš pavecu cilvēku, pēc skata spriežot kalnākāpēji. Desmit cilvēki, vienāds skaits vīriešu un sieviešu. Vecumā no pāri par sešdesmit līdz pāri par septiņdesmit. Mugursomām plecos, cepurēm galvā, ūdens pudelēm pie sāniem vai somu kabatās, visi priecājās kā ekskursijā devušies skolēni. Nez vai es tādos gados arī tā izklaidēšos, Tengo nodomāja. Tad viegli papurināja galvu. Nē, diezin vai. Tengo spilgti iedomājās, kā vecie ļaudis, uzkāpuši kalna virsotnē, pacilāti iedzer ūdeni no pudelēm.

Little people bija maza auguma un paraduši dzert daudz ūdens. Turklāt viņi bija iecienījuši nevis ūdeni no ūdensvada, bet lietus vai tuvējā strautiņa ūdeni. Tāpēc meitenīte pa dienu ar spaiņiem sanesa no strauta ūdeni un deva little people padzerties. Lietus laikā nolika spaini zem notekcaurules un savāca tur ūdeni. Kaut gan šie abi bija dabiski ūdeņi, tomēr little people lietusūdens garšoja labāk. Tie bija viņai pateicīgi par tādu laipnību.

Tengo pamanīja kādu apziņā dziļi apslēptu, sasāpējušu lietu. Sliktu zīmi. Laikam tāpēc, ka šodien ir svētdiena. Viņā sākās tāds kā satraukums. Itin kā noskaņojuma līdzenumā pēkšņi parādītos bīstama smilšu krauja. Svētdienās laiku pa laikam kaut kas tamlīdzīgs gadījās.

-     Kas noticis, Fukaeri jautājumā ieskanējās šaubas. Viņa kaut kādā veidā bija samanījusi Tengo spriedzi.

-     Laikam labi izdosies, Tengo sacīja.

-     Kas.

-     Laikam labi izdosies sarunāties.

-      Labi sarunāties, Fukaeri vaicāja. It kā netikdama skaidrībā, par ko viņš īsti runā.

-     Ar Skolotāju, Tengo atteica.

-     Labi sarunāties ar Skolotāju, Fukaeri atkārtoja.

Tengo nedaudz šaubījās, tad atklāja savu noskaņojumu.

-    Galu galā, ja kaut kas noies greizi, to jau varēs manīt.

Fukaeri pagriezusies no sāniem vēroja Tengo seju.

-    No kā bail, viņa jautāja.

-     No kā es baidos? Tengo precizēja viņas jautājumu.

Fukaeri klusēdama pamāja.

-     Laikam baidos no satikšanās ar nepazīstamiem cilvēkiem. It īpaši svētdienas rītā, Tengo sacīja.

-     Kāpēc svētdienas, Fukaeri vaicāja.

Tengo sajuta, ka sāk svīst paduses. Un krūtīs kaut kas sažņaudzas. No satikšanās ar kādu nepazīstamu cilvēku, no tā, ko tas nesīs sev līdzi. No tā, kas varētu apdraudēt manu pašreizējo esību.

-    Kāpēc svētdienas, Fukaeri atkārtoja jautājumu.

Tengo atcerējās savas bērnības svētdienas. Kad noteiktais naudas iekasēšanas maršruts bija apstaigāts, tēvs viņu aizveda uz ēstuvi stacijas tuvumā un teica, lai pasūtot, ko vēloties. Tas bija kaut kas balvai līdzīgs. Abu pieticīgajā dzīvē šī bija vienīgā ārpus mājas ieturētā maltīte. Tur tēvs paretam iedzēra alu (viņš parasti vispār nedzēra). Bet Tengo nemaz nebija apetītes. Ikdienā viņš vienmēr jutās izsalcis, bet nezin kāpēc svētdienas novakarē nespēja domāt ne par ēšanu, ne kaut ko garšīgu. Pasūtītais ēdiens jāapēd viss līdz galam ēdienu nekādi nedrīkstēja atstāt neapēstu -, jāpiespiežas. Likās, ka būs jāvemj. Tādas bija Tengo bērnības svētdienas.

Fukaeri raudzījās Tengo sejā. Kaut ko meklēja viņa acīs. Tad pastiepa roku un saņēma Tengo roku. Tengo tas izbrīnīja, taču viņš centās šo izbrīnu neizrādīt.

Līdz brīdim, kad vilciens pienāca Kuņitači stacijā, Fukaeri visu laiku viegli turēja viņa roku. Viņas roka bija daudz stingrāka, nekā varētu domāt, pavisam gluda. Ne karsta, ne vēsa. Apmēram puse no Tengo plaukstas.

Nevajag baidīties. Jo šī nav parasta svētdiena, meitene sacīja, it kā paziņodama vispārzināmu faktu.

Vai tikai šī nebūs pirmā reize, kad viņa vienā piegājienā pasaka divus teikumus, Tengo nodomāja.

9. NODAĻA aomame citāda ainava, citādi noteikumi

Aomame devās uz savām mājām vistuvāko municipālo bibliotēku. Tur reģistratūrā palūdza avīžu mazā formāta izdevumus, 1981. gada, no septembra līdz novembrim. Asahi, Yomiuri un Mainichi, un Nikkei, varot dabūt, kuru vien vēloties, bibliotekāre atteica. Pusmūža sieviete ar brillēm, izskatījās nevis pēc īstas bibliotekāres, bet pēc mājsaimnieces, kas te piestrādā uz nepilnu slodzi. īpaši resna viņa nebija, bet plaukstu locītavas bija uzpampušas kā šķiņķi.

Vienalga kuru, Aomame atbildēja. Visas tik un tā ir vienādas.

Var jau būt, ka jums ir taisnība, bet, ja pati nevarat izlemt, kuru tieši vēlaties, kā tad lai es to zinu? to viņa pateica balsī, kas turpmākas diskusijas nepieļāva. Aomamei gan ari nebija nolūka ielaisties diskusijās, un viņa bez īpaša iemesla palūdza Mainichi Shimbun. Tad apsēdās pie galdiņa, norobežota ar starpsienām, atvēra piezīmju blociņu un sāka pārskatīt publicētos rakstus.

1981. gada rudens sākumā īpaši svarīgu notikumu nebija. Tā gada jūlijā salaulājās princis Čārlzs un Diāna, un šis notikums vēl joprojām atbalsojās. Kur abi devušies, ko darījuši, kas Diānai bijis mugurā, kādas rotaslietas uzlikusi. To, ka bijušas Čārlza un Diānas kāzas, Aomame, protams, zināja. Taču īpašas intereses par to visu viņai nebija. Aomame nekādi nespēja saprast, kāpēc cilvēkiem visā pasaulē bija tik milzīga interese par Anglijas kroņprinča un kroņprinceses likteni. Čārlzs, pēc ārienes spriežot, drīzāk atgādināja nevis kroņprinci, bet gan kuņģa un zarnu trakta problēmu nomocītu fizikas skolotāju.

Polijā prezidenta Valensas vadītās "Solidaritātes" opozīcija pret valdību pieņēmās spēkā, Padomju Savienība bija par to "nobažījusies". Izsakoties skaidrāk: ja Polijas valdība nespēs šo situāciju kontrolēt, tad varētu atkārtoties sešdesmit astotā gada "Prāgas pavasaris" tanku vienību nosūtīšana. Arī to visu Aomame diezgan labi atcerējās. Tam sekoja vēl daudzi notikumi, un galu galā Padomju Savienība atmeta domu par intervenci. Tāpēc nebija nekādas vajadzības smalki iedziļināties rakstos. Tikai viena lieta: Amerikas prezidents Reigans, laikam gan lai mazinātu Padomju Savienības jaukšanos iekšlietās, paziņoja: "Ceru, ka spriedze Polijā neietekmēs padomju un amerikāņu plānus par kopīgām kosmiskām stacijām." Kosmiskās stacijas uz Mēness? Par to nekas nebija dzirdēts. Bet vai vēl nesen televīzijas ziņās nepieminēja kaut ko līdzīgu? Toreiz, kad viņa Akasakas viesnīcā bija ielaidusies seksuālā sakarā ar plikgalvi no Kansajas.

20. septembrī Džakartā atklāja pasaules mēroga pūķu laidēju kongresu, vairāk nekā desmit tūkstoši dalībnieku. To Aomame nezināja, bet tas gan arī nebija nekāds brīnums. Kurš vispār atcerētos šādu ziņu, ka pirms dažiem gadiem Džakartā noticis "pūķotāju" kongress?

6. oktobri Ēģiptē Izraēlas teroristu grupējums nogalināja prezidentu Sadatu. Šo notikumu Aomame atcerējās un jau atkal nodomāja, cik žēl tā Sadata. Viņai ļoti patika Sadata galvas forma, bet pret reliģiskajiem fundamentālistiem viņa izjuta dziļu nepatiku. Jau iedomājoties vien šādu grupējumu šauro pasaules skatījumu, iedomību, pārākuma apziņu, citu cilvēku rupjo apspiešanu, Aomami pārņēma niknums. Viņa īsti nespēja šīs dusmas kontrolēt. Taču tam nebija nekāda tieša sakara ar to problēmu, ar kuru viņa šobrīd nodarbojās. Aomame vairākas reizes dziļi ieelpoja, koncentrējās un pāršķīra lappusi.

12. oktobrī Tokijas Itabaši rajona dzīvojamo namu kvartālā izcēlās strīds starp NHK abonentmaksas iekasētāju (56 gadus vecu) un kādu studentu, kurš atteicās maksāt abonentmaksu, un iekasētājs ar asu dunci, kuru nēsāja līdzi somā, iedūra studentam vēderā, nodarot smagus miesas bojājumus. Iekasētājs uzreiz padevās policistiem, kuri turp atsteidzās. Iekasētājs stāvējis turpat, ar asiņaino dunci rokās, apjucis, un neesot izrādījis nekādu pretestību. Abonentmaksas iekasētājs bija nostrādājis uzņēmumā 6 gadus, strādājis ļoti apzinīgi un guvis izcilus panākumus darbā. Kāds viņa kolēģis tā stāstīja.

Aomame par šo incidentu neko nezināja. Viņa pasūtīja Yomiuri avīzi un katru dienu to rūpīgi pārskatīja. īpaši vērīgi izlasīja rakstus par aktuāliem notikumiem, sevišķi par noziegumiem. Šis raksts bija nodrukāts vakara laikrakstā un aizņēma pusi no aktuālām ziņām atvēlētās vietas. Nevar būt, ka viņa nebūtu pamanījusi tik garu rakstu. Protams, iespējams, ka kaut kādu iemeslu dēļ viņa to neizlasīja. Maz ticams, tomēr apgalvot, ka tas būtu pavisam neiespējami, nevarēja.

Aomame saviebās un kādu brīdi apdomāja šo iespēju. Pēc tam blociņā ierakstīja datumu un īsu raksta kopsavilkumu.

Abonentmaksas iekasētāju sauca Šinnosuke Akutagava. Lielisks vārds. Gluži kā izcilam literātam. Fotogrāfija nebija pievienota. Nodrukāta bija tikai sadurtā Akiras Tagavas (21 gadu vecs) fotogrāfija. Tagavas kungs bija Japānas Universitātes Juridiskās fakultātes trešā kursa students, nodarbojās ar kendo trešais dans. Ja viņam rokā būtu bijis zobens, tad diezin vai viņu būtu bijis tik viegli sadurt, taču parasti cilvēki nesarunājas ar NHK abonentmaksas iekasētājiem, turot rokā zobenu. "Iapat ari parasti NHK abonentmaksas iekasētāji nenēsā somā līdzi dunci. Aomame pārskatīja ari rakstus pāris dienu pēc šī notikuma, taču ziņa, ka sadurtais students būtu nomiris, nekur neparādījās. Laikam gan izdevās glābt viņa dzīvību.

16. oktobri Hokaido, Jūbari ogļraktuvēs notika liela avārija. Pazemē tūkstoš metru dziļumā, kur izbūvēja raktuves, izcēlās ugunsgrēks. Celtnieki, kas tur strādāja, vairāk nekā piecdesmit cilvēku, nosmaka. Ugunsgrēks izpletās, nonāca tuvāk zemes virspusei, un tā dzīvību zaudēja vēl desmit cilvēki. Lai apturētu uguns izplatīšanos, uzņēmums, nepārbaudot, vai pārējie strādnieki ir dzīvi vai miruši, piesūknēja šahtas pilnas ar ūdeni. Kopējais bojā gājušo skaits sasniedza deviņdesmit trīs. Sirds sāpēs sažņaudzās. Akmeņogles ir "netīras" enerģijas avots, turklāt darbs raktuvēs ir bīstams. Akmeņogļu ieguves uzņēmumi ne pārāk vēlas investēt aprīkojumā, darba apstākļi ir slikti, negadījumi notiek bieži, plaušas noteikti cieš, bet šī enerģija ir lēta, un to vajag gan cilvēkiem, gan uzņēmumiem. Šo avāriju Aomame labi atcerējās.

Aomames meklētais negadījums notika laikā, kad vēl atbalsojās Jūbari šahtas avārija, 19. oktobrī. Tas pats notikums, par kuru pirms pāris stundām stāstīja Tamaru. Taču Aomame par to nezināja pilnīgi neko. Tas šķita kaut kas neticams. Tās dienas rīta avīzes par to vēstīja pirmajās lapās, milzīgiem burtiem, neiespējami nepamanīt.

Jamanaši kalnos apšaude starp ekstrēmistu grupējumu un policiju. Trīs policisti nogalināti.

Bija nodrukāta arī liela incidenta vietas aerofotogrāfija. Motosu ezera apkaime. Nedaudz tālāk no zonas, kas bija attīstīta kā vasarnīcu rajons, dziļāk kalnos. Trīs bojā gājušo Jamanaši prefektūras policistu fotogrāfija. Ari īpašā bruņotā vienība, kas ieradās helikopterā. Snaiperu šautenes ar optiskajiem tēmēkļiem.

Aomame uz bridi šausmīgi saviebās, paužot emocijas, visi sejas muskuļi saspringa līdz pēdējai iespējai. Taču galdu no abām pusēm norobežoja starpsienas, tāpēc šīs briesmīgās pārvērtības Aomames sejā neviens nepamanīja. Pēc tam viņa dziļi ieelpoja.

Apņēmīgi ievilka gaisu un apņēmīgi to izelpoja. Kā valis, kas izniris virs ūdens un kārtīgi piepilda ar gaisu varenās plaušas. Vidusskolēni, kas sēdēja viņai aiz muguras un mācījās, šīs skaņas iztrūcināti, pagriezās uz Aomames pusi. Neko, protams, neteica. Tikai satrūkās.

Aomame, uz brīdi saviebusies, piespieda visus sejas muskuļus atkal atbrīvoties un atgūt parasto sejas izteiksmi. Tad labu laiku ar pildspalvas galu bungoja pa priekšzobiem. It kā sakopodama domas. Kaut kādam iemeslam jābūt. Proti, nevar būt, ka nav iemesla. Kāpēc es nepamanīju šādu svarīgu, visu Japānu satricinājušu notikumu?

Turklāt ne jau tikai šo vienu negadījumu. Es neko nezināju ari par to, ka NHK abonentmaksas iekasētājs sadūris studentu. Ārkārtīgi savādi.

Un vēl nevar būt, ka es neievērotu šādus svarīgus notikumus. Es, varētu teikt, esmu metodiski vērīgs cilvēks. Pamanu kļūdīšanos pat par vienu milimetru. Ari uz savas atmiņas spējām varu paļauties. Jo, ja es, sūtot kādu cilvēku uz to pusi, pieļautu kaut mazāko neprecizitāti, es ilgi nenoturētos. Katru dienu rūpīgi izlasu avīzes, un, kad es saku "rūpīgi izlasu", tas nozīmē, ka man nepaliek nepamanīta pat ne vissīkākā ziņa, kurai varētu būt kāda nozīme, tā, lūk.

Protams, Motosu ezera incidents vairākas dienas dominēja laikrakstu pirmajās lapās. Pašaizsardzības spēki un prefektūras policija uzsāka liela mēroga meklēšanu, lai notvertu tos desmit grupējuma locekļus, kuriem bija izdevies aizbēgt. Trīs nošāva, divus smagi ievainoja, četrus (starp tiem vienu sievieti) arestēja, viena atrašanās vieta pagaidām nebija noskaidrota. Visas avīzes rakstīja tikai par to. ŠI notikuma dēļ nekāda turpinājuma nebija par incidentu Itabaši rajonā, kur NHK abonentmaksas iekasētājs sadūra studentu.

NHK, protams, galvu ārā nebāza un atviegloti uzelpoja. Nebija ne mazāko šaubu: ja nebūtu noticis šis svarīgais incidents, tad plašsaziņas līdzekļi būtu vērsušies gan pret NHK naudas iekasēšanas sistēmu, gan pret tās organizatorisko struktūru kā tādu, apšaubītu to skaļās balsis un līdz pagurumam. Gada sākumā Liberāli demokrātiskā partija bija iebildusi pret NHK raidījumu par Lockheed kukuļošanas skandālu, bija mēģinājums ietekmēt raidījuma saturu. NHK pirms raidījuma bija sīki izskaidrojusi tā saturu vairākiem LDP politiķiem, piedienīgi apjautājoties, vai būtu labi par to ziņot.

Pārsteidzošā kārtā izrādījās, ka tā bija gluži ikdienišķa procedūra. NHK budžetu apstiprināja parlaments, un NHK vadībai visvairāk rūpēja neaizkaitināt pie varas esošo partiju un valdību. Tāpat arī varas partijas iekšienē pastāvēja uzskats, ka NHK nav nekas vairāk kā tās publicitātes mašīna. Kad šī iekšējā informācija nāca gaismā, daudzi iedzīvotāji sāka apšaubīt NHK raidījumu neatkarību un politisko objektivitāti. Tad ari pieņēmās spēkā abonentmaksas nemaksāšanas kustība.

Izņemot šo incidentu pie Motosu ezera un gadījumu ar NHK abonentmaksas iekasētāju, visus citus tālaika notikumus, negadījumus un incidentus Aomame skaidri atcerējās. Neviena cita ziņa nebija izslīdējusi no atmiņas. Visus pārējos tagad pārlasītos rakstus viņa atcerējās. Izņemot apšaudi pie Motosu ezera un incidentu ar NHK abonentmaksas iekasētāju, šie divi notikumi nebija palikuši viņai atmiņā. Kāpēc gan? Pat ja man ir kaut kādi smadzeņu darbības traucējumi, kā tas īsti ir vai varētu būt, ka es šo divu notikumu aprakstus neesmu lasījusi vai ari tie abi ir pagaisuši man no atmiņas?

Aomame aizvēra acis, cieši piespieda pirkstgalus pie deniņiem. Var jau būt, ka tā gadās. Smadzenēs notiek kaut kāds process, kas pārveido realitāti, izvēlas tikai kādas īpašas ziņas un aizklāj tām priekšā melnu priekškaru tā, lai mans skatiens tās neskartu, lai tās nepaliktu atmiņā. Piemēram, par to, ka nomainīts policijas bruņojums un formas tērps, ka Amerika un Padomju Savienība plāno veidot kopējas kosmiskās stacijas, ka NHK abonentmaksas iekasētājs ar dunci sadūris studentu, ka Motosu ezera tuvumā izvērsusies smaga apšaude starp ekstrēmistu grupu un Pašaizsardzības spēku īpašo uzdevumu vienību.

Taču šiem notikumiem vajadzētu būt kaut kādā veidā savstarpēji saistītiem, vai ne?

Lai kā viņa lauzīja galvu, nekādu saistību neatrada.

Aomame turpināja bungot ar pildspalvas galu pa priekšzobiem un domāja.

Pēc krietna brīža kaut kas ienāca prātā.

Piemēram, varbūt tā neklājas domāt, bet, iespējams, problēma ir nevis manī, bet apkārtējā pasaulē, kas mani iekļauj. Ne manā apziņā, ne garā nav nekā nenormāla, apkārtējā pasaule kaut kāda nesaprotama spēka ietekmē pārvēršas.

Jo vairāk Aomame par to domāja, jo šī hipotēze šķita dabiskāka. Jo nezin kāpēc doma par to, ka viņas pašas apziņā varētu būt kaut kāds trūkums vai defekts, bija nepanesama.

Tāpēc viņa attīstīja šo hipotēzi tālāk.

Nejau es, bet pasaule dzīvo ārprātā.

Tā, kārtībā.

Kaut kādā brīdī man pazīstamā pasaule pazūd vai atkāpjas un to nomaina kāda cita pasaule. It kā pārslēgtos pārmijas. Beigu beigās mana šī brīža, šejienes apziņa ir saistīta ar to iepriekšējo pasauli, bet pasaule pārvēršas par citu. Šīs pasaules realitātes pārvērtības neaprobežojas ar tagadni. Lielākā daļa jaunās pasaules ir ļoti attālināta no man pazīstamās pasaules. Taču "pārvērstā daļa", lai varētu turpināties, ievieš lielas pārmaiņas manā apkārtnē. Nobīdes pamazām atklājas. Tāpēc laiku pa laikam manas rīcības loģika nespēj izskaidrot šīs kļūdas, bet tās varētu izrādīties man liktenīgas. Ja tā notiktu, tas kļūtu burtiskā nozīmē fatāli.

Parallel world.]

Aomame saviebās, it kā būtu nokodusi kaut ko šausmīgi skābu. Tomēr grimase nebija tik briesmīga kā iepriekš. Tad viņa atkal pabungoja ar pildspalvu pa priekšzobiem un izdvesa dziļas rīkles skaņas. Aizmugurē sēdošie vidusskolēni to dzirdēja, taču šoreiz izlikās neko nemanām.

Nu tā, tas izvēršas par science fiction , Aomame nodomāja.

Bet iespējams, ka es pašaizsardzības nolūkos veidoju egoistiskas hipotēzes. Varbūt patiesībā, pavisam vienkārši, man kaut kas nav kārtībā ar galvu. Pati savu psihi uzskatu par pilnīgi normālu. Pieņemu, ka manā apziņā nav nekādu izkropļojumu. Bet vai tas vien, ka es uzskatu sevi par pilnīgi normālu, bet apkārtējo pasauli par galīgi sajukušu, kaut ko neliecina, vai lielākā daļa psihiski slimo to neapgalvo? Vai nav tā, ka es, izvirzot šo ārprātīgo hipotēzi par paralēlo pasauli, tādējādi visiem spēkiem cenšos attaisnot savu ārprātu?

Vajadzīgs rāms trešās personas skatījums uz to visu.

Taču nejau vizīte pie psihiatra veselības stāvokļa pārbaudei. Situācija ir pārāk sarežģīta, turklāt ar pārāk daudziem neizpaužamiem apstākļiem. Piemēram, mans "darbs", kas, bez šaubām, ir pretlikumīgs. Kaut vai, piemēram, paslepšus iedurt paštaisītu leduscirtnīti kādam vīrietim kaklā un viņu nogalināt. To pat nevienam ārstam nevarētu atklāt. Pat ja noslepkavotā tuviniekiem nav nekādu pretenziju.

Pat ja, pieņemsim, izdotos veikli noslēpt šo nelikumības daļu, tad arī ar likumīgo neietu vieglāk. Tas līdzinās ar netīru veļu piebāztam čemodānam. Tajā ir pietiekami daudz materiāla, lai viens cilvēks sajuktu prātā. Varbūt pat divi trīs. Ar dzimumdzīvi vien jau pietiktu. Nekā citiem stāstāma tur nav.

Pie ārsta neiešu, Aomame nodomāja. Būs vien pašai jātiek galā.

Ja patiešām kaut kas tāds notiek, ja tik tiešām šī pasaule, kurā es šobrīd atrodos, mainās, tad kur ir tas konkrētais pārvērtību punkts, kad, kur un kādā veidā tas notiek?

Aomame vēlreiz koncentrējās un mēģināja atcerēties.

Doma par to, ka pasaule ir pārvērtusies, viņai pirmo reizi ienāca prātā pirms pāris dienām, kad Šibujas viesnīcā bija novākusi ar naftas nozari saistīto profesionāli. Kad bija izkāpusi no taksometra, kas brauca pa pilsētas maģistrāli, nokāpusi pa 246. šosejas rezerves kāpnēm, uzvilkusi citas zeķes, pagriezusies uz Sangendzjajas stacijas pusi. Tur pa ceļam Aomame sastapās ar jaunu policistu un tur pamanīja atšķirības viņa ārienē. Tātad punkts, kurā pasaule pārvērtās, bija īsu brīdi pirms tam. Todien redzētais policists bija ģērbies citādā formas tērpā un bruņojies ar vecmodīgu revolveri.

Aomame atcerējās to dīvaino pieredzējumu, kad pa ceļam uz Šibuju noķertajā taksī izdzirdēja Janāčeka "Simfonietas" sākuma taktis. Šīs atmiņas bija kā visa ķermeņa nobīdīšanās. Sajūta, it kā visas organisma sistēmas, it kā viss ķermenis būtu izgriezts kā lupata. Un tad tas šoferis izstāstīja, ka pie pilsētas maģistrāles esot avārijas kāpnes. Es novilku augstpapēžu kurpes un nokāpu pa šīm bīstamajām kāpnēm. Un, kamēr es basām kājām kāpu pa tām lejā, pūšot negantam vējam, man ausīs visu laiku bez pārtraukuma skanēja "Simfonietas" ievaddaļas fanfaras.

Arī taksometra šoferis nezin kāpēc atstāja dīvainu iespaidu. Aomame labi atcerējās viņa uz atvadām teiktos vārdus. Viņa cik vien iespējams precīzi tos domās atkārtoja.

"Ja kaut ko tādu izdara, tad pēc tam ierastā ainava nedaudz izmainīsies. Taču nevajag ļauties šķituma maldinājumam. Realitāte ir tikai viena vienīga."

Toreiz Aomame nodomāja, ka šoferis dīvaini izrunājas. Taču viņa ne tā īsti saprata viņa teikto, nedz ari pievērsa tam pārlieku uzmanību. Bija jāsteidzas, nebija laika iedziļināties sarežģītās lietās. Bet tagad, to atceroties, šķita, ka šīm frāzēm piemita kaut kāda īpaša, negaidīta savādība. Tajās bija kaut kas līdzīgs gan brīdinājumam, gan mājienam. Ko tieši šoferis centās man pateikt?

Un tad vēl Janāčeka mūzika.

Kā es uzreiz sapratu, ka tā ir Janāčeka "Simfonieta"? Kāpēc es pazīstu šo 1926. gadā sacerēto darbu? Tas nebūt nav tik populārs sacerējums, lai jebkurš, izdzirdot sākuma taktis, to uzreiz atpazītu nu, protams, Janāčeka "Simfonieta". Turklāt es nemaz neesmu aizrāvusies ar klasiskās mūzikas klausīšanos. Pat Haidnu no Bēthovena ne īpaši labi atšķiru. Tad kāpēc es uzreiz, izdzirdot taksometra radio atskaņoto mūziku, to pazinu? Tā ir Janāčeka "Simfonieta"! Un kāpēc šī mūzika uz mani personiski atstāja satricinājumam līdzīgu iespaidu? Turklāt ārkārtīgi personisku satricinājumu. Piemēram, kaut kāda iegansta dēļ pamodina iesnaudušās, labu laiku gulējušas atmiņas. It kā kāds būtu sagrābis mani aiz pleca un sapurinājis. Ja reiz tā, tad šai mūzikai ir kaut kāda iekšēja saistība ar kādu brīdi manā līdzšinējā dzīvē. Skanot šai mūzikai, slēdzis automātiski ieslēdzas un pamodina manī kaut kādas atmiņas. Janāčeka "Simfonieta". Taču, lai kā viņa meklētu atmiņas dzīlēs, pie skaidrības netika.

Aomame aplaida skatienu apkārt, apskatīja savas plaukstas, nopētīja nagu formu, pārlaida roku krūtīm. Nekādu īpašu pārmaiņu. Izmērs un formas iepriekšējās. Es esmu tāda pati kā agrāk, un pasaule ir tāda pati. Taču sākušās kaut kādas pārmaiņas. Aomame to sajuta. Gluži kā meklējot atšķirības gleznās. Lūk, pie sienas ir divas gleznas. Karājas līdzās, izskatās pilnīgi vienādas. Taču, ļoti rūpīgi izpētot detaļas, atklājas vairākas sīkas atšķirības.

Tad viņa atkal koncentrējās, pievērsās avīžu mazformāta izdevuma lappusēm un pierakstīja sīkas piezīmes par Motosu ezera incidentu: pieci Ķīnā ražoti kalašņikovi AK47, laikam ievesti no Korejas pussalas kontrabandas ceļā, laikam nopirkti no armijas, labas kvalitātes. Arī munīcijas nepietrūka. Japāņu jūras piekraste ir gara. Izmantojot par zvejas kuģi nomaskētu kravas kuģi, nemaz nav tik grūti nakts aizsegā piegādāt ieročus un munīciju. Tā viņi, ievedot narkotikas un ieročus, sapelna krietni daudz Japānas jenu.

Jamanaši prefektūras policisti nezināja, ka ekstrēmistu grupai ir šādas kvalitātes bruņojums.

Policija, formāli pamatojoties uz aizdomām par miesas bojājumu nodarīšanu, dabūja kratīšanas orderi, un policisti divās patruļautomašīnās un mikroautobusā parastā bruņojumā devās uz šīs par "Ausmu" dēvētās grupas štābu "fermu". Grupas locekļi tur izlikās, ka bioloģiskajā saimniecībā nodarbojas ar lauku darbiem. Viņi neļāva policijai pārmeklēt fermu. Pēkšņi izcēlās ķīviņš, un tad kaut kāda iemesla dēļ sākās apšaude. Patiesību sakot… viņi izmantoja pat Ķīnā ražotas jaudīgas granātas. Tās neuzsprāga tādēļ, ka viņi tikai nesen bija tās dabūjuši un nemācēja ar tām apieties. Tā tiešām bija veiksme. Ja būtu izdevies granātas uzspridzināt, tad policistu un Pašaizsardzības spēku kareivju vidū upuru skaits būtu daudz lielāks. Policisti sākumā pat nebija uzvilkuši bruņuvestes. Policijas gala ziņojumā bija secināts, ka sarežģījumi radušies situācijas nepareiza novērtējuma un novecojuša aprīkojuma dēļ. Taču sabiedrību visvairāk šokēja tas, ka joprojām pastāvēja ekstrēmistu grupas ar kaujas vienībām, kas nemanāmi darbojās, kaut gan bija šķitis, ka pēc Asama Sanso incidenta trokšņainās sešdesmito gadu "revolucionāru" grupas bija iznicinātas un palikušas pagātnē.

Aomame, pabeigusi to visu pierakstīt, aiznesa avīžu komplektu atpakaļ uz reģistratūru un, paņēmusi no mūzikas nodaļas plaukta biezu sējumu "Pasaules komponisti", atgriezās pie galdiņa. Tad atvēra šķirkli "Janāčeks".

Leoš Janāček dzimis 1854. gadā Morāvijas ciematā, miris 1928. gadā. Grāmatā bija ievietota fotogrāfija no viņa mūža novakares. Plikgalvis viņš nebija, galvu sedza kuplai pļavas zālei līdzīgi sirmi mati. Galvas formu nevarēja labi saskatīt. "Simfonieta" sarakstīta 1926. gadā. Janāčeks dzīvoja nelaimīgā laulībā, bez mīlestības. 1917. gadā, 63 gadu vecumā, iepazinās ar Kamilu, precētu sievieti, un iemīlējās viņā. Tā bija divu laulātu cilvēku vēlīna mīla. Janāčeks, kurš kādu brīdi bija apsīcis, pēc iepazīšanās ar Kamilu atkal atguva radošās spējas. Tā mūža nogalē cits pēc cita pasaulē nāca viņa darbi.

Kādu dienu, pastaigājoties parkā, viņi pamanīja, ka brīvdabas estrādē notiek koncerts, un apstājās paklausīties. Tobrīd Janāčeks visā ķermenī izjutis spēju laimes sajūtu un iedomājies "Simfonietas" motīvu. Viņš vēlāk stāstīja par tobrīd piedzīvoto milzīgo atbrīvotības un ekstāzes izjūtu. Tajā laikā Janāčeks rakstījis mūziku lielām sporta spēlēm un bija sacerējis ievaddaļas fanfaru melodiju. Tā nu šis fanfaru motīvs un parkā piedzīvotā "melodijas vīzija" saplūda vienā un kļuva par "Simfonietu". Šim darbam gan dots nosaukums "Mazā simfonija", tomēr kompozīcija esot ļoti netradicionāla, pūšamo instrumentu partijas spilgtas, tai piemītot centrāleiropeiskais maigums, kopā ar stīgu instrumentiem tās radot gluži īpašu noskaņojumu. Tā tur bija skaidrots.

Aomame katram gadījumam pārrakstīja šos biogrāfiskos faktus un muzikālos skaidrojumus piezīmju blokā. Tomēr šī grāmata nedeva ne mazāko mājienu par to, kur ir vai kur vajadzētu būt saskares punktam starp Aomami un "Simfonietu". Iznākusi ārā no bibliotēkas, Aomame bezmērķīgi pastaigājās pa mijkrēslī slīgstošo pilsētu, laiku pa laikam pati ar sevi sarunādamās, laiku pa laikam nogrozīdama galvu.

Protams, tā ir tikai hipotēze, Aomame iedama nodomāja. Tomēr šobrīd man šī hipotēze šķiet vispārliecinošākā. Vismaz iekams nebūšu nonākusi pie vēl pārliecinošākas hipotēzes, būs vien jāturas pie šīs. Pretējā gadījumā es kaut kur "nobrukšu". Tāpēc arī šai jaunajai situācijai, kurā esmu nonākusi, jāatrod labs apzīmējums. Lai nošķirtu pagājības pasauli, kur policisti staigāja ar vecā modeļa revolveriem, tai ir vajadzīgs kaut kāds īpašs apzīmējums. Kaķim un sunim ar' vajag vārdu. Šai pārvērstajai, jaunajai pasaulei ari tādu vajag.

1Q84. gads tā es saukšu šo jauno pasauli, Aomame nolēma.

Q question mark] šaubu māktais Q.

Iā viņa iedama izlēma.

Vai nu patīk, vai nepatīk, es tagad iedibinu šo "1Q84. gadu". Tas 1984. gads, ko es pazīstu, vairs nekur nepastāv. Šobrīd ir 1Q84. gads. Gaiss pārvērties, ainava pārvērtusies. Man pēc iespējas ātrāk jāpielāgojas šai pasaulei ar jautājuma zīmi. Kā svešā mežā ieklīdušam dzīvniekam. Lai aizsargātu sevi, lai izdzīvotu, ātri vien jātiek skaidrībā par šīs vietas noteikumiem un tiem jāpiemērojas.

Aomame iegāja mūzikas ierakstu veikalā Dzijūgaokas stacijas tuvumā un meklēja Janāčeka "Simfonietu". Janāčeks

'Jautājuma zīme (angļu vai). 176 HARUKI MURAKAMI

nebūt nebija īpaši populārs komponists, viņa darbiem atvēlētais stūrītis bija mazs, "Simfonieta" atrodama tikai vienā ierakstā Klīvlendas pūtēju orķestra izpildījumā, diriģēja Džordžs Sels. Vienā plates pusē bija Bartoka "Skaņdarbi orķestrim", bet otrā "Simfonieta". Par koncertu nekādu norāžu nebija, bet arī citas izvēles nebija. Viņa nopirka plati. Atgriezās mājās, izņēma no ledusskapja Chablis, atkorķēja, uzlika plati uz atskaņotāja, nolaida adatu. Tad, dzerdama labi atdzesēto vīnu, klausījās mūziku. Sākuma fanfaras izskanēja īpaši iespaidīgi. Koncerts nebija slikts. Tomēr nekas nenotika. Mūzika skanēja, un viss. Ķermenis nekur nenobīdījās. Ari izjūtas nemainījās.

Noklausījusies ierakstu līdz galam, Aomame ielika plati vāciņos, apsēdās uz grīdas, atspieda muguru pret sienu un dzēra vīnu. Tā vienatnē domājot un dzerot, viņa nejuta vīna garšu. Viņa iegāja vannas istabā, nomazgāja seju ar ziepēm, ar mazām šķērītēm pielaboja uzacis, ar vates kociņiem iztīrīja ausis.

Vai nu es kļūstu jocīga, vai pasaule kļūst jocīga, viens no diviem. Bet kā īsti ir nesaprotu. Trauka un vāciņa lielumi neatbilst, varbūt tur vainīgs trauks, varbūt vāciņš. Tomēr viens fakts ir neapgāžams izmēri neatbilst.

Aomame atvēra ledusskapi un novērtēja tā saturu. Viņa pāris dienu nebija iepirkusies, tāpēc nekā daudz tur nebija. Izņēma gatavu papaju, pārgrieza ar nazi uz pusēm, izgreba ar karoti un ēda. Tad izņēma trīs gurķus, nomazgāja tos un apēda ar majonēzi. Nesteidzoties labi sakošļāja. Ielēja glāzē sojas pienu un izdzēra. Tās arī bija visas vakariņas. Vienkāršs, taču aizcietējumu novēršanai ideāli piemērots ēdiens. Aizcietējumi bija viena no lietām, ko Aomame šajā pasaulē necieta vairāk par visu. Apmēram tikpat stipri kā vīriešus, kas ģimenē ir varmākas, un šaursirdīgos reliģiskos fundamentālistus.

Paēdusi Aomeme izģērbās, nomazgājās karstā dušā, noslaucījās dvieli un nostājās pie spoguļdurvīm. Slaids viduklis, spriegi muskuļi, ne pārāk simetriskas krūtis, kaunuma apmatojums kā slikti kopts futbola laukums. Vērodama savu kailo ķermeni, Aomame pēkšņi iedomājās, ka pēc nedēļas viņai paliks jau trīsdesmit gadi. Kārtējā bezjēdzīgā dzimšanas diena. Un tieši laikā ap trīsdesmito dzimšanas dienu man jāiekļūst šādā bezjēdzīgā pasaulē, Aomame nodomāja. Tad sarauca uzacis.

1Q84. gads.

Mana atrašanās vieta.

\

10. NODAĻA tengo patiesa revolūcija, līst īstas asinis

Pārsēžamies, Fukaeri sacīja. Tad atkal saņēma Tengo roku. Tas bija īsi pirms vilciens iebrauca Tačikavas stacijā. Fukaeri nepalaida vaļā Tengo roku, kamēr viņi izkāpa no vilciena, uzkāpa un nokāpa pa kāpnēm, pārejot uz citu peronu. Citiem noteikti radās iespaids, ka abi ir iemīlējušies. Viņiem gan bija gadu starpība, bet Tengo izskatījās jaunāks par saviem gadiem. Dažs varbūt pavīpsnāja par atšķirību augumos. Laimīgs randiņš pavasarīgā svētdienā.

Taču Fukaeri rokā, kas aizvien vēl turēja viņējo, patiku pret pretējo dzimumu nejuta itin nemaz. Rokas tvēriens bija nemainīgs. Pirksti gluži kā ārstam, kas profesionāli precīzi iztausta pacienta pulsu. Varbūt, ka meitene ar pirkstiem un plaukstu centās informācijas plūsmā tieši paust to, ko nespēja pateikt ar vārdiem. Tengo tas pēkšņi ienāca prātā. Taču, pat ja tā tiešām būtu, tā drīzāk bija nevis plūsma, bet gan vienvirziena satiksme. Iespējams, Fukaeri spēja caur plaukstu uzņemt to, kas bija Tengo sirdī, taču Tengo gan šādā veidā lasīt Fukaeri dvēselē neizdevās. Bet Tengo par to neraizējās. Viņā nebija nekādas vēsts vai izjūtu, ko Fukaeri nedrīkstētu uzzināt.

Tengo pieņēma: pat ja Fukaeri neapzinās viņu kā pretējā dzimuma pārstāvi, tomēr izjūt pret viņu zināmu patiku. Ja tā nebūtu, tad, lai kāds būtu viņas nolūks, tik un tā tik ilgi viņa roku neturētu.

Abi nonāca uz Omes līnijas perona, tur pagaidīja un iekāpa pirmajā pienākušajā vilcienā. Kā jau svētdienā, tajā brauca daudz cilvēku, kas bija sagatavojušies kāpt kalnos, bija veselas ģimenes, un vilciens bija daudz pilnāks, nekā varēja paredzēt. Abi neapsēdās, bet palika stāvam durvju tuvumā.

-    Gluži kā ekskursijā, Tengo, pārlaidis skatienu vagonam, noteica.

-      Drīkst turēt roku, Fukaeri pavaicāja. Arī iekāpjot vilcienā, viņa nelaida vaļā Tengo roku.

-     Drīkst, protams, Tengo atteica.

Fukaeri mierīgi turpināja turēt Tengo roku savējā. Viņas plauksta un pirksti bija nemainīgi gludi un nemaz nebija sasvīduši. Šķita, ka viņa turpina meklēt un pārbaudīt kaut ko Tengo.

-     Bail vairs nav, Fukaeri kā šaubīdamās vaicāja.

-     Šķiet, ka nav vairs bail, Tengo atbildēja. Un viņš nemeloja. Panika, kas uzklupa svētdienu rītos, laikam gan pateicoties Fukaeri rokas pieskārienam, tik tiešām bija pagaisusi. Viņš vairs nesvīda, sirds vairs skaļi nesitās. Bērnības vīzija neparādījās. Arī elpa atkal bija rāma kā aizvien.

-     Labi, Fukaeri neizteiksmīgi noteica.

Labi gan, Tengo nodomāja.

Vilciens drīz atiešot, tika nobērts paziņojums, un drīz vien tas patiesi kā vecs, milzonīgs dzīvnieks mostoties nopurinājās un burkšķēdams aizvēra durvis abās pusēs. Tad, it kā beidzot pieņēmis lēmumu, lēni attālinājās no perona.

Tengo, turēdams Fukaeri roku, vēroja ainavu aiz loga. Sākumā tie bija tik apnicīgi ierastie dzīvojamie nami. Taču pēc kāda laika Musašino garlaicīgos skatus nomainīja kalnu ainava. No Higašiomes stacijas uz priekšu bija vairs tikai vienas sliedes. Tur viņi pārsēdās vilcienā ar četriem vagoniem. Apkārtne kļuva aizvien kalnaināka. No ši apvidus neviens vairs uz darbu pilsētā nebraukā. Kalni vēl krāsojās ziemas toņos, tomēr mūžzaļo koku spilgtums dūrās acis. Kad, apstājoties stacijā, atvērās durvis, varēja manīt, ka gaiss smaržo citādi. Gar sliedēm pletās lauki. Aizvien vairāk manīja lauku stila mājas. Pikapu te bija vairāk nekā vieglo automašīnu. Izskatās, ka esam gan tālu atbraukuši, Tengo nodomāja. Un cik tālu vēl brauksim?

Neraizējieties, Fukaeri sacīja, it kā lasīdama Tengo domas.

Tengo klusēdams pamāja. Nezin kāpēc viņš jutās tā, it kā dotos pie līgavas vecākiem viņu bildināt.

Abi izkāpa stacijā, kuru sauca "Futamatao". Viņš neatcerējās, ka būtu dzirdējis par šādu staciju. Diezgan savāds nosaukums. Maza, no koka būvēta stacijas ēka. Bez viņiem tajā izkāpa vēl pieci pasažieri. Vilcienā neviens neiekāpa. Cilvēki brauca uz Futamatao, lai te pastaigātos pa tuksnesīgajām kalnu takām. Laikam gan neviens nebrauc uz Futamatao, lai noskatītos Man of La Mancha] izrādi, lai dotos iztrakoties izslavētā diskotēkā, apmeklētu Aston Martin salonu, pamielotos slavenā franču restorānā ar omāru spīļu gratin. Spriežot pēc tur izkāpušo cilvēku izskata, šis minējums bija trāpīgs.

Stacijas tuvumā nemanīja neko veikaliem līdzīgu, ne ari kādas citas dzīvības pazīmes. Tomēr viens taksometrs tur stāvēja. Laikam piebraucis, pieskaņojoties vilciena pienākšanas laikam. Fukaeri viegli pieklauvēja pie taksometra

1 Mūzikls, kas pirmo reizi izrādīts 1964. gadā.

lodziņa, atvēra durvis, iekāpa iekšā. Tad pamāja, lai ari Tengo kāpj mašīnā. Durvis aizvērās, Fukaeri deva šoferim īsus norādījumus, uz kurieni jābrauc.

Brauciens taksometrā pārāk garš nemaz nebija, bet ceļš gana sarežģīts. Augšup kalnā, lejup pa stāvu nogāzi, pēc tam sākās citas grūtības braukšana pa lauku ceļam līdzīgu šauru šoseju. Līkumu un pagriezienu tajā bija daudz. Tomēr šoferis to dēļ ātrumu itin nemaz nesamazināja, Tengo pārbijies cieši turējās pie durvju roktura. Taksometrs uzbrauca augšā pārsteidzoši stāvā, slēpošanas kalnam līdzīgā nogāzē un tad mazā kalna galā apstājās. Tas drīzāk līdzinājās braucienam atrakciju parkā nekā taksometrā. Tengo izņēma no maka divas tūkstoš jenu banknotes, pasniedza šoferim, paņēma atlikumu un čeku.

Vecās japāņu stila mājas priekšā stāvēja divas automašīnas viena bija melns Mitsubishi Pajero, bet otra liels, zaļš Jaguar. Pajero spoži mirdzēja, Jaguar bija vecs modelis. Tik ļoti noputējis, ka tā krāsu bija grūti noteikt. Arī priekšējais stikls netīrs; izskatījās, ka ar auto labu laiku nav braukts. Gaiss bija tik svaigs, ka vai elpa aizrāvās, visapkārt valdīja klusums. Turklāt tik dziļš klusums, ka šķita dzirdei ar to jāaprod. Debesis bija neaizsniedzami augstu, saules stari sildīja, patīkami pieskaroties atsegtajai ādai. Šad tad ieskanējās spalgas putnu balsis. Taču pašus putnus nekur nemanīja.

Elegants nams. Diezgan sen būvēts. Labi aprūpēts. Ari koki dārzā skaisti apcirpti. Daži bija apcirpti pārāk centīgi un līdzinājās plastmasas dekorācijām. Lielās priedes meta pār zemi platas ēnas. No turienes pavērās plašs skats uz apkārtni, tomēr, cik tālu vien skatiens sniedzās, nevienu cilvēku mītni nemanīja. Tengo pieņēma, ka laikam gan cilvēkiem nepatīk tik neērtā vietā celt mājas.

Fukaeri atvēra neaizslēgtās, grabošās priekšnama durvis, iegāja iekšā un pamāja, lai Tengo seko. Ārkārtīgi plašajā un klusajā priekštelpā abi novilka apavus, tad pa spodro un auksto gaiteni devās uz viesistabu. Pa viesistabas logu pavērās panorāmisks skats uz kalnu rindu. Varēja redzēt arī saulē atmirdzam līkumotu upi. Skats bija brīnišķīgs, taču Tengo nespēja par šo skaistumu priecāties. Fukaeri norādīja Tengo, lai viņš apsēžas lielā dīvānā, un, neko neteikusi, izgāja no istabas. Dīvāns oda pēc seniem laikiem. Cik īsti seniem to Tengo nespēja uzminēt.

Ārkārtīgi askētiski iekārtota viesistaba. Uz zemā, no viena bieza dēļa izgatavotā galdiņa nebija nekā. Ne pelnu trauka, ne galdauta. Pie sienām nevienas gleznas. Ne pulksteņa, ne kalendāra. Nevienas puķu vāzes. Nekā bufetēm līdzīga. Ne grāmatu, ne žurnālu. Uz grīdas izbalojis antīks paklājs ar nenosakāmu rakstu. Apmēram tikpat vecs, cik mīksto mēbeļu komplekts. Viens milzīgs, plostam līdzīgs dīvāns, kurā sēdēja Tengo, un trīs krēsli. Liels, atvērts kamīns, taču nekas neliecināja, ka pēdējā laikā tur būtu kūrusies uguns. Bija aprīļa vidus, bet no sienām nāca dzestrums. It kā istaba joprojām būtu ziemas aukstuma piesūkusies. Izskatījās, ka šī telpa diezgan pasen nolēmusi nevienu šeit draudzīgi neuzņemt. Atgriezās Fukaeri un, protams, neko neteikusi, apsēdās Tengo līdzās.

Kādu bridi abi klusēja. Fukaeri bija noslēgusies pati savā noslēpumainajā pasaulē, Tengo mierīgi elpoja un centās atslābināties. Izņemot kaut kur tuvumā skanošās putnu balsis, istabā valdīja pilnīgs klusums. Tengo šķita: ja ieklausītos uzmanīgāk, šajā klusumā varētu sadzirdēt vairākas nianses. Ne jau tikai to, ka nebija nekādu trokšņu. Šķita, ka klusums pat cenšas kaut ko pastāstīt. Tengo bezjēdzīgi ieskatījās rokaspulkstenī. Pacēla skatienu un nopētīja ainavu aiz loga, pēc tam atkal pavērās rokaspulksteni. Laiks itin nemaz nebija pavirzījies uz priekšu. Svētdienas rītos laiks varēja ritēt tikai ļoti lēni.

Apmēram pēc desmit minūtēm pēkšņi, bez brīdinājuma atvērās durvis un viesistabā iesteidzās kāds vīrietis. Viņam bija pāri par sešdesmit. Apmēram metru sešdesmit augumā, labu stāju, mugura tik taisna, it kā tai cauri ietu metāla stienis, zods izstiepts uz priekšu. Kuplas uzacis, it kā īpaši radītas cilvēku iebiedēšanai, brilles biezos, melnos ietvaros. Visas viņa kustības bija tik kompaktas, it kā viņš būtu dīvains automāts, kas neizdara nevienu lieku kustību. Tengo piecēlās sasveicināties, taču vīrietis ar roku pamāja, lai viņš paliek sēžam. Kad Tengo paklausīgi apsēdās, vīrietis, it kā sacenšoties, steigšus apsēdās krēslā. Tad kādu brīdi, neko neteicis, pētīja Tengo seju. Nevarētu teikt, ka acis asi mirdzētu, tomēr tās nebija slinkas, nekas tām nepalika nepamanīts. Acis laiku pa laikam te samiedzās, te papletās, itin kā fotogrāfam regulējot objektīva atvērumu.

Vīrietim mugurā bija balts krekls, virs tā tumšzaļš džemperis, biezas, pelēkas vilnas bikses. Visi apģērba gabali izskatījās gadus desmit veci. Tie šķita labi ievalkāti un mazliet noguruši. Laikam gan viņš bija cilvēks, kas apģērbam īpašu uzmanību nepievērš. Vai varbūt viņam tuvumā nebija cilvēku, kas pievērš uzmanību apģērbam. Mati kļuvuši plānāki, tāpēc galvas forma īpaši izcēlās. Vaigi iekrituši, asi vaigu kauli. Tikai mazās, pilnīgās lūpas neiederējās šajā kopiespaidā. Šur tur palicis kāds nenoskūts bārdas rugājs. Taču varbūt tā tikai šķita šajā apgaismojumā. Kalnu apvidus saule, kas iespīdēja pa logu, Tengo šķita citāda nekā ierastie saules stari.

-     Piedod, ka liku tev mērot šo tālo ceļu uz šejieni. Vīrieša runas veids bija mazliet īpatnējs. Viņš runāja kā l ilvēks, kuram kaut kad pirms laba laika ir bijis ilgs ieradums runāt. Turklāt runas bijušas loģiskas. Tev nācās tik tālu braukt. Paldies, ka speciāli atbrauci.

Tengo atteica, ka tas viņu nav apgrūtinājis. Tad stādījās priekšā. Atvainojās, ka viņam nav vizītkartes.

-     Es esmu Ebisuno, sarunu biedrs sacīja. Man ari nav vizītkartes.

-     Ebisuno kungs, Tengo atkārtoja.

-     Visi mani sauc par Skolotāju. Nezin kāpēc pat paša meita mani tā dēvē.

-     Kādiem hieroglifiem to raksta?

-     Rets vārds. Bieži negadās redzēt. Eri, parādi, lūdzu, kā to raksta.

Fukaeri pamāja, paņēma kaut ko burtnīcai līdzīgu un ar pildspalvu uz baltas lapas lēni uzrakstīja hieroglifus "mežoņi" un "lauks". Hieroglifi bija kā ar naglu iegrebti ķieģelī. Taču nevarētu teikt, ka to nozīme nebija saprotama.

-      Angliski tas būtu field of savages. Es agrāk nodarbojos ar kultūrantropoloģiju, šai zinātnei diezgan piemērots vārds, Skolotājs sacīja. Tad ap mutes kaktiņiem pavīdēja kaut kas smaidam līdzīgs, taču skatiens ne mazākā mērā nezaudēja vērīgumu. Taču es jau ļoti sen pārtraucu attiecības ar zinātni, šobrīd nodarbojos ar kaut ko tādu, kam ar to nav nekāda sakara. Esmu pārcēlies uz dzīvi gluži citā field of savages.

Patiešām ļoti rets vārds. Tengo tas šķita dzirdēts. Sešdesmito gadu otrajā pusē bija tāds pazīstams pētnieks Ebisuno, vairāku grāmatu autors, tolaik slavēts. Tengo sīkāk nezināja, kāds bija šo grāmatu saturs, atmiņas stūrītī bija palicis tikai šis vārds. Taču nu jau kādu laiku šo vārdu nemanīja.

-    Man šķiet, ka esmu jūsu vārdu dzirdējis, Tengo uzvedinoši sacīja.

-     Iespējams, Skolotājs, tālumā skatoties, noteica, it kā viņi runātu par kādu trešo, tur neesošu personu. Lai tur kā, tas bija ļoti sen.

Tengo sajuta līdzās sēdošās Fukaeri elpu. Lēnu, dziļu ieelpu un izelpu.

-     Tengo Kavana, Skolotājs teica, it kā nolasot vārdu no vizītkartes.

-     Tieši tā, Tengo apstiprināja.

-     Universitātē studējis matemātiku, šobrīd Jojogi privātskolā pasniedz matemātiku, Skolotājs teica. Taču vēl arī raksti romānus. To man Eri stāstīja. Vai tā ir?

-     Tā ir, Tengo sacīja.

-   Neizskaties ne pēc matemātikas skolotāja, ne pēc rakstnieka.

Tengo izspieda smaidu.

-    Pavisam nesen man kāds kaut ko tamlīdzīgu jau teica. Noteikti mana auguma dēļ.

-     Es ar to nedomāju neko sliktu, Skolotājs sacīja. Tad pabīdīja dziļāk uz deguna melnās brilles. Tas nav nekas slikts ne pēc kā neizskatīties. Vienkārši vēl neesi iekļāvies nevienā rāmī.

-    Tas ir ļoti pagodinoši, ka jūs tā sakāt, bet es vēl neesmu kļuvis par rakstnieku. Tikai mēģinu rakstīt romānus.

-     Mēģini?

-    Jā, mācos no kļūdām.

-     Protams, Skolotājs noteica. Tad, it kā tikai tobrīd pamanījis, ka istabā ir vēss, saberzēja rokas. Cik noprotu no dzirdētā, tu pārstrādāsi Eri uzrakstīto romānu, uzlabosi to, un tas varētu iegūt debitantu konkursa balvu. Un tad šo bērnu pasniegs pasaulei kā rakstnieci. Vai esmu pareizi sapratis?

Tengo ļoti uzmanīgi izvēlējās vārdus. Pašos pamatos ir tā, kā jūs teicāt. Tas ir redaktora Komacu plāns. Atklāti sakot, es pats gan īsti nezinu, vai šis plāns ir realizējams. Un arī to, cik tas ir ētiski. Es šajā stāstā esmu iesaistīts tikai tiktāl, ka pārstrādāšu "Gaisa kūniņu". Varētu teikt esmu tehniskais darbinieks. Par visu pārējo atbild Komacu.

Skolotājs kādu brīdi koncentrējies kaut ko pārdomāja. Šķita, ka istabas klusumā var sadzirdēt viņa domas riņķojam. Tad Skolotājs jautāja:

-     Viss šis plāns ir redaktora Komacu izdomājums, tu dosi savu ieguldījumu tikai kā tehniskais darbinieks?

-     Tieši tā.

-    Es kādreiz biju zinātnieks, neesmu pārāk kaislīgs romānu lasītājs. Tāpēc labi nepārzinu literārajā pasaulē notiekošo. Tomēr tas, ko jūs darāt, man izskatās pēc krāpšanas. Varbūt es kļūdos?

-     Nē, nekļūdāties. Man arī tā izskatās, Tengo sacīja.

Skolotājs nedaudz saviebās.

-     Tomēr tu bez šaubīšanās esi iesaistījies šajā plānā, turklāt jau esi ķēries klāt un krietni pavirzījies uz priekšu.

-    Krietni pavirzījies uz priekšu neesmu, bet ķēries klāt gan esmu.

-     Kāpēc gan?

-     Tieši šo jautājumu es pats sev visu nedēļu nemitīgi uzdodu, Tengo atklāti atbildēja.

Skolotājs un Fukaeri klusēdami gaidīja, ka Tengo teiks vēl kaut ko.

-     Man piemītošais prāts, veselais saprāts un instinkti visi kā viens liek turēties no tā pa gabalu. Pašos pamatos esmu cilvēks, kas rīkojas saskaņā ar veselo saprātu. Man nepatīk ne azarts, ne risks. Visticamāk, tā ir gļēvulība. Bet šoreiz, kad Komacu kungs sāka runāt par šo bīstamo lietu, es nezin kāpēc nespēju pateikt nē. Tam ir viens iemesls šis darbs, "Gaisa kūniņa", ļoti dziļi aizskāra manu sirdi. Ja mēs būtu runājuši par kādu citu darbu, tad es bez vilcināšanās atteiktos.

Skolotājs kādu bridi izbrīnīts skatījās uz Tengo.

-     Tātad tev par to krāpšanas daļu nekādas intereses nav. Tikai esi dziļi ieinteresēts šo darbu uzlabot. Vai tā?

-      Tieši tā. Turklāt tas ir kas vairāk par dziļu interesi. Jo, ja reiz "Gaisa kūniņa" ir jāpārstrādā, es negribētu to uzticēt nevienam citam.

-     Skaidrs, Skolotājs noteica. Un tad savilka tādu seju, it kā pārskatīšanās dēļ būtu iebāzis mutē kaut ko skābu. Tavas izjūtas lielos vilcienos ir saprotamas. Un kāds ir tā Komacu mērķis? Vai viņš vēlas naudu vai slavu?

-     Atklāti sakot, Komacu kunga noskaņojums man ari nav gluži saprotams, Tengo sacīja. Taču šķiet, ka viņa motivācija ir kaut kas lielāks par naudu vai slavu.

-     Piemēram?

-    Baidos, ka Komacu kungs pats to neapzinās, taču viņš ir apsēsts ar literatūru. Un šādi cilvēki kāro tikai vienu kaut reizi mūžā atrast īstu vērtību un tad to uz paplātes pasniegt pasaulei.

Skolotājs brīdi noraudzījās Tengo. Tad sacīja:

-     Tātad jums katram ir sava motivācija. Un tā nav ne nauda, ne slava.

-    Jā, es domāju, ka tā ir.

-     Taču neatkarīgi no tā, kāda ir šī motivācija, tu pats sacīji, ka plāns ir diezgan riskants. Ja kādā posmā patiesība nāktu gaismā, bez šaubām, izceltos skandāls. Un ne jau

tikai jūs abi izpelnītos nopēlumu. Eri savos septiņpadsmit gados varbūt ļoti ciestu. Tieši par to es šajā lietā raizējos visvairāk.

-    Ir dabiski par to uztraukties, Tengo pamādams sacīja.

Jums ir pilnīga taisnība.

Melnās, kuplās uzacis par centimetru sarāvās.

-         Taču neatkarīgi no tā visa, pat tā, ka tas varētu būt bīstami arī Eri, tu tomēr vēlies pārstrādāt "Gaisa kūniņu"?

-         Kā jau iepriekš sacīju, tas ir kaut kas tāds, līdz kam nesniedzas ne prāts, ne veselais saprāts. Es, protams, vēlos, cik vien iespējams, pasargāt Eri. Taču nevaru solīt, ka viņai nekādas briesmas nedraud. Tie būtu meli.

-         Protams. Skolotājs noklepojās, it kā pabeidzot šo tematu. Lai kā arī būtu, tu vismaz, šķiet, esi godīgs.

-     Vismaz cenšos būt atklāts.

Skolotājs nopētīja savas uz ceļgaliem noliktās rokas, kādu brīdi skatījās uz tām, it kā tās būtu kaut kas neparasts. Nopētīja virspusi, tad apgrieza otrādi un apskatīja plaukstas.

-         Kā tev šķiet, vai šo redaktora Komacu plānu patiešām iespējams realizēt?

-         Viņa pārliecība ir tāda, ka "visam ir divas puses", Tengo sacīja. Divas labā puse un ne tik sliktā puse.

Skolotājs iesmējās.

-        Diezgan unikāla pārliecība. Vai šis Komacu ir optimists vai ļoti pašpārliecināts cilvēks?

-     Ne viens, ne otrs. Vienkārši ciniķis.

Skolotājs viegli nogrozīja galvu.

-         Ciniķi parasti ir vai nu optimisti, vai pārmēru pašpārliecināti. Kā ir ar viņu?

-     Iespējams, ka ir tāda nosliece.

-     Sarežģīts cilvēks.

-     Visai sarežģits, Tengo piekrita. Taču muļķis viņš nav.

Skolotājs lēni ieelpoja. Tad pagriezās uz Fukaeri pusi.

-     Eri, kā ir, ko tu domā par šo plānu?

Fukaeri kādu bridi skatījās anonīmā punktā tukšumā. Tad sacīja:

-     Piekrītu.

Skolotājs apaudzēja Fukaeri īso izteikumu ar nepieciešamajiem vārdiem:

-    Tātad tas nozīmē, ka tev nav iebildumu pret to, ka šis cilvēks pārstrādā "Gaisa kūniņu"?

-     Nav.

-     Tu tāpēc vari iekulties nepatikšanās.

Fukaeri uz to neatbildēja. Tikai ciešāk savilka jakas apkakli. Tomēr šī kustība pauda viņas lēmuma nesatricināmību.

-    Laikam gan šim bērnam ir taisnība, Skolotājs rezignēti noteica.

Tengo paskatījās uz tagad dūrē sažņaugto Fukaeri roku.

-    Tomēr ir vēl viens jautājums, Skolotājs sacīja Tengo. Ja tu kopā ar šo Komacu publicēsi "Gaisa kūniņu", tad Eri tiks pasniegta kā rakstniece. Taču viņai ir lasīšanas traucējumi. Disleksija. Vai tu to zini?

-     Tikko, šurp braucot, es to lielos vilcienos sapratu.

-    Visticamāk, tā ir iedzimta. Īstenībā viņa ir gudrs bērns. Ar dziļu prātu. Taču viņas disleksija, maigi sakot, varētu ne visai labi ietekmēt jūsu plānu.

-     Cik daudz cilvēku to zina?

-    Ja neskaita viņu pašu, trīs, Skolotājs sacīja. Es, mana meita Adzami un tu. Neviens cits to nezina.

-     Vai tad tās skolas skolotāji, kurā Eri gāja, to nezina?

-    Nezina. Tā bija lauku skola. Tur pat šo vārdu disleksija nebija dzirdējuši. Turklāt skolā viņa ir gājusi pavisam isu laiku.

-     Varbūt izdosies to kaut kā veikli noslēpt.

Skolotājs vērtējoši nopētīja Tengo seju.

-    Eri tev ļoti uzticas, viņš pēc īsa brīža teica. Nezinu, kāpēc. Bet…

Tengo klusēdams gaidīja turpinājumu.

-     Savukārt es uzticos Eri. Tāpēc, ja reiz viņa tev uztic savu darbu, tad man atliek tikai piekrist. Tomēr, ja nu patiešām izdodas šo plānu realizēt, ir pāris faktu par viņu, kurus vajadzētu zināt. Skolotājs, it kā pamanījis kādu diedziņu, vairākas reizes pārlaida roku labajam ceļgalam. Par to, kā pagājusi viņas bērnība. Kādos apstākļos es viņu pieņēmu audzināt. Taču, ja sāksim par to runāt, saruna iznāks pagara.

-     Labprāt jūs uzklausīšu, Tengo sacīja.

Tengo līdzās sēdošā Fukaeri sagrozījās. Ar abām rokām piespieda jakas apkakli ciešāk pie kakla.

-     Nu tad tā, Skolotājs teica. Mums jāatgriežas sešdesmitajos gados. Mēs ar Eri tēvu bijām tuvi draugi. Viņš gan bija desmit gadus vecāks par mani, bet mēs studējām vienā universitātē, vienā fakultātē. Raksturs un pasaules skatījums mums diezgan stipri atšķīrās, taču mēs nezin kāpēc labi sapratāmies. Abi apprecējāmies vēlu, drīz pēc kāzām abiem piedzima meitas. Dzīvojām vienā dienesta dzīvokļu namā, ģimenes bieži ciemojās viena pie otras. Ari darbs labi vedās. Mēs tolaik bijām tā sauktie "spicie zinātnieki", bijām populāri. Par mums bieži rakstīja presē. Ārkārtīgi interesants laiks.

Bet tad sešdesmitie gadi tuvojās beigām un pasaulē pamazām sāka ost pēc sviluma. Septiņdesmitajos gados, kad noslēdza drošības līgumu ar amerikāņiem, bija studentu kustības augstākais punkts, barikādes universitātēs, saķeršanās ar mobilajām vienībām, asiņaini iekšējie konflikti, cilvēki mira. Pamazām viss kļuva pārāk smagi, un es aizgāju no universitātes. Jau pašā sākumā es īsti neiederējos akadēmiskumā, bet šajā laikā man pret to radās patiesa nepatika. Par sistēmu, pret sistēmu, vai nav vienalga. Galu galā tā ir tikai cīņa starp organizācijām. Turklāt es organizācijām neuzticos ne lielās, ne mazās lietās. Tu laikam tajā laikā vēl nestudēji.

-    Kad es iestājos universitātē, nemieri jau bija beigušies.

-     Svētki nosvinēti.

-     Tā varētu teikt.

Skolotājs uz bridi pacēla rokas gaisā, tad atkal nolika uz ceļiem.

-     Divus gadus pēc tam, kad es aizgāju no universitātes, to pameta arī Eri tēvs. Viņš ticēja Mao revolūcijas idejām, atbalstīja Ķīnas kultūras revolūciju. Tolaik ziņas par kultūras revolūcijas nežēlīgo, necilvēcisko pusi līdz mūsu ausīm nenonāca. Mao izteikumu sludināšana bija vienas daļas inteliģences tālaika intelektuālā mode. Eri tēvs kopā ar studentiem izveidoja universitātē pusmilitāru radikālu grupējumu, piedalījās universitātes nemieros. Viņam ticēja, un šim grupējumam pievienojās ari studenti no citām universitātēm. Tā šī viņa izveidotā grupa pamazām paplašinājās. Universitātes vadība izsauca mobilās vienības, viņu arestēja kopā ar studentiem, sākās kriminālprocess. Sakarā ar to viņu atlaida no darba universitātē. Eri tolaik vēl bija bērns. Laikam gan neko no tā visa neatceras.

Fukaeri klusēja.

-    Viņas tēvu sauca Tamocu Fukada. Aizgājis no universitātes, viņš kopā ar desmit studentiem, kas veidoja viņa grupējuma kodolu, pievienojās "Takašimas skolai". Puse no studentiem bija izslēgti no universitātes. Viņiem vajadzēja kaut kur doties. Takašima nebija slikta vieta. Tolaik par to ziņoja plašsaziņas līdzekļi. Vai tu par to zini?

Tengo papurināja galvu.

-     Es par to neko nezinu.

-      Fukadas ģimene pārcēlās kopā ar viņu. Proti, sieva un Eri. Visa ģimene pievienojās Takašimas skolai. Vai par Takašimas skolu tu zini?

-    Vispārīgos vilcienos, Tengo sacīja. Komūnai līdzīga organizācija. Dzīvoja kopienas dzīvi, pelnīja iztiku ar zemkopību. Nodarbojās arī ar piensaimniecību. Organizācija aptvēra visu valsti. Pilnībā noliedza privātīpašumu, viss īpašums bija koplietošanas.

-    Tieši tā. Fukada meklēja šādu Takašimas sistēmas utopiju, Skolotājs noteica ar sadrūmušu seju. Lieki teikt, ka utopija nekur pasaulē nav atrodama. Tāpat kā alķīmija un mūžīgais dzinējs. Takašimas skola, es tā teiktu, nedarīja neko citu, kā tikai ražoja nedomājošus robotus. Izņēma cilvēkiem no smadzenēm patstāvīgas domāšanas shēmu. Džordža Orvela romānos aprakstītā pasaule. Bet, tu jau to noteikti zini, pasaulē ir ne mazums tādu grupējumu, kas izveido šādus apstākļus smadzeņu nāvei. Tādā veidā ir ērtāk. Ne par ko sarežģītu nav jādomā, klusējot jāpilda no augšas dotie rīkojumi. Visi paēduši. Cilvēkiem, kas to meklē, Takašimas skola laikam gan bija īsta paradīze.

Taču Fukada nebija viens no tiem. Viņš aizvien bija domājis pats ar savu galvu. Turklāt profesionālis. Tāpēc viņš tādā vietā kā Takašima nevarēja justies apmierināts. Un, protams, Fukada jau pašā sākumā to apzinājās. Padzīts no universitātes, paņēmis līdzi radikālos studentus, citas vietas, kurp doties, viņam nebija, un šī kļuva par patvērumu.

Patiesību sakot, viņš meklēja Takašimas sistēmas know-how. Pirmām kārtām vajadzēja apgūt lauksaimniecības prasmes. Gan viņš, gan studenti visi bija uzauguši pilsētās un par lauku darbiem nezināja pilnīgi neko. Apmēram tikpat, cik es par kosmosa zinātni. Tāpēc viņiem vajadzēja praksē apgūt visu no paša sākuma zināšanas un prasmes. Tāpat arī bija daudz lietu, ko iemācīties par praktisko kopienas dzīvi, par naudas apriti, par grupas uzbūvi, par iespējām būt pašpietiekamiem. Kad Takašimā bija nodzīvoti divi gadi, tas viss bija apgūts. Grupa bija apķērīga. Arī Takašimas skolas vadības trūkumi bija izprasti. Tad Fukada pameta Takašimu, paņēmis līdzi savus sekotājus, un izveidoja pats savu, neatkarīgu grupu.

-     Man patika Takašimā, Fukaeri noteica.

Skolotājs pasmaidīja.

-     Maziem bērniem tur, protams, patika. Taču, kļūstot vecākiem, kad veidojas pašapziņa, daudziem bērniem Takašima kļuva par elli zemes virsū. Ir dabiska vēlēšanās domāt pašam ar savu galvu, sacelties pret uzspiesto. Tas tika ar varu apspiests. Citiem vārdiem sakot, tas bija kaut kas līdzīgs smadzeņu nosiešanai.

-     Nosiešanai, Fukaeri pārjautāja.

-      Senajā Ķīnā mazām meitenēm kājas iespieda bezjēdzīgi mazās kurpītēs, lai tās neaugtu lielākas, Tengo paskaidroja.

Fukaeri, neko neteikusi, iztēlojās šo ainu.

Skolotājs turpināja:

-     Fukadas izveidotās grupas kodols, protams, bija studenti no viņa kaujas vienības. Taču parādījās arī citi, kas vēlējās pievienoties grupai, un, gluži kā veļot .sniega bumbu, grupa izveidojās lielāka, nekā sākotnēji bija iecerēts. Nebija mazums to, kas bija pievienojušies Takašimas

C.rupai, ticot tās ideāliem, bet tās realitātē vīlušies. Citu mērķis bija līdzīgs dzīvesveids kā hipijiem, bija arī kreisie grupējumi, kurus izformēja studentu nemieru laikā, cilvēki, kuriem bija apnikusi ikdienas dzīve un kuri, meklēdami jaunu, garīgu pasauli, bija pievienojušies Takašimas skolai. Tur bija gan tādi, kas iestājās vieni paši, gan tādi, kuri, tā kā Fukada, atnāca kopā ar ģimeni. Jāteic, ka kopējās mājsaimniecības sastāvs bija ļoti raibs. Fukada pildīja vadoņa pienākumus. Viņš bija dzimis līderis. Kā Mozus, kas vadīja israēļu tautu. Ar asu prātu, daiļrunīgs, ar izcilu spriestspēju. Apveltīts ar harismu. Liela auguma. Apmēram tikpat garš, cik tu. Cilvēki gluži dabiski izvirzīja viņu grupas centrā, pakļāvās viņa spriedumiem.

Skolotājs paplēta rokas, it kā norādot, cik liels viņš bijis. Fukaeri paskatījās uz attālumu starp šīm rokām, tad uz Tengo. Tomēr neko neteica.

Es un Fukada gan rakstura, gan izskata ziņā bijām ļoti atšķirīgi. Viņš dabisks līderis, es vientuļais vilks. Viņš politisks cilvēks, es pilnīgi un galīgi apolitisks. Viņš gara auguma vīrietis, es pundurītis. Viņu bieži sauca par izskatīgu vīrieti, es esmu zinātnieks ar dīvainu seju. Tomēr neatkarīgi no tā visa mēs bijām tuvi draugi un biedri, sapratām viens otra skatpunktu, uzticējāmies viens otram. Nepārspīlējot varu teikt, ka tāds draugs ir tikai vienreiz dzīvē.

Fukadas vadītā grupa bija noskatījusi savām vajadzībām atbilstošu ciematu Jamanaši prefektūras kalnos. Tajā vairs nebija palicis neviena, kas varētu arī turpmāk nodarboties ar lauksaimniecību, vecie ļaudis lauku darbus vairs nestrādāja, ciemats bija gluži pamests. Viņiem izdevies par lētu naudu nopirkt gan zemi, gan mājas. Pat plastmasas siltumnīcas. Ari pašvaldība viņiem piešķīrusi subsīdiju, lai tur atjaunotu lauksaimniecību. Vismaz pirmos pāris gadus viņi saņēma nodokļu atvieglojumus. Turklāt arī pašam Fukadam bijis kāds privāts ienākumu avots. Kas tā par naudu, no kurienes tā nākusi, to pat Skolotājs Ebisuno nezinājis.

-      Par šo līdzekļu avotu Fukada klusēja, nevienam šo noslēpumu neatklāja. Lai tur kā, no kaut kurienes nauda nāca, un Fukadam izdevās savākt komūnas izveidošanai vajadzīgos līdzekļus. Viņi par šiem līdzekļiem iegādājās lauksaimniecībai nepieciešamos darbarīkus, būvmateriālus un pat izveidoja rezerves fondu. Paši salaboja tur esošās mājas, un trīsdesmit cilvēku lielās komūnas dzīvei nepieciešamā sistēma bija izveidota. Tas bija 1974. gadā. Jauno komūnu nosauca par "Pirmsākumiem".

Pirmsākumi? Tengo nodomāja. Nosaukums šķita pazīstams. Taču viņš nespēja atcerēties, kur to dzirdējis. Atmiņā neizdevās to atsaukt. Tas viņu mazliet satrauca. Skolotājs turpināja:

-      Fukada bija rēķinājies ar to, ka pirmos pāris gadus, kamēr viņi pieradīs pie šīs vietas, komūnu būs grūti vadīt, tomēr viss noritēja daudz gludāk, nekā viņš bija paredzējis. Laikapstākļi bija viņiem labvēlīgi, arī apkaimes cilvēki neliedza palīdzīgu roku. Cilvēkiem patika komūnas līdera godīgums, tāpat arī uz viņiem dziļu iespaidu atstāja tas, ka jaunie "Pirmsākumu" locekļi vaiga sviedros strādāja laukos. Vietējie bieži iegriezās pie viņiem un deva noderīgus padomus. Un tā viņi apguva zināšanas par vietējo saimniekošanu, iemācījās sadzīvot ar zemi.

Pamatā viņi "Pirmsākumos" ievēroja Takašimas skolā apgūto know-how, taču šur tur ieviesa ari kaut ko pašu izdomātu. Piemēram, pārgāja uz bioloģiskās lauksaimniecības metodēm. Pārstāja izmantot ķīmiskos insekticīdus, dārzeņu audzēšanā lietoja tikai organisko mēslojumu. Tad sāka piegādāt dārzeņus tieši pilsētniekiem, tā nopelnot vairāk naudas. To varētu nosaukt par sava veida bioloģisko lauksaimniecību. Tas notika īstajā brīdī. Lielākā daļa komūnas locekļu bija auguši pilsētās un labi zināja, ko pilsētnieki vēlas. Pilsētnieki ir gatavi maksāt par tīriem, svaigiem, garšīgiem dārzeņiem. Viņi noslēdza līgumu ar piegādātājiem, vienkāršoja naudas apriti, tad izveidoja paši savu piegādes sistēmu. Viņi pārdeva kaut ko citu, nevis "netīrus, pāraugušus dārzeņus".

Es vairākkārt apmeklēju Fukadas fermu, sarunājos ar viņu, Skolotājs sacīja. Viņš bija izveidojis jaunu vidi, izmēģināja tur jaunas iespējas, izskatījās ļoti enerģisks. Man šķiet, ka šis laiks bija vismierīgākais, viscerīgākais posms viņa dzīvē. Ari ģimene šķita apradusi ar jauno dzīvi.

Kad cilvēki padzirdēja par "Pirmsākumu" panākumiem, aizvien lielāks kļuva to skaits, kuri vēlējās pievienoties. Par viņiem diezgan daudz runāja, ari plašsaziņas līdzekļos parādījās ziņas par viņu sasniegumiem. Pametuši naudas un informācijas mākto mūsdienu pasauli, dzīvo pie dabas un strādā vaiga sviedros "Pirmsākumi" vilināja cilvēkus, kas to vēlējās. Vispirms ar kandidātu sarunājās, tad viņu novērtēja un, ja šķita, ka cilvēks kopienā varētu noderēt, pieņēma. Kuru katru, kas tur ieradās, tā vienkārši nepieņēma. Kopienā vajadzēja nodrošināt augstu kvalitāti un morāli. Vajadzēja cilvēkus, kuriem ir pieredze lauku darbos un kuri ir veseli un spējīgi strādāt smagu fizisku darbu. Pieņēma arī sievietes, lai būtu vienāds abu dzimumu pārstāvju skaits. Pieaugot cilvēku skaitam, bija iespējams ari paplašināt fermas mērogus, tuvumā bija gan vēl pieejama zeme, gan ēkas, nebūtu grūti kopienu paplašināt. Sākumā komūnas veidotāji galvenokārt bija jauni, neprecēti cilvēki, taču pamazām pieauga to skaits, kuri ienāca kopā ar ģimeni. Jaunpienācēju vidū bija ari augsti izglītoti profesionāļi. Piemēram, ārsti, inženieri, skolotāji, grāmatveži. Šādus cilvēkus kopienā pieņēma. Viņi noderēja.

-     Vai šī kopiena pārņēma Takašimas primitīvo kolektīvismu? Tengo pavaicāja.

Skolotājs nogrozīja galvu.

-    Nē. Fukada atteicās no kopīpašuma. Viņš gan bija radikāls politiskajā ziņā, tomēr ari praktiski apdomīgs cilvēks. Viņš par labāku atzina mērenāku kooperatīva formu. Viņa mērķis nebija izveidot kaut ko skudru pūznim līdzīgu. Sistēma bija tāda visi bija sadalīti vairākās vienībās, un to iekšienē bija mērenāka kooperatīva sistēma. Privātīpašumu atzina, arī daļu ienākumu sadalīja; ja kāds bija nepamierināts ar savu vienību, drīkstēja pāriet uz citu; no "Pirmsākumiem" arī varēja brīvi aiziet. Bija atļauts brīvi sazināties ar ārpasauli, nebija nekā ideoloģiskai audzināšanai vai smadzeņu skalošanai līdzīga. Viņš jau Takašimas skolā bija sapratis, ka šādā brīvākā, dabiskākā formā arī darba ražīgums ir lielāks.

Fukadas vadībā "Pirmsākumu" dzīve ritēja ierastajās sliedēs. Taču pēc kāda laika komūna sadalījās divās grupās. Šāda šķelšanās Fukadas izveidotajā mērenajā vienību sistēmā bija neizbēgama. Viena bija kaujinieciskā grupa. Tās kodols bija Fukadas dibinātā kaujinieciski revolucionārā grupa. Viņi dzīvi fermas komūnā uztvēra kā sagatavošanās posmu, lai fermas aizsegā organizētu bruņotu sacelšanos, tā bija viņu nesatricināmā nostāja.

Otra bija miermīlīgā grupa, kura, tāpat kā kaujinieciskā grupa, bija noskaņota pret kapitālisma iekārtu, taču tās ideāls bija pašpietiekamība dabas tuvumā, pēc iespējas tālāk no politikas. Skaitliski fermā bija vairāk miermīlīgi noskaņoto. Taču kaujinieciskie un miermilīgie bija kā eļļa un ūdens. Attiecībā uz parastajiem lauku darbiem visiem bija viens mērķis, tur problēmu nebija. Taču, kad bija jāpieņem lēmumi par komūnas turpmāko virzību, viedokļi vienmēr bija divi. Bieži vien kompromiss nebija atrodams. Tādos gadījumos izcēlās asi strīdi. Tādējādi komūnas sašķelšanās bija tikai laika jautājums.

Laikam ejot, iespējas atrast vidusceļu pakāpeniski saruka. Galu galā ari Fukadam vajadzēja izvēlēties, kurā pusē nostāties. Ap to laiku viņš arī vairāk vai mazāk saprata, ka septiņdesmito gadu Japānā revolūcija nav iespējama. Tāpēc viņš atteicās no kādreizējām idejām, par revolūciju runāja kā par varbūtību, kā par alegoriju. Viņš uzskatīja, ka veselīga sabiedrība nevar iztikt bez šādas opozīcijas, graujošām idejām. Kā veselīga asumiņa. Taču viņa audzinātie studenti alka pēc īstām asinīm, pēc patiesas revolūcijas. Protams, arī viņš, Fukada, bija par to atbildīgs. Viņš ar savām runām bija uzjundījis asinis. Un iedēstījis šādus uzskatus studentu prātā. Viņš nu noteikti nebija tiem teicis, ka tā ir tikai šķietama revolūcija. Viņš bija godīgs cilvēks, ar asu prātu, arī izcils zinātnieks. Taču diemžēl ar tieksmi uz pārmērīgu daiļrunību, mēdza noreibt pats no saviem vārdiem, nepamanīja, ka pietrūkst dziļāku pārdomu un reālu pierādījumu.

Tā "Pirmsākumu" komūna sašķēlās divās daļās. Miermīlīgie palika "Pirmsākumu" sākotnējā fermā, kaujinieciskie pārcēlās uz citu, pustukšu ciematu piecu kilometru attālumā. Tas kļuva par revolucionārās kustības bāzi. Fukadas ģimene, tāpat kā citas ģimenes, palika "Pirmsākumos". Vispār tā bija diezgan draudzīga sašķelšanās. Arī šoreiz Fukada kaut kur dabūja jaunās komūnas izveidošanai nepieciešamos līdzekļus. Pēc sadalīšanās abas komūnas turpināja sadarboties. Gan dalījās ar nepieciešamajiem resursiem, gan arī ekonomisku apsvērumu dēļ izmantoja vienu un to pašu preču piegādes maršrutu. Lai abas mazās kopienas izdzīvotu, tām vajadzēja vienai otru atbalstīt.

Taču kādreizējo "Pirmsākumu" un jaunās komūnas cilvēki aizvien vairāk attālinājās. To mērķi bija pārāk atšķirīgi. Tikai Fukada turpināja uzturēt attiecības ar jauno komūnu, ar paša kādreiz audzinātajiem studentiem. Viņš izjuta par tiem dziļu atbildību. Tie bija viņa kādreiz veidotās organizācijas locekļi, tie, kas bija sekojuši viņam līdzi uz Jamanaši. Viņš nevarēja no tiem tik viegli atteikties. Turklāt ari jaunajai komūnai vajadzēja līdzekļus, kas nāca no viņa slepenā avota.

Tādējādi Fukada bija savā ziņā pretrunīgā situācijā, Skolotājs teica. Dziļi sirdī viņš vairs neticēja revolūcijas iespējamībai un romantikai. Taču arī nespēja to pilnībā noliegt. Pilnībā to noliedzot, viņš noliegtu arī savus līdz šim nodzīvotos mūža gadus, visu priekšā atzītu savu kļūdu. To viņš nespēja. Tam viņš bija par lepnu, turklāt viņš vēlējās ari turpmāk dzīvot starp studentiem. Tādējādi viņš it kā saglabāja kaut kādu kontroli pār viņiem.

Tā nu viņš dzīvoja starp šīm abām komūnām "Pirmsākumiem" un jauno. Fukada bija "Pirmsākumu" vadītājs, bet jaunajā, kaujinieciskajā komūnā padomdevējs. Cilvēks, kas savā sirdī vairs neticēja revolūcijai, turpināja sludināt revolucionāras idejas. Kaujinieciskās komūnas locekļi papildus lauku darbiem nopietni mācījās rīkoties ar ieročiem un pievērsās ideoloģiskajai audzināšanai. Un pretstatā Fukadam viņu uzskati kļuva aizvien radikālāki. Šī komūna kļuva ārkārtīgi noslēpumaina, nevienu no ārpuses neielaida. Par šiem bruņotajiem revolucionāriem sāka interesēties drošības policija, viņus novēroja.

"Pirmsākumi" sašķēlās 1976. gadā. Eri no turienes aizgāja un pārnāca pie manis nākamajā gadā. Ap to laiku arī jaunā komūna izdomāja sev jaunu nosaukumu "Ausma".

Tengo pacēla galvu, piemiedza acis.

-     Mirkli pagaidiet, viņš sacīja. Ausma. Šo vārdu viņš noteikti bija dzirdējis. Tomēr atmiņas nez kāpēc bija neskaidras un izplūdušas. Viņam tikai šķita, ka tūlīt aizsniegs kaut ko īstenībai līdzīgu.

-    Vai šī "Ausma" nebija iesaistīta kaut kādā incidentā?

-    Tieši tā, Skolotājs Ebisuno atteica. Un tad ieskatījās Tengo ar vēl nebijušu vērību. Mitosu ezera tuvumā, kalnos, izvērsās apšaude ar policiju. Tā bija slavenā "Ausma".

Bruņota apšaude, Tengo nodomāja. Viņš atminējās runas par to. Taču neko sīkāk nespēja atcerēties. It kā pagātne un tagadne būtu sajaukušās kopā. Turklāt ķermenī radās spēcīga nobīdīšanās sajūta. It kā ķermeņa augšdaļa un apakšdaļa grieztos katra uz savu pusi. Galva truli iesāpējās. Apkārtējais gaiss pēkšņi šķita retināts. Vai atkal uzbruks tā "lēkme"?

-     Kas notika? Skolotājs norūpējies apjautājās. Viņa balss skanēja it kā no liela attāluma.

Tengo papurināja galvu. Tad atguva balsi.

-     Viss kārtībā. Tūlīt pāries.

11. NODAĻA Aomame tieši ķermenis ir cilvēka svētnīca

Diezin vai atrastos vēl daudz cilvēku, kuri būtu sasnieguši tādu meistarību spērienos pa pautiem kā Aomame. Viņa katru dienu uzkrāja zināšanas par spērienu veidiem, tāpat arī nebija atstājusi novārtā praktiskos vingrinājumus. Sperot pa pautiem, vissvarīgākais ir izslēgt šaubas. Jāsper pa pretinieka visneaizsargātāko vietu, nikni, kā raidot elektrības triecienu, tāpat kā Hitlers, ignorējot Holandes un Beļģijas neitralitātes deklarācijas, tās samīdīja, tāpat kā, pārraujot Mažino aizsardzības līnijas vājāko punktu, pavisam vienkārši piespieda Franciju padoties. Vilcināties nedrīkst. Viens vienīgs šaubu bridis var izrādīties liktenīgs.

Vispārīgi runājot, viņa uzskatīja, ka nav neviena cita paņēmiena, ar kuru varētu pieveikt par sevi lielākus un stiprākus vīriešus. Tā bija Aomames nesatricināma pārliecība. Šī ķermeņa daļa, kas dota vai piekārta par vīrieti sauktajai radībai, ir viņa visvājākais punkts. Turklāt daudzos gadījumos tam nav nekādas efektīvas aizsardzības. Un šādu iespēju nedrīkst atstāt neizmantotu.

Aomame, sieviete būdama, nevarēja konkrēti iedomāties, kā sāp, kad iesper pa pautiem. Taču varēja iztēloties.

To, ka sāp kārtīgi, viņa varēja spriest pēc pretinieku reakcijas un sejas izteiksmes. Izskatījās, ka šīs sāpes ir nepanesamas gan spēcīgiem, gan skarbiem vīriešiem. Turklāt vēl tās spēcīgi ievaino pašapziņu.

-    Hs ir… tās sāpes ir tādas, it kā būtu pienācis pasaules gals, apdomājies reiz sacīja kāds vīrietis, kuram Aomame bija lūgusi to paskaidrot.

Aomame kādu bridi apsvēra šo līdzību. Pasaules gals?

-    Un otrādi iznāk tā, ka pasaules gals ir kā negaidīts spēriens pa pautiem? Aomame vaicāja.

-    Pasaules galu nav nācies piedzīvot, nevaru neko konkrētu pateikt, bet var būt, ka tā, partneris atteica, tukšu skatienu pievērsis gaisam. Tajā ir milzīga bezspēcības izjūta. Viss satumst un beidzas, un glābiņa nav.

Pēc tam Aomame diezgan bieži skatījās televīzijas nakts programmās rādīto filmu "Pludmalē". Amerikāņu sešdesmito gadu filma. Sācies totāls karš starp Ameriku un Padomju Savienību, milzīgs skaits kodolraķešu šķērso okeānus kā lidojošo zivju bari, zeme tiek nopostīta, vienā pasaules daļā cilvēce iznīcināta. Taču, pateicoties vēja virzienam, dienvidu puslodē tikai Austrāliju vēl neklāj nāves pīšļi. Tomēr tas ir tikai laika jautājums. Cilvēces bojāeja ir nenovēršama. Tajā zemē izdzīvojušie cilvēki, gaidot nepielūdzamo pasaules galu, dažādā veidā pavada savu pēdējo mūža dienu. Tāds sižets. Bezcerīgi drūma filma. (Taču vai tad nav tā, ka visi savā sirdī gaida pasaules gala tuvošanos? Skatoties šo filmu, Aomame par to vēlreiz pārliecinājās.)

Lai kā ari būtu, Aomame, vienatnē nakts vidū skatoties šo filmu, pilnībā piekrita šim viedoklim. "Protams, tā ir tāda sajūta, kā negaidot saņemt spērienu pa pautiem. Tādas izjūtas."

Pēc fizkultūras institūta beigšanas Aomame četrus gadus nostrādāja sporta dzērienu un veselīgas pārtikas ražošanas uzņēmumā, tajā laikā spēlēja kompānijas sieviešu softbola komandā kā vadošā spēlētāja. Komanda pamazām guva panākumus, pat nacionālajās spēlēs vairākkārt iekļūstot starp astoņām labākajām komandām. Taču nākamajā mēnesī pēc Tamaki Ocukas nāves viņa aizgāja no uzņēmuma un arī softbola spēlētājas karjerai pielika punktu. Apņēmīgi pārkārtoja dzīvi. Pēc tam, izmantojot vecāka kursa studiju biedra ieteikumu, sāka strādāt Hiroo sporta klubā par treneri.

Sporta klubā viņa galvenokārt vadīja fitnesa un kaujas mākslu nodarbības. Klubs bija iecienīts, prasīja lielu iestāšanās naudu, biedru vidū bija daudz slavenību. Viņa sāka vadīt tieši sievietēm paredzētas pašaizsardzības prasmju nodarbības. Par šo jomu Aomamei bija īpaša interese. Viņa izveidoja lielu, vīrietim līdzīgu lupatu lelli, kājstarpē pautu vietā iekāra melnus cimdus, un sievietes uz tā trenējās spert pa pautiem. Lai to visu padarītu reālāku, viņa cimdos sabāza skvoša bumbiņas. Pa tām bija jāsper ātri, bez žēlastības un vairākkārt. Daudzām kluba biedrēm šīs nodarbības sagādāja prieku. Mērķis bija pilnveidot savas prasmes, tomēr bija arī cilvēki, kuri, šo skatu ieraugot, sarauca uzacis (lielākā daļa no tiem kluba locekļi vīrieši). "Vai tas nav nedaudz pārspīlēti?" kluba vadība saņēma sūdzības. Tā rezultātā kluba menedžeris izsauca Aomami pie sevis un lika saprast, ka pautu spārdīšanas treniņus vajadzētu pārtraukt.

Bet, ja sieviete neiesper vīrietim pa pautiem, tad viņai nav nekādas iespējas sevi aizstāvēt, Aomame uzstājīgi skaidroja kluba menedžerim. Lielākā daļa vīriešu ir augumā lielāki un spēcīgāki. Ātrs spēriens pa pautiem ir sievietes vienīgā iespēja uzvarēt. Arī Mao sacījis: atrodi pretinieka vājāko vietu un koncentrējies uz tās caursišanu. Tikai tā partizāni var cīnīties pret parasto armiju.

Kā tu pati zini, šis ir slavens augstas klases sporta klubs, menedžeris apjucis sacīja. Daudzi mūsu biedri ir slavenības. Ņemot vērā visus aspektus, mums ir svarīgi saglabāt kvalitāti. Imidžam ir milzīga nozīme. Ja rīkojam nodarbības, kurās jaunas sievietes, skaļi kliegdamas, sper lellim pa kājstarpi, lai kāds tam būtu pamatojums, mēs sākam zaudēt kvalitāti. Ir bijuši gadījumi, kad pie mums ierodas potenciālie kluba biedri visu apskatīt, bet, ieraudzījuši tavu nodarbību, tomēr nolemj mums nepievienoties. Lai ko būtu teicis Mao un ko Čingishans, šis skats daudzus vīriešus dara nemierīgus un nervozus, rada nepatīkamu iespaidu.

Aomamei ne par mata tiesu nerūpēja tas, kas kluba biedriem vīriešiem rada satraukumu, nervozitāti vai nepatīkamas izjūtas. Šādas izjūtas pat i netuvojās tām, ko rada varmācīga izvarošana. Taču kluba vadības norādījumus nevarēja ignorēt, tāpēc Aomames vadīto pašaizsardzības prasmju nodarbību skaits palēnām samazinājās. Lelli izmantot aizliedza. Arī nodarbību saturs kļuva remdens un formāls. Aomamei, protams, tas vairs nebija interesanti, ari dalībnieces skaļi iebilda, taču viņa kā darba ņēmēja tur neko nevarēja darīt.

Aomame viņām sacīja, ka vienīgais paņēmiens, ko ir jēga izmantot uzbrukuma gadījumā, ir iedarbīgs spēriens pa pautiem. Tādi smalki paņēmieni kā uzbrucēja roku izgriešana uz muguras reālajā cīņā nekam neder. Realitāte un kino nav viens un tas pats. Labāk neko tādu pat nemēģināt, nedarīt neko un bēgt.

Aomame pieprata apmēram desmit dažādu spērienu. Viņa tos izmēģināja uz jaunākiem puišiem, liekot viņiem izmantot aizsarglīdzekļus. "Aomame, tu sper pa olām tā, ka sāp pat ar aizsarglīdzekļiem. Lūdzu, apžēlojies," viņi sūdzējās. Ja šīs noslīpētās prasmes nāktos pielietot dzīvē, viņu neviens nesabradātu. Ja atrastos kāds neprātis, kas man uzbruktu, tad es viņam turpat uz vietas skaidri parādītu pasaules galu, viņa nolēma. Pār viņu nāktu Tā Kunga valstība. Aizlidotu pa taisno uz Austrāliju, varētu tur kopā ar ķenguriem un valabijiem kaisīt sev uz galvas pīšļus.

Aomame, domādama par Tā Kunga valstības nākšanu, sēdēja pie bāra letes un malkoja Tom Collins. Izlikdamās kādu gaidām, laiku pa laikam paskatījās rokaspulkstenī. Patiesībā viņa nebija norunājusi šeit tikšanos. Aomame bāra apmeklētāju vidū meklēja piemērotu vīrieti. Bija pusdeviņi. Viņai mugurā bija Calvin Klein brūna džinsa jaka, zem tās gaišzila blūze, tumšzili minisvārki. Šoreiz īpašā leduscirtnīša somā nebija. Tas bija drēbju skapja atvilktnē, atpūtās, dvielī ietīts.

Bārs atradās Roppongi, bija pazīstams kā singles bar\ Tajā iegriezās daudzi neprecēti vīrieši un neprecētas sievietes vai varbūt gluži otrādi precētie, iecienīta vieta. Daudz ārzemnieku. Interjers veidots kā Hemingveja iecienītais bārs Bahamās. Sienas rotāja zobenzivis, pie griestiem karājās zvejnieku tīkli. Bija ari vairākas vecas makšķernieku fotogrāfijas. Netrūka arī paša Hemingveja portreta. Līksmais papus Hemingvejs. Bāra viesi īpaši nedomāja par to, ka mūža nogalē šis rakstnieks, alkohola atkarības nomocīts, nošāvās.

1 Iepazīšanās bārs (neprecētiem cilvēkiem) (angļu vai). 206 HARUKI MURAKAMI

Tovakar Aomami uzrunāja vairāki vīrieši, taču viņai neviens nepatika. Divi izklaidēties atnākuši studenti mēģināja tuvoties, bet šķita tik apnicīgi, ka viņa pat neatbildēja. Biroja darbinieku ar ļaunu skatienu, kurš teica: "Vai jūs kādu gaidāt?" viņa ātri atšuva. Aomamei vispār nepatika jauni vīrieši. Pārāk augstprātīgi un pašpārliecināti, sarunu tematu maz, pašas sarunas nekādas. Turklāt gultā viņi bija badīgi, patieso seksa baudu nepazina. Viņa meklēja mazliet nogurušu pusmūža vīrieti ar izkrist sākušiem matiem. Turklāt viņš nedrīkst būt vulgārs, viņam jābūt tīram. Un ar labu galvas formu. Tomēr šādi vīrieši nemaz tik bieži negadās. Tāpēc jābūt gatavai kompromisiem.

Aomame pārlaida skatienu bāram, klusām nopūtās. Kāpēc pasaulē nevar atrast "piemērotu vīrieti"? Viņa iedomājās Šonu Koneriju. Pietika iztēloties viņa galvas formu, lai kaut kur dziļi ķermenī truli iesāpētos. Ja Šons Konerijs te pēkšņi parādītos, es drīzāk mēģinātu paslēpties, nevis kaut ko uzsākt. Lai tur kā, Šons Konerijs nu gan nerādīsies šajā Bahamu stilā iekārtotajā singles bārā Roppongi.

Bārā pie sienas bija liels televizors, rādīja Queen. Aomamei ne visai patika Queen mūzika. Tāpēc viņa centās uz to pusi neskatīties. Tāpat arī, cik nu varēja, neklausījās pa skaļruņiem plūstošo mūziku. Beidzot Queen nomainīja ABBA. Ah, bija priekšnojauta, ka šis vakars izvērtīsies slikts.

Ar veco kundzi no "Vītolu rezidences" Aomame iepazinās sporta klubā, kur strādāja. Viņa piedalījās Aomames vadītajās pašaizsardzības nodarbībās, tajās radikālajās nodarbībās, kad tika spārdīts priekšlaikus nebūtībā aizgājušais lellis. Maza auguma, visvecākā grupas dalībniece, bet kustējās veikli, spēra labi. Aomame nodomāja, ka viņa gan kritiskā brīdī nepieļaus, ka viņu sabradā, jo pratīs iespert pa pautiem. Bez liekām runām, bez aplinkiem. Aomamei tas patika.

-    Laikam gan manā vecumā vairs nav īpašas vajadzības aizsargāties pret uzbrukumiem, nodarbības beigās viņa, eleganti pasmaidījusi, sacīja Aomamei.

-    Vecumam nav nozīmes, Aomame pārliecināti atteica. Drīzāk jārunā par dzīvesveidu. Ļoti svarīga ir attieksme gatavība sevi aizstāvēt. Nesamierināties ar uzbrukumu. Hroniska bezspēcības izjūta saēd cilvēku kā tārps.

Vecā kundze īsu brīdi klusēja, ieskatījās Aomamei acīs. Šķita, ka Aomames vārdi vai intonācija atstājusi uz viņu spēcīgu iespaidu. Tad viņa rāmi pamāja.

-Jūs pareizi sakāt. Tieši tā arī ir. Jums ir veselīga domāšana.

Pēc pāris dienām Aomame saņēma aploksni. Tā bija atstāta kluba reģistratūrā. Iekšā bija īsa vēstulīte, skaistā rokrakstā uzrakstīts vecās kundzes vārds un tālruņa numurs. Lūgums, neraugoties uz viņas aizņemtību, piezvanīt.

Pie telefona pienāca, kā šķita, privātsekretārs. Aomame nosauca savu vārdu, viņš, ne vārda neteicis, pārslēdza uz iekšējo līniju. Vecā kundze, pacēlusi klausuli, pateicās par zvanu. Ja tas nebūtu apgrūtinoši, varbūt viņas varētu kopā ieturēt maltīti. Viņa gribētu nesteidzīgi parunāt par kādu privātu jautājumu. Aomame sacīja, ka labprāt to darītu. Vai rītvakar būtu ērti, vecā kundze vaicāja. Aomamei nebija iebildumu. Tikai pati pie sevis nobrīnījās, par ko šī kundze gribēs ar viņu runāt.

Abas norunāja vakariņot franču restorānā klusā Adzabu nostūrī. Izskatījās, ka vecā kundze te ir sen pazīstama, viņas aizveda pie labākā galdiņa un pieklājīgi apkalpoja viesmīlis, kas viņu pazina. Vecā kundze bija ģērbusies laba piegriezuma gaiši zaļā vienkrāsainā kleitā (izskatījās pēc sešdesmito gadu Givenchy), aplikusi nefrīta kaklarotu. Restorāna menedžeris iznāca viņas sagaidīt un godbijīgi sveicināja. Ēdienkartē bija daudz dārzeņu ēdienu ar izsmalcinātu garšu. Bija sagadījies tā, ka tās dienas īpašais ēdiens bija zaļo pupiņu zupa. Vecā kundze pasūtīja tikai vienu glāzi Chablis, Aomame darīja tāpat. Vīns bija tikpat viegls un izsmalcināts kā ēdieni. Aomame kā otro ēdienu izvēlējās grilētu balto zivi, bet vecā kundze ēda tikai dārzeņus. Ēda tik skaisti, ka tajā varēja noraudzīties kā mākslas darbā. Sasniedzot manu vecumu, lai izdzīvotu, jāēd pavisam maz, viņa noteica. Tad piebilda puspajokam:

-     Un, ja iespējams, tikai vislabākais.

Vecā dāma piedāvāja Aomamei vadīt individuālus treniņus. Divas vai trīs reizes nedēļā viņas mājās pasniegt kaujas mākslas. Un, ja iespējams, ari muskuļu stiepšanas nodarbības.

-     Protams, tāda iespēja ir, Aomame atbildēja. Pateikšu kluba reģistratūrā, ka došos vadīt individuālas nodarbības.

-     Lieliski, vecā kundze sacīja. Tad mums atliek vienoties par grafiku. Lai pēc tam vairs nekas nav jāmaina. Vai tas ir iespējams?

-Jā-

-    Tad sāksim no nākamās nedēļas, vecā kundze teica.

Ar to arī darījums bija noslēgts.

Vecā kundze sacīja:

-      Kad nesen klubā sarunājāmies, man jūsu teiktais patika. Saruna par bezspēcības izjūtu. Par to, ka bezspēcības izjūta nodara cilvēkam ļaunumu. Vai atceraties?

Aomame pamāja.

-     Atceros.

-     Vai drīkstu jums kaut ko pajautāt? vecā kundze teica. Taupot laiku, es uzdošu ļoti tiešu jautājumu.

-    Jautājiet, ko vien vēlaties, Aomame atbildēja.

-    Jūs esat feministe vai lesbiete?

Aomame viegli piesarka, tad papurināja galvu.

-    Domāju, ka tā nav. Man ir ļoti individuālistisks domāšanas veids. Es neesmu ne feministe, ne lesbiete.

-     Labi, vecā kundze noteica. Tad, it kā nomierinājusies, ļoti eleganti ielika mutē brokoli un ļoti izsmalcināti sakošļāja, uzdzēra mazu malciņu vīna. Tad sacīja:

-     Ja ari jūs būtu feministe vai lesbiete, man tas itin nemaz netraucētu. Tas nekādu ēnu nemet. Taču, uzdrīkstos teikt, ja tā nav, saruna ritēs vieglāk. Vai jūs saprotat, ko gribu pateikt?

-     Šķiet, ka saprotu, Aomame atbildēja.

Aomame divas reizes nedēļā devās uz vecās kundzes villu mācīt viņai kaujas mākslas. Tur bija liela treniņu zāle ar spoguļiem, kas bija iekārtota vēl kundzes meitas bērnībā baleta nodarbībām, un tur abas neatlaidīgi trenējās. Viņa savam vecumam bija ļoti lokana, ātri progresēja. Maza auguma, ilgus gadus rūpīgi koptu un aprūpētu ķermeni. Aomame mācīja arī stiepšanās vingrojumu pamatus un viņu masēja.

Aomame prata izcili masēt. Fizkultūras institūtā viņai šajā jomā bija vislabākās sekmes no visiem. Viņa rūpīgi "apguva" katru cilvēka kaulu un muskuli. Izpētīja ikviena funkcijas un īpašības, noskaidroja, kā tos norūdīt un uzturēt. Aomamei bija nesatricināma pārliecība, ka cilvēka ķermenis ir svētnīca un, lai ko tur pielūgtu, tam ir jābūt stipram, skaistam un tīram.

Viņas uzmanibu saistīja ne tikai vispārējā sporta medicīna, tīri personiskas intereses vadīta, viņa vairākus gadus pie ķiniešu pasniedzēja apguva akupunktūru. Skolotājs patiesi brīnījās par viņas ātro progresu. Viņš domāja, ka Aomame varētu kļūt par profesionāli. Viņai bija laba atmiņa, un viņa visos smalkumos pārzināja cilvēka ķermeņa funkcijas. Turklāt, kas bija svarīgāk par visu, viņas pirkstgaliem piemita intuīcija. Tāpat kā ir cilvēki ar absolūto dzirdi vai tādi, kas spēj atklāt pazemes ūdens āderes, viņa prata momentā atrast cilvēka ķermeņa funkcijas kontrolējošos punktus. To viņai neviens nebija mācījis, viņa pati to prata.

Kad treniņš un masāža bija beigusies, vecā kundze kopā ar Aomami dzēra tēju un pavadīja laiku, runājot par dažādām lietām. Tamaru aizvien atnesa metāla paplāti ar tējas traukiem. Pirmā mēneša laikā Tamaru Aomames klātbūtnē nepateica nevienu vārdu. Viņa jau nodomāja, ka vajadzētu vecajai kundzei pavaicāt, vai viņš nav mēms.

Kādu reizi vecā kundze pajautāja, vai Aomamei pašai kādreiz dzīvē nācies izmantot šos pašaizsardzības paņēmienus.

-     Tikai vienu reizi, Aomame atbildēja.

-     Labi izgāja?

-     Sekmīgi, Aomame uzmanīgi, īsi atteica.

-     Vai pret mūsu Tamaru ari varētu izmantot šo paņēmienu?

Aomame papurināja galvu.

-     Diez vai būtu jēga. Tamaru kungs šīs lietas saprot. Zinošs cilvēks kustības paredzēs, tur neko nevar darīt. Spērienu pa pautiem var izmantot tikai pret amatieriem, kas nav pieraduši pie reālas cīņas.

-     Tātad jūs zināt, ka Tamaru nav amatieris?

Aomame rūpīgi izvēlējās vārdus.

-    Tā ir. Dažas pazīmes liecina, ka viņš atšķiras no parastiem cilvēkiem.

Vecā kundze ielēja melnajā tējā krējumu un ar karotīti to lēni maisīja.

-    Vai toreiz jūsu pretinieks bija amatieris, liela auguma vīrietis?

Aomame pamāja, bet neko neteica. Pretinieks bija gan liels, gan stiprs, taču iedomības dēļ, tāpēc ka viņa pretiniece bija sieviete, kļuva neuzmanīgs. Viņam vēl nekad sieviete nebija iespērusi pa pautiem, un viņam pat prātā nebija ienācis, ka kaut kas tāds varētu notikt.

-     Vai jūs viņu ievainojāt? vecā kundze vaicāja.

-    Nē, iztikām bez ievainojumiem. Bet kādu laiku viņam briesmīgi sāpēja.

Vecā kundze bridi klusēja. Tad jautāja:

-    Vai jums kādreiz ir gadījies uzbrukt vīrietim? Ne tikai sagādāt sāpes, bet mērķtiecīgi ievainot?

-    Ir gadījies, Aomame atbildēja. Melošana nebija viņas lauciņš.

-     Vai pastāstīsiet par to?

Aomame viegli papurināja galvu. Piedodiet, man nav viegli par to runāt.

-    Labi. Protams, tā nav viegli izstāstāma lieta. Nevajag spiest sevi to darīt, vecā kundze sacīja.

Abas klusēdamas dzēra tēju. Katra domāja savas domas.

Beidzot vecā kundze ierunājās:

-    Ja jums kādreiz rodas noskaņojums parunāt, vai pastāstīsiet man par to?

Aomame sacīja:

-    Varbūt kaut kad es spēšu par to runāt. Bet varbūt tas nekad nepāries. Atklāti sakot, es pati to nezinu.

Vecā kundze kādu bridi raudzījās Aomamē. Tad teica:

-     Es to nevaicāju ziņkārības dēļ.

Aomame klusēja.

-Jūs sevī kaut ko slēpjat, es to redzu, kaut ko ļoti smagu. Es to sajutu pirmajā tikšanās reizē, jums ir apņēmīgs, stingrs skatiens. Patiesību sakot, ari manī tas ir. Smagums. Upēc es to saprotu. Nevajag steigties. Taču kādreiz no tā vajag atbrīvoties. Es esmu ļoti diskrēts cilvēks, un manā rīcībā ir dažādi līdzekļi. Iespējams, tie jums varētu noderēt.

Kad vēlāk Aomame nolēma vecajai dāmai atzīties, viņa pavēra jaunas durvis savā dzīvē.

-     Ko dzerat? Aomamei pie pašas auss kāds jautāja. Sievietes balss.

Aomame pagriezās, paraudzījās augšup un nopētīja runātāju. Uz blakussola sēdēja jauna sieviete ar piecdesmito gadu stila zirgastē sasietiem matiem. Ģērbusies kleitā ar sīku puķu rakstu, neliela Gucci somiņa plecā. Labs manikīrs, gaiši rozā nagu laka. Piemīlīga seja. Lielas krūtis.

Aomame nedaudz apjuka. Nebija gaidījusi, ka viņu uzrunās sieviete. Šajā vietā vīrieši uzrunāja sievietes.

-     Tom Collins, Aomame atbildēja.

-     Garšīgs?

-     Ļoti. Ne pārāk stiprs. Lēnām malkoju.

-     Kāpēc tāds nosaukums Tom Collins?

-    Kāpēc nezinu, Aomame sacīja. Varbūt nosaukts tā cilvēka vārdā, kas kokteili izdomāja. Laikam nav pārāk iecienīts.

Sieviete pamāja ar roku, pieaicināja bārmeni un ari pasūtīja Tom Collins. Kokteili drīz vien atnesa.

-     Vai drīkstu apsēsties līdzās? sieviete pajautāja.

-    Jā. Tur ir brīvs. Bet tu jau tur sēdi, Aomame nodomāja, taču skaļi to neteica.

-    Jūs taču nevienu negaidāt, vai ne? sieviete vaicāja.

Aomame neko neatbildēja, klusēdama nopētīja sarunu

biedres seju. Varētu būt trīs četrus gadus jaunāka par mani.

-    Klau, man par to nav nekādas intereses. Neuztraucieties, sieviete klusi kā atzīstoties sacīja. Es tikai iepriekš brīdinu. Es meklēju partneri vīrieti. Tāpat kā jūs.

-     Tāpat kā es?

-     Kāpēc tad jūs esat šurp atnākusi viena pati, ja ne atrast vīrieti?

-     Vai to var redzēt?

Sieviete viegli piemiedza acis. Tik daudz es saprotu. Šī vieta ir tam domāta. Turklāt neviena no mums nav profesionāle.

-     Protams, Aomame noteica.

-   Varbūt mēs varētu apvienoties? Cik es redzu, vīriešiem ir vieglāk uzrunāt nevis vienu, bet divas vientuļas sievietes. Viņiem labāk patīk divas nekā viena, jūtas drošāki. Es izskata ziņā esmu sievišķīga, jūs puiciska. Nemaz nebūtu slikti apvienoties.

Puiciska, Aomame nodomāja. Kaut ko tādu es dzirdu pirmo reizi.

-     Pat ja mēs apvienojamies, vai mums nav atšķirīga gaume attiecībā uz vīriešiem? Vai viss ies tik gludi?

Sieviete viegli savilka lūpas.

-     Ja jau par to runājam… Gaume… Kāda tipa vīrieši jums patīk?

-     Vēlams pusmūža, Aomame sacīja. Jauni puiši man nepatīk. Un lai mazliet sāk noiet mati.

-     Hm. Tas uz viņu atstāja iespaidu. Skaidrs. Pusmūža. Man gan labāk patīk jaunie, enerģiskie un skaistie.

Par pusmūža vīriešiem es īpaši neinteresējos. Bet, ja jūs tā sakāt, varbūt vajadzētu pamēģināt. Ja jums ir pieredze, kā ir ar pusmūža vīriešiem, labi? Seksa ziņā.

-     Manuprāt, kā ar kuru, Aomame teica.

-     Protams, sieviete atteica. Tad samiedza acis, it kā gribētu pārbaudīt kādu teoriju. Par seksu, protams, nevar vispārināt. Bet kopumā?

-     Nav slikti. Vairākkārt neiznāks. Bet lēni, nekur nav jāsteidzas. Ja labi iet, tad pašai būs orgasms vairākas reizes.

Sarunu biedrene bridi to apdomāja. To dzirdot, drusku sāk rasties interese. Vismaz vienreiz vajadzēs pamēģināt.

-     Kā labpatikas, Aomame noteica.

-    Seksu četratā esat mēģinājusi? Pa vidu nomainot partnerus?

-     Nē.

-     Es arī ne. Ir interese?

-     Domāju, ka diez vai, Aomame sacīja. Ja apvienojamies un kaut vai īsu bridi darbojamies kopā, es gribētu zināt kaut ko vairāk par jums. Lai pa vidu neiznāk nesaprašanās.

-     Ļoti pareiza doma. Ko jūs, piemēram, gribētu zināt par mani?

-     Piemēram, nu, varbūt… kur jūs strādājat?

Sieviete iedzēra malku Tom Collins, tad nolika glāzi uz

paliktņa. Paņēma papīra salveti, viegli piespieda pie lūpām. Nopētīja uz salvetes palikušo lūpu krāsas nospiedumu.

-     Diezgan garšīgs, vai ne? viņa noteica. Uz džina bāzes?

-     Džins, citrona sula un toniks.

-    Tiešām, nekā īpaša, bet garša nav slikta.

-    Jauki.

-     Nu tad tā, kur es strādāju. Te ir neliela problēma. Ja teikšu atklāti, tik un tā neticēsiet.

-     Tad es sākšu, Aomame sacīja. Es strādāju sporta klubā par treneri. Galvenokārt pasniedzu kaujas mākslas un muskuļu stiepšanas vingrojumus.

-     Kaujas mākslas. Sievietes balsi ieskanējās apbrīna. Līdzīgi kā Brūss LI?

-    Līdzīgi.

-     Esat spēcīga?

-     Diezgan.

Sieviete pasmaidīja, pacēla glāzi, it kā gribētu uzsaukt tostu.

-    Mūsu apvienība būtu neuzveicama. Jo es diezgan ilgi nodarbojos ar aikido. Patiesību sakot, es esmu policiste.

-    Policiste, Aomame noteica. Mazliet pavēra muti, bet neko vairāk nesacīja.

-    Strādāju Metropolitēna policijas pārvaldē. Nemaz pēc tādas neizskatos, vai ne?

-     Patiešām, Aomame piekrita.

-     Tā ir patiesība. No tiesas. Mani sauc Ajumi.

-     Es esmu Aomame.

-     Aomame. Tas ir īstais vārds?

Aomame nopietni pamāja.

-     Policiste, tas nozīmē ar uniformu mugurā, pistoli pie sāniem braukāt apkārt patruļmašīnā?

-     Tieši tāpēc es kļuvu par policisti, ka gribēju tā darīt. Tomēr man to īpaši neļauj, Ajumi teica. Tad paņēma no trauciņa sālsstandziņas un sāka kraukšķināt.

-     Apģērbusi smieklīgu formas tērpu, braukāju apkārt mini auto, un mans galvenais pienākums ir ķert tos, kuri novietojuši automašīnas neatļautās vietās. Un arī pistoli nenēsāju. Nevar taču draudēt ar ieroci pilsoņiem, kas novietojuši automašīnas priekšā ugunsdzēsības sūkņiem. Dienu no dienas ar krītu, kas piestiprināts pie nūjas, velku uz asfalta laikus un numurus.

-     Pistole ir pusautomātiskā Beretta1

-    Jā, tagad visiem ir tās. Man Beretta ir par smagu. Ja aptverē ir visas deviņas lodes, sver gandrīz kilogramu.

-      Kopējais svars ir astoņsimt piecdesmit gramu, Aomame sacīja.

Ajumi vērīgi paskatījās uz Aomami kā lombarda darbinieks, novērtējot rokaspulksteņa kvalitāti.

-     Kā jūs tik droši zināt?

-    Es jau sen interesējos par ieročiem, Aomame atbildēja. Protams, īstenībā gan šaut nav gadījies.

-     Ak tā, Ajumi kā piekrītot noteica. Man gan patīk šaut ar pistoli. Beretta, protams, ir smaga, bet ne tik liela kā vecie modeļi; ja pietiekami trenējas, tad arī maza auguma sieviete var ar to šaut. Taču priekšnieki tā nedomā. Viņi domā, ka sievietēm ieroči nav vajadzīgi. Policijā augstākā līmenī visi vīrieši ir šovinisti-fašisti. Man ļoti labi padevās treniņi ar stekiem. Neatpaliku no vīriešiem. Taču mani par to neslavēja. Es dzirdēju tikai piedauzības. Vai būsi iemācījusies turēt steku, vai nevajag vēl kārtīgi patrenēties, tad saki man bez kautrēšanās, un tā tālāk. Runas tā kā pirms pusotra gadsimta.

Ajumi, to pateikusi, izņēma no somas Virginia Slims, ar ierastu kustību ielika vienu cigareti mutē, piesmēķēja ar mazām zelta šķiltavām. Tad, pūšot dūmus griestos, nesteidzīgi smēķēja.

-     Kāpēc jūs nolēmāt iet strādāt policijā? Aomame vaicāja.

-      Es nebiju nolēmusi kļūt par policisti. Taču strādāt parastu biroja darbu man negribējās. Bet ari speciālu prasmju man nav. Izvēles iespējas nebija pārāk plašas. Tad nu universitātes ceturtā kursa laikā es nokārtoju pārbaudījumus, lai iestātos policijā. Turklāt man rados nez kāpēc ir daudz policistu. Patiesību sakot, mans tēvs un vecākais brālis, un viens no tēvočiem ir policisti. Policija būtībā ir savējo pasaule, ja kāds tuvinieks ir policists, tad, pieņemot darbā, tev dod priekšroku.

-     Policistu ģimene.

-    Tādas tās lietas. Taču es nebiju domājusi, ka patiesībā policijā darba ziņā tik ļoti diskriminē sievietes. Sievietes policijas pasaulē ir tādi kā otrās šķiras pilsoņi. Viņas krustojumos regulē satiksmi, sēž pie rakstāmgaldiem un kārto dokumentus, apstaigā skolas un skaidro pamatskolēniem dažādus drošības jautājumus, pārmeklē aizdomās turētās sievietes, apmēram tādi neinteresanti darbi. Vīrieši, kuri salīdzinājumā ar mani ir acīmredzami mazāk spējīgi, cits pēc cita saņem interesantākus darba piedāvājumus. Priekšnieki klāsta, ka vienlīdzīgas iespējas sievietēm un vīriešiem esot pamatprincips, bet īstenībā tik vienkārši nemaz nav. Beigu beigās sāk zust vēlēšanās strādāt. Saprotams?

Aomame piekrita.

-     No tā visa galva dulla. Patiešām.

-     Drauga jums nav?

Ajumi saviebās. Tad bridi vēroja tievo cigareti, ko turēja pirkstos.

-    Sievietei policistei nemaz nav tik viegli tikt pie mīļākā. Neregulārs darba režīms, citāds darba laiks nekā parastam strādājošam vīrietim. Un pat tad, ja paveicas, parastie vīrieši, sapratuši, ka es esmu policiste, uzreiz atkāpjas. Kā krabji, kas laižas prom no krasta. Nejauki, vai ne?

Aomame piekrītoši pamāja.

-     Tāpēc atliek tikai meklēt mīļāko darbavietā, bet tur glītu un krietnu vīriešu nav. Nespējīgi veči, kas par seksu tikai plēš jokus, vai tādi, kuri domā tikai par virzīšanos pa karjeras kāpnēm. Un tādiem ir uzticēta sabiedrības drošība. Japānas nākotne nav spoža.

-    Bet jūs esat gana glīta, vai vīrieši uz to neuzķeras? Aomame jautāja.

-     Uzķeras, ja neatklāju savu nodarbošanos. Tāpēc, ja tiekam tik tālu, es saku, ka strādāju apdrošināšanas kompānijā.

-     Bieži šurp nākat?

-    Es neteiktu, ka bieži. Laiku pa laikam, Ajumi atbildēja. Tad, nedaudz padomājusi, atklāja:

-   Tad, kad saprotu, ka gribu seksu. Kad sakārojas vīrieša. Nu, tas ir diezgan regulāri. Tādās reizēs es uzcērtos, uzvelku greznu apakšveļu un nāku šurp. Atrodu piemērotu partneri un pavadu vienu nakti ar viņu. Tad drusciņ nomierinos. Man ir tikai veselīgas vēlmes, nekādu īpašu "ismu" vai seksuālas apsēstības. Tas ir kā izlādēties. Bez sekām. Nākamajā rītā atkal braukāju apkārt, izrakstot soda kvītis par parkošanos nevietā. Un jūs?

Aomame klusi malkoja Tom Collins.

-     Apmēram tāpat.

-     Mīļākā nav?

-     To es negribu. Tas būtu apgrūtinoši.

-     Viens noteikts vīrietis būtu apgrūtinošs?

-     Nūja.

-     Bet kādreiz man ir tā, ka gribas neizturami.

-    Nepieciešama izlādēšanās tas skan labāk.

-     Gribu piepildītu nakti vēl labāk?

-     Ari nav slikti.

-     Lai tur kā, tikai vienu nakti, bez turpinājuma.

Aomame pamāja.

Ajumi, zodu rokās atbalstījusi, bridi to apdomāja.

-     Mums ir daudz kopēja.

-    Laikam gan, Aomame noteica. Tikai tu esi policiste, bet es slepkava, viņa nodomāja. Mēs stāvam katra savā likuma pusē. Tā varētu būt lielākā atšķirība.

-    Darīsim tā, Ajumi teica. Mēs abas strādājam vienā apdrošināšanas firmā. Tās nosaukums ir noslēpums. Jūs esat priekšniece, es padotā. Šodien darbā notika kaut kas nepatīkams. Abas divas atnācām izvēdināties, iedzert. Un garastāvoklis uzlabojās. Tāda situācija derēs?

-     Derēs, tikai es pilnīgi neko nezinu par nelaimes gadījumu apdrošināšanu.

-     To atstājiet manā ziņā. Es pratīšu gudri izrunāties. Tas man padodas.

-     Atstāšu, Aomame sacīja.

-    Starp citu, mums aiz muguras pie galdiņa sēž divi pusmūža vīrieši. Jau iepriekš kārīgi skatījās, Ajumi noteica. Neuzkrītoši pagriezieties un paskatieties. Pārbaudiet.

Aomame paklausīja, neuzkrītoši pagriezās. Pie aiznākamā galdiņa sēdēja divi pusmūža vīrieši. Izskatījās, ka abi ir kompāniju darbinieki, kas pēc darba atnākuši atvilkt elpu. Uzvalkā un ar kaklasaiti. Uzvalki nebija novalkāti, kaklasaites diezgan gaumīgas. Vismaz nekopti neizskatījās. Vienam bija pāri par četrdesmit, otram zem. Vecākajam vīrietim bija kalsna seja, mati sākuši atkāpties no pieres. Jaunākais vīrietis izskatījās tā, it kā studiju gados būtu spēlējis universitātes regbija komandā, bet pēdējā laikā pārtraucis trenēties un sācis pieņemties svarā. Jauneklīgās sejas aprises bija saglabājušās, taču zods pamazām kļuva smagnējs. Abi dzēra ar ūdeni atšķaidītu viskiju un jokojās. Laiku pa laikam meklējoši pārskatīja bāru.

Ajumi izanalizēja situāciju.

-    Cik var spriest, viņi pie šādām vietām nav īpaši pieraduši. Atnākuši izklaidēties, bet īsti nemāk meitenes uzrunāt. Turklāt abi laikam ir precēti. Uzvedas tā zaglīgi.

Aomame novērtēja Ajumi novērošanas spējas. Varbūt tādas sastopamas tikai policistu ģimenēs.

-   Aomame, jūs ņemiet to ar plānajiem matiem, es ņemšu drukno. Derēs?

Aomame vēlreiz pagriezās. Vīrietim ar paplānajiem matiem galvas forma bija pieņemama. Protams, gaismas gadu attālumā no Šona Konerija, bet apmierinoša. Ko var gribēt vakarā, kad jāklausās Queen un ABBA. Uz īpašu luksusu var necerēt.

-     Labi. Bet kā panākt, lai viņi mūs uzrunā?

-     Mēs pacietīgi negaidīsim līdz saules rietam. Pašas viņus uzrunāsim. Priecīgi un draudzīgi. Aktīvi.

-    Tiešām?

-   Protams. Es pieiešu un uzsākšu vieglu sarunu. Atstājiet to manā ziņā. Aomame, jūs labāk pagaidiet tepat. Viņa saberzēja rokas. Tad sparīgi uzmeta plecā Gucci somiņu un plati pasmaidīja.

-     Laiks patrenēties ar stekiem.

12. NODAĻA Tengo lai nāk tava valstība pār mums

Skolotājs pagriezās pret Fukaeri un sacīja:

-     Eri, atvaino, vai tu neatnestu mums tēju? Meitene piecēlās un izgāja no viesistabas. Klusi aizvēra

durvis. Tengo, sēdēdams dīvānā, atvilka elpu un sakārtoja domas. Skolotājs, neko nesakot, gaidīja. Noņēma brilles melnajos ietvaros un noslaucīja tās ar, kā šķita, ne pārāk tīru kabatlakatu, tad uzlika atpakaļ. Aiz loga kaut kur tālumā pavīdēja sīki, melni punktiņi. Varbūt putni. Vai varbūt kāda dvēsele pamet šo pasauli.

-    Atvainojiet, Tengo teica. Viss kārtībā. Tas ir sīkums. Lūdzu, stāstiet tālāk.

Skolotājs pamāja un turpināja iesākto:

-     Pēc nežēlīgās apšaudes "Ausmu" likvidēja. Tas bija 1981. gadā. Pirms trim gadiem. Incidents notika četrus gadus pēc Eri pārcelšanās uz šejieni.

Taču tam nav nekādas saistības ar "Ausmas" problēmu. Kad Eri sāka dzīvot pie mums, viņai bija desmit gadi. Tā Eri, kura negaidot parādījās mūsu priekšnamā, bija pilnīgi citāda nekā Eri, kuru es reiz pazinu. Viņa aizvien bija nerunīgs bērns, svešiem cilvēkiem neuzticējās. Taču mani

labi pazina jau kopš bērnības, tāpēc parasti labprāt ar mani sarunājās. Tomēr tolaik viņa nerunāja ne ar vienu. It kā būtu zaudējusi valodu. Kad ar viņu sarunājās, tad nespēja neko vairāk kā papurināt galvu.

Skolotājs runāja ātrāk, ari balss skanēja skaidrāk. Šķita, viņš vēlas pabeigt stāstu, iekams Fukaeri atgriezusies savā vietā.

-     Šķita, ka bijis diezgan grūti tikt līdz šī kalna galam. Viņai bija nedaudz naudas un vēstule, uz kuras bija uzrakstīta mūsu adrese, viņa bija audzināta pavisam noslēgtā vidē, turklāt tobrīd ari nerunāja. Tomēr viņa ar šo zīmīti rokā, braucot ar dažādiem transporta līdzekļiem, beigu beigās bija sasniegusi mūsu namu.

Uzreiz bija skaidrs, ka ar viņu noticis kaut kas slikts. Mūsu palīdze un Adzami rūpējās par Eri. Kad pēc pāris dienām šķita, ka Eri nomierinājusies, es piezvanīju uz "Pirmsākumiem". Taču man pateica, ka šobrīd esot tādi apstākļi, ka Fukada nevarot pienākt pie telefona. Kad vaicāju, kas tie par apstākļiem, man neko nepaskaidroja. Tad es lūdzu, lai pasauc viņa sievu. Arī sieva nevarot pienākt pie telefona. Beigu beigās man neizdevās parunāt ne ar vienu no viņiem.

-     Vai jūs pateicāt tam cilvēkam, ka Eri ieradusies jūsu mājās?

Skolotājs papurināja galvu.

-    Nē. Tā kā nebija iespējas to pateikt tieši Fukadam, man šķita, ka labāk klusēt par to, ka Eri ir šeit. Es, protams, vairākkārt mēģināju sazināties ar Fukadu. Izmēģināju visas iespējas. Taču, lai ko es pasāktu, atbilde bija klusums.

Tengo sarauca uzacis.

-    Tātad šo septiņu gadu laikā viņas vecāki ne reizi nav ar jums sazinājušies?

Skolotājs pamāja.

-     Septiņu gadu laikā nevienas pašas vēsts.

-     Vai šo septiņu gadu laikā Eri vecāki nemeklēja, kur atrodas viņu meita?

-     Lai kā par to domātu, stāsts šķiet neiespējams tieši tāpēc, ka abi Fukadas ļoti mīlēja Eri, viņa tiem bija ļoti dārga. Turklāt, ja viņi Eri kādam uzticētu, tad tikai man. Viņi abi bija pārtraukuši attiecības ar savām ģimenēm, Eri bija uzaugusi, nepazīstot ne savus vectēvus, ne vecmāmiņas. Citas vietas, kurp sūtīt Eri, viņiem nebija. Turklāt viņi bija meitai iemācījuši: ja kaut kas atgadās, viņai jādodas šurp. Tomēr no viņiem abiem nekādas ziņas nepienāca. Kaut kas neiedomājams.

-     Jūs iepriekš stāstījāt, ka "Pirmsākumi" bija atvērta komūna, Tengo iestarpināja.

-    Tieši tā. Kad "Pirmsākumus" izveidoja, tā funkcionēja kā atvērta komūna. Taču neilgi pirms Eri ierašanās "Pirmsākumi" pamazām sāka noslēgties no ārpasaules. Pirmās pazīmes pamanīju tad, kad Fukada sāka aizvien retāk sazināties ar mani. Viņš vienmēr bija labs rakstītājs, sūtīja man garas vēstulēs, kurās aprakstīja notikumus komūnas iekšienē, pats savas izjūtas un tamlīdzīgi. Bet tad tas izbeidzās. Es sūtīju vēstules, bet atbildes nesaņēmu. Ari sazvanīt viņu bija grūti. Un, pat ja izdevās viņu sazvanīt, sarunas kļuva īsas un ierobežotas. Turklāt Fukada runāja strupi, it kā turpat līdzās kāds stāvētu un noklausītos.

Skolotājs salika rokas klēpī.

-     Es vairākas reizes devos uz "Pirmsākumiem". Man vajadzēja parunāt ar Fukadu par Eri, ne uz telefona zvaniem, ne vēstulēm atbildes nesaņēmu, tāpēc nekas cits neatlika kā doties tieši uz turieni un mēģināt. Tomēr komūnas teritorijā es iekšā netiku. No vārtiem mani burtiski rupji aizdzina prom. Lai kā es mēģināju vienoties, viss bija veltīgi. Tajā laikā ap "Pirmsākumiem" jau bija uzcelts augsts žogs, visus nepiederošos dzina prom.

To, kas notiek pašā komūnā, no ārpuses nevarēja redzēt. Kaujinieciskās komūnas "Ausma" noslēpumainību varēja saprast. Viņu mērķis bija bruņota revolūcija, viņiem bija ko slēpt. Taču "Pirmsākumu" iemītnieki tikai mierīgi nodarbojās ar bioloģisko lauksaimniecību, un jau no paša sākuma tiem bija draudzīga nostāja pret ārpasauli. Tieši tāpēc viņi patika vietējiem iedzīvotājiem. Tomēr šķita, ka tur mītošo cilvēku attieksme un izturēšanās ir pilnīgi mainījusies. Ari kaimiņi, tāpat kā es, bija nobažījušies par "Pirmsākumu" pārvērtībām. Es domāju, vai Fukadu pāri tur iekšā nav piemeklējis kas ļauns, bet varēju tikai raizēties. Un tad es, cik vien labi spēdams, audzināju no turienes izkļuvušo Eri. Tā pagāja septiņi gadi. Nekādas ziņas par turieni atklātībā nav parādījušās.

-    Jūs pat nezināt, vai Fukadas kungs ir dzīvs? Tengo pavaicāja.

Skolotājs pamāja.

-     Tā ir. Man nav nekā, pie kā pieķerties. Cik vien iespējams, cenšos domāt labas domas. Taču, tā kā septiņus gadus no Fukadas nav bijis nekādu ziņu, nešķiet, ka tas ir kaut kas parasts. Neatliek nekas cits kā domāt, ka ar viņiem kaut kas noticis, viņš ierunājās klusāk. Varbūt viņi tur iekšā tiek apspiesti. Vai ari noticis vēl kaut kas briesmīgāks.

-     Vēl briesmīgāks?

-    Nevar izslēgt pašu ļaunāko varbūtību. Tā, lūk. "Pirmsākumi" vairs nav kādreizējā miermīlīgā lauksaimnieku komūna.

-     Vai "Pirmsākumu" komūna attīstījusies bīstamā virzienā?

-    Es tā domāju. Vietējie stāsta, ka "Pirmsākumiem" pievienojoties aizvien vairāk cilvēku. Tur bieži iebraucot un no turienes izbraucot automašīnas. Daudz mašīnu ar Tokijas numuriem. Laukiem neparasti lielas un augstas klases mašīnas. Komūnas locekļu skaitam pieaugot, nākušas klāt ari dzīvojamās mājas un citas celtnes, un tās esot pilnas. Notiek aktīva kaimiņos esošo zemju uzpirkšana par lētu naudu, ir ari kravas automašīnas, ekskavatori, cementa maisītāji. Viņi tāpat kā iepriekš turpina nodarboties ar lauksaimniecību, un laikam gan tas ir kļuvis par svarīgu ienākumu avotu. "Pirmsākumu" dārzeņu zīmols kļuvis pazīstams, viņi piegādā produkciju restorāniem, kas piedāvā ēdienus no ekoloģiski audzētiem dārzeņiem, tāpat arī noslēguši līgumus ar augstākās klases lielveikaliem. Peļņa, protams, ari pieaugusi, taču tur paralēli lauksaimniecībai notiek vēl kaut kas. Lai kādus lauksaimniecības produkcijas apjomus viņi pārdotu, tā nevar ienest tik daudz naudas, lai tik ļoti paplašinātu savas darbības mērogus. Vietējiem iedzīvotājiem radies iespaids, ka visa šī noslēpumainība liecina par to, ka "Pirmsākumos" notiek kaut kas tāds, ko viņi negribētu pasaulei atklāt.

-    Proti, vai viņi būtu aizsākuši kādu politisku kustību? Tengo vaicāja.

-     Politiska kustība tā nevarētu būt, Skolotājs uzreiz atbildēja. "Pirmsākumi" novirzījās prom no politikas ass. Tieši tāpēc arī viņi nodalījās no "Ausmas".

-     Taču pēc tam "Pirmsākumos" kaut kas notika, kas tāds, ka Eri vajadzēja dabūt no turienes ārā.

-      Kaut kas tur notika, Skolotājs sacīja. Kaut kas ļoti svarīgs. Kaut kas tik nopietns, lai viņa pamestu savus vecākus un viena pati bēgtu no turienes. Taču Eri par to nav bildusi ne vārda.

-    Vai tāpēc, ka viņu tas šokēja, dziļi dvēselē ievainoja vai viņa neatrod vārdus, lai to aprakstītu?

-    Nē, nebija tāda sajūta, ka viņa būtu šokā vai no kāda baidītos, vai raizētos par to, ka ir viena pati tālu prom no vecākiem. Vienkārši apātija. Turklāt Eri bez grūtībām pierada pie mūsu dzīves. Tik viegli, it kā atgrieztos iepriekšējā ritmā.

Skolotājs pameta skatienu uz viesistabas durvīm, tad atkal pievērsa to Tengo sejai.

-     Es negribēju uzstājīgi tincināt Eri par to, kas ar viņu noticis. Domāju, ka bērnam vajadzīgs laiks. Tāpēc neuzdevu jautājumus un arī izlikos nepievēršam nekādu uzmanību tam, ka viņa nerunā. Eri visu laiku bija kopā ar Adzami. Tikko Adzami pārnāca no skolas un ātri paēda, viņas abas ieslēdzās istabā. Es nezinu, ko viņas tur darīja. Iespējams, starp viņām izvērsās kaut kas sarunai līdzīgs. Bet īpaši necentos to noskaidrot. Lai dara, ko grib. Izņemot to nerunāšanu, mūsu kopējā dzīvē nebija nekādu problēmu. Gudrs bērns, paklausīgs. Viņa un Adzami kļuva nešķiramas draudzenes. Tikai šajā laikā Eri negāja skolā. Bērnam, kas nesaka ne vārda, skolā nav ko darīt.

-     Skolotājs un Adzami pirms tam dzīvoja divi vien?

-     Mana sieva jau desmit gadus kā mirusi, Skolotājs sacīja. Pēc brīža piebilda: Avārija. Viņai no mugurpuses uztriecās mašīna. Nomira uz vietas. Es un meita palikām divi vien. Te tuvumā dzīvojoša attāla radiniece uzņēmās visus mājas darbus. Pieskata meitenes. Sievas nāve gan man, gan Adzami bija smags trieciens. Nāve bija pārāk negaidīta. Nevarējām dvēselē tai sagatavoties. Tāpēc Eri ierašanās un apmešanās te mūs ļoti iepriecināja. Viņa pat nerunādama dīvainā kārtā spēja mūs nomierināt. Pa šiem septiņiem gadiem Eri pamazām atguva runas spējas. Salīdzinājumā ar to laiku, kad viņa te ieradās, progress ir acīmredzams. Citiem cilvēkiem viņas runas veids šķiet neierasts, dīvains, taču mēs tur saskatām milzīgu progresu.

-     Vai Eri šobrīd iet skolā?

-    Nē, skolā viņa neiet, ir tikai vispār piereģistrēta. Šobrīd viņai turpināt mācības skolā būtu veltīgi. Vai nu es, vai studenti, kas nāk pie manis uz mājām, brīvā laikā viņu mācām. Tāpēc var teikt, ka viņas izglītība ir sastiķēta kā lupatu sedziņa, par sistemātisku to nekādi nevar nosaukt. Viņai pašai grāmatas lasīt ir grūti, tāpēc pie izdevības lasām viņai priekšā. Viņa arī klausās nopērkamos ierakstus. Tā apmēram tad ir visa izglītība, ko viņa saņēmusi. Taču viņa ir apbrīnojami gudrs bērns. To, ko nolēmusi apgūt, apgūst ļoti ātri. Dziļi aptver. Apbrīnojamas spējas. Taču tam, par ko viņai intereses nav, uzmanību nepievērš. Tajā ziņā ir milzīga atšķirība.

Viesistabas durvis vēl nevērās. Ūdens uzvārīšana un tējas sagatavošana droši vien prasīja laiku.

-    Un tad Eri izstāstīja Adzami "Gaisa kūniņu"? Tengo ievaicājās.

-    Kā jau pirmīt teicu, vakaros Eri un Adzami divas vien ieslēdzās istabā. Nezinu, ko viņas tur darīja. Tas ir viņu abu noslēpums. Lai kā tur būtu, šķiet, ka Eri stāsts viņu attiecībās kļuva par vissvarīgāko tēmu. Adzami pierakstīja vai ierakstīja Eri stāstīto, pēc tam ar vārdu procesoru, kas ir manā kabinetā, to uzrakstīja. Ap to laiku Eri ari pamazām atgriezās emocijas. Nejūtība, kas bija segusi viņu kā plēve, palēnām pazuda, ari sejā parādījās izteiksme, atgriezās līdzība ar kādreizējo Eri.

-     Vai tas bija atlabšanas sākums?

-    Ne pilnīgas. Diemžēl tikai daļējas. Taču tā bija. Laikam gan Eri atlabšana sākās ar šī stāsta stāstīšanu.

Tengo to apdomāja. Tad mainīja sarunas tematu.

-    Vai jūs neapspriedāt ar policiju to, ka no Fukadu pāra vairs nav nekādu ziņu?

-    Jā, es aizgāju uz vietējo policiju. Par Eri es nerunāju, bet teicu, ka neesmu ilgu laiku saņēmis nekādas ziņas no tur iekšā esošajiem draugiem. Runāju par to, vai viņus nepiespiež tur uzturēties. Bet tolaik arī policija neko nevarēja iesākt. "Pirmsākumu" teritorija bija privātīpašums, un, kamēr nebija pierādījumu, ka tur notiek kādas kriminālas darbības, policija nevarēja tur pat kāju spert. Lai kā es centos, pārliecināt viņus nespēju. Un tad 1979. gadā tikt iekšā un veikt izmeklēšanu vispār kļuva neiespējami.

Skolotājs, atceroties to laiku, vairākas reizes nogrozīja galvu.

-     Kas notika 1979. gadā? Tengo pavaicāja.

-     Tajā gadā "Pirmsākumi" juridiski reģistrējās kā reliģiska organizācija.

Tengo uz brīdi zaudēja valodu.

-     Reliģiska organizācija?

-    No tiesas pārsteidzoši, Skolotājs sacīja. Kurā brīdī "Pirmsākumi" kļuva par reliģisku organizāciju? Jamanaši prefektūras gubernators izsniedza atbilstošu apliecību. Un līdz ar reliģiskas organizācijas nosaukuma iegūšanu policijai tikt tur iekšā un veikt izmeklēšanu kļuva vēl grūtāk. Lai nepārkāptu konstitūcijā garantēto ticības brīvību. Tad arī "Pirmsākumi" iecēla par juridiskajām lietām atbildīgo personu un ieņēma ārkārtīgi stingras aizstāvības pozīcijas. Vietējā policija nevarēja ar tiem mēroties spēkiem.

Kad man policijā minēja šo reliģiskās organizācijas juridisko statusu, es arī biju ārkārtīgi izbrīnīts. Tas bija kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Sākumā tam neticēju, un pat tad, kad biju redzējis attiecīgos dokumentus un pārliecinājies, ka tā ir taisnība, man bija grūti to pieņemt. Es un Fukada bijām sen pazīstami. Pazinu viņa raksturu un nostāju. Esmu nodarbojies ar kultūrantropoloģiju, manas attiecības ar reliģiju nav seklas. Bet viņš atšķirībā no manis aizvien bijis politisks cilvēks, spējīgs pārliecināt. Viņš izjuta dziļu psiholoģisku nepatiku pret reliģiju. Nebija arī nekādas taktisku apsvērumu noteiktas vajadzības piereģistrēties kā reliģiskai organizācijai.

-    Turklāt piereģistrēt reliģisko organizāciju nav nemaz tik vienkārši.

-     Ne vienmēr, Skolotājs noteica. Ir jāveic dažādas atbilstības pārbaudes, protams, jānokārto arī formalitātes cita pēc citas, bet, ja ir kāda politiska ietekme, tad dabūt visas nepieciešamās atļaujas nav nemaz tik grūti. Turklāt robeža starp reliģisku organizāciju un sektu nebūt nav tik skaidri definēta. Un, ja nav skaidras definīcijas, nav arī vienotas interpretācijas. Un interpretēt var dažādi, pastāv iespējas, it īpaši, ja tur iejauktas politiskas un citādas intereses. Savukārt, saņemot reliģiskas organizācijas reģistrācijas apliecību, pienākas nodokļu atvieglojumi un citas likumā noteiktās garantijas.

-    Tātad "Pirmsākumi" pārtrauca pastāvēt kā lauksaimnieciska komūna un kļuva par reliģisku komūnu. Turklāt ļoti radikālu.

-     Par jauno reliģiju. Precīzāk izsakoties par sektu.

-To grūti saprast. Vajadzēja būt kādam nopietnam iemeslam šādām pārvērtībām.

Skolotājs nopētīja savu roku. Rokas virspusē auga biezas, sirmas spalviņas.

-      Protams, šādas pārvērtības nenotiek bez būtiska iemesla. Esmu par to ilgi domājis. Apsvēris dažādas iespējamības. Tomēr pie skaidrības neesmu ticis. Kāds tam varētu būt iemesls? Viņi kļuva ārkārtīgi noslēpumaini, ārpusē nekas par turienes apstākļiem nav zināms. Un arī "Pirmsākumu" kādreizējā vadoņa Fukadas vārdu tikpat kā vairs nedzird.

-     Pirms trim gadiem notika apšaude, "Ausmu" iznīcināja, Tengo piebilda.

Skolotājs pamāja.

-Bet "Pirmsākumi", no kuriem "Ausma" atdalījās, turpināja pastāvēt un izpletās nu jau reliģiskas komūnas formā.

-     Tātad apšaudes incidents "Pirmsākumus" īpaši neietekmēja.

-    Laikam gan, Skolotājs sacīja. Turklāt, varētu teikt, notika pat pretējais. Apķērīga grupa. Prata to izmantot savās interesēs. Taču, lai kā arī būtu, tas viss notika pēc tam, kad Eri bija pametusi "Pirmsākumus". Tas vairs nav tieši saistīts ar Eri.

Šķita, ka vajadzētu mainīt sarunas tematu.

-    Vai jūs esat lasījis "Gaisa kūniņu"? Tengo pajautāja.

-     Protams.

-     Ko jūs par to domājat?

-     Ļoti interesants stāsts, Skolotājs sacīja. Asociācijas raisošs. Taču, ko tieši tas simbolizē, es, atklāti sakot, nesaprotu. Ko simbolizē aklā kaza, ko little people, ko nozīmē "gaisa kūniņa"?

-     Vai jums nešķiet, ka Eri tajā aprakstījusi "Pirmsākumos" pieredzēto vai arī attēlo kādus konkrētus novērojumus?

-      Var jau būt, bet nav saprotams, cik tālu sniedzas īstenība un kur sākas iztēle. Līdzīgi dažu veidu pasakām. Uztvēru to kā ļoti gudru alegoriju.

-     Little people īstenībā ir, tā Eri man sacīja.

To izdzirdot, Skolotājam seja uz mirkli apmācās. Pēc brīža viņš teica:

-     Vai tu tiešām domā, ka "Gaisa kūniņā" aprakstītie notikumi risinājušies īstenībā?

Tengo papurināja galvu.

-     Es gribētu teikt tikai to, ka apraksti šķiet ārkārtīgi reālistiski sīkumos, tas kļūst par romāna spēcīgo pusi.

-    Un tu, izmantojot savu stilu un savu kontekstu, pārrakstīsi šo stāstu, tādējādi skaidrāk atklājot šo kaut ko, ko tas simbolizē. Vai tā?

-    Ja labi izdosies, tad jā.

-     Mana specialitāte ir kultūrantropoloģija, Skolotājs sacīja. Es jau sen vairs neesmu zinātnieks, taču gars pat tagad vēl ir ar to piesūcies. Šīs zinātnes mērķis ir salīdzināt cilvēku individuālos tēlus, tādējādi atklājot to, kas cilvēkiem ir kopīgs. Tad atdot tos cilvēkiem atpakaļ. Tādējādi varbūt cilvēki var iegūt patstāvīgāku nostāju. Vai saproti manis teikto?

-     Domāju, ka jā.

-     Iespējams, ka tu gribi izdarīt tādu pašu darbu.

Tengo atbalstīja abas rokas uz ceļiem.

-    Tas izklausās grūti.

-    Taču ir vērts pamēģināt.

-     Nezinu, vai būšu tam piemērots.

Skolotājs ieskatījās Tengo sejā. Viņa acīs bija īpašs mirdzums.

-    Es gribu noskaidrot, kas "Pirmsākumos" notika ar Eri. Un tāpat arī gribu uzzināt, kāds ir Fukadu pāra liktenis. Es šos septiņus gadus esmu visādi pūlējies to noskaidrot, bet tā ari neatradu neko, pie kā pieķerties. Tā siena, kas uzcelta tur priekšā, ir par biezu, es nevaru izgrauzties tai cauri. Bet varbūt kaut kur "Gaisa kūniņā" atrodama atslēga, kas palīdzēs atminēt šo mīklu. Varbūt tur ir kaut mazītiņa iespēja, un, ja tā tur ir, tad es uz to liktu. Nezinu, vai tu esi vai neesi tam piemērots. Taču tu ļoti augstu vērtē "Gaisa kūniņu", esi meties tajā iekšā bez domāšanas, un varbūt tas liecina par tavu piemērotību.

-    Ir viena lieta, par kuru es gribētu dzirdēt skaidru "jā" vai "nē", Tengo sacīja. Tāpēc es šodien te ierados. Vai Skolotājs dod vai nedod man atļauju pārstrādāt "Gaisa kūniņu"?

Skolotājs pamāja. Tad teica:

-     Es izlasīšu tevis pārstrādāto "Gaisa kūniņu". Eri tev ļoti uzticas. Kā nevienam citam. Nerunājot par Adzami un mani. Tāpēc mēģini. Es uzticu tev šo darbu, tātad atbilde ir "jā".

Kad saruna aprāvās, pār istabu atkal nolaidās klusums kā nolemts nelaimīgs liktenis. Tieši tobrīd Fukaeri atnesa tēju. It kā viņa būtu īpaši gaidījusi abu sarunas beigas.

Atpakaļceļā viņš devās viens. Fukaeri izgāja ārā izvest pastaigā suni. Tengo, lai laikā paspētu uz vilcienu, izsauca taksometru un aizbrauca uz Futamatao staciju. Pēc tam Tačikavā pārsēdās Čuo līnijas vilcienā.

Mitakas stacijā Tengo iepretim apsēdās māte ar meitu. Abas bija ļoti akurāti ģērbušās. Drēbes nebija ne dārgas, ne arī jaunas. Taču tīras un rūpīgi koptas. Baltais bija spoži balts, un viss kārtīgi izgludināts. Meita varēja būt pamatskolas otrās vai trešās klases skolniece. Lielām acīm. Glīta meitene. Māte bija tieva, mati sasieti, melnas brilles, izbalojusi audekla soma. Soma izskatījās pilna. Viņas sejas vaibsti bija diezgan samērīgi, taču grumbiņas ap acu kaktiņiem atklāja spriedzi un nogurumu. Laikam gan tieši to dēļ viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem. Bija tikai aprīļa vidus, bet viņai līdzi bija saulessargs. Tas bija cieši saritināts gluži kā nūja.

Abas apsēdās sēdekli un visu ceļu klusēja. Izskatījās, ka māte apsver kādus plānus. Līdzās sēdošā meitene, garlaicības mākta, nopētīja savas kurpes, tad grīdu, pēc tam pie griestiem piekarinātās reklāmas, tad uzmanīgi aplūkoja pretim sēdošo Tengo. Izskatījās, ka viņš ir interesants vai nu lielā auguma, vai atkārušos ausu dēļ. Mazi bērni bieži vien tā nopētīja Tengo. It kā aplūkojot nekaitīgu, neparastu dzīvnieku. Apskatot apkārtni, meitene itin nemaz nepakustināja galvu un ķermeni, darbojās tikai acis.

Māte ar bērnu izkāpa Ogikubo stacijā. Kad vilciens palēnināja gaitu, māte ar saulessargu rokā, neko neteikusi, piecēlās. Saulessargu kreisajā un somu labajā rokā paņēmusi. Meitene uzreiz viņai sekoja. Steigšus piecēlās un izkāpa no vilciena pakaļ mātei. Ceļoties kājās, viņa vēlreiz paskatījās uz Tengo. Skatienā bija kaut kas meklējošs, kaut kas lūdzošs. Acīs bija savāds mirdzums. Tikko samanāms, bet Tengo to saskatīja. Bērns raidīja kaut kādu signālu, Tengo to juta. Ko tur runāt, pat ja viņa raidīja kādu signālu, Tengo tur neko nevarēja iesākt. Viņš nezināja situāciju, viņam nebija iespēju kaut ko darīt. Meitene kopā ar māti izkāpa Ogikubo stacijā, durvis aizvērās, Tengo palika turpat sēžam un brauca tālāk. Vietā, kur bija sēdējusi meitene, apsēdās trīs vidusskolēni, kuri tikko bija likuši izmēģinājuma eksāmenu. Viņi uzsāka skaļas un dzīvas sarunas. Tomēr mazās meitenes klusais tēls vēl kādu brīdi tur uzkavējās.

Šīs meitenes acis atsauca Tengo atmiņā kādu citu meiteni. Viņš pamatskolā trīs vai četrus gadus mācījās kopā ar viņu. Viņai bija tādas pašas acis kā meitenītei, kas tikko izkāpa no vilciena. Viņa cieši vēroja Tengo. Un tad…

Tās meitenes vecāki piederēja pie Jehovas lieciniekiem kristīgās baznīcas sektas, kas sludināja pasaules galu un kaismīgi nodarbojās ar sprediķošanu, dažas Svētajos Rakstos ietvertās lietas ievēroja burtiski. Piemēram, asins pārliešana bija kategoriski aizliegta. Tāpēc, ja satiksmes negadījumā kāds gūtu smagas traumas, izdzīvošanas iespējas samazinātos. Tāpat ari nopietnas operācijas viņiem nevarētu veikt. Taču kā atalgojums par to, pienākot pasaules galam, viņi kā Dieva izredzētā tauta izdzīvotu. Turklāt dzīvotu tūkstošgadu svētlaimes valstībā.

Tai meitenei bija tādas pašas acis. Lielas, skaistas, iedvesmojošas acis. Glīta seja. Tikai tai vienmēr it kā bija pārvilkta pāri necaurskatāma plēve. Lai paliktu neievērota. Viņa bez īpašas vajadzības ne ar vienu nerunāja. Sejas izteiksme jūtas nepauda. Plānās lūpas parasti bija cieši sakniebtas.

Sākumā Tengo juta meitenei līdzi, jo nedēļas nogalēs viņai vajadzēja kopā ar māti iet sludināt. "Liecinieku" ģimenēs, tiklīdz bērns bija sācis staigāt, tam kopā ar vecākiem vajadzēja iesaistīties ticības sludināšanā. Apmēram no trīs gadu vecuma bērns lielākoties gāja kopā ar māti, apstaigāja māju pēc mājas, dalīja brošūriņu "Pirms plūdiem" un skaidroja Jehovas liecinieku ticību. Izskaidroja cilvēkiem visas tās zīmes, kas aizvien vairāk parādījās mūsdienu pasaulē, darīja to visiem viegli saprotamā veidā. Viņi Dievu dēvēja par "Mūsu Tēvu". Protams, no lielākās daļas māju viņus padzina, iekšā neielaižot. Aizcirta durvis deguna priekšā. Pārāk šaura, pārāk vienpusēja viņu mācība, pārāk tāla no realitātes… vismaz pārāk tālu no tā, ko vairums cilvēku uzskata par realitāti. Tomēr pavisam reti, bet gadījās cilvēki, kas bija gatavi viņus uzklausīt, ir pasaulē cilvēki, kas meklē sarunu biedrus. Un tad starp viņiem ari tikpat reti gadījās tādi cilvēki, kas bija gatavi nākt uz sanāksmēm. Meklējot šo vienu iespējamību no tūkstoša, viņi apstaigāja māju pēc mājas, zvanot pie durvīm. Tā neatlaidīgi, nepiekāpīgi mēģināt pamodināt pasauli tas bija viņu svētais pienākums. Un, jo smagāks šis pienākums, jo augstāks šis slieksnis, jo spožāka apsolītās svētlaimes valstība.

Tā meitene gāja kopā ar māti sludināt. Mātei vienā rokā bija audekla maiss ar brošūriņām, bet otrā rokā bieži bija saulessargs. Meitene gāja pāris soļu viņai aiz muguras. Kā aizvien cieši sakniebtām lūpām un neizteiksmīgu seju. Tengo, ejot kopā ar tēvu ievākt NHK abonentmaksu, vairākkārt ceļi krustojās ar šo meiteni. Tengo pazina meiteni, un meitene pazina viņu. Tādos brīžos šķita, ka viņai acīs kaut kas iemirdzas. Bet viņi, protams, nesarunājās. Pat nesasveicinājās. Tengo tēvs steidzās gūt panākumus, ievācot abonentmaksu, viņas māte steidzās sludināt pasaules galu. Zēns un meitene, it kā vecāki vilktu viņus sev līdzi, steidzās tālāk, satikās tikai viņu skatieni.

Visa klase zināja, ka viņa ir no Jehovas lieciniekiem. Viņa ticības dēļ nepiedalījās ne Ziemassvētku pasākumos, ne pārgājienos un mācību ekskursijās, ja bija paredzēts apmeklēt sintoistu vai budistu tempļus. Ari sporta sacensībās nepiedalījās. Ne skolas dziesmu, ne valsts himnu nedziedāja. Šādas uzvedības dēļ, ko varēja uzskatīt vienīgi par galējību, viņa klasē pamazām nonāca izolācijā. Turklāt vēl viņa pusdienu starpbrīdi, saņemot ēdiena porciju, pirms ēšanas obligāti skaļi skaitīja kādu īpašu lūgšanu. Tas notika negaidot un pārējiem bērniem šķita dīvaini. Viņa noteikti negribēja kaut ko tādu darīt, citiem cilvēkiem redzot. Taču lūgšana pirms maltītes bija jāskaita obligāti un, pat ja citi ticīgie to neredzēja, viņa nedrīkstēja to izlaist. Tāpēc, ka "Mūsu Tēvs" no augšas visu sīki un smalki redzēja.

Mūsu Tēvs debesīs, svētīts lai top Tavs vārds, lai nāk Tava valstība pār mums! Piedod mums mūsu parādus. Svētī katru mūsu soli! Āmen!

Atmiņa gan ir dīvaina. Pagājuši divdesmit gadi, bet šīs frāzes atmiņā saglabājušās precīzi. Lai nāk Tava valstība pār mums! Toreiz, pamatskolā, Tengo, dzirdot šo lūgšanu, iedomājās: "Nez kas tā ir par valstību? Un vai tajā ir NHK1 Noteikti nav. Un, ja nav NHK, tad nav arī abonentmaksas. Ja tā, tad taču lai tā valstība nāk ātrāk!"

Tengo ar to meiteni runāja tikai vienu reizi. Kaut arī viņi mācījās vienā klasē, viņam nebija iespējas tieši ar viņu sarunāties. Viņa aizvien bija viena pati, nomaļus no pārējiem, bez īpašas vajadzības ne ar vienu nerunāja. Un nebija tāda noskaņojuma speciāli iet pie viņas parunāties. Taču sirds dziļumos Tengo juta viņai līdzi. Viņiem kopīgs bija kaut kas dīvains brīvdienās kopā ar vecākiem apstaigāt māju pēc mājas un zvanīt pie durvīm. Kaut arī ticības sludināšana un abonentmaksas iekasēšana nav viens un tas pats, bērna dvēseli tās abas ievainoja vienādi dziļi, to Tengo saprata. Svētdienās bērniem ir jāspēlējas ar draugiem pēc sirds patikas. Viņiem nav jāpiedzen no cilvēkiem abonentmaksa vai jāsludina baismīgais pasaules gals. Ar tādām lietām… ja tās tiešām vajadzīgas… jānodarbojas pieaugušajiem.

Tengo tikai vienu reizi, kad izveidojās tāda situācija, šai meitenei palīdzēja. Tas bija ceturtajā klasē, rudenī. Dabas zinību stundā bija jāveic eksperiments; kāds no klasesbiedriem, ar kuru viņa strādāja pie viena galda, pateica meitenei kaut ko nejauku, jo viņa bija sajaukusi eksperimenta veikšanas secību. Ko tieši, to viņš vairs neatcerējās. Tajā brīdī viens no zēniem sāka viņu apsmiet par piederību pie Jehovas lieciniekiem. Par to, ka viņa staigā apkārt, dalot dumjas brošūras. Un tad apsaukāja viņu par "Mūsu Tēvu". Jāteic, ka tas bija kaut kas īpašs. Parasti visi viņu nevis izsmēja un apcēla, bet gan izlikās, it kā viņas nemaz nebūtu, pilnīgi ignorēja. Taču tāda kopīga uzdevuma laikā, veicot eksperimentu, viņu nevarēja no tā izstumt. Un tajā brīdī viņu apveltīja ar visai nejaukiem vārdiem. Tengo strādāja grupā pie blakusgaldiņa un nezin kāpēc nespēja izlikties to nedzirdam. Pats nesaprata kāpēc. Vienkārši nevarēja to tā atstāt.

Viņš piegāja pie viņiem un teica, lai meitene pārnāk pie viņu galda. Bez apdomāšanās, bez vilcināšanās, vienkārši reaģēja uz notiekošo. Tad izskaidroja viņai, kā eksperiments veicams. Meitene uzmanīgi noklausījās, visu saprata un kļūdu vairs neatkārtoja. Viņi bija mācījušies vienā klasē divus gadus, bet šī bija pirmā (un pēdējā) reize, kad Tengo ar viņu sarunājās.

Tengo labi mācījās, bija augumā liels un spēcīgs. Visi viņu augstu vērtēja. Tāpēc, kad Tengo viņu aizstāvēja, neviens neiebilda. Tomēr šķita, ka pēc tam, kad viņš bija nostājies līdzās "Mūsu Tēvam", viņa vērtība klasē nedaudz kritās. It kā pārējie uzskatītu, ka saskarē ar šo meiteni varētu notraipīties.

Taču Tengo nelikās par to ne zinis, jo saprata, ka viņa ir pavisam parasta meitene. Ja viņas vecāki nebūtu Jehovas liecinieki, tad viņa būtu audzināta kā pavisam ikdienišķi parasta meitene un visi būtu viņu pieņēmuši. Viņai noteikti būtu labi draugi. Taču, tā kā vecāki bija no Jehovas lieciniekiem, skolā viņa bija kļuvusi par "neredzamu" cilvēku. Neviens ar viņu nerunāja. Pat izlikās viņu nemanām. Tengo tas šķita ļoti netaisnīgi.

Pēc tam Tengo vairs ar to meiteni nesarunājās. Nebija tādas vajadzības, nebija tādas iespējas. Taču laiku pa laikam, kad viņu skatieni sastapās, viņas sejā pavīdēja saspringta izteiksme. Tengo to manīja. Varbūt viņā radīja apjukumu tas, kā toreiz dabas zinību eksperimenta laikā Tengo bija pret viņu izturējies. Varbūt dusmojās, sak, labāk būtu licies mierā. Tengo nevarēja īsti saprast. Viņš bija vēl bērns un no otra sejas izteiksmes neprata neko daudz nolasīt.

Tad vienu reizi tā meitene saņēma Tengo roku. Pēc stundām, kad viņi bija pabeiguši uzkopt klasi, abi palika telpā divi vien. Neviena cita tur nebija. Viņa, it kā būtu kaut ko nolēmusi, pārskrēja pāri klasei, pienāca viņam klāt, nostājās līdzās. Un tad bez vilcināšanās saņēma viņa roku. Cieši ieskatījās viņam sejā. (Tengo bija varbūt desmit centimetrus garāks par viņu.) Arī Tengo izbrīnīts viņā noraudzījās. Abu skatieni sastapās. Tengo meitenes acu zīlītēs ieraudzīja vēl neredzētas dzīles. Meitene, neko neteikusi, ilgi turēja viņa roku. Tvēriens ne mirkli neatslāba. Tad pēkšņi viņa roku atlaida un, svārku malai noplīvojot, izskrēja ārā no klases.

Tengo, īsti neattapies, zaudējis valodu, kādu brīdi tur vēl nostāvēja. Pirmais, kas viņam ienāca prātā: kaut neviens nebūtu to redzējis. Kāda kņada saceltos, ja kāds to būtu redzējis. Viņš paskatījās apkārt, neviena nebija. Un jutās ļoti apjucis.

Māte un meita, kas brauca no Mitakas līdz Ogikubo stacijai un sēdēja viņam pretī, varbūt arī bija no Jehovas lieciniekiem. Varbūt atgriezās no iksvētdienas sludināšanas. Izbalojušajā audekla somā sabāztas brošūriņas. Mātes saulessargs un mirdzums meitenītes acīs atgādināja par kādreizējo klasesbiedreni.

Nē, māte un meita vilcienā nebija no Jehovas lieciniekiem, viņas devās kādās ikdienišķās darīšanās, bija pavisam parasta māte un meita. Somā bija notis vai kaligrāfijas rakstāmriku komplekts. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Esmu kļuvis pārspīlēti jūtīgs, Tengo nodomāja. Tad aizvēra acis un mierīgi elpoja. Svētdienās laiks rit savādi, ainas savādi savērpjas.

Atgriezies mājās, viņš paēda vienkāršas vakariņas. Atcerējās, ka šodien nemaz nav pusdienojis. Pēc vakariņām iedomājās, ka vajadzētu piezvanīt Komacu. Viņš noteikti gribētu uzzināt, kā beigusies tikšanās. Taču bija svētdiena, un Tengo nezināja Komacu mājas telefona numuru. Lai paliek, ja gribēs zināt, kā viss izgājis, pats piezvanīs.

Pulkstenis rādīja pāri desmitiem. Viņš nodomāja, ka pamazām vajadzētu taisīties uz gulētiešanu, kad iezvanījās telefons. Laikam Komacu, taču klausulē atskanēja par viņu vecākās draudzenes balss.

Negribu tevi pārāk ilgi aizkavēt, bet vai tu parīt pēcpusdienā būsi mājās?

Fonā klusi skanēja klaviermūzika. Laikam vīrs vēl nebija pārbraucis. Labi, Tengo sacīja. Ja viņa atnāks, tad vajadzēs uz kādu stundu pārtraukt "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanu. Taču, klausoties viņas balsī, Tengo saprata, cik ļoti pēc viņas ilgojas. Pabeidzis sarunu, aizgāja uz virtuvi, ielēja glāzē Wild Turkey un, stāvot turpat pie izlietnes, izdzēra neatšķaidītu. Tad ielīda gultā, izlasīja pāris lappušu no grāmatas un aizmiga.

Tā beidzās Tengo garā un savādā svētdiena.

13. NODAĻA Aomame upuri kopš dzimšanas

Atvērusi acis, Aomame saprata, ka paģiras ir diezgan smagas. Viņai nekad nebija paģiru. Lai cik būtu izdzerts, nākamajā dienā varēja skaidru galvu uzreiz ķerties pie darba. Viņa ar to lepojās. Taču šī diena bija izņēmums, nezin kāpēc deniņos truli sāpēja, apziņa nedaudz miglojās. Galvu itin kā žņaudza metāla stīpa, kas sakļāvās aizvien ciešāk. Bija jau pāri desmitiem. Priekšpusdienas saules stari durstīja acis kā adatas. Gar māju braucošā motocikla motora troksnis istabā nodārdēja kā moku rīks.

Viņa gulēja pati savā gultā, kaila, bez neviena apģērba gabala mugurā, bet viņai nebija ne jausmas par to, kā pārnākusi mājās. Vakar valkātās drēbes nekārtīgi izmētātas pa grīdu. Izskatījās, ka pati kā nebūt tikusi no tām ārā. Plecu soma nolikta uz galda. Lavierēdama starp izmētātajām drēbēm, aizgāja uz virtuvi, tur neatraudamās izdzēra vairākas glāzes krāna ūdens. Tad devās uz vannas istabu, nomazgāja seju ar aukstu ūdeni, kaila nostājās pie lielā spoguļa. Rūpīgi izpētīja augumā katru vietiņu nekādu pēdu. Viņa atviegloti nopūtās. Tas labi. Tomēr auguma lejasdaļā saglabājās vieglas nojausmas par mežonīgu seksu. Tīksma sajūta, it kā viss ķermenis būtu satricināts līdz pašiem dziļumiem. Mazliet nepatīkama sajūta ap tūpli. Nu tiešām, viņa piespieda pirkstus pie deniņiem. Vai tiešām aizgāja ari tik tālu? Tomēr neko nožēlas vērtu Aomame neatcerējās.

Nekā cita tikai šis apmākušās, saduļķojušās atmiņas. Viņa, atspiedusies ar rokām pret sienu, nomazgājās karstā dušā. Noberza visu ķermeni ar ziepēm, mēģinādama no sevis izdzēst atmiņas, kas ne tuvu nebija nosaucamas par atmiņām. īpaši rūpīgi mazgāja dzimumorgānus un tūpli. Izmazgāja matus. Viebdamās no zobu pastas piparmētru garšas, iztīrīja zobus, izdzēsdama no mutes sasmakušo dvaku. Tad salasīja pa guļamistabas grīdu izmētāto apakšveļu un zeķes un neskatīdamās iemeta netīrās veļas kastē.

Pēc tam ņēmās pētīt uz galda nomestās plecu somas saturu. Maks bija savā vietā. Tāpat ari kredītkarte un bankas karte. Naudas makā nemaz nebija palicis mazāk. Izskatījās, ka pati vakar maksājusi tikai par taksi. No somas bija pazuduši tikai daži prezervatīvi. Pārskaitīja par četriem mazāk. Četriem? Somā bija ari saburzīta piezīmju lapiņa, uz tās uzrakstīts pilsētas telefona numurs. Taču viņa nekādi nespēja atcerēties, kas to iedevis.

Tad Aomame atkal apgūlās gultā un mēģināja, cik nu spēdama, atcerēties vakardienas notikumu gaitu. Ajumi aizgāja pie vīriešu galdiņa un sāka līksmi sarunāties, tad visi kopā dzēra, visiem bija labs noskaņojums. Viss turpmākais gāja iepriekš nolemto gaitu. Pasūtīja divus numurus tuvējā viesnīcā. Aomame, kā norunāts, mīlējās ar vīrieti, kuram bija paplāni mati. Ajumi paņēma jaunāko. Sekss bija tīri labs. Abi kopā gāja vannā, tam sekoja ilga priekšspēle orālais sekss. Pirms ievadīt locekli, rūpīgi uzvilka prezervatīvu.

Pēc nepilnas stundas iezvanījās telefons, Ajumi jautāja, vai drīkst atnākt pie viņiem. Visi kopā varētu vēl iedzert.

Nāciet, Aomame teica. Pēc brīža parādījās Ajumi un viņas partneris. Pasūtīja numurā pudeli viskija un ledu un četratā izdzēra.

Turpmāko īsti labi atcerēties neizdevās. Pēc tam kad viņi atkal bija četratā, šķiet, viņa ātri noreiba. No viskija (parasti Aomame viskiju daudz nedzēra), vai ari tas notika tāpēc, ka šoreiz bija citādi nekā parasti viņa nebija divatā kopā ar vīrieti, bet līdzās bija partnere un varbūt tāpēc viņa bija zaudējusi modrību. Aomame miglaini atcerējās, ka pēc tam viņas apmainījās partneriem un atkal mīlējās. Mani gultā skāva tas jaunais, bet Ajumi paņēma to, kuram mati metās plānāki. Nūjā, tā bija. Un tad… Turpmākais bija dziļā miglā tīts. Nekādu atmiņu. Lai paliek. To, ko neatceros, es arī aizmirsīšu. Stipri pāršāvu pār strīpu, nedomājot ļāvos seksam. Tas arī viss. Tos divus tipus es diezin vai vēl kādreiz satikšu.

Bet vai otrreiz mēs izmantojām prezervatīvu? Nekas cits Aomames sirdi nenomāca. Negribētos tāda nieka dēļ palikt stāvoklī vai iedzīvoties seksuāli transmisīvā slimībā. Jācer, ka šajā ziņā viss būs kārtībā. Lai cik es būtu piedzērusies, lai cik neskaidru apziņu, šo vienu lietu es vienmēr rūpīgi ievēroju.

Vai šodien ir ieplānots kāds darbs? Jāstrādā nav. Šodien ir sestdiena. Šodien uz darbu nav jāiet. Nē, tā vis nav. Trijos pēcpusdienā norunāta nodarbība pie vecās kundzes Adzabu "Vītolu villā" muskuļu stiepšana un masāža. Pirms pāris dienām Tamaru piezvanīja, ka piektdien viņai esot jābūt slimnīcā, lai veiktu kaut kādu izmeklējumu, un tāpēc piektdienas nodarbību vajadzēja pārcelt uz sestdienu. Tas bija pavisam aizmirsies. Bet līdz trijiem pēcpusdienā ir pietiekami daudz laika, trīsarpus stundas. Pa to laiku galvassāpes būs pārgājušas un ari apziņa noskaidrojusies.

Viņa pagatavoja karstu kafiju, ar varītēm iedabūja iekšā vairākas tasītes. Pēc tam, uzmetusi uz kailā auguma halātu, izstiepās gultā un pavadīja priekšpusdienu, vērdamās griestos. Negribējās neko darīt. Tāpat vien vērās griestos. Nekā interesanta tajos nebija. Taču ne jau tāpēc griesti taisīti, lai cilvēki tajos atrastu kaut ko interesantu. Pulkstenis rādīja dienas vidu, taču apetīte vēl joprojām nebija atgriezusies. Tik smagas paģiras viņa piedzīvoja pirmo reizi mūžā.

Un tomēr sekss bija atstājis ķermenī patīkamas sajūtas. Tas, ka vīrietis viņu apskāva, skatīja viņu kailu, glāstīja, laizīja, kodīja, iegāja viņā, ka viņa vairākkārt piedzīvoja orgasmu, tas viss atbrīvoja no dziļi viņā iekšā esošās atsvešinātības sajūtas. Paģiras, protams, bija nelāgas, bet šī atbrīvošanās tās kompensēja.

Bet cik gan ilgi es tā turpināšu, Aomame nodomāja. Vispār cik ilgi es varēšu tā turpināt? Man jau būs trīsdesmit. Un tad pavisam drīz pie apvāršņa parādīsies četrdesmit.

Tad viņa pārstāja lauzīt galvu par šo problēmu. Gan kādu citu reizi lēnā garā to apdomās. Šajā brīdī jādomā par šo brīdi. Ja es sākšu par to domāt…

Tajā brīdī iezvanījās telefons. Apdullinošs troksnis. It kā ātrvilciens brāztos cauri tunelim. Viņa streipuļodama izrausās no gultas, pacēla klausuli. Lielais sienas pulkstenis rādīja pusviens.

-     Aomame? atskanēja klausulē. Mazliet piesmakusi sievietes balss. Ajumi.

-    Jā, Aomame atbildēja.

-    Vai viss kārtībā? Izklausies tā, it kā tu tikko būtu paskrējusi zem autobusa.

-     Uz to pusi arī ir.

-     Paģiras?

-    Jā, visai smagas, Aomame sacīja. Kā tu zmi manu telefona numuru?

-    Neatceries? Tu pati to uzrakstīji un man iedevi. Norunājām tuvākajā laikā atkal satikties. Un ieliki zīmīti ar manu telefona numuru savā maciņā.

-     Tā varētu būt. Es neko neatceros.

-      Hm. Man jau šķita, ka tā varētu būt. Piezvanīju, jo uztraucos, Ajumi teica. Domāju, vai droši tiki līdz mājām. Roppongi krustojumā, kāpjot taksī, adresi pateici.

Aomame nopūtās. Atcerēties neatceros, bet mājās esmu tikusi. Kad pamodos, gulēju savā gultā.

-     Tas labi.

-     Ko tu tagad dari?

-     Strādāju. Kā nākas, Ajumi atbildēja. Jau no desmitiem braukāju apkārt un ķeru tos, kas noparkojušies neatļautās vietās. Tagad atpūtas pauze.

-     Vareni, Aomame nobrīnījās.

-     Jūtos gan drusku neizgulējusies. Bet, paklau, vakar gan bija labi. Tik karsti vēl nekad nebija gājis. Pateicoties tev, Aomame.

Aomame piespieda pirkstus pie deniņiem.

-     Atklāti sakot, beigu daļu es īsti labi neatceros. Pēdējais ka jūs abi atnācāt uz mūsu numuru.

-     Hm. Vai cik žēl, Ajumi nopietni noteica. Pēc tam tieši bija baigi labi. Mēs četratā visu kaut ko pasākām. Neticamas lietas. Kā porno filmā. Mēs ar tevi arī kailas izlikāmies par lesbietēm. Un pēc tam…

Aomame steigšus viņu pārtrauca:

-     Labi, pietiks, bet kā ar prezervatīviem? Es par to uztraucos.

-    Ar to viss kārtībā. To lietu es vienmēr kārtīgi uzraugu. Galu galā es, pabeigusi regulēt satiksmi, apstaigāju priekšpilsētas skolas, sapulcinu aktu zālē vidusskolnieces un mācu, kā pareizi uzvilkt prezervatīvus. Sīki un smalki to lietu nodemonstrēju.

-    Kā uzvilkt prezervatīvus? Aomame izbrīnīta pārprasīja. Kāpēc policija to māca vidusskolniecēm?

-    Sākotnējā iecere bija lasīt lekcijas vidusskolniecēm par tādām briesmām kā izvarošana randiņa laikā, par to, kā atvairīt večus, kas uzmācas, kā pasargāt sevi no dzimumnoziedzniekiem, bet tad es tam pievienoju savu personisko vēsti. Tā kā ar seksu tik un tā kaut kādā mērā jānodarbojas, tad ir svarīgi pasargāt sevi no grūtniecības un slimībām. Nu, protams, skolotāju klātbūtnē es to tā tieši nesaku. Tāpēc man šajā jautājumā ir izveidojies gluži vai profesionāls instinkts. Lai cik stipri es būtu piedzērusies, modrību nezaudēju. Par to vari pilnīgi neuztraukties. Aomame, tu šajā ziņā esi pavisam tīra, bez preža tevī neviens iekšā nebāzās. Tas ir mans moto…

-     Paldies. Jūtos atvieglota, to dzirdot.

-     Tu gribi dzirdēt, ko tieši mēs vakarvakarā darījām?

-    Kādu citu reizi, Aomame sacīja. Tad izelpoja gaisu no plaušām. Kādu reizi tu man to sīki un smalki izstāstīsi. Bet tagad nav īstais brīdis. Man no tādām runām galva pārplīsīs.

-    Sapratu. Nu tad citreiz, Ajumi priecīgi noteica. Bet, Aomame, zini, kas bija pirmā doma, kura man ienāca prātā, kad šorīt pamodos? Man likās, ka mēs esam laba komanda. Vai drīkstu tev vēl kādreiz piezvanīt? Pat ja tu negribi atkārtot neko tādu kā vakardien.

-     Labi, Aomame teica.

-     Sarunāts.

-     Paldies, ka piezvanīji.

-    Sargi sevi, Ajumi pabeidza sarunu un nolika klausuli.

Pateicoties melnajai kafijai un miegam, pulksten divos apziņa atgriezās. Paldies Dievam, ari galvassāpes bija pagaisušas. Augumā bija saglabājies tikai vēl neliels vājums. Aomame paņēma sporta somu un devās prom no mājām, īpašā leduscirtnlša somā, protams, nebija. Tikai drēbes maiņai un dvielis. Tamaru viņu, kā aizvien, sagaidīja pie ieejas mājā.

Viņš aizveda Aomami uz šauro un garo ziemas dārzu. Lielie logi, kas izgāja uz dārzu, bija atvērti, tomēr tiem priekšā bija aizvilkti mežģīņu aizkari tā, lai no ārpuses iekšā ieskatīties nevarētu. Uz palodzēm rindojās dekoratīvie augi podos. Griestos bija ierīkoti nelieli skaļruņi, no tiem plūda baroka mūzika, sonāte arfas izpildījumā. Telpas vidū stāvēja masāžas gulta, tur gulēja vecā kundze. Ģērbusies baltā halātā.

Kad Tamaru bija izgājis, Aomame pārģērbās. Vecā kundze, gulēdama uz masāžas galda, no augšas noskatījās Aomamē. Aomame nepievērsa uzmanību tam, ka viņu kailu redz tā paša dzimuma cilvēks. Sportā tā bija ikdienišķa lieta. Arī vecā kundze masāžas laikā bija gandrīz kaila. Tā var labāk sajust muskuļus. Aomame novilka kokvilnas bikses un blūzi un uzvilka sporta tērpu. Novilktās drēbes salocīja un nolika istabas kaktā.

-   Jums ir ļoti vingrs augums, vecā kundze sacīja. Tad piecēlās sēdus, novilka halātu un palika plāna zīda veļā.

-     Paldies, Aomame pateicās.

-     Man ari agrāk bija tāds augums.

-     Saprotams, Aomame noteica. Un nodomāja, ka tā laikam tiešām bijis. Tagad, septiņdesmit gadu vecumā, šajā augumā joprojām manīja jaunības atblāzmu. Augums nebija zaudējis formu, ari krūtis joprojām tvirtas. Pateicoties mērenībai ēšanā, fiziskiem vingrojumiem katru dienu, viņa bija saglabājusi skaistumu, varbūt tikai vajadzētu to papildināt ar pāris plastiskām operācijām, Aomame nosprieda. Parastas lietas: pievilkt ādu ap acīm, pacelt mutes kaktiņus.

-    Taču jums ari šobrīd ir lielisks augums, viņa sacīja.

Vecā kundze viegli paklakšķināja ar mēli.

-     Paldies. Tomēr nevar salīdzināt ar to, kas reiz bija.

Aomame uz to neatbildēja.

-     Šis augums man sagādājis daudz baudas. Ari partnerim tas sagādājis daudz baudas. Vai jūs saprotat, par ko es runāju?

-     Saprotu.

-     Un vai jūs savējo izbaudāt?

-     Laiku pa laikam.

-     Laiku pa laikam ir par maz. Ar to es gribēju teikt, ka tas jābauda jaunībā. Līdz sirds patikai. Vecumā to vairs nevarēs. Vecumā augumu sildīs šīs atmiņas.

Aomame atcerējās vakardienu. Ap dzimumorgāniem vēl jautās atmiņas par penetrāciju. Vai šīs atmiņas sildīs augumu vecumā?

Aomame pieskārās vecās kundzes ķermenim un nopietni ķērās pie muskuļu stiepšanas. Vājums, ko vēl pirms mirkļa bija jutusi, pavisam pagaisa no ķermeņa, kad viņas pirksti skāra vecās sievietes apakšveļā tērpto miesu, arī domas noskaidrojās.

Aomames pirksti iztaustīja katru muskuli, it kā ejot pa kartē iezīmētu ceļu. Viņa labi atcerējās katra muskuļa stingrību, pretestību. Kā pianists, kas no galvas spēlē garu skaņdarbu. Viņai bija dota šī spēja sīki atcerēties. Pat ja viņa pati to aizmirstu, pirkstgali atcerētos. Ja bija sajūta, ka kādā muskulī ir kaut mazākās pārmaiņas, tad viņa to dažādos veidos apstrādāja no visām pusēm, līdz pārliecinājās, ka tas vairs nepretojas. Vienalga, vai tas radītu sāpes, patīkamas vai nepatīkamas sajūtas, viņa parādīja, kā vecā kundze pati saviem spēkiem to var labot. Bija arī lietas, ar kurām pašas spēkiem grūti tikt galā. Šādas vietas viņa stiepa, cik spēdama. Tomēr muskuļiem visnoderīgākais ir ikdienas treniņš.

-     Vai te sāp? Aomame vaicāja. Kāds muskulis bija saspringts vairāk nekā parasti.

-     Ļoti. Vecā kundze saviebās.

-     Viss būs kārtībā. Tas ir labi, ka jūtat sāpes. Ja sāpes vairs nejūt, tad ir pavisam slikti. Vai varat vēl paciest?

-    Protams, vecā kundze atbildēja. Jautāt bija lieki. Vecā kundze bija ļoti pacietīgs cilvēks. Lielākoties visu panesa klusēdama. Aomame daudzkārt bija piedzīvojusi, ka masāžas laikā liela auguma spēcīgi vīrieši sāpēs iekliedzas. Tāpēc vecās kundzes izturība nebeidza viņu pārsteigt.

Aomame nofiksēja labās rokas elkoni kā sviru un pagrieza vecās kundzes gūžu. Tā dobji nočerkstēja, locītava pagriezās. Vecajai kundzei aizrāvās elpa, bet viņa neizdvesa ne skaņu.

-    Pēc tam viss būs kārtībā, Aomame sacīja. Un būs patīkamāk.

Vecā kundze nopūtās. Piere no sviedriem spīdēja. Paldies, viņa klusi noteica.

Aomame veselu stundu pamatīgi apstrādāja vecās kundzes augumu, stimulēja muskuļus, izstiepa locekļus, sasildīja locītavas. Tā nodarot diezgan lielas sāpes. Taču bez sāpēm nekas nav atrisināms. To zināja Aomame un zināja ari vecā kundze. Tādēļ abas šo stundu pavadīja tikpat kā nesarunādamās. Arfas sonātes ieraksts bija izskanējis, kompaktdisku atskaņotājs apklusis. Skanēja tikai dārzā uzradušos putnu balsis.

-   Tāda sajūta, it kā miesa būtu kļuvusi krietni vieglāka, brīdi nogaidījusi, vecā kundze sacīja. Viņa, pagurusi un atslābusi, gulēja uz vēdera. Uz masāžas galda uzklātais lielais dvielis bija kļuvis tumšs no sviedriem.

-     Tas labi, Aomame atbildēja.

-    Cik jauki, ka pie manis atnākat, tas man ir īsts glābiņš. Nezinu, ko bez jums iesāktu.

-     Esiet bez bažām. Es nedomāju pagaist.

Vecā kundze brīdi klusēja it kā šaubīdamās, tad ievaicājās:

-     Es gan uzdodu uzmācīgu jautājumu, bet vai jums ir mīļotais cilvēks?

-     Man ir mīļotais cilvēks, Aomame sacīja.

-     Tas ir labi.

-     Diemžēl es tam cilvēkam nepatīku.

-      Iespējams, ka mans jautājums ir nedaudz savāds, vecā kundze teica, bet kāpēc jūs viņam nepatīkat? Objektīvi raugoties, jūs esat apburoša, jauna sieviete, es tā domāju.

-    Tāpēc, ka tas cilvēks nemaz nezina, ka es esmu.

Vecā kundze brīdi apdomāja Aomames sacīto.

-     Vai jums nekad nav ienācis prātā darīt viņam to zināmu?

-     Šobrīd ne, Aomame atbildēja.

-     Vai tas ir atkarīgs no kaut kādiem apstākļiem, vai ari jūs pati neesat spējīga uz tuvību?

-     Ir ari dažādi apstākļi. Taču, atklāti sakot, lielā mērā tas ir mans noskaņojums.

Vecā kundze ar apbrīnu vērās Aomamei sejā.

-     Man ir nācies satikt dažādus ekscentriskus cilvēkus, bet jūs šajā ziņā esat nepārspējama.

Aomame mazliet savilka mutes kaktiņus.

-     Es nemaz neesmu tik dīvaina. Tikai godīgi atzīstu savu noskaņojumu.

-     Stingri ievērojat reiz iedibinātos noteikumus?

-    Tā ir.

-     Esat gana stūrgalvīga, ātri iekarstat dusmās?

-     Laikam gan tā ari ir.

-     Bet vakarvakarā gan atlaidāt grožus vaļīgāk?

Aomame piesarka.

-     Vai to var redzēt?

-    To var nojaust pēc ādas. Un smaržas. Miesā vēl manāmas vīrieša pēdas. Ar gadiem daudz ko iemācies pamanīt.

Aomame tikai mazliet saviebās.

-     Man to vajag. Šad un tad. Es jau saprotu, ka tas nav nekas īpaši slavējams.

Vecā kundze pastiepa roku un uzlika to uz Aomames rokas.

-     Protams. Laiku pa laikam nepieciešams arī kaut kas tāds. Nevajag pievērst tam īpašu uzmanību. Es to nenosodu. Bet varbūt jums vajadzētu izbaudīt arī ikdienišķāku laimi. Saistīties ar sev tīkamu cilvēku, sasniegt happy end.

-     Es domāju, ka tas nebūtu slikti. Bet tas ir grūti.

-     Kāpēc?

Aomame neatbildēja. To nebija viegli paskaidrot.

-Ja jums rodas vēlēšanās ar kādu apspriesties par privātām lietām, lūdzu, runājiet ar mani, vecā kundze sacīja, pacēla smagu kļuvušo roku, ar mazu dvielīti noslaucīja no sejas sviedrus. Jūs man varat atklāt jebko.

-     Pateicos, Aomame teica.

-     Ir ari tādas lietas, no kurām nevar atbrīvoties, vienkārši laiku pa laikam palaižot grožus vaļīgāk.

-Jums taisnība.

-   Tikai nedariet neko tādu, kas varētu kaitēt jums pašai, vecā kundze sacīja. Neko. To jūs saprotat, vai ne?

-     Saprotu, Aomame noteica. Tieši tā, viņa nodomāja. Es nedaru neko tādu, kas varētu man kaitēt. Un tomēr kaut kas pēc tam aizķērās klusumā. Kā nogulsnes vīna pudeles dibenā.

Tagad Aomame bieži atcerējās to laiku, kad nomira Tamaki Ocuka. Un tad, iedomājoties, ka nekad vairs ar viņu nesatiksies un nesarunāsies, bija tāda sajūta, it kā pati būtu uzšķērsta. Tamaki bija Aomames dzīvē pirmā draudzene. Viņai varēja atklāti uzticēt pilnīgi visu. Pirms Tamaki Aomamei tādas draudzenes nebija un pēc Tamaki nevienas tādas vairs nebija. Aizstājējas nebija. Iespējams, ja Aomame nebūtu ar viņu satikusies, tad viņas dzīve tagad būtu vēl šausmīgāka, vēl drūmāka.

Abas bija viena vecuma un spēlēja vienā vidusskolas softbola komandā. Aomame no pamatskolas pēdējām klasēm līdz vidusskolai aizrautīgi piedalījās softbola sacensībās. Sākumā darīja to bez īpaša noskaņojuma komandā pietrūka spēlētāju, viņu uzaicināja, un viņa kārtīgi spēlēja -, bet beigu beigās tas kļuva par viņas dzīves jēgu. Tāpat kā cilvēks, kuru teju teju stiprs vējš aizpūtis pa gaisu, pieķeras pie staba, viņa kā glābiņam pieķērās šim sporta veidam. Viņai kaut ko tādu vajadzēja. Turklāt, lai ari pati to nemaz nebija pamanījusi, viņai bija dabas dotas izcilas sportistes īpašības. Gan pamatskolā, gan vidusskolā viņa komandā bija centra uzbrucēja, un, pateicoties viņai, komanda guva pārsteidzošas uzvaras turnīros. Tas cēla Aomames pašapziņu (kaut gan, precīzi runājot, to nevarētu saukt par pašapziņu, bet kaut ko tai līdzīgu). Komandā viņu augstu vērtēja, un Aomame visvairāk priecājās par to, ka kaut ari šādā šaurā pasaulē viņai ir noteikta vieta. Jo es kādam esmu vajadzīga.

Aomame bija ceturtā uzbrucēja metēja. Tamaki Ocuka komandā bija otrā ķērāja un ari komandas kapteine. Tamaki bija neliela auguma, bet apveltīta ar izcilu reakciju un asu prātu. Spēja ātri aptvert sarežģītas situācijas. Ja metēja dabūja bumbu, Tamaki uzreiz saprata, uz kuru pusi bumba lidos, un skrēja, lai īstajā vietā piesegtu. Tādu spēlētāju nav daudz. Viņas spriešanas spējas izglāba komandu daudzās kritiskās situācijās. Viņai nebija tik plašs atvēziens kā Aomamei, bet sitiens bija ass, un skrēja viņa ātri. Turklāt Tamaki bija izcila līdere. Saliedēja komandu, noteica spēles taktiku, deva noderīgus padomus, iedvesmoja. Viņa bija prasīga, bet citu sportistu vidū populāra. Pateicoties tam, komandai ar katru dienu veicās aizvien labāk, tā tika līdz Tokijas finālspēlēm. Aomami un Tamaki iekļāva Kanto izlasē.

Aomame un Tamaki novērtēja viena otras izcilās īpašības un gluži dabiski satuvinājās, un drīz vien kļuva nešķiramas draudzenes. Komandas izbraukumos abas kopā pavadīja daudz laika. Pilnīgi atklāti apsprieda dažādus personiskās dzīves notikumus. Aomame pamatskolas piektajā klasē nolēma aiziet no vecākiem un pārgāja dzīvot mātes brāļa ģimenē. "Ievoča ģimene saprata radušos apstākļus, uzņēma viņu sirsnīgi kā savas ģimenes locekli, un tomēr tās tik un tā bija un palika svešas mājas. Viņa jutās pavisam viena un ilgojās pēc mīlestības. Tā kā viņa nesaprata, kur meklēt dzīves mērķi un jēgu, dienas ritēja vienmuļi, bez satura. Kaut gan Tamaki ģimene bija pārtikusi un ieņēma augstu stāvokli sabiedrībā, viņas vecāku attiecības bija tik sliktas, ka mājās valdīja pilnīgs posts. Tēva tikpat kā nekad nebija mājās, māte bieži vien bija psihiski nelīdzsvarota. Gadījās ari tā, ka viņa briesmīgu galvassāpju dēļ vairākas dienas necēlās no gultas. Tamaki un viņas jaunākais brālis patiesībā bija pamesti pilnīgi savā vaļā. Abiem bērniem maltītes lielākoties bija gatavās pusdienas no tuvējām ēstuvēm vai ātrās ēdināšanas ieskrietuvēm. Tā kā abām meitenēm bija katrai savi iemesli aizrauties ar softbolu.

ŠI satikšanās vientuļajām, problēmu māktajām meitenēm bija kā kulminācija viņu dzīvē. Vasaras brīvdienās abas divatā devās ceļojumā. Tad reiz, kad uz bridi bija aptrūcies, par ko runāt, viņas viesnīcas gultā pieskārās viena otras kailajam ķermenim. Tas bija ārkārtīgi pēkšņs, vienreizīgs notikums, otrreiz tas neatkārtojās, un viņas ari par to nerunāja. Tomēr pēc tam abu attiecības kļuva dziļākas, sazvērnieciskākas.

Pabeigusi vidusskolu un iestājusies sporta institūtā, Aomame turpināja spēlēt softbolu. Viņa bija visā valsti augstu vērtēta softbola spēlētāja, tāpēc saņēma privātas sporta koledžas uzaicinājumu studēt un arī studiju stipendiju. Tad viņa spēlēja universitātes softbola komandā kā centra spēlētāja. Spēlēdama softbolu, sāka interesēties par sporta medicīnu un to nopietni studēt. Vēl viņa interesējās ari par kaujas mākslām. Studējot universitātē, viņa centās iegūt pēc iespējas vairāk zināšanu un profesionālo prasmju. Brīva laika bezrūpīgām izklaidēm viņai nebija.

Tamaki iestājās pirmklasīgas privātas universitātes juridiskajā fakultātē. Pabeigusi vidusskolu, viņa pārstāja spēlēt softbolu. Tamaki, kurai bija izcilas sekmes, softbols bija tikai pārejošs posms. Viņa bija nolēmusi nolikt valsts eksāmenu un kļūt par advokāti. Kaut arī Aomame un Tamaki katra bija aizgājusi pa savu ceļu, tomēr abas joprojām bija vislabākās draudzenes. Aomame dzīvoja universitātes kopmītnēs, kur viņai nebija jāmaksā par Iri, bet Tamaki turpināja dzīvot izirušajā, bet joprojām finansiālu brīvību nodrošinošajā ģimenē un braukāja uz universitāti no vecāku mājām. Abas reizi nedēļā satikās, lai kopā ieturētu maltīti un izrunātu visu, kas sakrājies uz sirds. Lai cik ilgi viņas sarunātos, tematu nekad nepietrūka.

Pirmā studiju gada rudenī Tamaki zaudēja nevainību. Partneris bija gadu vecāks students no tenisa kluba. Pēc kaut kāda pasākuma viņš uzaicināja Tamaki pie sevis un tur viņu paņēma ar varu. Nevarētu teikt, ka puisis viņai nepatika. Tāpēc Tamaki pieņēma uzaicinājumu un aizgāja pie viņa, bet viņu šokēja tas, cik nesaudzīgi un rupji viņu piespieda veikt dzimumaktu, un arī puiša egoistiskā un brutālā attieksme. Pēc tam viņa klubu pameta un kādu laiku slīga depresijā. Šis notikums viņas dvēselē atstāja milzīgu bezspēcības izjūtu. Viņa zaudēja apetīti, mēneša laikā nokritās svarā par sešiem kilogramiem. Tamaki bija meklējusi vīrietī izpratni un iejūtību, un, ja tāda tiktu izrādīta, ar laiku, pamazām viņai nebūtu problēma pašai atdoties. Tamaki to nekādi nesaprata. Kāpēc bija vajadzīga šāda vardarbība? Kur rodas vajadzība pēc tās?

Aomame viņu mierināja un uzskatīja, ka šim vīrietim vajadzētu saņemt attiecīgu sodu. Taču Tamaki tam nepiekrita. Es pati arī biju neuzmanīga. Tagad diez vai ir jēga iet kaut kur sūdzēties. Pieņēmu viņa uzaicinājumu, viena pati devos pie viņa, tur ir arī mana atbildība. Varbūt ar laiku tas aizmirsīsies, Tamaki sacīja. Tomēr Aomame sāpīgi apjauta, ka šis notikums dziļi ievainojis draudzenes dvēseli. Un ne jau jaunavības zaudēšana, ne šis virspusējais notikums bija problēma. Problēma bija cilvēka dvēseles svētums. Nevienam nav tiesību to sabradāt zābakiem kājās.

Taču viņu sodīja Aomame pati. Uzzināja no Tamaki puiša adresi un devās uz turieni, lielā, planšetēm paredzētā plastmasas somā ielikusi softbola nūju. Tajā dienā Tamaki bija devusies uz Kanadzavu kārtot kaut kādas juridiskas lietas ar radiniekiem. Tam vajadzēja kļūt par viņas alibi. Pirms tam Aomame pārliecinājās, ka vīrieša nav mājās. Izmantojot skrūvgriezi un āmuru, uzlauza durvju atslēgu, iekļuva iekšā dzīvokli. Pēc tam, cieši aptinusi softbola nūju ar dvieli, lai nesaceltu lieku troksni, sadauzīja visu, kas atradās istabā. Televizoru un stāvlampu, pulksteni un plašu atskaņotāju, tosteru un vāzi, neatstājot nesadauzltu neko, kas bija sadauzāms. Telefona vadu pārgrieza ar šķērēm. Grāmatas izplēsa no vākiem un lapas izmētāja, zobu pastas un skūšanās krēma tūbiņu saturu izzieda pa paklāju. Gultā ielēja mērci. Atvilktnē saliktās piezīmes saplēsa driskās. Pildspalvas un zīmuļus salauza. Sadauzīja visas elektriskās spuldzītes. Aizkarus un spilvenus sagraizīja ar nazi. Visus kreklus, kas bija skapi, sagrieza ar šķērēm. Apakšveļas un apavu atvilktnes piegāza pilnas ar kečupu. Izskrūvēja ledusskapja drošinātāju un izsvieda ārā pa logu. No tualetes poda ūdenstvertnes izņēma un salauza aizbāzni. Salauza ari dušas galviņu. Sagrāva visu, pamatīgi. Istaba līdzinājās nesen avīzē redzētai fotogrāfijai sabombardētās Beirūtas centram.

Tamaki bija ļoti gudra (skolā sekmju ziņā Aomame viņu nespēja panākt), arī kā softbola spēlētāja viņa bija nepārspēta, uzmanīga. Kad Aomame bija metēja, Tamaki uzreiz bija pie bāzes un atsita, līksmi smiedamās, uzsita viņai ar cimdu pa pēcpusi un atgriezās aizsardzības pozīcijā. Viņai bija plašs redzesloks, silta sirds, laba humora izjūta. Viņa ļoti centīgi mācījās, bija laba runātāja un, ja būtu tā turpinājusi studēt, kļūtu par izcilu juristi.

Tomēr attiecībā uz vīriešiem viņas spriestspējai piemita acīmredzami trūkumi. Tamaki patika izskatīgi vīrieši.

Varētu pat teikt, ka viņa sprieda pēc ārienes. Tolaik Aomamei šķita, ka tas jau sāk līdzināties slimībai. Ja Tamaki uzrunāja vīrietis, kura āriene viņai nepatika, tad, lai cik arī vīrietim būtu lielisks raksturs, lai cik izcilas spējas viņam piemistu, Tamaki sirds viņam neatvērās. Viņa aizvien aizrāvās ar skaistiem, bet tukšiem vīriešiem. Turklāt attiecībā uz vīriešiem Tamaki bija ārkārtīgi stūrgalvīga, lai ko Aomame sacītu, viņa to neņēma galvā. Parasti viņa augstu vērtēja Aomames viedokli, to respektēja, bet attiecībā uz draugiem vīriešiem necieta ne mazāko kritiku. Aomame arī meta mieru, pārtrauca dot padomus. Negribēja tādēļ sabojāt savu draudzību ar Tamaki. Galu galā Tamaki dzīvo savu dzīvi, lai dara, kā grib. Studiju laikā Tamaki bija attiecības ar daudziem vīriešiem, bet tās vienmēr beidzās ar kaut kādām nepatikšanām, tie viņu nodeva un pameta. Tādos brīžos viņa bija tuvu ārprātam. Divas reizes taisīja abortu. Runājot par attiecībām ar vīriešiem, varētu teikt, ka Tamaki jau kopš dzimšanas bija nolemta upura lomai.

Aomamei viena noteikta drauga nebija. Laiku pa laikam, kad viņu uzaicināja, aizgāja uz kādu randiņu, starp šiem puišiem bija ari tīri patīkami cilvēki, taču dziļākas attiecības viņai neizveidojās.

-    Kāpēc neievies sev mīļāko? Vai esi nolēmusi visu mūžu glabāt nevainību? Tamaki tincināja.

-    Man nav laika, Aomame atbildēja. Es ar grūtībām tieku galā ar visu to, kas katru dienu jādara. Izklaidēm ar draugu man nav vaļas.

Pabeigusi fakultāti, Tamaki turpināja mācīties doktorantūrā, gatavojās advokatūras eksāmenam. Aomame sāka strādāt sporta dzērienu un veselīgas pārtikas uzņēmumā, tur arī spēlēja softbolu. Tamaki joprojām dzīvoja pie vecākiem, bet Aomame dienesta dzīvoklī Jojogi Javatā. Tāpat kā studiju gados abas nedēļas nogalēs satikās un kopā paēda, un atklāti izrunājās par dažādām lietām.

Divdesmit četru gadu vecumā Tamaki apprecējās ar divus gadus vecāku vīrieti. Uzreiz pēc saderināšanās pameta doktorantūru, atteicās no plāna likt advokatūras eksāmenu. Vīrs neļāva. Aomame viņas vīru bija satikusi tikai vienu reizi. Bagātu cilvēku dēls un, kā jau varēja sagaidīt, ar skaistu un seklu seju. Aizrāvās ar burāšanu. Veikls runātājs, galva arī, šķiet, strādāja, bet ne viņa raksturam bija dziļums, ne vārdiem svars. Tieši tas tips, kāds Tamaki aizvien paticis. Un visā tajā jautās kaut kas ļauns. Aomamei jau no paša sākuma tas vīrietis nepatika. Jādomā, ka viņš pret Aomami juta to pašu.

Šī laulība nebūs veiksmīga, Aomame teica Tamaki. Viņa negribēja pateikt ko lieku, tomēr runa bija par kāzām. Nevis parastu aizraušanos. Tamaki bija tuva draudzene no seniem laikiem, Aomame nespēja tā vienkārši visā noskatīties. Tamaki, izdzirdējusi iebildumus pret laulībām, krita histērijā. Sarunāja Aomamei asus vārdus. Arī tādus, ko Aomamei negribētos dzirdēt. Uz kāzām Aomame negāja.

Tomēr Aomame un Tamaki bija ļoti tuvas. Atgriezusies no kāzu ceļojuma, Tamaki uzreiz, nepieteikusies, ieradās pie Aomames, atvainojās par nepieklājību. Gribēja, lai viss toreiz pateiktais aizmirstos. Es tik slikti izrīkojos. Visu kāzu ceļojuma laiku domāju par tevi, viņa teica. Neraizējies par to. Es jau visu esmu aizmirsusi, Aomame sacīja. Tad abas cieši apkampās. Jokoja un smējās.

Tomēr pēc kāzām viņu tikšanās reižu skaits strauji saruka. Viņas gan bieži rakstīja vēstules un runāja pa telefonu. Tomēr Tamaki aizvien grūtāk bija izbrīvēt laiku, lai satiktos ar draudzeni. Esmu ļoti aizņemta ar dažādām mājas lietām, viņa taisnojās. Teica, ka būt profesionālai mājsaimniecei esot viena briesmīga lieta. Taču varēja nojaust, ka visas šīs atrunas slēpj to, ka vīrs negrib, lai viņa ar kādu satiktos ārpus mājas. Turklāt Tamaki ar vīru dzīvoja kopā ar vīra vecākiem, tāpēc viņai nebija vienkārši kaut kur doties pēc savas patikas. Arī uz Tamaki jauno mājvietu Aomami neaicināja.

Laulībā viss esot kārtībā, tā Tamaki bieži stāstīja Aomamei. Vīrs esot maigs, arī vīra vecāki esot sirsnīgi cilvēki. Nekā netrūkstot. Laiku pa laikam nedēļas nogalēs ar jahtu aizbraucot līdz Enošimai. To, ka pametusi studijas juridiskajā fakultātē, viņa īpaši nenožēlojot. Doma par eksāmena kārtošanu radījusi lielu stresu. Beigu beigās laikam gan šāda parastā dzīve man ir vispiemērotākā, viņa teica. Varbūt drīz ari sagaidīsim bērnu, un tad es būšu vienkārši šīs apkaimes garlaicīgā māmiņa. Vajadzēs ari tev atrast partneri. Tamaki vienmēr runāja priecīgā balsī, nebija iemesla apšaubīt viņas teikto. Cik jauki, Aomame noteica. Patiešām jauki, viņa nodomāja. Ļaunās priekšnojautas nav piepildījušās vai arī ir attālinājušās. Tamaki ienācis kaut kāds miers, Aomame pieņēma. Vai izlikās to darām.

Citu paziņu, ko varētu saukt par draugiem, Aomamei nebija, un, kontaktiem ar Tamaki mazinoties, Aomames dzīvē iestājās tāds kā apjukums. Pat softbolu viņa vairs nespēja spēlēt ar tādu aizrautību un uzmanību kā iepriekš. It kā, Tamaki attālinoties, arī softbolam sāktu zust jēga. Divdesmit piecos gados Aomame joprojām bija nevainīga. Ja jutās nemierīgi, masturbēja. Šāds dzīvesveids viņai nešķita īpaši skumjš. Viņai bija grūti veidot dziļākas attiecības ar kādu cilvēku. Tāpēc labāk pagaidām būt vienai.

Divdesmit sešu gadu vecumā Tamaki izdarīja pašnāvību. Vējainā vēlīna rudens dienā. Pakārās pati savās mājās.

Nākamās dienas vakarā viņu atrada vīrs, pārbraucis no darījumu brauciena.

Mums ģimenē nebija nekādu problēmu, viņa nekad nebija teikusi, ka būtu ar kaut ko neapmierināta. Man nav ne jausmas, kāds varētu būt pašnāvības iemesls, vīrs paskaidroja policijai. Arī abi vecāki teica to pašu.

Tomēr tie bija meli. Vīra nebeidzamā sadistiskā rīcība bija dziļi ievainojusi Tamaki gan fiziski, gan garīgi. Vīra ekscentriskās izdarības bija tuvojušās kulminācijai. Viņa vecāki lielos vilcienos par to zināja. Arī policija, sekcijas laikā redzot Tamaki ķermeņa stāvokli, centās situāciju noskaidrot, tomēr līdz tiesas prāvai nenonāca. Vīru izsauca, noklausījās viņa paskaidrojumus, bet bija skaidrs, ka viņas nāves cēlonis ir pašnāvība, Tamaki nāves brīdī viņš bijis darījumu braucienā Hokaido, viņš nebija noziedzies. Pēc notikušā Tamaki brālis to paslepen izstāstīja Aomamei.

Vardarbība sākusies uzreiz, laikam ejot, kļuvis tikai drūmāk un drūmāk. Taču Tamaki nav varējusi aiziet no šī murgam līdzīgā nama. Aomamei viņa par to ne vārda nebija teikusi. Jo viņai uzreiz bija skaidrs, kādu padomu saņemtu. Tūlīt pat ej prom no tās mājas. Bet tieši to es nespēju.

Tieši pirms pašnāvības, pašu pēdējo reizi, Tamaki uzrakstīja un nosūtīja Aomamei garu vēstuli. Jau no paša sākuma viņa pati esot kļūdījusies, bet Aomamei bijusi taisnība, tā sākās vēstule. Un pabeidza viņa to tā.

Ikdienas dzīve ir elle. Bet nezin kāpēc es nespēju no šīs elles izrauties. Jo nezinu, kurp es, no šejienes izrāvusies, varētu doties. Esmu iekļuvusi bezspēcības cietumā. Pati tajā iegājusi, pati aizslēgusi durvis, pati aizmetuši prom atslēgu. Šī laulība, protams, bija kļūda. Tieši tā, kā Tu teici. Taču visdziļākā problēma nav meklējama ne manā vīrā, ne šajā laulības dzīvē, bet gan manī pašā. Esmu pelnījusi šīs sāpes. Es nespēju nevienu vainot. Tu esi mana vienīgā draudzene, vienīgais cilvēks šajā pasaulē, kuram spēju uzticēties. Mani vairs nevar glābt. Lūdzu, ja iespējams, neaizmirsti mani. Mēs mūžībā kopā uzspēlēsim softbolu.

Lasot vēstuli, Aomamei uzmācās briesmu nojauta. Ķermeni pārņēma neapturamas trīsas. Viņa vairākas reizes zvanīja uz Tamaki mājām, klausuli neviens necēla. Bija pieslēgts automātiskais atbildētājs. Aomame kāpa vilcienā un brauca uz Tamaki mājām Okusavā. Liela, augsta mūra žoga ieskauta villa. Viņa piezvanīja pie mājruņa. Neviens, protams, neatsaucās. Iekšā tikai rēja suns. Neko nepanākusi, devās prom. To Aomame, protams, nevarēja zināt, taču tobrīd Tamaki jau bija mirusi. Viņa pilnīgi viena karājās virvē, ko bija apmetuši ap kāpņu margām. Nama klusumā spalgi atbalsojās gan telefona, gan durvju zvans.

Vēsts par Tamaki nāvi Aomami nemaz nepārsteidza. Kaut kur prātā viņa jau bija to paredzējusi. Viņa ari neizrādīja skumjas. Kaut ko lietišķi atbildējusi, nolika klausuli, apsēdās krēslā. Tā pagāja diezgan daudz laika, un bija tāda sajūta, it kā no ķermeņa izplūstu viss šķidrums. Viņa ilgu laiku necēlās no krēsla. Piezvanīja uz darbu un pateica, ka nejūtas labi un pāris dienu darbā nebūs, tad ieslēdzās savā dzīvoklī, ne ēda, ne gulēja un pat ūdeni nedzēra. Uz bērēm negāja. Šķita, ka viņā pašā kaut kas ir saplīsis. No šī brīža es ari vairs nebūšu tāda kā agrāk, to Aomame spēcīgi izjuta.

Šim vīrietim jāsaņem sods, toreiz Aomame sirds dziļumos nolēma. Lai kas notiktu, kaut vai man jāiet līdz pasaules galam, tas ir jāizdara. Citādi viņš to noteikti atkārtos ar kādu citu partneri.

Aomame ilgi un rūpīgi kala plānu. Viņa zināja, kurā pakauša punktā un kādā leņķī jāiedur ar asu adatu, lai cilvēks momentā nomirtu. Protams, ne jau katrs to spētu. Taču viņa gan. Viņa prata ļoti ātri sataustīt šo īpašo punktu, tikai jādabū piemērots ierocis. Un viņa izdomāja šo ieroci un pamazām izgatavoja kaut ko mazam leduscirtnītim līdzīgu. Asu, vēsu un smailu asmeni, tajā nebija ne piedošanas, ne nožēlas. Tad viņa rūpīgi vingrinājās. Kad bija nolēmusi, ka ir gana, plānu realizēja. Ļāva tai valstībai nākt pār šo vīrieti. Pēc tam noskaitīja lūgšanu. Lūgsnas vārdi viņai nāca pār lūpām pavisam instinktīvi.

Mūsu Tēvs debesīs, svētīts lai top Tavs vārds, lai nāk Tava valstība pār mums! Piedod mums mūsu parādus. Svētī katru mūsu soli! Āmen!

Tieši pēc tam arī Aomamei laiku pa laikam šausmīgi sagribējās vīrieša miesu.

14. NODAĻA tengo ko neviens lasītājs līdz šim vēl nav redzējis

Komacu un Tengo satikās parastajā vietā. Kafejnīcā netālu no Šindzjuku stacijas. Tase kafijas te maksāja padārgi, taču starp galdiņiem bija pietiekami liels attālums, lai sarunu nenoklausītos sveši cilvēki. Gaiss bija salīdzinoši tīrs, klusi skanēja neuzbāzīga mūzika. Komacu, kā parasti, ieradās ar divdesmit minūšu nokavēšanos. Viņš nekad neieradās tieši norunātajā laikā, Tengo nenokavējās nekad. Tā jau bija kļuvusi par ierasto lietu kārtību. Komacu, manuskriptiem piebāztu ādas portfeli rokā, bija ģērbies ierastajā tvīda uzvalkā un tumšzilā polo kreklā.

Komacu gan noteica: "Atvainojos par nokavēšanos," tomēr neizskatījās, ka viņu māktu vainas apziņa. Šķita, ka viņš ir labākā garastāvoklī nekā parasti, ap mutes kaktiņiem rotājās smaids, gaišs kā jauns mēness.

Tengo tikai pamāja, neteica neko.

-    Piedod, ka tev vajadzēja tā steigties. Laikam gan bija ļoti grūti, Komacu sacīja, apsēžoties iepretim Tengo.

-    Negribu pārspīlēt, bet esmu šīs desmit dienas pavadījis tā, ka īsti nezināju, vai izdzīvošu vai nomiršu, Tengo noteica.

-      Bet tev taču viss izdevās. Dabūji Fukaeri aizbildņa piekrišanu, pārstrādāji romānu. Lieliski! Tengo, kas ir tik ļoti distancējies no šīs pasaules, patiešām lieliski. Esmu mainījis viedokli par tevi.

Tengo izlikās šos komplimentus nedzirdam.

-    Vai izlasījāt ziņojumu par Fukaeri biogrāfiju? Pagarš.

-    Jā, izlasīju. Protams. Rūpīgi izlasīju. Ko lai saka, diezgan sarežģīta izcelsme. Gluži kā eposs. Bet lai paliek. Man nebija ne jausmas, ka tas Skolotājs Ebisuno ir Fukaeri aizbildnis. Pasaule ir briesmīgi maza. Ko viņš par mani teica?

-     Par jums?

-    Jā, par mani.

-     Neko īpašu.

-     Dīvaini, Komacu sacīja nedaudz pārsteigts. Es ar Ebisuno strādāju kopā, sen. Pētniecības institūtā, pat lauka pētījumos. Ļoti sen. Es tolaik biju jauns redaktors.

-     Tas bija sen. Varbūt viņš piemirsis. Viņš man tikai pajautāja, kāds Komacu ir cilvēks.

-    Nē. Komacu ar nomākušos sejas izteiksmi papurināja galvu. Tā nav. Gluži pretēji. Šim Skolotājam ir biedējoši laba atmiņa, mēs tolaik par daudz ko runājām… Lai paliek. Lai viss rit savu gaitu. Bet par tavu ziņojumu… Fukaeri apstākļi ir diezgan sarežģīti.

-     Diezgan sarežģīti? Mēs burtiski nēsājam apkārt spridzekli. Fukaeri kaut kādā ziņā nav parasta. Viņa nav vienkārši skaista septiņpadsmit gadus veca meitene. Viņai ir disleksija, grāmatas nevar izlasīt. Ari sakarīgus teikumus nespēj uzrakstīt. Viņa sevī nes kaut kādu traumu. Daļu ar to saistīto atmiņu zaudējusi. Augusi komūnai līdzīgā vietā, skolā tikpat kā nav gājusi, Tēvs bijis kreiso radikāļu grupējuma vadonis, kaut kādā veidā saistīts ar "Ausmas" apšaudi. Pirms norobežojies no pasaules, bijis viens no slavenākajiem kultūrantropologiem. Ja romāns patiešām iznāks, tad gan plašsaziņas līdzekļi izraks visādus pikantus faktus.

-     Nūjā, jādomā, ka sacelsies tāds troksnis, it kā elles katlam vāks būtu nocelts, Komacu noteica. Tomēr vieglais smaids nenodzisa.

-     Vai plānam pieliekam punktu?

-     Pieliekam punktu?

-Jo sacelsies par daudz runu, tas ir pārāk bīstami. Noliksim atpakaļ oriģinālo manuskriptu.

-     Starp citu, tas nemaz nav tik vienkārši. Tevis pārstrādātā "Gaisa kūniņa" ir salikta, korektūra jau gatava. Un iedota galvenajam redaktoram un izdevniecības nodaļas vadītājam, un četriem žūrijas locekļiem. Tagad ir par vēlu teikt: "Piedodiet. Sajaucām. Atdodiet, lūdzu, atpakaļ."

Tengo ievilka elpu.

-     Tur neko vairs nevar padarīt. Laiku atpakaļ nepagriezīsi, Komacu sacīja. Tad izņēma vienu Marlboro cigareti, samiedza acis, uzrāva kafejnīcas sērkociņu. Esmu daudz domājis par turpmāko. Tu, Tengo, vari ne par ko nedomāt. Ja "Gaisa kūniņa" saņems balvu, es katrā ziņā izdarīšu tā, lai Fukaeri neparādās. Izdomāšu kādu veiklu ieganstu noslēpumaina, jauna rakstniece, kurai nepatīk rādīties cilvēkos. Es kā atbildīgais redaktors kļūšu par sava veida runasvīru. Ja to ievērosim, viss būs kārtībā.

-    Komacu kungs, es nešaubos par jūsu spējām, bet Fukaeri šajā ziņā nav parasta meitene. Viņa nav no tām, kurai varētu pavēlēt klusēt. Ja pati būs tā nolēmusi, tad arī runās ar citiem un teiks, ko pati gribēs. Ja kaut kur nesaskata jēgu, viņa to pat neklausās. Tik vienkārši nebūs.

Komacu, neko neteicis, vairākas reizes pagrozīja rokā sērkociņu kastīti.

-    Bet, Tengo, ja reiz esam tik tālu tikuši, tad mums abiem ari jāturpina. Pirmām kārtām tev ir izdevies lieliski pārstrādāt "Gaisa kūniņu". Brīnišķīgi, labāk, nekā cerēts. Patiešām tuvu pilnībai. Tāpēc nav šaubu, ka tā dabūs prēmiju un kļūs slavena. Tagad no tā visa vairs nevar paslēpties. Es teiktu, ka tas ir sava veida noziegums. Kā jau pirmīt sacīju, šis stāsts pamazām virzās uz priekšu.

-     Sava veida noziegums? Tengo sacīja, veroties Komacu sejā.

-    Var teikt ari tā, Komacu noteica. "Dažādas mākslas, dažādi centieni, kā ari dažādi darbi un meklējumi tiecas uz labo. No šādām tieksmēm iespējams izveidot sistēmu, lai darītu labu."

-     No kurienes tas ir?

-    Aristotelis. "Nikomaha ētika". Vai esi lasījis Aristoteli?

-     Neesmu.

-     Palasi. Tev noteikti patiks. Kad man aptrūkst lasāmvielas, lasu grieķu filozofus. Nekad neapnīk. Vienmēr no viņiem kaut ko iemācos.

-     Bet kāda ir šī citāta jēga?

-     Dažādu lietu rezultātā rodas labums. Tātad labais ir visa rezultāts. Šaubas atstāsim rītdienai, Komacu teica. Jēga ir tāda.

-     Ko Aristotelis būtu teicis par holokaustu?

Komacu smaids iemirdzējās vēl spožāk.

-    Aristotelis galvenokārt runāja par mākslu, zinātni un amatiem.

Viņš jau diezgan ilgi pazina Komacu. Pa šo laiku Tengo bija iepazinis gan to seju, ko viņš rādija pasaulei, gan arī to, ko parasti nerādīja. Šķita, ka Komacu mīt profesionālajā pasaulē kā vientuļais vilks, dara tikai to, kas pašam tīk. Daudzus cilvēkus šī āriene apmānīja. Taču, ņemot vērā visus apstākļus, rūpīgi viņu vērojot, kļuva skaidrs, ka viņa darbības ir pārdomāti izplānotas. Runājot šogi valodā, viegli nolasāmas. Cilvēks, kuram patīk plānot, kurš kādā konkrētā vietā novelk līniju un raugās, lai to nepārkāptu. Lai tur kā, viņš bija nervozs tips. Turklāt viņa huligāniskie izteicieni un izgājieni bija tikai ārēja uzspēle.

Komacu bija ļoti uzmanīgs, izmantoja dažādus aizsardzības paņēmienus. Piemēram, viņš kāda laikraksta vakara izdevumā rakstīja sleju par literatūru, kurā dažādus rakstniekus gan slavēja, gan nonievāja. Nopēlumi bija ļoti bargi. Viņš tajā specializējās. Kaut gan sleja bija anonīma, profesionālajās aprindās visi zināja, kas to raksta. Pats par sevi saprotams, nevienam nepatīk, ka viņu avīzē kritizē. Tāpēc rakstnieki centās, cik vien spēdami, Komacu lietās nejaukties. Ja viņš lūdza uzrakstīt kaut ko žurnālam, tad pēc iespējas centās neatteikt. Lai cik bieži tas ari būtu, vienmēr uzņēmās vēl kādu darbu. Jo nevarēja zināt, ko Komacu par viņiem uzrakstīs.

Tengo ne īpaši patika šī Komacu aprēķinātāja puse. No vienas puses, nicinādams literārās aprindas, no otras puses, viņš šo sistēmu ļoti prasmīgi izmantoja. Tengo bieži bija pārliecinājies, ka Komacu piemīt izcila redaktora intuīcija. Viņa padomi attiecībā uz romānu rakstīšanu bija ļoti vērtīgi. Taču Tengo vēlējās Komacu tuvināties, ievērojot noteiktu distanci. Viņš necieta neveiklus tuvināšanās mēģinājumus. Šajā ziņā ari Tengo bija piesardzīgs cilvēks.

Kā jau es tikko teicu, tevis pārstrādātā "Gaisa kūniņa" ir tuvu pilnībai. Lieliska, Komacu turpināja. Ir tikai viena vieta, viena vienīga vieta, kuru, ja iespējams, es gribētu, lai tu palabo. Ne šobrīd. Balvas saņemšanai līmenis ir pietiekams. Bet pēc balvas saņemšanas, kad to gatavos drukāšanai žurnālā, būtu labi tai pieķerties.

-     Tieši kura vieta tā ir?

-    Tā ir vieta, kad little people uztaisa gaisa kūniņu. Parādās divi mēneši. Meitene paskatās debesis, un tur peld divi mēneši. Vai tu atceries to vietu?

-     Protams, atceros.

-    Es uzskatu, ka šie divi mēneši ir par maz pieminēti. Par maz uzrakstīts. Es gribētu detalizētāku to portretējumu. Tas man būtu vienīgais pasūtījums.

-     Patiešām, varbūt to apraksts ir pastrups. Taču man šķita: ja tas kļūs pārāk paskaidrojošs, tad salauzis Fukaeri vēstījuma plūdumu.

Komacu pastiepa gaisā roku ar cigareti.

-    Tengo, padomā par to šādi. Lasītājs līdz šim ir neskaitāmas reizes redzējis debesīs vienu mēnesi. Tā ir? Taču divus mēnešus debesis vēl nekad nav redzējis. Un, kad romānā parādās kaut kas tāds, ko lasītājs vēl nekad agrāk nav redzējis, vajadzīgs detalizētāks, izvērstāks apraksts. Izlaist vai īsināt var to lietu aprakstus, ko lasītāji ir redzējuši esam.

-    Sapratu, Tengo sacīja. Komacu teiktajā patiešām bija loģika. To vietu ar diviem mēnešiem izvērsīšu plašāk.

-     Labi. Perfekti, Komacu teica. Tad nodzēsa cigareti. Nekā cita man nav, ko piebilst.

-     Tas ir lieliski, ka jūs, Komacu, slavējat manu darbu. Taču, atklāti sakot, šoreiz atšķirībā no visām citām reizēm es par to nepriecājos.

-     Tu ātri audz, Komacu runāja lēni, it kā skaldīdams vārdus. Ātri audz gan kā aprakstnieks, gan kā rakstnieks. Tāpēc, atklāti sakot, tev vajadzētu priecāties. Pārstrādājot "Gaisa kūniņu", tu ļoti daudz ko iemācījies par romānu rakstīšanu. Kad rakstīsi pats savu nākamo darbu, tas tev noderēs.

-     Būtu labi, ja būtu nākamais.

Komacu ironiski pasmējās.

-    Neraizējies. Tu savu izdarīji. Tagad ir mana kārta. Vari sēdēt solā un mierīgi noraudzīties spēles gaitā.

Atnāca viesmīle un ielēja glāzē aukstu ūdeni. Tengo izdzēra pusglāzes. Kad bija padzēries, pamanīja, ka nemaz nebija gribējis dzert ūdeni.

-     Cilvēka dvēseli veido saprāts, griba un miesaskārība, vai tā Aristotelis teicis? Tengo ievaicājās.

-    To teica Platons. Aristotelis un Platons ir tikpat dažādi kā Mels Tormē un Bings Krosbijs. Tomēr senos laikos viss bija daudz vienkāršāk, Komacu atteica. Vai tā nav īsta bauda iedomāties saprātu, gribu un miesaskāri sarīkojam apspriedi, apsēžamies pie viena galda?

-     Kurš tad uzvarētu, vai ir kādas prognozes?

-     Kas man tevī, Tengo, patīk, Komacu sacīja, rādītājpirkstu gaisā izstiepis, tā ir tava humora izjūta.

Tur nekāda humora nav, Tengo nodomāja. Bet skaļi to neteica.

Pēc tikšanās ar Komacu Tengo Kinokuņija grāmatnīcā nopirka vairākas grāmatas un tuvējā bārā, dzerdams alu, tās lasīja. Ik pa laikam viņam vajadzēja šādi atpūsties. Nopirkt jaunos izdevumus, iegriezties tuvējā bārā, ar dzēriena glāzi rokā šķirstīt lappuses.

Taču šovakar viņš nezin kāpēc nespēja koncentrēties uz lasāmvielu. Visu laiku iztēlē vīdēja bērnībā redzētais mātes stāvs, un tas nekādi nebija izgaisināms. Viņa nolaidusi baltā kombinē lencīti, izņēmusi skaisto krūti, un kāds vīrietis to zīž. Un šis vīrietis nav viņa tēvs. Viņš ir augumā garāks un jaunāks, pareizākiem sejas vaibstiem. Bērna gultiņā guļ mazais Tengo, acis aizvēris, rāmi elpo. Mātes sejai, kad vīrietis zīž viņas krūti, pārskrien transam līdzīga izteiksme. Tā nezin kāpēc līdzinās tai, kas parādās Tengo par viņu vecākās draudzenes sejā orgasma brīdī.

Tengo reiz, ziņkārības dzīts, palūdza, lai viņa atnāk, uzvilkusi baltu kombinē.

-     Labi, viņa atsmēja. Nākamreiz uzvilkšu. Ja tev tā patīk. Vai ir vēl kādi pasūtījumi? Esmu gatava uzklausīt jebko, vari teikt bez kautrēšanās.

-Ja vari, uzvelc arī baltu blūzi. Pēc iespējas vienkāršāku.

Nākamajā nedēļā viņa ieradās, uzvilkusi baltu kombinē zem baltas blūzes. Tengo novilka viņai blūzi, nolaida kombinē lencīti un zīda viņas krūti. Tieši tādā pašā pozā kā vīrietis viņa vīzijā, tieši tādā pašā leņķī. Tajā brīdī bija sajūta, ka viegli noreibst galva. Galvā it kā nolaidās migla, viss kļuva neskaidrs. Šī svina smagā nomāktības izjūta sākās ķermeņa apakšdaļā un strauji izpletās. Viņš attapās, kad, nevaldāmi drebēdams, izšļāca sēklu.

-    Kas notika? Jau pabeidzi? draudzene pārsteigta vaicāja.

Tengo īsti labi nesaprata, kas notika. Taču viņš bija ejakulējis uz viņas kombinē gurnu augstumā.

-     Piedod, Tengo sacīja. Es tā negribēju.

-    Nevajag atvainoties, draudzene attrauca, it kā Tengo uzmundrinādama. To varēs izmazgāt ar ūdeni. Parasta lieta. Sojas mērci un sarkano vīnu gan ir grūti dabūt ārā.

Viņa novilka kombinē un devās uz vannas istabu, un izmazgāja ar sēklu notriepto vietu. Tad izkāra kombinē žāvēties uz dušas aizkaru stangas.

-     Laikam bija pārāk liels uzbudinājums, viņa noteica un maigi pasmējās. Pēc tam ar plaukstu lēni glāstīja Tengo vēderu. Tengo, izrādās, tev patīk balti kombinē.

-     Tā nemaz nav, viņš atbildēja. Tomēr pats nevarēja izskaidrot, kāpēc bija to lūdzis.

-     Ja tev ir kaut kādas fantāzijas, vari visu man stāstīt, es pacentīšos. Man ari patīk fantāzijas. Tādas vai citādas, bez fantāzijām cilvēks nespētu dzīvot. Tev tā nešķiet? Vai tu gribi, lai es ari nākamreiz nāku baltā kombinē?

Tengo papurināja galvu.

-     Būs labi. Pietiks ar vienu reizi. Paldies.

Tengo bieži domāja, vai tikai tas vīrietis, kurš parādījās šajā vīzijā un zīda mātes krūti, nav viņa bioloģiskais tēvs. Nezin kāpēc Tengo nemaz nelīdzinājās vīrietim, ko sauca par savu tēvu, nepārspētajam NHK abonentmaksas iekasētājam. Tengo bija garāks, slaidu augumu, platu pieri, smalku degunu, glītām, apaļām ausīm. Tēvs bija drukns un maza auguma, neiznesīgs. Šauru pieri, plakanu degunu, smailām ausīm kā zirgam. Arī sejas izteiksme viņiem bija pilnīgi pretēja. Salīdzinājumā ar Tengo, kuram bija rāms, dāsns un viegls raksturs, tēvs bija saspringts, vienmēr rādīja nelaimīgu, noslēgtu seju. Daudzi cilvēki, abus salīdzinādami, bija teikuši, ka viņi nu gan neizskatoties kā tēvs un dēls.

Tomēr šo Tengo šaubu iemesls drīzāk bija nevis atšķirības ārienē, bet psiholoģiskajās iezīmēs. Tēvam nebija dota ne mazākā zinātkāre. Protams, tēvs nebija baudījis pietiekamu izglītību. Piedzimis nabadzīgā ģimenē, bez iespējas pārņemt un izveidot sevi domāšanas sistēmu. Tādēļ Tengo bija tēva žēl. Un tomēr, par spīti tam, Tengo domāja, vai gan visiem cilvēkiem nepiemīt dabiska vēlme, fundamentāla vēlēšanās sasniegt kādu vispārēju zināšanu līmeni. Tikai šim vīrietim īpašas vēlmes pēc tā nebija. Kaut kādas praktiskas, dzīvei nepieciešamas zināšanas viņam bija, bet viņā neparādījās ne mazākā vēlme piepūlēties, lai sasniegtu kaut ko vairāk, lai saprastu kaut ko dziļāk un plašāk par šo pasauli.

Viņš, dzīvodams savā šaurajā pasaulītē, ievērodams sīkumainus noteikumus, šķiet, neuztvēra kā apgrūtinājumu ne tās šaurību, ne sasmakušo gaisu. Nekad nebija redzēts, ka viņš mājās paņemtu rokās grāmatu. Pat ne avīzi (viņš sacīja, ka pilnīgi pietiekot, ja noskatoties regulāros NHK ziņu izlaidumus). Viņš neinteresējās ne par mūziku, ne kino. Ceļojumos nebrauca. Kaut neliela interese viņam bija par savu maksas ievākšanas maršrutu. Viņš bija uzzīmējis šī rajona karti, tajā ar dažādu krāsu pildspalvām izdarījis atzīmes un brīvos brīžos to pētīja. Kā biologs, kas klasificē hromosomas.

Turpretim Tengo jau bērnībā parādījās apdāvinātība matemātikā. Aritmētikā viņam bija izcili sasniegumi. Pamatskolas trešajā klasē viņš spēja izrēķināt vidusskolas uzdevumus. Arī citos dabas zinību priekšmetos viņš, pat īpaši nepiepūloties, guva labas sekmes. Brīvajā laikā aizgūtnēm lasīja grāmatas. Gluži kā ekskavators, rokot zemi, apguva dažādas zinības, pamatīgi un dziļi. Tāpēc, raugoties uz tēvu, viņš nespēja pieņemt faktu, ka viņa paša bioloģiskās esības pusi nosaka šī aprobežotā, neizglītotā vīrieša gēni.

Mans īstais tēvs noteikti ir kaut kur citur, pie šāda secinājuma Tengo nonāca jau bērnībā. Kaut kāds liktenīgs notikumu pavērsiens bija devis viņam paša tēvu, tikai viņu audzināja kāds cits cilvēks, ar kuru viņam nebija asinsradniecības. Gluži kā tos nelaimīgos bērnus Dikensa romānos.

Tengo bērnībā šī varbūtība bija vienlaikus gan ļauns murgs, gan liela cerība. Viņš aizgūtnēm lasīja Dikensu. Pirmo izlasīja "Oliveru Tvistu", pēc tam visas bibliotēkā atrodamās Dikensa grāmatas. Klejodams šo stāstu pasaulē, grima iedomās pats par sevi. Šīs iedomas (vai neprātīgās fantāzijas) kļuva aizvien garākas, aizvien sarežģītākas.

Paraugs viens un tas pats, bet variācijas neskaitāmas. Lai tur kā, šīs nav manas īstās mājas, tā Tengo sev iestāstīja. Tas ir pārpratums, ka esmu nonācis šajā cietumā, pārpratums, ka esmu te ieslēgts. Kādu dienu pēkšņi piepildīsies nolemtais, īstie vecāki mani atradīs. Tad es izkļūšu ārā no šī šaurā, neglītā cietuma, atgriezīšos savās īstajās mājās. Un tad man būs skaistas, mierīgas un brīvas svētdienas.

Tēvs priecājās par Tengo izcilajām sekmēm skolā. Viņš par to pat triumfēja. Lielījās kaimiņiem. Taču tajā pašā laikā radās iespaids, ka dēla gudrība un īpašā centība viņam ir vienaldzīga. Bieži vien, kad Tengo sēdēja pie galda un mācījās, tēvs it kā tīšām traucēja to darīt. Lika apdarīt kādus mājas darbus, tad, atradis kaut ko neapmierinošu, dēlu skarbi norāja, pārmetumu saturs vienmēr bija viens un tas pats. Es katru dienu, iekasēdams abonentmaksu, reizēm nolamāts, nostaigāju garus gabalus, beigdams sevi nost. Bet paskaties, kāda tev salīdzinājumā ir patīkama un svētīga dzīve, tēvs teica. Kad tēvs bijis Tengo vecumā, mājās darījis visus smagos darbus, laiku pa laikam kārtīgi dabūjis ciest no tēva un brāļa dūrēm. Vienmēr izsalcis, ar viņu apgājušies gluži kā ar mājlopu. Labas sekmes mācībās tas ir labi, tikai neļauj, ka tas tev sakāpj galvā, tā tēvs aizvien bez apstājas apnicīgi bēra savas tirādes.

Kādā brīdī Tengo sāka domāt šis vīrietis mani apskauž. Viņam skauž vai nu mans esības veids, vai tas, ko esmu sasniedzis. Bet vai tā tiešām varētu būt, ka tēvs apskauž pats savu dēlu? Protams, bērns būdams, Tengo nespēja rast atbildi uz šo grūto jautājumu. Taču tēva vārdos un darbos bija jūtama kaut kāda nepatika pret dēlu. Tengo nespēja saprast iemeslu, bet tā bija organiska nepatika. Turklāt tā nebija tikai skaudība. Šis vīrietis ienīda kaut ko, kas bija dēlā. Tengo to bieži sajuta. Viņš neienīda Tengo kā cilvēku. Tēvs nīda kaut ko, kas bija viņā. Kaut ko tēvam nepieņemamu.

Matemātika piedāvāja Tengo īstu glābiņa iespēju. Aizbēgot matemātikas pasaulē, izdevās paglābties no realitātes pasaules apgrūtinošā cietuma. Viņš jau mazotnē pamanīja, ka spēj pavisam viegli, itin kā nospiežot slēdzi, pārcelties uz to pasauli. Un tur, izpētot šo sakārtoto jomu, lai kur ari dotos, jutās brīvs. Viņš izstaigāja milzīgas ēkas gaiteņu labirintus, citu pēc citas vērdams vaļā sanumurētas durvis. Ikreiz, kad skatienam pavērās kāda jauna aina, realitātes pasaules atstātās neglītās pēdas izbaloja, līdz izgaisa pavisam. Matemātikas likumiem pakļautā pasaule viņam bija likumpaklausīga, droša paslēptuve. Tengo izprata šīs pasaules ģeogrāfiju labāk par visiem, spēja tur izvēlēties vispiemērotāko ceļu. Neviens viņu tur neizsekoja. Uzturoties šajā pasaulē, aizmirsās reālās pasaules uzspiestie noteikumi un smagā atbildība, to visu varēja ignorēt.

Pretstatā krāšņajai, fantastiskajai ēkai, kas viņam bija matemātika, Dikensa radītā stāstu pasaule līdzinājās dziļam, apburtam mežam. Pretstatā matemātikai, kas nebeidzami tiecās augšup, mežs mēmi pletās viņam acu priekšā. Tumšās, resnās saknes iestiepās dziļi zemē. Te nebija ne kartes, ne numurētu durvju.

No sākumskolas līdz vidusskolas pirmajām klasēm viņš bija iegrimis iedomātajā matemātikas pasaulē. Tās skaidrība un absolūtā brīvība bija pievilcīgāka par visu, viņš bez tās neizdzīvotu. Tomēr apmēram pubertātes sākšanās laikā pastiprinājās sajūta, ka ar to vien nepietiek.

Kamēr viņš uzturējās matemātikas pasaulē, nebija nekādu problēmu. Viss noritēja atbilstoši iecerēm. Tomēr, atgriežoties tālajā realitātes pasaulē (tur nācās vien atgriezties), viņš attapās tajā pašā šaurajā cietumā, kurā nekas nebija mainījies. Apstākļi nebija uzlabojušies ne par matu. Gluži otrādi važas šķita kļuvušas vēl smagākas. Ja tā, tad kāda jēga no matemātikas? Tā nav nekas vairāk kā īslaicīga bēgšana. Vai tā tikai vēl lielākā mērā nepasliktināja reālos apstākļus?

Šaubām pieņemoties spēkā, Tengo apzināti distancējās no matemātikas pasaules. Un tajā pašā laikā stāstu mežs aizvien vairāk valdzināja viņa dvēseli. Protams, romānu lasīšana arī bija sava veida bēgšana. Aizverot grāmatu, atkal nācās atgriezties realitātes pasaulē. Taču reiz Tengo pamanīja, ka, atgriežoties no romānu pasaules realitātē, neizjūt to sāpīgo vilšanos, ko juta pēc matemātikas pasaules. Nez kāpēc tā? Viņš daudz par to domāja un beidzot nonāca pie viena secinājuma. Lai arī cik daudz sakarību viņš stāstu mežā noskaidrotu, noteiktu atbildi tās nedeva. Ar to tas atšķīrās no matemātikas. Stāstu funkcija, ļoti vispārīgi runājot, ir kādu problēmu pārveidot citā formā. Un tad atkarībā no šīs pārtapšanas veida un virziena tika dota literāra norāde par atrisinājumu. Tengo pēc tam ar šo norādi atgriezās reālajā pasaulē. Tā ir kā uz papīra strēmeles uzrakstīti buramvārdi. Šobrīd tie nav saprotami, uzreiz nav reālajā pasaulē lietojami. Taču pastāv iespējamība. Iespējams, ka kaut kad viņš pats sapratīs šo buramvārdu jēgu. Un šī iespējamības apziņa sildīja viņa dvēseli.

Tengo pieaugot, šī stāstu netiešā esība aizvien vairāk viņu valdzināja. Matemātika gan toreiz, gan arī jau pieaugušam sagādāja lielu prieku. Privātskolā mācot skolēniem matemātiku, viņu pēkšņi pārņēma tāds pats prieks kā bērnībā. Viņš domāja, ka gribētu ar kādu dalīties šajā ideālās brīvības priekā. Tas bija brīnišķīgi. Tomēr tagad Tengo vairs nespēja pilnībā ļauties šai matemātikas likumu pakļautajai pasaulei. Tagad viņš zināja lai cik tālu aizietu šīs pasaules izpētē, to atrisinājumu, ko viņš patiešām meklēja, tur neatrast.

Tengo mācījās pamatskolas piektajā klasē, kad pēc ilgām pārdomām nāca klajā ar paziņojumu tēvam.

Svētdienās es vairs kopā ar tevi negribu iet ievākt NHK abonentmaksu kā līdz šim, viņš teica. Šajā laikā es gribu mācīties, lasīt grāmatas, aiziet kaut kur paspēlēties. Tev, tēt, ir tavs darbs, un man ir pašam savas lietas darāmas. Es gribu dzīvot tādu pašu parastu dzīvi kā citi.

Neko vairāk Tengo nepateica. īsi, taču loģiski.

Tēvs, protams, šausmīgi pārskaitās. Kāda mums daļa par to, kā dara citas ģimenes! Ko tu saproti par parastu dzīvi? Tengo neiebilda. Klusēja, un viss. Viņam jau uzreiz bija skaidrs: lai ko viņš teiktu, nekāda saruna te neiznāks. Ja tā, tad tā. Bērnu, kas neklausa tēvu, es turpmāk vairs nebarošu. Tūlīt pat vācies prom no mājām.

Tengo darīja, kā likts, savāca savas mantiņas un aizgāja no mājām. Viņš bija apņēmības pilns un nebaidījās, ka tēvs dusmosies, kliegs, varbūt pat pacels roku pret viņu (īstenībā nepacēla). Taču atļauja pamest cietumu nāca kā liels atvieglojums.

Tomēr desmitgadīgs bērns nevar uzsākt patstāvīgu dzīvi. Nekas cits neatlika kā tad, kad stundas bija beigušās, atzīties klases audzinātājai, kādā situācijā viņš nonācis. Tengo paskaidroja, ka šovakar viņam nav, kurp iet, un cik ļoti viņu nomāc tas, ka svētdienās kopā ar tēvu jāiet ievākt NHK abonentmaksu. Klases audzinātāja bija neprecēta sieviete, pāri par trīsdesmit. Nevarētu teikt, ka viņa būtu īpaši skaista, valkāja briesmīgas formas biezas acenes, bet bija taisnīgs un sirsnīgs cilvēks. Maza auguma, parasti nerunīga un laipna, tomēr pretēji iespaidam, ko atstāja viņas āriene, bija ari viegli aizkaitināma un, ja reiz aizsvilās dusmās, tad pilnīgi pārvērtās, tad viņu neviens nespēja apturēt. Cilvēki aprimuši tajā noskatījās, mēmi no pārsteiguma. Taču Tengo šī skolotāja tīri labi patika. Pat tad, ja viņa dusmojās, Tengo īpaši nebaidījās.

Viņa uzklausīja Tengo stāstīto, saprata viņa noskaņojumu, izrādīja līdzjūtību. Teica, ka šonakt Tengo varot palikt pie viņas, saklāšot viņam gultu dzīvojamā istabā uz dīvāna. No rīta pagatavoja viņam brokastis. Nākamās dienas vakarā kopā ar Tengo devās uz viņa mājām pie tēva un ilgi ar viņu runāja. Tengo palūdza aiziet, tāpēc viņš nezināja, par ko abi runāja. Tomēr beigu beigās tēvam nācās nolikt ieročus. Lai kā viņš dusmotos, tomēr desmitgadīgs bērns nevar klaiņot ielās. Vecākiem ir ar likumu noteikts pienākums rūpēties par saviem bērniem.

Pārrunu iznākums bija tāds, ka Tengo varēja svētdienas pavadīt pēc savas patikas. Priekšpusdienā bija jāapdara mājas darbi, pēc tam viņš varēja darīt, ko gribēja. Pirmo reizi mūžā Tengo bija uzvarējis tēvu, ieguvis sava veida tiesības. Tēvs dusmojās, kādu laiku ar viņu nesarunājās, bet Tengo to neizjūta kā zaudējumu. Viņš tā vietā bija ieguvis kaut ko svarīgu. Pirmo soli ceļā uz brīvību un patstāvību.

Pabeidzis pamatskolu, viņš šo klases audzinātāju ilgu laiku nesatika. Būtu saticis, ja dotos uz kādu no klases absolventu salidojumiem, bet viņam nebija nolūka tajos piedalīties. Par skolu viņam nebija nevienas patīkamas atmiņas. Tomēr šo skolotāju viņš laiku pa laikam atcerējās. Galu galā viņa ne tikai Tengo deva naktsmājas, bet viņai arī izdevās pārliecināt Tengo spītīgo tēvu. To tik viegli nevar aizmirst.

Tengo atkal viņu satika vidusskolas otrajā gadā. Tolaik Tengo nodarbojās ar džudo, bet apakšstilba savainojuma dēļ divus mēnešus nevarēja piedalīties sacensībās. Tā vietā viņš īslaicīgi kļuva par perkusionistu pūtēju orķestrī. Tuvojās konkurss, bet viens no abiem perkusionistiem pēkšņi pārgāja mācīties uz citu skolu, savukārt otrs smagi saslima ar gripu. Mūzikas skolotājs bija dilemmas priekšā, bet nolēma, ka derēs jebkurš, kas spēj noturēt divas bungu vālītes, un pievērsās Tengo, kurš gaidīja, kad sadzīs kāja, un piesolīja viņam labu ēdināšanu un iecietību attiecībā uz pārbaudījuma darbu, un uzaicināja uz mēģinājumiem.

Pirms tam Tengo ne reizi nebija spēlējis sitamos instrumentus, ari nekādas intereses par tiem viņam nebija, taču pamēģinājis saprata, ka tie ir ļoti piemēroti viņa domāšanas veidam. Laiku sadalīt intervālos, salikt kopā sīkus fragmentus, prasmīgi izveidot skaņu secību tas viņam sagādāja patiesu prieku. Kad skaņas izveidoja sistēmu, tās gluži saskatāmi sarindojās viņam prātā. Viņš uzsūca zināšanas gluži kā sūklis un izprata dažādu mūzikas instrumentu sistēmas. Tad mūzikas skolotājs viņu iepazīstināja ar perkusionistu, kurš spēlēja simfoniskajā orķestrī, un viņš sniedza Tengo ievadkursu timpānu spēlē. Vairāku stundu laikā viņš lielos vilcienos izprata, kā šis mūzikas instruments uzbūvēts un kā to spēlēt. Tā kā partitūras līdzinājās matemātiskai sistēmai, tad nebija grūti viņam iemācīt tās lasīt.

Mūzikas skolotājs brīnījās par pēkšņi atklāto Tengo muzikālo apdāvinātību. Viņš redzēja, ka Tengo piemīt iedzimta ritma izjūta. Ari lieliska mūzikas izjūta. Ja tu turpinātu uzcītīgi mācīties, varētu kļūt par profesionāli, skolotājs sacīja.

Timpāni bija sarežģīts mūzikas instruments, bet tiem piemita īpašs dziļums un spēja pārliecināt, tie piedāvāja bezgalīgas skaņu sasaistīšanas iespējas. Toreiz mēģinājumu laikā viņi spēlēja vairākus pūšamajiem instrumentiem aranžētus Janāčeka darbus. Tie bija paredzēti vidusskolu orķestru konkursa "Brīvas izvēles skaņdarba" daļai. Vidusskolas orķestrim Janāčeka "Simfonieta" bija grūti izpildāms skaņdarbs. Turklāt sākuma daļā fanfarām brīvi pievienojas timpāni. Orķestra diriģents, mūzikas skolotājs, rēķinādamies ar to, ka viņam orķestrī ir izcils perkusionists, bija apzināti izvēlējies tieši šo skaņdarbu. Taču, ja perkusionists pēkšņi pazustu, ko tad lai iesāk? Tāpēc uz aizstājēju Tengo gūlās smaga atbildība. Taču Tengo, šo spiedienu neizjuzdams, no sirds izbaudīja priekšnesumu.

Kad konkursa koncerts bez starpgadījumiem bija beidzies (viņi neuzvarēja, tomēr ieguva vienu no augstākajām balvām), pie viņa pēkšņi pienāca tā skolotāja. Uzslavēja viņu par lielisko uzstāšanos.

-    Es uzreiz tevi pazinu, Tengo, sacīja šī mazā auguma skolotāja. (Tengo nevarēja atcerēties, kā viņu sauc.) Ievēroju, cik labs timpānists, ieskatījos ciešāk un pazinu Tengo. Esi gan izaudzis, bet, ieskatoties sejā, uzreiz tevi pazinu. Kad tu sāki nodarboties ar mūziku?

Tengo īsi izskaidroja situāciju. Viņa to uzklausīja, un tas atstāja lielu iespaidu.

-     Tev gan ir dažādi talanti!

-    Man vislabāk patīk džudo, Tengo smiedamies atbildēja.

-     Starp citu, kā klājas tavam tēvam?

-    Paldies, labi, Tengo sacīja. Viņam nebija ne jausmas, vai tēvam iet labi vai slikti, un šī nu nebija tā lieta, par kuru viņam gribētos īpaši domāt. Tajā laikā Tengo jau bija aizgājis no mājām, dzīvoja kopmītnē un ar tēvu ilgu laiku nebija sarunājies.

-     Kāpēc jūs, skolotāj, esat šeit? Tengo pajautāja.

-    Mana māsas meita spēlē klarneti citas skolas orķestri, uzstājas solo un uzaicināja mani atnākt paklausīties, viņa sacīja. Vai tu arī turpmāk nodarbosies ar mūziku?

-    Kad kāja būs sadzijusi, atgriezīšos pie džudo. Trenējoties džudo, ēdināšana ir labāka. Mūsu skolā ir ļoti spēcīga džudo komanda, tāpēc ir gan kopmītne, gan ēdināšanas taloni trīsreiz dienā. Spēlējot orķestrī, nekā no tā nav.

-    Tu neparko negribi sagādāt tēvam rūpes?

-    Tāds es esmu, Tengo atbildēja.

Skolotāja pasmaidīja.

-    Tomēr žēl. Tev ir tāds talants.

Tengo vēlreiz paskatījās uz šo mazo skolotāju. Tad atcerējās, kā bija nakšņojis viņas mājās. Acu priekšā iznira viņas ārkārtīgi praktiskais, kārtīgais dzīvoklis. Mežģīņu aizkari un pāris puķu podu. Gludināmais dēlis un lasīt iesāktās grāmatas. Pie sienas pakārta rozā kleita. Dīvāna smarža, kurā viņš gulēja. Un tagad skolotāja, stāvot viņa priekšā, mulsa gluži kā jauna meitene. Tengo vairs nebija desmitgadīgs, bezpalīdzīgs bērns, viņš pēkšņi saprata, ka ir jau pieaudzis, septiņpadsmit gadus vecs jauneklis. Platām krūtīm, skuvies, nevaldāmām, vērienīgām seksuālām iekārēm. Turklāt kopā ar gados vecākām sievietēm viņš jutās ļoti mierīgs.

-     Bija jauki tevi satikt, skolotāja sacīja.

-     Es arī ļoti priecājos, ka satikāmies, Tengo atteica. Un viņš patiešām tā jutās. Tikai nezin kāpēc skolotājas vārdu nespēja atcerēties.

15. NODAĻA aomame tik stipri kā noenkurots gaisa balons

Aomame ikdienas uzturam veltīja daudz uzmanības. Parasti viņas maltīšu galvenā sastāvdaļa bija dārzeņu ēdieni, ko papildināja dažādi zivju un jūras produkti, lielākoties baltās zivis. No gaļas viņa ēda tikai putnu gaļu. Izvēlējās tikai vissvaigākos produktus, gatavojot garšvielas izmantoja pavisam nedaudz. Treknus ēdienus neēda vispār, uzņēma nepieciešamo daudzumu ogļhidrātu. Pie salātiem gatavās mērces nelietoja, tikai olīveļļu, sāli un citronu sulu. Turklāt nebija tā, ka viņa vienkārši ēstu daudz dārzeņu, viņa bija izpētījusi to uzturvērtību, un ēdienkartē bija līdzsvarota dārzeņu daudzveidība. Viņa pati izstrādāja ēdienkarti un šajā ziņā deva padomus arī sporta klubā. Viņas mīļākais teiciens bija aizmirstiet par kaloriju skaitīšanu. Ja ēdīsiet pareizi izvēlētus produktus pareizajā daudzumā, tad par skaitīšanu varēsiet nelikties ne zinis.

Tomēr viņa dzelžaini neturējās pie šīs askētiskās ēdienkartes. Ja sagribējās kaut ko apēst, tad ieskrēja tuvējā restorānā un pasūtīja steiku vai jēra karbonādi. Viņa uzskatīja: ja neizturami sagribas kaut ko apēst, tad organisms kaut kāda iemesla dēļ to prasa, sūta signālu. Un tad jāļaujas šai dabas balsij.

Viņai garšoja vīns un japāņu sakē, bet, lai pasargātu aknas un kontrolētu uzņemtā cukura daudzumu, viņa nepieļāva pārmērīgu dzeršanu un raudzījās, lai trīs dienas nedēļā alkoholu nelietotu vispār. Aomame uztvēra ķermeni kā templi, kas jāuztur pēc iespējas skaists. Tajā nedrīkstēja būt neviena trūkuma, neviena traipiņa. Ko šajā templī pielūdz tas ir gluži cits jautājums. Par to varēs padomāt vēlāk.

Šobrīd Aomamei lieko tauku nebija vispār. Tikai muskuļi. Viņa katru dienu kaila nostājās spoguļa priekšā un to rūpīgi pārbaudīja. Viņa neapbrīnoja savu ķermeni. Gluži pretēji. Krūtis bija pārāk mazas, turklāt asimetriskas. Kaunuma apmatojums it kā kājnieku vada izbradāta zāle. Apskatot savu ķermeni, viņai vajadzēja saviebties. Bet tik un tā tauku viņai nebija. Lieko miesu pirkstos saņemt nevarēja.

Aomame dzīvoja pieticīgi. Visvairāk naudas viņa apzināti tērēja ēdienam. Tam viņa naudu nežēloja. Dzēra tikai augstākās kvalitātes vīnu. Kad ieturēja maltīti ārpus mājas, tad restorānu izvēlējās ļoti rūpīgi un apzinīgi. Bet ne par ko citu viņa tikpat kā neinteresējās.

Ar apģērbu, kosmētiku un aksesuāriem īpaši neaizrāvās. Ejot uz darbu sporta klubā, pietika ar brīvā stila apģērbu džinsiem un džemperi. Turklāt klubā viņa visu dienu pavadīja sporta tērpā. Tāpat ari viņai nebija tādu pasākumu, uz kuriem īpaši uzposties. Ari mīļākā viņai nebija, uz randiņiem viņa ne ar vienu negāja. Pēc tam kad Tamaki Ocuka apprecējās, viņai nebija ari nevienas draudzenes, ar kuru aiziet kopā paēst. Dodoties meklēt seksa partneri izklaidēm, viņa, protams, pienācīgi uzkrāsojās un uzcirtās, bet tas notika, biežākais, reizi mēnesī. Viņai daudz drēbju nevajadzēja.

Ja tomēr ievajadzējās, tad viņa devās uz Aojamas modes saloniem un nopirka jaunu killer dress. Iegādājās arī tai pieskaņotus aksesuārus, augstpapēžu kurpju pāri, ar to pietika. Ikdienā staigāja kurpēs ar zemiem papēžiem, matus sasējusi zirgastē. Viņa rūpīgi mazgāja seju ar ziepēm, uzklāja krēmu, un āda vienmēr mirdzēja. Ja ķermenis ir tīrs un vesels, tad nav par ko žēloties.

Viņa kopš bērnības bija pieradusi pie vienkāršas dzīves bez greznības. Savos spriedumos vienmēr balstījās uz askētismu un atturību. Viņu mājās nebija pilnīgi nekā lieka. "Izšķērdība" tas bija visbiežāk lietotais vārds. Nebija ne televizora, ne avīžu. Informāciju uzskatīja par nevajadzīgu. Zivis un gaļa uz galda parādījās reti, attīstībai nepieciešamās uzturvielas Aomame saņēma galvenokārt skolas ēdnīcā. Daudzi teica: "Negaršīgi," un atstāja ēdienu neapēstu, bet viņa būtu bijusi gatava notiesāt pat citu atstātās paliekas.

Aomame vienmēr valkāja kādam citam par mazu kļuvušās drēbes. Ticīgo vidū bija ierasts apmainīties ar nevajadzīgajām lietām. Tāpēc skolas laikā, izņemot noteikto formas tērpu, jaunas drēbes viņai ne reizi nebija pirktas. Viņa neatcerējās, ka kādreiz drēbes vai kurpes būtu bijušas īstā izmēra. Krāsu un formas ziņā tās bija briesmīgi nesaderīgas. Ja tā būtu jādzīvo nabadzības dēļ, tad tur neko nevarētu darīt. Taču Aomames ģimene nebūt nebija nabadzīga. Tēvs strādāja par inženieri, saņēma pienācīgu algu. Vecāki bija nelokāmi principiāli un paši bija izvēlējušies šādu galēji vienkāršu dzīvesveidu.

Tā vai citādi, bet viņas dzīvesveids tik ļoti atšķīrās no apkārtējo bērnu parastā dzīvesveida, ka viņai ļoti ilgi nebija neviena paša drauga. Viņai gan nebūtu piemērotu drēbju, lai kopā ar draugiem kaut kur dotos, un nebūtu arī iespējas kaut kur doties. Kabatas naudu viņai nedeva nemaz, un, ja, piemēram, kāds viņu uzaicinātu uz dzimšanas dienas ballīti (par laimi vai nelaimi tā ne reizi nenotika), viņa pat mazu dāvaniņu nevarētu nopirkt.

Tāpēc viņa ienīda savus vecākus, dziļi ienīda pasauli, kurai abi vecāki piederēja, un tās idejas. Viņa vēlējās tikai vienu parastu dzīvi, tādu pašu kā pārējiem. Viņa nealka greznības. Pietiktu ar ārkārtīgi parastu un pieticīgu dzīvi. Ja tā būtu, tad neko citu viņai nevajadzētu, viņa domāja. Aomame ilgojās, kaut ātrāk pienāktu bridis, kad būs pieaugusi, tad viņa aizies prom no vecākiem, dzīvos, kā pašai patīk, ēdīs to, ko gribēs, brīvi tērēs naudu no sava maka. Nopirks jaunas drēbes, kādas pati vēlēsies, valkās īstā izmēra apavus. Viņai būs daudz draugu, un viņi dāvinās cits citam skaisti iesaiņotas dāvanas.

Taču, būdama pieaugusi, Aomame atklāja, ka īstenībā vislabāk jūtas, dzīvojot askētisku un vienkāršu dzīvi. Viņai nemaz vairs tik ļoti negribējās uzcirsties un ar kādu kopā kaut kur iziet, bet labāk patika treniņtērpā vienai pašai pavadīt laiku mājās.

Pēc Tamaki nāves Aomame aizgāja no darba sporta dzērienu ražošanas uzņēmumā un ari no dienesta dzīvokļa, kurā līdz tam bija dzīvojusi. Dzijūgaokā atrada īres namu ar atvērtā plānojuma dzīvokļiem. Dzīvoklis nebija plašs, bet viņai uzreiz iepatikās. Tas bija pilnībā iekārtots, pat ar virtuves piederumiem, mēbeles tikai pašas nepieciešamākās. Viņai bija maz mantu. Aomamei patika lasīt grāmatas, bet, grāmatu izlasījusi, viņa to pārdeva lietoto grāmatu veikalā. Viņai patika klausīties mūziku, bet plates viņa nekrāja. Viņai bija apgrūtinoši skatīties uz savām mantām. Raugoties uz skapī glīti sarindotajām drēbēm un kurpēm, viņai iesāpējās sirds, kļuva smagi. Šī brīvības un pārticības aina paradoksālā kārtā atsauca atmiņā nabadzīgo bērnību.

Ko īsti nozīmē cilvēkam kļūt brīvam, viņa bieži sev vaicāja. Vai varbūt, izkļūstot no viena cietuma, nonākt citā, lielākā?

Kad Aomame bija norādīto vīrieti aizraidījusi uz viņpasauli, vecā kundze no Adzabu viņai samaksāja atlīdzību. Cieši papīrā satītu naudas žūksni, uz kura nebija norādīts ne sūtītājs, ne saņēmējs, tas bija ielikts pastā privātā pastkastītē. Tās atslēgu Aomame saņēma no Tamaru, izņēmusi tur atstāto, viņa nosūtīja atslēgu atpakaļ. Tad naudu, tāpat satītu, aiznesa uz banku un ielika tur seifā. Tādi žūkšņi tur bija divi, rindā kā cieti ķieģeļi.

Aomame pat neiztērēja katru mēnesi saņemto algu. Un tad vēl šis atalgojums. Man to naudu patiešām nevajag, tā viņa sacīja vecajai kundzei, pirmo reizi saņēmusi atlīdzību.

-    Tas ir tikai formas pēc, vecā kundze kā norājot teica klusā, maigā balsī. Lūdzu, uzskatiet, ka tam tā jābūt. Tāpēc jūs nedrīkstat to nepieņemt. Ja gadījumā vajag naudu, ir labi, ka tā nav izlietota. Ja arī to negribas, tad varat anonīmi ziedot kādai organizācijai. Varat ar to brīvi rīkoties. Bet, ja gribat uzklausīt manu padomu, es ieteiktu kādu laiku šo naudu neaiztikt un kaut kur deponēt.

-     Bet es to nedaru naudas dēļ, Aomame sacīja.

-    Es saprotu jūsu noskaņojumu. Taču jūs šos nekur nederīgos vīriešus tik veikli pārceļat, ka var iztikt bez sarežģītas tiesāšanās un aizbildniecības pār bērniem noteikšanas un ka sievietēm nav jādzīvo bailēs, ka kādu dienu vīrs ieradīsies viņas mājās un piekaus viņu līdz nepazīšanai. Viņas saņem gan dzīvības apdrošināšanas atlīdzību, gan arī maksā sērojošā ģimene. Uztveriet to kā šo cilvēku sava veida pateicību. Jūs, bez šaubām, rīkojaties pareizi, taču to nevar darīt par velti. Vai jūs saprotat kāpēc?

-     Tā īsti nesaprotu, Aomame atklāti sacīja.

-     Tāpēc, ka jūs neesat ne eņģelis, ne Dievs. Es labi saprotu, ka jūs to darāt no tīras sirds. Taču tāda attieksme pilnīgi šķīsta motivācija var kļūt bīstama. Dzīvam cilvēkam ir grūti dzīvot ar kaut ko tādu sevī, tas nav nekas vienkāršs. Tāpēc jums šo noskaņojumu vajag kā gaisa balonu cieši noenkurot pie zemes. Tam tā ir domāta. Lai arī jūs rīkojaties pareizi, tomēr no tīras sirds pilnīgi jebko darīt nedrīkst. Vai sapratāt?

Bridi to apdomājusi, Aomame pamāja.

-      Visu līdz galam es nesapratu. Taču es darīšu tā, kā jūs teicāt.

Vecā kundze pasmaidīja. Tad iedzēra malciņu zāļu tējas.

-     Bankas kontā nelieciet. Ja to pamanīs nodokļu iestādes, aizdomāsies. Nolieciet naudu bankas seifā. Kaut kad tā noderēs.

Aomame solījās tā darīt.

Kad viņa bija pārnākusi mājās no kluba un ķērusies pie vakariņu gatavošanas, iezvanījās telefons.

-    Aomame? sievietes balss sacīja. Nedaudz piesmakusi balss. Ajumi.

Aomame, klausuli pie auss piespiedusi, pastiepusi roku, pagrieza gāzes liesmiņu mazāku un teica:

-     Hallo! Kā sokas policijas darbā?

-     Soda kvītis izrakstu vienā laidā, kritu cilvēkiem uz nerviem. Vīrieša nav, centīgi strādāju.

-     Kas uz sirds?

-     Paklau, Aomame, ko tu pašlaik dari?

-    Taisu vakariņas.

-     Vai parit tev ir brīvs laiks? Pievakarē?

-    Es esmu brīva. Tikai nedomāju atkārtot kaut ko tādu kā iepriekšējā reizē. Es tagad kādu bridi atpūtīšos.

-     Es ari kādu laiku iztikšu šajā ziņā. Tomēr labprāt ar tevi satiktos un parunātos.

Aomame bridi padomāja, bet nespēja uzreiz izlemt.

-     Paklau, es šobrīd vāru zirnīšus. Es nevaru runāt. Vai tu, lūdzu, varētu man piezvanīt pēc pusstundas?

-     Labi. Piezvanīšu pēc pusstundas.

Aomame nolika klausuli, pabeidza gatavot ēdienu. Tad pielika tam diedzētus asnus un ēda kopā ar brūnajiem rīsiem. Izdzēra pusi alus skārdenes, atlikumu izlēja izlietnē. Kad viņa, nomazgājusi traukus, apsēdās dīvānā atvilkt elpu, Ajumi piezvanīja vēlreiz.

-    Es iedomājos, varbūt mēs varam kopā aiziet kaut kur paēst? Ajumi sacīja. Apnicis vienmēr ēst vienai pašai.

-     Tu vienmēr ēd viena?

-    Tajā kopmītnē, kur es dzīvoju, ir iekļauta ari ēdināšana, visi vienmēr pie galda trokšņo. Bet es gribētu nesteidzīgi, klusumā paēst labus ēdienus. Varbūt mazliet iedzert. Taču vienai man negribas iet. Vai tu saproti šādu noskaņojumu?

-     Protams.

-     Bet tādā brīdī man tuvumā nav neviena, ar ko kopā varētu doties paēst. Ne vīrieša, ne sievietes. Visi tikai tādi krogus tipi. Es iedomājos, ka kopā ar tevi, Aomame, gan varētu uz tādu vietu aiziet. Vai es tevi neapgrūtinu?

-    Neapgrūtini, Aomame atteica. Labi, aiziesim kaut kur paēst un iedzert. Es arī kādu brīdi nekur neesmu gājusi.

-     Patiešām? Ajumi sacīja. Lieliski!

-     Parīt?

-    Jā, tad man nav dežūras. Vai tu zini kādu labu vietu?

Aomame nosauca labu restorānu Nogidzakā.

Ajumi, to izdzirdot, aizrāvās elpa.

-    Aomame, tas taču ir tas slavenais restorāns! Ļoti dārgs, un galdiņš jārezervē divus mēnešus iepriekš, es vienā žurnālā lasīju. Ar manu algu tur nepietiks.

-     Viss kārtībā. īpašnieks un šefpavārs ir mūsu sporta kluba biedrs, es esmu viņa privātā trenere. Dodu ari padomus par veselīgu ēdienkarti. Tāpēc, ja es palūgšu, dabūsim galdiņu bez gaidīšanas rindā, un mums iedos ari atlaidi. Tikai varbūt galdiņš nebūs no pašiem labākajiem.

-     Man vienalga, ja tikai tiekam iekšā.

-     Sapucējies, Aomame piebilda.

Pabeigusi sarunu, Aomame nobrīnījās par to, ka viņai šī jaunā policiste patīk. Pirmo reizi pēc Tamaki Ocukas nāves izjuta kaut ko tādu. Protams, šīs jūtas bija pilnīgi citādas nekā tās, ko viņa bija izjutusi pret Tamaki. Tomēr viņa tik sen nebija ar kādu kopā devusies paēst vai domājusi, cik labi būtu kopā ar kādu aiziet paēst. Turklāt vēl kopā ar policisti. Aomame nopūtās. Dīvaina ir šī pasaule.

Aomame bija ģērbusies zilpelēkā īspiedurkņu kleitā, uz pleciem uzmetusi baltu jaciņu, uzvilkusi Ferragamo augstpapēžu kurpes. Ielikusi auskarus un aplikusi smalku zelta rokassprādzi. Šodien viņa nebija paņēmusi ierasto plecu somu (ari leduscirtnīti ne), bet gan mazu Bagagerie somiņu. Ajumi mugurā bija Comme de Gargons vienkārša melna žakete, dzeltens T krekls ar dziļu izgriezumu, kupli svārki ar ziedu rakstu, tā pati Gucci somiņa, kas iepriekšējā reizē, mazi pērļu auskariņi, dzeltenas kurpes ar zemiem papēžiem. Viņa izskatījās vēl jaukāka un izsmalcinātāka nekā iepriekšējā reizē. Itin nemaz neatgādināja policisti.

Abas pagaidīja pie bāra, kur iedzēra vieglo kokteili Mimoza, pēc tam viņām ierādīja galdiņu. Galdiņš nebija slikts. Parādījās pat šefpavārs, parunājās ar Aomami. Tad pateica, ka vīnu restorāns uzsaukšot.

-     Atvainojos, pudele gan ir jau atkorķēta un nogaršošanas tiesa nodzerta. Vakar kādam viesim bija pretenzijas pret tā garšu, mēs pudeli nomainījām. Bet īstenībā vīna garšai nebija nekādas vainas. Klients ir pazīstams politiķis. Uzdodas par labu vīnu pazinēju. Taču patiesībā viņam par tiem nav nekādas sajēgas. Bet viņš citu klātbūtnē gribēja izteikt pretenzijas. Vai tikai šim burgundietim neesot neliela piegarša. Klients ir klients, mēs, protams, kā pienākas, teicām: "Ak tā? Varbūt tiešām var samanīt kaut kādu piegaršu. Laikam gan importētāja noliktavās tas nav pienācīgi pieskatīts. Tūdaļ pat atnesīsim citu pudeli. Jūs, kungs, gan esat šajā ziņā izglītots. Uzreiz to pamanījāt." Atnesām citu pudeli. To vairs nekritizēja. Skaļi mēs to nesakām, bet rēķinu atbilstoši paaugstinām. Viņam tas tik un tā iet kā reprezentācijas izdevumi. Bet, lai kā arī būtu, mūsu restorānā vīnu, par kuru bijušas pretenzijas, vairs klientiem nedodam. Saprotams.

-     Mūs tas neuztrauks.

Šefpavārs piemiedza ar aci.

-    Tiešām?

-     Nu, protams, Aomame sacīja.

-     Itin nemaz, Ajumi piebilda.

-    Vai skaistā jaunkundze ir tava māsa? šefpavārs pavaicāja Aomamei.

-     Vai tā izskatās? Aomame atjautāja.

-    Sejas jums nav līdzīgas, bet noskaņa gan, šefpavārs sacīja.

-     Draudzene, Aomame atbildēja. Strādā policijā.

-     Patiešām? Šefpavārs neticīgi nopētīja Ajumi. Patrulē ar pistoli pie sāniem?

-    Pagaidām vēl nevienu nošāvusi neesmu, Ajumi sacīja.

-    Vai es nesarunāju kaut ko šķērsām? šefpavārs ievaicājās.

Ajumi papurināja galvu.

-     Nepavisam. Ne uz to pusi.

Šefpavārs pasmaidīja. Piespieda abas rokas pie krūtīm.

-     Lai nu kā, es esmu pārliecināts, ka šis ir izcils burgundietis. Nācis no senas vīna darītavas, labs gads, parasti maksātu vairākus desmitus tūkstošus jenu.

Pienāca viesmīlis un ielēja abām glāzēs vīnu. Aomame un Ajumi ar šo vīnu uzsauca tostu. Viegli saskandināja glāzes, tās noskanēja kā tālīni debesu zvani.

-    Es pirmo reizi mūžā dzeru tik garšīgu vīnu, Ajumi, malku izdzērusi, acis piemiegusi, sacīja. Kas varēja par to sūdzēties?

-     Ir cilvēki, kas sūdzēsies par jebko, Aomame teica.

Pēc tam abas rūpīgi izpētīja ēdienkarti. Ajumi, vērīgu

skatienu, gluži kā pieredzējis jurists, kas pēta līgumu, divreiz izlasīja visu ēdienkartes saturu no viena gala līdz otram. Vai tikai nav palicis nepamanīts kas svarīgs, vai kaut kur nav iestrādāts slepens atkāpšanās ceļš? Domās izpētījusi visus noteikumus un nosacījumus, apsvēra to iespējamās sekas. Izsvēra visus par un pret. Aomame, sēdēdama viņai pretī, ar dziļu interesi to vēroja.

-     Vai izlēmi? Aomame apvaicājās.

-     Lielos vilcienos, Ajumi atteica.

-     Ko tu pasūtīsi?

-     Mīdiju zupu, triju veidu salātus un tad Bordo vīnā sutinātas Ivate teļa smadzenes. Un tu, Aomame?

-     Lēcu zupu, siltos pavasara dārzeņus, pēc tam folijā ceptu jūrasvelnu ar polentu. Sarkanais vīns pie tā laikam īsti labi neder, bet, ja to mums uzsauc, man nav iebildumu.

-     Varēsim drusku pagaršot viena otras ēdienu?

-     Protams, Aomame sacīja. Varbūt arī kā uzkodu pasūtīsim mums abām vienu porciju fritētu garneļu?

-     Lieliski, Ajumi noteica.

-Ja esi izlēmusi, ko pasūtīsi, aizver ēdienkarti, Aomame sacīja. Citādi mēs viesmīli gaidīsim veselu mūžību.

-     Protams, Ajumi atteica un it kā negribīgi aizvēra ēdienkarti un nolika uz galda. Viesmīlis tūlīt pat pienāca un pieņēma abu pasūtījumus.

-     Man restorānos mēdz būt tāda sajūta, kad jau esmu pasūtījusi, ka tomēr kļūdījos, Ajumi teica, kad viesmīlis bija aizgājis. Vai tev tā gadās?

-     Pat ja esmu kļūdījusies, tas ir tikai ēdiens. Salīdzinājumā ar cilvēka dzīvi tas nav nekas īpašs.

-     Nu, protams, tā ir, Ajumi sacīja. Tomēr man tas ir svarīgi. Jau kopš bērnības. Ikreiz, kad biju pasūtījusi ēdienu, domāju: "Nu kāpēc es paņēmu hamburgeru, vajadzēja pasūtīt garneļu kroketes." Aomame, tu vienmēr esi bijusi tik nesatricināma?

-     Ģimenē, kurā es uzaugu, dažādu apstākļu dēļ nebija parasts ieturēt maltītes ārpus mājas. It nemaz. Kopš sevi atceros, mēs ne reizi nebijām spēruši kāju tādā vietā kā restorāns. Es, tikai pieaugusi būdama, iemācījos, kā no ēdienkartes izvēlēties sev tīkamus ēdienus. Dienu no dienas klusēdama ēdu to, ko man deva. Negaršīgs, par maz, netīkams es nevarēju par to žēloties. Un arī šobrīd, atklāti sakot, man lielā mērā ir vienalga.

-    Hm. To es īsti nesaprotu. Tā nemaz neizskatās. Varētu domāt, ka tu jau kopš bērnības esi pie šādām vietām pieradusi.

To visu viņai iemācīja Tamaki. Kā uzvesties, ieejot smalkā restorānā, kādus ēdienus pasūtīt, lai nekļūtu par apsmieklu, kā izvēlēties vīnu, kā palūgt desertu, kā pasaukt viesmīli, kā rīkoties ar galda piederumiem Tamaki to visu zināja un iemācīja Aomamei līdz pēdējam sīkumam. Kā izvēlēties apģērbu, kā valkāt aksesuārus, kā uzkrāsoties to visu Aomame iemācījās no Tamaki. Tas viss nāca kā brīnišķīgs atklājums. Tamaki uzauga smalkā, pārtikušā ģimenē, mamma bija sabiedrības dāma, ļoti prasīga attiecībā uz manierēm un apģērbu. Tāpēc Tamaki bija šīs pasaulīgās zināšanas un viņa jau vidusskolas gados bija ļoti pašpārliecināta. Spēja nekautrējoties ieiet pieaugušo apmeklētās vietās. Aomame alkatīgi uzsūca sevī šīs prasmes. Ja viņa nebūtu satikusi tādu skolotāju kā Tamaki, tad šodien būtu citāds cilvēks. Reizēm Aomamei šķita, ka Tamaki joprojām ir dzīva, tepat viņai līdzās, klusītēm paslēpusies.

Sākumā Ajumi bija mazliet saspringta, bet, kad iedzēra nedaudz vīna, nomierinājās.

-     Aomame, vai drīkstu tev kaut ko pavaicāt? Ajumi sacīja. Ja negribi atbildēt, neatbildi. Es tiešām gribētu to zināt. Tu nedusmosies?

-     Nedusmošos.

-     Savāds jautājums, bet es neko ļaunu ar to nedomāju. Tu taču to saproti, vai ne? Es gribu to noskaidrot. Ir cilvēki, kas par tādām lietām uzreiz saskaišas.

-     Viss kārtībā. Es nenoskaitīšos.

-    Patiešām? Visi tā saka, bet pēc tam tik un tā noskaišas.

-     Es esmu īpaša. Tāpēc viss būs kārtībā.

-     Vai bērnībā kāds vīrietis ir ar tevi darījis ko dīvainu?

Aomame papurināja galvu.

-     Domāju, ka ne. Kāpēc tā vaicā?

-     Gribēju noskaidrot. Labi, ka tā nav, Ajumi atteica un tad mainīja sarunas tematu. Vai tev ir bijis mīļākais? Es domāju nopietnas attiecības.

-     Nē.

-     Pat neviens?

-     Neviens pats, Aomame sacīja. Tad, mirkli šaubījusies, piebilda:

-     Atklāti sakot, es nevainību zaudēju tikai divdesmit sešu gadu vecumā.

Ajumi uz bridi zaudēja valodu. Nolika nazi un dakšiņu, ar salveti nosusināja lūpas un, acis piemiegusi, vērīgi pētīja Aomames seju.

-     Neticami, tu, Aomame, esi tik forša sieviete.

-     Man par to nebija nekādas intereses.

-     Nebija nekādas intereses par vīriešiem?

-      Man ir mīļš tikai viens cilvēks, Aomame sacīja. Iemīlēju desmit gadu vecumā un turēju viņa roku.

-     Desmit gadu vecumā iemīlēji kādu puisi. Un viss?

-     Tas ir viss.

Ajumi paņēma nazi un dakšiņu, sagrieza fritēto garneli.

-     Ko tagad tas puisis dara?

Aomame papurināja galvu.

-    Es nezinu. Mēs trešajā un ceturtajā klasē mācījāmies kopā Čibas Ičikavas valsts skolā, bet piektajā klasē es pārgāju uz citu skolu Tokijā un pēc tam viņu vairs ne reizi neesmu satikusi. Neko arī neesmu par viņu dzirdējusi. Vienīgais, ko par viņu zinu: ja viņš ir dzīvs, tad šobrīd ir divdesmit deviņus gadus vecs, laikam rudenī paliks trīsdesmit.

-      Tas nozīmē, ka tu nemaz nedomā noskaidrot, kur viņš tagad ir un ko dara. Man šķiet, to nemaz nebūtu tik grūti uzzināt.

Aomame enerģiski papurināja galvu.

-     Es negribu to noskaidrot.

-    Dīvaini. Es tavā vietā gan papūlētos viņu atrast. Ja tu viņu mīli, tev vajadzētu viņu uzmeklēt un viņam atzīties.

-    Tā es negribu darīt, Aomame sacīja. Es gaidu, ka kādu dienu kaut kur nejauši viņu sastapšu. Piemēram, uz ielas vai braucot vienā autobusā.

-     Liktenīgo nejaušo satikšanos?

-    Jā, tā gan, Aomame noteica. Iemalkoja vīnu. Un tad es viņam skaidri atzīšos. Es šajā dzīvē esmu mīlējusi tikai tevi.

-    Nu gan. Ārkārtīgi romantiski, Ajumi izbrīnīta teica. Šķiet gan, ka šādas satikšanās varbūtība ir ļoti niecīga. Turklāt, ja tu viņu divdesmit gadus neesi redzējusi, varbūt viņa seja ir pārvērtusies. Paiesi garām nepazinusi.

Aomame papurināja galvu.

-      Lai kā viņa seja būtu pārvērtusies, es viņu pazīšu uzreiz. Nešaubīgi.

-     Ak tā?

-     Tā gan.

-    Tātad tu, Aomame, turpināsi gaidīt, ticot, ka šāda liktenīgā tikšanās notiks.

-     Tāpēc es nekad, ejot pa ielu, nezaudēju modrību.

-     Hm, Ajumi noteica. Tomēr, kaut arī viņš tev tik ļoti patīk, tas tev netraucē gulēt ar citiem vīriešiem? Nu, vismaz sākot no divdesmit sešu gadu vecuma.

Aomame brīdi padomāja.

-    Tas ir kaut kas pavisam pārejošs. Nekas pēc tā nepaliek.

Uz bridi iestājās klusums, abas pievērsās ēdienam. Pēc tam Ajumi sacīja:

-     Es laikam kļūstu uzbāzīga, bet vai divdesmit sešu gadu vecumā ar tevi kaut kas notika?

Aomame pamāja.

-    Jā, tolaik ar mani kaut kas notika. Kaut kas tāds, kas mani pilnībā pārvērta. Bet es šobrīd negribu par to runāt. Atvaino.

-     Tas nekas, Ajumi sacīja. Tu nedusmojies, ka es tevi tik neatlaidīgi tincinu?

-     Nemaz, Aomame atteica.

Viņām atnesa zupu, un abas to klusēdamas ēda. Saruna pa to laiku pārtrūka. Kad zupa bija apēsta un viesmīlis bija novācis traukus, saruna atsākās.

-     Aomame, bet vai tev nav bail?

-     No kā, piemēram?

-     Nu, piemēram, ka tu nekad šo cilvēku nejauši nesatiksi. Protams, pēkšņas satikšanās gadās. Es domāju, ka tas būtu labi. Es to patiešām vēlētos. Taču reālā problēma ir tā, ka pastāv liela varbūtība šāda tikšanās nepienāks. Un, pat ja jūs atkal satiktos, varbūt viņš jau ir apprecējies ar citu, viņiem jau ir pāris bērnu. Vai ne? Un tādā gadījumā tu, Aomame, visticamāk, visu mūžu nodzīvosi viena pati. Nesaistījusies ar to vienīgo cilvēku pasaulē, kuru tu mīli. Vai, par to domājot, tev nekļūst bail?

Aomame raudzījās uz sarkanvīnu glāzē.

-     Var būt, ka ir bail. Bet vismaz man ir viens cilvēks, kuru es mīlu.

-     Pat ja viņš tevi nemīl?

-     Man vienai ari ir labi. Ja cilvēks spēj kādu no visas sirds mīlēt, tad viņa dzīvība ir glābta. Pat ja nav iespējams būt kopā ar šo cilvēku.

Ajumi kādu brīdi to apdomāja. Atnāca viesmīlis un ielēja abām glāzēs vīnu. Iedzērusi malku, Aomame atkal nodomāja, ka Ajumi ir taisnība. Kas tas par cilvēku, kuram ir pretenzijas pret tik lielisku vīnu!

-    Aomame, tu gan esi forša. Ar tik filozofisku attieksmi.

-     Tā nav nekāda filozofija. Es tiešām tā domāju.

-     Man arī bija mīļotais cilvēks, Ajumi sacīja kā atzldamās. Man tūlīt pēc vidusskolas beigšanas pirmo reizi sekss bija ar viņu. Trīs gadus vecāks par mani. Bet drīz vien viņš aizgāja pie citas meitenes. Tad kaut kas sabruka. Mani. Tas bija diezgan sāpīgi. Es no viņa esmu atteikusies, bet tas, kas toreiz manī sabruka, vairs nav atjaunojams. Mūsu ceļi šķīrās. Bet man viņš ļoti patika.

Aomame pamāja. Ajumi paņēma rokā vīna glāzi un to pacēla.

-     Viņš vēl tagad laiku pa laikam man piezvana. Varbūt mēs varētu satikties? Viņš, protams, domā tikai par seksu. To es saprotu. Tāpēc es ar viņu nesatiekos. Ja satiktos, tad atkal viss beigtos bēdīgi. Bet, redzi, ar prātu es to saprotu, taču ķermeņa reakcija ir citāda. Kad iedomājos, ka viņš mani apskautu, man trīsas pārskrien pār miesu. Kad tas kļūst pārāk grūti izturams, es dodos izklaidēties. Vai tu to saproti?

-     Saprotu, Aomame sacīja.

-   Galīgi nekam nederīgs tips. Nejauku raksturu, ari seksā nemaz tik prasmīgs nebija. Bet vismaz viņš no manis nebaidījās un tajā laikā, kad satikāmies, par mani ļoti rūpējās.

-      Šādas izjūtas nevar izvēlēties, Aomame noteica. Partnerus mums kāds iedod. Tas nav tas pats, kas pasūtīt ēdienus no ēdienkartes.

-    Līdzinās vienīgi tajā ziņā, ka kļūdīšanās pēc tam jānožēlo.

Abas pasmējās.

Aomame sacīja:

-     Vai zini, gan attiecībā uz ēdienkarti, gan attiecībā uz vīriešiem, gan uz visu citu mums šķiet, ka izvēlamies, bet patiesībā varbūt neko neizvēlamies. Tas viss jau no paša sākuma ir nolemts. Mēs tikai tēlojam, ka izvēlamies. Brīvā griba ir tikai iedoma. Tā man reizēm šķiet.

-    Ja tā tiešām ir, tad cilvēku dzīve ir padrūma.

-     Iespējams.

-     Bet, ja cilvēks no sirds mīl kādu, lai cik tas partneris būtu nejauks un lai arī pats tam otram nepatīk, tad vismaz dzīve nav elle. Iespīd vāja gaismiņa.

-     Tā ir.

-    Bet, paklau, Aomame, Ajumi sacīja, es domāju, ka šajā pasaulē pietrūkst gan loģikas, gan laipnības.

-    Var jau būt, Aomame noteica. Bet šobrīd to vairs nevar mainīt.

-     Preču apmaiņas termiņš beidzies, Ajumi teica.

-     Un čeks ari izmests.

-     Tā ir.

-     Lai paliek. Tik un tā šai pasaulei drīz pienāks gals, Aomame sacīja.

-     Ak tā, cik patīkami.

-     Un tad iestāsies H Kunga valstība.

-     Nevaru vien sagaidīt, Ajumi noteica.

Viņas apēda desertu, izdzēra espreso kafiju, katra samaksāja pusi no rēķina (kas izrādījās pārsteidzoši mazs). Tad turpat tuvumā iegāja bārā iedzert pa kokteilim.

-     Paklau, Aomame, vai tas vīrietis nav tavs tips?

Aomame paskatījās uz to pusi. Gara auguma vīrietis pie

letes vienatnē dzēra martini. Viņš atgādināja vidusskolnieku, kuram bijušas labas sekmes un sasniegumi sportā un kurš tagad sasniedzis pusmūžu. Mati sākuši noiet, bet sejas aprises jauneklīgas.

-      Varbūt arī ir, bet šodien iztiksim bez vīriešiem, Aomame stingri noteica. Turklāt šis ir pirmklasīgs bārs.

-     Sapratu. Es tikai tāpat pajautāju.

-     Kādu citu reizi.

Ajumi ieskatījās Aomamei sejā.

-     Vai tas nozīmē, ka atkal iziesim kopā? Proti, iesim meklēt vīriešus?

-     Labi, Aomame atteica, iesim kopā.

-     Lieliski. Ar tevi kopā man ir tāda sajūta, ka esmu spējīga uz jebko.

Aomame dzēra daikiri, Ajumi Tom Collins.

-     Starp citu, tu pa telefonu sacīji, ka mēs abas esot atdarinājušas lesbietes, Aomame ieteicās. Ko tieši mēs darījām?

-     Ā, par to, Ajumi iesāka. Nekas īpašs jau nebija. Lai saasinātu izjūtas, tēlojām lesbietes. Tu patiešām neko neatceries? Tas tevi uzbudināja gan.

-    Es neko neatceros. Pilnīgi un galīgi, Aomame sacīja.

-     Mēs abas bijām kailas, glāstījām viena otrai krūtis. Un skūpstījām to vietu.

-     Skūpstījām to vietu? to pateikusi, Aomame iztrūkusies pārlaida skatienu apkārtnei. Klusajā bārā viņas balss bija izskanējusi pārāk skaļi. Par laimi, šķita, ka neviens viņas teikto nav sadzirdējis.

-     Tas bija tikai formas pēc. Ne jau ar mēli.

-    Ko tu neteiksi! Aomame piespieda pirkstus pie deniņiem un nopūtās. Nē, nu tiešām. Ko tik neesam sadalījušas.

-     Piedod.

-     Nē, taču. Neņem galvā. Slikti, ka es tā piedzēros.

-     Bet, Aomame, tu gan biji jauka un mīlīga. Gluži kā pirmo reizi.

-     Ja reiz par to runājam, tā arī bija pirmā reize, Aomame atteica.

-     Tu nekad to nedari?

Aomame pamāja.

-     Starp citu, vai tev nav noslieces uz lesbismu?

Ajumi papurināja galvu.

-    Pirmo reizi mūžā. Patiešām. Bet es biju diezgan stipri piedzērusies, un ar tevi, Aomame, man likās, ka tas tā drusciņ nemaz nebūtu slikti. Kā izlikšanās, kā spēle. Un kā ar tevi šajā ziņā?

-     Man arī nav tādas noslieces. Bet vienu reizi, vidusskolā, man kaut kas tāds bija ar labu draudzeni. Bez kāda nolūka un bez turpinājuma.

-     Tā laikam gadās. Bet vai tu toreiz kaut ko juti?

-Jā. Domāju, ka jutu, Aomame atklāti atbildēja. Bet

tā bija vienīgā reize. Es domāju, ka tā nevar darīt, tas vairs neatkārtojās.

-     Tu domāji, ka nedrīksti būt lesbiete?

-     Ne tas. Nedomāju ne to, ka nedrīkstu būt lesbiete, ne ari to, ka tas būtu kaut kas netīrs. Es domāju, ka man nedrīkst būt tādas attiecības ar to cilvēku. Es negribēju pārvērst man tik dārgo draudzību tādā jēlā formā.

-    Ak tā, Ajumi noteica. Aomame, vai es drīkstu šonakt palikt pie tevis? Man negribas tagad uzreiz atgriezties kopmītnē. Šis izsmalcinātais noskaņojums tur vienā mirklī pazudīs.

Aomame izdzēra pēdējo daikiri malku un nolika glāzi uz letes.

-     Vari palikt, tikai bez muļķībām.

-     Protams. Nekā tamlīdzīga. Man tikai gribas vēl pabūt kopā ar tevi. Es varu gulēt vienalga kur. Kaut vai uz grīdas. Turklāt rīt man nav jādežurē, tātad no rīta nekur nav jāsteidzas.

Viņas ar metro aizbrauca līdz Aomames mājai Dzijugaokā. Pulkstenis bija gandrīz pusdesmit. Abas bija labā noskaņojumā, iereibušas un samiegojušās. Aomame uz dīvāna saklāja guļvietu Ajumi, aizdeva viņai pidžamu.

-    Vai drīkstu tikai drusciņ pagulēt pie tevis gultā? Tikai īsu bridi. Es nekādas muļķības nedarīšu.

-     Labi, Aomame atteica. Viņa nobrīnījās, ka sieviete, kas līdz šim nogalinājusi trīs vīriešus, guļ vienā gultā ar policisti. Šajā pasaulē notiek dīvainas lietas.

Ajumi iekārtojās gultā un ar abām rokām apskāva Aomami. Viņas tvirtie krūšu galiņi piespiedās pie Aomames rokas. Elpā bija sajaukusies alkohola un zobu pastas smarža.

-     Aomame, vai tev nešķiet, ka manas krūtis ir pārāk lielas?

-     Nē, tā nav. Šķiet, ka tām ir ļoti skaista forma.

-    Bet vai tad nav tā: ja ir lielas krūtis, tad prātiņa maz? Skrienot tās šūpojas, arī krūšturis jāpērk tāds, kas izskatās pēc divām kopā saliktām salātu bļodām, kauns izkārt žāvēties.

-     Vai tad vīriešiem tādas nepatīk?

-     Un arī krūšu galiņi man ir pārāk lieli.

Ajumi atpogāja pidžamu, izņēma vienu krūti un rādīja krūtsgalu Aomamei.

-     Nu paskaties, cik liels, vai nav jocīgi?

Aomame paskatījās uz krūtsgalu. Mazs tas patiešām nebija, taču arī ne tāda izmēra, lai to īpaši pamanītu. Varbūt mazliet lielāks nekā Tamaki.

-     Sīks nav. Bet kas tev teica, ka tas ir pārāk liels?

-    Viens vīrietis. Teica, ka tādus milzeņus neesot redzējis.

-    Tas vīrietis nebūs pārāk daudz redzējis. Tavējie ir diezgan parasti. Man ir pārāk mazi.

-     Aomame, man tavas krūtis ļoti patīk. Ļoti eleganta forma, atstāj ļoti intelektuālu iespaidu.

-     Muļķības. Manējās ir pārāk mazas, labā un kreisā ir atšķirīgas. Tāpēc, pērkot krūšturus, vienmēr ir grūti izvēlēties, kuru izmēru pirkt labās vai kreisās krūts.

-     Redz, kā, katram ar kaut kādu problēmu jāsadzīvo.

-    Tieši tā, Aomame noteica. Un tagad guli.

Ajumi pastiepa roku un mēģināja ieslidināt pirkstus

Aomames pidžamā. Aomame pārtvēra viņas roku un apturēja.

-     Nē. Atceries, ko tu apsolīji? Bez muļķībām.

-     Piedod. Ajumi atrāva roku. Es tiešām apsolīju. Esmu piedzērusies. Bet zini, Aomame, es tevi apbrīnoju. Kā dumja vidusskolniece.

Aomame klusēja.

-     Zini ko, tu vissvarīgāko glabā tam puisim, vai ne? Ajumi klusi teica kā čukstot. Es tevi par to apskaužu. Par to, ka tev ir kāds tik dārgs cilvēks.

Var jau būt, ka tā, Aomame nodomāja. Bet kas tieši man ir vissvarīgākais?

-   Tagad, lūdzu, guli, Aomame sacīja. Es tevi apskaušu, līdz tu iemigsi.

-     Paldies, Ajumi noteica. Piedod, ka es tevi apgrūtinu.

Aomame sajuta Ajumi silto elpu sev padusē. Kaut kur tālumā ierējās suns, kāds aizcirta logu. Viņa pa to laiku glaudīja Ajumi galvu.

Atstājusi iemigušo Ajumi, Aomame izkāpa no gultas. Nu tā, laikam šo nakti nāksies pavadīt uz dīvāna. Viņa izņēma no ledusskapja minerālūdens pudeli, izdzēra divas glāzes, tad izgāja uz šaurās lodžijas, apsēdās uz alumīnija krēsla un vēroja pilsētu. Rāma pavasara nakts. Vējš atnesa ielas trokšņus, kas izklausījās pēc mākslīga okeāna šalkoņas. Bija jau pāri pusnaktij, tāpēc neona gaismas nodzisa.

Man šī meitene Ajumi patīk. Cik vien spēšu, rūpēšos par viņu. Kopš Tamaki nāves esmu ilgi dzīvojusi ar apņemšanos ne ar vienu neveidot dziļākas attiecības. Domāju, ka man nevajag jaunus draugus. Taču nezin kāpēc pret Ajumi sirds dabiski atvērās. Līdz kaut kādai robežai es arī varu būt pret viņu atklāta. Tomēr viņa, protams, ir pavisam citāda nekā tu, Aomame domās sarunājās ar Tamaki. Tu esi īpaša. Es kopā ar tevi uzaugu. Tevi nevar salīdzināt ne ar vienu citu.

Aomame atlieca galvu atpakaļ un paskatījās debesīs. Kamēr skatiens vēroja debesis, apziņa klīda tālās atmiņās. Par kopā ar Tamaki pavadīto laiku, par abu sarunām. Tad par to, kā viņas bija pieskārušās viena otras augumam… Bet tajā brīdī Aomame pamanīja, ka šodien naksnīgajās debesīs ir kaut kas neparasts. Kaut kas tajās bija mainījies. Pavisam nedaudz, bet kaut kas nebija tā kā parasti.

Pagāja kāds brīdis, iekams viņa pamanīja šo atšķirību. Un pēc tam bija diezgan grūti atzīt, ka tā tiešām ir īstenība. Apziņai nebija viegli pieņemt to, kas pavērās skatienam.

Debesīs vīdēja divi mēneši. Mazs mēness un liels mēness. Tie abi līdzās mirdzēja debesīs. Lielais bija tas ierastais. Tuvojās pilnmēness, tas bija dzeltens. Taču tam līdzās bija vēl viens, cits mēness. Neierastas formas. Mazliet izstiepts, iezaļgans, it kā sūnām apaudzis. Lūk, kas pavērās skatienam.

Aomame piemiedza acis un cieši noskatījās abos mēnešos. Tad aizvēra acis, kādu bridi nogaidīja, dziļi ieelpoja un atkal atvēra acis. Cerēdama, ka viss būs atkal kā parasti, ka redzēs tikai vienu mēnesi. Taču nekas nebija mainījies. Tā nebija ne gaismas spēle, ne arī kāds redzes traucējums. Debesīs, tur nebija nekādu šaubu, glīti rindojās divi mēneši. Dzeltenais mēness un zaļais mēness.

Aomame iedomājās, vai nepamodināt Ajumi. Lai pavaicātu, vai tiešām debesīs ir divi mēneši. Taču pārdomāja. Varbūt Ajumi teiktu: "Tā taču ir parasta lieta. Jau kopš pagājušā gada mēneši ir divi." Vai arī: "Aomame, ko tu runā! Es redzu tikai vienu mēnesi. Tev ar acīm kaut kas nav kārtībā." Lai ko viņa sacītu, tas neatrisinās manu problēmu. Tikai padziļinās.

Aomame atbalstīja zodu rokās. Tad turpināja cieši skatīties abos mēnešos. Par to nav nekādu šaubu, kaut kas notiek, viņa nodomāja. Sirds sitās ātrāk. Ar pasauli kaut kas nav kārtībā, vai ari ar mani kaut kas nav kārtībā. Nez ar kuru? Vai pie vainas vāciņš vai trauciņš?

Viņa atgriezās istabā, aizslēdza stikla durvis, aizvilka aizkarus. Izņēma no bufetes pudeli brendija un ielēja to glāzē. Ajumi apmierināta un rāma gulēja gultā. Aomame, vērodama viņu, malkoja brendiju. Atbalstījusies ar abiem elkoņiem pret virtuves galdu, centās nedomāt par to, ko slēpa aizkari.

Varbūt patiešām pienācis pasaules gals, viņa nodomāja.

Tad lai nāk Tava valstība, viņa klusītēm noteica.

Nevaru vien sagaidīt, kāds kaut kur sacīja.

16. NODAĻA tengo priecājos, ka tev patika

Pēc tām desmit dienām, kuru laikā Tengo bija saņēmis "Gaisa kūniņu", pārveidojis to par jaunu darbu un atdevis Komacu, viņa dzīve kļuva mierīga un vienmuļa. Trīs reizes nedēļā viņš devās uz privātskolu vadīt nodarbības, satikās ar savu precēto draudzeni. Pārējā laikā apdarīja mājas darbus, pastaigājās, pievērsās pats sava romāna rakstīšanai. Tā pagāja aprīlis. Ķirši noziedēja, parādījās pirmās lapas, krāšņi uzziedēja magnolijas. Mainījās gadalaiks. Dienas plūda noteiktā kārtībā, rāmi, bez īpašiem notikumiem. Tieši tādu dzīvi Tengo vēlējās… viena nedēļa gludi, nemanāmi saplūst ar nākamo.

Tomēr dzīvē bija ienākušas ari kādas pārmaiņas. Labas pārmaiņas. Rakstot pats savu romānu, Tengo pamanīja, ka viņā atvēries jauns avots. Nevarētu teikt, ka šobrīd no tā plūstu ūdens pārpilnība. Tikai sīks avotiņš klintīs. Pat ja straumīte bija sīka, tomēr ūdens plūda bez apstājas. Viņš nesteidzās. Viņš nebija nepacietīgs. Rimti jāgaida, līdz ūdens satecēs klints iedobē. To varēs pasmelt plaukstās. Pēc tam apsēsties pie rakstāmgalda un visu sasmelto pārvērst teikumos. Tādā veidā stāsts dabiski virzījās uz priekšu.

Laikam gan, koncentrējoties uz "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanu, darot to neatraujoties, smagais akmens no avota tika novelts nost. Tengo pašam nebija skaidrs kāpēc tas tā. Tomēr rezultāts bija acīmredzams bija tāda sajūta, it kā viņam būtu "nocelts smags vāks": ķermenis bija kļuvis vieglāks, šķita, ka tagad viņš izkļuvis ārā no šaurības un var brīvi izplest rokas. Iespējams, ka šis darbs, "Gaisa kūniņa", bija atmodinājis kaut ko tādu, kas viņā jau mitis.

Tengo pamanīja sevī kaut ko gribai līdzīgu. Kas tāds gadījās pirmo reizi viņa mūžā. Gan vidusskolā, gan universitātē džudo treneris viņam sacīja: "Tev ir gan spējas, gan spēks, un tu arī kārtīgi trenējies, bet tev pietrūkst gribas." Un viņam bija taisnība. Nezin kāpēc Tengo nejuta īpašu vēlmi "uzvarēt par katru cenu". Tāpēc bieži gadījās, ka viņš, ticis līdz pusfinālam vai pat finālam, tomēr svarīgā brīdī atkāpās. Viņu nevarētu saukt par flegmātisku, tomēr viņā nebija nostājas akmeni uz akmens neatstāt. Tieši tāpat bija ari ar romānu rakstīšanu. Tengo rakstīja prasmīgi, spēja izdomāt interesantus stāstus. Tomēr nespēja likt lasītājam pilnīgi aizmirsties. Pēc izlasīšanas palika neapmierinātības izjūta, ka "kaut kā pietrūka". Tāpēc viņš vienmēr tika konkursa finālistu sarakstā, bet galveno debitantu balvu nedabūja. Tieši tā, kā Komacu bija norādījis.

Taču pēc "Gaisa kūniņas" pārstrādāšanas Tengo pirmo reizi mūžā izjuta nožēlu. Viņš bija pilnīgi iegrimis šajā darbā. Tāpēc strādāja, ne par ko citu nedomādams. Bet, kad tas bija atdots Komacu, viņam uzbruka dziļa bezspēcības izjūta. Kad šī bezspēcība bija nedaudz norimusies, tās vietā kaut kur no dziļumiem kāpa dusmas. Dusmas pašam uz sevi. Es, aizņēmies cita darbu, pie viena to viltodams, darbu arī pārstrādāju. Turklāt darīju to ar daudz lielāku degsmi nekā strādāju pats pie saviem darbiem. Tā domājot, Tengo pārņēma kauns. Vai tad rakstnieks nav tas, kas atrod sevī pats savu stāstu un pauž to īstajos vārdos? Vai tad tā nav? Un tu pats spēj tik labi rakstīt! Vai tad tā nav?

Taču Tengo tam nebija pierādījumu.

Tengo apņēmīgi izmeta visus iepriekš uzrakstītos manuskriptus. Tad sāka rakstīt uz baltas lapas pilnīgi jaunu romānu. Aizvēra acis un ilgi ieklausījās iekšējā avota lāsošanā. Nu vārdi plūda pavisam dabiski. Tengo pa vienam vien, lēni šos pilienus pārvērta teikumos.

Pienāca maijs, un tad pēc ilgāka pārtraukuma atkal piezvanīja Komacu. Deviņos vakarā.

-     Izlemts, Komacu sacīja. Viņa balsi varēja manīt nelielu satraukumu un izbrīnu. Kaut kas tāds ar Komacu gadījās reti.

Tengo uzreiz neaptvēra, par ko Komacu runā.

-     Kas ir izlemts?

-    Kas varētu būt izlemts? Ir izlemts, ka "Gaisa kūniņai" piešķir debitantu balvu. Visi žūrijas locekļi bija vienisprātis. Nebija pat nekā domstarpībām līdzīga. Šis ari bija vienīgais spēcīgais darbs. Lai tur kā, tagad viss ātri virzīsies uz priekšu. Nu mums ir viens liktenis.

Tengo ieskatījās sienas kalendārā. Tiešām, šodien bija balvas piešķiršanas diena. Viņš bija tik ļoti aizrāvies ar sava romāna rakstīšanu, ka bija aizmirsis par dienu plūdumu.

-   Kas tagad notiks? Es domāju kādi ir turpmākie plāni? Tengo jautāja.

-     Rīt būs paziņojums presei. Tas parādīsies vienlaicīgi visās nacionālajās avīzēs. Cerams, ka publicēs arī fotogrāfiju. Septiņpadsmit gadus veca, skaista meitene, jau tas vien ir pietiekams sarunu temats. Piemēram, ja balvu saņemtu trīsdesmit gadus vecs privātskolas matemātikas skolotājs, kas izskatās kā no ziemas miega pamodies lācis, tad gan šīs ziņas vērtība būtu citāda.

-     Kā debesis un zeme, Tengo noteica.

-     Sešpadsmitajā maijā Šimbaši viesnīcā notiks balvas pasniegšanas ceremonija. Būs arī preses konference.

-     Fukaeri tajā jāpiedalās?

-    Vajadzētu piedalīties, vismaz šo vienu reizi. Tā nevar būt, ka literatūras debitantu balvas ieguvēja neparādās balvas pasniegšanas ceremonijā. Ja viss notiks bez smagām kļūdām, pēc tam varēs ievērot ārkārtīgu noslēpumainību. Ieturēt līniju, ka autorei nepatīk rādīties cilvēkos. Un tā nekāds nesmukums neiznāks dienas gaismā.

Tengo mēģināja iztēloties Fukaeri viesnīcas hallē. Mikrofonu rindas, zibspuldžu uzplaiksnījumi. Šādu ainu nebija viegli iedomāties.

-    Komacu, vai jūs tiešām gribat rīkot preses konferenci?

-     Vienreiz jāsarīko, citādi tas ne pēc kā neizskatīsies.

-     Tā būs galīga izgāšanās, noteikti.

-     Un tāpēc, Tengo, tavs pienākums būs parūpēties par to, lai tā nebeidzas ar galīgu izgāšanos.

Tengo, turot rokā klausuli, klusēja. Gluži kā melni mākoņi pie apvāršņa viņu māca nelāgas priekšnojautas.

-     Tu klausies? Komacu noprasīja.

-     Klausos, Tengo atteica. Ko tas īsti nozīmē? Kāds būs mans pienākums?

-    Tev vajadzēs iemācīt Fukaeri, kā atbildēt preses konferences laikā. Parasti šajos pasākumos uzdod vairāk vai mazāk vienus un tos pašus jautājumus. Tāpēc būtu labi sagatavot atbildes uz virkni paredzamo jautājumu. Lai viņa iemācās. Tu taču strādā skolā, vai lietas būtība tev skaidra?

-     Un tas man būtu jādara?

-Jā, tieši tā. Fukaeri tev uzticas. Ieklausās tevis teiktajā. Man nav jēgas pat mēģināt. Pat satikties ar mani viņa nav gribējusi.

Tengo nopūtās. Viņš bija gribējis pēc iespējas norobežoties no "Gaisa kūniņas". Bija izdarījis to, ko viņam lika, un tagad gribēja pievērsties pats savam darbam. Taču priekšnojautas teica, ka tas laikam neizdosies. Turklāt priekšnojautas bija drīzāk ļaunas, nevis labas.

-     Vai parit tev ir laiks? Komacu vaicāja.

-     Ir brīvs.

-     Sešos, parastajā kafejnīcā Šindzjuku. Fukaeri atnāks uz turieni.

-     Klau, Komacu, es nevaru to izdarīt. Es nezinu, kas īsti notiek preses konferencēs. Es tādu neesmu pieredzējis.

-    Tu gribi kļūt par rakstnieku, vai ne? Tāpēc iztēlojies! Vai tad rakstnieka darbs nav iztēloties neredzēto?

-    Bet mēs taču runājām, ka es tikai pārstrādāšu "Gaisa kūniņu". Jūs pats teicāt pēc tam viss būšot jūsu ziņā, es varēšot sēdēt skatītāju tribīnēs un noskatīties spēli, vai tā nebija?

-     Paklau, Tengo. Ja es pats to varētu izdarīt, tad ar lielāko prieku izdarītu. Man nepatīk citiem kaut ko lūgt. Taču, ja nevaru, tad nākas vien pazemīgi lūgt. Es šobrīd vadu laivu lejā pa krācēm. Tagad es stūrēju, man abas rokas ir aizņemtas. Tāpēc es tev lūdzu paņemt airus un paairēt. Ja tu to nevari, tad var iznākt tā, ka laiva apgāžas un mēs visi nolaužam sprandu. Arī Fukaeri. Vai to tu gribi?

Tengo vēlreiz nopūtās. Kāpēc viņš nekad nespēj atteikt?

-    Skaidrs. Darīšu, ko varēšu. Nevaru garantēt, ka izdosies.

-     Papūlies. Esmu tavs parādnieks. Lai tur kā, šķiet, ka Fukaeri ir gatava sarunāties tikai ar tevi, Komacu sacīja. Ir vēl viena lieta. Mēs dibinām jaunu uzņēmumu.

-     Uzņēmumu?

-     Biroju, ofisu, producentu kompāniju… sauc, kā gribi. Uzņēmumu, kas nodarbosies tieši ar Fukaeri literārās darbības vadīšanu. Protams, uzņēmums ir tikai uz papīra. Oficiāli uzņēmums izmaksās Fukaeri honorāru. Oficiālais pārstāvis būs Ebisuno, tu, Tengo, arī būsi viens no darbiniekiem. Pats vari izdomāt sava amata nosaukumu, jebkurā gadījumā atalgojumu saņemsi no turienes. Es arī piedalīšos, bet tā, lai mans vārds tur neparādītos. Jo, ja nāks gaismā, ka man ar to ir kaut kāds sakars, rastos problēmas. Tādā veidā mēs sadalīsim peļņu. Tev tikai pāris vietās jāuzspiež savs zimodziņš. Visu pārējo es nokārtošu. Man ir labi juristi.

Tengo to apsvēra.

-    Komacu, vai es tiešām nevaru tikt no tā visa ārā? Man nevajag honorāru. "Gaisa kūniņas" pārstrādāšana man sagādāja lielu prieku. To darot, es daudz ko iemācījos. Vēl jo vairāk es priecājos par to, ka Fukaeri dabūja balvu. Cik spēšu, mēģināšu sagatavot viņu preses konferencei. Tiktāl esmu gatavs darīt visu. Bet šāda aizdomīga uzņēmuma dibināšanā es negribu piedalīties. Tas viss ir organizēta krāpšana.

-     Tengo, tagad atpakaļceļa vairs nav, Komacu sacīja. Organizēta krāpšana? Ja tu tā saki, var jau būt, ka tā ir. Var teikt ari tā. Bet tev jau no paša sākuma vajadzēja to saprast. Tu izveidoji šo rakstnieci pa pusei izfantazēto Fukaeri. Vai tad tu neaptvēri, ka šādas rīcības mērķis ir piemānīt pasauli? Vai ne? Un tagad no tā nāks nauda un mums vajag sakārtotu sistēmu, kā to pārvaldīt. Tā nav nekāda bērnu spēlīte. Nevar tā pēkšņi pateikt: "Vai, sabijos, es negribu, lai man ar to būtu kāds sakars. Naudu man nevajag," tā parasti nenotiek. Ja gribēji kāpt ārā no laivas, tad vajadzēja to darīt agrāk, kad straume vēl bija rāma. Tagad jau ir par vēlu. Lai nodibinātu uzņēmumu, vajag pāris cilvēku vārdus. Tiem jābūt cilvēkiem, kas ir informēti par visu notiekošo. Tāpēc man jāpieprasa, lai tu esi viens no uzņēmuma dibinātājiem. Tevi tur iesaistīsim formāli, un viss tālāk virzīsies gludi.

Tengo lauzīja galvu, tomēr nevienu labu pretargumentu neatrada.

-     Man ir viens jautājums, Tengo sacīja. Ja pareizi sapratu jūsu teikto, tad Skolotājs Ebisuno pilnā mērā iesaistās šajā plānā? Viņš kļūs par šī fiktīvā uzņēmuma oficiālo pārstāvi, un viņš to visu atbalsta?

-    Ebisuno to visu atbalsta kā Fukaeri aizbildnis, viņš to ir atļāvis, devis zaļo gaismu. Uzklausījis to, ko tu man stāstīji, es uzreiz pēc tam viņam piezvanīju, un viņš, protams, mani atcerējās. Viņš tikai gribējis dzirdēt tavu vērtējumu par mani. Esi atstājis uz viņu labu iespaidu esot labs cilvēku pazinējs. Tieši ko tu Skolotājam par mani pateici?

-     Bet ko Ebisuno iegūst no iesaistīšanās šajā plānā? Nedomāju, ka viņš to dara naudas dēļ.

-    Protams, ne. Viņš nav cilvēks, kas to darīs naudas dēļ.

-    Tad kāpēc viņš piedalās tik bīstamā plānā? Kāds viņam no tā labums?

-     To es nezinu. Viņa dvēseles dziļumos nav tik viegli ieskatīties.

-    Ja pat jums, Komacu, tas neizdodas, tad šie dziļumi laikam ir īstas dzīles.

-     Zini, Komacu turpināja, viņš tēlo tādu nekaitīgu večukiņu, bet īstenībā ir neizprotams cilvēks.

-     Cik daudz par to visu zina Fukaeri?

-    Par šīm lietām neko. Viņai nekas nav jāzina. Fukaeri paļaujas uz Skolotāju Ebisuno, tu, Tengo, viņai patīc. Tāpēc man jālūdz tevi vēlreiz palīdzēt.

Tengo pārlika klausuli otrā rokā. Kaut kā jātiek ar to visu skaidrībā.

-     Starp citu, Skolotājam Ebisuno skolēnu nav. No universitātes aizgājis, grāmatas neraksta.

-    Jā, ar zinātnes pasauli viņš pārtraucis jebkādus sakarus. Bija lielisks zinātnieks. Tomēr šķiet, ka akadēmiskā pasaule par to neskumst. Viņš nekad nav pakļāvies ne autoritātēm, ne organizācijām, šajā ziņā vienmēr bijis ķeceris.

-     Ar ko viņš šobrīd nodarbojas?

-    Šķiet, ka spekulē biržā, Komacu sacīja. Varbūt biržas mākleris izklausās pārāk vecmodīgi, viņš ir "investīciju konsultants". Uzkrājis labu kapitālu, gudri ar to rīkojoties, gūst pietiekamu peļņu. No sava kalna augstumiem dod norādījumus, kad pirkt un kad pārdot. Viņam laikam ir laba intuīcija. Ilgu laiku nodarbojas ar informācijas analīzi, izveidojis pats savu sistēmu. Sākumā laikam šī nodarbe bijusi kā vaļasprieks, bet beigu beigās pārvērtusies par viņa pamatnodarbošanos. Tā runā. Izskatās, ka tajās aprindās viņš ir diezgan slavens. īsi sakot, naudas grūtību viņam nav.

-     Kāds sakars kultūrantropoloģijai un akcijām, to es īsti nesaprotu.

-     Vispārīgi runājot, nekāds, bet viņš to ir atradis.

-     Tāpēc arī viņa dvēseles dziļumi nav saprotami.

-     Tieši tā.

Tengo uz brīdi piespieda rādītājpirkstu pie deniņiem. Tad samierinājies teica:

-    Es parīt sešos Šindzjuku parastajā kafejnīcā satikšos ar Fukaeri, un mēs, cik varēsim, mēģināsim sagatavoties preses konferencei, uz kuru jāiet tikai jums abiem. Tā būs labi?

-     Tāds ir šis plāns, Komacu atteica. Paklau, Tengo, tas viss šķiet tik grūti. Tagad ir jātiek cauri straumei. Tas dzīvē vairākkārt atkārtojas. Kā dēku romāna pasaulē. Izbaudīsim baiļu dvaku. Izbaudīsim laišanos lejup pa krācēm. Lieliski kopā kritīsim.

Pēc divām dienām, pievakarē, Tengo Šindzjuku kafejnīcā satikās ar Fukaeri. Viņa bija ģērbusies cieši piegulošā, plānā vasaras džemperītī un šauros, zilos džinsos. Mati bija pavisam taisni, āda mirdzoša. Apkārtējie vīrieši pazagšus meta uz viņu skatienus. Nešaubīgi, šādai meitenei iegūstot literatūras balvu, sacelsies liels troksnis.

Fukaeri bija paziņots, ka "Gaisa kūniņa" ieguvusi balvu. Tomēr šķita, ka viņu tas itin nemaz nesatrauc. It kā viņai būtu vienalga vai tāda balva viņai ir vai nav piešķirta. Diena bija pavisam vasarīga, bet viņa pasūtīja karstu kakao un to uzmanīgi dzēra. Par preses konferenci viņai nekas nebija teikts, taču, to uzzinājusi, viņa nekādi nereaģēja.

-     Tu taču zini, kas ir preses konference?

-    Preses konference, Fukaeri atkārtoja.

-    Sapulcējas cilvēki no avīzēm un žurnāliem, tu sēdi uz paaugstinājuma, un viņi tev uzdod jautājumus. Fotografē. Cerams, ka būs arī televīzija. Atbildes uzzinās visā valstī. Tas ir kaut kas īpašs, ka septiņpadsmit gadus veca meitene saņem debitantu balvu literatūrā. Runā arī par to, ka visi žūrijas locekļi bijuši vienisprātis. Tas ir kas nebijis.

-     Uzdod jautājumus, Fukaeri vaicāja.

-     Viņi uzdod jautājumus, tu uz tiem atbildi.

-     Kādus jautājumus.

-    Dažnedažādus. Par tavu darbu, par tevi pašu. Par tavu dzīvi, interesēm. Par nākotnes plāniem. Tāpēc tagad vajadzētu sagatavoties, kā uz tādiem jautājumiem atbildēt.

-     Kāpēc.

-     Tā būs drošāk. Lai neiznāk tā, ka tu neatrodi atbildi vai pasaki kaut ko tādu, ko var pārprast. Nav nekas slikts drusku sagatavoties. Tāds kā mēģinājums.

Fukaeri klusēdama dzēra kakao. Pēc tam paraudzījās Tengo, it kā teikdama: "Man par to nekādas intereses nav, bet, ja reiz tu domā, ka to vajag…" Reizēm viņas skatiens bija daudz daiļrunīgāks par vārdiem. Taču ar izteiksmīgu skatienu vien preses konferencē nepietiks.

Tengo izņēma no portfeļa un nolika uz galda papira lapu. Uz tās bija uzrakstīti jautājumi, kas varētu parādīties preses konferencē. Iepriekšējā vakarā Tengo bija ilgi lauzījis galvu, tos izdomādams.

-     Es uzdošu jautājumu, tu iedomājies, ka es esmu žurnālists, un atbildi.

Fukaeri pamāja.

-     Vai līdz šim esat rakstījusi daudz romānu?

-     Daudz, Fukaeri atbildēja.

-     Kad jūs sākāt rakstīt?

-     Sen.

-    Tā ir labi, Tengo sacīja. īsas atbildes ir labas. Nav nekādas vajadzības sarunāt kaut ko lieku. Tā būs labi. Beigās Adzami palīdzēja to visu uzrakstīt, vai ne?

Fukaeri pamāja.

-    To tu nesaki. Tas ir mūsu abu noslēpums.

-     To es neteikšu, Fukaeri apsolīja.

-     Vai, iesniedzot manuskriptu, cerējāt saņemt balvu?

Fukaeri gan pasmaidīja, bet neko neteica.

-     Vai nevēlaties atbildēt? Tengo pajautāja.

-     Nē.

-    Tā var darīt. Ja negribi atbildēt, vari klusēt un smaidīt. Galu galā muļķīgs jautājums.

Fukaeri atkal pamāja.

-     Kur jūs ņēmāt "Gaisa kūniņas" sižeta līniju?

-     No aklās kazas.

-     Aklā kaza tas neizklausās īsti labi, Tengo sacīja. Varbūt labāk neredzīgā kaza.

-     Kāpēc.

-     Aklā kaza tas izklausās diskriminējoši. Ka tikai kādam preses konferencē, to izdzirdot, nesākas sirdslēkme.

-     Diskriminējoši.

-      Vajadzēs daudz laika, lai to izskaidrotu. Lai tur kā, labāk saki nevis aklā kaza, bet neredzīgā kaza.

Fukaeri bridi paklusēja, tad teica:

-     No neredzīgās kazas.

-    Tā būs labi, Tengo sacīja.

-    Aklā neder, Fukaeri apstiprināja.

-    Tā ir. Tu labi atbildi.

Tengo turpināja jautāt:

-     Ko skolā saka par to, ka esat ieguvusi šo balvu?

-     Es neeju skolā.

-     Kāpēc neejat skolā?

Atbildes nebija.

-    Vai turpināsiet rakstīt romānus?

Ari klusums.

Tengo izdzēra kafiju, nolika tasīti uz šķīvīša. No kafejnīcas mūzikas sistēmas skaļruņiem plūda mūzika dziesma no Mūzikas skaņām. Par lietus pilieniem, rozēm, kaķēnu ūsām…

-     Es slikti atbildu, Fukaeri ierunājās.

-     Nē, tā nav, Tengo atbildēja. Atbildes nemaz nav sliktas. Tā ir labi.

-    Tad jau labi, Fukaeri sacīja.

Tengo patiesi tā domāja. Ja Fuakeri atbildes nebūs garākas par vienu teikumu, tām nevarēs piesieties. Kaut kādā ziņā tās bija perfektas. Visvairāk viņam patika, ka tās ir īsas. Un, ja viņa vēl raugās sarunu biedram tieši acīs un atbild, pat acis nepamirkšķinājusi. Tas liecina, ka viņa atbild godīgi. Ka neizturas pret vaicātājiem ar nicinājumu. Turklāt neviens arī tā īsti nesapratīs, ko viņa saka. Tieši uz to Tengo cerēja. Radīt atklātības iespaidu un vienlaikus sarunu biedram neko neatklāt.

-     Mīļākais romāns?

-     "Stāsts par Heike".

Brīnišķīga atbilde, Tengo nodomāja.

-     Kura vieta "Stāstā par Heike" jums vislabāk patīk?

-     Visas.

-     Vēl kāds?

-     "Stāsts par senajiem laikiem".

-     Un no mūsdienu literatūras? Fukaeri bridi apdomājās.

-     "Pārvaldnieks Sansjū".

Brīnišķīgi. Mori Ogai romāns, sarakstīts Taisjo ēras sākumā. To viņa uzskata par mūsdienu literatūru.

-     Vai jums ir kādi vaļasprieki?

-     Patīk klausīties mūziku.

-     Kādu mūziku?

-     Bahs patīk.

-     Vai jums ir kāds īpaši mīļš skaņdarbs?

-     No BWV 846 līdz BWV 893. Tengo bridi apdomājās, tad vaicāja:

-    "Skaņdarbi temperētajam klavesīnam"? Pirmā un otrā daļa?

-Jā-

-     Kāpēc jūs nosaucat numurus?

-     Tā vieglāk atcerēties.

Matemātiķim "Temperētais klavesīns" ir īsta debesu mūzika. Divpadsmit daļas, katrā prelūdija un fūga. Kopā divdesmit četri skaņdarbi. Saliekot kopā pirmo un otro daļu, pavisam četrdesmit astoņi darbi. Viss darbs veidots kā cikls.

-     Un vēl?

-     BWV 244.

Tengo uzreiz nevarēja atcerēties, kas ir BWV 244. Skaitli atcerējās, bet melodiju ne. Fukaeri iedziedājās.

Bufi' und Reu' Bufi' und Reu'

Knirscht das Sūndenherz entzwei Bufi' und Reu' Bufi' und Reu'

Knirscht das Sūndenherz entzwei Knirscht das Sūndenherz entzwei Bufi' und Reu' Bufi' und Reu'

Knirscht das Sūndenherz entzwei Bufi' und Reu'

Knirscht das Sūndenherz entzwei Dass die Tropfen meiner Zāhren Angenehme Spezerei Treuer Ješu, dir gebāren.

Tengo uz bridi zaudēja valodu. Varbūt ritms nebija pavisam precīzs, bet viņas vācu valodas izruna bija skaidra un pārsteidzoši autentiska.

-    "Mateja pasija", Tengo sacīja. Tu atceries vārdus?

-     Neatceros, meitene atteica.

Tengo gribēja kaut ko teikt, bet īstie vārdi nedevās rokā. Nekas cits neatlika kā pievērsties piezīmju lapai un uzdot nākamo jautājumu.

-    Vai jums ir draugs? Fukaeri papurināja galvu.

-     Kāpēc nav?

-     Negribu palikt stāvoklī.

-    Pat ja ir draugs, tāpēc nav jāpaliek stāvoklī. Fukaeri neko neteica. Tikai pāris reižu lēni samirkšķināja acis.

-     Kāpēc jūs negribat palikt stāvoklī?

Fukaeri turpināja klusēt. Tengo šķita, ka ir uzdevis ārkārtīgi dumju jautājumu.

-     Metīsim mieru, Tengo sacīja, ielikdams jautājumu sarakstu atpakaļ portfelī. Atklāti sakot, mēs tik un tā nezinām, kādus jautājumus uzdos. Atbildi uz tiem, kā tev pašai patīk. Tu tiksi galā.

-    Cik labi, Fukaeri atviegloti noteica.

-     Vai tu domāji, ka ir veltīgi gatavoties preses konferencei?

Fukaeri viegli paraustīja plecus.

-     Mūsu abu viedoklis par to sakrīt. Es domāju, ka var atbildēt tā, kā patīk. Bet Komacu kungs man to lūdza.

Fukaeri pamāja.

-     Tikai viena lieta, Tengo sacīja. Lūdzu, nevienam nesaki, ka es pārstrādāju "Gaisa kūniņu". Vai tas tev ir skaidrs?

Fukaeri divreiz palocīja galvu.

-     Es viena pati uzrakstīju.

-     Lai kā ar' būtu, "Gaisa kūniņa" ir tikai tavs darbs, neviena cita. Tas jau no paša sākuma ir skaidrs.

-    Es viena pati uzrakstīju, Fukaeri atkārtoja.

-    Vai tu izlasīji manis izlaboto "Gaisa kūniņu"?

-     Adzumi izlasīja priekšā.

-     Ko tu par to domā?

-    Jūs ļoti labi rakstāt.

-     Vai tas nozīmē, ka tev patika?

-     It kā es pati būtu rakstījusi, Fukaeri sacīja.

Tengo paskatījās uz Fukaeri. Viņa, pacēlusi tasīti, dzēra

kakao. Vajadzēja piepūlēties, lai skatiens neaizklīstu uz viņas skaisto krūšu apaļumiem.

-    Man prieks to dzirdēt, Tengo teica. Man ļoti patika pārstrādāt "Gaisa kūniņu". Bet, protams, bija grūti. Jo nedrīkstēju zaudēt apziņu, ka tas ir tavs darbs. Tāpēc man bija ļoti svarīgi, lai, cik vien iespējams, tev tas patiktu.

Fukaeri klusēdama pamāja. Tad, it kā gribēdama kaut ko pārbaudīt, pieskārās mazajām, glītajām ausu ļipiņām.

Pienāca oficiante un ielēja abiem glāzēs aukstu ūdeni. Tengo iedzēra vienu malku. Tad saņēma drosmi un pateica skaļi to, ko iepriekš bija izdomājis.

-    Man ir viens personisks lūgums. Protams, dari to tikai tad, ja pati tā vēlies.

-     Kas tas ir.

-Ja iespējams, ej uz preses konferenci tādā pašā apģērbā kā šodien.

Fukaeri noskatījās Tengo, it kā īsti nesapratusi, par ko viņš runā. Tad pēc kārtas apskatīja drēbes, kas pašai bija mugurā. Izskatījās, ka viņa pat nebija pamanījusi, ko uzvilkusi.

-    Lai es uzvelku šīs pašas drēbes, tur ejot, viņa pajautāja.

-    Jā. Ejot uz preses konferenci, velc šīs pašas drēbes, kas tev šodien mugurā.

-     Kāpēc.

-     Tās tev piestāv. Turklāt ļoti labi izceļ krūšu formu. Man ir tikai tāda nojauta, nekas vairāk, bet man šķiet, ka žurnālisti, ieraugot tevi tādā izskatā, pārāk skarbus jautājumus neuzdos. Ja negribi, tad nevajag. Es nevēlos par katru cenu tevi pierunāt to darīt.

Fukaeri sacīja:

-     Adzumi izvēlas drēbes.

-     Tu pati neizvēlies?

-     Man vienalga, ko vilkt mugurā.

-     Arī šodien Adzumi izvēlējās?

-     Adzumi izvēlējās.

-     Bet tās tev piestāv.

-     Šajās drēbēs krūtis izskatās labi, Fukaeri kā šaubīdamās vaicāja.

-     Tā ir. Kā lai to pasaka ir pamanāmas.

-      Šis džemperis un šis krūšturis ir laba kombinācija.

Fukaeri cieši paskatījās uz Tengo. Viņš juta, ka vaigos

sakāpj sārtums.

-    Par kombināciju nemācēšu neko pateikt, bet rezultāts ir labs.

Fukaeri atkal vērīgi paskatījās uz Tengo. Pēc tam nopietni pavaicāja:

-     Paskaties.

-    To es nemācēšu novērtēt, Tengo piesardzīgi izvēlējās vārdus.

Fukaeri paplēta džempera izgriezumu un ieskatījās aiz tā, it kā iebāzdama iekšā degunu. Laikam lai pārbaudītu, kādu veļu šodien uzvilkusi. Pēc tam bridi noskatījās Tengo spilgti piesarkušajā sejā kā brīnumā.

-     Izdarīšu tā, kā jūs teicāt, viņa pēc brīža sacīja.

-     Paldies, Tengo atteica. Ar to ari tikšanās bija galā.

Tengo pavadīja Fukaeri līdz Šindzjuku stacijai. Daudzi

vīrieši gāja pa ielu, novilkuši žaketes. Manīja pat sievietes bezpiedurkņu kleitiņās. Cilvēku kņada un mašīnu trokšņi saplūda, veidojot pilsētas īpašo trokšņu fonu. Pūta svaigs agras vasaras vējš. Nez no kurienes Šindzjuku ielās tik jauki smaržojošs vējš, Tengo nobrīnījās.

-    Tu brauksi uz mājām? Tengo pavaicāja Fukaeri. Vilcieni ir pārpildīti, ceļš uz mājām būtu ilgs.

Fukaeri papurināja galvu. Man ir dzīvoklis Šinanomači.

-    Ja ir pārāk vēls, tu paliec tur pa nakti?

-     Futamatao ir pārāk tālu.

Pa ceļam uz staciju Fukaeri tāpat kā iepriekš saņēma viņa roku. Gluži kā maza meitenīte. Kaut arī tā, tomēr, sajūtot jaunas, skaistas meitenes rokas pieskārienu, Tengo gluži dabiski sāka elpot straujāk.

Stacijā Fukaeri palaida Tengo roku vaļā. Tad biļešu automātā nopirka biļeti līdz Šinanomači.

-    Par preses konferenci neuztraucieties, Fukaeri sacīja.

-     Es neuztraucos.

-     Pat ja ir uztraukums, viss būs kartībā.

-     Skaidrs, Tengo sacīja. Ne par ko nav jāuztraucas. Noteikti viss būs kārtībā.

Fukaeri, neko nepateikuši, pazuda starp cilvēkiem pie ieejas uz perona.

Kad Fukaeri bija prom, Tengo iegāja mazā bārā netālu no Kinokuņija grāmatveikala un paņēma džinu ar toniku. Viņš laiku pa laikam iegriezās šajā bārā. Tas bija iekārtots vecmodīgā stilā, un viņam patika, ka tajā nespēlēja mūzika. Viņš sēdēja pie letes, ne par ko nedomādams, nopētīja savu kreiso roku. Roku, kuru vēl pirms mirkļa Fukaeri turēja savējā. Tā vēl glabāja viņas pieskārienu. Pēc tam atminējās viņas krūšu aprises. Skaistas krūtis. Pat pārāk pareizi skaistas, tāpēc tām zuda seksuālā nozīme.

Slīgstot tādās pārdomās, Tengo pēkšņi ļoti iegribējās parunāt ar savu draudzeni. Vienalga par ko. Par bērnu audzināšanas grūtībām, par premjerministra Nakasones atbalstītāju procentu, vienalga par ko. Vienkārši tāpat sagribējās dzirdēt viņas balsi. Ja iespējams, tūlīt pat kaut kur satikties un mīlēties. Taču Tengo nedrīkstēja zvanīt viņai uz mājām. Virs varēja pienākt pie telefona. Bērni varēja pienākt pie telefona. Viņš nedrīkstēja zvanīt. Tā viņi bija norunājuši.

Tengo pasūtīja vēl vienu džinu ar toniku. Gaidīdams, kamēr to atnesīs, viņš iedomājās, ka sēž mazā laiviņā un laižas lejup pa krācēm. "Kopā laidīsimies lejup pa krācēm," vai tā Komacu bija teicis? Bet vai viņa teiktajam varēja ticēt? Vai neilgi pirms paša ūdenskrituma Komacu nepārlēks uz tuvējo klinti? "Klau, Tengo. Piedod. Es te nevaru palikt, atcerējos vienu steidzamu lietu. Gan jau tad vēlāk saredzēsimies." Un pēc tam varbūt es viens pats, nepaspējis izglābties, skaisti iegāzīšos ūdenskritumā. Nekas neiespējams tas nebūtu. Tieši tā ari notiks.

Atgriezies mājās, Tengo aizgāja gulēt un redzēja sapni. Tik spilgts sapnis sen nebija rādījies. Sapnī viņš bija kļuvis par milzīga pužļa vienu gabaliņu. Taču viņš nebija gabaliņš ar vienu noteiktu formu, tā visu laiku mainījās. Tāpēc viņš nevienā vietā neiederējās. Pašsaprotams stāsts. Viņam vienlaikus vajadzēja gan meklēt savu īsto vietu, gan ari sakārtot timpānu partitūru. Stiprs vējš bija izkaisījis partitūras lapas kur kuro. Viņš tās pa vienai uzlasīja. Tad bija jāatrod lappuses numurs un tā jāieliek attiecīgajā vietā. Un pa to laiku viņa paša apveids mainījās kā amēbai. Situācija nebija kontrolējama. Tad pēkšņi parādījās Fukaeri un saņēma viņa kreiso roku. Tajā brīdī Tengo aprises vairs nemainījās, arī vējš mitējās, partitūras lapas vairs nelidoja uz visām pusēm. Cik labi, Tengo nodomāja. Taču tieši tajā brīdī ari beidzās viņam atvēlētais laiks. "Tās ir beigas," Fukaeri klusā balsi pavēstīja. Protams, vienā teikumā. Laiks pilnīgi apstājās. Zemeslode lēnām pārstāja griezties. Viss apklusa, viss apdzisa.

Kad viņš nākamajā rītā pamodās, pasaule bija sveika un vesela. Un viss ritēja savu gaitu. Kā Indijas mītu "lielais rats", veldamies pāri visām dzīvajām radībām pēc kārtas.

17. NODAĻA aomame laimīgi vai nelaimigi

Ari nākamajā nakti mēneši bija divi. Lielais mēness bija parastais. Kaut ari tas bija dīvaini balts, it kā tikko pabijis vulkāna putekļos, tik un tā tas bija parastais, vecais mēness. Tas Mēness, uz kura 1969. gada karstā vasaras dienā Nils Armstrongs spēra mazu, bet varenu pirmo soli. Turpat līdzās zaļais, mazais dīvainās formas mēness. Gluži kā nesekmīgs bērns tas sabijies spiedās lielajam klāt.

Man tiešām kaut kas nav kārtībā ar galvu, Aomame nodomāja. Kopš seniem laikiem mēness ir bijis tikai viens, arī tagad nevar būt vairāk par vienu. Ja pēkšņi būtu parādījies otrs mēness, tad arī zemes dzīvē vajadzētu just dažādas pārmaiņas. Piemēram, paisums un bēgums taču pilnībā pārvirzītos, un tā pasaulei kļūtu par nopietnu problēmu. Kaut ko no tā visa es būtu pamanījusi. Bet varbūt avīžu rakstos nekas tāds neparādās.

Bet vai tā patiešām ir? Vai varu to apgalvot ar simtprocentīgu pārliecību?

Aomame uz bridi saviebās. Ap mani aizvien vēl notiek dīvainas lietas. Man nezināmā vietā pasaule virzās uz priekšu pēc savas gribas un patikas. Tikai tad, kad man acis ir ciet, visi var spēlēt pārvietošanās spēli. Tādā gadījumā tajā, ka pie debesīm parādījies otrs mēness, nekā dīvaina nav. Kamēr mana apziņa bija iesnaudusies, pēkšņi no kaut kurienes Visumā parādījās kāds, kas izskatās pēc mēness attāla radinieka, un nolēma apmesties Zemes gravitācijas laukā.

Policistiem nomainīti formas tērpi un ieroči. Jamanaši kalnos notikusi apšaude starp policijas spēkiem un ekstrēmistu grupējumu. Tas viss noticis, man nezinot. Ziņa par to, ka Padomju Savienība un Amerika plāno izveidot kopīgas stacijas uz Mēness. Vai tam visam ir kāds sakars ar to, ka mēness tagad dubultojies? Viņa mēģināja atcerēties, vai bibliotēkā, pārskatot avīzes, nebija manījusi arī kādu rakstu par vēl viena mēness parādīšanos, taču neko tamlīdzīgu neatcerējās.

Vajadzētu kādam pajautāt, bet Aomamei nebija ne jausmas, kā lai kaut ko tādu pavaicā. "Paklau, man šķiet, ka pie debesīm ir divi mēneši, vai tu, lūdzu, neuzmestu aci?" vai tā būtu labi? Taču, lai kā uz to paskatītos, jautājums ir muļķīgs. Ja pēkšņi parādījies vēl viens mēness, tad liksies savādi, ka viņa par to neko nezina, taču, ja mēness kā līdz šim ir tikai viens, tad nodomās, ka viņa ir sajukusi prātā.

Aomame apsēdās metāla krēslā, saslēja abas kājas uz margām un domāja par jautājuma formulējumu. Pat pamēģināja to izrunāt skaļi. Taču tie visi kā viens izklausījās vienādi dumji. Neko nepadarīsi. Realitāte novirzās no labi iestaigātā ceļa. Par to nav iespējams uzdot loģisku jautājumu. To viņa saprata.

Divu mēnešu problēma pagaidām jānoliek pie malas. Jāpaskatās, kas notiks tālāk. Nekādas tūlītējas, reālas neērtības tā nerada. Varbūt pēc kāda laika tas tikpat pēkšņi pagaisis, kā bija te uzradies.

Nākamās dienas pēcpusdienā Aomame devās uz sporta klubu, tur novadīja divas kaujas mākslu nodarbības un vienu privāto treniņu. Reģistratūrā viņu gaidīja ziņa no Adzabu brīnišķīgās kundzes. Ar lūgumu brīvā brīdī sazināties.

Kā aizvien pie telefona pienāca Tamaru.

Vai būtu iespējams rit ierasties pie mums. Parastā programma. Pēc tam varētu kopā ieturēt vieglu maltīti, Tamaru sacīja.

Ieradīšos pie jums pēc četriem, labprāt kopā pavakariņošu, Aomame atbildēja.

-     Labi, viņš sacīja. Tātad rīt pēc četriem.

-    Paklau, Tamaru, vai jums pēdējā laikā ir gadījies paskatīties uz mēnesi? Aomame pajautāja.

-     Mēnesi? Tamaru sacīja. To, kas debesīs? -Jā-

-     Neatceros, ka tā īpaši apzināti būtu uz to skatījies. Kas noticis ar mēnesi?

-     Nekas nav noticis, Aomame atteica. Nu tad rīt pēc četriem.

Tamaru, brīdi paklusējis, nolika klausuli.

Arī tonakt mēneši bija divi. Abiem līdz pilnmēnesim pietrūka divu dienu. Aomame, brendija glāzi rokā, ilgu laiku vēroja šo lielā un mazā mēness pretstatu kā puzli, ar kuru nekādi nevar tikt skaidrībā. Tā skatoties, viņa nodomāja, ka šis savienojums ir atbilde uz kādu mīklu. Ja varētu, viņa labprāt pati mēnesim pajautātu. Kā tas nākas, ka tu esi ticis pie šī mazā, zaļā kompanjona? Taču, saprotams, mēness neatbildēs.

Mēness ilgāk par jebkuru citu ir no tuva attāluma vērojis Zemi. Laikam gan viņš ir redzējis visu, kas uz Zemes noticis un kas darīts. Taču mēness klusē, neko par to nestāsta. Tik vienaldzīgi, tik nekļūdīgi nes sevī šo smago pagātni. Tur augšā nav ne gaisa, ne vēja. Vakuums ir piemērots tam, lai saglabātu atmiņas bez neviena bojājuma. Neviens nespēj izprast šī mēness sirdi. Aomame pagriezās pret mēnesi un pacēla glāzi.

-     Vai tu pēdējā laikā esi ar kādu pārgulējis? Aomame jautāja.

Mēness neatbildēja.

-     Draugi tev ir?

Mēness neatbildēja.

-     Vai tev neapnīk būt tik nesatricināmam?

Mēness neatbildēja.

Kā vienmēr pie ieejas viņu sagaidīja Tamaru.

-    Apskatīju mēnesi, vakarvakarā, Tamaru uzreiz teica.

-     Un? Aomame pavaicāja.

-    Pēc sarunas ar jums pievērsu tam uzmanību. Sen nebiju tajā vēries, labs tas mēness. Pārņem tāds miers.

-     Skatījāties kopā ar mīļāko?

-     Tā bija, Tamaru sacīja. Pēc tam piespieda pirkstu pie deguna. Kas īsti atgadījies ar mēnesi?

-     Nekas nav atgadījies, Aomame sacīja. Tad rūpīgi izvēlējās vārdus: Vienkārši pēdējā laikā, pati nezinu kāpēc, man patīk mēness.

-     Bez iemesla?

-     Bez īpaša iemesla, Aomame atbildēja.

Tamaru klusēdams pamāja. Izskatījās, ka viņš mēģina izprast viņas jūtas. Viņš neticēja, ka kaut kas varētu būt bez iemesla. Taču sarunu neturpināja un kā vienmēr, iedams pa priekšu, aizveda viņu uz ziemas dārzu. Vecā kundze, ģērbusies treniņtērpā, sēdēja zvilni, klausīdamās Džona

Daulenda "Lachrimae", lasīja grāmatu. Viņas mīļākais skaņdarbs. Aomame, daudzkārt to dzirdējusi, bija iegaumējusi.

-    Atvainojos, ka tikai vakar sazinājos par šodienu, vecā kundze teica. Būtu labāk norunāt laiku agrāk, bet man negaidot radās brīvs bridis.

-     Mani tas itin nemaz neapgrūtina, Aomame atteica.

Tamaru atnesa paplāti, uz kuras bija kanniņa ar zāļu tēju.

Tad ielēja to divās brīnišķīgās tasēs. Tamaru izgāja no ziemas dārza, aizvēra aiz sevis durvis, tad vecā kundze un Aomame, klausīdamās Daulenda mūziku un vērdamās dārzā liesmojošajos acāliju ziedos, baudīja tēju. Lai kad es te atnāktu, vienmēr šķiet, ka esmu nonākusi citā pasaulē, Aomame nodomāja. Noskaņa ir nopietna, arī laiks, šķiet, rit citādi.

-     Šī mūzika uzjundī ļoti dziļas jūtas, vecā kundze sacīja, it kā sajuzdama Aomames noskaņu. Pirms četrsimt gadiem cilvēki klausījās to pašu mūziku, ko mēs šobrīd. Ja tā padoma, vai nešķiet savādi?

-   Tā ir, Aomame noteica. Taču pirms četrsimt gadiem cilvēki raudzījās arī uz to pašu mēnesi.

Vecā kundze nedaudz izbrīnīta paskatījās uz Aomami. Tad pamāja.

-     Tā tiešām ir. Jums taisnība. Var jau būt, ka tur nav nekā dīvaina, ka mēs, kurus no tālajiem senčiem šķir četri gadsimteņi, klausāmies to pašu mūziku.

-    Varbūt pareizi būtu teikt gandrīz uz to pašu mēnesi.

Aomame, to pateikusi, paskatījās uz veco kundzi. Taču

šķita, ka viņas vārdi nekādu interesi nemodina.

-     Šajā kompaktdiskā ir senās mūzikas ieraksts, vecā kundze sacīja. Ierakstā izmantoti tālaika mūzikas instrumenti. Izpilda pēc tālaika partitūras. Mūzikas skaņa ir no tiem laikiem. Tāpat kā mēness.

Aomame teica:

-     Tikai lietas ir vienādas. Taču iespējams, ka salīdzinājumā ar tiem laikiem cilvēku uztvere ir būtiski mainījusies. Varbūt tolaik naktis bija daudz tumšākas un drūmākas, mēness spīdēja daudz lielāks un spilgtāks. Un cilvēkiem nebija ne plašu, ne kasešu, ne kompaktdisku. Viņi nevarēja ikdienā jebkurā brīdī paklausīties savu iemīļotāko mūziku. Tas bija kaut kas īpašs.

-    Tā gan, vecā kundze piekrita. Dzīvojot šajā ērtību pasaulē, mūsu uztvere, iespējams, notrulinās. Kaut arī debesīs mēness ir viens un tas pats, varbūt mēs redzam kaut ko pavisam citu. Pirms četrsimt gadiem cilvēkiem bija daudz bagātākas, dabai tuvākas debesis.

-     Tomēr tā bija ļoti brutāla pasaule. Vairāk nekā puse bērnu vēl mazotnē nomira no hroniskām slimībām un nepietiekama uztura. Tik daudzi nomira no poliomielīta, tuberkulozes, bakām un masalām. Parasto iedzīvotāju vidū nemaz nebija daudz tādu, kuri nodzīvoja līdz četrdesmit gadu vecumam. Sievietes dzemdēja tik daudz bērnu, ka trīsdesmit gados viņām izkrita zobi un viņas izskatījās pēc večām. Lai izdzīvotu, cilvēkiem bieži vien nācās paļauties uz vardarbību. Bērni jau kopš bērnības strādāja tik smagus darbus, ka viņu kauli deformējās, meiteņu prostitūcija bija ierasta lieta. Ari mazu zēnu prostitūcija. Cilvēku dzīve bija nožēlojama eksistence, tāla no garīgām vērtībām un dvēseliska jūtīguma. Pilsētu ielas pildīja kropļi, ubagi un bandīti. Tikai nedaudzi varēja dziļā aizkustinājumā vērties mēnesī, sajūsmināties par Šekspīra lugām vai baudīt Daulenda mūziku.

Vecā kundze pasmaidīja.

-    Jūs esat cilvēks ar plašām interesēm.

Aomame atteica:

-    Es esmu pavisam parasts cilvēks. Man vienkārši patīk lasīt grāmatas. īpaši grāmatas par vēsturi.

-     Man ari patīk lasīt grāmatas par vēsturi. Tās iemāca vienu lietu mēs gan senos laikos, gan tagad pašos pamatos esam vienādi. Citāds apģērbs un citāds dzīvesveids, tomēr būtībā atšķirība nav nemaz tik liela. Galu galā cilvēks nav nekas vairāk kā gēnu nesējs, kā to lielceļš. Gēni, gluži kā jādami zirga mugurā, ceļo no paaudzes uz paaudzi, turklāt nedomā ne par ļauno, ne labo. Tie neko nezina par to, vai mēs būsim laimīgi vai nelaimīgi. Mēs esam tikai līdzeklis. To vienīgais apsvērums ir pašlabums.

-     Tomēr mēs nevaram nedomāt par to, kas ir ļauns, kas labs. Vai tā?

Vecā kundze pamāja.

-    Tā ir. Cilvēks nevar par to nedomāt. Taču būtībā mūsu dzīvesveidu nosaka gēni. Saprotams, tur rodas pretruna. Viņa pasmaidīja.

Ar to sarunas par vēsturi beidzās. Abas izdzēra atlikušo zāļu tēju un ķērās pie kaujas mākslu treniņa.

Todien viņas viesistabā ieturēja vienkāršas vakariņas.

-    Mēs gatavojam tikai vienkāršus ēdienus, vai būs labi? vecā kundze pajautāja.

-     Protams, būs labi, Aomame sacīja.

Tamaru iestūma servējamo galdiņu ar vakariņām. Ēdienus laikam gatavoja profesionāls pavārs, taču tos atnest un servēt bija Tamaru pienākums. Viņš atkorķēja ledus spainītī ielikto baltvīna pudeli un ar veiklu rokas kustību ielēja vīnu glāzēs. Vecā kundze un Aomame to iedzēra. Labs aromāts, atdzesēts līdz pareizajai temperatūrai. Vakariņās bija tikai vārīti baltie sparģeļi, Nicas salāti un omlete ar krabja gaļu. Tad vēl maizītes un sviests. Visi ēdieni bija ļoti svaigi un garšīgi. Arī daudzuma ziņā pilnīgi pietiekami. Vecā kundze, kā aizvien, ēda pavisam maz. Viņa, eleganti rīkodamās ar galda piederumiem, gluži kā putniņš cēla pie lūpām pavisam mazus kumosiņus. Kamēr viņas ēda, Tamaru atkāpās tālākajā istabas stūri. Aomami aizvien izbrīnīja tas, kā Tamaru, būdams drukns vīrietis, spēja ilgu laiku būt neredzams, atrazdamies turpat tuvumā. Ēdot viņas sarunājās pavisam maz. Abas koncentrējās uz ēdienu. Klusi skanēja mūzika. Haidna koncerts čellam. Arī tas bija viens no vecās kundzes mīļākajiem skaņdarbiem.

Kad viņas bija paēdušas un trauki novākti, atnesa kafijas kannu. Pēc tam kad Tamaru bija ielējis kafiju, vecā kundze pagriezās pret viņu.

-     Paldies, vairāk neko nevajadzēs, viņa sacīja.

Tamaru viegli paklanījās. Tad, kā aizvien, nedzirdamiem

soļiem izgāja no istabas. Klusi aizvēra durvis. Kamēr viņas dzēra kafiju, disks izskanēja, un telpā negaidīti nolaidās klusums.

-Jūs man uzticaties, vai ne? vecā kundze sacīja, cieši raudzīdamās Aomamē.

Aomame piekrita bez vilcināšanās.

-     Mums ir kopējs, svarīgs noslēpums, vecā kundze teica. Varētu sacīt, ka mēs abas esam sevi viena otrai uzticējušas.

Aomame klusēdama pamāja.

Tieši šajā istabā Aomame atklāja vecajai kundzei savu noslēpumu. To viņa ļoti labi atcerējās. Aomamei vajadzēja kādam uzticēt savu nastu, kas māca sirdi. Viņa vairs nespēja to nest viena pati, šajā ziņā viņa bija sasniegusi kaut kādu robežu. Tāpēc toreiz, kad vecā kundze uz to uzvedināja,

viņa drosmīgi atzinās noziegumā, kuru ilgi bija glabājusi noslēpumā.

Mana labākā draudzene ilgu laiku cieta no vīra vardarbības, kļuva psihiski nelīdzsvarota un nespēja rast izeju no šīs situācijas, Aomame stāstīja. Lai atbrīvotos no ciešanām, viņa izdarīja pašnāvību. Apmēram gadu es kalu plānu, tad, izdomājusi kādu iemeslu, ierados pie tā vīrieša mājās. Prasmīgi radījusi piemērotu situāciju, iedūru viņam skaustā asu adatu, viņu nogalināju. Tikai viens dūriens, bez pēdām, bez asiņošanas. Pieņēma, ka viņš miris dabiskā nāvē. Nevienam neradās ne mazākās šaubas. Aomame neuzskatīja, ka rīkojusies nepareizi. Un ari šobrīd tā neuzskata. Sirdsapziņa nemoka. Taču tas, tā viņa sacīja, nemazina šīs rīcības smagumu tīši atņemt cilvēkam dzīvību.

Vecā kundze uzklausīja garo grēksūdzi. Kamēr Aomame izstāstīja šo lietu no sākuma līdz beigām, vecā kundze klusēdama klausījās. Kad Aomame apklusa, viņa uzdeva pāris jautājumu, lai precizētu dažas neskaidrības. Pēc tam pastiepās, saņēma Aomames roku un ilgi to cieši turēja.

-    Jūs rīkojāties pareizi, vecā kundze lēni teica, it kā gribēdama, lai Aomame to iegaumē. Ja šis vīrietis paliktu dzīvs, tad beigu beigās atkal līdzīgā veidā nodarītu pāri kādai citai sievietei. Viņi vienmēr kaut kur atrod savus upurus. Un tad atkal var atkārtot to pašu. Jūs pārcirtāt šo ļaunuma sakni. Tā nebija vienkārši personiska atriebība.

Aomame, seju rokās paslēpusi, kādu brīdi raudāja. Viņa apraudāja Tamaki. Vecā kundze izvilka kabatlakatiņu un noslaucīja viņai asaras.

-    Savāda sagadīšanās, vecā kundze sacīja klusā balsī, kurā nebija ne mazāko šaubu. Es tieši tāda paša iemesla dēļ, kā jūs tikko stāstījāt, kādu vīrieti pazudināju.

Aomame pacēla galvu un paraudzījās vecajā kundzē, īsti nezināja, ko teikt. Kā lai to saprot?

Vecā kundze turpināja:

-     Protams, es pati tieši neko neesmu darījusi. Tam man nepietiktu spēka, un man ari nepiemīt tādas īpašas spējas kā jums. Tas, ko es varu izdarīt, ir kādu pazudināt. Taču nekādi konkrēti pierādījumi nepaliek. Nav iespējams pierādīt, ka man ar šo notikumu bijis kāds sakars. Gluži tāpat kā jums. Ja nu pēc nāves nāks pastarā tiesa, tad mana dvēsele tiks tiesāta. Taču tas mani nemaz nebaida. Es nedarīju neko nepareizu. To es jebkura priekšā varētu godīgi pateikt.

Vecā kundze it kā atviegloti nopūtās. Tad sacīja:

-     Tad nu iznāk, ka kopš šī brīža es un jūs glabājam viena otras vissvarīgākos noslēpumus. Vai tā ir?

Aomame joprojām nebija tā īsti sapratusi, par ko kundze runā. Pazudināt? Aomames seja pauda dziļas šaubas un spēcīgu šoku. Vecā kundze, lai Aomami nomierinātu, klusā balsī sāka skaidrot visu vēlreiz.

Viņas pašas meita līdzīgos apstākļos kā Tamaki Ocuki bija padarījusi sev galu. Apprecējusies ar nepiemērotu partneri. To, ka šī laulība nebūs veiksmīga, vecā kundze sapratusi uzreiz. Uzskatījusi, ka šim vīrietim ir acīmredzami samaitāta dvēsele. Viņam jau iepriekš bija bijušas problēmas, bet laikam to cēlonis bija dziļi iesakņojies. Taču nevienam neizdevās šīs kāzas aizkavēt. Notika tieši tas, no kā viņa bija baidījusies, atkārtojās smaga vardarbība ģimenē. Meita pamazām zaudēja pašcieņu un pašpārliecību, jutās iedzīta stūrī, ieslīga depresijā. Vairs nespēja pastāvēt pati par sevi, kā skudra, kas iekritusi ellē, nespēj no turienes izkļūt. Tad kādu dienu viņa sajauca lielu devu miegazāļu ar viskiju un to izdzēra.

Sekcijā uz ķermeņa atklāja vardarbības pēdas. Daudz gan spērienu, gan smagu sitienu zīmes, gan kaulu lūzumus, gan apdegumus no cigaretēm. Ap abu roku delnu locītavām bija dziļas, virves atstātas pēdas. Tam vīrietim patika ņemties ar virvēm. Ari krūšu galiņi bija deformēti. Vīru izsauca uz policiju sniegt paskaidrojumus. Vīrs atzina, ka vardarbība kaut kādā mērā esot bijusi, taču tas viss piederējies seksam, nelaiķa sievai tas esot ļoti paticis, viņš apgalvoja.

Beigu beigās tieši tāpat kā Tamaki gadījumā policija nespēja uzsākt pret viņu kriminālprocesu. Sieva agrāk policijā nebija vērsusies, tagad viņa bija mirusi. Vīrs ieņēma augstu stāvokli sabiedrībā, viņš piesaistīja slavenu krimināllietu advokātu. Turklāt nebija ne mazākā pamata apšaubīt, ka nāves cēlonis ir pašnāvība.

-    Jūs to vīrieti nogalinājāt? Aomame tieši pajautāja.

-    Nē, to vīrieti es nenogalināju, vecā kundze atbildēja.

Aomame, vēl joprojām šī stāsta būtību nesapratusi, skatījās vecajā kundzē.

Viņa sacīja:

-    Manas meitas bijušais vīrs, šis nelietis, joprojām dzīvo šajā pasaulē. Katru ritu savā gultā atver acis, katru dienu staigā pats savām kājām. Man nav nolūka viņu nogalināt.

Vecā kundze brīdi klusēja. Nogaidīja, līdz Aomame aptver viņas teikto.

-    Ar bijušo znotu es izdarīju, lūk, ko: es viņu iznīcināju šajā sabiedrībā. Turklāt pilnīgi un galīgi. Laiku pa laikam es to spēju. Tas vīrietis ir vājš. Galva viņam strādā, prot veikli runāt, kaut kādā mērā ari sabiedrībā ir atzīts, bet savā būtībā ir vāja niecība. Vīrieši, kas ģimenēs ir varmākas pret sievām un bērniem, vienmēr ir viena un tā paša vāja rakstura tips. Pats būdams vājš, viņš nespēj pastāvēt, ja neaprij kādu citu vēl vājāku. Tādu ir viegli iznīcināt, un, ja viņš reiz ir iznīcināts, tad otrreiz vairs neuzpeldēs. Es to vīrieti nenogurstoši vēroju, sāku to darīt pirms savas meitas nāves un turpinu joprojām. Es nepieļaušu, ka viņš atkal uznirst virspusē. Viņš joprojām ir dzīvs, bet ir tikpat kā līķis. Pašnāvību nav izdarījis. Tam viņam nepietiek drosmes. Tā es rīkojos. Es viņu tik vienkārši nenogalināju. Mocīju, bet nāvīgi neievainojot, bez apstājas, bez žēlastības. Kā noraujot dzīvam ādu. Pazudināju es kādu citu. Tajā gadījumā bija iemesls, kāpēc viņam vajadzēja pārcelties uz citu vietu.

Vecā kundze to skaidroja Aomamei. Nākamajā gadā pēc meitas pašnāvības viņa izveidoja privātu patversmi sievietēm, kuras tāpat cietušas no vardarbības ģimenē. Adzabu namam līdzās esošajā zemes gabalā bijis neliels divstāvu dzīvokļu nams. Tā kā bija plānots to tuvākajā laikā nojaukt, tas nebija apdzīvots. Nebija grūti to iegādāties un tur iekārtot patversmi sievietēm, kurām nebija kurp iet. Viņa arī pilsētā atvēra juridiskās palīdzības centru "Konsultāciju centru vardarbībā cietušām sievietēm", tajā brīvprātīgie, strādājot maiņās, sniedza gan tiešas, gan telefoniskas konsultācijas. No turienes sazinājās ar veco kundzi. Ja kādai sievietei nekavējoties bija vajadzīgs patvērums, tad viņu nogādāja patversmē. Diezgan bieži viņas ieradās kopā ar maziem bērniem. Starp viņām bijušas arī desmitgadīgas meitenes, kuras seksuāli izmantojuši tēvi. Viņas drīkstēja tur uzturēties, līdz atrada sev citu, mierīgu dzīvesvietu. Viss dzīvei nepieciešamais bija sarūpēts gan tas, kas vajadzīgs ēdiena gatavošanai, gan apģērbs, un viņas tur, cita citai palīdzēdamas, dzīvoja savā ziņā komūnas dzīvi. Visas ar to saistītās izmaksas vecā kundze sedza no saviem līdzekļiem.

Patversmi regulāri apmeklēja advokāts un psihologs, rūpējās par viņām, apsprieda turpmāko rīcību. Brīvos brīžos tur iegriezās arī vecā kundze, privātās sarunās sievietēm deva padomus. Ari palīdzēja viņām atrast darbu un drošu dzīvesvietu. Ja radās situācijas, kad vajadzēja fizisku iejaukšanos, tad to pienācīgā veidā nokārtoja Tamaru. Piemēram, bija gadījumi, kad vīrs, uzzinājis sievas atrašanās vietu, gribēja viņu ar varu no turienes aizvest. Neviens nespētu efektīvāk un ātrāk nokārtot šāda veida situācijas kā Tamaru.

-    Tomēr ir arī tādi gadījumi, kurus es un Tamaru nevaram atrisināt un pret kuriem arī likumīgā ceļā nekādi aizsardzības līdzekļi nav atrodami.

Aomame pamanīja, ka vecajai kundzei, to stāstot, seja īpaši iemirdzējās siltā bronzas tonī. Turklāt aizvien tik maigā un smalkā izteiksme vājinājās, tad pagaisa pavisam. Sejā pavīdēja kaut kas vairāk nekā dusmas un nepatika. Laikam gan tas bija kaut kas tāds, kas slēpjas pašās dvēseles dzīlēs, ciets un mazs, kāds bezvārda kodols. Tikai balss tonis no sākuma līdz beigām bija nemainīgi vēss.

-     Protams, ja kāds nomirst, aiztaupās sarežģītās laulības šķiršanas formalitātes, tiek izmaksāta apdrošināšanas prēmija, bet tikai tādu praktisku apsvērumu dēļ vien nevar tik viegli izrīkoties ar cilvēka dzīvi. Tā rīkojamies tikai tajā gadījumā, ja, apsverot visus aspektus, tos taisnīgi un rūpīgi izvērtējot, jāsecina, ka šis vīrietis nav pelnījis žēlastību. Tie ir vīrieši parazīti, kas nespēj dzīvot, ja nesūc kāda vājāka dzīvības asinis. Ar sagandētu dvēseli, nelabojami, kuri nevēlas sākt dzīvi no jauna, tādi, kuru turpmākai esībai uz šīs zemes nav nekādas vērtības.

Vecā kundze apklusa un brīdi noskatījās Aomamē ar tik cietu skatienu kā klinšu siena. Tad atkal maigā balsī piebilda:

-    Ir jānokārto, ka šādi cilvēki kaut kādā veidā pazūd. Cik vien iespējams tādā veidā, lai sabiedrība tam nepievērstu uzmanību.

-     Vai tas ir iespējams?

-    Ir dažādi veidi, kā nokārtot, lai cilvēki pazūd, vecā kundze, rūpīgi izraudzīdamās vārdus, sacīja. Pēc tam brīdi klusēja. Es varu nokārtot viena veida pazušanu. Tāda vara man ir.

Aomame to apsvēra. Tomēr vecā kundze izteicās diezgan miglaini.

Vecā kundze sacīja:

-     Mēs abas absurdā veidā esam zaudējušas sev dārgu cilvēku. Tas atstāj dziļu brūci sirdī. Šī brūce diez vai jebkad sadzīs. Taču nedrīkst arī tā mūžīgi sēdēt un laizīt savas brūces. Ir jāsaņemas un kaut kas jādara. Turklāt ne jau personiskas atriebības dēļ, tas ir drīzāk vispārēja taisnīguma labad. Vai arī jūs vēlētos palīdzēt mums šajā darbā? Man ir vajadzīgi spējīgi līdzstrādnieki, kuriem varu uzticēties. Cilvēki, kuriem var uzticēt noslēpumus, ar kuriem kopā var pildīt misiju.

Pagāja kāds brīdis, iekams Aomame saprata un aptvēra visu teikto. Piedāvājums bija neticami atklāts. Turklāt vajadzēja arī laiku, lai saprastu savu attieksmi pret to. Tikmēr vecā kundze sēdēja krēslā nepakustēdamās un klusēdama vērās Aomamē. Viņa nesteidzās. Šķita, ka viņa ir gatava gaidīt mūžīgi.

Šī sieviete ir kāda ārprāta varā, tas ir skaidrs, Aomame nodomāja. Tomēr prātā jukusi viņa nav. Drīzāk garīgi slima. Tāpēc viņas gars ir tik nesatricināms un mierīgs. Tas ir nevis ārprāts, bet kaut kas ārprātam līdzīgs. Ja uz to raudzītos ļoti pareizi un šauri, varētu uzskatīt, ka tas ir ļoti tuvu ārprāta robežai. Un tagad viņa man lūdz, lai es kļūstu tikpat traka un apsēsta. Tikpat nesatricināma. Viņa tic, ka ari man piemīt šīs īpašības.

Nez cik ilgi viņa tā domāja? Iegrimusi dziļās domās, Aomame zaudēja laika izjūtu. Tikai sirds stipri sitās vienā ritmā. Viņa izstaigāja daudzos savas dvēseles kambarus; kā zivs peld pret straumi upē, tā viņa peldēja atpakaļ laikā. Tur bija sen neredzētas ainavas, sen aizmirstas smaržas. Brīnišķīgs prieks un asas sāpes. No kaut kurienes iespīdēja šaurs gaismas stars, kas izgāja cauri viņas ķermenim. Dīvaina sajūta, it kā viņa būtu kļuvusi caurspīdīga. Viņa pacēla roku pret šo staru un redzēja tai cauri. Augums pēkšņi kļuva viegls. Es tagad piedalīšos šajā ārprātā un apsēstībā, un, pat ja iešu bojā un visa pasaule pagaisis, vai man ir ko zaudēt?

-    Sapratu, Aomame sacīja. Iekoda lūpā, tad turpināja: Domāju, ka mēģināšu palīdzēt, cik spēšu.

Vecā kundze pastiepa abas rokas un satvēra Aomames rokas. Un tā notika, ka Aomame un vecā kundze dalījās noslēpumos un arī ar kaut ko ārprātam līdzīgo. Var būt, ka tas patiesi bija ārprāts. Taču Aomame īsti neprata saskatīt robežu starp abiem.

Vīrieši, kurus viņa kopā ar veco kundzi nosūtīja uz citu pasauli, nebija pelnījuši žēlastību, ne no viena skatpunkta raugoties.

-    Nav pagājis pārāk ilgs laiks, kopš jūs Šibujas viesnīcā to vīrieti aizsūtījāt uz citu pasauli? vecā kundze klusi vaicāja.

"Aizsūtījāt uz citu pasauli" tas izklausījās tā, it kā viņa runātu par mēbeļu pārbīdīšanu.

-    Pēc četrām dienām būs divi mēneši, Aomame atbildēja.

-      Divi mēneši ir par maz, vecā kundze turpināja. Tāpēc man ļoti nepatīk lūgt jūs uzņemties nākamo darbu. Es gribētu, lai starplaiks ir vismaz pusgads. Ja starplaiks būs pārāk īss, tas uzliks jūsu dvēselei pārmērīgi smagu nastu. Lai kā uz to paskatītos tas nav nekas ikdienišķs. Turklāt vēl cilvēki var sākt interesēties, ja stipri pieaugs ar manis vadīto patversmi saistīto un no sirdslēkmēm mirušo vīriešu īpatsvars.

Aomame pasmaidīja. Tad sacīja:

-     Pasaulē ir daudz aizdompilnu cilvēku.

Vecā kundze arī pasmaidīja.

-     Kā jūs zināt, es esmu ārkārtīgi piesardzīga. Nepaļaujos uz nejaušībām, aplēsēm vai veiksmi. Cenšos atrast vismierīgāko iespēju un tikai tad, kad esmu pārliecinājusies, ka citas nav, to izvēlos. Cenšos izslēgt risku. Parasti visus elementus cītīgi un rūpīgi pārbaudu, visu sagatavoju un tikai tad to jums lūdzu. Tāpēc līdz šim vēl ne reizi nav bijis kaut kas problēmai līdzīgs. Vai tā ir?

-    Tieši tā, Aomame piekrita. Un tā tas patiešām bija. Sagatavojusi instrumentu, viņa devās uz norādīto vietu. Visi apstākļi jau laikus bija skrupulozi sagatavoti. Pēc tam viņa vīrieša kaklā no aizmugures noteiktā vietā vienreiz iedūra adatu. Pārliecinājusies, ka viņš "pārcēlies uz citurieni", devās prom. Līdz šim vienmēr viss bija noritējis gludi un sistemātiski.

-    Taču šoreiz, runājot par šo cilvēku, es jūtu sirdsapziņas pārmetumus, ka man jums jālūdz darīt kaut ko neracionālu. Dienas plānojums nav īsti izpētīts, ir vēl daudz citu neskaidru elementu, iespējams, ka šoreiz nevarēsim piedāvāt tik labi izplānotu situāciju. Šis gadījums nedaudz atšķiras no iepriekšējiem.

-     Kādā ziņā tas atšķiras?

-    Šis cilvēks sava stāvokļa dēļ nav parasts, vecā kundze pārdomāti izvēlējās vārdus. Runājot pavisam konkrēti, viņam ir stingra apsardze.

-     Politiķis?

Vecā kundze pakratīja galvu.

-     Nē, viņš nav politiķis. Par to mēs parunāsim vēlāk. Es visādi izdomājos par to, vai nav kāda iespēja jūs tur nesūtīt. Taču neko citu arī nevar iesākt. Ar parastajiem līdzekļiem viņam nevar tikt klāt. Piedodiet, bet nekas cits man neatliek kā lūgt jums to uzņemties.

-     Vai šis darbs ir steidzīgs? Aomame pajautāja.

-     Nē, jāsteidzas nav. Taču arī bezgalīgs šis termiņš nav. Jo vēlāk tas notiks, jo vairāk būs cietušo. Tāpēc mums atvēlētās iespējas ir ierobežotas. Nav plānots, kad tieši tas varētu notikt.

Arā aiz loga jau bija pavisam tumšs, ziemas dārzs slīga klusumā. Nez vai mēness jau uzlēcis, Aomame nodomāja. Taču no tās vietas, kur viņa sēdēja, to nevarēja redzēt. Vecā kundze sacīja:

-      Es jums sīki un smalki izskaidrošu visus apstākļus. Taču es gribētu, lai jūs pirms tam iepazīstaties ar kādu cilvēku. Vai aiziesim tagad kopā pie viņas?

-     Vai viņa dzīvo patversmē? Aomame pavaicāja. Vecā kundze lēni ieelpoja. Bet acīs manīja parasti tur

neredzamu mirdzumu.

-     Viņu šurp atveda pirms sešām nedējām no konsultāciju centra. Četras nedēļas viņa ne ar vienu nerunāja vai nu bija pilnīgi bez atmiņas, vai zaudējusi runas spēju. Noskaidrots bija tikai viņas vārds un vecums, atrasta briesmīgā stāvoklī nakšņojam stacijā, tad viņu sūtīja no vienas vietas uz nākamo, līdz viņa nonāca šeit. Es ilgi ar viņu runāju. Stāstīju, ka šeit ir droša vieta, taču pagāja ilgs laiks, iekams viņa saprata, ka te tiešām ne no kā nav jābaidās. Tagad sāk drusciņ runāt. Runā haotiski un saraustīti, tomēr, saliekot to visu pa gabaliņiem kopā, lielos vilcienos var saprast, kas ar viņu noticis. Kaut kas vārdos neizsakāmi briesmīgs. Atbaidošs.

-     Vai vīrs varmāka?

-    Nē, vecā kundze sausi noteica. Viņa ir tikai desmit gadus veca.

Abas izgāja cauri dārzam, atslēdza nelielas koka durvis un devās uz kaimiņos esošo patversmi. Dzīvokļu nams bija maza, bet mājīga koka celtne, kuru agrāk, pārtikušākos laikos, galvenokārt izmantoja lielajā villā strādājošo kalpotāju izmitināšanai. Divstāvu mājai piemita īpašs šarms, taču kā dzīvesvieta tā vairs īsti nederētu. Taču kā mājvietai sievietēm, kurām nav, kurp doties, tai nebija nekādas vainas. Ap māju augošie mūžzaļie ozoli kā sargādami bija izpletuši zarus, priekšnama durvīs bija stikla vitrāža ar brīnišķīgiem ornamentiem. Mājā bija desmit istabas. Reizēm māja bija pārpildīta, reizēm pustukša, parasti tur klusiņām mita piecas sešas sievietes. Šobrīd puse logu bija gaiši. Laiku pa laikam atskanēja kāda maza bērna balss, taču te aizvien bija neparasti klusi. Pat šķita, ka pati ēka cenšas elpot klusāk. Te nedzirdēja ikdienas dzīves dažnedažādos trokšņus. Netālu no vārtiem bija piesiets suns vilku sugas kuce; kad tuvojās cilvēki, tā klusi ņurdēja un vairākas reizes skaļi ierējās. Nezin kurš un kādā veidā bija to tā iedresējis, bet, ja tuvojās vīrieši, tā rēja skaļāk. Tomēr visvairāk tā bija pieķērusies Tamaru.

Kad vecā kundze pienāca tuvāk, suns uzreiz pārstāja riet, priecīgi luncināja asti un līksmi ošņājās. Vecā kundze pieliecās un vairākkārt noglaudīja tam galvu. Arī Aomame pakasīja tam aiz ausīm. Suns atcerējās Aomami. Suns bija glīts. Un nezin kāpēc iecienījis spinātus. Vecā kundze atslēdza priekšnama durvis.

Viena no šejienes sievietēm pieskata meiteni, vecā kundze teica Aomamei. Dzīvo vienā istabā ar viņu, cik vien iespējams, neizlaiž no acīm. Man pagaidām vēl bail to bērnu atstāt vienu pašu.

Patversmē sievietes ikdienā redzēja pārējo ciešanas, apsprieda pašu pieredzēto, dalījās sāpēs, cita citu uzmundrināja bez vārdiem. Daudzkārt sievietes tieši tādā veidā gluži dabiski atlaba. Daudz ko cita no citas iemācījās. Pēc kārtas gatavoja ēdienu un uzkopa. Protams, viņu vidū bija ari sievietes, kuras vēlējās būt vienas, negribēja apspriest neko no pieredzētā. Tādu sieviešu klusēšanu un vientulību te respektēja. Tomēr lielākā daļa sieviešu labprāt apsprieda pašu pieredzēto ar citām. Patversmē nedrīkstēja lietot alkoholu, smēķēt un bez atļaujas ievest svešus cilvēkus, citu ierobežojumu nebija.

Te bija telefons un televizors, turklāt priekštelpā bija ierīkota tāda kā halle. Tur bija nolikts vecs dīvāns un krēsli. Šķita, ka sievietes lielāko dienas daļu pavada šajā telpā. Taču televizoru gandrīz nekad neieslēdza. Pat ja ieslēdza, tad tā, ka to tik tikko varēja sadzirdēt. Labprātāk vienatnē lasīja grāmatas, pāršķirstīja avīzes, adīja, saspiedušās cieši kopā, klusiņām kaut ko apsprieda. Viena visu dienu gleznoja. Tā bija savāda telpa. It kā tā atrastos starp reālo un mirušo pasauli, mijkrēšļa pasaule. Vienalga, vai diena bija saulaina vai apmākusies, vienalga, vai bija pusdienlaiks vai nakts, gaisma telpā vienmēr bija vienāda. Ik reizi, kad Aomame tur iegriezās, viņa jutās tā, it kā pati dzīvotu gluži citā pasaulē un šeit būtu nelūgts viesis. Vienmēr juta, ka šo sieviešu vientulība un viņas vientulība ir pilnīgi atšķirīgas.

Kad vecā kundze parādījās dzīvojamā istabā, visas trīs sievietes, kas tur bija, piecēlās. Uzreiz varēja redzēt, ka viņas veco kundzi dziļi ciena. Vecā kundze mudināja viņas atkal apsēsties.

-     Kur ir mazā Cubasa? Es gribētu ar viņu parunāt.

-     Viņa ir savā istabā kopā ar Saeko. Pagaidām vēl lejā nenāk, paskaidroja maza auguma jauna sieviete.

-    Vēl vajag mazliet laika, vecā kundze smaidot noteica.

Atbildot uz to, visas trīs sievietes klusēdamas pamāja.

Viņas ļoti labi zināja, ko tas nozīmē vajag vēl mazliet laika.

Viņas uzkāpa otrajā stāvā, tur bija maza auguma sieviete ar, kā šķita, izbalojušu ēnu. Vecā kundze uzreiz teica, lai viņa neceļas kājās. Pasaukusi mazo Cubasu, sieviete viegli pasmaidīja, piecēlās, izgāja no istabas un aizvēra aiz sevis durvis, tad nokāpa lejā pa kāpnēm. Istabā palika desmit gadus vecā Cubasa. Šeit bija neliels galdiņš, ko izmantoja kā ēdamgaldu. Meitene, vecā kundze un Aomame apsēdās pie tā. Logam priekšā bija aizvilkti biezi aizkari.

-    Tā ir Aomames tante, vecā kundze sacīja meitenītei. Mēs abas kopā strādājam. Tāpēc neuztraucies.

Meitene vērīgi nopētīja Aomames seju, tad viegli pamāja. Ar gandrīz nemanāmu kustību.

-    Šī meitene ir Cubasa, vecā kundze iepazīstināja. Tad pavaicāja meitenei:

-     Cubasa, cik ilgi tu šeit jau uzturies?

Nezinu laikam to viņa gribēja teikt, gandrīz nemanāmi pagrozīdama galvu.

-      Sešas nedēļas un trīs dienas, vecā kundze teica. Var būt, ka tu neskaiti, bet es gan rūpīgi skaitu. Vai zini kāpēc?

Meitene atkal pavisam viegli pagrozīja galvu.

-     Laikam dažos gadījumos ir ārkārtīgi liela nozīme, vecā kundze sacīja. Un pat tā skaitīšanai ir milzīga jēga.

Aomamei šķita, ka Cubasa izskatās pēc pavisam parastas desmit gadus vecas meitenes. Varbūt nedaudz garāka nekā vidēji šajā vecumā, tieva, krūšu aprises vēl nemanīja, varbūt nepietiekami fiziski attīstījusies. Sejiņa glīta, bet atmiņā tikpat kā nepalika. Acu zīlītes līdzinājās necaurredzamam stiklam. Lai kā censtos, iekšā neko saskatīt neizdotos. Sausās, plānās lūpas nemierīgi kustējās, it kā mēģinātu izveidot kādu vārdu, bet neviena skaņa pār tām nenāca.

Pēc apsveicināšanās vecā kundze izņēma no papīra maisiņa šokolādes konfekšu kasti. Kastes vāku rotāja Šveices kalnu ainava. Vecā kundze piedāvāja vienu konfekti Cubasai, vienu Aomamei un vienu pati ielika mutē. Aomame ari savējo ielika mutē. Cubasa, noskatījusies, kā viņas abas dara, tāpat ķērās klāt savai konfektei.

-     Vai atceraties to laiku, kad jums bija desmit gadi? vecā kundze vaicāja Aomamei.

-     Labi atceros, Aomame atteica. Viņa toreiz saņēma viena zēna roku un no visas sirds apsolījās mīlēt viņu mūžīgi. Pēc pāris mēnešiem viņai sākās menstruācijas. Tolaik Aomamē daudz kas mainījās. Viņa nolēma atteikties no ticības un pārtraukt attiecības ar vecākiem.

-     Es ari labi atceros, vecā kundze sacīja. Desmit gadu vecumā es kopā ar tēvu devos uz Parīzi. Tur uzturējos apmēram gadu. Tēvs tolaik strādāja diplomātiskajā korpusā. Dzīvojām vecā namā netālu no Luksemburgas dārza. Bija Pirmā pasaules kara beigas, stacijas bija pilnas ar ievainotiem kareivjiem. Daži kareivji bija vēl pavisam bērni, bija ari veci cilvēki. Parīze visos gadalaikos ir tik skaista, ka elpa aizraujas, bet man par to saglabājušies tikai asiņaini iespaidi. Frontē bija notikušas nežēlīgas ierakumu kaujas, cilvēki bez kājām, bez rokām, bez acīm klīda visapkārt kā necaurredzama migla. Acis dūrās tikai viņu baltie apsēji un melnās sēru lentes sievietēm ap roku. Līķu bija aizvien vairāk, uz kapiem viņus veda zirga pajūgos. Kad garām brauca līķrati, cilvēki novērsās un pieklusa.

Vecā kundze pastiepa rokas pāri galdam. Meitene mazliet apdomājās, pacēla savas uz ceļiem saliktās rokas un ielika vecās kundzes plaukstās. Vecā kundze tās cieši satvēra. Laikam gan toreiz, kad viņa bija maza meitene un Parīzes ielās garām brauca liķrati, tēvs vai māte tā satvēra viņas roku. Kā drošinot, sakot, lai ne par ko neraizējas. Viss kārtībā, tu esi drošībā, ar tevi nekas nenotiks.

-    Vīrietis katru dienu producē vairākus miljonus spermatozoīdu, vecā kundze sacīja Aomamei. Vai jūs to zinājāt?

-     Precīzu skaitli nezināju, Aomame atteica.

-    Pavisam precīzu skaitli es, protams, ari nezinu. Lai tur kā neskaitāmi daudz. Un tos visus vienā reizē izsviež. Taču nobriedušu olšūnu skaits, ko producē sievietes organisms, ir ierobežots. Vai zināt, cik to ir pavisam?

-     Konkrētu skaitli nezinu.

-     Piedzimstot to nav vairāk par apmēram četriem simtiem, vecā kundze sacīja. Jaunas olšūnas katru mēnesi neveidojas. Tās glabājas sievietes ķermenī kopš dzimšanas. Pēc tam kad ir sākušās mēnešreizes, to skaits katru mēnesi par vienu samazinās. Kamēr mēnešreizes vēl nav sākušās, tām visām vajadzētu būt neskartām. Gluži kā akurāti saliktām atvilktnītē. Un, protams, to uzdevums ir uzņemt spermatozoīdus un tikt apaugļotām.

Aomame pamāja.

-     Daudzās atšķirības vīriešu un sieviešu mentalitātē nosaka tieši viņu atšķirīgā reproduktīvā sistēma. No bioloģijas skatpunkta raugoties, mēs, sievietes, dzīvojam, lai sargātu šīs olšūnas, kuru skaits ir ierobežots. Gan jūs, gan es, gan šis bērns. Viņai mutes kaktiņos pavīdēja viegls smaids. Attiecībā uz mani gan būtu jālieto pagātnes forma dzīvoja.

Aomame galvā ātri sarēķināja es līdz šim esmu iztērējusi ap divsimt olšūnu. Apmēram puse vēl ir manī. Drīz varēs pielikt zīmīti "Rezervētas".

-     Taču viņas olšūnas neapaugļosies, vecā kundze sacīja. Pagājušajā nedēļā man pazīstams ārsts viņu izmeklēja. Viņas dzemde ir iznīcināta.

Aomame pārbijusies skatījās vecajā kundzē. Pēc tam, mazliet pieliekusi galvu, palūkojās uz meiteni.

-     Iznīcināta?

-    Tieši tā, vecā kundze teica. Pat ķirurģiskas operācijas ceļā to nevarēs atjaunot.

-    Kas kaut ko tādu izdarīja? Aomame jautāja.

-     Pagaidām skaidri nezinām, vecā kundze atbildēja.

-    Little people, meitene sacīja.

18. NODAĻA tengo nu Lielais Brālis nevar iznākt uz skatuves

Komacu piezvanīja pēc preses konferences un pavēstīja, ka viss noritējis gludi un bez aizķeršanās.

-     Krāšņs pasākums, Komacu balsī jautās neparasts entuziasms. Es pat neticēju, ka viss noritēs tik gludi. Gudri atbildēja uz jautājumiem, uz visiem klātesošajiem atstāja labu iespaidu.

Tengo tas nemaz nepārsteidza. Kaut arī īpaša pamatojuma tam nebija, tomēr Tengo par preses konferenci sevišķi neuztraucās. Viņš noj auta, ka Fukaeri tiks ar to galā. Taču izteiciens "atstāja labu iespaidu" likās īsti neatbilstam Fukaeri.

-     Nekāds nesmukums nesanāca? Tengo drošības pēc pajautāja.

-    Laika bija maz, nekādus nepatīkamus, konkrētus jautājumus viņi nepaspēja uzdot. Turklāt nejauku jautājumu nemaz nebija, galu galā intervējamā ir jauka, septiņpadsmit gadus veca meitene, tad žurnālisti nemaz tik ļoti nekāro spēlēt nelieša lomu. Saprotams, te vajadzīga piebilde "vismaz pagaidām". Šajā pasaulē vēja virziens strauji mainās.

Tengo iedomājās, kā Komacu ar nopietnu sejas izteiksmi stāv augstas klints galā un, apslapinājis pirkstu, cenšas noteikt vēja virzienu.

-    Lai tur kā, es jau nojautu, ka tev izdosies viņu sagatavot. Liels paldies. Ziņām par balvas piešķiršanu un preses konferenci vajadzētu parādīties rītdienas vakara avīzēs.

-     Kā Fukaeri bija ģērbusies?

-    Ģērbusies? Parastās drēbēs. Piegulošā, plānā džemperī un džinsos.

-     Krūtis izcēlās?

-Ja tu tā saki, jā, tiešām. Skaistas krūtis. Patiešām skaistas. Izskatījās labi, kaut arī runas maniere nedaudz dīvaina, tomēr likās, ka ir gudra. Atstāj ļoti neparastu iespaidu. Man ir nācies rīkot preses konferences daudziem rakstniekiem iesācējiem. Taču šī meitene ir īpaša. Un, ja es saku īpaša, tad viņa patiešām ir īpaša. Pēc nedēļas žurnāla numurs, kurā publicēta "Gaisa kūniņa", būs visos skatlogos, esmu gatavs derēt uz jebko. Varu likt ķīlā kreiso roku vai labo kāju. Trīs dienu laikā numurs būs izpārdots.

Tengo pateica paldies par visiem jaunumiem un nolika klausuli. Viņš jutās mazliet atvieglots. Vismaz pirmais šķērslis pārvarēts. Šobrīd gan nebija ne jausmas par to, cik vēl šķēršļu priekšā.

Ziņas par preses konferenci parādījās nākamās dienas vakara avīzēs. Tengo, pabeidzis darbu privātskolā, pa ceļam uz mājām stacijas kioskā nopirka četru avīžu vakara izdevumus, mājās tos izlasīja un salīdzināja. Rakstu saturs visās avīzēs bija diezgan līdzīgs. Kaut arī raksti nebija gari, tomēr kā ziņa par literāra žurnāla piešķirto balvu rakstniekam debitantam tie bija kaut kas īpašs. (Parasti tādi nebija garāki par piecām rindiņām.) Tieši tā, kā Komacu bija paredzējis, plašsaziņas līdzekļi metās uz ziņu, ka balva piešķirta septiņpadsmit gadus vecai meitenei. Raksti vēstīja, ka visi četri žūrijas komisijas locekļi esot vienbalsīgi izvēlējušies "Gaisa kūniņu". Nav bijis pat nekā diskusijām līdzīga, žūrijas komisijas sēde beigusies piecpadsmit minūšu laikā. Tas esot kaut kas nebijis. Sapulcējušies četri pašpārliecināti, šobrīd aktīvi rakstnieki, un viņiem visiem bijis vienāds viedoklis tā tiešām notiekot reti. Šis darbs uzreiz kļuvis slavens profesionāļu aprindās. Pēc balvas piešķiršanas ceremonijas viesnīcā sarīkota neliela preses konference, kurā balvas ieguvēja "draudzīgi un skaidri" atbildējusi uz žurnālistu uzdotajiem jautājumiem.

Uz jautājumu "Vai turpmāk arī rakstīsiet romānus?" viņa atbildējusi: "Romāns nav nekas vairāk kā tikai viens domu izpausmes veids. Šoreiz izvēlējos romāna formu, bet nevaru pateikt, vai tā būs arī turpmāk." Grūti iedomāties, ka Fukaeri būtu atbildējusi ar tik garu teikumu. Drīzāk žurnālists veikli apvienojis viņas saraustītos teikumus, atbilstoši savienojis dažādas daļas, izveidojis vienu veselu. Bet varbūt ari viņa patiešām šādā veidā tik gari runājusi. Par Fukaeri pilnīgi neko nevarēja droši pateikt.

Uz jautājumu par mīļāko grāmatu viņa, protams, atbildējusi: "Stāsts par Heike". Žurnālists pavaicājis, kura viņai esot mīļākā vieta "Stāstā par Heike". Mīļāko vietu norunājusi no galvas. Deklamējusi apmēram piecas minūtes. Par laimi (tā laikam jāsaka), par mīļāko skaņdarbu neviens neko nav vaicājis.

Atbildot uz jautājumu "Kurš visvairāk priecāsies par to, ka esat ieguvusi balvu?", viņa ilgi klusējusi (Tengo iedomājās šo ainu), tad atteikusi: "Tas ir noslēpums."

Vismaz spriežot pēc laikrakstos rakstītā, Fukaeri tikusi galā ar šo iztaujāšanu, nepasakot neko nepatiesu. Viss viņas teiktais bija patiesība. Avīzē bija ievietota viņas fotogrāfija.

Tajā meitene bija vēl skaistāka, nekā Tengo viņu atcerējās. Satiekoties un sarunājoties ar viņu, viņš pievērsa uzmanību ari viņas ķermeņa kustībām, pārmaiņām sejas izteiksmē, sacītajiem vārdiem, taču, raugoties šajā nekustīgajā fotogrāfijā, viņš vēlreiz saprata, cik skaista ir Fukaeri seja. Kaut ari tā bija tikai neliela fotogrāfija no preses konferences (viņai tik tiešām mugurā bija tas pats džemperis), tajā varēja pamanīt sava veida mirdzumu. Varbūt tas bija tas, ko Komacu bija nodēvējis par "neparastu iespaidu".

Tengo salocīja vakara avīzes, virtuvē, kājās stāvot, dzerdams alu no skārdenes, pagatavoja vienkāršas vakariņas. Viņa pārstrādātajam darbam vienbalsīgi piešķirta literārā balva, visi par to runā, un, jādomā, grāmata kļūs par bestselleru. Atklāti sakot, viņš priecājās, taču vienlaikus ari raizējās un nespēja rast mieru. Vai tiešām viss noritēs tik gludi, kā iecerēts?

Gatavojot ēdienu, Tengo pamanīja, ka apetīte pilnīgi pazudusi. Iepriekš viņš bija jutis izsalkumu, bet tagad ēst nemaz negribējās. Viņš ietina sagatavoto ēdienu pārtikas plēvē un ielika ledusskapī, sēdēja virtuvē uz krēsla, pētīdams sienas kalendāru, tāpat vien dzēra alu. Kalendāru viņam iedeva bankā, to rotāja Fudzi kalns visos četros gadalaikos. Tengo vēl ne reizi nebija uzkāpis Fudzi kalnā. Nebija arī uzbraucis Tokijas torni. Nebija pabijis ne uz vienas augstceltnes jumta. Par augstākajiem punktiem viņš nekad nebija interesējies. Nezin kāpēc, Tengo iedomājās. Vai tāpēc, ka visu laiku esmu nodzīvojis, raugoties tikai sev zem kājām?

Komacu prognozes piepildījās. Žurnāla numurs, kurā bija publicēta Fukaeri "Gaisa kūniņa", pazuda no veikaliem trīs dienu laikā. Pilnībā izpārdots metiens kaut kas nedzirdēts. Izdevniecība katru mēnesi turpināja izdot žurnālu, kaut gan tas vienmēr nesa tikai zaudējumus. To izdeva ar mērķi, izmantojot debitantu balvu, atrast jaunus autorus un vēlāk darbus laist klajā grāmatas formā. Īstenībā neviens nemaz necerēja, ka žurnāls varētu nest peļņu. Tāpēc vēsts par to, ka metiens pilnībā izpārdots, bija tikpat svarīga ziņa kā tā, ka Okinavā snieg. Lai gan tas zaudējumu apjomu neietekmēja.

Komacu to visu pavēstīja pa telefonu.

Lieliski, viņš sacīja. Žurnāls izpārdots. Sabiedrībā ir liela interese par šo darbu, visi grib izlasīt un noskaidrot, kas tas īsti ir. Tipogrāfijā jau drukā grāmatu. Steidzams pasūtījums. Ja tā ies, tad ir vienalga, vai Akutagavas balvu piešķirs vai nepiešķirs. Tagad galvenais ir pārdot grāmatu, kamēr tā ir sensācija. H būs bestsellers, par to nav nekādu šaubu. Varu to garantēt. Tāpēc, Tengo, sāc jau domāt, kā tērēsi naudu.

Sestdienas vakara laikrakstu kultūras sadaļā bija raksti par "Gaisa kūniņu". Virsraksti vēstīja par to, ka žurnāls, kurā romāns iespiests, pilnībā izpārdots. Vairāki literatūras kritiķi klāstīja savus iespaidus. Kopumā viedoklis bija pozitīvs. Septiņpadsmit gadus vecai meitenei pārsteidzoši pārliecinošs rakstības stils, asas novērošanas spējas un bagāta iztēle. Iespējams, šis darbs iezīmējot jaunu stilu mūsdienu literatūrā. Viens kritiķis gan rakstīja: "Iztēles lidojums pārāk brīvs, trūkst saskares punktu ar realitāti." Tengo to uztvēra kā vienīgo negatīvo komentāru. Taču tas pats kritiķis ari izlīdzinoši piebilda: "Ar patiesu interesi gaidu nākamo šīs meitenes darbu."

Fukaeri piezvanīja četras dienas pirms plānotās romāna iznākšanas grāmatas formā. Deviņos no rīta.

-    Pamodies, viņa vaicāja. Viņa kā aizvien runāja neizteiksmīgi. Jautājuma zīmes nelietoja.

-     Protams, esmu pamodies, Tengo atbildēja.

-     Satiksimies šodien pēcpusdienā.

-     Esmu brīvs, sākot no četriem.

-     Varēsiet satikties.

-     Varēšu satikties, Tengo sacīja.

-    Turpat, kur iepriekš, Fukaeri pajautāja.

-     Labi, Tengo noteica. Četros tajā pašā Šindzjuku kafejnīcā, kur iepriekš. Zini, tu ļoti labi izskatījies fotogrāfijā. No preses konferences.

-     Uzvilku to pašu džemperi, viņa sacīja.

-     Tev tas labi piestāv, Tengo teica.

-     Tāpēc, ka krūtis izceļas.

-    Var jau būt. Taču šajā gadījumā svarīgākais bija radīt labu iespaidu.

Fukaeri bridi klusēja. Tā, it kā būtu pamanījusi kaut ko turpat līdzās plauktā noliktu. Varbūt meklēja saistību starp skaistām krūtīm un labu iespaidu. Un arī Tengo pamazām zuda skaidrība par to, kāds sakars skaistām krūtīm ar laba iespaida atstāšanu.

-     Četros, Fukaeri sacīja. Tad nolika klausuli.

Kad viņš īsi pirms četriem ieradās kafejnīcā, Fukaeri tur jau gaidīja. Viņai līdzās sēdēja Skolotājs Ebisuno. Ģērbies pelēkzilā kreklā ar garām piedurknēm un tumšpelēkās biksēs. Kā aizvien tik taisnu muguru kā skulptūrai. Viņa klātbūtne Tengo pārsteidza. Cik varēja noprast no Komacu teiktā, viņš ārkārtīgi reti "nokāpj lejā no sava kalna".

Tengo apsēdās abiem pretī, pasūtīja kafiju. Drīz sāksies lietus sezona, taču diena bija tik karsta kā pašā vasaras vidū. Tomēr Fukaeri atkal maziem malciņiem dzēra karstu kakao. Skolotājs Ebisuno bija pasūtījis ledus kafiju, bet nebija tai pieskāries. Izkusušais ledus uz kafijas veidoja caurspīdīgu virskārtu.

-     Paldies, ka atnāci, Ebisuno sacīja.

Atnesa kafiju, Tengo iedzēra malku.

-    Pagaidām viss iet labi, Skolotājs Ebisuno lēni noteica, it kā izmēģinādams savas balss toni. Pateicoties tavam ieguldījumam. Tas tiešām ir liels. Par to man vispirms ir jāpateicas tev.

-      Man nevajag pateikties. Turklāt saistībā ar visu šo lietu, kā jums zināms, es oficiāli nemaz neeksistēju, Tengo atteica. Un oficiāli neeksistējošs cilvēks nekādu ieguldījumu nevar dot.

Ebisuno saberzēja rokas, it kā lai sasildītos.

-    Tāda pazemība ir nevietā. Lai kāda būtu oficiālā pozīcija, tu īstenībā pastāvi gan. Ja tevis nebūtu, tad viss nenoritētu tik gludi. Pateicoties tev, "Gaisa kūniņa" kjuvusi par patiesi izcilu darbu. Saturā dziļāka un bagātāka, nekā biju cerējis. Komacu tik tiešām ir labs cilvēku pazinējs.

Fukaeri, sēžot līdzās, turpināja dzert karsto kakao kā kaķēns, kas lok pienu. Viņai mugurā bija vienkārša, balta Ispiedurkņu blūzīte un īsi, tumšzili svārciņi. Kā aizvien nevienas rotaslietas. Kad viņa noliecās, taisnie, garie mati paslēpa seju.

-     Es patiešām gribēju tev to pats personiski pateikt. Tāpēc nācās tevi apgrūtināt, aicinot atnākt šurp, Skolotājs Ebisuno sacīja.

-     Jums tiešām nevajadzētu par to tik daudz domāt. Man "Gaisa kūniņas" pārstrādāšana sagādāja lielu prieku.

-     Es gribēju vēlreiz tev pateikties.

-     Tiešām nevajag, Tengo sacīja. Vai drīkstu jums pavaicāt kaut ko personisku par Eri?

-     Protams. Ja tikai spēšu atbildēt.

-    Vai jūs, Skolotāj Ebisuno, esat kļuvis par viņas oficiālo aizbildni?

Ebisuno nogrozīja galvu.

-    Nē, es neesmu viņas oficiālais aizbildnis. Gribētu par tādu kļūt, ja vien tas būtu iespējams. Kā jau iepriekš stāstīju, man nav izdevies sazināties ar viņas vecākiem. No likuma viedokļa raugoties, man par viņu nekādas teikšanas nav. Eri pirms septiņiem gadiem ieradās pie mums, un kopš tā laika es viņu audzinu, tas arī viss.

-    Tādā gadījumā vai jums nebūtu labāk, ja par Eri atklātībā uzzinātu mazāk? Viņa šobrīd nonākusi uzmanības centrā, vai tas nevar beigties ar nepatikšanām? Viņa taču vēl nav pilngadīga.

-     Piemēram, viņas vecāki varētu celt prasību, lai viņa atgriežas? Un, kaut arī viņa pati atbēga pie mums, apgalvot, ka tagad tiek turēta šeit ar varu? Vai tu kaut ko tādu domā?

-    Tieši tā. Jūs saprotat manas šaubas.

-    Tavs jautājums ir pilnīgi pamatots. Taču šajā lietā ir arī mazāk zināmi apstākļi. Jo vairāk Eri būs sabiedrības uzmanības centrā, jo lielāka iespēja, ka viņi var pasākt kaut ko attiecībā uz Eri, bet tad ari piesaistīs sev sabiedrības uzmanību. Un to nu viņi vēlas vismazāk.

-     Viņi, Tengo sacīja. Vai jūs runājat par "Pirmsākumiem"?

-     Tieši tā, Skolotājs atbildēja. Es runāju par sektu "Pirmsākumi". Pēdējos septiņus gadus esmu rūpējies par Eri, un viņa pati arī ir izteikusi vēlēšanos palikt pie mums. Mēs nezinām, kas noticis ar viņas vecākiem, un šos septiņus gadus viņi nav likušies par Eri ne zinis. Tāpēc nemaz nebūs tik viegli viņu paņemt.

Tengo to apsvēra un tad sacīja:

-     "Gaisa kūniņa", kā plānots, kļūs par bestselleru. Sabiedrības interese par Eri pieaugs. Tādā gadījumā "Pirmsākumi" nemaz nevarēs tik viegli rīkoties. Tiktāl es sapratu. Bet kāds saskaņā ar jūsu nolūku būs šī stāsta turpinājums?

-     Man nav ne jausmas, Skolotājs Ebisuno vienkārši atbildēja. Tālāk ir nezināma teritorija. Kartes nav. Nav zināms, kas gaida aiz nākamā līkuma. To var noskaidrot tikai tad, ja tur iegriežas. Nekas nav iepriekš paredzams.

-     Nekas nav iepriekš paredzams? Tengo pārvaicāja.

-Jā. Varbūt tas izklausās bezatbildīgi, bet tiešām nekas

nav iepriekš paredzams. Tā jau ir šī stāsta būtība. Mēs esam iemetuši akmeni dziļā dīķī. Spēle ir sākusies. Skaņa visapkārt atbalsojas. Mēs satraukti gaidām, kas no dīķa iznirs.

Kādu brīdi visi klusēja. Iztēlojās dīķī saceltos viļņus. Tengo nogaidīja, kamēr šie iedomātie apļi norims.

-     Es jau iepriekš par to runāju, bet kaut kādā mērā to, ar ko šobrīd nodarbojamies, varētu uzskatīt par sabiedrības maldināšanu. Varbūt pat par antisociālu uzvedību. Turklāt drīz vien tas ari ienesīs naudu. Meli aug kā sniega lavīna. Vieni meli aizved pie nākamajiem, savstarpējā saistība kļūst aizvien sarežģītāka, un beigu beigās neviens vairs nespēj tos kontrolēt. Un, kad tas nāks atklātībā, tad visi, kas tajā iesaistīti, ieskaitot Eri, cietīs pavisam smagi. Mēs būsim "sociāli norakti". Vai jūs man piekrītat?

Skolotājs Ebisuno pieskārās briļļu ietvaram.

-     Nevaru tam nepiekrist.

-    Un tomēr, ja ir tā, kā Komacu man stāstīja, jūs piekritāt kļūt par fiktīvā uzņēmuma, kas nodarbosies ar "Gaisa kūniņas" pārdošanu, pārstāvi. Esat gatavs kļūt par Komacu plāna fasādi. Esat gatavs nosmērēties ar dubļiem.

-     Var jau būt, ka beigu beigās tā tiešām arī notiks.

-     Ciktāl varu par to spriest, jūs esat apveltīts ar izcilu prātu, jums ir pašam savs skatījums uz pasauli. Un tomēr, pat nezinot, kā šī lieta beigsies, nezinot, kas gaida aiz nākamā ceļa līkuma, tāds cilvēks kā jūs tajā iesaistāties. Es to nekādi nespēju saprast.

-    Man patiešām ir neērti uzklausīt tādus komplimentus, un tomēr… Skolotājs Ebisuno iesāka, tad ievilka elpu, es ļoti labi saprotu, ko tu gribi teikt.

Iestājās klusums.

-    Neviens nezina, kas notiks, Fukaeri pēkšņi ierunājās. Tad atkal apklusa. Kakao bija izdzerts.

-     Tieši tā, Skolotājs piebilda, neviens nezina, kas notiks. Eri ir taisnība.

-    Bet vismaz kaut kādam plānam jābūt, Tengo sacīja.

-     Kaut kāds plāns arī ir, Skolotājs Ebisuno atteica.

-     Vai drīkstu izteikt savu pieņēmumu par šo plānu?

-     Protams.

-     Jūs cerat, ka pēc "Gaisa kūniņas" iznākšanas kaut kādā veidā noskaidrosies, kas īsti noticis ar Eri vecākiem. Vai to nozīmē dīķī saceltie apļi?

-    Tavs pieņēmums lielos vilcienos ir pareizs, Skolotājs Ebisuno atteica. Ja "Gaisa kūniņa" kļūs par bestselleru, tad plašsaziņas līdzekļi saskries kā karpas dīķī. Atklāti sakot, jau tagad sacelts pietiekami liels troksnis. Pēc preses konferences mēs nevaram atkauties no avīžu un televīzijas kanālu piedāvājumiem. Protams, mēs visiem atsakām, taču pēc grāmatas iznākšanas situācija uzkarsīs vēl vairāk. Ja mēs paši plašsaziņas līdzekļiem nedosim nekādus materiālus, tad viņi ar savām metodēm izpētīs Eri izcelsmi. Un tad Eri dzīvesstāsts nāks gaismā. Kas ir viņas vecāki, kur un kā viņa uzaugusi. Un kas šobrīd par viņu rūpējas. Šīs ziņas būs ārkārtīgi interesantas. Man tas viss nebūt nepatīk. Es šobrīd savos kalnos dzīvoju patīkamu dzīvi. Man nav ne mazākās vēlēšanās piesaistīt sev sabiedrības uzmanību. To man vajag vismazāk. Taču es gribu izlikt ēsmu un panākt, ka plašsaziņas līdzekļi sāk interesēties par Eri vecākiem. Kas viņi tādi ir, un ko viņi dara? Gribu piesaistīt šai lietai plašsaziņas līdzekļus noskaidrot to, ko policija nevarēja vai negribēja noskaidrot. Es domāju: ja prasmīgi izmantosim šo straumi, varbūt izdosies viņus abus izglābt. Fukadas gan man, gan Eri ir ļoti dārgi cilvēki. Mēs nespējam pieņemt, ka viņi tā vienkārši pazuduši.

-     Taču, ja Fukadu pāris joprojām ir tur, tad kāds ir iemesls, kāpēc viņus septiņus gadus no turienes neizlaiž? Septiņi gadi ir ilgs laiks.

-    Es arī to nezinu. Taču sava hipotēze man ir, Skolotājs Ebisuno atbildēja. Kā jau iepriekš sacīju, "Pirmsākumus" sākotnēji dibināja kā revolucionāru komūnu, vienā brīdī no tās nodalījās radikālais grupējums "Ausma", komūna izraudzījās gluži citu ceļu un tagad ir pārvērtusies par reliģisku sektu. Policija veica izmeklēšanu saistībā ar apšaudi, bet secināja, ka tai ar šo incidentu nav nekādas saistības. Pēc tam komūna tur pamazām nostiprinājās. Pat ne pamazām, pareizāk būtu teikt strauji. Un sabiedrība par tās darbību nezina neko. Tu arī neko nezini.

-    Jā, es nezinu pilnīgi neko, Tengo piekrita. Televīziju neskatos, avīzes nelasu, es neesmu tipisks sabiedrības pārstāvis.

-     Ne jau tu vienīgais neko par to nezini. Viņi darbojas pēc iespējas slepenāk, tā, lai sabiedrība neko neuzzinātu. Citas jauno reliģiju sektas tieši vēlas, lai tās pamana, cenšas paplašināt savu ticīgo loku, taču "Pirmsākumi" tā nedara. Viņu mērķis nav palielināt savu biedru skaitu. Parastās sektas grib piesaistīt vairāk ticīgo, lai palielinātu savus ienākumus, taču "Pirmsākumiem" to nevajag. Viņi meklē nevis naudu, bet cilvēkmateriālu. Viņiem ir augstas prasības, nepieciešami dažādi speciālisti, veselīgi un gados jauni ticīgie. Tāpēc necenšas par katru cenu palielināt savu piekritēju skaitu un kuru katru nemaz neuzņem. Pirms uzņemšanas pretendenti tiek personiski intervēti. Vai ari tiek vervēti cilvēki ar īpašām spējām. Tā ir izveidots augsti motivēts un kompetents grupējums. Viņi ārēji nodarbojas ar lauksaimniecību, bet iekšienē iziet stingru, askētisku apmācību.

-     Uz kuras ticības pamatiem balstās viņu mācība?

-    Konkrētu svēto rakstu viņiem nav. Un, ja ir, tad noteikti eklektiski. Lielos vilcienos var teikt, ka grupējums ir ezoterisks, neievēro kādu noteiktu ticību, galvenais ir darbs un askēze. Šajā ziņā tur valda liela stingrība. Viņi visur iet līdz galam. Jauni cilvēki, kuri tiecas pēc garīgas dzīves, izdzirdējuši par šo komūnu, ierodas tur no visas valsts. Viņi ir ļoti saliedēti, attiecībā pret ārpasauli ievēro lielu noslēpumainību.

-     Vai sektai ir līderis?

-     Šķietami ne. Viņi noliedz personības kultu, grupa tiek vadīta kolektīvi. Taču īstas skaidrības par to, kas notiek sektas iekšienē, nav. Es, cik vien spēju, vācu informāciju, taču ārpus mūriem nonāk ļoti maz ziņu. Vienu gan es varu teikt grupējums paplašinās un tā pārticība aug. Tas ir daudz vērienīgāks nekā kādreizējie "Pirmsākumi", aizvien labāk aprīkots, teritorija tiek aizvien stingrāk norobežota.

-     Vai viņu pirmā līdera Fukadas vārds vairs nemaz neparādās?

-    Tieši tā. Tas viss ir nedabiski. Un nesaprotami, Skolotājs Ebisuno noteica. Uzmeta skatienu Fukaeri, tad atkal pievērsās Tengo. "Pirmsākumi" glabā kādu lielu noslēpumu. Kaut kad grupā notika milzīgas pārmaiņas. Tad arī lauksaimnieku komūna pārvērtās par reliģisku sektu. Tajā brīdī tā arī noslēdzās no ārpasaules un kļuva tik noslēpumaina. Es iedomājos, ka tobrīd "Pirmsākumos" notika kaut kas valsts apvērsumam līdzīgs. Varbūt Fukada bija tajā iesaistīts. Es jau iepriekš stāstīju Fukadam nebija nekādas reliģiskas pārliecības. Pašos pamatos viņš bija materiālists. Viņš nebūtu no tiem, kas neiejaucoties noskatās, kā paša dibināto komūnu pārvērš par reliģisku sektu. Domāju, ka tolaik viņš iesaistījās cīņā par varu.

Tengo to apsvēra.

-     Es saprotu jūsu teikto. Taču vai nevajadzēja notikt gluži pretējam vai Fukadu nevajadzēja no "Pirmsākumiem" izraidīt? Gluži tāpat kā tas notika ar "Ausmu". Kāpēc vajadzēja viņu ieslodzīt?

-     Tev taisnība. Parastā situācijā nebūtu nekādas vajadzības viņu ieslodzīt. Bet vai tikai Fukada nebija uzzinājis "Pirmsākumu" noslēpumu? Un nebūtu vēlams, lai tas nāktu gaismā. Upēc nolēma Fukadu no turienes neizlaist. Fukada bija komūnas dibinātājs, ilgu laiku bijis tās reālais līderis. Viņš bija redzējis visu, kas tur notiek. Iespējams, viņš zināja pārāk daudz. Turklāt viņa vārds sabiedrībā bija pazīstams. Tamocu Fukada savā laikā bija ietekmīgs cilvēks, daudzi vēl šobrīd ir viņa harismas varā. Ja Fukada pamestu "Pirmsākumus", tad viņa vārdiem un darbiem daudzi pievērstu uzmanību. Tāpēc, pat ja Fukadas gribēja pamest komūnu, grupējums nevarēja pieļaut viņu aiziešanu.

-   Un tāpēc jūs gribējāt, lai Fukadu meitas Eri sarakstītais romāns kļūtu par sensacionālu debiju, lai "Gaisa kūniņa" kļūtu par bestselleru, lai sabiedrība tam pievērstu uzmanību un lai šī situācija izkustētos no nāves punkta?

-    Septiņi gadi ir ilgs laiks. Es tā ari neko neesmu panācis. Ja tagad šādi nerīkotos, tad, iespējams, šī mīkla tā arī paliktu neatminēta.

-    Eri ir izlikta par ēsmu, lai izvilinātu tīģeri no biezokņa.

-     Neviens nezina, kas izlīdīs. Nav teikts, ka tīģeris.

-    Tomēr, spriežot pēc visa jūsu teiktā, jūs paredzat kaut ko vardarbīgu?

-     Šāda iespēja pastāv, Skolotājs Ebisuno domīgi noteica. Tu taču arī to zini. Noslēpumainā, viendabīgā grupā viss var notikt.

Iestājās dziļš klusums. To pārtrauca Fukaeri.

-     Pēkšņi ieradās little people, viņa klusiņām noteica.

Tengo ieskatījās profesoram līdzās sēdošās Fukaeri sejā.

Tā bija zaudējusi parasto neizteiksmīgumu.

-    Pēkšņi ieradās little poeple, un tad "Pirmsākumos" kaut kas notika, vai to tu gribēji teikt?

Fukaeri uz šo jautājumu neatbildēja. Virpināja pirkstos blūzes podziņu pie apkaklītes.

Skolotājs Ebisuno sāka runāt, pārtraucot Fukaeri klusēšanu.

-    Es nezinu, ko little people nozīmē Eri aprakstītajā vietā. Arī viņa pati nespēj vārdos izskaidrot, kas īsti ir little people. Vai varbūt pagaidām negrib to darīt. Taču viens gan ir skaidrs lauksaimnieku komūnas "Pirmsākumi" pārtapšana par reliģisku sektu kaut kādā veidā ir saistīta ar little people.

-     Vai ar kaut ko little people līdzīgu, Tengo sacīja.

-    Tieši tā, Skolotājs noteica. Es nezinu, vai tie bija little people vai kaut kas little people līdzīgs. Taču tas, ka Eri savā "Gaisa kūniņā" parāda little people, liecina, ka šis fakts ir svarīgs.

Skolotājs kādu bridi pētīja savas rokas, tad pacēla galvu.

-     Kā tu zini, Džordža Orvela romānā "1984" ir Lielais Brālis, diktators. Protams, tā ir staļinisma alegorija. Pēc tam Lielā Brāļa tēma kļuvusi par sociālu simbolu. Tas ir Orvela devums. Taču mūsdienu reālajā 1984. gadā Lielais Brālis ir kļuvis pārāk slavens, pārāk atpazīstams, un, ja viņš te pēkšņi parādītos, mēs visi rādītu uz viņu ar pirkstu un teiktu: "Skat, skat! Re, kur Lielais Brālis!" Un tā nu iznācis, ka šajā mūsdienu pasaulē Lielais Brālis vairs nevar iznākt uz skatuves. Bet tā vietā ir parādījušies šie little people. Vai šie pretstati nav diezgan interesanti?

Kamēr Skolotājs cieši raudzījās Tengo sejā, viņam ienāca prātā kaut kas smieklīgs.

-     Little people ir neredzamas būtnes. Mēs nezinām, vai tās ir labas vai ļaunas, vai tās patiešām pastāv. Taču viņi sagrauj pamatu mums zem kājām. Lai uzzinātu, kas noticis ar abiem Fukadām un arī ar Eri, mums vispirms ir jānoskaidro, kas tie little people īsti ir.

-    Tad jūsu plāns ir izvilināt little people? Tengo jautāja.

-     Kā lai izvilinām kaut ko tādu, par ko pat nezinām, vai tas īstenībā ir, vai mēs to spēsim? Skolotājs noteica, un viņam mutes kaktiņos atkal pavīdēja smaids. Ka tik neparādās tevis pieminētais lielais tīģeris!

-     Lai kā arī būtu, nekas nemainās tajā, ka Eri ir izlikta par ēsmu.

-     Nē, ēsma nebūtu īsti piemērots vārds. Kādā brīdī ap apļiem ūdenī sāksies kustība. Mēs gaidām to bridi.

Skolotājs ar pirksta galu lēni vilka apļus gaisā. Tad turpināja:

-     Šī virpuļa centrā ir Eri. Tam, kas atrodas centrā, nav jākustas. Jākustas visam ap to.

Tengo klusēdams klausījās.

-Ja sacelsies jezga, ne tikai Eri, bet mēs visi kļūsim par ēsmu. Skolotājs, acis piemiedzis, paraudzījās uz Tengo. Tevi ieskaitot.

-    Es tikai pārstrādāju "Gaisa kūniņu". Tā teikt tehniķis izpildītājs. Tāda bija sākotnējā noruna ar Komacu.

-     Nu, protams.

-      Taču pamazām viss mainījās, Tengo sacīja. Vai jūs plānojat ieviest kaut kādas izmaiņas Komacu plānos?

-     Nē, es nekādas izmaiņas neplānoju. Tikai Komacu ir savi nolūki, bet man savējie. Šobrīd to abu virziens sakrīt.

-Jūsu abu nolūki šobrīd ir kā viena zirga mugurā. Plāns tiek realizēts.

-     Tā varētu teikt.

-     Kamēr mērķis ir viens, abi jājat ar vienu zirgu. Taču kādā brīdī jūsu ceļi atkal šķirsies, bet nav zināms kur.

-     Tu proti ne tikai rakstīt, bet arī runāt.

Tengo nopūtās.

-    Izredzes nav īpaši spožas. Taču, lai kā ari būtu, tagad ir par vēlu griezties atpakaļ.

-     Pat ja tagad varētu pagriezties atpakaļ, ir visai maz cerību nonākt tur, kur sākām.

Ar to arī saruna beidzās. Tengo nespēja iedomāties, ko vēl tur varētu piebilst.

Skolotājs Ebisuno piecēlās pirmais. Sacīja, ka tepat netālu esot norunāta tikšanās ar kādu cilvēku. Fukaeri palika ilgāk. Kādu brīdi viņi abi sēdēja viens otram pretī un klusēja.

-     Vai neesi izsalkusi? Tengo pavaicāja.

-     Ne īpaši, Fukaeri atbildēja.

Kafejnīca pamazām pildījās ar cilvēkiem, abi, nenorunājuši, kurp dosies tālāk, izgāja ārā. Kādu brīdi bez īpaša mērķa pastaigājās pa Šindzjuku ielām. Bija gandrīz seši, daudzi cilvēki steidzās stacijas virzienā. Debesis atkal bija skaidras. Vasaras sākuma saules stari apspīdēja pilsētu. Iznākot ārā no pagrabstāva kafejnīcas, spožā gaisma šķita dīvaini mākslīga.

-     Kurp tu tagad dosies? Tengo pajautāja.

-     Man nekur nav jābūt, Fukaeri atteica.

-     Dosies mājās? Tengo vaicāja. Vai šodien paliksi Šinanomači?

-     Uz turieni nevajag.

-     Kāpēc?

Uz to viņa neatbildēja.

-    Tev ir tāda sajūta, ka labāk būtu uz turieni nebraukt? Tengo mēģināja tikt skaidrībā.

Fukaeri klusēdama pamāja.

Viņš gribēja pavaicāt, kāpēc viņai tā šķiet, tomēr nolēma, ka diezin vai var cerēt uz atklātu atbildi.

-    Tad brauksi pie Skolotāja?

-     Futamatao ir pārāk tālu.

-     Kur tad tu iesi?

-     Palikšu pie jums, Fukaeri atbildēja.

-     Tas nebūs īsti labi, Tengo uzmanīgi izvēlējās vārdus. Man ir mazs dzīvoklītis, es dzīvoju viens pats, vai Skolotājs Ebisuno to atļautu?

-      Skolotājam vienalga, Fukaeri atteica un pavisam viegli paraustīja plecus. Man arī vienalga.

-     Bet varbūt man nav vienalga, Tengo sacīja.

-     Kāpēc.

-     Galu galā… viņš iesāka, bet tālāk vārdus neatrada. Tengo nezināja, ko īsti teikt. Sarunājoties ar Fukaeri, tā gadījās diezgan bieži. Pēkšņi aizmirsās sarunas konteksts. It kā koncerta vidū pēkšņa vēja brāzma izkaisītu nošu lapas.

Fukaeri pastiepa labo roku un kā mierinot saņēma viņa kreiso roku.

-    Jūs īsti labi nesaprotat, viņa sacīja.

-     Piemēram, ko?

-     Mēs esam kļuvuši viens.

-     Kļuvuši viens? Tengo pārsteigts sacīja.

-     Grāmatu uzrakstījām kopā.

Tengo sajuta plaukstā Fukaeri pirkstus. Un to spēku.

-     Tieši tā. Mēs kopā uzrakstījām "Gaisa kūniņu", un tīģeris mūs apēdīs abus kopā.

-    Tīģeris nenāks, Fukaeri pārsteidzoši nopietnā balsī sacīja.

-Tas ir labi, Tengo atteica. Tomēr laimīgs viņš nejutās. Var jau būt, ka tīģeris neparādīsies, bet ko var zināt, kas parādīsies tā vietā.

Abi stāvēja Šindzjuku stacijā pie biļešu kases. Fukaeri, cieši turēdama Tengo roku, skatījās viņam sejā. Viņiem garām plūda steidzīgu cilvēku straume.

-    Labi, ja gribi palikt pie manis, paliec, Tengo samierinājies noteica. Saklāšu tev gultu uz dīvāna.

-    Paldies, Fukaeri sacīja.

Tengo nodomāja, ka šī ir pirmā reize, kad viņš dzird Fukaeri sakām pateicības vārdus. Vai varbūt tomēr šī nebija pirmā reize. Tomēr viņš nekādi nespēja atcerēties, kad iepriekš būtu kaut ko tādu dzirdējis.

19. NODAĻA aomame sievietes, kurām ir kopējs noslēpums

Little people? Aomame, vērīgi raudzīdamās meitenē, maigi pavaicāja. Klau, kas tie little people tādi ir?

Taču Cubasa, pateikusi šos vārdus, atkal klusēja, un viņas skatiens bija tikpat neizteiksmīgs un tukšs kā iepriekš. It kā viņa, to pasakot, būtu iztērējusi lielāko daļu enerģijas.

-      Tu pazīsti tos cilvēkus? Aomame jautāja.

Atbildes, protams, nebija.

-        Meitene šos vārdus jau iepriekš ir vairākas reizes minējusi, — vecā kundze sacīja. — Little people, neko nesaprotu.

Vārdi little people šķita nelaimi vēstoši. Aomames ausis tos uztvēra kā tālīnu pērkona grāvienu.

Aomame vaicāja vecajai kundzei:

-       Vai varētu būt, ka little people nodarīja viņai miesas bojājumus?

Vecā kundze nogrozīja galvu.

-       Nezinu. Taču, šķiet, nekļūdīsimies, pieņemot, ka little people, lai kas tie būtu, šim bērnam ir ļoti svarīgi.

Meitenīte, abas rokas nolikusi uz galda, sēdēja nepakustēdamās, izdzisušo skatienu cieši pievērsusi vienam punktam tukšumā.

Aomame jautāja vecajai kundzei:

—  Kas īsti notika?

Vecā kundze izteicās tieši:

—  Ir izvarošanas pazīmes. Turklāt tas noticis vairākkārt. Arējos dzimumorgānos un makstī ir vairākas briesmīgas, plēstas brūces, savainota arī dzemde. Jo vēl nenobriedušajā dzemdē grūsts pieauguša vīrieša cietais loceklis. Tāpēc ļoti cietusi ari tā vieta, kur glabājas olšūnas. Ārsts domā, ka viņa, pieaugusi būdama, nevarēs palikt stāvoklī.

Šķita, ka vecā kundze pa daļai apzināti to visu tik nesaudzīgi stāsta meitenītes klātbūtnē. Cubasa klausījās klusēdama. Sejas izteiksmē nemanīja ne mazākās izmaiņas. Ik pa brīdim lūpas viegli sakustējās, tomēr tās neizdvesa ne skaņas. Viņa izskatījās tā, it kā tikai aiz pieklājības noklausītos, ko stāsta par kādu tālienē esošu pazīstamu cilvēku.

—  Tas vēl nav viss, — vecā kundze klusītēm turpināja. — Pat ja kaut kādā veidā izdotos atjaunot dzemdes funkcijas, šī meitene turpmāk diez vai vēlēsies stāties ar kādu seksuālās attiecībās. Lai radītu tādus ievainojumus, penetrācija noteikti bijusi ārkārtīgi sāpīga, un turklāt tas atkārtojies vairākkārt. Atmiņas par tādām sāpēm nav tik viegli izdzēšamas. Jūs mani saprotat, vai ne?

Aomame pamāja. Uz ceļiem nolikto roku pirkstus viņa bija cieši sažņaugusi kopā.

—  Tā nu šajā meitenē vairs nav veselu olšūnu. — Vecā kundze uzmeta īsu skatienu Cubasai, tad turpināja: Viņa pēkšņi kļuvusi neauglīga.

Aomame nezināja, cik daudz no šīs sarunas saprot Cubasa. Taču, lai cik viņa saprastu, šķita, ka pārdzīvotās emocijas atrodas kaut kur citur. Šeit to noteikti nebija. Viņas sirds bija nobēdzināta kādā mazā, tumšā, aizslēgtā kambari, kaut kur citur.

Vecā kundze turpināja:

—  Es nesaku: ja sieviete nepaliek stāvoklī un ja viņai nav bērnu, tad viņas dzīve ir nevērtīga. Jebkurai sievietei ir tiesības brīvi izvēlēties, kādu dzīvi dzīvot. Taču, ja kāds apzināti atņem sievietei šīs viņas dabiskās tiesības, tad, lai no kāda skatpunkta raudzītos, to ir grūti piedot.

Aomame klusēdama pamāja.

—  Protams, to ir grūti piedot, — vecā kundze atkārtoja. Aomame pamanīja, ka viņas balss mazliet ietrīsas. It kā viņa vairs nespētu apvaldīt savas jūtas. Šis bērns viens pats no kaut kurienes aizbēga. Nezinu, kādā veidā viņa izbēga. Taču viņai nav citas vietas, kur doties, izņemot šo. Jo nekur citur viņa nebūs drošībā.

—  Kur ir meitenes vecāki?

Vecā kundze norūpējušos seju pabungoja ar pirkstu galiem pa galda virsmu.

—  Vecāku atrašanās vieta ir zināma. Taču viņi pieļāva šādu pretīgu rīcību. Galu galā bērns aizbēga no saviem vecākiem.

—  Tātad iznāk vecāki pieļāva, ka viņu meitu izvaro. Vai to jūs gribējāt teikt?

—  Ne tikai pieļāva. Veicināja.

—  Kā kaut kas tāds… — Aomame noteica. Pēc tam viņai pietrūka vārdu.

Vecā kundze papurināja galvu. Briesmīgs stāsts. Lai vai kā, tas ir nepiedodami. Tomēr šajā gadījumā ir arī kādi neparasti apstākļi. Tā nav vienkārši vardarbība ģimenē. Ārsts sacīja, ka par šo gadījumu jāziņo policijai. Tomēr es lūdzu to nedarīt. Tā kā mums ir ļoti draudzīgas attiecības, man beigu beigās izdevās viņu pierunāt.

—  Kāpēc? Aomame vaicāja. Kāpēc par to neziņot policijai?

-      Tas, kas nodarīts šim bērnam, ir pretrunā ar morāli un nav nekas tāds, uz ko sabiedrībai būtu jāpiever acis. Par šādu noziegumu pienāktos bargs sods. — Vecā kundze rūpīgi izvēlējās vārdus. — Taču, ja tagad par to ziņotu policijai, ko viņi iesāktu? Kā pati redzat, bērns nemaz nerunā. Viņa nespēj paskaidrot, kas noticis, kas nodarīts viņas ķermenim. Un, pat ja viņa spētu paskaidrot, tad konkrētus pierādījumus nevar iegūt. Taču, ja šo lietu pārņemtu policija, bērnu tūdaļ nosūtītu atpakaļ pie vecākiem. Viņai nav citu māju. Vecākiem ir vecāku tiesības. Un, ja viņu aizsūtītu atpakaļ pie vecākiem, tad, visticamāk, tas pats atkārtotos vēlreiz. Un to nedrīkst pieļaut.

Aomame pamāja.

-       Es pati audzināšu šo bērnu, vecā kundze apņēmīgi sacīja. — Nekur viņu nesūtīšu. Vienalga, vai ierastos viņas vecāki vai kāds cits, es nedomāju viņu atdot. Paslēpšu meiteni kaut kur citur un uzņemšos atbildību par viņas audzināšanu.

Aomame kādu brīdi noraudzījās viņās abās vecajā kundzē un meitenītē.

-      Vai ir izdevies noskaidrot, kurš vīrietis viņai to nodarīja? Vai viņš bija viens? — Aomame jautāja.

-      Ir noskaidrots. Viens pats.

-       Bet pret viņu nav iespējams celt apsūdzību?

-      Šim vīrietim ir ārkārtīgi liela ietekme, — vecā kundze sacīja. Ļoti liela, tieša ietekme. Meitenes vecāki bija viņa ietekmē. Un arī šobrīd ir tai pakļauti. Viņi ir cilvēki, kas tikai izpilda viņa pavēles. Viņiem nav ne savas individualitātes, ne spriestspējas. Viņa teikto tie uztver kā absolūtu patiesību. Tāpēc nespēj pretoties, ja šis vīrietis liek meitu atdot viņam. Visu teikto pieņem bez iebildumiem, labprāt aizved meitu viņam. Pat ja saprot, kas tur notiek.

Pagāja kāds bridis, līdz Aomame saprata vecās kundzes teikto un domās izvērtēja šādus apstākļus.

—  Vai tā ir kāda īpaša grupa?

—  Tieši tā. īpaša grupa, kuru vieno šaura, perversa garīga mācība.

—  Kaut kas līdzīgs sektai? — Aomame vaicāja.

Vecā kundze pamāja.

— Jā gan. Turklāt ļoti ļauna un bīstama sekta.

Nu, protams. Kas gan cits, ja ne sekta. Cilvēki, kas dara tikai to, ko viņiem liek darīt. Cilvēki bez savas individualitātes, bez savas spriestspējas. Nebūtu brīnums, ja kaut kas tāds būtu noticis arī ar mani, Aomame nodomāja un iekoda sev lūpā.

Pie Jehovas lieciniekiem gan patiesībā izvarošanas nenotika. Nekādu seksuālu draudu viņas ķermenim nebija. Visi apkārtējie "brāļi un māsas" bija rāmi un godīgi cilvēki. Nopietni izturējās pret savu ticību, ja viņiem liktu, atdotu par to savu dzīvību, visi dzīvoja cienījamu dzīvi. Taču ne vienmēr pareizie motīvi dod pareizos rezultātus. Turklāt izvarošana var būt ne tikai miesiska. Ne vienmēr vardarbībai ir acīm saskatāms apveids, ne tikai tie ir ievainojumi, no kuriem līst asinis.

Raugoties uz Cubasu, Aomame atcerējās pati sevi tajā vecumā. Man pašai saviem spēkiem izdevās no turienes izrauties, Aomame nodomāja. Bet šis bērns, šķiet, ir tik dziļi ievainots, ka viņai atpakaļceļa vairs nav. Viņai vairs neizdosies atgūt nevainīgu dvēseli. To iedomājoties, Aomamei spēcīgi iesāpējās sirds. Viņa Cubasā ieraudzīja sevi, ar kuru arī kaut kas tāds varēja notikt.

—  Aomame, — vecā kundze kā atzīdamās sacīja. — Es tagad to pateikšu un gribu lūgt piedošanu, tūlīt pēc mūsu vienošanās es liku noskaidrot visu par jūsu izcelsmi.

Aomame, to izdzirdējusi, attapās no pārdomām un paskatījās uz veco kundzi.

Vecā kundze turpināja:

— īsi pēc tam, kad te pirmo reizi satikāmies un runājām. Lūdzu, nedusmojieties uz mani.

— Nē, es nedusmošos, — Aomame atteica. — Noskaidrot manu izcelsmi šajā situācijā tas ir pašsaprotami. Mēs taču nenodarbojamies ar kaut ko ikdienišķu.

—  Tā ir. Mēs staigājam pa ļoti šauru un bīstamu taku. Tāpēc ir jāspēj otram uzticēties. Taču, ja nezinu, kas ir mans partneris, es nespēju uzticēties. Tāpēc visu par jums noskaidroju. No šī brīža līdz pagātnei. Protams, nejau visu. Visu par cilvēku nezina neviens. Laikam pat Dievs ne.

—  Un nelabais arī ne, — Aomame noteica.

—   Un nelabais arī ne, — vecā kundze atkārtoja. Tad viņas sejai pārskrēja viegls smaids. — Es zinu, ka ari jums bērnībā dvēseli traumēja kults. Vecāki bija kaismīgi Jehovas liecinieki un vēl tagad tādi ir. Nespēja pieņemt to, ka jūs atsakāties no ticības. Tas vēl joprojām jūs nomāc.

Aomame klusēdama pamāja.

Vecā kundze turpināja:

—  Atklāti sakot, es uzskatu, ka Jehovas lieciniekus nevar saukt par ticību. Ja jums bērnībā smagas traumas vai kādas slimības dēļ būtu nepieciešama operācija, tad jūs, iespējams, zaudētu dzīvību. Viņi Bībeli uztver burtiski, tāpēc šī ticība nepieļautu operāciju pat dzīvības glābšanai un tāpēc tā nav nekas vairāk kā sekta. Turklāt tāda, kas, ļaunprātīgi izmantojot dogmu, pārkāpj kādu robežu.

Aomame pamāja. Jehovas liecinieku bērniem vispirms galvās iedzina asins pārliešanas aizlieguma loģiku. Ja pretēji Dieva mācībai veiksi asins pārliešanu, tad iekritīsi ellē, ja nomirsi ar šķīstu miesu un dvēseli, tad nonāksi paradīzē, kas ir daudz patīkamāk, tā bērniem mācīja. Šajā ziņā nekādas kompromisa iespējas nebija. Vai nu iekrist ellē, vai nonākt paradīzē jāizvēlas, pa kuru no šiem diviem ceļiem iet. Bērni vēl nespēj kritiski spriest. Viņi nevar zināt, vai tas atbilst sabiedrībā pieņemtajam, vai ir zinātniski pierādīts. Bērni paļaujas un tic tam, ko māca vecāki. Ja man bērnībā būtu bijusi nepieciešama asins pārliešana, tad es atbilstoši vecāku pavēlēm no tās atteiktos un izvēlētos nomirt, Aomame domāja. Un tad pārceltos — uz paradīzi vai sazin uz kurieni.

—  Kā sauc to sektantu grupu? Aomame vaicāja.

—  "Pirmsākumi". Jums noteikti jau agrāk gadījies dzirdēt šo nosaukumu. Kādu laiku avīzēs par to rakstīja vai katru dienu.

Aomame neatminējās, ka būtu šo nosaukumu dzirdējusi. Taču neko neteica, tikai nenoteikti pamāja. Šķita, ka labāk to noklusēt. Viņa pati sev atgādināja, ka šobrīd taču nedzīvo šajā, 1984. gadā, bet kaut kādā dīvaini pārvērstā 1Q84. gadā. Pagaidām gan tas ir tikai pieņēmums, bet tas kļuva ticamāks ar katru dienu. Un šajā jaunajā pasaulē, šķiet, būs vēl daudz tādu nezināmu jaunumu. Jābūt ārkārtīgi uzmanīgai.

Vecā kundze turpināja stāstīt:

—   "Pirmsākumi" radās kā lauksaimnieku kopiena, tās dibinātāju kodolu veidoja kreisie radikāļi, kas bija pametuši pilsētu. Tad vienā brīdī tā strauji mainīja ievirzi un kļuva par reliģisku grupu. īstas skaidrības nav ne par šo pārmaiņu iemeslu, ne par detaļām. Patiešām dīvains stāsts. Tomēr, lai kā ari būtu, lielākā daļa komūnas locekļu palika turpat. Šobrīd tā ir oficiāli reģistrēta kā reliģiska organizācija, taču atklātībā nav zināms, kas tajā patiesībā notiek. Ticības ziņā pamatā viņi pieder pie kāda slepena budisma atzarojuma, bet jādomā, ka ticības saturs ir tikai izlikšanās. Taču šīs grupas biedru skaits strauji pieaug, notiek milzīgas pārmaiņas. Lai gan grupējums bijis iejaukts tādā nopietnā incidentā, tā imidžs nav cietis itin nemaz. Viņi ārkārtīgi veikli tika ar to galā, un, pat gluži pretēji, tas kalpojis viņiem kā propaganda.

Vecā kundze ievilka elpu, tad turpināja:

—  Atklātībā tas nemaz nav zināms, taču sektai ir vadītājs, ko grupā dēvē par "vadoni". Cik noprotams, viņam piemīt īpašas spējas. Izmantojot šīs spējas, viņš laiku pa laikam dziedē smagi slimos, pareģo nākotni, izraisa dažādas pārdabiskas parādības. Tas viss, protams, ir tikai blēdīšanās. Tomēr viņš piesaista cilvēkus.

—  Pārdabiskas parādības?

Vecā kundze sarauca glītās uzacis.

—  Es īsti nezinu, ko tas konkrēti nozīmē. Atklāti sakot, man par šādām okultām lietām nav ne mazākās intereses. Tas viss atkārtojas kopš senseniem laikiem, it visur pasaulē. Darbības metodes nemainās. Tomēr nekas neliecina, ka šāda nožēlojama blēdīšanās ietu mazumā. Liela daļa cilvēku pasaulē tic nevis realitātei, bet tam, ko viņiem gribētos redzēt kā realitāti. Šādi cilvēki, lai arī cik platām acīm skatītos, patiesībā neredz pilnīgi neko. Viņus apkrāpt ir tīrā bērnu spēlīte.

"Pirmsākumi," Aomame mēģināja izrunāt. Izklausās kā ātrvilciena nosaukums, viņa nosprieda. Nekad nebūtu iedomājusies, ka tā nosaukta sekta.

Cubasa, izdzirdējusi vārdu "Pirmsākumi", it kā atsaucoties uz kādu tajā paslēptu atbalsi, nodūra skatienu, bet tad atkal viņas sejā atgriezās iepriekšējā neizteiksmība. It kā kaut kur dziļi viņā būtu sacēlies kāds virpulis, bet tad uzreiz atkal norimis.

—  Šis "Pirmsākumu" sektas vadonis izvaroja Cubasu, vecā kundze sacija. — Lai nestu garīgu apgaismību — viņš izmanto šādu ieganstu vardarbībai. Iestāsta vecākiem, ka šis rituāls katrā ziņā veicams, pirms sākušās mēnešreizes. Tīru apgaismību varot iegūt tikai šādas, neaptraipītas meitenes. Šausmīgās sāpes, kas jāpiedzīvo, esot neizbēgamas kā vārti, caur kuriem ieiet nākamajā pakāpē. Un vecāki tam ari notic. Patiešām jābrīnās par to, cik cilvēki var būt stulbi. Un Cubasa nav vienīgais šāds gadījums. Spriežot pēc manā rīcībā esošās informācijas, tas pats sektā noticis ari ar citām meitenītēm. Sektas vadonis ir perverss seksuāls deģenerāts. Par to nav ne mazāko šaubu. Gan sekta, gan šī ticība viņam kalpo tikai kā maskarāde savu personisko iegribu apmierināšanai.

—  Vai šim vadonim ir arī vārds?

— Diemžēl to nav izdevies noskaidrot. Viņu sauc tikai par "vadoni". Kas viņš ir par cilvēku, kāda ir viņa pagātne, kā viņš izskatās — par to nav nekādas skaidrības. Lai kā esmu centusies, informācija nav iegūstama. Viss pilnībā bloķēts. Viņš ir ieslēdzies Jamanaši prefektūrā, sektas bāzē, cilvēkos vispār nerādās. Ari pašā sektā viņu redzējuši pavisam nedaudzi. Parasti viņš uzturas kādā tumšā vietā un meditē.

—   Bet mēs nevaram ļaut viņam rīkoties pēc patikas.

Vecā kundze paskatījās uz Cubasu, tad lēni pamāja.

—  Mēs nevaram pieļaut, ka viņam ir vēl citi upuri. Vai piekrītat?

—  Kaut kādā veidā jātiek viņam klāt.

Vecā kundze pastiepa roku un uzlika to uz Cubasas rokas. Kādu bridi ļāvās klusumam. Tad teica:

—  Tieši tā.

—  Ir taču skaidrs, ka viņš šādu perversu rīcību atkārtos, vai ne?

Vecā kundze pamāja.

—  Ir skaidri zināms, ka meitenītes izvaro sistemātiski.

— Ja tā patiešām notiek, tas ir nepiedodami, — Aomame klusi noteica. Jums taisnība, nedrīkst pieļaut, ka viņš atrod nākamo upuri.

Šķita, ka vecās kundzes sirdī cīnās pretējas domas. Tad viņa sacīja:

—  Par šo vadoni mums jāiegūst sīkāka un pamatīgāka informācija. Nekas nedrīkst palikt nenoskaidrots. Galu galā runa ir par cilvēka dzīvību.

—  Vai viņš ārpusē vispār nerādās?

—  Nē. Turklāt viņam ir ļoti stingra apsardze.

Aomame piemiedza acis, iedomājās par skapja atvilktnē

noglabāto mazo cirtnīti. Tā aso, smailo galu.

—  Tas gan būs grūts darbiņš, — Aomame noteica.

—  īpaši grūts, — vecā kundze sacīja. Tad noņēma savu roku no Cubasas rokas un piespieda vidējo pirkstu pie uzacs. Tas nu gan… tas gan ar veco kundzi gadījās reti tā bija zīme, ka viņa par kaut ko šaubās.

Aomame teica:

—  Man vienai pašai doties uz Jamanaši kalniem, apiet stingro apsardzi, nokopt vadoni, tad slepus no turienes izkļūt tas varētu būt visai pagrūti. Pat ja notiktu nindzju filmā.

—   Es nedomāju, ka jums to vajadzētu darīt. Nekādā gadījumā, vecā kundze nopietnā balsī sacīja. Tad viņai lūpu kaktiņos pavīdēja smaids, it kā viņa to būtu domājusi kā joku. — Par to nevar būt ne runas.

—  Mums vajadzētu pievērst uzmanību vēl kaut kam, — Aomame teica, raudzīdamās vecajai kundzei acīs. — Little people. Kas šie little people īsti ir? Ko viņi nodarījuši Cubasai? Ari par šiem little people vajadzētu informāciju.

Vecā kundze, vēl aizvien pirkstu pie uzacs piespiedusi, sacīja:

—  Es arī tam pievērsu uzmanību. Šis bērns nerunā nemaz. Gluži tāpat kā pirmīt viņa tikai vairākkārt ir atkārtojusi vārdus little people. Taču, ja viņai lūdz pastāstīt, kas tie little people tādi ir, tad uzreiz apklust. Vajag vēl mazliet laika. Es mēģināšu to noskaidrot.

-       Vai jums ir kāda doma, kur vēl meklēt informāciju par "Pirmsākumiem"?

Vecā kundze viegli pasmaidīja.

-      Ir vispārzināms: ja sakrāj daudz naudas, tad nav tādas lietas, ko nevarētu nopirkt. Un es esmu gatava atdot kaudzēm naudas. It īpaši šajā gadījumā. Iespējams, tas prasīs drusciņ laika, bet es dabūšu vajadzīgo informāciju.

Ir gan lietas, kuras ne par kādu naudu nav nopērkamas, Aomame nodomāja, piemēram, mēness.

Aomame mainīja sarunas tematu.

-      Jūs patiešām esat nolēmusi audzināt Cubasu?

-      Protams. Gribu viņu oficiāli adoptēt.

—  Es to atbalstu, tomēr nebūs viegli nokārtot oficiālās formalitātes. It īpaši šajā situācijā.

—   Protams, es ar to rēķinos, — vecā kundze teica. Esmu jau sākusi pie tā strādāt. Izdarīšu visu, kas ir manos spēkos. Nevienam viņu neatdošu.

Vecās kundzes balsī ieskanējās kāda sāpe. Viņa vēl nekad Aomames klātbūtnē nebija tik atklāti izrādījusi savas jūtas. Tas nedaudz satrauca Aomami. Šķita, ka vecā kundze mana šo satraukumu Aomames sejā.

Tad viņa kā atzīdamās klusi sacīja:

—   Es to nekad nevienam neesmu stāstījusi. Šis smagums visu laiku māca tikai manu sirdi. Man bija grūti par to runāt. Bet pret jums gribu būt atklāta. Kad mana meita izdarīja pašnāvību, viņa bija stāvoklī. Sestajā mēnesī. Laikam meita negribēja laist pasaulē tā vīrieša bērnu. Tad aiziedama paņēma to sev līdzi. Ja bērns būtu piedzimis, tad tagad būtu tikpat vecs, cik Cubasa. Toreiz es zaudēju divas dārgas dzīvības.

-      Man ļoti žēl, Aomame teica.

-       Tikai neraizējieties, šie personiskie apstākļi neaptumšo manu spriestspēju. Es nedomāju jūs nepamatoti pakļaut briesmām. Arī jūs man esat tik tuva kā meita. Mēs esam kļuvušas par vienu ģimeni.

Aomame klusēdama pamāja.

-      Mūs vieno saites, kas ir stiprākas par asinīm, — vecā kundze klusi piebilda.

Aomame vēlreiz pamāja.

-      Mans nolūks nav likvidēt šo vīrieti par katru cenu, vecā kundze sacīja, it kā piespiezdama pati sevi ieklausīties šajos vārdos. Tad paskatījās Aomamē. — Ja vien iespējams, pie pirmās izdevības viņš jāpārceļ citā pasaulē. Pirms viņš paspējis vēl kādam nodarīt pāri.

Aomame ieskatījās pie galda sēdošās Cubasas sejā. Viņas skatiens bija vērsts tukšumā. Šķita, ka viņa raugās gaisā vienā punktā. Aomamei viņa atgādināja tukšu, cikādes nomestu apvalku.

-      Bet tajā pašā laikā mēs nedrīkstam pārāk steigties, vecā kundze teica. — Mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgām, ārkārtīgi pacietīgām.

Aomame atstāja veco kundzi un meiteni, vārdā Cubasa, divatā un viena devās prom no dzīvokļu nama. Vecā kundze sacīja, ka palikšot pie Cubasas, līdz viņa iemigs. Pirmā stāva hallē četras sievietes, cieši sasēdušās ap apaļo galdu, čukstus sarunājās. Aomamei šī aina nešķita reāla. Drīzāk gan kā izdomāta glezna. Tās nosaukums varētu būt: "Sievietes, kurām ir kopējs noslēpums". Aomamei šķita, ka kopš brīža, kad viņa pirmīt gāja te cauri, kompozīcija nav mainījusies itin nemaz.

Aomame izgāja ārā uz lieveņa un kādu brīdi paglaudīja vilku sugas suni. Suns draudzīgi luncināja asti. Viņa nobrīnījās, kāpēc suns vienmēr, ar viņu satiekoties, izrāda tādu beznosacījumu prieku. Viņai nekad nebija bijis ne suņa, ne kaķa, ne putna, viņa pat nevienu istabas augu nekad nebija nopirkusi. Tad Aomame kaut ko iedomājusies paskatījās debesīs. Taču tās, kā gaidot lietus sezonas atnākšanu, sedza neizteiksmīgi, pelēki mākoņi, un Mēness apveids nebija saskatāms. Kaut kur mākonī manīja to mirdzam, taču nevarēja saskatīt, cik mēnešu tur ir.

Pa ceļam uz metrostaciju Aomame atkal domāja par to, cik pasaule kļuvusi dīvaina. Ja tiešām ir tā, kā vecā kundze teica, ka mēs neesam nekas vairāk kā gēnu nesēji, tad kāpēc tie liek mums dzīvot tik savādu dzīvi? Ja mēs vienkārši nodzīvotu vienkāršu dzīvi, ne par ko lieku nedomājot, tikai uzturētu dzīvību un vairotos, vai tad tādējādi mēs nesasniegtu DNS pārnešanas mērķi? Kāds labums gēniem no tā, ka tie mums liek dzīvot salauzītu, neiedomājamu dzīvi?

Vīrieši, kuriem prieku sagādā nenobriedušu meitenīšu izvarošana, drukns un spēcīgs miesassargs gejs, fanātiski ticīgie, kas gatavi mirt, bet nepiekritīs asins pārliešanai, sieviete, kas pārdozē miega zāles sestajā grūtniecības mēnesī, sieviete, kas nogalina problemātiskus vīriešus, iedurot tiem skaustā asu adatu, vīrieši, kuri nīst sievietes, sievietes, kuras nīst vīriešus, kāds gēniem labums no tā, ka šādi cilvēki dzīvo šajā pasaulē? Vai gēnus šādas zigzagveida epizodes uzbudina un iepriecina, vai ari tās noder kādam citam mērķim?

Aomame to nezināja. Es zinu tikai to, ka šobrīd citu dzīvi vairs nevaru izvēlēties. Lai kas ari notiktu, šī ir tā dzīve, kas man jādzīvo. Nevaru atdot to atpakaļ un apmainīt pret citu. Lai cik tā būtu savāda, lai cik greiza, man kā nesējai tā jādzīvo.

Būtu labi, ja vecā kundze un Cubasa būtu laimīgas, Aomame iedama domāja. Ja viņas abas tik tiešām kļūtu laimīgas, tad es varētu tam ziedoties. Mani nākotnē nekas īpašs negaida. Taču, atklāti sakot, Aomame nedomāja, ka viņas varētu turpmāk dzīvot rāmu, piepildītu dzīvi… pat parastu dzīvi. Mēs lielākā vai mazākā mērā esam no vienas sugas. Mums šajā dzīvē uzlikta smaga nasta. Vecajai kundzei taisnība mēs esam kā viena ģimene. Mums ir kopīga iezīme — dziļi ievainota dvēsele, tukšums, mēs esam paplašināta ģimene, kas cīnās nebeidzamā karā.

Domādama šādas domas, Aomame pēkšņi pamanīja sevī spēcīgu vēlmi pēc vīrieša miesas. Nē, nu tiešām, kāpēc es tādā brīdī iekāroju vīrieti, viņa iedama nodomāja. Vai šo vēlmi saasinājuši saspringtie nervi vai ari tā bija viņā glabāto olšūnu balss vai ari kāds gēnu plāns, to viņa nevarēja izlemt. Taču šķita, ka šai vēlmei ir dziļas saknes. Ajumi noteikti teiktu: "Vai, kā man gribētos kārtīgi atlaist," vai kaut ko tamlīdzīgu. Ko iesākt? Aomame apdomājās. Varētu doties uz ierasto bāru un atrast piemērotu vīrieti. Līdz Roppongi tikai viena pietura. Tomēr viņa bija pārāk nogurusi, turklāt nebija tādā izskatā, lai pievilinātu vīriešus. Neuzkrāsojusies, krosenēs, ar plastmasas sporta somu rokā. Aomame nolēma doties mājās, iedzert sarkanvīnu un masturbēt. Tā būs vislabāk. Un jābeidz domāt par to Mēnesi.

No Hirro līdz Dzijugaokai vagonā viņai pretī sēdēja vīrietis, kurš pēc izskata viņai patika. Viņam varēja būt pāri par četrdesmit, apaļu seju, mati no pieres nedaudz atkāpušies, veselīgu sejas krāsu, neparastām brillēm plānā, melnā ietvarā. Arī apģērbs gaumīgs. Plāna linu vasaras žakete un balts polo krekls, klēpī ādas portfelis. Kājās dzeltenas ādas mokasīnkurpes. Viņš izskatījās kā algots darbinieks, taču darbavieta nebija "smagsvara kategorijas" kompānija. Varbūt redaktors izdevniecībā, arhitekts no neliela biroja, varbūt saistīts ar modes pasauli, kaut kas tamlīdzīgs. Viņš aizrautīgi lasīja apvākotu grāmatu.

Ja būtu iespējams, viņa labprāt kaut kur dotos kopā ar viņu un neprātīgi mīlētos. Viņa iztēlojās, kā ar vienu roku aptver vīrieša cieto locekli. Tik stipri, ka asinis dzīslās apstājas. Ar otru roku viņa maigi masē viņam sēkliniekus. Aomamei klēpī saliktās rokas niezēt niezēja. Pirksti neapzināti sažņaudzās un atslāba. Atri elpojot, cilājās pleci. Viņa pārlaida mēli pār lūpām.

Taču viņai bija jāizkāpj Dzijugaokā. Vīrietis, nenojautis, ka kļuvis par erotisku fantāziju objektu, palika sēžam līdz nezināmai pieturai un lasām grāmatu. Viņš pat nebija pamanījis, kāda sieviete sēž viņam pretī. Kāpjot ārā no vagona, viņai gribējās izraut grāmatu viņam no rokām un aizmest, tomēr viņa, protams, aprobežojās tikai ar šo domu.

Vienos naktī Aomame gulēja gultā dziļā miegā. Viņa redzēja erotisku sapni. Sapnī viņai bija lielas, skaistas krūtis kā greipfrūti. Krūšu galiņi bija lieli un cieti. Viņa bija piespiedusi krūtis pie vīrieša vēdera. Viņa kaila gulēja gultā, kājas papletuši, drēbes bija izmētātas uz grīdas. Guļošajai Aomamei to nenojaušot, debesīs atkal bija abi mēneši. Lielais vecais un jaunais mazākais.

Cubasa un vecā kundze bija aizmigušas vienā istabā. Cubasa jaunā, rakstainā pidžamā, sarāvusies kamolā, gulēja gultā. Vecā kundze nenoģērbusies bija iemigusi atzveltnes krēslā. Viņai uz kājām bija uzklāta sega. Viņas nolūks bija tur pakavēties, līdz Cubasa iemigtu, tomēr pati bija uzreiz aizmigusi. Dzīvokļu nams atradās pakalnā, un visapkārt valdīja pilnīgs klusums. Šad tad tālumā atskanēja tikai kāda pa šoseju ātri braucoša motocikla rūkoņa vai ātrās palīdzības mašīnas sirēnas. Logam priekšā bija aizvilkti aizkari, āra laterna tos izgaismoja baltus. Ārā pie durvīm vilku sugas suns bija apgūlies un aizmidzis. Mākoņi sāka izklīst, un laiku pa laikam caur tiem pavīdēja abi mēneši. Pasaules jūras pieskaņoja tiem savu plūdumu.

Cubasa, vaigu cieši spilvenam piespiedusi, gulēja ar miegā viegli pavērtu muti. Elpoja tik viegli, ka augums nemaz nekustējās. Tikai laiku pa laikam plecam pārskrēja vieglas trīsas. Matu šķipsna pārkritusi pār acīm.

Pēc brīža viņas mute atvērās un cits pēc cita no tās iznāca little people. Uzmanīgi skatoties apkārt, viņi nāca cits aiz cita. Ja vecā kundze atvērtu acis, viņa tos pamanītu, bet viņa bija cieši aizmigusi. Tik drīz viņa acis vaļā nevērs. Little people to zināja. Little people kopā bija pieci. Izlīduši Cubasai no mutes, tie bija apmēram viņas mazā pirkstiņa lielumā, bet, tikuši ārā, tie pamazām izauga lielāki, it kā būtu atvāžami, un kļuva vismaz trīsdesmit centimetrus gari. Visi bija ģērbušies vienādās, neuzkrītošās drēbēs, arī sejas vaibstos nebija nekā īpaša, un citu no cita tos nevarēja atšķirt.

Tie klusītēm nokāpa no gultas uz grīdas un izvilka no pagultes kaut ko gaļas pīrādziņa lielumā. Tad visi sastājās riņķī ap to un sāka dedzīgi darboties. Tas bija kaut kas balts un staipīgs. Tie pastiepa rokas gaisā, tur saķēra baltu, pa pusei caurspīdīgu pavedienu un tad tina to apkārt šim kaut kam, padarot to lielāku. Izskatījās, ka pavediens spoži mirdz. Pa to laiku viņi paši bija izstiepušies apmēram sešdesmit centimetrus gari. Little people varēja brīvi mainīt sava auguma garumu.

Darbs turpinājās vairākas stundas, pa to laiku little people nepārmija ne vārda, tikai aizrautīgi strādāja. Viņi strādāja komandā, raiti, bez kavēšanās. Cubasa un vecā kundze pa to laiku gulēja dziļā miegā pat nepakustoties. Ari sievietes patversmē bija cieši aizmigušas. Gulēja ari suns ārā, tikai, laikam kaut ko sapņodams, sagrozījās zālienā un ierējās it kā zemapziņā.

Virs galvas bija divi mēneši, no kuriem pār pasauli krita savāda gaisma.

20. NODAĻA Tengo nabaga giļaki

Tengo negulēja. Fukaeri, viņa pidžamu mugurā, viņa gultā gulēja ciešā miegā. Tengo bija uzklājis sev vienkāršu guļvietu uz dīvāna (viņš tur bieži gulēja diendusu, bija tīri ērti), apgūlies, tomēr miegs nenāca, un tā nu viņš sēdēja virtuvē pie galda un turpināja rakstīt garu romānu. Vārdu procesors atradās guļamistabā, tāpēc viņš rakstīja ar pildspalvu uz piezīmju papīra. Arī tas viņam īpašas neērtības nesagādāja. Protams, strādāt ar vārdu procesoru bija ātrāk un arī dokumenta saglabāšanas iespēja bija ērtāka, tomēr viņam patika šajā vecmodīgajā veidā ar roku vilkt rakstu zīmes uz papīra.

Naktīs Tengo rakstīja pavisam reti. Viņam patika strādāt tad, kad ārā bija gaišs, kad cilvēki devās savās ikdienas gaitās. Ja apkārtne slīga tumsā un dziļā klusumā, tad bieži vien uzrakstītais izrādījās pārāk blīvs un naktī rakstīto nācās dienas gaismā pārlabot. Ja jāiegulda tik daudz darba, tad labāk jau uzreiz rakstīt pareizi.

Tagad, pēc ilgāka laika atkal rakstot naktī, ar pildspalvu velkot hieroglifus, domas plūda pavisam gludi. Iztēles spējas paplašinājās, stāsts ritēja brīvi. Viena doma pavisam dabiski sasaistījās ar nākamo. Šis plūdums tikpat kā neapstājās. Pildspalvas gals klusi skrapstēja pret papīru. Kad labā roka nogura, viņš to pacēla gaisā un kā pianists vingrinādamies izkustināja pirkstus. Pulksteņa rādītāji tuvojās pusdiviem naktī. Šķita gluži dīvaini, ka nedzird nekādas āra skaņas. It kā mākoņi, kas kā biezs audekls bija savilkušies debesis virs pilsētas, apslāpētu visas liekās skaņas.

Tad viņš atkal paņēma rokā pildspalvu un turpināja virknēt vārdus uz papīra. Rakstot viņam kaut kas pēkšņi iešāvās prātā. Nākamajā dienā atnāks par viņu vecākā draudzene. Viņa vienmēr nāk piektdienās, apmēram vienpadsmitos no rīta. Līdz tam brīdim Fukaeri jāaizsūta prom. Fukaeri nelieto ne smaržas, ne parfīmus, tomēr gultā kāda smarža paliks, un draudzene to uzreiz sajutīs. Tengo labi zināja, ka viņa ir ļoti vērīga un ļoti greizsirdīga. To, ka pati laiku pa laikam mīlējās ar vīru, viņa ne par ko īpašu neuzskatīja, taču no tiesas dusmojās, ja Tengo kaut kur izgāja kopā ar kādu citu sievieti.

-       Sekss starp precētiem cilvēkiem ir citāds, — viņa paskaidroja. Tas ir atsevišķs konts.

-       Atsevišķs konts? Tas nozīmē, ka sajūtas ir citādas?

-      Jā. Miesiski izmanto to pašu vietu, bet noskaņojums ir cits. Tāpēc tas ir pieņemami. Es kā nobriedusi sieviete varu to darīt. Bet tu ar citām meitenēm gulēt nedrīksti.

-       Es to nedaru, — Tengo sacīja.

-       Tikai iedomājoties vien, ka tā varētu būt, es jūtos pazemota.

-      Tikai varbūtības dēļ? Tengo izbrīnīts vaicāja.

-      Šķiet, ka tu nespēj saprast sievietes dvēseli. Kaut arī raksti romānus.

-       Man tas tomēr šķiet ļoti netaisni.

— Var būt, ka tā arī ir. Bet es tev par šo netaisnību tūliņ atlīdzināšanu, — viņa sacīja. Un nebija melojusi.

Tengo šīs attiecības ar gados vecāko draudzeni apmierināja. Pēc vispārīgiem standartiem spriežot, viņu nevarētu uzskatīt par skaistuli. Tomēr viņai bija īpaša seja. Varbūt dažam tā likās pat neglīta. Taču Tengo nezin kāpēc viņas seja uzreiz iepatikās. Pret viņu kā seksa partneri nevarēja būt nekādu pretenziju. Turklāt viņa Tengo nekādas īpašas prasības neizvirzīja. Reizi nedēļā ieradās uz trim četrām stundām un viņi cītīgi nodarbojās ar seksu. Ja izdevās, tad divas reizes. Vienīgais, ko viņa prasīja no Tengo, netuvoties citām sievietēm. Viņai ģimene bija ļoti svarīga, viņai nebija nodoma to sagraut Tengo dēļ. Tikai tā nu bija, ka vīrs viņu seksuāli neapmierināja. Abu intereses sakrita.

Tengo īpaši nekāroja citas sievietes. Viņš vairāk par visu meklēja brīvību un mieru. Viņam no sievietes vajadzēja tikai iespēju regulāri nodarboties ar seksu. Ja viņš iepazītos ar sava vecuma sievieti, iemīlētos, izveidotu seksuālas attiecības, tad tas neizbēgami uzliktu pienākumus, un to viņš nevēlējās. Attiecību attīstības līmeņi, caur kuriem jāiziet, iespējamās prasības tas viss neizbēgami novestu pie konflikta… Viņam patika, ka var iztikt bez šādām problēmām un nastām.

Jau pati pienākuma ideja viņu biedēja, lika sarauties. Vairīdamies nonākt tādā situācijā, kad būtu jāuzņemas kādi pienākumi, viņš joprojām dzīvoja viens pats. Neiepinies cilvēcisko attiecību sarežģītībā, cik vien iespējams bēgdams no regularitātes važām, nevienam nebūdams parādā, dzīvoja viens pats, brīvi un klusi. Un tieši tā viņš vēlējās dzīvot ari turpmāk. "Ia dēļ bija gatavs pieciest arī šādus tādus ierobežojumus.

Lai izvairītos no pienākumiem, Tengo izveidoja savu metodi, kā pakāpties malā un nekrist acīs. Citu klātbūtnē viņš savas spējas īpaši neizrādīja, savu personisko viedokli centās neizteikt, vairījās iznākt priekšplānā, cik vien iespējams, centās būt nemanāms. Viņš jau kopš bērnības bija pieradis dzīvot viens pats, ne uz vienu citu nepaļaujoties. Taču bērnam nav reālas varas. Tāpēc bērnībā ik reizi, kad uzpūta stiprāks vējš, vajadzēja kaut kur patverties, lai viņu neaizrautu pa gaisu. Viņam visu laiku vajadzēja būt tam gatavam. Kā bārenim no Dikensa romāna.

Līdz šim Tengo lielā mērā viss bija izdevies gludi. Viņš aizvien veikli izvairījās no jebkuriem pienākumiem. Universitātē nepalika, nopietnu amatu nemeklēja, atrada darbu, kurā bija salīdzinoši brīvs režīms, satika seksa partneri, kas viņu pilnībā apmierināja (turklāt neizvirzīja nekādas prasības), brīvajā laikā mierīgi rakstīja romānus. Iepazinās ar Komacu, kas kļuva viņam par mentoru literatūrā, pateicoties viņam, regulāri saņēma ar rakstīšanu saistītus darbus. Neviens no uzrakstītajiem romāniem vēl nebija ieraudzījis dienasgaismu, bet šobrīd viņš dzīvoja brīvu dzīvi. Bez jauniem draugiem, bez mīļotajai dotiem solījumiem. Līdz šim viņam bijušas intīmas attiecības tikai ar desmit sievietēm, bet tās ilgi neturpinājās. Lai tur kā, viņš vismaz bija brīvs.

Taču pēc tam, kad viņa rokās nonāca Fukaeri "Gaisa kūniņa", šķita, ka šajā rāmajā dzīvē parādījusies plaisa. Pirmām kārtām viņš gluži neviļus iesaistījās Komacu bīstamajā plānā. Turklāt šī skaistā meitene tīri personiski kaut kādā veidā aizskāra viņa dvēseli. Pēc tam, pārstrādājot "Gaisa kūniņu", Tengo pašā dzima lielas pārmaiņas. Modās spēcīga vēlēšanās uzrakstīt pašam savu romānu. Tās, protams, bija labas pārmaiņas. Taču vienlaikus arī šķita, ka līdz šim piekoptā pašpietiekamā dzīvesveida cikls tuvojas beigām, šīs pārmaiņas bija reālas.

Lai kā arī būtu, rīt ir piektdiena, rīt atnāks draudzene, līdz tam laikam Fukaeri jādabū prom no mājas.

Fukaeri pamodās pulksten divos. Viņa, ģērbusies pidžamā, atvēra durvis un ienāca virtuvē. Izdzēra lielu glāzi krāna ūdens un, acis berzēdama, apsēdās pie galda iepretim Tengo.

—  Es netraucēju, — viņa pavaicāja, kā aizvien bez jautājuma zīmes.

—  Nē, nekas. Nav nekāds īpašs traucējums.

-       Ko jūs rakstāt.

Tengo aizvēra piezīmju bloku, nolika pildspalvu.

-       Nav nekas svarīgs, viņš sacīja. -Turklāt es jau grasījos drīz beigt.

—  Drusku pabūsim kopā, — Fukaeri noteica.

-      Protams. Es iedzeršu kādu malku vīna. Vai tu ari kaut ko vēlies?

Viņa papurināja galvu. Neko negribēja. Es tikai kādu bridi te pabūšu.

—  Labi. Man ari vēl nenāk miegs.

Tengo pidžama Fukaeri bija par lielu, viņa bija krietni uzlocījusi piedurknes un bikšu galus. Kad viņa pieliecās, pie kakla izgriezuma varēja samanīt krūšu apveidu. Skatoties uz Fukaeri, ģērbušos viņa paša pidžamā, Tengo sāka smagi elpot. Viņš atvēra ledusskapi, izņēma pudeli, tajā atlikušo vīnu ielēja glāzē.

-       Tev ēst negribas? Tengo pavaicāja. Pa ceļam uz mājām viņi abi nelielā restorāniņā pie Koendzi stacijas bija paēduši spageti. Neko daudz, un nu jau bija pagājis labs laiks. — Varu pagatavot sviestmaizi vai kaut ko tādu, vienkāršu.

-       Man ēst negribas. Es gribētu palasīt, ko jūs uzrakstījāt.

-      To, ko es tikko uzrakstīju? -Jā-

Tengo paņēma rokā pildspalvu, pavirpināja pirkstos. Viņa lielajā rokā tā izskatījās ļoti maza. Kamēr manuskripts nav uzrakstīts līdz galam, izlabots, to nevar citiem rādīt. Tas nav uz labu.

-      Nav uz labu.

-      Tā man pašam šķiet.

Fukaeri kādu brīdi skatījās Tengo. Tad savilka ciešāk pidžamas apkaklīti.

-      Nu tad kaut ko palasiet.

-      Ja es palasīšu priekšā, tu aizmigsi? "Jā-

-      Tā tev Skolotājs Ebisuno lasa priekšā?

-     Skolotājs vienmēr palasa.

-      Vai "Stāstu par Heike" ari Skolotājs lasīja tev priekšā?

Fukaeri papurināja galvu.

-       Noklausījos kaseti.

-      Un tā iemācījies no galvas? Tās laikam bija vairākas kasetes?

Fukaeri ar abām rokām parādīja, cik liela bijusi kasešu kaudzīte.

-      Kuru nodaļu tu norunāji no galvas preses konferencē?

-       Bēgšana no galvaspilsētas.

-       Taira ir sakauti, bet Minamoto klanā izceļas strīds, un Jorimoto padzen Jošicune, kuram jāpamet galvaspilsēta.

-Jā-

-      Vai vari norunāt vēl kādu nodaļu?

-       Kuru jūs gribētu dzirdēt.

Tengo sāka domāt par to, kādas epizodes ir "Stāstā par Heike". Galu galā stāsts ir garš, epizožu bez skaita.

— Dannouras kauju.

Fukaeri klusēdama koncentrējās, tas neprasīja vairāk par divdesmit sekundēm. Tad sāka deklamēt.

Drīz vien Gendzi kareivji pārņēma Heike kuģi, jūrnieki un airētāji, šauti un slaktēti, gulēja kuģa dibenā, negribēdami to pamest. Tomomori, jaunais vidējais padomnieks, kāpa laiviņā un devās uz valdnieka kuģi. "Šai pasaulei gals klāt! Tik paskaties uz tām posta ainām te jūrā ap mums." Viņš skraidīja šurpu turpu, kopa un tīrīja pats savām rokām.

Dāmas taujāja: "Padomniek, kas kaujā notiks ar mums?""Būs tā retā iespēja iepazīties ar austrumu vīriešiem," viņš teica un smējās. "Kā var tādā brīdī dzīt jokus," dāmas kliedza.

Otrās kārtas mūķene, ilgi domājusi, bija izlēmusi. Pārmeta tumšpelēkos apakšsvārkus pār galvu, sacēla zīda svārkus, cieši apsēja tos ap sāniem, pasita lūgšanu krelles padusē, apjoza dārgo valdnieka zobenu, paņēma mazo valdnieku klēpī.

"Kaut esmu tik sieva, bet ienaidniekiem rokās nedošos. Es aizeju kopā ar Viņa Augstību. Tie, kuri sirdī grib palikt uzticīgi, lai steigšus tad seko."

Valdnieks bija astoņus gadus vecs, betvieds saviem gadiem, žilbinoši skaists, melnie mati krita pār muguru.

"Mūķene, kurp mēs dodamies?" jaunais valdnieks jautāja. Asaras ridama, viņa sacīja: "Jums jāsaprot, jūs esat valdnieks, jo iepriekšējā dzīvē esat visus likumus pildījis, bet tagad jums seko ļauna karma, nu veiksme ir izsmelta. Pagriezieties uz austrumiem, sakiet atvadu vārdus dižajam Ises templim. Pagriezieties uz rietumiem, lūdziet Amidu-Budu, lai ielaiž jūs savā rietumzemē. Šajā pasaulē ir tik daudz ciešanu, es vedīšu jūs uz laimīgāku zemi, ko sauc par paradīzi," viņa raudādama teica. Valdnieks, baložzilās drānās, asaru pilnām acīm, salika kopā skaistās rociņas, paklanījās vispirms uz austrumiem, teikdams ardievas Ises templim, tad pagriezās uz rietumiem un sauca Būdas vārdu. Otrās kārtas mūķene pacēla viņu un mierināja, teikdama: "Arī apakš viļņiem ir galvaspilsēta." Tad kopā ar viņu ielēca dzelmē.

Aizvērtām acīm klausoties, kā viņa deklamē, radās sajūta, it kā stāstu skandētu klejojošs priesteris bivas pavadībā. Sākotnēji taču "Stāsts par Heike" radās kā mutvārdu literatūras darbs, Tengo atausa atmiņā. Fukaeri parastais runas veids bija ļoti vienmuļš, bez intonācijām un uzsvariem, taču, sākot skandēt stāstu, balss kļuva pārsteidzoši spēcīga, ar bagātīgu kolorītu. Patiešām varētu nodomāt, ka viņā kaut kas iemiesojies. Tik dzīvs bija šīs 1185. gadā Kanmonas jūras šaurumā notikušās varonīgās kaujas attēlojums. Tairas klana jeb Heiši sakāve kļuva vēl skaidrāka, klausoties, kā mūķene ar mazo valdnieku ielec ūdenī un visas galma dāmas viņai seko, negribēdamas krist no austrumiem nākošo vīru rokās. Tādā šausmu brīdī viņas uzmundrina ar jokiem, lai pasteidzas, ja nevēlas, vēl dzīvas būdamas, izjust elles mokas. Labāk pašām tepat beigt savu dzīvi.

—  Vai turpināt, — Fukaeri pavaicāja.

—   Nē, pietiks. Paldies, — Tengo, līdz sirds dziļumiem pārsteigts, atteica.

Tengo labi saprata, kāpēc preses konferences laikā žurnālisti bija zaudējuši valodu.

—   Saki, kā tev izdevās iemācīties no galvas tik garu sacerējumu!

—  Daudzreiz klausījos kasetes.

— Parasts cilvēks, pat nezin cik reižu klausoties kasetes, nespētu dzirdēto iemācīties no galvas, Tengo sacīja.

Tad viņš pēkšņi iedomājās, vai šī meitenes spēja tā vietā, lai lasītu grāmatas, atcerēties dzirdēto nav īpaša, tāda, kas parastiem cilvēkiem nepiemīt. Tāpat kā bērni, kuriem ir gaišredzības spējas, var vienā mirklī atcerēties milzīgu vizuālās informācijas apjomu.

-       Gribu, lai palasāt grāmatu, Fukaeri sacīja.

—  Kādu grāmatu tu gribētu klausīties?

—  Vai jums ir tā grāmata, par kuru iepriekš runājāt, — Fukaeri pajautāja. Tā grāmata, kurā ir Lielais Brālis.

-      Vai "1984"? Nē, šeit tās nav.

-       Par ko tur ir.

Tengo mēģināja atsaukt atmiņā grāmatas sižetu.

—  Es gan to lasīju ļoti sen, biju paņēmis no skolas bibliotēkas. Visos sīkumos vairs labi neatceros, bet grāmata izdota 1949. gadā, tolaik 1984. gads bija tāla nākotne.

—  Šis gads.

-      Jā, šogad ir tieši 1984. gads. Arī nākotne kaut kad kļūst par tagadni. Un tā tūlīt pat — par pagātni. Džordžs Orvels tajā romānā aprakstīja totalitārismam pakļautu nākotnes sabiedrību. Pār cilvēkiem bargi valda diktators. Informācija tiek ierobežota, vēsture nemitīgi tiek pārrakstīta. Galvenais varonis strādā tādā vietā, viņa uzdevums ir pārrakstīt vārdus. Kad izveidota jauna vēsture, vecā tiek pilnībā iznīcināta. Turklāt tiek mainīta arī valoda, vārdi gan paliek, bet tiem piešķir citu nozīmi. Un vēsturi pārraksta tik bieži, ka neviens vairs nesaprot, kas ir īstenība. Vairs nevar saprast, kurš ir ienaidnieks, kurš — atbalstītājs. Par to ir šis stāsts.

-       Par vēstures pārrakstīšanu.

—  Atņemt vēsturei kādu tās daļu ir tas pats, kas atņemt kādu daļu cilvēka personībai. Tas ir noziegums.

Fukaeri kādu bridi to pārdomāja.

— Mūsu atmiņas veidojas no individuālajām un kopējām atmiņām, Tengo sacīja. Abas ir cieši saistītas. Un vēsture ir mūsu kopējās atmiņas. Ja tās atņem vai pārraksta, tad ari mēs vairs nevaram pastāvēt kā personības.

-      Jūs ari pārrakstījāt.

Tengo smiedamies iedzēra malku vīna.

-       Es tavam romānam ķēros klāt, tikai lai to uzlabotu, vēstures pārrakstīšana ir kaut kas gluži cits.

—  Bet tagad tās grāmatas par Lielo Brāli te nav.

-      Diemžēl. Tāpēc es nevarēšu to palasīt tev priekšā.

—  Var arī kādu citu grāmatu.

Tengo nostājās pie grāmatplaukta un sāka pētīt grāmatu muguriņas. Viņš savā dzīvē bija izlasījis daudz grāmatu, bet pašam to bija maz. Nezin kāpēc viņam nepatika savās mājās krāt daudz mantu. Tāpēc izlasītās grāmatas, izņemot kādas īpašas, Tengo pārdeva antikvariātā. Pirka tikai tādas grāmatas, kuras uzreiz bija nolēmis izlasīt, svarīgas grāmatas lasīja rūpīgi, lai tās iespiestos atmiņā. Ja bija nepieciešamas kādas citas grāmatas, paņēma tās no tuvējās bibliotēkas.

Grāmatas izraudzīšanās prasīja laiku. Tengo nebija pieradis lasīt priekšā, tāpēc viņam bija grūti izvēlēties grāmatu, kas šķistu klausītājai piemērota. Pēc ilgas šaubīšanās viņš izņēma grāmatu, kuru bija pabeidzis lasīt iepriekšējā nedēļā, — Antona Čehova "Sahalīnas salu". Interesantākajās vietās viņš bija ielīmējis lapiņas, tāpēc varēs ātri atrast un nolasīt tikai tās.

Pirms sāka priekšālasīšanu, viņš īsi paskaidroja Fukaeri, kas tā ir par grāmatu. 1890. gadā, kad Čehovs devās uz Sahalīnu, viņš bija tikai trīsdesmit gadus vecs. Vienu paaudzi jaunāks par Tolstoju un Dostojevski, jauns, daudzsološs, slavēts rakstnieks, un nevienam nebija skaidri īstie iemesli, kāpēc viņš pameta lielisku dzīvi galvaspilsētā Maskavā un devās uz Sahalīnu, uz pasaules galu, kur nodzīvoja ilgu laiku. Sahalīnu tolaik galvenokārt izmantoja kā katorgas vietu, un parastam cilvēkam tā bija nelaimes un posta simbols. Turklāt tolaik Sibīrijas dzelzceļa vēl nebija un viņam nācās nobraukt četrus tūkstošus kilometru zirgu vilktā karietē, izturot galēju aukstumu, un tas nežēlīgi izvārdzināja viņa jau tā diezgan trauslo organismu. Kad šis astoņus mēnešus garais ceļojums uz Tālajiem Austrumiem bija galā, Čehovs uzrakstīja grāmatu "Sahalīnas sala", un tā daudzos lasītājos radīja ārkārtīgu apjukumu. Mākslinieciskās izteiksmes ziņā ļoti skops darbs, drīzāk līdzinājās lietišķam ziņojumam vai topogrāfiskam aprakstam. "Kāpēc gan Čehovam vajadzēja šķiest savu tik dārgo rakstnieka laiku tādām muļķībām un bezjēdzībām," apkārtējie baumoja. Starp kritiķiem bija tādi, kuri uzskatīja, ka tā ir "sociāli ievirzīta pašslavināšana", kā arī tādi, kuri domāja, ka "viņam bija aptrūcis materiāla, par ko rakstīt, tāpēc devās meklēt sensāciju". Tengo parādīja Fukaeri dažādas kartes saistībā ar šo grāmatu, kā arī Sahalīnas atrašanās vietu.

— Kāpēc Čehovs aizbrauca uz Sahalīnu, — Fukaeri pavaicāja.

—  Vai tu domā — kā man šķiet, kāpēc viņš to darīja?

—  Jā. Jūs to grāmatu izlasījāt.

—  Izlasīju.

—  Ko jūs nodomājāt.

— Varbūt Čehovs pats tā īsti iemeslu nesaprata, Tengo atbildēja. — Proti, varbūt viņam vienkārši iegribējās uz turieni aizbraukt. Skatījās uz Sahalīnas salas apveidu kartē, un viņam sagribējās turp doties par katru cenu, uz labu laimi. Man ari ir līdzīgi gadījies. Skatoties kartē, rodas tāds noskaņojums — lai tur kas, man uz turieni jābrauc. Nezin kāpēc lielākoties tās ir tālas un grūti aizsniedzamas vietas. Bet man par katru cenu gribas uzzināt, kāda tur ir ainava, kas tur notiek. Tas ir kā masalas. Nav iespējams parādīt citiem šīs aizrautības avotu. Vienkāršā izpratnē to varētu saukt par ziņkāri. Neizskaidrojamu iedvesmu. Protams, tajā laikā ceļojums no Maskavas uz Sahalīnu nozīmēja neiedomājamas grūtības, un es domāju, ka tas vien nevarēja būt Čehova rīcības iemesls.

-      Kāds vēl.

—   Čehovs bija gan rakstnieks, gan ārsts. Tāpēc iespējams, ka viņš kā zinātnieks gribēja pats savām acīm apskatīt milzīgās Krievijas novārdzinātāko daļu. Dzīvodams Maskavā kā slavens rakstnieks, viņš patiesībā literārajās aprindās nekad nejutās kā savējais. Viņu šķebināja šo aprindu atmosfēra, viņam bija sajūta, ka zūd pamats zem kājām, ar pretenciozajiem rakstniekiem nebija satuvinājies. Atmiņā aizķērās tikai kritiķu ļaunums. Ceļojums uz Sahalīnu bija sava veida svētceļojums, lai nomazgātu šos literatūras netīrumus. Tā nu Sahalīnas sala viņu daudzējādā ziņā satrieca. Laikam arī tāpēc Čehovs par Sahalīnu neuzrakstīja nevienu literāru darbu. Šis pusgads nebija viegli pārvēršams literatūras izejmateriālā. Sala viņu it kā inficēja un savā ziņā kļuva par daļu no viņa paša. Varbūt tieši to viņš meklēja.

-      Interesanta grāmata, Fukaeri pavaicāja.

—   Es izlasīju ar interesi. Kā jau teicu, tajā ir daudz skaitļu un statistikas, īpašas literāras noskaņas grāmatā nav. Tajā dziļi atklājas Čehovs kā zinātnieks. Bet man likās, ka samanu arī Čehova tīri cilvēcisku apņēmību. Un pat šādā pragmatiskā tekstā laiku pa laikam ievīti izcili cilvēku portretējumi un dabas apraksti. Arī kā tīri lietišķa literatūra darbs nav slikts. Reizēm pat lielisks. Piemēram, tās vietas, kurās viņš raksta par giļakiem.

—  Giļakiem, — Fukaeri noteica.

—  Giļaki bija tauta, kas apdzīvoja Sahalīnu, pirms krievi to kolonizēja. Senos laikos tie dzīvoja dienvidos, bet tad tos izspieda no Hokaido ienākušie aini un viņi apmetās salas vidienē. Ainus no Hokaido savukārt izspieda japāņi. Čehovs no tuva attāluma novēroja giļaku dzīvi un kultūru, kuri pārkrievošanas dēļ izzuda, un centās to pēc iespējas precīzāk dokumentēt.

Tengo nolasīja priekšā fragmentus par giļakiem. Lai klausītājai būtu vieglāk uztvert, viņš lasīja, vietumis teikumus saīsinādams un šo to mainīdams.

Giļakiem ir drukna, spēcīga miesas būve; viņi ir vidēja, pat maza auguma. Ja viņi būtu liela auguma, tad nevarētu taigā brīvi pārvietoties. Stipriem kauliem, visi skriemeļi un cīpslas, pie kurām piestiprināti muskuļi, ir ļoti labi attīstīti. Muskuļi arī spēcīgi, tie vajadzīgi cīņā ar dabu. Viņi ir gan spēcīgi un drukni, bet ne aptaukojušies. Resni vai apaļīgi giļaki nav redzēti. Skaidrs, ka visi tauki tiek sadedzināti, lai uzturētu ķermeņa temperatūru. Zemajā temperatūrā un ārkārtējā gaisa mitrumā Sahalīnas iedzīvotāji citādi izdzīvot nevar. Ņemot to vērā, ir saprotams, kāpēc viņi ēd tik daudz treknas barības trekno roņu gaļu, lašus, stores, vaļu taukus -, vēl asiņainu, jēlu gaļu vai ari to izkaltē un sasaldē, lai varētu pieēsties līdz sātam. No tādas raupjas barības ēšanas viņiem ir ļoti spēcīgi attīstīti žokļi un zobi pagalam nodiluši. Viņi ēd tikai gaļu, vien paretam, kad gatavo ēdienu mājās vai dzīro, pie zivīm un gaļas pieliek Mandžūrijas ķiplokus un meža ogas. Ņeveļskis apgalvo, ka giļaki zemkopību uzskata par lielu ļaunumu, tic, ka cilvēks, kas sāks zemi uzrakt vai kaut ko stādīt, noteikti mirs. Taču, ja viņus pacienā ar krievu maizi, labprāt mielojas. Arī šobrīd Aļeksandrovskā vai Rinovskā bieži gadās sastapt giļaku ar krievu apaļās maizes kukuli azotē.

Tengo apklusa, ievilka elpu. Mēģināja uzminēt Fukaeri noskaņojumu, kura visu laiku bija uzmanīgi klausījusies.

-     Vai man lasīt tālāk? Varbūt paņemsim citu grāmatu? — viņš pajautāja.

-      Gribu uzzināt vēl kaut ko par giļakiem.

-      Tātad — turpināsim?

-      Varu iekārtoties gultā, Fukaeri pavaicāja.

Abi pārvācās uz guļamistabu. Fukaeri ieritinājās gultā, bet Tengo apsēdās krēslā tai līdzās. Tad lasīja tālāk.

Giļaki seju nemazgā vispār, tāpēc viņu īsto ādas krāsu nezina pat etnologi. Arī veļu nemazgā, ādas apģērbs un apavi izskatās kā tikko nodīrāti no beigta suņa. Giļaki nejauki smird, tuvojoties viņu mītnēm, var sajust kaltētu zivju, pūstošu zivju iekšu nepatīkamo, reizēm neizturamo dvaku. Pie visām mājām iekārtota vieta zivju kaltēšanai, no tālienes raugoties, it īpaši, ja spīd saule, tās izskatās kā koraļļu virtenes. Bet Krūzenšterns rakstīja, ka tuvumā varot redzēt, ka kaltētavā zemi klāj apmēram trīs centimetrus bieza tārpu kārta.

-       Krūzenšterns.

-      Es domāju, ka tas bija pirmais pētnieks. Čehovs, gatavojoties braucienam, izlasīja pirms tam sarakstītās grāmatas par Sahalīnu.

-       Lasi tālāk.

Iestājoties ziemai, giļaki, sapulcējušies ap dūmojošo pavardu jurtā, visi, ieskaitot arī sievietes un bērnus, pīpē. Nav ziņu par saslimstību un mirstību giļaku vidū, taču jādomā, ka šādi nehigiēniski un neveselīgi dzīves apstākļi atstāj negatīvu ietekmi uz viņu veselību. Var jau būt, ka iemesls tam, ka viņi ir maza auguma, piepampušām sejām, bez mundruma, meklējams šajos neveselīgajos apstākļos.

—  Nabaga giļaki, — Fukaeri noteica.

Dažādu grāmatu autori dažādi vērtē giļaku raksturu, tomēr vienā ziņā visi ir vienisprātis, proti, ka šajā tautā nav nekā kareivīga, viņiem nepatīk strīdi un ķildas, tie mierīgi sadzīvo ar visiem kaimiņiem. Pret jaunu cilvēku ierašanos viņi izturas ar aizdomām, baidoties par savu nākotni, taču uzņem tos laipni, bez iebildumiem, pats sliktākais, ko viņi tādās reizēs darījuši, melojuši par to, cik Sahalīna esot drūma vieta, cerot tādējādi aizvilināt svešzemniekus prom no salas. Ar Krūzenšterna pavadoņiem viņi apskāvās, un, kad saslima L. I. Šrenks, šī vēsts strauji izplatījās giļaku vidū un viņus patiesi skumdināja. Viņi melo tikai tad, kad tirgojas vai sarunājas ar, viņuprāt, aizdomīgu, bīstamu cilvēku, bet, pirms melot, savā starpā saskatās kā bērni. Jebkuri meli un lielīšanās parastā, ne darījumu dzīvē viņiem riebjas.

—  Lieliskie giļaki, Fukaeri sacīja.

Pienākumus, ko uzņēmušies, giļaki veic kārtīgi, un vēl nav gadījies, ka kāds giļaks nomestu pa ceļam pastu vai izšķērdētu otra mantu. Viņi ir braši, apķērīgi, priecīgi, nepiespiesti un bagāto vai vareno klātbūtnē itin nemaz nejūtas neērti. Nekādu varu pār sevi neatzīst, un šķiet, ka viņiem nav pat tādu jēdzienu kā "jaunākais" un "vecākais". Kā runā un raksta, giļaki pat ģimenēs neciena vecākos. Tēvs nedomā par to, ka viņš ir vecāks par dēlu, un dēls neciena tēvu, dzīvo, kā pats grib; vecajai mātei jurtā nav lielāka noteikšana kā pusauga skuķim. Bošņaks raksta, ka ne vienu reizi vien gadījies redzēt, ka dēls sit un padzen no mājas miesīgu māti un neviens neuzdrīkstas neko iebilst. Vīriešu kārtas ģimenes locekļi savā starpā ir vienlīdzīgi; ja cienājat giļakus ar degvīnu, tad tas jāpiedāvā arī pašiem mazākajiem.

Taču ģimenes sievietes visas ir vienlīdz beztiesiskas, vai tā ir vecāmāte, māte vai zīdainīte; pret viņām izturas kā pret mājlopiem, kā pret mantu, ko var izmest, pārdot, spārdīt kā suni. Suņus giļaki kādreiz paglauda, bet sievietes — nekad. Laulību netur nekādā vērtē, tā ir mazāk svarīga nekā, piemēram, plītēšana, tā nav saistīta ne ar kādiem reliģiskiem vai māņticīgiem rituāliem. Giļaks iemaina šķēpu, laivu vai suni pret sievieti, ved to pie sevis uz jurtu un liekas ar viņu uz lāčādas — un viss. Daudzsievība ir atļauta, taču nav attīstīta, kaut gan sieviešu ir vairāk nekā vīriešu. Giļaku nicinājums pret sievieti kā pret zemāku radību vai lietu sasniedz tādu pakāpi, ka viņiem pat ir pieļaujama sieviešu verdzība tiešā un rupjā šī vārda nozīmē. Acīmredzams, ka viņi tās uzskata par tādu pašu preci kā tabaka un audekls. Zviedru rakstnieks Strindbergs, slavenais sieviešu nīdējs, kurš vēlas, lai sieviete būtu tikai verdzene un iztaptu vīrieša iegribām, būtībā ir giļaku domubiedrs; ja viņš atbrauktu uz Sahalīnu, giļaki viņu apskautu.

Tengo uz bridi apklusa, bet Fukaeri klusēja, nekādus iespaidus nepauda. Tengo turpināja.

Viņiem nav nekāda priekšstata par likumību un pārkāpumiem. Par to, cik viņiem grūti mūs saprast, liecina fakts, ka giļaki nezina, ko nozīmē ceļš. Pat tajās vietās, kur ir ierīkoti ceļi, viņi tik un tā iet cauri taigai. Bieži redzami kopā ar ģimenēm un suņiem brienam cauri purviem pat tad, ja tuvumā ir ceļš.

Fukaeri bija aizvērusi acis un elpoja pavisam klusi. Tengo kādu bridi nolūkojās viņas sejā, tomēr netika skaidrībā, vai viņa guļ vai neguļ. Tāpēc pāršķīra lappusi un turpināja lasīt viņai priekšā. Ja Fukaeri ir iemigusi, tad gribējās, lai viņa aizmieg ciešāk, un tāpēc Tengo nolēma, ka vēl kādu bridi palasīs Čehovu skaļi.

Kādreiz pie grīvas atradās Naibuči postenis. Dibināts 1866. gadā. Micuļs tur atrada 18 celtnes, apdzīvotas un neapdzīvotas, kapelu un provianta veikalu. Kāds korespondents, kas Naibuči apmeklēja 1871. gadā, raksta, ka tur bijuši divdesmit zaldāti, kurus komandējis junkurs; vienā no mājām skaista, gara auguma zaldāta sieva cienājusi viņu ar svaigām olām un rupjmaizi, slavējusi šejienes dzīvi un sūdzējusies tikai par to, ka cukurs esot pārāk dārgs. Tagad no šim mājām nekas vairs nav palicis un, paraugoties visapkārt tuksnesī, šķiet, ka skaistā, garā zaldāta sieva bijusi tikai mīts. Te uzceļ jaunu māju, sarga būdu vai staciju, bet neko citu. Jūra šķiet auksta, miglaina, tā krāc, augsti, sirmi viļņi sitas pret krastu, it kā gribētu izmisumā iesaukties: "Ak, Dievs, kamdēļ tu mūs radīji?" Šis jau ir Lielais jeb Klusais okeāns. Šajā Naibuči krastā var dzirdēt cirvju klaudzoņu, tur katordznieki būvē namu, bet otrā, neiedomājami tālajā krastā ir Amerika. Pa kreisi redzami miglā tītie Sahalīnas zemesragi, pa labi — ari zemesrags… bet visapkārt nevienas dzīvas dvēseles, ne putna, ne mušas, un nevar saprast, kādēļ te krāc viļņi, kas viņos naktīs klausīsies, kad es aiziešu no šejienes. Te, krastā, prātā nāk nevis domas, bet pārdomas; baisi, bet vienlaikus gribas nebeidzami te stāvēt, vērot vienmuļo viļņu kustību un klausīties to dusmīgajā krākoņā.

Izskatījās, ka Fukaeri ir cieši aizmigusi. Uzmanīgi ieklausoties, varēja sadzirdēt, kā viņa miegā rāmi elpo. Tengo aizvēra grāmatu, nolika to uz mazā galdiņa pie gultas. Tad piecēlās, nodzēsa guļamistabā gaismu un vēl pēdējoreiz uzmeta skatienu Fukaeri. Viņa bija pagriezusi seju pret griestiem, lūpas cieši sakniebusi, gulēja ciešā miegā. Tengo aizvēra durvis un atgriezās virtuvē.

Tomēr viņš nespēja turpināt darbu pie sava romāna. Čehova attēlotā vētras plosītā krasta ainava nomāca. Tengo, acis aizvēris, jutās tā, it kā viens pats stāvētu tuksnesīgajā Ohotskas jūras krastā, kur nebija ne cilvēka esības zīmes, un grima dziļās pārdomās. Viņš spēja iedomāties, ko juta Čehovs. Laikam gan šajā pasaules malā viņš izjuta nospiedošu bezspēcību. Deviņpadsmitā gadsimta beigu Krievijas rakstniekam tā noteikti bija tas pats, kas apziņa, ka viņš nespēj izbēgt sūrajam liktenim. Pat ja viņš aizbēga no Krievijas, Krievija tik un tā bija viņā pašā.

Tengo izskaloja vīna glāzi, vannas istabā iztīrīja zobus, nodzēsa virtuvē gaismu, tad apgūlās dīvānā uz sāniem, apsedzās un centās aizmigt. Skaļie viļņu dārdi skanēja ausīs. Tomēr apziņa pamazām pieklusa, un viņš ieslīga dziļā miegā.

Nākamajā rītā viņš pamodās pulksten astoņos. Fukaeri bija prom. Aizlienēto pidžamu viņa bija ielikusi veļas mašīnā, tāpat ar uzlocītām piedurknēm un bikšu starām. Uz virtuves galda bija atstāta zīmīte. Uz piezīmju lapas bija uzrakstīts: "Ko tagad dara giļaki? Braucu mājās." Rakstu zīmes bija sīkas, stūrainas, tās kaut kādā ziņā izskatījās nedabiskas. Noraugoties no augšas, tās atgādināja liedaga smiltīs salasītus un citu pie cita sarindotus gliemežvākus. Viņš salocīja papīra lapiņu un ielika rakstāmgalda atvilktnē. Ja to pamanītu draudzene, kura būs klāt ap vienpadsmitiem, tas noteikti beigtos ar dusmu uzplūdu.

Tengo glīti saklāja gultu, nolika atpakaļ grāmatplauktā Čehova sacerējumu. Tad uzvārīja kafiju un pagatavoja grauzdētu maizīti. Brokastodams sajuta krūtīs tādu kā smagumu. Vajadzēja laiku, lai saprastu, kas tas īsti ir. Aizmigušās Fukaeri seja. Vai viņš būtu meitenē iemīlējies? Nē, nekā tamlīdzīga, Tengo sev teica. Vienkārši viņā ir kaut kas tāds, kas gluži fiziski aizskar viņa dvēseli. Kāpēc viņu tik ļoti iespaido pidžama, kas bijusi mugurā Fukaeri? Kāpēc (pašam neapzinoties) viņš to paņēma rokās un ieelpoja tās smaržu?

Pārāk daudz jautājumu. "Rakstnieks nav cilvēks, kas atbild uz jautājumiem. Viņš uzdod jautājumus," to noteikti sacījis Čehovs. Diezgan slavens izteikums. Bet, lai ko viņš būtu sacījis savos darbos, viņš tāpat arī izturējās pats pret savu dzīvi. Tajā gan bija jautājumi, bet nebija atbilžu. Zinādams, ka ir nedziedināmi slims ar diloni (būdams ārsts, viņš nevarēja to nesaprast), centās šo realitāti ignorēt un neticēja savai nāvei pat tad, kad jau gulēja uz nāves gultas. Nomira jauns no plaušu asiņošanas.

Tengo nogrozīja galvu, piecēlās no galda. Šodien atnāks draudzene, tāpēc tagad jāizmazgā veļa un jāuzkopj dzīvoklis. Domāt varēs vēlāk.

21. NODAĻA Aomame vienalga, cik tālu būs jāiet

Aomame devās uz priekšpilsētas bibliotēku, atkārtoja to pašu procedūru, ko iepriekšējā reizē, un atvēra uz galda avīžu sējumu, lai vēlreiz izpētītu to, kas bija rakstīts par apšaudi, kura pirms trim gadiem bija izvērsusies Jamanaši prefektūrā starp radikālu grupējumu un policiju. "Pirmsākumu", vecās kundzes pieminētā reliģiskā grupējuma, galvenā mītne atrodas Jamanaši kalnos. Ari apšaude notika Jamanaši kalnos. Var jau būt, ka tā ir tikai sakritība. Taču Aomame necieta nejaušas sakritības. Šie abi fakti kaut kādā ziņā noteikti ir saistīti. Ari vecās kundzes pieminētais "tik nopietnais incidents" norādīja uz kaut kādu saistību.

Apšaude notika pirms trim gadiem 1981. gada (saskaņā ar Aomames hipotēzi — trīs gadus pirms 1Q84. gada) 19. oktobrī. Par apšaudes detaļām Aomame jau iepriekšējā bibliotēkas apmeklējuma laikā bija rūpīgi izpētījusi visus rakstus un diezgan daudz par to zināja. Tāpēc šo daļu tikai pārskrēja ar acīm, bet koncentrējās uz rakstiem, kurus publicēja dienās pēc šī notikuma un kuros incidents tika analizēts no dažādiem skatpunktiem.

Apšaudes sākumā ar Ķīnā ražotiem kalašņikoviem nošāva trīs policistus. Divus smagi ievainoja. Pēc tam bruņotais radikāļu grupējums aizbēga kalnos un bruņotas policijas vienības uzsāka vērienīgu pakaļdzīšanos. Pievienojās arī Pašaizsardzības spēku vienības ar helikopteru. Rezultāts bija šāds: trīs grupas locekļus, kuri atteicās padoties, nošāva, divus smagi ievainoja (viens no tiem pēc trim dienām slimnīcā nomira; par to, kas notika ar otru smagi ievainoto, avīzes nerakstīja), četrus notvēra, tie bija vai nu neskarti, vai viegli ievainoti. Pašaizsardzības spēku kareivjiem un policistiem mugurā bija ļoti drošas bruņuvestes, no viņiem neievainoja nevienu. Tikai viens policists, dzenot bēgļiem pēdas, nokrita no klints un salauza kāju. Nebija zināma tikai viena grupējuma dalībnieka atrašanās vieta. Lai gan tika veikta vērienīga meklēšana, šim vīrietim izdevās nozust.

Kad apšaudes izraisītais šoks bija nedaudz norimis, avīzēs sāka sniegt sīkāku informāciju par šīs radikālās grupas rašanās apstākļiem. Viņi bija septiņdesmito gadu studentu nemieru "bandubēmi". Vairāk nekā puse dalībnieku bija iesaistīti Tokijas Universitātes Jasudas auditorijas un Todau lietā vai universitātes blokādē. Pēc tam kad motorizētās vienības sagrāva viņu "cietoksni" un pašus padzina no universitātes, arī studenti un pasniedzēji, kas universitātē bija nodarbojušies ar politiskām aktivitātēm, nodibināja sektu un aizsāka komūnas kustību Jamanaši kalnos. Sākumā viņi pievienojās "Takašimas skolai", kas bija lauksaimnieciska komūna, tomēr, neapmierināti ar dzīvi tajā, atdalījās un kļuva neatkarīgi. Viņi atjaunoja pamestu kalnu ciematu un izvērsa lauksaimniecisku darbību. Sākumā darbs bija diezgan smags, bet tad pilsētās radās interese par bioloģiskās lauksaimniecības produktiem un lauksaimniecības produkcijas pārdošana kļuva par šīs miermīlīgās grupas biznesu. Tā kā komūna strauji attīstījās, viņi ari paplašināja savus laukus. Lai nu kā, bet viņi strādāja nopietni, grupas līdera vadībā. Šo komūnu sauca "Pirmsākumi".

Aomame stipri saviebās, norija siekalas. Ļoti skaļi. Tad pabungoja ar pildspalvu pa galdu.

Viņa lasīja tālāk.

Kaut arī bija sasniegta ekonomiska stabilitāte, kļuva skaidrs, ka "Pirmsākumu" iekšienē sākas šķelšanās. Izveidojās divas lielas nometnes — kaujinieciskais grupējums, kurš sekoja marksisma mācībai un aizvien tiecās pēc revolucionāras partizānu kustības, un otrs, miermīlīgais, kas labi saprata, ka mūsdienu Japānā vardarbīga revolūcija nav iespējama, pieņēma šo faktu, taču noliedza kapitālisma garu, un viņu dzīve bija saistīta ar zemi un dabu. 1976. gadā situācija bija nokaitēta tik tālu, ka skaitliski lielākais miermīlīgo grupējums panāca kaujinieciskā aiziešanu no "Pirmsākumiem".

Tas nenozīmē, ka "Pirmsākumi" radikālo grupējumu padzina ar varu. Spriežot pēc tā, ko rakstīja avīzes, tie radikāļiem piedāvāja citu zemi un līdzekļus, kopumā pieklājīgi palūdza, lai pārceļas. Radikāļi piekrita pārcelties un jau citā vietā izveidoja paši savu komūnu, kuru nosauca par "Ausmu". Pēc tam kādā brīdī viņu rokās nonāca nopietns bruņojums. Par to, kādā veidā un par kādiem līdzekļiem viņi to ieguva, vēl notiek izmeklēšana.

Savukārt lauksaimnieku kopiena "Pirmsākumi" pārvērtās par reliģisku grupējumu; šāda pavērsiena cēloņi nebija skaidri ne avīzēm, ne policijai. 1979. gadā tā ieguva oficiālu reliģiskas organizācijas statusu. Tad iegādājās apkārtējos zemes gabalus un paplašināja laukus un apbūvi. Ap visu grupējuma teritoriju uzcēla augstu žogu, nepiederošie tur iekļūt nevarēja. "Tas traucē praktizēt ticību," tāds bija paskaidrojums. No kurienes nāca līdzekļi un kāpēc komūna tik strauji pārvērtās par reliģisku organizāciju — par to skaidrības nebija.

Radikāļu grupa, pārcēlusies uz jauno vietu, paralēli lauksaimnieciskai darbībai sāka slepenībā bruņoties, un tai vairākkārt radās nesaprašanās ar kaimiņu zemniekiem. Viens no konfliktiem bija saistīts ar tiesībām izlietot laistīšanai upītes ūdeni, kura plūda cauri grupējuma teritorijai. Kopš seniem laikiem visi apkārtnes zemnieki bija izmantojuši tās ūdeni, bet "Ausma" aizliedza tiem ienākt viņu teritorijā. Strīds ilga vairākus gadus, un "Ausmas" biedri bija fiziski izrēķinājušies ar zemniekiem, kas bija protestējuši pret viņu novilkto metāla stiepļu žogu. Jamanaši prefektūras policisti, saņēmuši kratīšanas atļauju, devās uz "Ausmu", lai noskaidrotu šī ar miesas bojājumu nodarījumu saistītā incidenta apstākļus. Un tur, pilnīgi negaidot, sākās apšaude.

Kad smagā apšaude kalnos bija beigusies un grupējums "Ausma" patiešām sagrauts, reliģiskā grupa "Pirmsākumi" nāca klajā ar publisku paziņojumu. Preses konferencē paziņojumu nolasīja jauns, izskatīgs, lietišķā uzvalkā ģērbies grupas runasvīrs. Būtība bija skaidra. Lai ari pagātnē "Ausma" un "Pirmsākumi" bijuši saistīti, šobrīd starp abiem grupējumiem nekādu saišu vairs neesot. Pēc sadalīšanās tiem bijuši tikai ar darbu saistīti kontakti. "Pirmsākumi" nodarbojas ar lauksaimniecību, ievēro likumus, ir grupējums, kas vēlas pasaulē vairot garīgumu. Kad kļuvis skaidrs, ka ar tiem grupējuma locekļiem, kuri dibināja radikālo, revolucionāro "Ausmu", "Pirmsākumi" vairs kopā nevar pastāvēt, tie mierīgi aizgāja katrs savu ceļu. Pēc tam "Pirmsākumi" kļuvuši par reliģisku grupu un tagad esot oficiāli reģistrēta kā reliģiska organizācija. Cik nelaimīgi, ka izvērsies šāds asiņains incidents, un grupējums no sirds izsakot līdzjūtību policistu ģimenēm, kuri krituši, pildot savu dienesta pienākumu. Taču "Pirmsākumi" šajā notikumā nekādi neesot iesaistīti. Protams, nevarot noliegt faktu, ka "Ausma" patiešām cēlusies no "Pirmsākumiem", un tāpēc, ja tas būtu nepieciešams šī negadījuma izmeklēšanai, kā arī lai kliedētu jebkādas nevajadzīgas šaubas, "Pirmsākumi" esot gatavi sadarboties. Grupējums esot atvērts sabiedrībai, tam neesot nekā slēpjama. Ja vajadzīga kāda informācija, tas vēloties sadarboties, cik vien iespējams.

Pēc pāris dienām, it kā reaģējot uz šo paziņojumu, Jamanaši prefektūras policisti devās pie grupējuma ar kratīšanas atļauju un veselu dienu pārmeklēja gan teritoriju, gan ēkas, gan visus dokumentus. Par lietas apstākļiem iztaujāja vairākus vadošos grupas locekļus.

Policijai bija aizdomas, ka grupējumi "Pirmsākumi" un "Ausma", kaut gan ārēji šķīrušies, tomēr uzturējuši slepenus sakarus. Tomēr izmeklēšanā neizdevās atrast tam nevienu pierādījumu. "Pirmsākumi" bija iekārtoti brīnišķīgā jauktu koku mežā, kur bija uzbūvēti nelieli koka namiņi, daudzi cilvēki tur, ģērbušies vienkāršās drānās, meditēja vai veica askētiskus vingrinājumus. Papildus tam ticīgie nodarbojās ar lauku darbiem. Tur bija tikai daudz lietoti lauksaimniecības darbarīki un tehnika, nekā līdzīga ieročiem vai sprāgstvielām neatrada. Viss bija tīrs un kārtīgs. Tur bija gan jauka ēdamzāle, gan dzīvojamās telpas, vienkāršs (taču pienācīgi aprīkots) medicīnas punkts. Divstāvu bibliotēkā bija daudz budisma rakstu un grāmatu par budismu, kuras speciālisti novērtēja kā izcilus pētījumus un interpretācijas. Tas viss drīzāk atgādināja privātu universitāti. Policisti devās prom vīlušies, tukšām rokām.

Pāris dienu pēc tam uz grupējuma bāzi tika uzaicināti avīžu un televīzijas žurnālisti, un viņu redzētais visumā sakrita ar policijas novērojumiem. Tā nebija iepriekš rūpīgi saplānota ekskursija gida pavadībā, žurnālistiem bija atļauts doties, kurp vien tie gribēja, bez pavadoņiem, brīvi sarunāties ar jebkuru un par to rakstīt rakstus. Bija tikai viens noteikums — lai aizsargātu ticīgo privātumu, fotogrāfijas un ierakstus drīkstēja publiskot tikai ar grupējuma iepriekšēju atļauju. Vairāki grupējuma vadītāji, askētiskās drānās tērpušies, plašajā zālē atbildēja uz žurnālistu jautājumiem, izskaidroja grupējuma ticību un darbības principus. Viņi izteicās pieklājīgi un precīzi. Reliģiskām grupām tik bieži raksturīgo propagandas pieskaņu nemanīja itin nemaz. Viņi drīzāk atgādināja pie prezentāciju sniegšanas pieradušus reklāmas aģentūras pārstāvjus. Tikai citādi ģērbušos.

Mēs nepārstāvam vienu konkrētu konfesiju, viņi paskaidroja. Mums nevajag neko kodificētai rokasgrāmatai līdzīgu. Esam izpētījuši agrīnā budisma avotus, un tajos atrodamas dažādas reliģiskās prakses. Taču šādas reliģiskās prakses nevar uztvert burtiski, tās jāuztver to plūdumā, kā reliģiska atmoda, mēs tiecamies uz to. Tā ir ne tikai katra individuālā atmoda, bet arī kopēja, plašāka atmoda. To neiegūst, vienkārši pieņemot ticību, vispirms jānāk individuālai atmodai, tas ir mūsu doktrīnas pamatā. Tas ir mūsu pamatprincips. Šādā ziņā var teikt, ka mūsu reliģiskā prakse būtiski atšķiras no tradicionālo ticību sistēmas.

Runājot par mūsu resursiem, līdzīgi kā vairumam reliģisko organizāciju, vienu daļu veido ticīgo ziedojumi. Taču pēdējā laikā mūsu mērķis ir kļūt pašpietiekamiem, koncentrējoties uz lauksaimniecību, nevis ziedojumiem. Šāds dzīvesveids "zināt, kad ir gana", šķīsta miesu un norūda garu, un caur to mēs gribam sasniegt dvēseles mieru. Cilvēki, kas saprot sabiedrības konkurences un patērnieciskuma tukšumu, cits pēc cita klauvē pie mūsu organizācijas vārtiem. Ļoti izglītoti cilvēki, augsta līmeņa profesionāļi, cilvēki ar stāvokli sabiedrībā, tādu mums ir ne mazums. Sabiedrībā mūs uztver kā vienu no "jaunajām sektām". Bet mēs neesam viena no fast food sektām, kas piedāvā cilvēkiem ātri atrisināt mūsdienu problēmas. Tas nav mūsu mērķis. Glābt vājos, protams, ir svarīgi, tomēr tie, kurus mēs gribam glābt, ir cilvēki ar augstu apziņas līmeni, un tam ir nepieciešama atbilstoša vieta, varbūt to vajadzētu uztvert kā reliģijas "doktorantūru".

Vienā brīdī mums ar "Ausmas" cilvēkiem radās lielas domstarpības par darbības principiem, mēs pat bijām opozīcijā. Taču pārrunu ceļā nonācām pie mierīga risinājuma, šķīrāmies un katrs aizgājām savu ceļu. Arī viņi tiecas pēc tīriem ideāliem, un cik žēl, ka tas viss beidzās ar šādu traģēdiju. Viņi kļuva pārāk dogmatiski, zaudēja saskari ar reālo mūsdienu sabiedrību, tā bija visu nelaimju sakne. Mēs arī, mācoties no šī gadījuma, sevi vērtēsim vēl bargāk, bet arī turpmāk turēsim atvērtu logu uz sabiedrību. Vardarbība neko neatrisina. Mēs gribētu lūgt, lai jūs saprotat, ka mēs nevienam savu ticību neuzspiežam. Mēs nevervējam ticīgos, mēs nekritizējam citas ticības. Ļaujam cilvēkiem, kas tiecas pēc apskaidrības un garīgiem meklējumiem, tos efektīvi realizēt kolektīvā vidē.

Lielākā daļa žurnālistu atgriezās mājās, izveidojuši pozitīvu priekšstatu par šo reliģisko organizāciju. Vairums ticīgo, gan virieši, gan sievietes, bija stalti un slaidi, arī vecuma ziņā salīdzinoši jauni (manīja gan arī pa kādam vecākam cilvēkam), ar skaidru un atklātu skatienu. Daiļrunīgi, pieklājīgi. Lielākā daļa ticīgo par pagātni izteicās izvairīgi, tomēr vairums no viņiem tiešām bija augsti izglītoti. Pusdienas (tieši tādas ticīgie baudot katru dienu) bija lieliskas, viss svaigs un garšīgs, pagatavots no pašu izaudzētā.

Tādējādi daudzi plašsaziņas līdzekļi šo radikāļu grupējumu, kas bija pārgājis uz "Ausmu", nepārprotami raksturoja kā dēmonus, atkritējus no pareizajām vērtībām. Astoņdesmito gadu Japānā revolucionārie marksistiskie ideāli jau piederēja pagātnei. Jaunieši, kas septiņdesmitajos gados atbalstīja radikālas politiskas kustības, tagad strādāja dažādās profesijās, centās izdzīvot par ekonomiku sauktajā kaujas laukā. Vai ari bija distancējušies no mūsdienu sabiedrības kņadas un sāncensības, katrs savā dzīvē tiecās pēc savām vērtībām. Lai kā tur būtu, pasaule bija pārvērtusies, domas par valdības gāšanu bija tālā pagātnē. Lai ari "Ausmas" incidents bija asiņains un neveiksmīgs, skatoties uz to no tālākas laika distances, tā bija tikai gadalaikam neatbilstoša epizode. Nenozīmēja neko citu kā vien priekškara nolaišanos pār kādu ēru. Tāds bija laikrakstu vispārējais spriedums. "Pirmsākumi" bija jaunās pasaules daudzsološā izvēle. "Ausmai" nekādas nākotnes nebija.

Aomame nolika pildspalvu, dziļi ieelpoja. Tad iedomājās Cubasas pilnīgi neizteiksmīgo, sevī noslēgušos skatienu. Šis acu zīlītes redz mani. Un tajā pašā laikā neredz neko. Tām atņemts kaut kas ļoti svarīgs.

Tas nav tik vienkārši, Aomame nodomāja. Avīžu raksti par "Pirmsākumiem" nebija tīra lieta. Tajā visā bija kaut kāda slepena, neatklāta daļa. No vecās kundzes stāstītā izrietēja, ka cilvēks, kuru dēvēja par "vadoni", izvaro pubertāti nesasniegušas meitenes un skaidroja to kā reliģisku rīcību. Žurnālisti to nezināja. Viņi tur pavadīja tikai pusi dienas. Viņus izvadāja labi organizētā ekskursijā pa klosteri, pacienāja ar svaigu un garšīgu ēdienu, izskaidroja dvēseles apskaidrības jautājumus, un viņiem ar to pietika, tā viņi atgriezās mājās. To, kas tur patiesībā notiek, viņi neredzēja.

Aomame izgāja ārā no bibliotēkas, iegriezās kafejnīcā un pasūtīja kafiju. No kafejnīcas telefona piezvanīja Ajumi uz darbu. Viņa bija teikusi, ka uz šo numuru vienmēr varot zvanīt. Klausuli pacēla kolēģis, viņa esot aizņemta darbā, būšot atpakaļ apmēram pēc divām stundām. Aomame nosauca savu vārdu un solīja piezvanīt vēlāk.

Viņa atgriezās mājās un pēc divām stundām zvanīja vēlreiz. Ajumi pienāca pie telefona.

-       Labdien, Aomame. Kā klājas?

-       Paldies, labi. Un tev?

-      Man ari labi. Tikai nav laba vīrieša. Un tev, Aomame?

-       Man ari tāpat, Aomame atteica.

-       Tas nekam neder, Ajumi sacīja. Mēs, divas tik apburošas, jaunas sievietes, apveltītas ar veselīgu seksuālo apetīti, un sūdzamies. Pasaulē kaut kas nav kārtībā. Kaut ko šajā ziņā vajadzētu darīt.

-      Tā jau ir… Paklau, vai tu vari tik skaļi runāt? Tu taču esi darbā. Tev tuvumā neviena nav?

-       Viss kārtībā. Varam runāt par visu, Ajumi teica.

-      Ja iespējams, es tev gribētu kaut ko palūgt. Nevaru iedomāties nevienu citu, kuram es to varētu lūgt.

-       Nu, es nezinu, vai varēšu noderēt. Bet saki vien.

-      Vai tu zini tādu reliģisku organizāciju "Pirmsākumi"? Bāze ir Jamanaši kalnos.

-      "Pirmsākumi", nu… Ajumi kādu brīdi centās atminēties. — Jā. Man šķiet, ka zinu. Tā radikāļu grupa, kura izvērsa apšaudi Jamanaši kalnos, sākotnēji pie tās piederēja, kaut kas ticīgo komūnai līdzīgs. Sadursmē gāja bojā trīs prefektūras policisti. Žēl. Bet "Pirmsākumi" ar to nebija nekādā veidā saistīti. Pēc incidenta to arī izmeklēja. Bet viss bija kārtībā, tīrs. Vai tā?

—  Es gribu zināt, vai pēc šī notikuma "Pirmsākumos" bijis vēl kaut kas incidentam līdzīgs. Kāda ar viņiem saistīta krimināllieta vai civillieta. Parasts cilvēks nevar to noskaidrot, avīzēs par to neraksta. Bet policija varētu kaut ko tādu noskaidrot, tā es domāju.

—   Tas ir vienkārši tūlīt pameklēšu datorā… tā man gribētos teikt, tomēr diemžēl Japānas policijas datorizācija nav sasniegusi tādu līmeni. Līdz tam vēl laikam nāksies pāris gadu pagaidīt. Tāpēc šobrīd, lai noskaidrotu kaut ko tādu, jāvēršas Jamanaši prefektūras policijā, tad jāgaida, kad attiecīgos materiālus atsūtīs pa pastu. Bet pirms tam ir jāuzraksta dokumentu pieprasījums un jāsaņem priekšnieka apstiprinājums. Un, protams, pienācīgi jāpaskaidro pieprasījuma pamatojums. Galu galā te ir valsts iestāde un viss notiek atbilstoši noteiktai kārtībai.

—  Ak tā, — Aomame noteica. Tad nopūtās. — Nu labi, lai paliek.

—  Bet kāpēc tu par to interesējies? Kāds paziņa ir bijis iejaukts ar "Pirmsākumiem" saistītā incidentā?

Aomame īsti nespēja izlemt, ko darīt, bet tad runāja atklātu valodu.

—   Kaut kas līdzīgs. Saistībā ar izvarošanu. Šobrīd es vēl nevaru neko sīkāk paskaidrot, bet tā ir mazu meiteņu izvarošana. Ir ziņas, ka, izmantojot reliģiju kā aizsegu, tas tur notiekot sistemātiski.

Varēja nojaust, ka Ajumi ir viegli saraukusi uzacis.

—  Hm. Izvaro mazas meitenes. Tas ir nepieļaujami.

—  Protams, nepieļaujami, — Aomame sacīja.

—  Meitenes, cik vecas?

—   Desmit gadus vecas, jaunākas. Katrā ziņā pirms viņām sākušās mēnešreizes.

Ajumi kādu bridi klusēja. Tad monotonā balsī teica:

—   Sapratu. Ja tā, tad es kaut ko izdomāšu. Dosi man divas trīs dienas laika?

—  Labi. Gaidīšu no tevis ziņu.

Pēc tam viņas kādu brīdi vēl parunāja par niekiem, līdz Ajumi sacīja:

—  Tagad man atkal jāiet strādāt.

Nolikusi klausuli, Aomame, sēdēdama atzveltnes krēslā pie loga, vēroja savu labo roku. Slaidi, gari pirksti, īsi apgriezti nagi. Rūpīgi kopti, bet nelakoti. Skatoties uz saviem nagiem, uzmācās doma, ka pašas esība ir tik gaistoša, tik bezspēcīga. Es pati neizlemju neko, pat par savu nagu formu ne. Kāds pēc savas gribas un patikas ir to nolēmis, es esmu tikai klusējošs saņēmējs, nekas vairāk. Vai man tas patīk vai nepatīk, kāds ir nolēmis, ka maniem nagiem būs tieši šāda forma.

Nesen vecā kundze sacīja: "Jūsu vecāki bija jehovieši, vēl šobrīd tādi ir." Tātad tas nozīmē, ka viņi vēl joprojām sludina ticību. Aomamei bija četrus gadus vecāks brālis. Mīļš brālis. Tajā laikā, kad viņa nolēma aiziet no mājām, viņš bija pievienojies vecāku ticībai, dzīvoja reliģisku dzīvi. Nez ko viņš tagad dara? Tomēr Aomamei nebija īpašas vēlēšanās kaut ko uzzināt par savu ģimeni. Viņi bija noiets dzīves posms. Važas pārcirstas pavisam.

Aomame ilgi bija centusies aizmirst to, kas notika pirms vairāk nekā desmit gadiem. Mana dzīve pa īstam sākās desmit gadu vecumā. Viss pirms tam nebija nekas vairāk kā skumjš sapnis. No šīm atmiņām ir jāatbrīvojas. Tomēr, lai kā viņa censtos, sirds viņu ievilka atpakaļ tajā ļaunajā sapnī. Šķita, ka viss, kas viņai ir, sakņojas tajā tumšajā augsnē, pārtiek no tās. Lai cik tālu es aizietu, man tik un tā tur jāatgriežas, Aomame nodomāja.

Man tas "vadonis" ir jānogādā citā pasaulē, Aomame dziļi sirdī nolēma. Manis pašas dēļ.

Ajumi piezvanīja pēc trim dienām, vakarā.

—  Man izdevās šo to noskaidrot, viņa sacīja.

—  Par "Pirmsākumiem"?

—       Jā. Es visādi izdomājos, ko lai dara, un tad atcerējos, ka mana kursabiedra tēvocis strādā Jamanaši prefektūras policijā. Turklāt diezgan augstā amatā. Palūdzu tam puisim palīdzību. Pateicu, ka kāds jauns mūsu radinieks nolēmis iestāties tajā sektā, ka tā ir liela ķeza, nu, tamlīdzīgi. Ka tāpēc vācu informāciju par "Pirmsākumiem". Piedod, ka apgrūtinu, bet vai nevari man palīdzēt. Man tādas lietas diezgan labi padodas.

—  Paldies. Esmu tev ļoti pateicīga, — Aomame sacīja.

—  Tad es piezvanīju tā puiša tēvocim uz Jamanaši policiju, un viņš savukārt iepazīstināja mani ar cilvēku, kas vadīja izmeklēšanu. Un tā man izdevās sazvanīties tieši ar to cilvēku.

—  Brīnišķīgi.

—   Saruna bija diezgan gara. Viņš daudz stāstīja par "Pirmsākumiem", bet lielākā daļa no tā ir lietas, par kurām rakstījušas avīzes un kuras tu arī zini. Es tev izstāstīšu to, kas nav plašāk zināms. Vai tas derēs?

—  Protams.

— Jau agrāk "Pirmsākumiem" vairākkārt bijušas problēmas ar likumību. Ir iesniegtas vairākas civilprasības. Visas nepatikšanas saistībā ar zemes pirkšanas un pārdošanas darījumiem. Izskatās, ka šī sekta ir visai naudīga, tā uzpērk visus kaimiņos esošos īpašumus. Tas gan ir laukos, īpašumi tur ir lēti, bet tik un tā. Turklāt tas bieži vien tiek darīts ar metodēm, kas ir stipri līdzīgas piespiešanai. Ir izveidota "fasādes" kompānija, aiz kuras sekta maskējas, un tā uzpērk nekustamos īpašumus, cilvēki nezina, ka tos pārdod sektai. Visas šīs sūdzības ir civilprasības, tāpēc policija ar tām nenodarbojas. Pagaidām neviens tiesas process nav bijis. Šķiet, ka viņiem ir sakari politiskajās aprindās. Tāpēc policija nevēlas ķerties viņiem klāt. Bet par to atklāti nerunā, ja notiktu izmeklēšana, tad būtu cita lieta.

—  Tātad izskatās, ka "Pirmsākumu" saimnieciskā darbība nemaz tik tīra nav?

—  Parastie ticīgie to pat nezina, taču, spriežot pēc nekustamo īpašumu reģistriem, viņu vadība nemaz tik atklāti ar līdzekļiem nerīkojas. Pat ļoti labvēlīgi raugoties uz viņiem, nešķiet, ka viņi izmantotu līdzekļus šķistiem garīgiem mērķiem. Iegādājušies īpašumus ne tikai Jamanaši, bet arī Tokijas un Osakas centrā, gan zemi, gan ēkas. Visu pirmklasīgās vietās. Šibujā, Aojamas dienvidu daļā, Sjoto… šķiet, ka šī organizācija plāno izvērsties visā valstī. Varbūt uzsākt nekustamo īpašumu biznesu.

— Kāpēc tāds grupējums, kas dzīvo tuvu dabai, pievēršas stingrai reliģiskai praksei un meditē, virzās uz pilsētām?

—  Turklāt — kur viņi ņem tik nopietnas naudas summas? Ajumi bija zināmas šaubas. Ar redīsu un burkānu pārdošanu pie tāda kapitāla netikt.

—  Varbūt izspiež no ticīgajiem kā ziedojumus?

— Tā droši vien ir, bet es domāju, ka ar to tik un tā nepietiek. Viņiem noteikti ir kaut kāds cits naudas iegūšanas veids. Un es uzzināju vēl kaut ko acis krītošu. Iespējams, tevi tas interesēs. Ticīgo vidū ir diezgan daudz bērnu, viņi uzsāk mācības vietējā skolā, bet drīz vien pārstāj skolu apmeklēt. Pamatskolas izglītība ir obligāta, tāpēc uz skolas neapmeklēšanu raugās stingri. Bet "Pirmsākumos" apgalvo, ka bērni nevēlas iet skolā un ka viņi paši nodrošinās bērniem izglītību, par mācībām nav jāuztraucas.

Aomame atcerējās pati savu skolas laiku. Viņa ļoti labi saprata ticīgo bērnu nevēlēšanos iet skolā. Jo skolā viņi izjustu tikai klasesbiedru ņirgāšanos vai vienaldzību.

—  Bērni vietējā skolā noteikti nejūtas labi, kāds tur brīnums, ka viņi negrib iet uz skolu.

—  Taču skolotāji, kas strādājuši ar šiem bērniem, uzskata, ka viņiem, gan zēniem, gan meitenēm, ir lielas psiholoģiskas problēmas. Sākumā esot bērni kā bērni, gaiši, bet vecākajās klasēs kļūstot nerunīgi, neizrādot emocijas, esot ārkārtīgi pasīvi un beidzot pārstājot iet skolā. Ļoti daudziem bērniem no "Pirmsākumiem", visiem apmēram vienā vecumā, parādoties vieni un tie paši simptomi. Skolotāji par to ir daudz domājuši un raizējas. Kā klājas bērniem, kas dzīvo sektā, kādā stāvoklī viņi ir? Bet ar bērniem satikties neizdodas. Sektai nepiederošos tur neielaiž.

Tieši tādi paši simptomi kā Cubasai, Aomame nodomāja. Ārkārtēja pasivitāte, neizteiksmlgums. Tikpat kā nerunā.

—   Aomame, rodas iespaids, ka "Pirmsākumos" bērni cieš no vardarbības. Sistemātiskas. Un šķiet, ka tā varētu būt arī izvarošana.

—   Bet policija, pamatojoties tikai uz parasta pilsoņa nepierādītām aizdomām, neko neuzsāks?

—  Tā ir. Lai arī es pati strādāju policijā, jāatzīst, ka te lielai daļai cilvēku vienīgais mērķis ir mierīgi nodienēt līdz pensijai. Ir arī daži izņēmumi, bet vairums domā tikai par savu karjeru. Tāpēc viņi pie tādām karstām lietām labāk klāt neķersies. Viņi pat picu ēd tikai krietni atdzisušu. Ja būtu zināmi konkrētu cietušo vārdi, liecības, tad būtu cita runa. Tagad grūti kaut ko pasākt.

-      Jā, var jau būt, ka grūti, — Aomame sacīja. Tik un tā paldies tev. Tava informācija ļoti noderēs. Es gribētu tev kaut kā pateikties.

-      Varbūt kaut kad drīzumā abas kopā aiziesim uz Roppongi bāru. Aizmirsīsim par visām nelaimēm.

-      Labi, — Aomame piekrita.

-      Katrā ziņā, Ajumi noteica. Starp citu, Aomame, vai negribi paspēlēties ar roku dzelžiem?

-      Zini, laikam ne, Aomame atbildēja. Paspēlēties ar roku dzelžiem?

-      Ak tā, žēl gan, Ajumi vīlusies sacīja.

22. NODAĻA Tengo izkropļots laika ritums

Tengo prātoja par savām smadzenēm. Par smadzenēm vajadzēja daudz ko izdomāt.

Divarpus miljonu gadu laikā tās kļuvušas apmēram četras reizes lielākas. Svara ziņā smadzenes cilvēka ķermenī aizņem tikai divus procentus, bet, neraugoties uz to, patērē apmēram četrdesmit procentus kopējās ķermeņa enerģijas (to viņš nesen izlasīja kādā grāmatā). Pateicoties tik straujai šī orgāna — smadzeņu — attīstībai, cilvēks ieguva priekšstatu par laika un telpas iespējamību.

Priekšstatu par laika un telpas iespējamību.

Tengo zināja, ka laika ritums ir izkropļots. Laikam it kā vajadzētu ritēt lineāri, bet tā linearitāte bija pilnībā iznīcināta un laika ritējums — izkropļots. Reizēm laiks rit smagi un ilgi, citreiz viegli un ātri. Turklāt dažreiz pagātne un nākotne sajaucas, ļaunākajā gadījumā laiks vispār var pazust. Parādās kaut kas tāds, kam nemaz nevajadzētu būt. Laikam gan cilvēki, patvaļīgi sakārtojot laiku, cenšas sakārtot ari savu priekšstatu par sevi. Citiem vārdiem sakot, to darot, viņiem kaut kā izdodas saglabāt veselo saprātu. Iespējams, ja cilvēki izkaisīto laiku šādi nesakārtotu, tas dvēselei kļūtu neizturami smags. Tāda dzīve pārvērstos par šausmīgām mokām. Tengo tā domāja.

Līdz ar smadzeņu attīstību cilvēki ieguva priekšstatu par laika būtību un vienlaikus iemācījās arī to pārkārtot un sakārtot. Cilvēki nemitīgi iznīcina laiku un paralēli to, pēc savas gribas sakārtojuši, nemitīgi rada no jauna. Nav nemaz ikdienišķa nodarbe. Ne velti smadzenes patērē četrdesmit procentus no visas ķermeņa enerģijas.

Vai to, ko es atceros no sava pusotra vai divu gadu vecuma, es patiešām redzēju, Tengo domāja. Mammu veļā un vīrieti, kas nebija mans tēvs, sūkājam viņas krūti. Viņa apskāvusi to vīrieti. Vai pusotra divus gadus vecs bērns vispār spēj tik sīki atcerēties? Vai tās nebija viltus atmiņas, ko viņš vēlāk bieži izmantoja sevis pasargāšanai?

Iespējams, ka tā. Pats to neapzinādamies, ielicis kādā laika punktā šīs atmiņas par citu vīrieti (iespējams paša īsto tēvu) kā pierādījumu tam, ka viņš nevar būt šī par viņa tēvu sauktā vīrieša bioloģiskais bērns. Tādā veidā viņš izrāvās no cieši noslēgtā asinsradniecības loka ar šo par tēvu saukto vīrieti. Pieņēmums, ka mamma ir dzīva un ka kaut kur dzīvo arī viņa īstais tēvs, pavēra jaunas durvis viņa ierobežotajā un smacējošajā cilvēciskajā esībā.

Tomēr šajās atmiņās jautās spilgta realitātes izjūta. Tās bija taustāmas, sveramas, sasmaržojamas, dziļas. Pielipušas pie viņa apziņas sienām kā austeres pie kuģa vraka. Tās nevarēja ne nokratīt, ne nomazgāt, ne noraut nost. Tengo nedomāja, ka tās būtu viņa paša apziņas uzkonstruēta atmiņu imitācija. Tās bija pārāk reālas, pārāk spēcīgas, lai būtu no zila gaisa grābtas.

Tām jābūt īstām, patiesām atmiņām.

Mazais Tengo, ieraudzījis šo ainu, noteikti pārbijās. Viņam domāto krūti zīda kāds cits cilvēks. Šis "kāds" bija daudz lielāks un stiprāks par viņu. Turklāt izskatījās, ka mamma, vismaz uz brīdi, ir pilnīgi aizmirsusi par Tengo. Šī situācija pašos pamatos apdraudēja viņa esību. Tā brīža izraisītās pirmatnējās bailes iededzināja šo ainu viņa apziņā.

Un tad atmiņas par šīm bailēm pēkšņi, neparedzami atdzīvojas, kļūst par ūdensmetēju, kas pavēršas pret viņu. Izmērcē Tengo panikai līdzīgās sajūtās. Un runā ar viņu. Lai kur tu ietu, lai ko tu darītu, no tā tev neizbēgt. Šīs atmiņas valda pār tevi kā cilvēku, piešķir tev cilvēka veidolu. Noliek tevi tev paredzētajā vietā. Lai kā tu mētātos, tev neizbēgt no šī spēka.

Tengo iedomājās, vai tikai viņš, izņemot no veļas mašīnas pidžamu, kas bijusi mugurā Fukaeri, piespiežot to pie deguna un ieelpojot tās smaržu, nemeklēja mātes smaržu. Tā šķita. Bet kāpēc viņš meklē pazudušās mātes tēlu septiņpadsmit gadus vecas meitenes ķermeņa smaržā? Vai to nevajadzētu meklēt kaut kur citur? Piemēram, par viņu vecākās draudzenes miesā.

Draudzene bija desmit gadus vecāka par Tengo. Viņai bija skaistas, lielas krūtis, līdzīgas mātes krūtīm viņa atmiņās. Viņa bija uzvilkusi baltu kombinē. Taču nezin kāpēc Tengo nespēja viņā meklēt savu māti. Un viņam arī nebija intereses par viņas miesas smaržu. Viņa reizi nedēļā prasmīgi guva no Tengo seksuālu apmierinājumu. Arī Tengo viņa (lielākoties) seksuāli apmierināja. Tas, protams, bija liels sasniegums. Tomēr abu attiecībās nekādas citas, dziļākas jēgas nebija.

Parasti dzimumakta laikā viņa bija līdere. Tengo, neko nedomādams, pildīja viņas norādījumus. Viņam nevajadzēja ne kaut ko izvēlēties, ne pieņemt lēmumus. No viņa prasīja tikai divas lietas: cietu locekli un ejakulāciju atbilstošā bridi. Ja viņam teica: "Vēl ne, drusku pacieties," tad viņš pielika visas pūles, lai vēl paciestos. Kad viņam ausi iečukstēja: "Jā, tagad, beidz," tad ari tajā bridi, cik vien spēcīgi spēja, ļāva izšļākties spermai. Tad viņa Tengo slavēja. Maigi noglāstīja viņam vaigu. Sacīja, ka viņš esot lielisks. Turklāt tiekšanās pēc precizitātes bija viņam iedzimta rakstura iezīme, tā ietvēra ari pareizo pieturzīmju salikšanu un īsākā ceļa izrēķināšanu.

Ar jaunākām sievietēm viņam tā nebija. Tengo visu laiku, no sākuma līdz beigām, vajadzēja daudz ko izdomāt, izdarīt izvēli, pieņemt lēmumus. Viņš nespēja atbrīvoties. Plecos bija uzlikta smaga pienākuma nasta. Viņš jutās kā maza kuģīša kapteinis jūrā vētras laikā. Jādomā par airiem, par buru stāvokli, par atmosfēras spiedienu un vēja virzienu. Ne tikai pašam jāpieņem lēmumi, bet arī jāuztur možs gars jūrnieku vidū. Mazākais misēklis novestu pie traģēdijas. Tāpēc sajūta bija tāda, it kā viņš nevis nodarbotos ar seksu, bet pildītu pienākumu. Tā rezultātā viņš ļoti saspringa un arī netrāpīja īstajā laikā, ejakulēja priekšlaicīgi. Vai ari īstajā bridi nebija erekcijas. Pamazām viņš sāka apšaubīt savu varēšanu.

Taču ar šo draudzeni nekādi misēkļi negadījās. Viņa augstu vērtēja Tengo seksuālās spējas. Parasti viņu slavēja un iedrošināja. Pa šo laiku priekšlaicīga ejakulācija viņam bija gadījusies tikai vienu reizi, kad bija lūdzis viņai uzvilkt tik zīmīgo balto kombinē. Pēc tam viņa nevilka vairs ne baltu kombinē, ne baltu veļu vispār.

Todien viņai mugurā bija melna veļa. Viņa rūpīgi nodarbojās ar orālo seksu. No sirds noņēmās ar viņa stīvo locekli un sēkliniekiem. Krūtis melnajā krūšturi cilājās vienā ritmā ar mutes kustībām. Tengo to varēja redzēt. Lai sperma neizšļāktos pārāk ātri, viņš aizvēra acis un domāja par giļakiem.

Viņiem nav nekāda priekšstata par likumību un pārkāpumiem. Par to, cik viņiem grūti mūs saprast, liecina fakts, ka giļaki nezina, ko nozīmē ceļš. Pat tajās vietās, kur ir ierīkoti ceļi, viņi tik un tā iet cauri taigai. Viņi bieži redzami kopā ar ģimenēm un suņiem brienam cauri purviem pat tad, ja tuvumā ir ceļš.

Viņš iztēlojās bariņu nabaga giļaku, kas, ģērbušies zvēru ādās, sievietes un suņus līdzi paņēmuši, iet cauri taigai. Viņu priekšstatos par telpu un laiku ceļam nav vietas. Viņi neiet pa ceļu, bet pa taigu, kaut arī tā ir grūtāk. Varbūt tādā veidā viņiem bija vieglāk aptvert savas esības jēgu.

Nabaga giļaki, Fukaeri teica.

Tengo atcerējās aizmigušās Fukaeri seju. Fukaeri, ģērbusies pārāk lielajā Tengo pidžamā, uzlocījusi bikšu staras un jakas piedurknes. Viņš izņem pidžamu no veļas mašīnas, piespiež pie deguna un ieelpo tās smaržu.

Es nedrīkstu domāt par tādām lietām, Tengo attapās. Bet bija jau par vēlu.

Tengo sēkla vairākas reizes izšļācās draudzenei mutē. Viņa to visu saņēma pilnībā, tad piecēlās un aizgāja uz vannas istabu. Varēja dzirdēt, ka viņa atgriež ūdens krānu un skalo muti. Pēc tam, it kā nekas nebūtu bijis, viņa atgriezās gultā.

-       Piedod, Tengo sacīja.

-        Neizturēji, — draudzene noteica. Tad ar pirkstgalu viegli uzsita Tengo pa degunu. — Viss kārtībā. Gan jau. Patika?

—  Ļoti, — viņš atbildēja. — Es domāju, ka pēc brīža varēšu vēlreiz.

—  Būtu ļoti jauki, viņa noteica. Tad piespieda vaigu pie Tengo kailajām krūtīm. Aizvēra acis un mierīgi gulēja. Tengo uz krūšu galiņiem sajuta viņas rāmo elpu.

—  Vai zini, ko es vienmēr iedomājos, kad redzu tavas krūtis vai pieskaros tām?

—  Nav ne jausmas.

— Lielos pils vārtus no Akiras Kurosavas filmas.

— Lielos pils vārtus? — Tengo, glāstīdams viņai muguru, pārvaicāja.

—  Nu, tā kā filmā "Zirnekļtīklu pils" vai "Paslēptā cietokšņa trīs nelieši", vecajās, melnbaltajās filmās ir tādi lieli pils vārti. Sanagloti ar milzīgām naglām. Tie man vienmēr nāk prātā. Stipri, biezi.

—  Tikai naglu pietrūkst, Tengo piebilda.

—  Nepamanīju, — viņa atteica.

Fukaeri "Gaisa kūniņa" divu nedēļu laikā pēc iznākšanas atsevišķā grāmatā bija kļuvusi par bestselleru, bet trešajā nedēļā bija jau starp desmit pārdotākajām daiļliteratūras grāmatām. Tengo to izlasīja avīzēs, kas atradās privātskolas skolotāju istabā. Avīzēs divas reizes bija publicēta arī grāmatas reklāma grāmatas vāks un neliela Fukaeri fotogrāfija. Pazīstamais cieši piegulošais, plānais džemperis, skaistas krūtis (laikam gan fotogrāfija bija uzņemta preses konferences laikā), taisni mati līdz pleciem, melnas acu zīlītes, tiešs skatiens. Šīs acis caur kameras objektīvu ieskatījās tieši cilvēkiem sirdī — neparasta sajūta, it kā viņa skatītos tieši uz tevi. Neitrāli, bet maigi. Un radīja ari mazliet nepatīkamu sajūtu. Kaut gan fotogrāfija bija maza un melnbalta, pietiekami daudz cilvēku nolēma grāmatu iegādāties tieši šis fotogrāfijas dēļ.

Pāris dienu pēc grāmatas iznākšanas Komacu viņam pa pastu atsūtīja divus "Gaisa kūniņas" eksemplārus, bet viņš grāmatu pat neatšķīra. Kaut ari tajā iespiestie teikumi bija viņa paša rakstīti un šī bija pirmā izdotā viņa rakstītā grāmata, tomēr negribējās tajā pat ieskatīties. Arī grāmatu ieraugot, viņš nepriecājās. Jo, lai gan viņš to bija rakstījis, šis tomēr bija Fukaeri stāsts, dzimis viņas apziņā. Viņa — slepenā tehniķa loma ar to bija galā, un tāpēc viņam vairs nav vai nevajadzētu būt nekādai daļai par šīs grāmatas turpmāko likteni. Tengo abas grāmatas, neizsaiņojis no polietilēna iepakojuma, iebāza grāmatplauktā, tālāk prom no acīm.

Kādu laiku pēc tās nakts, ko Fukaeri pārlaida Tengo dzīvoklī, viņa dzīve ritēja pavisam mierīgi. Bieži lija, bet tas Tengo itin nemaz netraucēja. Laikapstākļi bija viņa prioritāšu saraksta apakšgalā. Fukaeri nebija ar viņu sazinājusies. Laikam gan tas nozīmēja, ka nekādu īpašu problēmu nebija. Viņš katru dienu turpināja strādāt pie romāna, pabeidza pāris īsākus pasūtījuma darbus žurnāliem. Kaut ari autora vārds netika minēts, šie darbi ienesa kādas pārmaiņas viņa dzīvē, un arī saņemtais honorārs nebija peļams. Tāpat ari viņš kā aizvien trīs reizes nedēļā devās uz privātskolu pasniegt matemātikas stundas. Lai aizmirstu dažādas ķibeles galvenokārt Fukaeri "Gaisa kūniņu" —, viņš nodevās matemātikai daudz plašāk un dziļāk nekā pirms tam. Ieejot matemātikas pasaulē, viņa smadzeņu shēma (klusi noskanot) saslēdzās. Mute izrunāja citādus vārdus, ķermenis izmantoja citus muskuļus, balss tonis mainījās, un pat sejas vaibsti kļuva mazliet citādi. Tengo patika šī pārvērtību sajūta. It kā viņš būtu pārgājis no vienas istabas citā. Vai iekāpis no vieniem apaviem citos.

Salīdzinājumā ar ikdienas dzīvi un arī ar brīžiem, kad viņš rakstīja romānus, matemātikas pasaulē Tengo jutās daudz nepiespiestāk, kļuva daiļrunīgāks. Tomēr vienlaikus ari šķita, ka viņš kļuvis par lielāku oportūnistu. Nespēja izlemt, kādu veidolu pieņemt nākotnē. Tomēr viņam izdevās šīs pilnīgās pārvērtības realizēt gluži dabiski, neapzināti. Tengo saprata, ka tas viņam ir nepieciešams.

Kā skolotājs stāvēdams pie katedras, viņš centās, cik spēdams, atklāt matemātikas loģiku. Tam, kas nav pierādīts, nav nekādas vērtības, bet, ja to izdodas pierādīt, tad pasaules mīklas atveras kā trauslas austeres cilvēka rokās. Viņš aizrautīgi vadīja nodarbības, studenti klausījās viņa daiļrunīgos skaidrojumus. Viņš gan skaidroja, kā risināt reālās matemātikas problēmas, gan arī spilgti atklāja tajās paslēpto romantiku. Pārlaidis skatienu auditorijai, Tengo redzēja, ka vairākas septiņpadsmit astoņpadsmit gadus vecas meitenes cieši viņu vēro. Viņš izmantoja matemātiku kā savaldzināšanas līdzekli. Kaut kādā mērā viņa runas bija apzināta izrāde. Glāstīt muguru ar skaitļiem, kaislīgi elpojot, čukstēt ausī teorēmas. Taču kopš satikšanās ar Fukaeri viņam bija zudusi interese par šādām meitenēm. Par to, kā smaržo viņu valkātās pidžamas, viņš nedomāja.

Tengo kārtējo reizi nodomāja, ka Fukaeri patiešām ir kaut kas īpašs. Ar citām meitenēm nesalīdzināma. Viņai, bez šaubām, ir kāda īpaša nozīme. Kā lai to labāk pasaka viņa ir kā Tengo sūtīts vēstījums. Tomēr Tengo nebija izdevies atšifrēt šo vēstījumu.

Tomēr viņa prāta nepārprotamais lēmums bija, ka vajadzētu no Fukaeri attālināties. Un ari no "Gaisa kūniņas" kaudzēm grāmatveikalu skatlogos, no Skolotāja Ebisuno, kura viedoklis par to visu nebija skaidrs, no draudīgā noslēpumainībā tītās sektas vajadzētu turēties pa gabalu. Un ari pret Komacu vajadzētu ieturēt atbilstošu distanci. Pretējā gadījumā viņš iekulsies nepatikšanās. Saskarsies ar loģiski neizskaidrojamām briesmām, iekļūs tajās neatgriezeniski.

Taču šobrīd izstāties no šīs sazvērestības vairs nebija tik vienkārši. Tengo to labi saprata. Turklāt viņam ar to bija vistiešākais sakars. Nevis tā kā Hičkoka filmās, kad galvenie varoņi, pašiem to neapzinoties, tiek ierauti kaut kādā sazvērestībā. Viņš tajā iesaistījās pats, skaidri saprotot iespējamo risku. Mašinērija jau bija iekustināta. Tā uzņēma ātrumu un vairs nebija apstādināma. Tengo, bez šaubām, bija kļuvis par vienu zobratu šajā mašinērijā. Turklāt galveno zobratu. Viņam ausīs skanēja mašinērijas klusā rūkoņa, viņš sajuta sevi tās neatlaidīgo kustību.

Komacu piezvanīja pāris dienu pēc tam, kad "Gaisa kūniņa" jau otro nedēļu bija visvairāk pārdotā daiļliteratūras grāmata. Bija jau pāri vienpadsmitiem vakarā. Tengo bija pārģērbies pidžamā, kādu brīdi gultā palasījis grāmatu, nodzēsis naktslampiņu un iemidzis. Pēc zvana bija skaidrs, ka zvanītājs ir Komacu. Viņš nespētu to izskaidrot, bet ar Komacu zvaniem tā bija vienmēr. Zvans skanēja kaut kā īpaši. Viņa zvanam, tāpat kā rakstības stilam, piemita kaut kas īpašs.

Tengo izkāpa no gultas, aizgāja uz virtuvi un tur pacēla klausuli. Patiesībā negribējās to darīt. Viņš tik tikko bija rāmi gulējis un sapņojis par Iriomotes kaķiem, Panamas kanālu, ozona slāni, Macuo Basjo un vēl visu ko, bet katrā ziņā par kaut ko labi tālu no šejienes. Taču, ja viņš tagad nepaceltu klausuli, tad pēc piecpadsmit vai trīsdesmit minūtēm zvans atskanētu vēlreiz. Komacu ar laiku nerēķinās nemaz. Arī ar cilvēkiem, kas dzīvo parastu, ikdienišķu dzīvi. Tāpēc labāk pieiet pie telefona.

-      Tengo, jau gulēji? Komacu bezrūpīgi apjautājās.

-      Biju aizgājis gulēt, — Tengo atbildēja.

-     Atvaino. — Komacu balsī atvainošanos gan nemanīja. — Es tikai gribēju pateikt, ka "Gaisa kūniņu" ļoti labi pērk.

-       Lieliski.

-      Izķer kā karstus pīrādziņus. Paspēj tik saražot, grāmatsietuve strādā augām naktīm. Pirms tam es cerēju, ka diezgan daudz pārdosim, protams. Romānu sarakstījusi skaista, septiņpadsmit gadus veca meitene. Visi par to runās. Labs priekšnoteikums.

-      Pavisam citādi nekā tad, ja to būtu sarakstījis trīsdesmit gadus vecs, lācim līdzīgs privātskolas skolotājs, vai ne?

-      Tā jau ir. Turklāt nevarētu teikt, ka grāmatas saturs ir izklaidējošs. Seksa ainu nav, aizkustinošu epizožu, kas raisa asaru straumes, ari nav. Tāpēc tik labi pārdošanas rezultāti pārspēj manas cerības.

Komacu apklusa, it kā gaidot Tengo reakciju. Tengo neko neteica, un Komacu turpināja:

-      Turklāt nav tā, ka ir tikai liels pārdoto grāmatu skaits. Arī kritikas atsauksmes ir lieliskas. Tas nav tikai sensacionāls, moderns septiņpadsmitgadīgas meitenes sacerēts romāniņš. Saturs ir izcils. Un, protams, tas bija iespējams, tikai pateicoties tavam stingrajam, izcilajam rakstības stilam. Tiešām nevainojami nostrādāts.

Nevainojami nostrādāts. Tengo, klausīdamies Komacu uzslavas, viegli piespieda pirkstu galus pie deniņiem. Ikreiz, kad Komacu slavēja kaut ko Tengo darbā, sekoja kāda nepatīkama ziņa.

Tengo jautāja:

-      Komacu, sakiet: kādas ir sliktās ziņas?

-      Kā tu zini, ka ir kādas sliktas ziņas?

-      Tāpēc, ka jūs man zvanāt šādā laikā. Ir taču sliktas ziņas, vai ne?

—  Tiešām. Komacu šķita pārsteigts. Tā tiešām ir. Tev gan ir laba intuīcija.

Kāda tur intuīcija, praksē pārbaudīta likumsakarība, Tengo nodomāja. Tomēr, neko neteicis, gaidīja turpinājumu.

—  Tieši tā. Jaunumi diemžēl nav pārāk patīkami, — Komacu sacīja. Tad daudznozīmīgi apklusa. Tengo varēja iedomāties, kā viņam, turot rokā klausuli, tumsā spīd acis kā mangustam.

— Tie laikam saistīti ar "Gaisa kūniņas" autori, — Tengo minēja.

—   Tieši tā. Tas ir saistībā ar Fukaeri. Ir nelieli sarežģījumi. Patiesību sakot, kādu brīdi nav zināms, kur viņa atrodas.

Tengo joprojām turēja pirkstu galus piespiestus pie deniņiem.

—  Kādu bridi, tas ir — kopš kura laika?

—  Pirms trim dienām, trešdien no rīta, viņa aizbrauca no Okutamas, devās uz Tokiju. Skolotājs Ebisuno viņu pavadīja. Nav teikusi, uz kurieni dosies. Tad piezvanījusi, lai pateiktu, ka todien uz mājām atpakaļ nebraukšot, palikšot pa nakti dzīvoklī Šinanomači. Todien dzīvoklī nakšņoja arī Skolotāja meita. Bet Fukaeri tur tā arī neparādījās. Un kopš tā laika nav arī ar viņiem sazinājusies.

Tengo pārdomāja šīs trīs dienas. Neko īpašu neatcerējās.

—  Nav ne jausmas, ko iesākt. Tad es pēkšņi iedomājos, ka varbūt viņa sazinājusies ar tevi.

—  Nav sazinājusies, — Tengo atbildēja. Kopš tās reizes, kad viņa palika Tengo dzīvoklī pa nakti, pagājušas vairāk nekā četras nedēļas.

Tengo nevarēja izlemt, vai teikt Komacu, ka toreiz viņa sacīja labāk uz dzīvokli Šinanomači nedoties. Viņai par to bija kaut kāda ļauna nojauta. Tomēr negribēja atklāt Komacu, ka Fukaeri palikusi pie viņa pa nakti.

—  Viņa ir dīvains bērns, — Tengo sacīja. Varbūt nav neko paziņojusi, bet pati kaut kur tāpat vien bezmērķīgi klīst.

—  Tā nav. Fukaeri ir ļoti godīga. Viņa vienmēr skaidri pasaka, kur būs. Pa ceļam piezvana, pasaka, kur atrodas un kad uz kurieni dosies. Skolotājs Ebisuno tā teica. Tāpēc tas, ka trīs dienas no viņas nav nekādu ziņu, nav normāli. Vai tikai nav noticis kas nelāgs.

Tengo klusi novaidējās:

—  Kas nelāgs?

—  Skolotājs un viņa meita ir ļoti noraizējušies, — Komacu sacīja.

— Jebkurā gadījumā, ja viņas atrašanās vieta nav zināma, tad jūs, Komacu, arī nonākat sarežģītā situācijā, vai ne?

—  Jā, ja tas parādīsies policijas informācijā, lieta kļūs nepatīkama. Galu galā bez pēdām pazudusi jauna, skaista bestsellera autore. Plašsaziņas līdzekļi sarosīsies. Un tad man kā atbildīgajam redaktoram vajadzēs ar visiem skaidroties. To nu gan man negribētos. Es esmu cilvēks, kam patīk būt ēnā, es neesmu draugos ar dienasgaismu. Un šādā gadījumā kaut kādā veidā var atklāties informācija par lietas slepenajiem apstākļiem.

—  Ko saka Skolotājs Ebisuno?

—  Teica, ka rit nodošot policijā iesniegumu par meklēšanu, Komacu atbildēja. — Man izdevās viņu pierunāt pāris dienu nogaidīt. Taču to nevar ilgi atlikt.

— Ja parādīsies šāds iesniegums, par to sāks interesēties plašsaziņas līdzekļi.

—  Es nezinu, kā reaģēs policija, Fukaeri ir šolaiku bērns. Taču šis nav parasts gadījums, kad pusaudze aiziet no mājām. To būs grūti noslēpt.

Varbūt piepildījušās Skolotāja Ebisuno cerības, Tengo iedomājās. Izmantot Fukaeri kā ēsmu, sacelt skandālu un tad mēģināt atklāt viņas vecāku saistību ar "Pirmsākumiem" un noskaidrot viņu atrašanās vietu. Ja tā, tad Skolotāja Ebisuno plāns realizējas atbilstoši iecerēm. Tomēr tas daudzējādā ziņā ir arī bīstams. Vai Skolotājs to aptver? Tik daudz taču viņam vajadzētu saprast. Skolotājs nav muļķis. Viņa darbā nepieciešama pamatīga domāšana, turklāt saistībā ar Fukaeri ir vairāki būtiski fakti, kas Tengo nav zināmi. Viņš visu lika kopā kā liela pužļa gabaliņus. Gudrs cilvēks nebūtu tādā pasākumā iesaistījies.

—  Vai tev, Tengo, nav kāda nojausma, kur viņa varētu būt?

—  Šobrīd nav.

—  Ak tā, — Komacu noteica. Viņš izklausījās noguris. Komacu nemēdza izrādīt vājumu. Piedod, ka pamodināju nakts vidū.

—  Tas nekas. Ir tā, kā ir, — Tengo atteica.

—  Man žēl, ka esmu ievilcis tevi tādā jezgā. Tava loma bija tikai uzrakstīt, tas ari viss. Tomēr šobrīd viss nemaz tik gludi nerit. Kā jau es tev vienreiz teicu mēs abi vienā laiviņā laižamies lejā pa straumi.

—  Likteņa biedri.

—  Tieši tā.

—  Bet, Komacu, ja parādīsies ziņa par Fukaeri bezvēsts pazušanu, tad taču "Gaisa kūniņu" pirks vēl vairāk, vai ne?

—  Jau tāpat pērk pietiekami labi, — Komacu rezignēti sacīja. Papildu reklāmu man nevajag. Krāšņs skandāls būtu lielu nepatikšanu sēkla. Mums tagad vairāk par visu jādomā, kā atgūt pamatu zem kājām.

—  Pamatu zem kājām, — Tengo noteica.

Izklausījās, ka Komacu kaut kas iecērtas kaklā, viņš klusi noklepojās.

— Kādreiz mēs par to visu parunāsim, ieturot maltīti. Šobrīd situācija ir pārāk skarba. Arlabunakti, Tengo, saldus sapņus.

To pateicis, Komacu nolika klausuli. Gluži kā nolādēts, Tengo pēc tam vairs nevarēja aizmigt. Miegs nāca, bet aizmigt nevarēja.

Nu tiešām "saldus sapņus", Tengo nodomāja. Apsēdās virtuvē pie galda un nolēma pastrādāt, bet ne pie kā nevarēja pieķerties. Izņēma no plaukta viskija pudeli, ielēja viskiju glāzē un neatšķaidītu dzēra maziem malciņiem.

Ja Fukaeri izmantota kā dzīvā ēsma, tad iespējams, ka "Pirmsākumi" viņu nolaupījuši. Tengo nodomāja, ka šāda varbūtība ir iespējama. Viņi būs novērojuši Šinanomači dzīvokļu namu; kad Fukaeri tur parādījās, vairāki cilvēki ievilka viņu automašīnā un aizveda. Ja rīkojas ātri un izvēlas piemērotu bridi, nav nemaz tik neiespējami to izdarīt. Kad Fukaeri sacīja: "Labāk uz Šinanomači dzīvokli neiet," varbūt viņa kaut ko tādu nojauta.

Tāpat ari Fukaeri bija teikusi Tengo, ka little people patiešām eksistē. Kad Fukaeri "Pirmsākumos" sodīja par to, ka viņas aprūpētā kaza nomira, viņa satika little people. Un kopā ar viņiem naktīs taisīja gaisa kūniņu. Tā rezultātā viņā notika kādas svarīgas pārmaiņas. Viņa to izpauda stāstā. Bet Tengo šo stāstu pārvērta romānā. Citiem vārdiem sakot, padarīja to precei līdzīgu. Un šo preci (aizņemoties Komacu izteicienu) izpirka kā karstus pīrādziņus. Jādomā, ka "Pirmsākumiem" tas nepatika. Tāpēc, lai nepieļautu turpmāku viņu noslēpumu izpaušanu atklātībā, viņi nolaupīja Fukaeri, apklusināja viņu.

Vienīgais risks bija tāds, ka pēc viņas pazušanas aizdomas varētu krist arī uz viņiem, bet to būtu grūti pierādīt.

Taču tas viss, protams, ir tikai Tengo pieņēmumi. Bez pamatojuma un bez pierādījumiem. Kurš ņemtu viņu par pilnu, ja viņš skaļā balsī paziņotu, ka "little people" ir īsti? Pirmām kārtām kas viņi tādi ir? Pat Tengo pats to nezināja.

Tāpat ari iespējams, ka Fukaeri ir kaut kur viena pati paslēpusies, lai paglābtos no kņadas, kas sacelta ap "Gaisa kūniņu". Jāapsver arī šāda iespēja. Viņas rīcība ir gandrīz neprognozējama. Taču tādā gadījumā viņa noteikti būtu atradusi veidu, kā par to paziņot Skolotājam Ebisuno un viņa meitai Adzumi. Viņai vajadzēja atstāt kādu ziņu. Nebija neviena iemesla to nedarīt.

Ja nu sekta patiešām nolaupījusi Fukaeri, tad viņa šobrīd ir briesmās, to Tengo spēja viegli iztēloties. Iespējams, ka viņa tagad pazudīs, gluži tāpat kā pirms kāda laika pazuda viņas vecāki. Kad atklāsies Fukaeri saistība ar "Pirmsākumiem" (un tas daudz laika neprasīs), plašsaziņas līdzekļi gan cels troksni, bet policija paziņos, ka nav nekādu pierādījumu par nolaupīšanu, un beigu beigās kņada norims. Viņa ir ieslodzīta sektas teritorijā, ko ieskauj augsts žogs, un atrodas stingrā mājas arestā. Varbūt ar viņu noticis kaut kas vēl šausmīgāks. Vai Skolotājs Ebisuno bija izplānojis ari šādu, ļaunāko scenāriju?

Tengo gribēja piezvanīt Skolotājam Ebisuno un par to visu parunāt, bet bija jau pāri pusnaktij, nāksies pagaidīt līdz rītam.

Nākamajā rītā Tengo piezvanīja uz Skolotāja Ebisuno iedoto mājas telefona numuru. Taču tāda pieslēguma nebija. "Šis telefona numurs pašlaik netiek izmantots. Lūdzu, pārbaudiet, vai šis numurs ir pareizs, un mēģiniet vēlreiz," atskanēja ieraksts. Viņš mēģināja vēl vairākas reizes, bet rezultāts vienmēr bija tas pats. Varbūt pēc Fukaeri debijas informācijas vācēji viņus tik ļoti apgrūtināja, ka nācies nomainīt telefona numuru.

Nedēļas laikā nekas nemainījās. "Gaisa kūniņu" turpināja labi pirkt. Tā joprojām bija bestselleru saraksta pirmajā vietā visā valstī. Ar Tengo neviens nesazinājās. Tengo vairākas reizes zvanīja Komacu uz darbu, bet viņa nekad nebija uz vietas (tas nebija nekas neparasts). Viņš atstāja redakcijā ziņu, lai Komacu piezvana, taču viņš tā arī ne reizi nepiezvanīja (arī tas nebija nekas neparasts). Viņš katru dienu izskatīja avīzes, vai nav parādījusies ziņa, ka policija saņēmusi iesniegumu par Fukaeri pazušanu, taču nekā tāda nebija. Varbūt Skolotājs Ebisuno beigu beigās tomēr nolēmis policijai neziņot. Bet varbūt ziņoja gan un policija, lai nekas netraucētu izmeklēšanai, to tur slepenībā. Vai ari atteikusies palīdzēt — vai mazums no mājām aizbēgušu pusaudžu.

Tengo kā aizvien trīs reizes nedēļā privātskolā mācīja matemātiku, pārējo laiku sēdēja pie galda un rakstīja stāstu, piektdien pie viņa atnāca draudzene un viņi agrā pēcpusdienā nodevās seksam. Taču, lai ko Tengo darītu, viņš nespēja uz to koncentrēt uzmanību. Viņš vadīja dienas nemierīgs, kā cilvēks, kas aiz pārpratuma norijis bieza mākoņa gabalu. Pazuda ēstgriba. Vakaros gāja gulēt ierastajā laikā, bet aizmigt nevarēja. Negulēja un domāja par Fukaeri. Kur viņa tagad ir, ko dara? Ar ko ir kopā? Kas ar viņu noticis? Viņš iztēlojās dažādas situācijas. Un visās iedomātajās situācijās bija kaut kas traģisks. Viņa iztēlē Fukaeri vienmēr bija ģērbusies cieši piegulošajā, plānajā vasaras džemperi, kurā krūtis izskatījās skaisti. Šis stāvs smacēja Tengo, sacēla viņa dvēselē briesmīgu nemieru.

Sestajā nedēļā, kopš "Gaisa kūniņa" bija bestselleru sarakstā, ceturtdienā, pienāca ziņa no Fukaeri.

23. NODAĻA Aomame ar to viss tikai sāksies

Varētu teikt, ka Aomame un Ajumi bija ideāls pāris erotisku svētku sarīkošanai. Ajumi, maza auguma un priecīga, liela runātāja, ja bija izlēmusi, spēja atstāt ļoti pozitīvu iespaidu. Viņai bija arī veselīga humora izjūta. Salīdzinājumā ar viņu slaidā un muskuļotā Aomame visādā ziņā šķita neizteiksmīga, grūti saprotama. Viņa neprata sarunās ar vīriešiem iepīt piemērotas mīlīgas frāzes. Viņas teiktajā, kaut pavisam nedaudz, tomēr vienmēr ieskanējās cinisms un agresivitāte. Acu dziļumos mirdzēja neiecietības liesmiņa. Bet, ja Aomame bija atbilstošā noskaņojumā, viņa izstaroja īpašu auru, kas pievilka vīriešus. Kaut ko līdzīgu smaržai, ko dzīvnieki un kukaiņi izdala seksuāla uzbudinājuma laikā. To viņa nedarīja apzināti, ar piepūli. Tas laikam bija iedzimts. Vai arī kaut kāda iemesla dēļ šī spēja viņā bija attīstījusies vēlāk. Turklāt šī aura uzbudināja ne tikai vīriešus, bet arī partneri Ajumi un padarīja viņas uzvedību spilgtāku un pozitīvāku.

Kad piemēroti vīrieši bija noskatīti, Ajumi viena pati devās izlūkos un ielika pamatus, uz kuriem būvēt draudzīgu atmosfēru. Pēc tam noteiktā brīdī viņiem pievienojās

Aomame, ienesot zināmu līdzsvaru. Tas radīja īpašu noskaņojumu — kā apvienojot opereti un film noir. Ja izdevās tikt tik tālu, tad turpmāk viss notika pavisam vienkārši. Viņi pārcēlās uz norunātu vietu un tur (izmantojot Ajumi drastisko izteicienu) kārtīgi atlaida. Visgrūtāk bija atrast piemērotus partnerus. Viņām patika, ja virieši bija divatā, tīri un cik necik izskatīgi. Inteliģenti, bet ne pārāk, lai nevajadzētu šķiest vērtīgo vakaru garlaicīgās, neproduktīvās sarunās. Protams, sava nozīme bija ari viņu finansiālajam stāvoklim. Saprotams, ka vīrieši samaksāja bāra vai kluba rēķinu un vēlāk noīrēja numurus viesnīcā.

Taču, kad abas jūnija otrajā pusē bija nolēmušas sarīkot sev erotiskos svētkus (beigu beigās šī izrādījās pēdējā reize, kad viņas devās to darīt kopā), nezin kāpēc piemēroti vīrieši nekādi netrāpījās. Laiks gāja, viņas pārcēlās no vienas vietas uz nākamo, bet ar tādu pašu rezultātu. Lai gan bija piektdienas vakars mēneša beigās, nevienā bārā no Roppongi līdz Akasakai nekas nenotika, apmeklētāju bija maz un vīriešu, ko izvēlēties, nebija. Ari debesis bija stipri apmākušās, it kā visa pilsēta par kaut ko sērotu, valdīja nospiedoša atmosfēra.

—   Šodien nekas neiznāks. Metam mieru, — Aomame sacīja. Bija jau pāri pusvienpadsmitiem.

Ajumi negribīgi piekrita:

-      Nē, nu tiešām! Tik bezjēdzīgs piektdienas vakars vēl nebija piedzīvots. Es speciāli uzvilku violeto apakšveļu.

-        Kad aiziesi mājās, nostājies pie spoguļa un pati papriecājies savā nodabā.

—  Nu, diez vai saņemšu drosmi ar to nodarboties policijas kopmītņu kopējā vannas istabā.

—  Tā vai citādi, tagad vienkārši metam mieru, aiziesim divatā kaut kur iedzert, pēc tam uz mājām.

—   Labi, — Ajumi sacīja. Tad, brīdi apdomājusies, piebilda: — Paklau, Aomame, pirms braukt mājās, varbūt aiziesim kaut ko vieglu paēst. Man ir lieki trīsdesmit tūkstoši jenu.

Aomame saviebās.

—  Lieki? Kas tad nu? Tu vienmēr čīksti par to, ka alga maza un naudas nav.

Ajumi ar rādītājpirkstu paberzēja degunu.

—   Atklāti sakot, iepriekšējā reizē vīrietis man iedeva trīsdesmit tūkstošus jenu. Kā naudu taksim. Nu toreiz, kad mēs atlaidām ar tiem diviem no nekustamo īpašumu kompānijas.

—  Un tu to tā vienkārši paņēmi? — Aomami tas pārsteidza.

—   Laikam nodomāja, ka es esmu pusprofesionāle. — Ajumi nosmējās. — Policiste un kaujas mākslu trenere laikam neizklausās ticami. Vai nav vienalga. Nekustamajos īpašumos nauda grozās. Nodomāju, ka vēlāk kopā ar tevi kaut kur aiziesim paēst. Nemaksāšu ar tādu naudu par ikdienas tēriņiem.

Aomame savas domas par to neizteica. Sekss ar nepazīstamu vīrieti, un par to kā atlīdzību pieņemt naudu — viņai tas likās neiespējami. Nevarēja iedomāties, ka ar viņu pašu kaut kas tāds varētu atgadīties. It kā viņa skatītos savā atspulgā greizajā spogulī. Taču, paraugoties uz to visu no morāles viedokļa, nogalināt vīrieti un par to saņemt naudu salīdzinājumā ar naudas saņemšanu pēc seksa grūti izlemt, kas ir smagāk.

—  Tev nepatīk, ka es pieņēmu no tā vīrieša naudu? Ajumi bažīgi pavaicāja.

Aomame nogrozīja galvu.

—   Nevis nepatīk, man tikai tas šķiet mazliet savādi. Laikam gan tā ir pretreakcija uz to, ka policiste uzvedas kā pērkama sieviete.

—  Tā nu gan nav. — Ajumi līksmi smējās. — Mani tas nemaz neuztrauc. Aomame, prostitūcija ir tad, kad nodarbojas ar seksu par noteiktu likmi. Un samaksā pirms tam. Brālīt, pirms met bikses nost, maksā ragā. Tādi ir noteikumi. Citādi pēc tam vēl stāstīs, ka naudiņas nav, nekāds bizness nesanāks. Nekā tamlīdzīga nebija, vienošanās par maksu nebija, un pēc tam man iedeva drusciņ naudas — "Paņem taksim" kā pateicību. Tas nav tas pats, kas profesionāla prostitūcija. Tur ir skaidra robeža.

Sava loģika Ajumi vārdos bija.

Iepriekšējā reizē Aomame un Ajumi izvēlējās divus vīriešus, pāri par trīsdesmit un pāri par četrdesmit. Abiem bija biezi mati, tāpēc Aomamei nācās ielaisties kompromisā. Abi teica, ka strādājot nekustamo īpašumu firmā. Taču, spriežot pēc viņu Hugo Boss uzvalkiem un MissoniHome kaklasaitēm, tā nebija nekāda parastā Mitsui vai Mitsubishi nekustamo īpašumu firma. Tā noteikti bija agresīvāka, pieradusi iet pa taisnāko ceļu. Nosaukumā katakanā rakstīts svešvārds. Viņus neierobežoja sīki kompānijas iekšējie noteikumi, lepnums par tradīcijām un apnicīgi garas sanāksmes. Viss jāsasniedz pašu spēkiem, tas ari nodrošina lielākus ieguvumus. Vienam no viņiem bija pilnīgi jauna Alfa Romeo atslēgas. Viņi stāstīja, ka Tokijā trūkstot biroja telpu un atsākusies arī kapitāla kustība. Ekonomika sākot attapties pēc naftas krīzes. Lai cik jaunu debesskrāpju ceļot, atkal jau esot par maz.

—   Izskatās, ka šobrīd nekustamie īpašumi ir ienesīga lieta, — Aomame sacīja.

—  Jā, Aomame, ja tev ir lieka nauda, tad noteikti pērc nekustamos īpašumus. — Ajumi smējās. — Tokijā ir tik maz zemes, nauda plūst bez apstājas. Zemes cena tikai aug. Ja šodien kaut ko nopirksi, zaudētājos nepaliksi. Tas ir kā rīkot totalizatoru. Tikai diemžēl mums, zemākas kategorijas ierēdnēm, tāda naudiņa laikam neatradīsies. Aomame, kur tu ieguldi naudu?

Aomame papurināja galvu.

—  Es ticu tikai skaidrai naudai.

Ajumi iesmējās skaļāk.

—  Tev nu gan ir bandīta domāšana.

—  Naudas žūksnīti iebāžu gultā zem matrača, lai, gadījumā ja piesvilst, varu paķert un laisties prom pa logu.

— Jā, nu tieši tā, Ajumi noteica un uzsita ar pirkstiem knipi. — Vai nav tieši tā kā filmā "The Getaway" ar Stīvu Makvīnu? Naudas žūksnis un bise. Tas man patīk.

—  Pat esot likuma pusē?

—  Personiski runājot, — Ajumi smiedamās sacīja, — tīri personiski man outlavv — tie, kas pasludināti ārpus likuma, patīk labāk. Tur ir lielāks šarms nekā braukāt apkārt minivāģītī un izrakstīt soda kvītis. Varbūt tieši tāpēc tu mani tā piesaisti.

—  Es izskatos pēc outlavv?

Ajumi pamāja.

—  Jā. Tu radi tādu iespaidu. Ar ložmetēju bruņojusies Feja Danaveja.

—  Iztikšu bez ložmetēja, — Aomame atteica.

— Par to organizāciju, par ko nesen runājām, par "Pirmsākumiem", — Ajumi iesāka.

Abas bija iegriezušās itāļu restorāniņā, kas strādāja līdz vēlai naktij, un tur, dzerdamas Chianti, ieturēja vieglu maltīti. Aomame ēda salātus ar tunci, bet Ajumi — gnoči ar bazilika mērci.

-       Un? — Aomame atteica.

-       Man par to radās interese, un es pati vēl dziļāk to papētīju. Jo vairāk pētu, jo aizdomīgāk viss izskatās. To dēvē par reliģisku organizāciju, ir pat attiecīgais reģistrācijas dokuments, bet būtībā nekā ticībai līdzīga tur nav. New age garīguma, netradicionāla akadēmisma, atgriešanās pie dabas, antikapitālisma un okultisma sajaukums. Un viss. Nekāda satura tur nav. Ar to es gribēju teikt, ka šai organizācijai ari nav nekāda satura. Kā teicis Maklūens, the media is the message — medijs ir vēstījums, ja kaut ko pasaka forši, tad tas ari ir foršs.

-       Maklūens?

-      Tu domā, es grāmatas nelasu? — Ajumi neapmierināti noteica. — Maklūens bija ļoti progresīvs, kādu bridi likās, ka viņa mācība kļūs par pamatu īpašai kustībai. Lielākoties viņš runājis patiesību.

-      Tad iznāk, ka iesaiņojums ietver ari saturu, vai tā?

-      H ir. Pēc iesaiņojuma kvalitātes vērtē ari saturu.

Aomame kādu bridi par to domāja, tad teica:

-       Nav skaidrs, kas ir "Pirmsākumu" būtība. Tomēr tas neko nemaina, cilvēkus viņi piesaista un pulcina ap sevi, vai tā?

Ajumi pamāja.

-       Un pārsteidzoši daudz cilvēku. Precīzu skaitli nepateikšu, bet tas nebūs mazs. Tikai no ziedojumiem vien sakrājas nauda. Es ilgi domāju, kāpēc šī organizācija piesaista tik daudzus cilvēkus. Šķiet, ka pirmām kārtām tās sludinātās mācības dēļ. Izskatās ļoti tīra, inteliģenta, sistemātiska.

Piesaista jaunus cilvēkus, profesionāļus, zinātniekus. Un ne nabadzīgus. Varbūt tā izraisa intelektuālu interesi. Piedāvā mūsdienu pasaulē neiegūstāmu sasniegumu izjūtu. Taustāmu sasniegumu. Un tā šie inteliģentie ticīgie ir kā sava veida armijas elitārā vienība, organizācijas smadzenes.

Šķiet, ka tā dēvētais "vadonis" ir ļoti harismātiska persona. Cilvēki viņu pielūdz. īsi sakot, izskatās, ka viņu ticības kodols ir šī cilvēka pastāvēšana. Līdzinās agrīnai kristietībai, viņi vairāk vai mazāk atgādina Kristus sekotājus. Bet viņš vispār ārpusē nerādās. Nav zināms, kā viņš izskatās. Ne viņa vārds, ne vecums nav zināms. Organizācija it kā esot veidota pēc parlamentāriem principiem, citi cilvēki ieņem vadītāju amatus, pārstāv organizāciju oficiālos jautājumos, bet liekas, ka viņi tomēr ir tikai ielikteņi. Šķiet, ka šīs sistēmas centrā ir noslēpumainais vadonis.

—  Tas cilvēks, šķiet, slēpj jebkuru informāciju par sevi.

— Viņam ir kaut kas slēpjams, tāpēc viņš nedzīvo atklāti un ir izplānojis veidot šādu noslēpumainības atmosfēru.

—  Varbūt viņam ir neglīta seja?

—  Var jau būt. Kaut kas šai pasaulē neredzēts, Ajumi sacīja un klusām ieņurdējās kā briesmonis. — Lai kā tur būtu, pat nerunājot par organizācijas noteikumiem, ir pārāk daudz lietu, par kurām ārpusē nekas nav zināms. Kā jau es tev sacīju pa telefonu, viena no tām nepārprotami ir viņu nekustamā īpašuma firma. Atklātībā tiek rādīta tikai izlikšanās, glīts iekārtojums, izskatīgi paziņojumi, inteliģenti spriedumi, elitāri ticīgie, askētiskā reliģiskā prakse, joga un garīgs miers, patērnieciskuma noliegums, bioloģiskā lauksaimniecība, svaigs gaiss un pašaudzēti produkti uzturā… tas viss izskatās pēc izkalkulētas fotogrāfijas. Kā kūrortu reklāma svētdienas avīzēs. Iesaiņojums ļoti skaists. Taču no tās puses nāk nelāga smaka. Visticamāk, ka daļa no tā ir saistīta ar nelikumībām. Es izpētīju dažādus materiālus, un man nepārprotami ir radies tāds iespaids.

—  Taču policija šobrīd neko nedara?

—  Varbūt dara kaut ko slepeni, bet tik smalki es nezinu. Taču šķiet, ka Jamanaši prefektūrā viņus kaut kādā mērā uzmana. Tāds iespaids man radās pēc telefona sarunas. Galu galā tieši no "Pirmsākumiem" radās "Ausma". Pagaidām gan nav skaidrs, kādā veidā viņi dabūja Ķīnā ražotos kalašņikovus, šobrīd tiek pieņemts, ka caur Ziemeļkoreju, bet līdz galam tas noskaidrots nav. Domāju, ka ir pievērsta uzmanība ari "Pirmsākumiem". Bet reģistrētai reliģiskai organizācijai tik viegli nevar tikt klāt. Arī tāpēc, ka izmeklēšanā, ko veica pēc apšaudes, pierādījās, ka viņiem nav nekādas saistības ar to. Cik ilgi šī sabiedriskā kārtība "Pirmsākumos" pastāvēs, nav zināms. Tie cilvēki ir ārkārtīgi noslēpumaini, un jau no laika gala viņiem nav bijušas labas attiecības ne ar policiju, ne sabiedrisko kārtību.

—  Vai izdevās uzzināt kaut ko vairāk par bērniem, kas pamet skolu?

-       Par viņiem neko nezinu. Kad bērni pārstāj iet skolā, ārpus žoga viņi vairs nekad neparādās. Mēs nevaram neko par viņiem noskaidrot. Protams, ja parādītos konkrēti pierādījumi par vardarbību pret bērniem, tad būtu pavisam cita runa. Šobrīd nekā tāda nav.

-      Ko par to visu saka cilvēki, kas "Pirmsākumus" pametuši? Jābūt taču tādiem, kas viļas "Pirmsākumos" vai neiztur stingro reliģisko praksi un tos pamet.

-      Protams, ir tādi, kas izstājas. Ir gan jaunpienācēji, gan cilvēki, kas vīlušies aiziet. Principā izstāties var brīvi. Tikai maksu par "resursu ilgtermiņa lietošanu", kas ir diezgan prāva summa, neatmaksā, pat ne senu, bet citādi izstāšanos neierobežo. Aizgājušie ir pat izveidojuši īpašu biedrību, viņi apgalvo, ka "Pirmsākumi" esot bīstama sekta, kas nodarbojoties ar krāpšanu. Viņi iesniedz sūdzības, un viņiem ir arī pašiem savs biedrības izdevums. Bet viņu balsis ir ļoti klusas, nekādas reālas ietekmes viņiem nav. Organizācija algo labus advokātus, juridiski viņi ir izveidojuši necaursitamu aizsardzības sistēmu, pat ja pret viņiem iesniedz prasības tiesā, tas neko neietekmē.

—  Vai aizgājušie ir kaut ko teikuši par vadoni vai par ticīgo bērniem, kas ir tur iekšā?

—  Neesmu izlasījusi viņu izdevumu, to es īsti nezinu, — Ajumi sacīja. Bet, spriežot pēc īsa ieskata tajā, visi neapmierinātie aizgājušie pieder pie zemākās šķiras. Niecības. "Pirmsākumi" noliedz mūsdienu vērtības, bet kaut kādā ziņā ir klaji šķiriska sabiedrība. Tā skaidri sadalīta vadītājos un pakļautajos. Cilvēks bez izglītības un profesijas nevar kļūt par vadītāju. Ari vadoni satiek tikai tie, kuri šajā sistēmā pieder pie elites. Pārējā masa samaksā prasīto maksu, strādā svaigā gaisā un praktizē ticību, veic lauku darbus un meditē, vada tādas sterilas dienas. Kā aitu bars, ganu un suņu uzraudzīts, no rīta aiziet ganībās, vakarā atgriežas kūtī, dzīvo mierīgu dzīvi. Gaida dienu, kad pacelsies augstāk hierarhijā, kad varēs vaigā skatīt Lielo Brāli, bet tā diena nepienāk. Tāpēc vidusmēra ticīgie par pašas organizācijas sistēmu nezina neko. Un tāpēc no "Pirmsākumiem" aizgājušie nekādu noderīgu, vērtīgu informāciju nevar sniegt. Vadoni viņi ne acīs nav redzējuši.

—  Vai starp atkritējiem ir ari kāds no elites?

—   Spriežot pēc tiem gadījumiem, ko es izpētīju, nav.

—  Varbūt tiem, kuri kaut ko zina par sistēmas noslēpumiem, neļauj aiziet?

—  Tas būtu diezgan dramatiski, — Ajumi noteica. Tad īsi nopūtās. — Starp citu, runājot par to meitenīti, ko tu minēji, vai tas ir skaidri zināms?

—   Diezgan skaidri, bet pagaidām nav iespējams iegūt konkrētus pierādījumus.

—  Vai tas organizācijā notiek regulāri?

—  Arī tas pagaidām nav skaidrs. Taču upuris ir īsta meitene, es viņu satiku. Diezgan briesmīgā stāvoklī.

—  Izvarošana un tiešām — ar penetrāciju?

—  Par to nav šaubu.

Ajumi saknieba lūpas, kaut ko domāja.

—  Skaidrs. Es mēģināšu vēl kaut ko noskaidrot.

—  Ne par katru cenu.

—   Ne par katru cenu, — Ajumi atteica. Tomēr es esmu diezgan neatlaidīga.

Abas paēda, viesmīlis novāca šķīvjus. Viņas atteicās no saldā ēdiena un pasūtīja vēl vīnu.

—   Paklau, Aomame, tevi bērnībā vīrieši neaiztika? Ir tā, kā tu teici?

Aomame paskatījās uz Ajumi, tad pamāja.

— Mana ģimene bija ārkārtīgi reliģioza, par seksu nekad nerunāja. Ari mūsu paziņas visi bija tādi paši. Sekss bija tabu tēma.

—  Ticība un seksuālā iekāre var pastāvēt līdzās. Daudzi misionāri ir seksuāli maniaki. Īstenībā ir tā un to man ir teikuši tie, kas strādā ar prostitūcijas un seksuālo maniaku lietām, ar reliģiju un izglītību saistīto cilvēku vidū viņu esot īpaši daudz.

—  Var jau būt, bet vismaz manā vidē nekādu pazīmju par to nebija. Nebija ari tādu, kas darītu kaut ko dīvainu.

—  Tas labi, Ajumi sacīja. Prieks to dzirdēt.

—  Tev tā nebija?

Ajumi kā šaubīdamās paraustīja plecus. Tad sacīja:

— Atklāti sakot, mani aizskāra daudzas reizes. Bērnībā.

—  Piemēram, kas to darīja?

—   Brālis un tēvocis. Aomame saviebās.

—  Brālis un tēvocis?

— Tieši tā. Šobrīd abi strādā policijā. Tēvocis pat saņēmis apbalvojumus par izcilu dienestu. Darba stāžs — trīsdesmit gadi. Devis lielu ieguldījumu apkārtnes un vides drošībā. Reiz izglāba uz dzelzceļa pārbrauktuves klīstošu dumju kuci un tās kucēnu, par to pat avīzēs rakstīja.

—  Ko viņi lika tev darīt?

—   Aiztika tur lejā, lika laizīt locekli. Aomame saviebās vēl vairāk.

—  Brālis un tēvocis?

—  Katrs atsevišķi, protams. Man bija desmit gadu, bet brālim apmēram piecpadsmit. Tēvocis to darīja vēl pirms tam. Divas vai trīs reizes, kad ciemojās pie mums.

—  Tu kādam to izstāstīji?

Ajumi vairākas reizes lēni nogrozīja galvu.

— Nestāstīju. Viņi man draudēja: ja es izstāstīšu, notiks kaut kas briesmīgs. Un, pat ja es būtu stāstījusi, mani tikai izbārtu, es no tā baidījos un nevienam neko neteicu.

—  Pat mammai ne?

—Jo īpaši mammai ne, — Ajumi sacīja. — Mamma bija pieķērusies tikai brālim. Es viņai sagādāju vienīgi vilšanos. Neaptēsta, neglīta, resna, arī sekmes ne īpaši labas. Mamma bija gribējusi sev pavisam citādu meitu. Lellīti. Piemīlīgu bērnu, kas apmeklētu baleta nodarbības. Gribēja to, kā man nebija.

— Tāpēc tu nevēlējies radīt mammai vēl vienu vilšanos?

—   Laikam. Likās: ja es pastāstīšu par to, ko dara brālis, viņa mani ienīdis un necietis vēl vairāk. Domāju: viņa teiktu, ka vaina noteikti meklējama mani pašā, nevis vainotu brāli.

Aomame sažņaudza abas rokas, mēģināja izlīdzināt grimasi sejā. Desmit gadu vecumā es pateicu vecākiem, ka atsakos no ticības. Kopš tā brīža mamma ar mani vairs nesarunājās. Ja kaut ko vajadzēja, iedeva uzrakstītu zīmīti, bet nesarunājās. Es vairs nebiju viņas meita. Nekas vairāk, tikai "atkritēja no ticības". Pēc tam es aizgāju no mājām.

—  Bet penetrācijas nebija?

—  Penetrācijas nebija, — Ajumi sacīja. — Nekas tik sāpīgs nenotika. To viņi neatļāvās.

—  Tu tagad ar brāli un to tēvoci satiecies?

—  Kad sāku strādāt, aizgāju no mājām. Tagad tikpat kā netiekos, bet mēs tomēr esam radinieki, strādājam vienā jomā, laiku pa laikam neizdodas izvairīties no satikšanās. Tādos brīžos mēs priecīgi smaidām. Neko nepārspīlējam. Tādas lietas jau aizmirstas.

—  Aizmirstas?

—  Viņiem aizmirstas, — Ajumi sacīja. Man ne.

—  Protams, — Aomame noteica.

—  Tāpat kā ar vēsturiskajiem genocīdiem. •

—  Genocīdiem?

—  Vainīgie, izdomājuši piemērotu ieganstu, racionalizē savu rīcību, aizmirst notikušo. Spēj novērst skatienu no tā, ko nevēlas redzēt. Taču tie, kuriem tas nodarīts, nespēj novērst skatienu. Vecāki nodod atmiņas tālāk bērniem. Aomame, pasaulē starp vienām atmiņām un tām pretējām atmiņām norit nebeidzams karš.

— Taisnība, Aomame noteica. Tad viegli saviebās. Nebeidzams karš starp vienām atmiņām un tām pretējām atmiņām?

—  Atklāti sakot, man bija radies iespaids, ka arī tu esi kaut ko tādu pieredzējusi.

—  Kāpēc?

—  Nemācēšu īsti labi izskaidrot. Kā lai pasaka. Tā visa rezultātā tu tā dzīvo kārtīgi atlaid ar svešiem vīriešiem. Turklāt šķiet, ka tevī ir kaut kādas dusmas. Naids, dusmas. Izskatās, ka tu nespēj dzīvot tādu parastu dzīvi — atrast mīļoto, iet uz randiņiem, gatavot ēdienu. Ar mani ir tieši tāpat.

— Tāpēc, ka tevi bērnībā izmantoja, tu nevari iekļauties šajā pasaulē noteiktajā kārtībā?

—  Tā šķiet, Ajumi sacīja. Tad viegli paraustīja plecus. Runājot par mani, es baidos no vīriešiem. Proti, baidos ar kādu vienu, konkrētu vīrieti veidot dziļākas attiecības. Pilnībā uzticēties partnerim to iedomājoties vien, es saraujos. Taču vienai pašai arī ir grūti. Man kādreiz neizturami sagribas, lai vīrietis mani apskauj, lai manī ienāk. Un tādās reizēs visērtāk ir meklēt pilnīgi svešu vīrieti. Vislabāk.

—  Paniskas bailes?

— Jā, domāju, ka tā.

— Man šķiet, ka es neizjūtu paniskas bailes no vīriešiem.

—  Aomame, vai ir kaut kas tāds, no kā tu baidies?

—  Protams, ir, — Aomame atteica. — Visvairāk es baidos pati no sevis. No tā, ka nesaprotu, ko pati daru. īsti nesaprotu, ko es šobrīd daru.

—  Un ko tu šobrīd dari?

Aomame brīdi vērās vīna glāzē, ko turēja rokā.

— Būtu jau labi to saprast, Aomame sacīja, tad pacēla skatienu. Tomēr es nezinu. Kurā pasaulē, kurā gadā es šobrīd esmu, es neticu sev.

— Šobrīd ir 1984. gads, atrašanās vieta — Japāna, Tokija.

-      Būtu labi, ja es varētu to apgalvot ar tādu pašu pārliecību kā tu.

-      Dīvaini. — Ajumi pasmējās. Tu neesi pārliecināta par tik neapstrīdamiem faktiem?

-      Es šobrīd vēl nevaru to izskaidrot, bet man tie nemaz nav tik neapstrīdami fakti.

-      Ak tā, Ajumi nobrīnījās. Es tādas lietas nejūtu. Tomēr tagad ir vienmēr un vieta ir šeit, bet, Aomame, tu esi spējīga uz tik dziļām jūtām. Es tevi par to apskaužu. Man tāda cilvēka nav.

Aomame nolika vīna glāzi uz galda. Viegli piespieda salveti pie mutes. Tad sacīja:

-       Var jau būt, ka tev ir taisnība. Tagad ir vienmēr, un vieta ir šeit. Bet tam nav nekāda sakara ar to, ka es gribu viņu satikt. Alkstu līdz nāvei. Šķiet, tas ir vienīgais, ko es droši zinu. Tikai to es varu droši apgalvot.

-      Ja vēlies, es pameklēšu policijas informācijā. Varbūt var noskaidrot, kur tas cilvēks ir, ko dara.

Aomame papurināja galvu.

-      Nemeklē. Lūdzu. Es jau tev teicu, ka kaut kad kaut kur nejauši viņu satikšu. Pēkšņi. Tas man ir ļoti svarīgi.

-       Kā mīlas romānā, — Ajumi nobrīnījās. — Man tas patīk. Skudriņas skrien pa muguru.

-       Īstenībā tas ir daudz smagāk.

-       Es saprotu, Ajumi noteica. Tad piespieda pirkstgalus pie deniņiem. Un, kaut gan tu kādu mīli, tik un tā laiku pa laikam meklē svešus vīriešus seksam, vai ne?

Aomame ar nagu piesita pie plānās vīna glāzes malas.

-     Man tas ir vajadzīgs. Lai justos kā cilvēks ar miesu un asinīm. Lai būtu līdzsvarā.

-     Bet vai tādēļ necietīs tava mīlestība?

Aomame sacīja:

— Tas ir tāpat kā Tibetas miesaskārību ratā. Ratam griežoties, mainās vērtību un jūtu vieta, tās paceļas augstāk un atkal krīt lejup. Te iemirdzas, te pagaist tumsā. Taču īsto mīlestību rats neaizķer un neizkustina.

—  Skaisti, — Ajumi noteica. — Tātad Tibetas miesaskārību rats.

Tad viņa izdzēra glāzē palikušo vīnu.

Pēc divām dienām astoņos vakarā piezvanīja Tamaru. Kā aizvien — uzreiz ķērās pie lietas bez liekas apsveicināšanās.

—  Vai rit pēcpusdienā ir brīvs?

— Pēcpusdienā man nekas nav ieplānots, varu nākt jums ērtākā laikā.

—  Puspiecos?

Aomamei šis laiks bija piemērots.

— Labi, — Tamaru noteica. Varēja dzirdēt, kā viņš ieraksta to plānotājā. Stipri uzspiežot pildspalvu.

— Starp citu, kā klājas Cubasai? Aomame apvaicājās.

—  A, bērnam viss kārtībā. Kundze katru dienu iet viņu apraudzīt. Izskatās, ka viņas ir satuvinājušās.

—  Cik jauki!

— Jā, tas ir labi. Bet mums te notika kaut kas ne pārāk interesants.

—   Ne pārāk interesants? — Aomame pārjautāja. Ja Tamaru sacīja, ka kaut kas ir ne pārāk interesants, tad tam jābūt kaut kam ārkārtīgi interesantam, to Aomame zināja.

—  Suns nomira, — Tamaru sacīja.

—  Suns, tas ir Buna?

— Jā. Tā, kurai ļoti garšoja spināti. Dīvainais vilks. Vakar naktī nomira.

Aomami tas izbrīnīja. Suns varēja būt piecus sešus gadus vecs. Tam vēl nebija laiks mirt.

—  Kad es iepriekšējā reizē viņu redzēju, izskatījās pilnīgi vesela.

—  Viņa nenomira no slimības, Tamaru neizteiksmīgi noteica. — No rīta atradām izmētātu.

—  Izmētātu?

— Šķita, ka viņa ir uzspridzināta. No iekšpuses. Izmētāta uz visām pusēm. Nācās pa gabaliņam vākt kopā ar papīra dvieli. Līķis izskatījās kā no iekšpuses izārdīts. It kā kāds sunī būtu ielicis nelielu bumbu.

—  Cik briesmīgi.

—  Sunim vairs nepalīdzēsi, Tamaru sacīja. Mirušo vairs nepiecelsi. Gan man izdosies atrast citu sargsuņi. Bet tur kaut kas notiek. Tas ir kaut kas pārcilvēcisks. Nu, piemēram, kā var ielikt sunī bumbu? Parasti, svešiem cilvēkiem tuvojoties, suns rēja tā, it kā elles katlam vāks būtu vaļā. To nav tik viegli izdarīt.

—  Protams, Aomame sausi noteica.

—  Patversmes sievietes ir šokā, pārbijušās. Sieviete, kas rūpējās par suni, no rīta nesa tam ēdienu un tādu tur atrada. Viņa izvēmās, tad zvanīja man. Es apjautājos, vai naktī nav manīts kaut kas savāds. Nekā. Sprādziena troksnis nav dzirdēts. No tāda sprādziena visām vajadzēja pamosties. Turklāt viņas ir ļoti tramīgas. "Iātad sprādziens ir bijis bez skaņas. Arī suņa rejas nav dzirdētas. Pavisam klusa nakts. Taču no rīta suns izrādījās izgriezts uz otru pusi. Svaigas iekšas izmētātas uz visām pusēm. Tuvējās vārnas gan dabūja no rīta kārtīgi papriecāties. Bet man šķiet, ka notiek kaut kas nepatīkams.

—  Notiek kaut kas savāds.

— Protams, Tamaru atteica. — Notiek kaut kas savāds. Turklāt man ir tāda nojauta, ka ar to viss tikai sākas.

—  Policijai ziņojāt?

—   Kā tad! — Tamaru nicīgi nosprauslājās. — No policijas nav nekādas jēgas. Ko par tiem runāt. Viņu vienīgā nodarbe ir darīt to, ko nevajag, tur, kur nevajag.

—  Ko kundze par to saka?

—  Neko nesaka. Noklausījās manu ziņojumu, pamāja, — Tamaru teica. — Par drošības jautājumiem te pilnībā atbildu es. No sākuma līdz beigām. Tas ir mans darbs.

Tad brīdi klusēja. Atbildības pilns, smags klusums.

—  Rīt puspiecos, — Aomame sacīja.

—  Rīt puspiecos, — Tamaru atkārtoja. Tad klusi nolika klausuli.

24. NODAĻA Tengo kur meklēt šeit neesošās pasaules jēgu?

Sākot no ceturtdienas, lija. Negants, nerimtīgs lietus, laikam spītīgs pēc dabas. Sākās iepriekšējās dienas pēcpusdienā un kopš tā brīža nebija mitējies. Ik pa laikam šķita, ka nu jau drīz beigsies, bet tieši tad lietus atkal pieņēmās spēkā. Drīz jau būs jūlijs, bet nekas neliecināja, ka lietus sezona varētu beigties. Debesis bija tumšas, it kā tām būtu uzlikts vāks, pasauli nomāca nospiedošs mitrums.

Priekšpusdienā Tengo, uzvilcis lietusmēteli un uzlicis cepuri, grasījās iet uz tuvējo veikalu iepirkties, kad pamanīja, ka pastkastītē iebāzta bieza, brūna, polsterēta aploksne. Ne pasta zīmoga, ne markas uz aploksnes nebija. Ne adrese, ne sūtītāja vārds nebija norādīti. Tikai virspusē pa vidu aploksnei ar pildspalvu sīkām rakstu zīmēm bija uzrakstīts "Tengo". Rakstītais izskatījās it kā ar naglu ieskrāpēts izkaltušā mālā. Fukaeri rokraksts. Atverot aploksni, izrādījās, ka tajā iekšā ir lietišķa izskata TDK 60 minūšu kasete. Ne vēstules, ne zīmītes. Kasete bija bez kastītes un bez uzlīmes.

Tengo, brīdi svārstījies, atmeta domu par iepirkšanos un atgriezās dzīvoklī noklausīties kaseti. Viņš pacēla kaseti pret gaismu un pagrozīja. Neko neparastu nemanīja, parasts masu produkcijas ražojums. Neizskatījās, ka tā varētu uzsprāgt.

Viņš novilka lietusmēteli, nolika kasešu magnetofonu virtuvē uz galda. Izņēma kaseti no aploksnes, ielika magnetofonā. Sagatavoja piezīmju papīru un pildspalvu, ja nu vajadzētu kaut ko pierakstīt. Paskatījās apkārt, pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav, nospieda pogu. Sākumā viņš nodomāja, vai tikai kasete nav tukša, bet tad parādījās fona trokšņi. Kāds atbīdīja krēslu, klusi noklepojās (tā izklausījās). Tad pēkšņi atskanēja Fukaeri balss.

Tengo.

Fukaeri to sacīja, it kā izmēģinot kaseti. Cik Tengo atcerējās, šī bija pirmā reize, kad Fukaeri uzrunāja viņu vārdā.

Viņa vēlreiz noklepojās. It kā būtu mazliet uztraukusies.

Vēstules vietā es nosūtu ierakstu kasetē. Būtu patīkamāk piezvanīt. Bet es nezinu vai telefonu nenoklausās. Drusku pagaidiet es iedzeršu ūdeni.

Fukaeri atgriezās ar glāzi rokā, iedzēra ūdens malku, tad nolika glāzi uz galda, tā vismaz izklausījās.

Viņai raksturīgā runas maniere bez intonācijas, bez jautājuma zīmēm, bez komatiem ierakstā, nevis sarunā, šķita vēl neparastāka. Taču atšķirībā no sarunām ierakstā viņa sablīvēja daudzus teikumus.

Jūs būsiet dzirdējis ka es esmu pazudusi. Neuztraucieties. Viss kārtībā es atrodos vietā kur briesmas nedraud. Gribēju to paziņot. Patiesībā nedrīkstu bet es domāju ka labāk būtu paziņot.

(Desmit sekundes klusuma.)

Labāk nevajag nevienam neko teikt. Ka es esmu šeit. Skolotājs ir iesniedzis policijā pieteikumu par manu meklēšanu. Bet policija neko nedara. Cilvēki bieži aizejot no mājām. Tāpēc es kādu brīdi palikšu tepat uz vietas.

(Piecpadsmit sekundes klusuma.)

Šī vieta ir tālu prom ja es neiešu ārā mani neviens nepamanīs. Ļoti tālu. Adzami aizgādās kaseti. Pa pastu labāk nesūtīt. Jābūt ļoti uzmanīgiem. Drusku pagaidiet pārbaudīšu vai ierakstās.

(Klikšķis, klusums, tad ieraksts turpinājās.)

Viss kārtībā ierakstās.

(Tālumā skanēja bērnu balsis. Bija dzirdama ari klusa mūzika. Laikam gan skaņas ieplūda pa atvērtu logu. Varbūt tuvumā bija bērnudārzs.)

Paldies ka atļāvāt man palikt pa nakti. Tā vajadzēja darīt. Man arī vajadzēja iepazīties ar jums. Paldies ka palasījāt priekšā grāmatu. Es nevaru aizmirst giļakus. Kāpēc giļaki neiet pa platu ceļu kāpēc viņi iet pa meža purvu.

(Tengo pat samanīja tur vāju jautājuma zīmi.)

Kaut arī pa ceļu iet ir ērtāk giļakiem labāk patīk iet pa mežu tālu prom no ceļa. Lai ietu pa ceļu vispirms pie tā ir jāpierod. Jāiemācās citādi iet un ari citas lietas citādi darīt. Es nedzīvotu tā kā giļaki. Vīrieši kaujas un man nepatīk tie tārpi un netīrība. Tomēr man arī ne visai patīk iet pa platu ceļu. Vēl padzeršos ūdeni.

Fukaeri atkal padzērās. īss klusuma bridis, tad glāze tiek nolikta atpakaļ uz galda. Viņa noslauka ar pirkstiem lūpas. Meitene laikam nezina, ka ir poga, ar kuru ierakstu var apturēt.

Mana pazušana varbūt rada sarežģījumus. Taču es negribu kļūt par rakstnieci un neplānoju vēl kaut ko rakstīt. Es pastāstīju Adzumi par giļakiem. Adzumi bibliotēkā noskaidroja. Giļakiem kas dzīvoja Sahalīnā tāpat kā ainu un Amerikas indiāņiem nebija rakstības. Rakstītu dokumentu nebija. Tāpat kā man. Uzrakstīti tie vairs nav manējie vārdi. Jūs tik prasmīgi uzrakstījāt. Bet tā vairs neesmu es. Tikai neuztraucieties. Tā nav jūsu vaina. Es tagad griezīšos nost no platā ceļa.

Tad Fukaeri apklusa. Tengo iztēlojās meiteni vienu pašu klusējot ejam tālu prom no platā ceļa.

Skolotājs ir ļoti stiprs un ļoti gudrs. Bet little people arī ir ļoti gudri un ļoti stipri. Tāpēc mežā ir jāuzmanās. Svarīgi ir tas ka little people ir mežā. Lai little people neko ļaunu nenodarītu ir jāatrod kaut kas tāds kā viņiem nav. Tad var droši tikt cauri mežam.

To visu Fukaeri norunāja burtiski vienā elpas vilcienā. Tad dziļi nopūtās. Pat nenovērsusies no mikrofona, tāpēc nopūta ierakstā izklausījās kā vēja brāzma aizā starp augstceltnēm. Pēc tam varēja dzirdēt kaut kur tuvumā signalizējam automašīnu. Izklausījās, ka tā ir liela kravas mašīna, dobju skaņu kā miglas taurei. Divi īsi signāli. Laikam tā atrodas kaut kur šosejas tuvumā.

(Nokrekšķinās.)

Rīkle sausa. Par mani neuztraucieties. Paldies ka jums patika manas krūtis ka atļāvāt palikt pie jums pa nakti ka aizdevāt pidžamu. Tagad laikam kādu brīdi nesatiksimies. Little people laikam dusmojas ka par viņiem uzrakstīts. Bet neuztraucieties. Es esmu pieradusi pie meža. Uz redzēšanos.

Šajā vietā skaņas apklusa un ieraksts beidzās.

Tengo nospieda slēdzi, apturēja kaseti, attina atpakaļ uz sākumu. Klausīdamies lietū, vairākas reizes dziļi nopūtās, pagrozīja rokā pildspalvu. Tad nolika pildspalvu uz galda. Galu galā Tengo nebija pierakstījis neko. Tikai uzmanīgi klausījies Fukaeri īpašajā runā. Tomēr svarīgākās lietas Fukaeri vēstījumā bija skaidras pat nepierakstītas.

(1)   Viņa nav nolaupīta, bet uz kādu laiku ir paslēpusies. Jāuztraucas nav.

(2)   Turpmāk grāmatas rakstīt neplāno. Viņas stāsti ir domāti stāstīšanai. Nav piemēroti iespiešanai.

(3)   Little people spēkā un gudrībā neatpaliek no Skolotāja. Jāuzmanās.

Trīs svarīgie Fukaeri vēsts punkti. Pārējais par giļakiem. Par cilvēkiem, kuri staigā tālu no platā ceļa.

Tengo aizgāja uz virtuvi un pagatavoja kafiju. Dzerdams kafiju, cieši skatījās uz kaseti. Pēc tam noklausījās to vēlreiz no paša sākuma. Šoreiz laiku pa laikam to apturēja, pierakstīja svarīgākos punktus, pārlaida skatienu uzrakstītajam. Neko jaunu nebija atklājis.

Vai Fukaeri vispirms uzrakstīja īsu runas uzmetumu un tad to nolasīja? Tengo tā nedomāja. Tas nebūtu viņai raksturīgi. Pagriezusies pret mikrofonu, viņa to visu norunāja (ierakstu pat ne reizi neapturējusi).

Kur viņa īsti atrodas? Fona trokšņi ierakstā pārāk daudz mājienu par to nedeva. Tālumā aizvērtās durvis. Pa atvērto logu ieplūda bērnu balsis. Bērnudārzs? Signalizēja liela kravas automašīna. Fukaeri neslēpās kaut kur dziļi mežā. Drīzāk kādā pilsētas nomalē. Ierakstīts vai nu no rīta, vai priekšpusdienā. Durvju aizvēršanās liecina, ka viņa tur nav viena.

Viens gan bija skaidrs — Fukaeri uz šo paslēptuvi devusies pati. Neviens nav spiedis viņu šo vēsti ierakstīt. Spriežot pēc balss un runas veida, sākumā viņa jutās mazliet saspringti, bet citādi runāja brīvi, pagriezusies pret mikrofonu, teica to, ko domāja.

Skolotājs ir ļoti stiprs un ļoti gudrs. Bet little people arī ir ļoti gudri un ļoti stipri. Tāpēc mežā ir jāuzmanās. Svarīgi ir tas ka little people ir mežā. Lai little people neko ļaunu nenodarītu ir jāatrod kaut kas tāds kā viņiem nav. Tad var droši tikt cauri mežam.

Tengo vēlreiz noklausījās šo vietu. To Fukaeri norunāja mazliet ātrāk, pauzes starp teikumiem kļuva aizvien mazākas. Little people ir būtnes, kas var nodarīt kaut ko ļaunu viņam vai Skolotājam. Taču Fukaeri vārdi neliecināja, ka little people katrā ziņā būtu ļaunas radības. Drīzāk izklausījās, ka viņi varētu būt neitrāli. Tengo pievērsa uzmanību vēl vienai vietai.

Little people laikam dusmojas ka par viņiem uzrakstīts.

Ja little people patiešām dusmojas, tad viņu dusmu objektam jābūt ari Tengo. Tieši viņš taču aprakstīja viņu esību un atklāja to pasaulei. Noziedznieks. Diez vai kādu interesēs viņa taisnošanās, ka darījis to bez slikta nolūka.

Tieši kādu ļaunumu little people varētu nodarīt cilvēkiem? Taču to Tengo nesaprata. Viņš vēlreiz attina kaseti atpakaļ, iebāza aploksnē un nolika atvilktnē. Tad atkal uzvilka lietusmēteli, uzlika cepuri un, nebeidzamajam lietum līstot, devās iepirkties.

Komacu tovakar piezvanīja, kad bija jau pāri deviņiem. Klausuli vēl nepacēlis, Tengo zināja, ka zvanītājs ir Komacu. Viņš, guļot gultā, lasīja grāmatu, nogaidīja trīs zvanus, tad lēni izkāpa no gultas un aizgāja uz virtuvi.

-      Tengo, — Komacu sacīja. — Vai tu tagad dzer?

-       Nē, esmu skaidrā.

-       Pēc šīs sarunas tev gribēsies gan drusku ieraut, — Komacu teica.

-       Kāds jautrs stāstiņš?

-      Kā lai pasaka. Tik jautrs laikam nemaz nebūs. Drīzāk paradoksāls un dīvains.

-      Tā kā Čehovam?

-       Tieši tā, Komacu noteica. Tieši tā kā Čehovam. Trāpīgi teikts. Tengo, tu gan vienmēr proti piemeklēt atbilstošu frāzi.

Tengo klusēja. Komacu turpināja:

-       Ir nelieli sarežģījumi. Skolotājs Ebisuno iesniedzis policijai pieteikumu par Fukaeri pazušanu, policija izplatījusi paziņojumu. Tomēr nekādu nopietnu meklēšanu nav uzsākusi. Galu galā — izpirkuma nauda nav pieprasīta. Izskatās, ka viņi sāk kustēties tikai tad, ja patiešām zināms, ka noticis kaut kas slikts. Taču plašsaziņas līdzekļi gan to tik mierīgi neuztver. Pie manis jau bija vairāki avīžu reportieri. Es, protams, tēloju, ka neko nezinu. Šobrīd man par to nekas nav sakāms. Bet drīz vien viņi uzraks kaut ko par Ebisuno un Fukaeri attiecībām, par viņas vecāku revolucionāro pagātni. Jādomā, ka šī informācija kaut kad parādīsies. Lielākā problēma ir ilustrētie žurnāli. Frīlanseri un žurnālisti saskries kā asins smaku saodušas haizivis. Tie ir veikli un badīgi. No tā ir atkarīga viņu izdzīvošana. Viņus neinteresē ne privātums, ne mērenība. Viņi raksta pavisam citādi nekā tu, Tengo, ar literatūru apsēstais jauneklis.

—  Tāpēc ari man vajadzētu būt piesardzīgam?

—  Tieši tā. Esi gatavs aizstāvēties. Nevar zināt, ko no kuras puses atpūtis.

Tengo iztēlojās, kā ap mazo laiviņu pulcējas haizivju bars. Tomēr tas atgādināja tikai attēlu sliktā mangas žurnālā. "Jāatrod kaut kas tāds, kā little people nav." Kas tas varētu būt?

—   Komacu, vai tikai Ebisuno jau pašā sākumā nebija ieplānojis, ka viss tā izvērsīsies?

—  Iespējams, — Komacu sacīja. Var jau būt, ka mūs smalki izmantoja. Taču ievirze jau sākumā bija skaidra. Ebisuno savu plānu neslēpa. Tajā ziņā viss ir godīgi. Tobrīd varēju teikt: "Skolotāj, tas ir pārāk bīstami, es nepiedalos." Parasts redaktors būtu tā izdarījis. Taču, kā tu zini, es neesmu parasts redaktors. Tieši otrādi, es turpināju iesākto, pats to gribēju. Var jau būt, ka esam drusku novirzījušies no plāna.

Klusums klausulē. īss saspringta klusuma bridis.

Tengo ierunājās:

—   Vai beigu beigās Skolotājs Ebisuno nevis pārņēma jūsu plānu, bet to pārveidoja?

—  Var teikt ari tā. Katrā ziņā viss sācis virzīties drīzāk atbilstoši viņa iecerei.

Tengo sacīja:

—  Vai domājat, ka visu to jezgu sacēlis Ebisuno?

—  Viņš, protams, varētu to izdarīt. Viņš ir daudz lasījis, pašpārliecināts cilvēks. Var jau būt. Tomēr šobrīd sacēlusies jezga pārspēj Skolotāja iecerēto. Katrā ziņā tā vairs nav kontrolējama. Lai cik kurš būtu izcils, viena cilvēka spējas ir ierobežotas. Tāpēc vienmēr jāpiesprādzējas.

—  Komacu, kāda vairs jēga piesprādzēties krītošā lidmašīnā? Tas neko nedos.

-       Dvēseles mieru.

Tengo nevilšus pasmaidīja. Bezpalīdzīgu smaidu.

-      Vai tā bija šīs sarunas būtība? Ne īpaši jautrais, bet paradoksālais un dīvainais stāsts?

-      Jūtos nelāgi, ka iepinu tajā tevi. Es atklāti to saku, — Komacu neizteiksmīgi piebilda.

-      Par mani nevajag uztraukties. Man nav nekā īpaša, ko zaudēt. Ne man ir ģimene, ne stāvoklis sabiedrībā, ne arī kādas sevišķas nākotnes izredzes. Jāuztraucas par Fukaeri. Viņa ir tikai septiņpadsmit gadus veca meitene.

-       Es, protams, arī tā domāju. Kā gan citādi. Bet šobrīd nav vērts par to lauzīt galvu, tur vairs nekas nav maināms. Mums jānoturas, lai vētra mūs neizmētā. Un uzmanīgi jālasa avīzes.

-       Es katru dienu rūpīgi izlasu.

-       Labi, Komacu sacīja. Starp citu, vai tev nav ienācis prātā, kur Fukaeri varētu būt?

-      Nav ne jausmas, Tengo teica. Viņš nebija pieradis melot. Un Komacu bija laba intuīcija. Tomēr Komacu nepamanīja Tengo balsi viegli notrīcam. Laikam viņam galva bija pilna ar savām domām.

-      Ja kaut kas notiks, uzreiz ziņošu. — Un Komacu beidza sarunu.

Nolicis klausuli, Tengo vispirms ielēja glāzē divu centimetru tiesu burbona. Komacu bija taisnība, pēc šīs sarunas sagribējās iedzert.

Piektdien pie viņa atnāca draudzene. Vairs nelija, tomēr pelnpelēkie mākoņi debesīs nebija izklīduši. Pēc vieglas maltītes abi nodevās seksam. Tengo pa to laiku gan nespēja pārtraukt domāt par visādām citām lietām, tomēr tas nemazināja seksa sniegto baudu. Viņa prata izvilināt Tengo nedēļas laikā sakrājušos iekāri un ari pati guva baudu. Kā prasmīgs nodokļu iekasētājs, kurš priecājas par sarežģītiem aprēķiniem. Taču viņa, protams, pamanīja, ka Tengo prātā ir kaut kas cits.

—   Pa šo laiku krietni noplakuši tavi viskija krājumi, — viņa sacīja. Viņa pēc mīlēšanās bija piekļāvusies pie Tengo platajām krūtīm. Zeltnesī viņai bija gredzens ar mazu, bet ļoti spožu briljantu, viņas laulības gredzens. Viņa runāja par Wild Turkey pudeli, kas labu laiku stāvēja plauktā. Kā jau pusmūža sieviete, kurai ir gados jaunāks mīļākais, viņa pamanīja ikkatru sīkāko pārmaiņu ainavā.

—  Pēdējā laikā bieži neizguļos, Tengo sacīja.

—  Esi iemīlējies?

Tengo papurināja galvu.

—  Nē.

—  Darbā kaut kas neizdodas?

—  Nē, darbā viss kārtībā. Vismaz uz kaut kurieni virzās.

—  Tik un tā tevi kaut kas nomāc.

—  Nezinu. Vienkārši nevaru aizmigt un neesmu pie tā pieradis. Es vienmēr esmu gulējis ciešā miegā.

—   Mīļais Tengo, viņa sacīja un ar neapgredzenoto roku sāka viegli masēt viņa sēkliniekus. Varbūt nelāgi sapņi?

—  Es vispār nesapņoju, — Tengo teica. Tā bija taisnība.

—  Man gan bieži rādās sapņi. Turklāt vairākkārt atkārtojas viens un tas pats sapnis. Ir pat bijis, ka es sapnī pamanu — to jau esmu redzējusi. Vai tev tas nešķiet dīvaini?

—  Piemēram, kāds sapnis?

—  Nu, piemēram, sapnis par būdiņu mežā.

—  Būdiņu mežā? — Tengo noteica. Iedomājās par meža iemītniekiem. Giļaki, little people, tad Fukaeri. Kāda tā būdiņa ir?

-       Tu tiešām gribi to dzirdēt? Svešs sapnis tevi negarlaikos?

-       Nē. Es labprāt paklausīšos, Tengo godīgi sacīja.

-      Es viena pati eju pa mežu. Tas nav tāds tumšs un draudīgs mežs kā "Ansītī un Grietiņā". Mežā ir maiga gaisma. Ir pēcpusdiena, silts, labs noskaņojums. Es eju priecīga. Te pēkšņi man ceļā gadās mazs namiņš. Ar skursteni, mazu lieveni, pie logiem rūtaini aizkariņi. No skata ļoti draudzīgs namiņš. Es pieklauvēju pie durvīm un saucu: "Labdien!" Bet atbildes nav. Pieklauvēju mazliet stiprāk. Durvīs paveras spraudziņa. Durvis nemaz nav aizslēgtas, un es eju būdiņā iekšā. Tur iekšā saucu: "Labdien! Vai te kāds ir? Vai drīkstu ienākt?"

Viņa, glāstīdama Tengo sēkliniekus, skatījās viņam sejā.

-      Vari iedomāties to noskaņojumu?

-      Varu.

-      Būdiņā ir tikai viena istaba. Ļoti vienkārši iekārtota. Maza virtuvīte. Ir gulta un ēdamgalds. Pa vidu malkas krāsns. Galds uzklāts četrām personām. No šķīvjiem ceļas balti garaiņi. Tikai iekšā neviena nav. Gatavojušies ēst, kad noticis kaut kas negaidīts. Varbūt parādījies kāds briesmonis un visi izbēguši ārā. Taču krēsli nav izgrūstīti, viss ir kārtīgi, viss pavisam ikdienišķi. Tikai neviena cilvēka.

-       Kādi ēdieni ir galdā?

Viņa pielieca galvu.

-      To es neatceros. Kaut kādi jau bija. Problēma ir ne jau pats ēdiens. Problēma ir tā, ka tas ir tik tikko likts galdā. Es apsēžos uz krēsla. Lai sagaidītu, kad pārnāks būdiņā dzīvojošā ģimene. Man tobrīd jāsagaida viņu atgriešanās. Nezinu kāpēc. Tas taču ir sapnis, viss netiek līdz galam izskaidrots. Varbūt man jāuzzina mājupceļš vai kaut kas jāpaņem, vai kas tamlīdzīgs. Tāpēc es pacietīgi gaidu viņus pārnākam. Taču, lai cik ilgi es gaidītu, neviens nenāk. No ēdieniem aizvien vēl ceļas garaiņi. To ieraugot, man pēkšņi sagribas ēst. Taču, lai kā man gribētos ēst, mājas saimnieku prombūtnē es nevaru ķerties pie ēdiena. Kā tu domā?

—  Tā laikam ir, — Tengo sacīja. — Laikam gan es ari sapni neuzdrīkstētos to darīt.

—  Pa to laiku satumst. Būdiņā kļūst tumšs. Arī mežā ap būdiņu sabiezē tumsa. Es gribētu iedegt būdiņā gaismu, bet nezinu, kā to izdarīt. Pamazām sāku uztraukties. Un tad es kaut ko pamanu. Savāda lieta ēdieni vēl joprojām kūp, garaiņu ir tikpat daudz, cik man ienākot. Ēdieni ir pavisam silti. Tas nu gan ir dīvaini, es nodomāju. Te kaut kas nav kārtībā. Tad sapnis beidzas.

—  Tu nezini, kas notiek pēc tam?

—  Domāju, ka noteikti kaut kas notiek, — viņa sacīja. Pienāk nakts. Es, nezinādama mājupceļu, palieku viena pati tajā būdiņā. Kaut kas tur notiek. Kaut kas ne pārāk patīkams. Taču tas sapnis vienmēr beidzas tajā vietā. Un atkal un atkal atkārtojas tas pats sapnis.

Viņa pārstāja glāstīt Tengo sēkliniekus, piespieda vaigu viņam pie krūtīm.

—  Ko tas sapnis varētu nozīmēt?

—  Nu, piemēram, ko?

Viņa uz jautājumu neatbildēja, bet uzdeva pretjautājumu:

—  Gribi zināt, kas tajā sapni ir visbriesmīgākais?

—  Gribu.

Viņa smagi nopūtās. Elpa kā silts vējš, kas izskrien cauri jūras šaurumam, pieskārās viņa krūšu galiem.

—   Tas, ka varbūt es pati esmu tas briesmonis. Es reiz iedomājos, ka tā varētu būt. Cilvēki, pamanījuši mani tuvojamies, pamet ēdienu un aizbēg prom no mājas. Un, kamēr es būšu tur iekšā, viņi neatgriezīsies. Tomēr es tik un tā sēžu būdiņā un viņus gaidu. Kļūst bail, to iedomājoties. Tur neko nevar līdzēt.

—  Vai arī, — Tengo ierunājās, — tā ir tava māja un tu tur gaidi pati sevi, kas kaut kur aizbēgusi prom.

Viņš saprata, ka to nu gan nevajadzēja teikt. Bet bija jau par vēlu, kas pateikts, pateikts. Viņa ilgi klusēja. Tad pēkšņi saspieda viņa sēkliniekus tik stipri, ka elpa aizsitās.

—  Kāpēc tu tik riebīgi izrunājies?

— Es neko īpašu ar to nedomāju. Vienkārši iešāvās prātā, — Tengo atguva runas spēju.

Viņa atlaida sēkliniekus, nopūtās, tad sacīja:

—   Tagad parunāsim par taviem sapņiem. Par ko tu sapņo?

Tengo atkal elpoja rāmi.

—  Es jau tikko teicu, man nerādās sapņi.

—   Kaut drusciņ taču tu sapņo? Pasaulē nav tādu cilvēku, kas vispār nesapņotu. Tu, tā runādams, skumdini profesoru Freidu.

—  Var jau būt, ka sapņoju, bet pamodies neko neatceros. Man nepaliek nekādas sapņu izjūtas, nekādas atmiņas par to saturu.

Viņa bija paņēmusi rokā Tengo mīksto locekli, it kā novērtējot tā svaru, pēc kā viņa varētu spriest par kaut ko svarīgu.

—   Nu labi. Nerunāsim par sapņiem. Tad izstāsti man kaut ko no tā romāna, ko tu raksti.

— Ja drīkst, es negribētu runāt par to, ko pašlaik rakstu.

—   Tev jau nav jāstāsta viss no sākuma līdz beigām. Es zinu, ka tu esi jūtīgs jauneklis, kaut augumā ražens. Tu taču vari man izstāstīt kaut ko, vienu epizodi. Kaut ko tādu, ko neviens cits šajā pasaulē nezina, ko tu atklāj tikai man. Tu man tikko sarunāji tādas nejaucības, tā tu varētu to kompensēt. Saproti, kā es to domāju?

—  Laikam saprotu, Tengo nepārliecinoši atbildēja.

—  Nu tad stāsti.

Tengo sāka stāstīt, draudzene aizvien vēl turēja viņa locekli rokā.

—  Tas ir stāsts par mani. Vai par kādu, kurš izveidots pēc mana parauga.

—  Tā varētu būt, — viņa noteica. — Vai arī es tur parādos?

—  Neparādies. Es neatrodos šajā pasaulē.

—  Tajā pasaulē manis nav?

—   Ne tikai tevis tur nav. Cilvēki, kas ir šajā pasaulē, tajā citā pasaulē neatrodas.

— Kā atšķiras šī pasaule no tās, kuras nav? Kā var zināt, kurā pasaulē atrodies?

—  Es zinu, jo pats to esmu radījis. Es to uzrakstu.

—  Es domāju kāds cits cilvēks, ne tu. Ja es tajā pēkšņi nonāktu, vai es to pamanītu?

—  Laikam pamanītu, Tengo sacīja. Piemēram, tajā pasaulē ir divi mēneši. Tāpēc tā atšķiras.

Divus mēnešus viņš bija pārņēmis no "Gaisa kūniņas". Tengo rakstīja garu, sarežģītu stāstu par to pasauli — pats savu stāstu. Šis pārņemtais tēls vēlāk varētu radīt problēmas. Tomēr Tengo mēģināja rakstīt romānu par pasauli ar diviem mēnešiem. Par pārējo viņš domās pēc tam.

Draudzene teica:

—  Tātad, ja es paskatos debesīs un ieraugu tur divus mēnešus, tad man uzreiz ir skaidrs: "A, šī ir neesošā pasaule!"?

—  Tā ir zīme.

—  Vai abi mēneši pārklājas? — viņa pavaicāja.

Tengo papurināja galvu.

—  Nezin kāpēc, bet abi mēneši vienmēr ir nedaudz atstatu viens no otra.

Draudzene brīdi domāja par šo pasauli. Vilka ar rādītājpirkstu kaut kādus rakstus Tengo uz krūtīm.

—   Paklau: vai tu zini, kāda angļu valodā ir atšķirība starp lunatic un insane? — viņa ievaicājās.

—  Abi vārdi apzīmē garīgus traucējumus, bet, kāda ir sīkāka atšķirība, es nezinu.

—   Insane lieto tad, ja cilvēkam jau kopš dzimšanas ir problēmas ar galvu. Ja vajadzīga profesionāla ārstēšana. Turpretim lunatic nosaka Mēness, no luna, iepriekš paredzami. Anglijā deviņpadsmitajā gadsimtā lunatic cilvēkam, kuru vajadzēja sodīt par noziegumu, varēja tāpēc mīkstināt sodu. Noziedznieks skaidroja, ka atbildība jāmazina, jo viņš bijis mēness staru ietekmē. Neticami, bet tā tiešām bija noteikts likumos. Mēness padara cilvēkus trakus, tas bija ierakstīts likumā.

—  Kā tu to zini? — Tengo izbrīnīts vaicāja.

—  Nekas pārsteidzošs tas nav. Esmu šajā pasaulē nodzīvojusi desmit gadus ilgāk nekā tu. Varbūt ari zinu daudz vairāk nekā tu.

"Iā arī ir, Tengo nodomāja.

—  Es studēju Japānas Sieviešu universitātes Angļu valodas un literatūras nodaļā. Klausījos kursu par Dikensu. Pasniedzējs bija ekscentrisks, visu laiku runāja tikai par lietām, kuras nekādi nebija saistītas ar romāniem. Tāpēc es gribēju teikt: ja reiz pat viens mēness daudzus cilvēkus padara trakus, tad, gadījumā ja debesīs parādītos divi mēneši, cilvēki zaudētu sajēgu pavisam. Mainītos paisums un bēgums, sieviešu mēnešreižu cikls, viss pamazām noietu no sliedēm.

Tengo brīdi par to domāja.

-      Tā tiešām varētu būt.

-      Tajā pasaulē cilvēki ir traki?

-      Nē, tā nav. Ne īpaši traki. Nu, viņi dara apmēram to pašu, ko mēs.

Viņa maigi pieskārās Tengo loceklim.

-       Ja tajā neesošajā pasaulē cilvēki dara apmēram to pašu, ko mēs šajā, tad kāda ir šīs, šeit neesošās pasaules jēga?

-      Šeit neesošās pasaules jēga ir pārrakstīt šīs pasaules pagātni, — Tengo sacīja.

-      Pēc savas patikas? Vai ir iespējams pārrakstīt pagātni pēc savas patikas?

"Jā-

-      Tu gribi pārrakstīt pagātni?

-      Tu negribi pārrakstīt pagātni?

Viņa papurināja galvu.

-       Es negribu pārrakstīt ne pagātni, ne vēsturi, par to pārrakstīšanu es nedomāju. Es gribētu pārrakstīt šī brīža tagadni.

-       Bet, ja pārraksta tagadni, tad arī tagadne mainās. Tagadne veidojas, sakrājoties pagātnei.

Viņa vēlreiz dziļi nopūtās. Tad vairākas reizes pacilāja rokā Tengo locekli, it kā pārbaudot lifta celtspēju.

-      Es tev gribētu pateikt vienu lietu. Tu esi brīnumbērns matemātikā, izcils džudists, raksti romānus. Un tomēr, neraugoties uz to visu, tev par šo pasauli nav ne mazākās sajēgas. Ne mazākās.

Tik negaidīts secinājums Tengo īpaši nepārsteidza. Sajūta, ka viņš šajā pasaulē neko nesaprot, viņam bija ierasts stāvoklis. Tā kā nekāds jaunatklājums tas nebija.

-      Ir jau labi. Pat ja tu neko nesaproti, Tengo, — gados vecākā draudzene pagriezās, viņas krūšu galiņi pieskārās Tengo, tu augām dienām raksti romānu, pasniedz matemātiku privātskolā. Paliec tāds. Man patīk tavs krāniņš, tā forma, lielums, sajūta. Cietā vai mīkstā stāvoklī, slimībā vai veselībā. Man gribas, lai kādu bridi tas ir tikai mans. Vai tā ir? Tiešām?

-      Tā ir, Tengo apstiprināja.

-       Es esmu ārkārtīgi greizsirdīgs cilvēks, to jau esmu tev teikusi.

-      Teici. Greizsirdība, kas nepakļaujas loģikai.

-       Nepakļaujas noteikta veida loģikai. Es vienmēr tāda esmu bijusi. — Tad viņas pirksti sāka lēni darboties no visām pusēm. Tev tūlīt atkal stāvēs. Nebūs iebildumu?

Tengo atteica, ka īpašu iebildumu viņam nebūšot.

-      Par ko tu šobrīd domā?

-      Par to, kā tu studēji angļu literatūru Japānas Sieviešu universitātē.

-       Mēs lasījām "Mārtiņu Čezlvitu". Man bija astoņpadsmit gadu, kleita ar rišām un zirgaste, un tolaik es biju nevainīga. Es biju ārkārtīgi nopietna studente. Izklausās kā runas par zudušu pasauli, taču pirmās zināšanas, ko es ieguvu universitātē, bija skaidrība par to, kāda ir atšķirība starp insane un lunatic cilvēkiem. Vai šis tēls uzbudina?

-      Protams. — Tengo aizvēra acis un iztēlojās viņu kleitā ar rišām un ar zirgasti. Ārkārtīgi nopietna, nevainīga studente. Ar loģikai nepakļaujamu dziļu greizsirdību. Viņš redzēja Mēnesi, kas apspīdēja Dikensa Londonu. Tur klīda gan insane, gan lunatic trakie. Viņiem visiem bija vienādas cepures un vienādas bārdas. Kā lai saprot, kurš ir kurš? Aizvēris acis, Tengo vairs nejutās īsti pārliecināts, kurai pasaulei pats pieder.

Saturs

1.   nodaļa. Aomame. Neļauties šķituma maldinājumam………. 9

2.   nodaļa. Tengo. Kaut kas mazliet cits padomā………………….. 26

3.   nodaļa. Aomame. Mazliet izmainīta realitāte………………….. 50

4.   nodaļa. Tengo. Tu laikam to nosapņoji…………………………….. 68

5.   nodaļa. Aomame. Profesija, kurā vajadzīgas

tehniskas iemaņas un pieredze…………………………. 89

6.  nodaļa. Tengo. Vai mums diezgan tāls ceļš priekšā?…. 106

7.  nodaļa. Aomame. Tik ļoti klusi, lai nepamodinātu

tauriņu………………………………………………………………… 123

8.   nodaļa. Tengo. Doties nezin kur, satikt nezin ko……………. 143

9.  nodaļa. Aomame. Citāda ainava, citādi noteikumi……….. 163

10.  nodaļa. Tengo. Patiesa revolūcija, līst īstas asinis………… 179

11.  nodaļa. Aomame. Tieši ķermenis ir cilvēka svētnīca…202

12.  nodaļa. Tengo. Lai nāk Tava valstība pār mums…………. 222

13.  nodaļa. Aomame. Upuri kopš dzimšanas…………………….. 241

14.  nodaļa. Tengo. Ko neviens lasītājs

līdz šim vēl nav redzējis…………………………………… 263

15.  nodaļa. Aomame. Tik stipri kā noenkurots

gaisa balons……………………………………………………….. 281

16.  nodaļa. Tengo. Priecājos, ka tev patika………………………….. 304

17.  nodaļa. Aomame. Laimīgi vai nelaimīgi………………………. 322

18.  nodaļa. Tengo. Nu Lielais Brālis nevar iznākt

uz skatuves………………………………………………………… 345

19.  nodaļa. Aomame. Sievietes, kurām ir kopējs

noslēpums………………………………………………………….. 363

20.  nodaļa. Tengo. Nabaga giļaki…………………………………………. 380

21.   nodaļa. Aomame. Vienalga, cik tālu būs jāiet………………. 399

22.   nodaļa. Tengo. Izkropļots laika ritums…………………………. 414

23.  nodaļa. Aomame. Ar to viss tikai sāksies……………………… 430

24.  nodaļa. Tengo. Kur meklēt šeit neesošās

pasaules jēgu?……………………………………………………. 447

[1] paralēlā pasaule (angļu vai.). 170 HARUKI MURAKAMI

[1] Zinātniskā fantastika (angļu vai.).

Content

Murakami Haruki 1Q84 Pirmā grāmata

PIRMĀ GRAMATA Aprīlis-jūnijs

1. NODAĻA Aomame Neļauties šķituma maldinājumam

2. NODAĻA Tengo Kaut kas mazliet cits padomā

3. NODAĻA Aomame Mazliet izmainīta realitāte

4. NODAĻA tengo tu laikam to nosapņoji

5. NODAĻA aomame profesija, kurā vajadzīgas tehniskas iemaņas un pieredze

6. NODAĻA tengo vai mums diezgan tāls ceļš priekšā?

7. NODAĻA aomame tik ļoti klusi, lai nepamodinātu tauriņu

8. NODAĻA tengo doties nezin kur, satikt nezin ko

9. NODAĻA aomame citāda ainava, citādi noteikumi

10. NODAĻA tengo patiesa revolūcija, līst īstas asinis

11. NODAĻA Aomame tieši ķermenis ir cilvēka svētnīca

12. NODAĻA Tengo lai nāk tava valstība pār mums

13. NODAĻA Aomame upuri kopš dzimšanas

14. NODAĻA tengo ko neviens lasītājs līdz šim vēl nav redzējis

15. NODAĻA aomame tik stipri kā noenkurots gaisa balons

16. NODAĻA tengo priecājos, ka tev patika

17. NODAĻA aomame laimīgi vai nelaimigi

18. NODAĻA tengo nu Lielais Brālis nevar iznākt uz skatuves

19. NODAĻA aomame sievietes, kurām ir kopējs noslēpums

20. NODAĻA Tengo nabaga giļaki

21. NODAĻA Aomame vienalga, cik tālu būs jāiet

22. NODAĻA Tengo izkropļots laika ritums

23. NODAĻA Aomame ar to viss tikai sāksies

24. NODAĻA Tengo kur meklēt šeit neesošās pasaules jēgu?

Saturs