Murakami Haruki

1Q84 - 3

Haruki Murakami

1Q84

TREŠĀ GRĀMATA OKTOBRIS DECEMBRIS

TREŠĀ GRĀMATA Oktobris-decembris

.1

1. NODAĻA ušikava Pie apziņas galējās robežas

Esiet, lūdzu, tik laipns un nesmēķējiet, Ušikavas kungs, augumā mazākais vīrietis noteica.

Ušikava uzmeta īsu skatienu galda otrā pusē sēdošajam sarunu biedram, pēc tam paša pirkstos sažņaugtajai Seven Stars cigaretei. Tā nebija aizsmēķēta.

-     Lūdzu, piedodiet, vīrietis nepanesami pieklājīgi atkārtoja.

Ušikavas sejas izteiksme šķita paužam, ka viņam pašam nav ne jausmas, kā kaut kas tāds gadījies rokā.

-    A, tas nekas, tas nekas. Protams, es to neaizsmēķēšu. Rokas darbojas, man pašam to nezinot.

Vīrietis gan pavirzīja zodu par centimetru uz augšu un leju, bet skatienu nenovērsa ne par mata tiesu. Tas bija kā piekalts Ušikavam. Viņš iebāza cigareti atpakaļ paciņā un ielika to atvilktnē.

Garais vīrietis ar zirgastē saņemtajiem matiem stāvēja durvju ailā, it kā atspiedies pret stenderi nevarēja saprast pieskārās tai vai ne, un pētīja Ušikavu, it kā viņš būtu traips uz sienas. Nepatīkama kompānija, Ušikava nodomāja.

Viņš jau trešo reizi satikās un sarunājās ar šiem tipiem, taču, lai cik reižu ar viņiem tiktos, nespēja atslābt.

Ušikavas ne pārāk plašajā birojā bija tikai viens galds. Augumā mazākais Skūtais bija iekārtojies pie tā Ušikavam pretī. Runāšana bija viņa darbs. Zirgaste visu laiku klusēja. Tikai vēroja Ušikavu kā pie ieejas templī nosēdināts ķīniešu lauvsuns.

-     Būs jau pagājušas trīs nedēļas, Skūtais noteica.

Ušikava paņēma galda kalendāru un pārbaudīja ierakstus tajā.

-    Jums taisnība. Pēdējo reizi tikāmies pirms trim nedēļām.

-      Pa šo laiku neesam no jums saņēmuši nevienu ziņojumu. Man šķiet, es iepriekš teicu, ka šī lieta ir steidzīga. Mēs nevaram šķiest laiku, Ušikavas kungs.

-     To es labi saprotu, Ušikava atteica, cigaretes vietā tagad pirkstos grozīdams zelta šķiltavas. Nav laika stiept to lietu garumā. Tur es jums no tiesas piekrītu.

Skūtais gaidīja, lai Ušikava turpina.

Ušikava sacīja:

-    Lieta tāda. Man nepatīk sniegt informāciju pa mazām daļām. Man tā nepatīk pa druskai no tā, pa druskai no šā. Kamēr nav izveidojusies kopaina, kamēr nav saprasts, uz ko ved dažādie pavedieni, tādas pusgatavas runas nekam neder. Varbūt jums, Ondas kungs, šķiet, ka rīkojos, kā man pašam tīk, bet esmu paradis tā strādāt.

Par Ondu nosauktais skūtgalvis turpināja vēsu skatienu vērties Ušikavā. Ušikava zināja, ka šim vīrietim nepatīk. Taču tas viņu īpaši neapbēdināja. Ciktāl sevi atcerējās, viņš kopš dzimšanas nevienam nebija paticis. Varētu teikt, ka viņam tas bija ierasts esības stāvoklis. Nepatikt ne vecākiem, ne brāļiem, ne skolotājiem, ne darbabiedriem. Ne sievai, ne bērniem. Ja viņš pēkšņi kādam iepatiktos, tas būtu visai nepatīkami. Pretēji ierastajam.

-    Ušikavas kungs, ja vien būtu iespējams, mēs ari respektētu jūsu darba stilu. Patiesībā mums vajadzētu to respektēt. Tā arī ir bijis. Taču šoreiz runa ir par kaut ko citu. Diemžēl mums nav laika gaidīt, kamēr noskaidrosies visa patiesība.

-     Tā gan, Ondas kungs, šoreiz jūs neesat vis pacietīgi gaidījuši, kad es ar jums sazināšos, Ušikava noteica. Paralēli manam darbam esat arī paši uz savu roku kaut ko pasākuši?

Onda neatbildēja. Sakniebto lūpu svītriņa neizkustējās. Sejas izteiksme nemainījās. Taču Ušikava pēc reakcijas saprata, ka trāpījis mērķī. Šo triju nedēļu laikā abi mēģinājuši noskaidrot vienas sievietes atrašanās vietu citādos veidos nekā Ušikava. Taču nesekmīgi. Tāpēc šie nepatīkamie tipi ieradušies pie viņa vēlreiz.

-    Čūskai ir čūskas ceļš, Ušikava, abas plaukstas izpletis, sacīja, it kā atklādams patīkamu noslēpumu. Čūska uzož, ko citi mēģina slēpt. Un to es pieprotu. Es varu tikt līdz būtībai, sekojot pavisam vājai smaržai. Taču tāpēc varu strādāt tikai pats ar savām metodēm, tikai savā tempā, citādi es nemāku. Es ļoti labi saprotu, ka laiks ir dārgs, taču, lūdzu, vēl mazliet pagaidiet. Ja nebūsim pacietīgi, tad neiegūsim neko un visas mūsu līdzšinējās pūles būs vējā.

Onda ārkārtīgi pacietīgi noraudzījās, kā Ušikava spēlējas ar šķiltavām. Tad pacēla galvu.

-     Pastāstiet, lūdzu, ko esat jau noskaidrojis, kaut vai daļēji. Mēs saprotam jūsu situāciju, taču augstākstāvošajiem tas būs nepieņemami, ka atgriežamies bez jebkāda konkrēta rezultāta. Turklāt, Ušikavas kungs, arī jūsu situācija nav tāda, kas radītu sirdsmieru.

Abi šie tipi ir iedzīti stūrī, Ušikava nodomāja. Abi bija izslavēti kā izcili cīkstoņi, viņus izvēlējās par vadoņa miesassargiem. Un, neraugoties uz to visu, vadoni viņu acu priekšā nogalināja. Nu, tiešu pierādījumu tam, ka viņš ir nogalināts, nebija. Sektas locekļu vidū esošie ārsti līķi apskatīja, nekādus ārējus ievainojumus neatrada. Taču organizācijas rīcībā bija tikai vienkāršs aprīkojums un laika trūka. Iespējams, ja tiesu medicīnas speciālists izdarītu pamatīgu sekciju, kaut kas atklātos. Bet tagad jau bija par vēlu. Organizācija jau bija slepeni atbrīvojusies no līķa.

Tā kā šie abi nebija spējuši vadoni pasaigāt, viņu stāvoklis nu bija delikāts. Viņu mērķis bija atrast pazudušo sievieti. Saņēmuši pavēli ne akmeni uz akmens neatstāt, lai viņu atrastu. Bet pagaidām nevienu reālu pavedienu uzgājuši nebija. Abi bija spējīgi drošības un apsardzes lietās, taču bez iemaņām meklēt bez vēsts pazudušu cilvēku.

-     Skaidrs, Ušikava noteica. Izstāstīšu jums, ko līdz šim izdevies noskaidrot. Ir tā, kā ir, stāsts būs fragmentārs.

Onda uz bridi samiedza acis. Tad pamāja.

-     Labi. Mēs ari esam šo to uzzinājuši. Varbūt jums tas jau ir zināms, varbūt ne. Varam dalīties ar informāciju.

Ušikava nolika šķiltavas, nolaida rokas uz galda un saspieda kopā pirkstgalus.

-    Jauna sieviete, vārdā Aomame, tika izsaukta uz viesnīcas Okura luksusa numuru, lai veiktu jūsu vadonim muskuļu stiepšanu. Tas notika septembra sākumā, tajā dienā, kad pilsētas centrā plosījās briesmīgs pērkona negaiss. Viņa blakusistabā stundu veica manipulācijas, pēc tam vadonis aizmiga. Sieviete lūdza divas stundas viņu netraucēt un atstāt tādā pašā pozā. Jūs paklausījāt. Taču vadonis negulēja. Tobrīd viņš jau bija miris. Nekādi ievainojumi nebija redzami, izskatījās pēc sirdslēkmes. Tūlīt pēc tam sieviete pazuda. Viņa jau pirms tam bija izvākusies no dzīvokļa, tas bija tukšs kā izslaucīts. Iepriekšējā dienā iesniegusi atlūgumu sporta klubā. Viss bija saplānots. Tātad tas nebija nelaimes gadījums. Tas vedina domāt, ka šī Aomames kundze vadoni ir tīši nogalinājusi.

Onda pamāja. Tiktāl viss bija pareizi.

-    Jūsu mērķis ir aizrakties līdz patiesībai. Un tāpēc šī sieviete jānoķer par katru cenu.

-    Ja šī Aomame patiešām viņu nogalinājusi, tad jānoskaidro, kāds tam bijis iemesls, kas aiz tā stāv.

Ušikava skatījās uz saviem sakrustotajiem pirkstiem. It kā novērodams kaut ko neierastu. Tad pacēla skatienu un pavērās sarunu biedrā.

-Jūs jau iepriekš ievācāt informāciju par Aomames kundzes ģimeni. Vai ne? Ģimenes locekļi ir kaismīgi jehovieši. Abi vecāki vēl aizvien nodarbojas ar sludināšanu. Trīsdesmit četrus gadus vecais brālis strādā galvenajā birojā Odavarā, ir precējies, viņam ir divi bērni. Ari viņa sieva ir pārliecināta jehoviete. No visas ģimenes Aomames kundze vienīgā ir aizgājusi no jehoviešu baznīcas, viņu vārdiem runājot, kļuvusi par "atkritēju" un jau sen pārtraukusi attiecības ar tuviniekiem. Nu jau gandrīz divdesmit gadus ģimenei ar viņu tiešu kontaktu nav. Grūti iedomāties, ka tā varētu viņu slēpt. Viņa vienpadsmit gadu vecumā aizgāja no ģimenes un kopš tā laika pati rūpējusies par sevi. Kaut arī neilgu laiku uzturējās tēvoča ģimenē, tomēr pēc iestāšanās vidusskolā kļuva patiešām patstāvīga. Iespaidīgi. Ļoti apņēmīga sieviete.

Skūtais neteica neko. Laikam gan šī informācija viņam jau bija zināma.

-     Tāpēc es nedomāju, ka tajā iejaukti jehovieši. Viņi ir pazīstami kā pārliecināti pacifisti, nepretošanās mācības piekritēji. Neiedomājami, ka viņi varētu kā grupējums nogalināt vadoni. Vai par to mēs būtu vienisprātis?

Onda pamāja.

-    Jehovieši šajā notikumā nav iejaukti. To mēs zinām. Drošības labad parunājām ar viņas brāli. Kārtīgi izrunājāmies, tā teikt. Taču viņš neko nezināja.

-    Kārtīgi izrunājāties vai tad nagus maucāt? Ušikava noprasīja.

Onda izlikās jautājumu nedzirdam.

-     Es, protams, jokoju. Muļķīgs joks. Lūdzu, nerādiet tik dusmīgu seju. Lai kā tur būtu bijis, viņš neko nezina ne par Aomames kundzes nodarīto, ne atrašanās vietu, Ušikava teica. Es savā būtībā arī esmu pacifists. Iztieku bez varmācības. Aomames kundzei nav nekādu sakaru ne ar ģimeni, ne jehoviešiem. Taču, lai kā uz to paskatītos, nevar būt, ka viņa rīkojusies viena pati. Tik sarežģīta lieta viņai vienai nebūtu pa spēkam. Tik gudri iekārtot apstākļus un tad tik prasmīgi un aukstasinīgi rīkoties. Pazušana vien ir pārcilvēcisks sasniegums. Tur nevarēja iztikt bez palīdzības un naudas, turklāt lielas. Aiz Aomames kundzes stāv kāds cilvēks vai organizācija, kas kaut kāda iemesla dēļ ļoti vēlējās vadoņa nāvi. Un tāpēc tam visam maksimāli sagatavojās. Vai par to esam vienisprātis?

Onda pamāja.

-     Vispārīgos vilcienos jā.

-    Diemžēl mums nav ne jausmas, kas tā varētu būt par organizāciju, Ušikava teica. Jūs droši vien esat uzmanīgi izpētījuši arī Aomames paziņu loku un visu viņas apkārtni?

Onda klusēdams pamāja.

-    Starp citu, viņai tikpat kā nav neviena tuva cilvēka, Ušikava sacīja. Ne draugu, ne mīļākā. Darbavietā, protams, viņai ir paziņas, bet ārpus darba nav personisku attiecību ne ar vienu cilvēku. Vismaz man neizdevās atrast nekādas pēdas par to, ka Aomames kundze būtu ar kādu tuvās attiecībās. Viņa ir vesela, tīri glīta jauna sieviete, kāpēc tā?

To pateicis, Ušikava paskatījās uz vīrieti ar zirgastē saņemtajiem matiem, kas stāvēja durvju ailā. Viņš pa šo laiku nebija mainījis ne pozu, ne sejas izteiksmi. Viņam gan jau no paša sākuma nekādas izteiksmes sejā nebija. Tāpēc tā nevarēja mainīties. Nez vai tam vīrietim maz ir vārds, Ušikava nodomāja. Nemaz nebrīnītos, ja vispār nebūtu.

-    Jūs abi esat vienīgie, kuri viņu redzējuši, Ušikava sacīja. Vai pamanījāt viņā kādas īpašas pazīmes?

Onda viegli papurināja galvu.

-     Kā jau jūs teicāt, vispār viņa ir pievilcīga jauna sieviete. Taču ne tāda skaistule, ko cilvēki pamanītu. Mierīga un klusa. Radās iespaids, ka viņa ir pārliecināta par savām profesionālajām spējām. Taču nekādu citu īpašu pazīmju nebija. Iespaids par ārieni diezgan izplūdis. Vaibstus nekādi neizdodas precīzi atcerēties. Dīvaini.

Ušikava vēlreiz paskatījās uz Zirgasti. Varbūt viņam pēkšņi būs kas sakāms. Taču nebija ne zīmes, ka viņš grasītos runāt.

Ušikava pievērsās Skūtajam.

-     Jūs jau noteikti būsiet izpētījuši Aomames kundzes pāris pēdējo mēnešu telefona zvanu sarakstu, vai ne?

Onda papurināja galvu.

-     Tik tālu vēl neesam tikuši.

-     Iesaku gan. Tas gan noteikti jāizdara, Ušikava smaidīdams noteica. Cilvēki zvana uz dažādiem numuriem, un viņiem zvana no dažādām vietām. Ja papēta telefona zvanu reģistru, dabiski atklājas cilvēka dzīves modelis. Šajā ziņā Aomames kundze nav nekāds izņēmums. Tikt pie privātpersonu zvanu reģistra nav nemaz tik viegli. Taču kā nebūt izdevās. Čūskai čūskas ceļi.

Onda klusēdams gaidīja sarunas turpinājumu.

-    Papētot Aomames kundzes zvanu atšifrējumu, atklājās vairāki fakti. Viņa gan ir ārkārtīgi rets gadījums, jo runāt pa telefonu viņai tā īsti nav paticis. Zvanu skaits ir mazs, un sarunas arī nav bijušas garas. Ir gan ari pa kādai garākai, bet ārkārtīgi reti. Lielākā daļa zvanu bijuši no darbavietas, bet viņa strādāja pa pusei kāfrīlansere, darbojās ari privāti. Tāpēc bija klienti, kas ar viņu sazinājās pa tiešo, nevis caur sporta kluba reģistratūru. Tādi zvani bijuši bieži. Papētot tur nekas aizdomīgs neparādās.

Šeit Ušikava ieturēja pauzi, pētīja nikotīna atstātos traipus uz pirkstiem un domāja par pīpēšanu. Domās aizsmēķēja cigareti un ievilka dūmu. Tad izpūta.

-    Ir tikai divi izņēmumi. Pirmais viņa divas reizes zvanījusi uz policiju. Bet ne jau uz 110. Zvanījusi uz Metropolitēna policijas Šindzjuku nodaļas Ceļu satiksmes daļu. No turienes vairākkārt zvanīts arī viņai. Viņa ar automašīnu nebrauc, policijas darbinieki neapmeklē augstākās klases sporta kluba pasniedzējas privātnodarbības. Tātad tur strādā kāds viņai personiski pazīstams cilvēks. Kas nezinu. Uzmanību piesaistīja vēl viena lieta, bet tas ir cits gadījums: viņa vairākkārt ilgi sarunājusies ar kādu zvanītāju no anonīma numura. Zvanīts viņai. Pati nav zvanījusi ne reizi. Šo numuru man nekādi neizdodas izsekot. Protams, ir tādi numuri, kuru abonenti nav publiski zināmi. Taču, ja piepūlas, tos var noskaidrot. Tomēr attiecībā uz šo numuru, lai kā es pētītu, vārdu nevaru uzzināt. It kā būtu aiz septiņām atslēgām noslēpts. Parasti tā nav.

-     Tātad zvanītājs ari nav parasts.

-     Tieši tā. Te, bez šaubām, iejaukts kāds profesionālis.

-    Vēl viena čūska, Onda noteica.

Ušikava pārlaida plaukstas plikajam, deformētajam galvaskausam un plati pasmaidīja.

-     Tā gan. Vēl viena čūska. Turklāt spēcīga.

-    Tātad pamazām tomēr noskaidrojas, ka aiz viņas stāv kāds profesionālis, Onda sacīja.

-     Tā ir. Aomames kundze ir saistīta ar kaut kādu organizāciju. Turklāt tā nav nekāds amatieru un laju pasākums.

Onda puspievērtām acīm paraudzījās Ušikavā. Pagriezās atpakaļ un saskatījās ar durvju ailā stāvošo Zirgasti. Zirgaste par zīmi, ka sarunu saprot, viegli pamāja. Tad Onda atkal pievērsās Ušikavam.

-     Un tālāk? Onda jautāja.

-     Tālāk, Ušikava sacīja. Tālāk ir jūsu kārta runāt. Vai jums nekas nav zināms? Vai kāds ir meklējis iespēju novākt jūsu vadoni kāda grupa vai organizācija?

Onda sarauca garās uzacis. Virsdegunē iegūla trīs grumbas.

-     Paklausieties, Ušikavas kungs, padomājiet taču. Mēs esam caurcaurēm reliģiska organizācija. Tiecamies tikai pēc dvēseles miera un garīgām vērtībām. Dzīvojam dabisku, kolektīvu dzīvi, strādājam lauku darbus, mūsu dzīvesveids ir askētisks. Kurš un kāpēc varētu saskatīt mūsos ienaidniekus? Kuram no tā būtu kāds labums?

Ušikavam mutes kaktiņos pavīdēja divdomīgs smaids.

-    Vai ir kāda vieta uz pasaules, kur neatradīsies fanātiķi? To, kas fanātiķiem ienāk prātā, neviens nesapratīs. Vai tā nav?

-     Cik mums zināms, mūsu tuvumā tādu nav, Onda atbildēja, neņemot vērā sacītā ironiju.

-     Kā ir ar "Ausmu"? Vai šīs grupas palikušie locekļi joprojām klīst kaut kur tuvumā?

Onda vēlreiz vairākkārt uzsvērti papurināja galvu. Tādu nav. Viņi visus "Ausmas" dalībniekus izkāvuši bez nožēlas. Bez pēdām. No viņiem nav palicis ne miņas.

-     Nu labi. Jums par to nekas nav zināms. Tomēr reālā problēma ir tā, ka kāds, kāda organizācija laupījusi jūsu vadonim dzīvību. Ļoti prasmīgi nostrādājuši. Un tad kā dūmi izkūpējuši gaisā. Tas ir neapgāžams fakts.

-    Tāpēc mums jānoskaidro, kas aiz tā visa stāv.

-     Neiejaucot policiju. Onda pamāja.

-    Tā ir mūsu, ne tiesībsargājošo iestāžu problēma.

-    Labi. Tā ir jūsu, nevis tiesībsargājošo iestāžu problēma. Skaidra runa. Viegli saprotama, Ušikava sacīja. Es gribētu noskaidrot vēl vienu lietu.

-     Lūdzu, Onda teica.

-    Cik cilvēku jūsu organizācijā zina, ka vadonis ir miris?

-     Mēs abi zinām, Onda sacīja. Vēl divi, kas palīdzēja pārvest līķi. Mūsu padotie. Organizācijas vadība pieci cilvēki. Tas viss deviņi cilvēki. Trīs tempļa kalpones pagaidām vēl to nezina, bet agri vai vēlu uzzinās; tās kalpoja viņam līdzās, ilgi to noslēpt neizdosies. Un vēl jūs, Ušikavas kungs, jūs ari to zināt.

-     Kopā trīspadsmit. Onda neko neteica. Ušikava dziļi nopūtās.

-    Vai drīkstu izteikties atklāti?

-     Lūdzu, Onda sacīja. Ušikava teica:

-     Šobrīd manis teiktajam vairs nav nekādas jēgas, bet, kad vadonis nomira, jums nekavējoties vajadzēja par to paziņot policijai. Lai kas ari notiktu, paziņot par vadoņa nāvi. Tik nopietnu notikumu ilgi neizdosies noslēpt. Noslēpums, kuru zina vairāk nekā desmit cilvēki, ilgi nebūs noslēpums. Un jūs savukārt nonāksiet neapskaužamā situācijā.

Skūtajam sejas izteiksme nemainījās.

-    Lēmumu pieņemšana nav mūsu darbs. Mums jāizpilda saņemtās pavēles.

-     Un kurš pieņem lēmumus? Atbildes nebija.

-     Vai cilvēks, kas aizvieto vadoni?

Onda vēl arvien klusēja.

-    Lai paliek, Ušikava noteica. Jūs, saņēmuši kāda augstākstāvošā norādījumus, slepeni atbrīvojāties no vadoņa līķa. Jūsu organizācijā augstākstāvošo pavēles izpilda nedomājot. Taču, raugoties no likuma viedokļa, tā nepārprotami ir līķa apzināta slēpšana un iznīcināšana. Diezgan smags noziegums. To jūs, protams, zināt.

Onda pamāja.

Ušikava vēlreiz smagi nopūtās.

-    Es jau iepriekš to teicu: ja nu jums gadās sarežģījumi ar policiju, tad, lūdzu, sakiet, ka es par vadoņa nāvi neko nezināju. Man negribētos būt iesaistītam krimināllietā.

Onda sacīja:

-     Ušikavas kungam par vadoņa nāvi nekas nav zināms. Mēs jūs lūdzām veikt meklēšanu, sameklēt sievieti, vārdā Aomame. Tajā nav nekā pretlikumīga.

-     Ļoti labi. Es ari neko nejautāju, Ušikava atteica.

-    Ja tas būtu iespējams, mēs nevienam nepiederošam negribētu stāstīt par to, ka vadonis noslepkavots. Taču, kad devām zaļo gaismu jūsu, Ušikavas kungs, izmeklēšanai, lai noskaidrotu Aomames atrašanās vietu, nācās atklāt šo apstākli ari jums. Mums vajadzīga jūsu palīdzība viņas meklēšanā. Jums jāprot klusēt.

-     Manā darbā prast glabāt noslēpumus ir pamatu pamats. Par to neraizējieties. Es neko par to nerunāšu.

-    Gadījumā ja šis noslēpums nāks gaismā un izrādīsies, ka informācijas avots esat jūs, var notikt kas nelāgs.

Ušikava paskatījās uz galdu, vēlreiz nopētīja savus kopā saspiestos pirkstus. Ar tādu izteiksmi, it kā viņu pārsteigtu atklājums, ka tie izrādījušies viņa paša pirksti.

-     Kas nelāgs, Ušikava, pacēlis skatienu, atkārtoja sarunu biēdra'teikto

Orida piēmiedaaļ acis.

-    Vadoņa nāves fakts ir jāslēpj, lai tur vai kas. Tāpēc var būt ari tādi gadījumi, kad līdzekļus īpaši neizvēlas.

-     Es noslēpumu glabāšu. Par to varat itin nemaz neraizēties, Ušikava sacīja. Līdz šim esam labi sadarbojušies. Esmu palīdzējis pāris lietās, ko jums, ejot oficiālus ceļus, būtu grūti izdarīt. Reizēm darbs bijis ari smags, bet par to esmu saņēmis pienācīgu atalgojumu. Man mutei priekšā ir divkārša slēdzene. Es neesmu ticīgs cilvēks, taču jūsu vadonis man palīdzēja, un tāpēc es šo lietu nokārtošu. Sakopošu visus spēkus, lai noskaidrotu Aomames atrašanās vietu. Pacentīšos uzzināt, kas aiz tā slēpjas. Tikšu līdz rezultātiem. Tāpēc, lūdzu, vēl nedaudz pacietieties. Pavisam drīz saņemsiet labas ziņas.

Onda tikai nedaudz sagrozījās krēslā. Durvīs stāvošais Zirgaste, it kā reaģējot uz to, mazliet izmainīja ķermeņa pozu.

-     Vai tas būtu viss, ko šobrīd varat atklāt? Onda pavaicāja.

Ušikava brīdi domāja. Tad sacīja:

-    Kā jau tikko teicu, Aomames kundze divas reizes zvanījusi uz Metropolitēna policijas Šindzjuku nodaļas Ceļu satiksmes drošības daļu. Viņai no turienes vairākas reizes zvanīts. Pagaidām nezinu, kas ir bijis zvanītājs. Galu galā runa ir par policijas darbinieku, tik tieši to nevar noskaidrot. Taču tobrīd man šajā neglītajā galvā pēkšņi iešāvās spoža doma. Bija kaut kādas atmiņas saistībā ar Metropolitēna policijas Šindzjuku nodaļas Ceļu satiksmes drošības daļu. Es visādi izprātojos, kas bija saistībā ar šo policijas nodaļu. Kaut kāds bēdīgs notikums. Pagāja ilgs laiks, līdz atcerējos. Vecums nav nekas patīkams. Vecumā atmiņas atvilktnes sāk ieķerties. Agrāk, kā tik kas, ar joni bija ārā. Bet tagad nevaru atcerēties to, kas noticis pirms nedēļas.

Ušikava apklusa, teatrāli pasmaidījis, bridi cieši nolūkojās Skūtajā. Viņš ārkārtīgi pacietīgi gaidīja sarunas turpinājumu.

-     Tas notika šī gada augustā. Jaunu policisti no Metropolitēna policijas Šindzjuku nodaļas Ceļu satiksmes drošības daļas atrada nožņaugtu Šibujas Marujamamači tuvumā esošās mīlnieku viesnīcas numurā. Viņa bija pilnīgi kaila, roku dzelžos saslēgtām rokām. Tas, protams, sacēla zināmu skandālu. Bet Aomamei tieši pāris mēnešu pirms šī notikuma bija vairākkārt no turienes zvanīts. Tad pēkšņi pēc šī incidenta vairs neviena zvana. Vai tā būtu tikai sagadīšanās, nekas vairāk?

Onda brīdi klusēja. Tad ierunājās:

-    Tad Aomames kundze būtu sazvanījusies ar to noslepkavoto policisti?

-    Viņu sauca Ajumi Nakano. Divdesmit sešus gadus veca. Diezgan skaistu, melanholisku seju. Gan viņas tēvs, gan vecākais brālis ari strādā policijā, policistu ģimene. Ar samērā labiem panākumiem. Policija, protams, uzsāka izmeklēšanu. Tomēr pagaidām noziedznieks nav atrasts. Varbūt nav piedienīgi tā vaicāt, bet vai jums par šo notikumu nekas nav zināms?

Onda palūkojās Ušikavā tik cietām un aukstām acīm, it kā tās tikko būtu izcirstas no ledāja.

-      Es īsti nesaprotu, ko jūs gribat teikt, viņš sacīja. Vai domājat, ka mēs kaut kādā veidā būtu saistīti ar šo incidentu, Ušikavas kungs? Ka kāds no mums kopā ar šo policisti devies uz apšaubāmu mīlnieku viesnīcu, saslēdzis viņu roku dzelžos un nožņaudzis?

Ušikava saknieba lūpas un papurināja galvu.

-     Nekļūstiet smieklīgs. Nē, patiešām! Ne uz to pusi. Es tikai jautāju, vai jums ir kaut kas zināms saistībā ar šo incidentu. Vienalga kas. Lai cik nenozīmīgs sīkums, man tas ir ļoti svarīgi. Viss zināmais jāsaliek kopā, citādi man neizdosies atklāt saistību starp policistes slepkavību Šibujas mīlnieku viesnīcā un jūsu vadoņa nogalināšanu.

Onda kādu brīdi cieši, it kā nomērīdams, pētīja Ušikavu. Tad izelpoja aizturēto elpu.

-    Skaidrs. Nodošu šo informāciju augstākstāvošajiem, viņš sacīja. Tad paņēma blociņu un, skaļi atkārtojot, pierakstīja:

-   Ajumi Nakano. Divdesmit seši gadi. Ceļu satiksmes drošības daļa. Iespējams, bijusi saistīta ar Aomami.

-    Tieši tā.

-    Vēl kaut kas?

-    Ir vēl viena lieta. Tas man noteikti jāpavaicā. Kurš pirmais jūsu organizācijā minēja Aomames vārdu? To, ka Tokijā ir trenere, kas nodarbojas ar muskuļu stiepšanu. Kā jau jūs iepriekš norādījāt, es izpētīju šis sievietes pagātni, kā vienmēr kārtīgi un pamatīgi. Taču ir viena savāda lieta es neatradu pilnīgi neko aizdomīgu. Pilnīgi tīra. Un tad jūs viņu uzaicinājāt uz viesnīcas Okura luksusa numuru. Bet kurš vispirms viņu ieteica?

-     Nezinu.

-    Nezināt? Ušikava noteica. Tad savilka seju kā bērns, kas sadzirdējis īsti nesaprotamus vārdus. Tātad jūsu organizācijā neviens neatceras, kurš tieši pirmais pieminēja Aomames vārdu. Vai tā?

Onda, sejas izteiksmei nemainoties, atbildēja:

-    Tieši tā.

-     Dīvains stāsts, Ušikava kā brīnīdamies novilka.

Onda klusēja.

-    Nesaprotami. Nez no kurienes, nezin kad parādās viņas vārds, un šis runas, neviena nevirzītas, pašas no sevis rit tālāk. Vai tā?

-     Patiesību sakot, pats vadonis par to runāja visaizrautīgāk, Onda, vārdus apdomādams, sacīja. Vadībā bija cilvēki, kas domāja, ka ir bīstami sevi uzticēt cilvēkam, par kuru tik maz zināms. Arī mēs, no apsardzes viedokļa raugoties, tam piekritām. Taču vadonis to neņēma vērā. Tieši viņš šo lietu virzīja uz priekšu.

Ušikava vēlreiz paņēma šķiltavas, atvēra vāciņu, kā pārbaudīdams to stāvokli, uzšķīla uguni. Tad uzreiz aizvēra vāciņu ciet.

-    Cik noprotu, vadonis bija ļoti apdomīgs cilvēks, viņš sacīja.

-     Tā bija. Ārkārtīgi vērīgs, ārkārtīgi apdomīgs cilvēks.

Iestājās dziļš klusums.

-    Man ir vēl kas jautājams, Ušikava sacīja. Par Tengo Kavanu. Viņam bijušas attiecības ar kādu par viņu vecāku precētu sievieti Kjoko Jasudu. Reizi nedēļā nākusi pie viņa uz dzīvokli, kur pavadījuši laiku tuvībā. Nu, jaunībā tādas lietas notiek. Tad kādu dienu piezvanījis viņas vīrs un paziņojis, ka viņa vairs pie Kavanas nenākšot. Ar to arī saruna beigusies.

Onda sarauca uzacis.

-    Es īsti nesaprotu, kurp šī saruna virzās. Vai Tengo Kavanam ir kāds sakars ar šo notikumu?

-     Tas vēl nav zināms. Tomēr saistīja manu uzmanību. Lai kas būtu noticis, lai kādi apstākļi izveidojušies, vismaz vienreiz tai sievietei pašai vajadzēja piezvanīt. Bet viņa ir pazudusi. Bez pēdām. Es nemēdzu piekasīties sīkumiem, bet drošības dēļ tam pievērsos. Vai jums par to nekas nav zināms?

-    Vismaz es par šo sievieti neko nezinu, Onda monotonā balsī noteica. Kjoko Jasuda. Bijušas attiecības ar Tengo Kavanu.

-     Precēta sieviete, desmit gadus vecāka par viņu.

Onda arī šo vārdu ierakstīja blociņā.

-    Informēšu vadību ari par to.

-    Labi, Ušikava teica. Starp citu, kā ar Eriko Fukadas atrašanās vietu?

Onda pacēla galvu un paskatījās uz Ušikavu kā uz greizu gleznas rāmi.

-     Kāpēc mums būtu kaut kas jāzina par Eriko Fukadas atrašanās vietu?

-    Jūs neinteresē, kur viņa atrodas?

Onda papurināja galvu.

-     Mums nav nekādas daļas par to, kurp viņa dodas un kur atrodas. Brīvs cilvēks.

-    Arī par Tengo Kavanu jums nav intereses?

-    Tam cilvēkam nav nekāda sakara ar mums.

-    Kādu bridi jums par tiem abiem bija dziļa interese, Ušikava sacīja.

Onda samiedza acis. Tad teica:

-     Šobrīd mūs visvairāk interesē Aomame.

-    Intereses laika gaitā mainās.

Onda tikai nedaudz sašķieba muti. Viņš neatbildēja.

-     Ondas kungs, vai esat lasījis Eriko Fukadas romānu "Gaisa kūniņa"?

-    Nē, mūsu organizācijā atļautas tikai ar ticību saistītas grāmatas. Citas aizliegts pat rokā ņemt.

-    Vai esat dzirdējis par little people?

-    Neesmu, Onda nekavējoties atbildēja.

-    Labi, Ušikava noteica.

Ar to saruna bija galā. Onda lēnām piecēlās no krēsla, nobraucīja žaketes piedurknes. Zirgaste atrāvās no sienas un paspēra soli uz priekšu.

-    Ušikavas kungs, kā jau iepriekš minēju, šajā gadījumā laiks ir ļoti dārgs, Onda sacīja, no augšas noraudzīdamies uz krēslā sēdošo Ušikavu. Pēc iespējas ātrāk jānoskaidro Aomames atrašanās vieta. Mēs, protams, arī darīsim, ko spēsim, darbosimies no citas puses nekā jūs. Ja neatradīsim Aomami, visi būsim ļoti sarežģītā situācijā. Tagad jūs esat kļuvis par vienu no cilvēkiem, kuriem zināms šis svarīgais noslēpums.

-    Svarīgas zināšanas uzliek svarīgus pienākumus.

-     Tieši tā, Onda neizteiksmīgi noteica. Tad pagriezās un devās prom, atpakaļ nepaskatījies. Zirgaste sekoja Skūtajam, izgāja no istabas un aizvēra durvis, nesaceļot ne mazāko troksnīti.

Kad abi bija prom, Ušikava atvēra rakstāmgalda atvilktni un nospieda magnetofona slēdzi. Atvēra vāciņu, izņēma kaseti, uz etiķetes ar pildspalvu glīti uzrakstīja datumu un laiku. Pēc tam paņēma no atvilktnes Seven Stars paciņu, izvilka vienu cigareti, aizsmēķēja ar šķiltavām. Dziļi ievilka dūmus, tad, pavērsis seju pret griestiem, izpūta. Tāpat seju pret griestiem pagriezis, uz brīdi pievēra acis. Pēc kāda laika atvēra acis un paskatījās sienas pulkstenī. Tas rādīja pustris. Tik tiešām nepatīkami tipi, Ušikava vēlreiz nodomāja.

Ja neatradīsim Aomami, visi būsim sarežģītā situācijā, tā Skūtais bija teicis.

Ušikava bija divas reizes pabijis Jamanaši kalnos iekārtotajā organizācijas bāzē un redzējis arī jaukto koku audzes dziļumā uzcelto pārmērīgi lielo kurtuvi. Paredzēta atkritumu un bojāto dārzeņu sadedzināšanai, bet temperatūra tajā bija pietiekami augsta, lai sadegtu arī cilvēka līķis tā, ka ne kauli pāri nepaliktu. Viņš zināja, ka vairāki cilvēki tur tiešām sadedzināti. Arī vadonis. Protams, Ušikavam negribējās piedzīvot tādu likteni. Kaut kad un kaut kur nāksies sastapties ar nāvi, bet, ja iespējams, tad gribētos cerēt uz nedaudz patīkamāku mūža noslēgumu.

Saprotams, vairākus faktus Ušikava viņiem neatklāja. Viņš nemēdza atklāt visas kārtis, kas bija rokā. Varēja ļaut uzmest skatienu sīkajām kārtīm. Taču stiprās labāk nerādīt. Turklāt kaut kādā veidā ari jānodrošinās. Piemēram, paslepus ierakstot sarunu. Ušikava labi pieprata šādas spēles. Atšķirībā no jaunajiem, šajā ziņā nepieredzējušajiem miesassargiem.

Ušikavam bija izdevies noskaidrot to cilvēku vārdus, ar kuriem Aomame strādāja kā privāta trenere. Ja nedaudz piepūlies un zini, kā tās lietas darāmas, tad lielāko daļu informācijas var dabūt. Ušikava sāka pa vienam pētīt Aomames divpadsmit privātos klientus. Astoņas sievietes un četri vīrieši, pārtikuši, ar stāvokli sabiedrībā. Neviens neizskatījās pēc tāda, kas varētu būt iesaistīts slepkavībā. Viņu vidū bija tikai viena bagāta sieviete, pāri par septiņdesmit, kura izveidojusi patversmi no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm. Tā bija iekārtota divstāvu dzīvokļu namā līdzās viņas pašas plašajai villai. Tur mitinājās no nelabvēlīgas vides izglābušās sievietes.

Pats par sevi tas bija lieliski. Nekā aizdomīga. Taču kaut kas aizķērās Ušikavas apziņas tālākajā nostūrī. Un viņš meklēja un meklēja, kas šis "kaut kas" varētu būt. Viņš bija apveltīts ar dzīvniecisku ožu un intuīcijai uzticējās vairāk par visu. Pateicoties tai, viņš vairākkārt bija par mata tiesu izglābies no nāves. Varbūt tāpēc, ka "vardarbība", vairākkārt atkārtojoties, bija kļuvusi par šifra atslēgu. ŠI sieviete apzināti vērsās pret vardarbību, piedāvāja aizsardzību tās upuriem.

Ušikava devās apskatīt patversmi. Tā atradās Adzabu piekalnē, pirmklasīgā rajonā, koka celtnē. Vecā, bet apburošā mājā. Raugoties cauri vārtu restēm, varēja saskatīt skaistas puķu dobes pie ieejas, plašu zālienu. Lieli mūžzaļie ozoli meta ēnas pār to. Ieejas durvīs bija neliela stikla vitrāža. Mūsdienās tādu māju kļūst aizvien mazāk.

Pretstatā mājas ārējam mieram tā tika modri apsargāta. Augsts žogs ar dzeloņdrātīm, dzelzs vārti cieši aizslēgti, iekšā vilku sugas sargsuns, kas, cilvēkam tuvojoties, nikni rēja. Vairākas novērošanas kameras. Uz ielas mājas priekšā nemanīja nevienu cilvēku. Viņš nevarēja tur tā ilgi stāvēt un skatīties. Rāmajā rajonā tuvumā bija vairākas vēstniecības. Kāds noteikti pamanītu apkārt klīstam tāda dīvaina paskata vīrieti kā Ušikava.

Tomēr šī modrība šķita pārāk stingra. Jāuzzina par šo patversmi viss, ko iespējams uzzināt. Tā Ušikava nodomāja. Lai kā to sargātu, tai jāpiekļūst. Jāizdomā kāds veikls paņēmiens. Visi gali jāsasien kopā.

Tad viņš atcerējās vārdu apmaiņu ar Ondu par littlepeople.

"Vai esat dzirdējis par little people?"

"Neesmu dzirdējis."

Atbilde atskanēja mazliet par ātru. Ja viņš šos vārdus dzirdētu pirmo reizi, tad vismaz bridi paklusētu, pirms atbildēt. Little people? Izmēģinātu, kā tas skan. Tikai pēc tam atbildētu. Tā būtu parasta cilvēku reakcija.

Šis cilvēks bija dzirdējis par little people. Nevar saprast, vai viņš zina, ko tie nozīmē. Taču, lai kā arī būtu, viņš to nedzirdēja pirmo reizi.

Ušikava nodzēsa nodegušo cigareti, nedaudz padomāja, tad jau rāmāk aizsmēķēja nākamo. Jau sen sen viņš bija nolēmis neuztraukties par plaušu vēzi. Viņam vajadzēja nikotīnu, lai koncentrētu domas. Nevar zināt, kāds liktenis tevi sagaida pēc divām trim dienām. Ko tur bažīties par veselību piecpadsmit gadus tālā nākotnē?

Smēķējot trešo Seven Stars, Ušikavam kaut kas pēkšņi ienāca prātā. Ja tā, tad varbūt viss izies gludi, viņš nodomāja.

2. NODAĻA Aomame pavisam viena, bet ne vientuļa

r *

Kad satumsa, viņa iekārtojās krēslā uz balkona un vēroja otrpus ielai ierīkoto bērnu rotaļlaukumu. Tas bija kļuvis par svarīgāko uzdevumu visas dienas garumā, viņas dzīves centru. Vienalga, vai debesis bija skaidras vai apmākušās vai lija lietus, viņa vēroja bez apstājas. Oktobra sākumā gaiss kļuva vēsāks. Dzestrajos vakaros viņa silti saģērbās, apsedzās ar pledu un dzēra karstu kakao. Līdz pusvienpadsmitiem vakarā vēroja slidkalniņu, pēc tam vannā lēni sasildīja ķermeni, tad gāja gulēt.

Protams, varēja gadīties, ka Tengo turp atnāk arī gaišā dienas laikā. Taču diezin vai tā notiks. Kad viņš parādījās šajā rotaļlaukumā, bija tumsa, dega spuldzes, pie debesīm spoži mirdzēja mēness. Parasti Aomame ātri pavakariņoja, saģērbās tā, lai nekavējoties varētu skriet ārā, sakārtoja matus, apsēdās dārza krēslā un pievērsa skatienu slidkalniņam. Vienmēr pa rokai turēja automātisko pistoli un Nikon mazo binokli. Baidoties, ka Tengo varētu parādīties pa to laiku, kamēr viņa aizgājusi uz tualeti, dzēra tikai kakao.

Aomame vēroja, neizlaižot nevienu dienu. Grāmatas nelasīja, mūziku neklausījās, tikai uzmanīja, vai aiz durvīm neatskan kāds troksnis, tikai vēroja rotaļlaukumu. Gandrīz nemainīgā pozā. Ik pa laikam pacēla galvu pret debesīm ja nebija apmācies -, lai pārliecinātos, ka pie debesim joprojām ir divi mēneši. Un atkal steigšus pievērsa skatienu rotaļlaukumam. Aomame vēroja rotaļlaukumu, mēneši Aomami.

Taču Tengo nerādījās.

Naktīs parkā nebija daudz apmeklētāju. Reizēm parādījās jauni mīlētāji. Viņi, cieši sadevušies rokās, kā dūjiņas nervozi, īsi skūpstījās. Taču parks bija pārāk mazs, apgaismojums pārāk spilgts. Kādu bridi tur nemierīgi uzturējušies, viņi pārcēlās citur. Bija ari cilvēki, kas devās turp, cerot izmantot publisko tualeti, bet, sapratuši, ka durvis aizslēgtas, vīlušies (vai noskaitušies) devās prom. Dažkārt kāds biroja darbinieks, acis nodūris, viens pats sēdēja uz soliņa, lai atžilbtu no reibuma. Var jau būt, ka vienkārši negribēja uzreiz doties mājās. Bija arī kāds vecs, vientuļš virs, kas naktī izveda pastaigā suni. Gan suns, gan saimnieks izskatījās vienlīdz klusi un visā vīlušies.

Taču lielākoties parkā nevienu nemanīja. Pat kaķi tur neieklīda. Tikai bezpersoniskais spuldžu apgaismojums, šūpoles un slidkalniņš, un smilšu kaste, un aizslēgtās publiskās tualetes. Ilgāk vērojot šo ainavu, palaikam šķita, ka viņa būtu pamesta uz neapdzīvotas planētas. Tas izskatījās kā filmā par pasauli pēc atomkara. Nez kā to filmu sauca?

"Liedags".

Tomēr Aomame koncentrējusies turpināja novērot parku. Kā jūrnieks, kas, uzrāpies augstā mastā, stāv sardzē un pārlūko okeāna plašumus, vērodams, vai neparādīsies zivju bars vai periskopa draudīgā ēna. Taču viņas vērīgās acis raudzījās tikai pēc viena Tengo Kavanas.

Varbūt Tengo dzīvo pavisam citā pilsētā un tovakar te bija ieklīdis gluži nejauši. Tādā gadījumā izredzes, ka viņš vēlreiz varētu parādīties rotaļlaukumā, bija tuvu nullei. Taču

Aomame domāja, ka tā diezin vai būs. Spriežot pēc tā, kā Tengo bija ģērbies un izturējās, šķita, ka viņš vakarā izgājis turpat mājas tuvumā pastaigāties. Pa ceļam iegriezies parkā un uzrāpies slidkalniņā. Laikam lai pavērotu mēnesi. Ja tā, tad viņš dzīvo kaut kur tepat tuvumā, kājām noejamā attālumā.

Koendži rajonā nemaz nebija viegli atrast vietu, no kuras varētu vērot mēnesi. Apkaime lielākoties bija līdzena, ari augstu namu nebija. Tāpēc slidkalniņš bērnu rotaļlaukumā novakarē nebija tā sliktākā vieta, no kuras vērot mēnesi. Klusums, neviens netraucē. Kad viņš atkal sagribēs paskatīties uz mēnesi, tad noteikti te atgriezīsies. Tāds bija Aomames pieņēmums. Jācer uz nākamo brīdi. Bet varbūt nemaz tā nepaveiksies. Varbūt viņš jau atradis citu vietu, no kuras var labi vērot mēnesi, piemēram, no kādas augstceltnes jumta.

Aomame strupi, apņēmīgi papurināja galvu. Nē, nedrīkst tik daudz domāt. Viņai nebija citas izvēles kā vien ticēt, ka Tengo kādreiz atkal iegriezīsies šajā rotaļlaukumā, un pacietīgi to gaidīt. Es nevaru doties prom no šejienes, šobrīd šis rotaļlaukums ir vienīgais saskares punkts, kas saista mani un Tengo.

Aomame nenospieda gaili.

Tas notika septembra sākumā. Viņa stāvēja sastrēgumā pilsētas trešās automaģistrāles avārijas nobrauktuves laukumā spožās rīta saules staros, iebāzusi mutē melnā Heckler & Koch stobru. Junko Shimada kleitā, Charles Jourdan augstpapēžu kurpēs.

Apkārtējie, it kā nespēdami iedomāties, kas notiks tālāk, no mašīnām viņu vēroja. Sieviete pāri pusmūžam sudrabainā mersedesā, saulē iedegušie treileru vadītāji no saviem augstajiem šoferu sēdekļiem. Viņa bija iecerējusi visu acu priekšā izšķaidīt sev smadzenes. Vienīgais veids, kā pazust no 1Q84. gada pasaules, pārraut savu dzīvību. Apmaiņā pret to varēs izglābt Tengo. Vismaz tā vadonis bija viņai solījis. Viņš to apzvērēja, jo ilgojās pats pēc savas nāves.

Aomame īpaši nenožēloja to, ka viņai jāmirst. Viss jau iepriekš ir nolemts kopš tā brīža, kad mani ievilka 1Q84. gada pasaulē. Nebūtu nekādas jēgas vienai pašai dzīvot tālāk nesaprotamajā pasaulē ar diviem mēnešiem lielo un mazo, pasaulē, kur cilvēku likteņus izlemj little people.

Taču beigu beigās viņa nenospieda gaili. Pašā pēdējā brīdī atlaida labās rokas rādītājpirkstu, izņēma stobru no mutes. Tad dziļi ievilka elpu kā cilvēks, kuram kaut kā izdevies iznirt no dzīlēm. Pēc tam izelpoja. It kā pilnībā nomainot gaisu sevi.

Aomame pārdomāja tāpēc, ka sadzirdēja tālu balsi. Tajā brīdī visas skaņas ap viņu bija pazudušas. Kad viņa bija sasprindzinājusi pirkstu uz gaiļa, apkārtnes skaņas pagaisa pavisam. Viņa atradās absolūtā klusumā kā baseina dibenā. Tur nebija jābaidās no nāves, kaut ari tā bija kas nezināms. Klusums bija kā augļa ūdens auglim, pašsaprotams. Nav slikti, Aomame nodomāja. Pat pasmaidīja. Tad sadzirdēja balsi.

Tā nāca no kādas tālas vietas, kāda tāla laika. Viņa neatcerējās, ka iepriekš būtu šo balsi dzirdējusi. Tā bija nākusi šurp, loku lokiem vīdamās, tāpēc zaudējusi savas sākotnējās īpašības. Palikusi tikai dobja atbalss, kurai bija laupīta jēga. Tomēr palikušajā Aomame saklausīja kaut ko mīļu un siltu. Šķita, ka šī balss sauc viņu vārdā.

Aomame noņēma pirkstu no gaiļa, piemiedza acis, ieklausījās. Mēģināja sadzirdēt balss teiktos vārdus. Tomēr tas, ko viņa tik tikko saklausīja vai iedomājās sadzirdam, bija viņas pašas vārds. Pēc tam tikai it kā vējš pūstu aizā. Tad balss attālinājās, zaudēja nozīmi, to iesūca klusums. Vakuums, kas bija apņēmis Aomami, pagaisa, apkārtējās skaņas atgriezās, it kā no ausim būtu izvilkti aizbāžņi. Viņa pamanīja, ka apņemšanās mirt pagaisusi.

Varbūt es tajā mazajā parkā vēlreiz satikšu Tengo, Aomame nodomāja. Nomirt paspēšu pēc tam. Vēl tikai vienu reizi es likšu uz šo iespēju. Dzīvot, nevis mirt tā ir ari iespēja vēlreiz satikt Tengo. Gribu dzīvot, Aomame skaidri nodomāja. Savāds noskaņojums. Tā viņa laikam jutās pirmoreiz mūžā.

Viņa izņēma lodi no pistoles, uzlika drošinātāju un iebāza pistoli plecu somā. Tad iztaisnojās, uzlika saulesbrilles un sāka iet satiksmei pretējā virzienā uz taksometru, ar kuru bija atbraukusi. Cilvēki klusēdami noskatījās, kā viņa augstpapēžu kurpēs platiem soļiem iet pa šoseju. Tālu nebija jāiet. Taksometrs, lēnām kustoties sastrēgumā, bija tikai nedaudz pavirzījies uz priekšu un piebraucis tieši viņai tuvumā.

Aomame pieklauvēja pie šofera loga, viņš nolaida stiklu.

-     Aizvedlsiet atkal?

Šoferis vilcinājās.

-    Izskatījās, ka kundze bija iebāzusi mutē pistoli. -Jā-

-     īstu?

-    Kā tad! Aomame atcirta un saknieba lūpas.

Šoferis atvēra durvis, un Aomame iekārtojās sēdekli. Noņēma somu no pleca un nolika uz sēdekļa. Noslaucīja ar kabatlakatiņu muti. Mutē palika metāla un eļļas garša.

-    Nu, vai rezerves kāpnes atradāt? šoferis vaicāja.

Aomame papurināja galvu.

-    Tā gan. Nav dzirdēts, ka tur būtu kādas rezerves kāpnes, šoferis noteica. Vai ari tagad gribēsiet izkāpt pie pagrieziena uz Ikedžiri, kā sākumā vēlējāties?

-    Jā, tā būs labi, Aomame atteica.

Šoferis atvēra logu, pacēla roku un pirms liela autobusa iegriezās labajā joslā. Skaitītājs vēl aizvien rādija to pašu, ko Aomames izkāpšanas bridi.

Aomame atslīga sēdeklī, klusi elpodama, vēroja tik ierasto Esso reklāmu. Tīģeris, pagriezies profilā, smaidīja, turot ķepā benzīna uzpildes šļūteni. "Ielaid autiņā tīģeri!"

-     Ielaid autiņā tīģeri! Aomame nočukstēja.

-    Ko, lūdzu? Šoferis pavērās viņā atpakaļskata spogulī.

-     Nekas. Sarunājos pati ar sevi.

Vēl mazliet padzīvošu, paskatīšos, kas notiks. Nāvi jau nevar nokavēt. Laikam.

Nākamajā dienā pēc tam, kad viņa bija atmetusi domu par pašnāvību, piezvanīja Tamaru, un Aomame paziņoja, ka plāni mainījušies. Esmu nolēmusi no šejienes prom nekustēties, viņa teica. Vārdu ari nemainīšu, plastisko operāciju netaisīšu.

Tamaru pie klausules klusēja. Domās pārcilāja vairākas teorijas.

-    Tātad jūs nevēlaties pārcelties uz citu vietu?

-     Tā ir, Aomame skaidri atbildēja. Es gribētu kādu laiku palikt tepat.

-    Tur nav iekārtots tā, lai cilvēks varētu ilgu laiku slēpties.

-   Ja es ieslēgšos dzīvoklī un nekur neiešu, diez vai mani pamanīs.

Tamaru sacīja:

-   Tos tipus vajag ņemt nopietni. Viņi par jums visu pamatīgi izpētījuši, pamanīsies veikli nākt uz pēdām. Bīstami ir tas, ka viņi, netiekot līdz jums, aizraksies līdz apkārtējiem. Tādā gadījumā es nonākšu sarežģītā situācijā.

-     Es atvainojos par to, bet man vajag vēl mazliet laika.

-     Vēl mazliet laika ir diezgan aptuvens formulējums, Tamaru sacīja.

-     Man žēl, bet precīzāk es to nevaru pateikt.

Tamaru brīdi klusēdams domāja. It kā no Aomames balss

būtu nopratis, cik stipra ir viņas apņemšanās.

Viņš teica:

-    Man vairāk par visu patīk skaidrība. Gandrīz vairāk par visu. To jūs saprotat?

-    Saprotu.

Tamaru vēlreiz apdomājās. Tad sacīja:

-    Lai būtu. Man pagaidām pret to nav iebildumu. Jums laikam ir savi iemesli.

-    Ir iemesls, Aomame noteica.

Tamaru pie klausules īsi noklepojās.

-    Kā jau iepriekš runājām, mēs visu esam izplānojuši, arī priekšdarbi paveikti. Lai pārceltu jūs uz tālu vietu, izdzēstu pēdas, nomainītu seju un vārdu. Viss vēl nav gatavs, bet līdz galam to pabeigs citi cilvēki. Mēs par to bijām vienojušies.

-     Protams, es to saprotu. Man nav nekādu iebildumu pret šo plānu. Taču es piedzīvoju kaut ko neparedzētu. Tāpēc man jāpaliek šeit vēl mazliet ilgāk.

-     Es nesaku ne "jā", ne "nē", Tamaru noteica. Tad izgrūda klusu, dziļu rīkles skaņu. Atbildi varēšu dot pēc kāda laika.

-    Es vienmēr esmu tepat, Aomame sacīja.

-    Tas labi, Tamaru atbildēja. Tad nolika klausuli.

Nākamajā dienā pirms deviņiem telefons nozvanīja trīs reizes, tad apklusa, pēc tam zvanīja vēlreiz. Zvanītājs varēja būt tikai Tamaru.

Tamaru uzreiz ķērās pie lietas, bez apsveicināšanās.

-     Kundze ir nobažījusies par to, ka jūs gribat te palikt ilgāk. Šī vieta nav pienācīgi droši aprīkota. Mēs esam vienisprātis, ka jums pēc iespējas ātrāk vajadzētu pārcelties uz drošāku vietu. Vai saprotat?

-     Labi saprotu.

-     Taču jūs esat nosvērts un piesardzīgs cilvēks. Nepieļaujat sīkas kļūdas, protat savaldīties. Mēs jums uzticamies.

-     Paldies.

-    Lai ari kāda iemesla dēļ jūs tagad vēlaties palikt te vēl kādu laiku, tas droši vien ir svarīgs. Mēs šo iemeslu nezinām, bet tā noteikti nav vienkārša kaprīze. Tāpēc viņa domā, ka, cik vien iespējams, mums jūsu vēlme jāatbalsta.

Aomame klusēdama vērīgi klausījās.

Tamaru turpināja:

-    Jūs varat palikt te līdz gada beigām. Taču ne ilgāk.

-    Jaunajā gadā man vajadzēs pārcelties, vai tā?

-    Ari tad mēs darīsim visu, kas ir mūsu spēkos, lai ievērotu jūsu vēlmes.

-     Sapratu, Aomame sacīja. Palikšu te līdz gada beigām, pēc tam pārcelšos uz citu vietu.

Patiesībā viņa to nevēlējās. Viņa neplānoja izkustēties no šī dzīvokļa, iekams nebūs atkal satikusi Tengo. Taču, ja tagad to pateiktu, saruna izvērstos sarežģīta. Līdz gada beigām vēl ir laiks. Ko darīt pēc tam, domās, kad tas brīdis būs pienācis.

-    Labi, Tamaru teica. Turpmāk reizi nedēļā mēs piegādāsim ēdienu un ikdienā nepieciešamās lietas. Katru otrdienu vienos dienā ieradīsies sagādnieki. Viņiem būs atslēga, tāpēc ienāks pēkšņi. Taču viņi ies tikai virtuvē, nevienā citā istabā ne. Pa to laiku jums jāieslēdzas guļamistabā. Ārā nenāciet. Klusējiet. Ejot prom, viņi vienreiz piezvanīs pie durvīm. Tad varat nākt ārā no guļamistabas. Ja jums vajag kaut ko īpašu, pasakiet man to tagad. Ielikšu nākamajā piegādē.

-      Man noderētu trenažieri muskuļu vingrināšanai, Aomame sacīja. Ir robežas, cik daudz var trenēties muskuļu stiepšanā, vingrojot bez trenažieriem.

-Trenažieri, ko izmanto klubos, nederēs. Sagādāšu mājas trenažierus, kas neaizņem daudz vietas.

-     Vienkāršie man derēs, Aomame sacīja.

-    Velotrenažieri un pāris trenažieru muskuļu treniņiem. Ar to pietiks?

-    Pietiks. Un, ja iespējams, softboia nūju. Tamaru pāris sekunžu klusēja.

-     Nūju var izmantot dažādos veidos, Aomame sacīja. Jūtos mierīgāk, ja tā man ir pa rokai. Esmu ar to kopā uzaugusi.

-    Sapratu. Sagādāšu, Tamaru noteica. Ja iedomājaties, ka vēl ko vajadzētu, uzrakstiet zīmīti un atstājiet virtuvē uz letes. Līdz nākamajai piegādei sarūpēšu.

-     Paldies. Šobrīd nevaru iedomāties, kā man vēl trūktu.

-     Grāmatas, videokasetes, kaut ko tādu?

-     Nekādu īpašu vēlmju man nav.

-    Kā būtu ar Prusta "Zudušo laiku meklējot"? Tamaru sacīja. Ja vēl neesat lasījusi, tagad būtu īstā izdevība to izdarīt.

-     Pats esat izlasījis?

-     Nē. Es cietumā neesmu sēdējis un arī neesmu ilgu laiku slēpies. Runā: ja tādu iespēju nav bijis, tad "Zudušo laiku" esot grūti izlasīt.

-     Vai no jūsu paziņām kāds to ir izlasījis?

-     Nevarētu teikt, ka manu paziņu lokā nebūtu cilvēku, kas ilgu laiku pavadījuši cietumā, bet viņi nav no tiem, kuri interesētos par Prustu.

Aomame sacīja:

-    Pamēģināšu. Ja varat grāmatu dabūt, ielieciet nākamajā piegādē.

-     Atklāti sakot, esmu jau sagādājis, Tamaru atteica. Otrdien tieši vienos dienā ieradās "sagādnieki". Aomame,

kā likts, bija iegājusi tālākajā telpā guļamistabā un, aizslēgusi durvis no iekšpuses, sēdēja, aizturējusi elpu. Varēja dzirdēt, kā atslēdz ieejas durvis, vairāki cilvēki ienāca iekšā. Aomame nezināja, kas ir šie Tamaru minētie "sagādnieki".

Spriežot pēc trokšņiem un darbošanās, viņi bija divi, bet balsis nedzirdēja nemaz. Viņi ienesa vairākus saiņus, tad klusēdami tos izpakoja. Varēja dzirdēt, kā viņi kaut ko mazgā zem krāna, tad saliek produktus ledusskapī. Laikam jau pirms tam bija sadalījuši darāmos darbus. Varēja dzirdēt, kā izpako saiņus un aizvāc iepakojuma kastes un papīrus. Izklausījās, ka paņem no virtuves atkritumus. Aomame nevarēja iet uz atkritumu savākšanas vietu gaitenī. Tāpēc kādam tos vajadzēja iznest.

Viņi rīkojās ātri, veikli, bez liekām kustībām. Darbojās, nesaceļot nevajadzīgu troksni, staigāja klusiem soļiem. Apmēram divdesmit minūtēs darbs bija padarīts, atvērās ārdurvis, viņi izgāja ārā, varēja dzirdēt, kā aizslēdz durvis. Tā kā norunāts, vienreiz noskanēja durvju zvans. Drošības labad Aomame nogaidīja vēl piecpadsmit minūtes. Tad iznāca no guļamistabas, pārliecinājās, ka dzīvoklī neviena nav, aizšāva ieejas durvīm priekšā aizbīdni.

Lielajā ledusskapī bija salikta pārtika veselai nedēļai. Šoreiz tur bija nevis mikroviļņu krāsniņā uzsildāmi pusfabrikāti, bet galvenokārt parasti svaigi produkti. Dažādi augļi un dārzeņi. Zivis un gaļa. Tofu un jūraszāles, un raudzētās sojas pupiņas natto. Piens, siers un apelsīnu sula. Ducis olu. Lai nekrātos lieki atkritumi, viss bija izsaiņots, prasmīgi ietīts pārtikas plēvē. Viņiem bija labs priekšstats par to, kādi produkti Aomamei ikdienā vajadzīgi. Nez kā viņi varēja to zināt?

Pie loga bija nolikts velotrenažieris. Mazs, bet ļoti kvalitatīvs. Displejs rādija laiku, nobraukto attālumu, patērēto enerģiju. Varēja kontrolēt ari apgriezienu skaitu minūtē un pulsu. Bija arī soliņš vēdera, muguras un tricepsu vingrināšanai, kuru, izmantojot pievienotos instrumentus, varēja viegli salikt un izjaukt. Aomame labi zināja, kā ar šiem rīkiem apieties. Jaunākie modeļi, viegli izmantojami, rezultāti pietiekami. Vajadzīgo fizisko slodzi tie nodrošinās.

Bija atstāta ari softbola nūja polsterētā futrāli. Aomame to izņēma, vairākas reizes pavicināja. Jaunā, spožā metāla nūja, asi švīkstēdama, šķēla gaisu. Sen nejustais svars rokā Aomami nomierināja. Un šis tvēriens atsauca atmiņā kopā ar Tamaki Ocuku pavadītos pusaudža gadus.

Uz ēdamgalda bija sakrauti Prusta romāna "Zudušo laiku meklējot" sējumi. Grāmatas nebija jaunas, bet nekas neliecināja, ka tās būtu lasītas. Pieci sējumi, Aomame vienu paņēma un pāršķirstīja. Vēl bija atnesti pāris žurnālu. Nedēļas un mēneša izdevumi. Piecas videokasetes neatvērtos plastmasas iesaiņojumos. Viņa nezināja, kas tās izvēlējies. Visas bija jaunas filmas, kuras viņa vēl nebija redzējusi. Aomame nebija paradusi iet uz kino, tāpēc vēl neredzētu filmu netrūka.

Lielā universālveikala maisā bija ielikti trīs džemperi. No pavisam bieza līdz plānam. Divi biezas kokvilnas krekli, četri T krekli ar garām piedurknēm. Visi apģērba gabali bija vienkārša dizaina, bez rakstiem. Pareizā izmēra. Bija pat sarūpētas siltas zeķes un zeķbikses. Ja viņa paliks šeit līdz decembrim, tad tādas lietas vajadzēs. Ļoti laba sagatavošanās.

Viņa aiznesa drēbes uz guļamistabu, salika atvilktnēs un sakāra skapi uz pakaramajiem. Kad viņa, atgriezusies virtuvē, dzēra kafiju, iezvanījās telefons. Trīs reizes nozvanīja, tad apklusa, pēc tam zvanīja atkal.

-     Mantas atveda? Tamaru vaicāja.

-    Paldies. Šķiet, ka tur ir viss nepieciešamais. Ari trenažieri derēs. Atliek tikai ķerties pie Prusta.

-    Ja neesam par kaut ko iedomājušies, sakiet bez kautrēšanās.

-    Tā ari darīšu, Aomame teica. Tikai nav viegli atrast kaut ko tādu, ko jūs nebūtu iedomājušies.

Tamaru sausi noklepojās.

-     Var būt, ka tas ir lieki, bet es gribētu pabildināt.

-     Es klausos.

-   Patiesībā tāda dzīve ne ar vienu nesatiekoties, nesarunājoties, šaurā noslēgtībā nav vienkārša. Ari rūdīti cilvēki sāk no tās nogurt. It īpaši, ja kāds viņus vajā.

-     Es ari pirms tam nemaz tik plaši nedzīvoju.

-    Iespējams, ka tā varētu būt jūsu priekšrocība, Tamaru sacīja. Tik un tā jums jābūt ļoti uzmanīgai. Ja spriedze turpinās ilgu laiku bez pārtraukuma, tad, cilvēkam pašam to nemanot, psihe kļūst kā izstaipīta gumija. Bet, kad tā ir izstaipīta, iepriekšējo formu atgūt ir grūti.

-     Es uzmanīšos, Aomame atteica.

-     Laikam jau iepriekš to teicu jūs pēc dabas esat ļoti vērīga. Pragmatiska, ļoti pacietīga. Sevi nepārvērtējat. Taču kaut kad koncentrācija atslābst un cilvēks, lai cik būtu uzmanīgs, noteikti pieļauj kļūdu. Vientulība cilvēku saēd.

-     Nedomāju, ka esmu vientuļa, Aomame paziņoja. Pa pusei Tamaru, pa pusei pati sev. Esmu viena pati, bet ne vientuļa.

Brīdi valdīja klusums. Pārdomas par to, kāda ir atšķirība starp būt vienam un būt vientuļam.

-     Tik un tā es turpmāk būšu uzmanīgāka. Paldies par padomu, Aomame sacīja.

-    Es gribētu, lai jūs saprotat vienu, Tamaru teica. Mēs palīdzēsim, cik vien spēsim. Taču, ja notiek kas negaidīts es pat nezinu, kas tas varētu būt, tad laikam gan jums ar to vajadzēs tikt galā vienai pašai. Lai ari es steigšos palīgā, cik vien ātri spēšu, varu arī nepaspēt. Vai arī atkarībā no apstākļiem nevarēšu nekur aizsteigties. Piemēram, ja nolemjam, ka vairs negribam būt ar jums, tur esošu, saistīti.

-    Es to labi saprotu. Šeit atrodos tāpēc, ka pati to gribēju, tāpēc esmu gatava pati sevi aizstāvēt. Ar metāla nūju vai ar to, ko saņēmu no jums.

-     Pasaule ir skarba.

-     Kur ir cerības, tur ir arī ciešanas, Aomame sacīja.

Tamaru brīdi klusēja. Tad ierunājās:

-     Vai esat dzirdējusi, kāds Staļina laikos bijis pēdējais pārbaudījums slepenpolicijas pratinātājiem?

-     Šķiet, ka ne.

-    Viņu ieveda četrstūrainā telpā. Tajā bija nolikts viens parasts krēsls. Tad viņš saņēma priekšniecības pavēli: "Dabū no šī krēsla atzīšanos un uzraksti protokolu. Kamēr tas nav izdarīts, no šīs telpas ne soli."

-     Visai sirreāls stāsts.

-     Nebūt ne. Šis nu gan nav sirreāls stāsts. Reāls no sākuma līdz galam. Staļins īstenībā uzbūvēja šādu ārprātīgu sistēmu. Būdams pie varas, sūtīja nāvē apmēram desmit miljonus cilvēku. Tie gandrīz visi bija viņa tautieši. Viņi patiešām dzīvoja tādā pasaulē. To ir vērts ielāgot.

-    Jūs zināt daudz aizkustinošu stāstu.

-    Nemaz ne tik daudz. Esmu tikai tos uzkrājis pēc vajadzības. Sistemātisku izglītību neesmu ieguvis. Pa vienai vien salasīju tādas lietas, kas šķita noderīgas. Kur nav ciešanu, tur arī cerību nevajag. Jums taisnība. Tā ir. Tikai parasti lielākā daļa cerību ir abstraktas, bet lielākā daļa ciešanu konkrētas. Tā arī ir viena no mācībām, ko esmu salasījis kā kabatas naudu.

-     Kādu atzīšanos tad beidzot tas topošais pratinātājs izdabūja no krēsla?

-    Tas ir jautājums, kura jēga meklējama domāšanā par to, Tamaru atbildēja. Kā dzenbudisma koana.

-     Staļiniskais dzens, Aomame noteica.

Tamaru brīdi klusēja, tad nolika klausuli.

Tās dienas pēcpusdienā viņa trenējās uz velotrenažiera un vingrošanas sola. Aomame izbaudīja šo sen nejusto mēreno fizisko slodzi. Pēc tam dušā noskaloja sviedrus, klausoties FM radio, pagatavoja vienkāršas vakariņas. Ieslēdza televīzijas vakara ziņas (neviena viņu interesējoša ziņu sižeta nebija). Kad norietēja saule, izgāja uz balkona vērot parku. Paņēmusi vieglo pledu, binokli un pistoli. Un skaisti spožo jauno metāla nūju.

Ja Tengo tur tā ari neparādīsies, viņa domāja, tad es līdz pat galam palikšu šajā mīklainajā 1Q84. gada pasaulē, turpināšu dzīvot šo vienkāršo dzīvi Koendži nostūri. Gatavošu ēdienu, trenēšos, pārbaudīšu, kas jauns ziņās, pāršķirstīšu Prustu, gaidot, kad parkā parādīsies Tengo. Gaidīšana kļūs par manas dzīves vadmotīvu. Šobrīd mani pie dzīvības uztur tikai viens smalks pavediens. Tāpat kā to zirnekli, ko redzēju toreiz, kad kāpu lejā pa rezerves kāpnēm pie pilsētas automaģistrāles. Netīra balsta stūrī uzaudis nožēlojamu tīklu, tur, elpu aizturējis, gaidīja melnais zirneklis. Ja vējš iepūstu cauri balsta rāmim, tas šo tīklu saraustītu driskās. Kļuva žēl, to redzot. Bet tagad pati esmu tādā situācijā kā tas zirneklis.

Vajadzētu dabūt kaseti ar Janāčeka "Simfonietu", Aomame nodomāja. Treniņiem. Tā mūzika saista mani ar kādu vietu, kādu to konkrēti nevaru pateikt. Kalpo kā ceļa rādītājs. Ierakstīšu to sarakstā ar lietām, ko Tamaru vajadzētu sagādāt.

Tagad ir oktobris. Palikuši vēl trīs mēneši. Pulkstenis skaita laiku bez apstājas. Viņa iekārtojās dārza krēslā tā, lai pa plastmasas paneļa spraugām varētu vērot parku. Spuldzes gaismā rotaļlaukums izskatījās gluži zilganbalts. ŠI ainava raisīja viņā domas par akvāriju, kas vakarā, kad apmeklētāji prom, ir tukšs. Nekad neredzētas, izdomātas zivis peld starp kokiem, nesaceļot ne mazāko troksnīti. Tās nevar pārtraukt šo bezskaņas peldēšanu. Divi mēneši debesīs prasa Aomames atzīšanu.

Tengo, Aomame nočukstēja. Kur tu tagad esi?

3. NODAĻA Tengo visi zvēri uzcirtušies

Pēcpusdienā Tengo devās uz tēva palātu, apsēdās uz krēsla pie gultas, atvēra līdzpaņemto grāmatu un lasīja to priekšā. Izlasīja piecas lappuses, atpūtās, tad izlasīja vēl piecas. Lasīja priekšā to grāmatu, ko pats tobrīd lasīja. Kādu romānu, biogrāfiju vai grāmatu par dabaszinātnēm. Svarīga bija pati priekšā lasīšana, nevis saturs.

Tengo nezināja, vai tēvs viņa balsi dzird vai ne. Cik varēja spriest pēc sejas izteiksmes, nekādu reakciju nemanīja. Nabaga vecais vīrs sakrities gulēja, acis aizvēris. Nekustējās nemaz, pat elpu nedzirdēja. Elpot viņš, protams, elpoja, par to varētu pārliecināties, pieliecoties pavisam tuvu tā, lai varētu to saklausīt, vai pieliekot pie mutes spogulīti, lai tas aizmiglojas. Viņā intravenozi ieplūda šķidrumi, katetrs izvadīja izdalījumus. Šī lēnā, klusā plūsma bija vienīgā viņa dzīvības pazīme. Laiku pa laikam medmāsa ar elektrisko skuvekli noskuva viņam bārdu, paņēmusi šķērītes ar noapaļotiem galiem, apgrieza sirmos matiņus, kas spraucās ārā no ausīm un deguna. Aplīdzināja uzacis. Pat esot bez apziņas, mati turpināja augt. Skatoties uz šo vīrieti, Tengo ik pa brīdim vairs nesaprata, kāda ir atšķirība starp cilvēka dzīvi un nāvi. Vai tikai mēs paši savas ērtības labad neesam iedomājušies, ka šāda atšķirība pastāv?

Ap trijiem atnāca ārsts, informēja Tengo par slimnieka stāvokli. Parasti paskaidrojumi bija īsi un ari saturs vispārīgos vilcienos viens un tas pats. Stāvoklis neuzlabojas. Vecais virs vēl aizvien guļ. Dzīvības spēki pamazām izsīkst. Citiem vārdiem sakot, skaidrs, ka nāve pamazām tuvojas. Medicīna šobrīd nekādi nevar palīdzēt. Nekas cits neatliek, jāļauj, lai viņš te mierīgi guļ. Neko vairāk ārsts pateikt nevarēja.

Pievakarē atnāca abi sanitāri, aizveda tēvu uz izmeklēšanas telpu veikt pārbaudes. Katru dienu nāca cita sanitāru maiņa, bet visi kā viens bija nerunīgi. Ar lielu masku uz sejas, varbūt tāpēc nepateica ne vārda. Viens izskatījās pēc ārzemnieka. Maza auguma, melnīgsnējs, zem maskas uzsmaidīja Tengo. To varēja noprast pēc skatiena. Tengo ari viegli pasmaidīja un pamāja.

Pēc pusstundas vai stundas tēvu atveda atpakaļ. Tengo nezināja, kādus izmeklējumus viņam veic. Tēva prombūtnes laikā viņš nokāpa lejā ēdamzālē un iedzēra karstu tēju, nepatērējot tam vairāk par piecām minūtēm, tad atgriezās palātā. Cerēdams, ka tukšajā, izgulētajā gultā atkal ieraudzīs gaisa kūniņu, bet tajā mazo Aomami. Taču tas nenotika. Krēslainā palāta dvakoja pēc slimnieka, tur bija tikai tukšā, izgulētā gulta.

Tengo, nostājies pie loga, vēroja ainavu. Dārza zāliens, tad priežu aizsargrinda, tālumā sadzirdami viļņi. Klusais okeāns bangoja. It kā tur būtu sapulcējušās daudzas dvēseles un katra čukstus stāstītu savu stāstu. Un šim pulciņam piebiedrotos vēl pulka citu dvēseļu. Un tām atkal būtu daudzi stāsti stāstāmi.

Tengo pirms tam, oktobri, bija atbraucis šurp uz pansionātu Čikurā tikai divas reizes, brīvajās dienās. Atbrauca ar rīta ekspresi, pasēdēja pie tēva gultas, parunāja par šo, par to. Taču nekādu atbildi nesagaidīja. Tēvs gulēja uz muguras ciešā miegā. Lielāko daļu laika Tengo pavadīja, pa logu vērojot apkārtējo ainavu. Tuvojoties vakaram, gaidīja, ka kaut kas notiks. Taču nekas nenotika. Diena rāmi satumsa, istabā nolaidās mijkrēslis. Viņš rezignēti devās prom, lai ar pēdējo ekspresi atgrieztos Tokijā.

Reiz viņam prātā ienāca doma, ka varbūt jāpaliek tur un jānodod sevi tēva rīcībā. Varbūt bija par maz šad un tad viņu apmeklēt un tad atkal braukt uz mājām. Tagad varbūt bija nepieciešamas stiprākas saistības.

Oktobra otrajā pusē viņš paņēma sakrājušās brīvdienas. Privātskolā paskaidroja, ka tēvs ir smagā stāvokli un viņam nepieciešama uzmanība. Fakts kā tāds nebija meli. Tengo palūdza kādam studiju biedram viņu aizvietot. Viņš bija viens no nedaudzajiem Tengo paziņām, ar kuriem viņš uzturēja trauslo pazīšanās saiti. Kopš studiju beigām viņi reizi vai divas reizes gadā sazinājās. Paziņa bija ekscentriķis, kādi matemātiķu vidū ir bieži sastopami, bet ārkārtīgi gudrs. Taču, pabeidzis augstskolu, viņš nopietnu karjeru neuzsāka, zinātniskus pētījumus neturpināja, bet sāka strādāt pie kāda paziņas privātskolas vadītāja par matemātikas skolotāju. Brīvajā laikā lasīja grāmatas, makšķerēja kalnu strautos, vadīja dienas sev tīkamās nodarbēs. Tengo aizvien bija zinājis, ka paziņa ir talantīgs skolotājs. Tikai zaudējis interesi par saviem talantiem. Viņš nāca no pārtikušas ģimenes, tāpēc viņam nevajadzēja katrā ziņā strādāt. Ari iepriekš Tengo reiz bija lūdzis viņu par aizvietotāju, un skolēnu atsauksmes bija labas. Tengo piezvanīja, izstāstīja radušos situāciju un saņēma piekrišanu.

Atlika vēl atrisināt problēmu, ko darīt ar Fukaeri, kas bija pie viņa apmetusies. Nez vai būtu lāgā šo no reālās pasaules atrauto meiteni ilgu laiku atstāt vienu pašu dzīvokli. Tengo nespēja izlemt. Turklāt viņa slēpās no cilvēku acīm. Tāpēc

Tengo vaicāja pašai Fukaeri, vai Tengo prombūtnes laikā viņa varēs palikt te viena pati vai varbūt pameklēt kādu citu vietu, uz kurieni viņa varētu pārcelties.

-    Kurp jūs brauksiet, Fukaeri ar nopietnu skatienu acīs vaicāja.

-     Došos uz kaķu pilsētu, Tengo atteica. Tēvs nenāk pie apziņas. Jau kādu laiku guļ dziļā miegā. Teica, ka tas vairs ilgi nevilksies.

Viņš klusēja par to, ka kādā novakarē palātā parādījās gaisa kūniņa. Par to, ka tajā gulēja mazā Aomame. Par to, ka šī gaisa kūniņa bija tieši tāda, kāda tā bija smalki aprakstīta Fukaeri grāmatā. Un par savām slepenajām cerībām, ka gaisa kūniņa varētu tur parādīties atkal.

Fukaeri piemiedza acis, saknieba lūpas, ilgi tieši raudzījās Tengo sejā. It kā mēģinādama izlasīt, kas tajā sīkiem burtiem ierakstīts. Viņš patiešām neapzināti pieskārās savai sejai, bet nemanīja, ka tajā kaut kas būtu ierakstīts.

-      Būs labi, Fukaeri pēc brīža sacīja. Par mani nav jāuztraucas. Jūsu prombūtnes laikā palikšu tepat. Tad piebilda: Šobrīd tas nav bīstami.

-     Šobrīd tas nav bīstami, Tengo noteica.

-    Par mani nav jāuztraucas, Fukaeri atkārtoja. Tikai nepalieciet tajā kaķu pilsētā.

-     Es uzmanīšos, Tengo sacīja.

Tengo aizgāja uz lielveikalu un sapirka tik daudz produktu, lai Fukaeri varētu kādu laiku iztikt, neejot iepirkties. Visus viegli pagatavojamus produktus. Tengo labi zināja, ka viņai nav ne iemaņu, ne intereses par ēdiena gatavošanu. Viņš gribēja izvairīties no situācijas, ka, atgriežoties pēc divām nedēļām, ledusskapi atrod sasmakušas, saķepušas zivis.

Salika plastmasas maisiņā drēbes, tualetes piederumus, pāris grāmatu, rakstāmpiederumus un manuskriptu papīru.

Iekāpa ierastajā ekspresī no Tokijas, Tatejamā pārsēdās piepilsētas vilcienā, izkāpa otrajā stacijā Čikurā. Iegāja tūristu informācijas centrā stacijas priekšā, lai sameklētu salīdzinoši lētu naktsmītni. Bija klusā sezona, tāpēc atrast viesnīcu bija vienkārši. Lētu viesnicu, kurā lielākoties apmetās makšķernieki. Istaba bija šaura, bet tīra, jaunie tatami smaržoja. No otrā stāva loga pavērās skats uz zvejas ostu. Numura cenā bija iekļautas arī brokastis, un tas kopumā iznāca lētāk, nekā viņš bija paredzējis.

Tengo pateica, ka nezina, cik ilgi te uzturēsies, bet pagaidām gribētu samaksāt par trim dienām uz priekšu. Viesnīcniecei nebija iebildumu. Viņa paskaidroja Tengo, ka durvis slēdz ap vienpadsmitiem un ka sievietes nebūtu vēlams šurp vest (to viņa teica bez aplinkiem). Tengo šie nosacījumi bija pieņemami. Iekārtojies numurā, viņš piezvanīja uz pansionātu. Medmāsai, kas atbildēja (kā aizvien tā pati medmāsa pusmūža gados), pajautāja, vai būs ērti, ja viņš ap trijiem ieradīsies apraudzīt tēvu. Viņa atteica, ka būšot gana ērti.

Kavanas kungs visu laiku guļ, sieviete sacīja.

Tā sākās Tengo uzturēšanās kaķu pilsētā. Viņš cēlās agri no rīta, devās pastaigāties liedagā, vēroja kuģu kustību zvejas ostā, pēc tam gāja uz viesnīcu brokastot. Brokastīs gandrīz katru dienu bija viens un tas pats žāvēta skumbrija un omlete, četrās daiviņās sagriezts tomāts, garšvielās žāvētas jūraszāles, miso zupa ar ēdamgliemenēm -, un tas viss nezin kāpēc vienmēr garšoja labi. Pēc brokastīm apsēdās pie mazā galdiņa un rakstīja romāna manuskriptu. Bija patīkami pēc tik ilga laika atkal rakstīt ar pildspalvu. Nebija slikti strādāt svešā vietā, tālu prom no ierastās dzīves. Nebija slikti nomainīt vidi. No zvejas ostas puses skanēja vienmuļais kuģu dzinēju troksnis. Tengo šī skaņa patika.

Viņš rakstīja par pasauli ar diviem mēnešiem. Pasauli, kurā ir little people un gaisa kūniņa. Kaut ari viņš šo pasauli bija aizņēmies no Fukaeri "Gaisa kūniņas", tagad tā bija pilnībā viņējā. Sēžot pie manuskripta lapām, viņa apziņa mita tajā pasaulē. Kad viņš nolika pildspalvu un piecēlās no galda, apziņa vēl kādu brīdi tur aizkavējās. Tādos brīžos radās īpaša izjūta, it kā miesa un apziņa būtu šķirtas. Bija grūti izšķirt, ciktāl sniedzas realitātes pasaule un kur sākas izdoma. Laikam tieši tāpat jutās arī "Kaķu pilsētā" nonākušais grāmatas galvenais varonis. Pasaules centrs bija nemanāmi pārbīdījies. Un tāpēc (laikam) galvenajam varonim nekad neizdosies iekāpt vilcienā, kas aizved prom no pilsētas.

Vienpadsmitos uzkopa numuru, tad bija jāiet prom. Tengo pārtrauca rakstīt un lēni aizstaigāja līdz stacijai. Iegāja kafejnīcā un iedzēra kafiju. Reizēm apēda ari vieglu sviestmaizi. Parasti gan viņš neko neēda. Tad paņēma kafejnīcā noliktās avīzes, rūpīgi tās izskatīja, vai nav parādījies kāds ar viņu saistīts raksts. Taču tādus nemanīja. "Gaisa kūniņa" jau sen bija pazudusi no bestselleru sarakstiem. Tagad pirmajā vietā bija diētas grāmata ar nosaukumu "Ēd, ko gribi, un tievē". Lielisks nosaukums. Pat ja tās iekšlapas būtu balts papīrs, pirktu tik un tā.

Izdzēris kafiju un izlasījis avīzes, Tengo kāpa autobusā un brauca uz pansionātu. Tur parasti ieradās ap pusdiviem diviem. Vienmēr parunājās ar medmāsu reģistratūrā. Kopš Tengo bija apmeties pilsētiņā un katru dienu apmeklēja tēvu, medmāsa bija kļuvusi laipnāka. Uzņēma sirsnīgāk. Gluži kā ģimene, kas mierīgi sagaidījusi pazudušā dēla pārnākšanu.

Viena no jaunajām māsiņām, ieraudzījusi Tengo, mulsi smaidīja. Izskatījās, ka viņai ir zināma interese par Tengo. Maza auguma, mati saņemti zirgastē, lielām acīm, sārtiem vaigiem. Vecumā ap divdesmit. Taču Tengo spēja domāt tikai par gaisa kūniņā guļošo mazo Aomami. Visas pārējās sievietes slīdēja viņam garām kā blāvas ēnas. Viņa domas pilnībā aizņēma Aomame. Kaut kur šajā pasaulē dzīvo Aomame viņš to sajuta. Un Aomame laikam meklē viņu. Tāpēc viņa tajā vakarā atnāca pa šo īpašo ceļu, lai satiktos ar viņu. Ari viņa nav aizmirsusi Tengo.

Proti, ja tas, ko es redzēju savām acīm, nav šķitums.

Laiku pa laikam viņš atcerējās savu gados vecāko draudzeni. Nezin ko viņa tagad dara? Virs telefona sarunā bija teicis, ka viņa esot pazudusi. Tāpēc vairs nevarēšot satikties ar Tengo. Pazudusi. ŠI frāze joprojām darīja Tengo nemierīgu. Tai, bez šaubām, bija ļaunu vēstoša pieskaņa.

Tomēr beigu beigās ari viņas esība attālinājās. Kopā pavadītās pēcpusdienas atkāpās pagātnē. Tengo jutās par to vainīgs. Taču kādā brīdī gravitācijas spēks bija mainījies, sliežu pārmijas pārslēgušās. Atgriezties bijušajā kļuvis neiespējami.

Ienācis tēva palātā, Tengo apsēdās krēslā pie gultas. Tad secīgi izstāstīja, ko darījis kopš iepriekšējās dienas vakara. Ar autobusu aizbraucis uz pilsētu, ēstuvē ieturējis vienkāršas vakariņas, iedzēris alu, devies uz viesnīcu, palasījis grāmatu. Desmitos gājis gulēt. No rīta piecēlies, pastaigājies pa pilsētu, pabrokastojis, tad divas stundas rakstījis romānu. Katru dienu atkārtojās viens un tas pats. Tomēr Tengo tik un tā, pagriezies pret bezsamaņā gulošo vīrieti, sīki un smalki ziņoja par saviem vakardienas darbiem. Klausītājs, protams, neatbildēja. It kā viņš sarunātos ar sienu. Ierasts rituāls, nekas vairāk. Tomēr reizēm ari ne mazākās reakcijas neesamība kļūst nozīmīga.

Tad Tengo ķērās pie līdzpaņemtās grāmatas lasīšanas. Grāmata nebija īpaši izraudzīta. Viņš lasīja priekšā to grāmatu, ko tobrīd lasīja pats, no tās vietas, kurā bija apstājies. Ja pa rokai būtu zāles pļāvēja instrukcija, tad lasītu priekšā to. Tengo lasīja pēc iespējas skaidrāk, pēc iespējas klausītājam viegli uztveramā veidā, lasīja lēni. Nekas cits viņam nerūpēja.

"Ārā negaiss pieņēmās spēkā, ik pa brīdim ceļu izgaismoja zilas zibens šautras, bet pērkonu nedzirdēja. Varbūt tas kaut kur dārdināja, taču likās, ka viņš nespēj to saklausīt. Pa ceļu lietusūdens plūda tērcēm. Izbriduši cauri ūdenim, krodziņā saradās aizvien vairāk apmeklētāju.

Draugs pagriezās un skatījās. Savādi apklusis. Apkārt valdīja troksnis, cilvēki spiedās aizvien tuvāk tā, ka elpa aizrāvās.

Kāds nokāsējās. It kā kumoss būtu ieķēries rīklē, balss izklausījās savāda, drīzāk kā suņa smilkstoņa.

Negaidīti spēcīga zibens šautra izgaismoja iekštelpu, tur uz klona grīdas sastājušos ļaudis. Vienlaikus pērkons nogranda tik spēcīgi, ka šķita mājai iegrūs jumts. Viņš pārsteigts uzrāvās kājās, un visi, kas stāvēja pie ieejas durvīm, pagriezās pret viņu. Tad viņš saskatīja to izgaismotās sejas nevarēja izšķirt, vai tās bija suņu vai lapsu, bet visi zvēri bija uzcirtušies drēbēs un garām mēlēm laizīja lūpas."*

Tiktāl izlasījis, Tengo paskatījās uz tēvu.

-    Beigas, viņš noteica. Stāsta beigas.

Reakcijas nebija.

-     Kā patika?

Tēvs, protams, neatbildēja.

Laiku pa laikam viņš lasīja priekšā arī paša to rit uzrakstīto. Ar pildspalvu atzīmēja vietas, kas viņam nepatika,

'Učida, Hjakkens. Tokijas dienasgrāmata.

TENGO 47

izlabotās nolasīja skaļi vēlreiz. Ja aizvien vēl nepatika, kā tās izklausās, laboja atkal. Tad nolasīja vēl vienu reizi.

Tā ir labāk, viņš, pagriezies pret tēvu, sacīja, it kā gaidīdams piekrišanu. Taču tēvs, protams, savu viedokli nepauda. Vai patiešām tā ir labāk, vai varbūt iepriekšējais variants tomēr bija veiksmīgāks, vai arī īpašas atšķirības starp tiem nav. Dziļi iekritušās acis bija ciet kā smagiem slēģiem aizslēģota, nelaimes piemeklēta māja.

Tengo ik pa brīdim piecēlās no krēsla, izstaipījās, piegāja pie loga un vēroja ainavu. Vairākas dienas pēc kārtas laiks bija apmācies, šodien lija. Pēcpusdienā lija vienā laidā, un priežu rinda bija tumša un piemirkusi. Todien viļņu skaņas nemaz nedzirdēja. Vēja nebija, tikai lietus pilnīgi taisni krita no debesīm. Tur bija sapulcējušies melnu putnu bari un kaut kur laidās. Tiem putniem dvēsele ari noteikti ir tumša un piemirkusi. Palātā bija mitrs; gan spilvens, gan grāmata, gan krēsls viss bija mitruma pievilcies. Taču tēvs gulēja nepārtrauktā komā, viņam nebija daļas ne par laiku, ne mitrumu, ne vēju, ne viļņu skaņām. Nemaņa kā žēlsirdīgs auts ietina viņu pilnībā. Tengo, brīdi atpūties, atsāka lasīt. Neko citu viņš šajā šaurajā, mitrajā telpā nespēja darīt.

Kad apnika lasīt, Tengo sēdēja un klusēja, vēroja gulošā tēva stāvu. Mēģināja iedomāties, kas notiek viņa smadzenēs. Tur iekšā otrpus šim vecajam, ietiepīgajam galvaskausam, cietam kā lakta, nezin kāda apziņa tur slēpjas? Vai arī tur nekā vairs nav palicis? Kā pamestā mājā visa iedzīve izvesta, visas pēdas par tur kādreiz mitušiem cilvēkiem izdzisušas. Taču, pat ja tā, šajās sienās un griestos laiku pa laikam ir jābūt iededzinātām atmiņām vai atblāzmām. Kas ilgu laiku kopts, nevar tā pazust tukšumā gluži bez kādām pēdām. Varbūt tēvs, gulēdams šī piejūras pansionāta vienkāršajā gultā, iekšējās, pamestās telpas tumsā redz citu acīm nesaskatāmas ainas un atmiņas.

Tad atnāca jaunā māsiņa sārtvaidze, uzsmaidīja Tengo, izmērīja tēvam temperatūru, pārbaudīja, cik šķidruma palicis intravenozajā sistēmā, cik daudz urīna iztecējis. Ar pildspalvu pierakstīja mērījumus tabulā uz plāksnītes. Darbības bija automātiskas un prasmīgas, it kā rīkojoties saskaņā ar rokasgrāmatu. Vērojot šis kustības, Tengo iedomājās, kā varētu justies cilvēks, kas dzīvo šajā mazajā piejūras pilsētiņā un pansionātā kopj vecus, nedziedināmi slimus cilvēkus ar apziņas traucējumiem. Viņa izskatījās jauna un veselīga. Mugurā bija iestērķelēts uzsvārcis, un varēja nojaust, ka krūtis un gurni ir kupli. Uz skausta zeltaini mirdzēja pūciņas. Pie krūtīm piespraustā vārda zīme vēstīja, ka viņu sauc "Adači".

Kas gan viņu atvedis uz šo nomali, kur valda zaudētas atmiņas un nāve? Tengo saprata, ka viņa ir apdāvināta un skolota māsa. Vēl jauna, izdarīga. Kāpēc viņa apzināti izvēlējusies darbam tik skumju vietu? Tengo gribēja noskaidrot iemeslus un detaļas. Ja viņš pavaicātu, viņa atklāti atbildētu. To varēja nojaust. Taču Tengo nosprieda, ka labāk neko tādu nejautāt. Galu galā šī ir kaķu pilsēta. Viņam reiz būs jāsēžas vilcienā un jāatgriežas iepriekšējā pasaulē.

Padarījusi ieplānotos darbus, medmāsa nolika plāksnīti atpakaļ vietā, pagriezās pret Tengo un mulsi pasmaidīja.

-     Bez īpašām pārmaiņām. Kā aizvien.

-    Stabili, Tengo sacīja pēc iespējas priecīgā balsi. Tā varētu teikt.

Viņas sejai pārskrēja pa pusei vainīgs smaids, viņa nedaudz pielieca galvu. Tad paskatījās uz grāmatu, ko viņš bija nolicis uz ceļiem.

-    Vai to jūs lasāt priekšā?

Tengo pamāja.

-     Nevar gan zināt, vai viņš dzird.

-    Tik un tā tas ir labi, man šķiet, māsiņa noteica.

-     Labi vai slikti nekas cits man nenāk prātā.

-     Bet ne visi dara kaut tik, cik var.

-     Citi cilvēki dzīvo citādu dzīvi nekā es, ir aizņemti, Tengo atteica.

Māsiņa it kā grasījās kaut ko teikt. Taču beigu beigās to noklusēja. Paskatījās uz gulošo tēvu, tad uz Tengo.

-    Turieties, viņa noteica.

-     Paldies, Tengo sacīja.

Kad māsiņa Adači aizgāja, Tengo bridi klusēja, tad atsāka priekšā lasīšanu.

Pievakarē, kad tēvu braucamgultā aizveda uz izmeklējumu telpu, Tengo devās uz ēdamzāli iedzert tēju, pēc tam no publiskā telefona piezvanīja Fukaeri.

-     Viss bez pārmaiņām? Tengo vaicāja Fukaeri.

-     Nekā īpaša nav, Fukaeri sacīja. Viss kā parasti.

-     Man arī viss bez pārmaiņām. Katru dienu daru vienu un to pašu.

-     Bet laiks iet uz priekšu.

-    Tieši tā, Tengo teica. Laiks katru dienu par vienas dienas tiesu paiet uz priekšu.

Un to, kas aizgājis, vairs atpakaļ neatgriezīsi.

-     Pirms brīža tā vārna atkal bija atlidojusi, Fukaeri sacīja. Liela vārna.

-    It vārna katru vakaru nolaižas uz palodzes.

-     Katru dienu dara vienu un to pašu.

-     Tieši tā, Tengo noteica. Tāpat kā mēs.

-     Bet par laiku nedomā.

-    Vārnai nevajadzētu domāt par laiku. Iespējams, ka cilvēkam vienīgajam ir priekšstats par laiku.

-     Kāpēc.

-    Cilvēks laiku uztver kā taisni. Kā garu, taisnu kārti ar mērvienību atzīmēm. Te, kas bijis iepriekš, ir pagātne, bet te uz priekšu ir nākotne. Un te var redzēt, ka atrodos šajā punktā. Vai saproti?

-     Laikam.

-    Taču īstenībā laiks nav taisne. Tam nav nekāda apveida. Tam nav nekādas jēgpilnas formas. Bet mēs, nespēdami iedomāties kaut ko, kam nav apveida, savas ērtības dēļ to izprotam kā taisni. Šobrīd tikai cilvēks ir spējis to aizvietot ar šādu ideju.

-     Bet varbūt mēs kļūdāmies.

Tengo bridi to apdomāja.

-     Vai mēs kļūdāmies, iedomājoties, ka laiks ir taisne?

Atbildes nebija.

-     Varbūt. Varbūt mēs kļūdāmies un vārnai ir taisnība. Varbūt laiks ne tuvu nelīdzinās taisnei. Varbūt tas drīzāk līdzinās savērptam virtulim, Tengo sacīja. Bet cilvēki tā dzīvo jau nezin cik desmitus tūkstošus gadu. Reiz pieņēmuši, ka laiks ir bezgalīga taisne, un visu savu darbību būvē uz šī pieņēmuma. Turklāt līdz šim tas nav sagādājis nekādas īpašas neērtības vai pretrunas. Tāpēc, pragmatiski raugoties, tā tam vajadzētu būt.

-     Pragmatiski, Fukaeri noteica.

-    Ja pārbauda daudz piemēru un secina, ka viens pieņēmums ir pareizs.

Fukaeri brīdi klusēja. Tengo nezināja, vai viņa to sapratusi vai ne.

-     Hallo, Tengo pārbaudīja, vai viņa tur ir.

-    Cik ilgi tur būsiet, Fukaeri pajautāja bez jautājuma zīmes.

-     Cik ilgi es būšu Čikurā? "Jā-

-     Nezinu, Tengo atklati atbildēja. Neesmu izlēmis. Līdz būšu ticis skaidrībā.

Fukaeri klusēja. Tā, it kā viņas tur vairs nebūtu.

-    Hallo, hallo, Tengo atkal ierunājās.

-     Nenokavējiet vilcienu, Fukaeri sacīja.

-    Uzmanīšos, Tengo atteica. Centīšos nenokavēt vilcienu. Tev viss kārtībā?

-    Pirms kāda laika bija atnācis viens cilvēks.

-    Kas par cilvēku?

-    NHK cilvēks.

-    NHK abonentmaksas iekasētājs?

-    Abonentmaksas, Fukaeri vaicāja bez jautājuma zīmes.

-    Tu runāji ar viņu? Tengo jautāja.

-    Es neko nesapratu, ko viņš teica.

Viņa taču pat nesaprata, kas tas NHK ir. Viņai trūka pamatzināšanu par sabiedrību. Tengo sacīja:

-     Iznāks gara stāstīšana, es pa telefonu nevarēšu visu sīki izskaidrot. īsi sakot, tā ir liela organizācija, tajā strādā daudz cilvēku. Visā Japānā apstaigā dzīvokļus un katru dienu iekasē naudu. Ne tev, ne man nauda nav jāmaksā. Tāpēc, ka mēs no viņiem neko nesaņemam. Durvis nekādā gadījumā vaļā neslēdz.

-    Es neslēdzu. Tā, kā teicāt.

-    Tas labi.

-    Bet nosauca par zagli.

-    Neliecies ne zinis, Tengo sacīja.

-    Mēs neko neesam zaguši.

-     Protams, mēs neko sliktu neesam darījuši. Fukaeri atkal klusēja.

-     Hallo, hallo, Tengo ierunājās.

Fukaeri neatbildēja. Varbūt viņa jau pārtraukusi sarunu. Taču tādu signālu nedzirdēja.

-    Hallo, hallo, Tengo atkārtoja jau skaļāk. Fukaeri viegli noklepojās.

-    Tas cilvēks jūs labi pazīst.

-     Tas iekasētājs?

-    Jā, tas NHK cilvēks.

-     Un tevi nosauca par zagli?

-     Ne jau mani.

-     Vai mani?

Fukaeri neatbildēja.

Tengo sacīja:

-      Pirmām kārtām mums nav televizora. Es no NHK neko nezogu.

-     Bet viņš ļoti dusmojās, ka es netaisu vaļā durvis.

-     Tas nekas. Lai dusmojas. Bet, lai ko viņš teiktu, nekādā gadījumā never durvis vaļā!

-     Nevēršu.

Saruna beidzās, Fukaeri pēkšņi noliekot klausuli. Bet varbūt tas nemaz nebija pēkšņi. Viņai tā nolikt klausuli šķita dabiski un loģiski. Taču Tengo tas izklausījās kā pēkšņa sarunas pārtraukšana. Tengo ļoti labi zināja, ka ir pilnīgi velti mēģināt iztēloties, ko Fukaeri domā vai jūt. Pragmatiski pārbaudīt.

Tengo nolika klausuli un atgriezās tēva palātā.

Tēvs vēl nebija atvests atpakaļ uz palātu. Tikai izgulētie palagi gultā. Tajos jautās tur vēl nesen gulējušā cilvēka pēdas.

Tengo nopūtās un apsēdās uz krēsla. Nolika abas rokas uz ceļgaliem, ilgi vēroja iedobumu palagos. Tad piecēlās, piegāja pie loga, paskatījās ārā. Vēlīnā rudens mākoņi savilkās virs priežu rindas. Būs sen neredzēts skaists saulriets.

Tengo nesaprata, kā tas NHK iekasētājs varēja viņu "labi pazīt". Iepriekšējo reizi viņš bija ieradies apmēram pirms gada. Tolaik Tengo, durvīs stāvēdams, bija iekasētājam pieklājīgi paskaidrojis, ka viņam nav televizora. To, ka viņš televīziju vispār neskatās. Iekasētājs to nepieņēma, īgni purpināja, bet tad, neko nepateicis, devās prom.

Vai šodien būtu ieradies tas pats abonentmaksas iekasētājs? Viņš tiešām atcerējās, ka tas iekasētājs nosauca viņu par "zagli". Taču tas gan šķita dīvaini, ka iekasētājs, kas ierodas reizi gadā, viņu "labi pazīst". Abi bija tikai, durvis stāvēdami, minūtes piecas aprunājušies.

Lai nu paliek, Tengo nodomāja. Vismaz Fukaeri durvis neatvēra. Diez vai iekasētājs nāks otrreiz. Viņiem maksā par izpildīto normu, viņi nogurst no atteikumiem un bāršanās. Tāpēc, lai izvairītos no veltīgām pūlēm, met līkumu vietām, kur grūti iekasēt abonentmaksu.

Tengo atkal vēroja izgulēto gultu. Un atcerējās tēva novalkātās kurpes. Pa šiem garajiem gadiem, apstaigājot savu naudas iekasēšanas maršrutu, viņš bija noplēsis neskaitāmus kurpju pārus. Tās visas izskatījās vienādi. Melnas, ar biezu zoli, praktiskas un lētas. Viņš tās novalkāja līdz galīgam izdilumam, līdz papēži bija pavisam nošķiebušies. Tengo bērnībā sāpēja sirds, ieraugot tik ļoti pārvērtušās kurpes. Viņš vairāk žēloja kurpes, nevis tēvu. Tās lika domāt par darba lopiem, kuri, izmantoti un nederīgi, tiek sūtīti nāvē.

Bet, ja tā padomā, vai tēvs pats tagad nebija kā tāds nokalpojis darba lops, kas nolemts nāvei? Tāpat kā nonēsāts kurpju pāris.

Tengo vēlreiz paskatījās pa logu. Varēja manīt, kā rietumpusē debesis spilgti krāsojas. Tad viņš atcerējās maigo, zaļgano gaismu, tās ieskauto mazo Aomami.

Vai gaisa kūniņa vēlreiz te parādīsies?

Vai laiks tiešām ir taisnveida?

Lai kā ari būtu, esmu nonācis strupceļā, Tengo, pagriezies pret sienu, sacīja. Pārāk daudz mainīgo lielumu. To pat bijušais brīnumbērns neatrisinās.

Siena, protams, neatbildēja. Viedokli nepauda. Klusēdama atstaroja saulrieta krāsas.

4. NODAĻA ušikava Okamas nazis

Nezin kāpēc Ušikavam nekādi nedeva mieru doma, ka Adzabu villā dzīvojošā vecā dāma kaut kādā veidā varētu būt saistīta ar "Pirmsākumu" vadoņa mīklaino nāvi. Ušikava mēģināja uzzināt par viņu vairāk. Viņas vārds bija zināms, sieviete ar stāvokli sabiedrībā, tāpēc pārāk daudz laika un pūļu tas neprasīja. Vīrs bijis viens no varenajiem pēckara biznesa aprindās, ari ar politisku ietekmi. Nodarbojies galvenokārt ar investīcijām un nekustamajiem īpašumiem, tāpat arī ar liela mēroga mazumtirdzniecības uzņēmumiem un ar transportu saistītām lietām. Šis jomas viņš gan paplašinājis, gan padziļinājis. Vīrs nomiris piecdesmito gadu otrajā pusē, un visus uzņēmumus pārņēmusi kundze. Viņai biznesā bijis ķēriens, bet īpaši labi kundze nojautusi briesmu tuvošanos. Sešdesmito gadu otrajā pusē viņai šķitis, ka sabiedrība attīstās ar pārāk plašu vērienu, un viņa daļu akciju mērķtiecīgi pārdevusi par augstām cenām un pamazām sašaurinājusi uzņēmējdarbības mērogu, bet visas pūles un uzmanību veltījusi atlikušās daļas nostiprināšanai. Tādējādi, kad drīz vien sākās naftas krīze, viņai izdevās mazināt sākotnējo šoku un šo laiku izdzīvot, pat iepirkt bagātīgi pieejamās akcijas. Viņa prata citu risku izmantot savā labā.

Tagad bija no biznesa lietām atkāpusies, viņai jau bija pāri par septiņdesmit, neviena netraucēta, savā plašajā villā baudīja mierīgas vecumdienas. Piedzimusi bagātā ģimenē, apprecējusies ar finansistu, pēc vira nāves ieguvusi vēl lielāku bagātību. Kāpēc gan šādai sievietei vajadzētu plānot mērķtiecīgi nogalināt cilvēku?

Tomēr Ušikava gribēja turpināt un papētīt vēl sīkāk. Pirmām kārtām tāpēc, ka nevienu citu pavedienu, pie kā pieķerties, nebija atradis, kā ari tāpēc, ka viņas vadītā patversme sievietēm bija nedaudz piesaistījusi uzmanību. Pašā faktā, ka viņa bez maksas piedāvā pajumti no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm, nebija nekā nedabiska. Visnotaļ vērtīgs pakalpojums sabiedrībai. Līdzekļu viņai pietika, un šādā stāvokli nonākušās sievietes, bez šaubām, bija dziļi pateicīgas par izrādīto laipnību. Taču šis dzīvokļu nams šķita pārlieku apsargāts. Smagi vārti un atslēga, vilku sugas suns, vairākas novērošanas kameras. Ušikava tajā visā samanīja kaut kādu pārspīlējumu.

Vispirms Ušikava pārbaudīja, kam pieder zemes gabals un villa, kurā viņa dzīvoja. Tā bija publiski pieejama informācija, vajadzēja tikai papūlēties aizstaigāt līdz attiecīgajam kantorim. Gan zemes, gan villas vienīgā īpašniece bija viņa. Hipotekārās ķīlas nebija. Skaidri un vienkārši. Tā kā tas bija privāts īpašums, katru gadu nācās samaksāt nodokli par privāto kapitālu, bet laikam gan viņai to nomaksāt bija nieka lieta. Kaut kad drīzumā būs jāmaksā ari mantojuma nodoklis, bet ari tas laikam tikai tāds sīkums vien būs. Apbrīnojami tik bagātai sievietei. Cik Ušikava zināja, bagātajiem it īpaši riebjas maksāt nodokļus.

Kopš vīra nāves viņa villā dzīvoja viena pati. Protams, tā tikai saka dzīvoja viena, patiesībā viņai bija vairāki kalpotāji. Divi bērni, dēls turpināja ģimenes biznesu. Dēlam bija trīs bērni. Meita pirms piecpadsmit gadiem mirusi dabiskā nāvē.

Tiktāl informācija bija viegli iegūstama. Taču, sperot nākamo soli, lai noskaidrotu ko vairāk par viņas personisko dzīvi, viņš pēkšņi atdūrās kā pret mūri. Visi tālākie ceļi bija slēgti. Mūris bija augsts, vārti cieši noslēgti. Ušikava saprata, ka šī sieviete nedomā pat ne kripatiņu savas privātās dzīves izrādīt pasaules acīm. Un šī mērķa sasniegšanai bija izmantojusi attiecīgus līdzekļus un naudu. Viņa ne uz vienu jautājumu neatbildēja, ne par ko neizteicās. Lai kādus materiālus viņš savāca, nevienu viņas fotogrāfiju neatrada.

Minato rajona telefona grāmatā viņas vārds bija atrodams. Ušikava piezvanīja uz norādīto numuru. Viņa stilā bija visu pārbaudīt pašam. Telefons nebija vēl pat divas reizes nozvanījis, kad kāds vīrietis pacēla klausuli. Ušikava stādījās priekšā, nosaukdams izdomātu vārdu un atbilstošas investīciju kompānijas nosaukumu. "Ir runa par kundzei piederošiem fondiem, vai es varētu ar viņu parunāt," viņš iesāka. Vīrietis viņu pārtrauca: "Kundze nenāks pie telefona. Visu, kas jums sakāms, varat izstāstīt man." Lietišķa, it kā mehāniski sintezēta balss. Ušikava paskaidroja, ka saskaņā ar kompānijas iekšējiem noteikumiem viņš par to drīkst runāt tikai ar pašu fondu īpašnieci. Un, ja reiz tā, tad atsūtīšot dokumentu pa pastu. Vīrietis atteica, ka gaidīšot, un nolika klausuli.

Ušikava nejutās vilies par to, ka nebija izdevies parunāt ar pašu kundzi. Viņš pat nebija uz to cerējis. Bija tikai gribējis noskaidrot, cik daudz pūļu viņa pielikusi savas privātās dzīves aizsardzībai. Gana daudz. Viņu šajā rezidencē rūpīgi sargā vairāki cilvēki. H varēja spriest pēc vīrieša, kas pienāca pie telefona, laikam sekretāra intonācijas. Viņas vārds ir nodrukāts telefona grāmatā. Taču to cilvēku loks, kas varētu ar viņu nepastarpināti sarunāties, ir ierobežots, no pārējiem veikli vien atbrīvojas kā no cukurtraukā ielīdušas skudras.

Ušikava, izlikdamies, ka meklē telpas īrēšanai, apstaigāja tā rajona nekustamā īpašuma mākleru kantorus un netieši apvaicājās par dzīvokļu namu, kurā bija iekārtota patversme. Praktiski neviens no nekustamo īpašumu mākleriem par šo dzīvokļu namu neko nezināja. Šī apkārtne Tokijā bija augstākās klases dzīvojamais rajons. Patiesību sakot, te nodarbojās tikai ar dārgākajiem īpašumiem. Par kaut kādu koka divstāvu dzīvokļu namu viņiem nebija nekādas intereses. Uzmetuši skatienu Ušikavas sejai un drēbēm, viņi to neuztvēra kā cienigu partneri. Pa durvju spraugu ielavījies kraupains suns ar nocirstu asti būtu izpelnījies siltāku uzņemšanu.

Brīdi, kad jau bija nolēmis mest mieru, Ušikava pamanīja mazu vietējo nekustamo īpašumu biroju. Tā darbinieks, večuks ar sadzeltējušu seju, visu paskaidroja, stāstījumu iesākot tā: "Nūja, tā lieta ar to vietu…" Vīriņš bija izkaltis kā otršķirīga mūmija, taču apkārtnē pārzināja katru kaktiņu un labprāt parunājās ar jebkuru sarunu biedru.

-     Tā māja pieder Ogatas kunga kundzei, agrāk laikam bijis īres nams. Es īsti nezinu, kā tas nonācis Ogatas kunga īpašumā. Viņš nebija no tiem, kas nodarbotos ar dzīvokļu pārvaldīšanu. Visticamāk, to izmantoja kā kalpu namu. Kas tur šobrīd ir, nezinu, ā, jā, tur ierīkota patversme kā senos laikos tempļi no vīriem aizbēgušām sievām. Nekustamo īpašumu firmām no tā nekas neatlec, večuks sacīja, tad nosmējās, muti nepavēris, kā pundurdzenis.

-    Ak tad patversme? Ušikava noteica un piedāvāja vecajam Seven Stars cigareti. Večuks paņēma cigareti un aizsmēķēja ar Ušikavas šķiltavām, un ar patiesu garšu ievilka dūmus. Ar tādu baudu jāpīpē Seven Stars, Ušikava nodomāja.

-   Vīru kungu piekautas sievietes sapampušām sejām tur paslēpjas. īre ar nekāda nav jāmaksā.

-    Izskatās, ka tas ir pakalpojums sabiedrībai, Ušikava izmeta.

-    Tā jau ir. Dzīvokļi ir, tos izmanto, lai palīdzētu grūtībās nonākušiem cilvēkiem. Bagātie jau tā var izrīkoties pēc savas patikšanas, par peļņu un zaudējumiem nedomājot. Nevis tā kā mēs vienkāršie cilvēki.

-    Bet kāpēc Ogatas kunga kundze sāka ar to nodarboties? Kas viņu uz to pamudināja?

-    Kas to var zināt, kā jau daždien bagātniekiem tāds kā vaļasprieks.

-    Lai ari kā vaļasprieks, vai tad tomēr nav labi palīdzēt grūtībās nonākušiem cilvēkiem? Ušikava smaidīdams teica. Ne jau visi, kuriem naudas papilnam, ar to nodarbojas.

-     Tā gan, ir jau laba lieta, ir jau gan. Es ari savā laikā mēdzu sievu iekaustīt, ko tur slēpt, večuks noteica un nosmējās, bezzobaino muti papletis. It kā sievas iedunkāšana būtu īpaši izceļams prieciņš cilvēka dzīvē.

-    Nez cik cilvēku tur šobrid dzīvo? Ušikava pavaicāja.

-     Es gan katru ritu eju tur garām, bet no ārpuses neko nevar redzēt. Taču izskatās, ka tur vienmēr pāris cilvēku ir. Šķiet, ka pasaulē ir pulka viru, kas sit sievas.

-   Jo pasaulē ir daudz vairāk nekam nederīgu cilvēku nekā derīgu.

Večuks atkal paplēta muti un nosmējās.

-    Tieši tā, kā jūs sakāt. Šai pasaulē ir daudz vairāk tādu, kas sastrādā nejēdzības nekā dara labu.

Šķita, ka večukam nezin kāpēc Ušikava iepaticies. Tas darīja Ušikavu nemierīgu.

-    Starp citu, tā Ogatas kunga kundze kāds cilvēks viņa ir? Ušikava it kā starp citu pajautāja.

-    Ogatas kunga kundze, tā ja, neko daudz par viņu nezinu, vecais noteica, bargi saraucis uzacis kā nokaltuša koka gars. Dzīvo ārkārtīgi noslēgti. Es jau ilgi šajā kantori strādāju, bet viņu esmu redzējis tikai pa gabalu, īsu bridi, ne vairāk. No mājas viņa vienmēr izbrauc mašīnā ar šoferi, iepirkties iet kalpone. Ir ari viens vīrietis, sekretārs laikam. Tas visu kārto. Ko tur tādi augstdzimušie un bagātie runās ar mums, vienkāršo tautu. Viņš pēkšņi savilka seju grimasē un zīmīgi piemiedza aci.

Izskatījās, ka večuks ar dzeltenīgo ģīmi un viņš pats, Ušikava, kļuvuši par šī grupējuma "vienkāršā tauta" kodolu.

Ušikava pavaicāja:

-     Apmēram kad Ogatas kunga kundze sāka nodarboties ar patversmi no vardarbības ģimenē cietušajām sievietēm?

-    Hm, konkrēti nepateikšu. Es no citiem uzzināju par to templi aizbēgušām sievām. Nez kad tas bija? Ap to laiku ari cilvēki sāka biežāk tur staigāt iekšā un ārā, apmēram pirms gadiem četriem pieciem, tā laikam būs. Vecais virs paņēma tasi, iedzēra atdzisušo tēju. Tad ari ielika jaunus vārtus un sākās tā stingrā apsardze. Sāka saukt par patversmi. Ja kurš katrs varētu tikt tur iekšā, tad tās sievietes nevarētu mierīgi dzīvot.

Tad vecais vīrs, it kā pēkšņi atgriezies realitātē, vērīgi ieskatījās Ušikavam sejā.

-    Jūs teicāt, ka meklējat pieticīgu dzīvokli īrēšanai, vai ne?

-    Tā gan.

-Jums būs jāiet kur citur. Te ir augstākās klases dzīvojamais rajons. Visi īpašumi ir luksusa klases, dārgi, paredzēti vēstniecībām, ārzemniekiem. Agrāk, re, tā vis nebija, te dzīvoja nevis bagātnieki, bet vienkāršie cilvēki. Es, nodarbojoties ar tādiem īpašumiem, varēju nopelnīt iztiku. Bet tagad tā vairs nav. Tāpēc laikam drīz vajadzēs klapēt to bodi ciet. Tokijas centrā zemes ir maz, cenas kāpj, mums, mazajiem un vidējiem uzņēmumiem, vairs nav, ar ko nodarboties.

Jums ar* liekas naudas nav, tāpēc labāk pameklējiet kādā citā vietā.

-     Tā arī darīšu, Ušikava sacīja. Nav ar ko lielīties, liekas naudas man nav necik. Mēģināšu pameklēt kur citur.

Večuks reizē ar nopūtu izelpoja cigaretes dūmus.

-      Bet, kad aizies Ogatas kunga kundze, tad tā villa ari ātri vien pazudīs. Dēls ir izdarīgs cilvēks, nepieļaus, ka tik plašs, pirmklasīgs zemes gabals paliek neizmantots. Viņš negaidīs, tur ātri pacelsies augstākās klases augstceltne. Jādomā, ka viņš jau tam visam ir sagatavojies, skices jau sarūpējis.

-    Tādā gadījumā šis apkaimes rāmais noskaņojums pavisam izmainīsies.

-     Kā gan citādi.

-     Ar ko dēls nodarbojas?

-    Galvenokārt ar nekustamajiem īpašumiem. Ha, varētu teikt, ka mēs abi esam kolēģi. Taču tas, ar ko nodarbojamies, ir tik dažāds kā diena pret nakti, kā braukšana ar mersi pret vellapēdu. Viņš pārvieto investīcijas šurpu turpu, pats būvē, pats tirgo, man nepaliek ne pilītes salduma pāri. Man ne kripatu neatmet. Nejauka pasaule.

-    Es te iepriekš apstaigāju apkārtni, apskatīju no ārpuses. Patiešām iespaidīga villa.

-     Jā, šai apkaimē visskaistākā. Kad iedomājos, ka sāks izcirst tos krāšņos vītolus, sirds sāp, vecais vīrs noteica un vairākkārt apbēdināts pašūpoja galvu. Kaut nu Ogatas kunga kundze vēl kādu brīdi padzīvotu.

-     Tieši tā, Ušikava piekrita.

Ušikava mēģināja sazināties ar "Atbalsta centru no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm". Viņam par pārsteigumu, centra telefons bija atrodams telefona grāmatā. Tā bija bezpeļņas nevalstiskā organizācija, kuru vadīja brīvprātīgie, galvenokārt juristi. Šis centrs sadarbojās ar vecās kundzes vadīto patversmi, tur uzņēma sievietes, kuras bija aizbēgušas no mājām un palikušas bez pajumtes. Ušikava lūdza iespēju satikties kā savas organizācijas "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" pārstāvis. Minēja, ka varētu sniegt finansiālu atbalšu. Tad vienojās par tikšanās laiku.

Tiekoties Ušikava pasniedza savu vizītkarti (tādu pašu kā Tengo) un paskaidroja, ka viņi katru gadu izvēloties vienu nevalstisko organizāciju, kura devusi vērā ņemamu ieguldījumu sabiedrībai un kurai biedrība piešķirot finansiālu atbalstu. "Atbalsta centrs no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm" esot viens no kandidātiem. Kaut gan viņš neesot tiesīgs atklāt sponsora vārdu, ar saņemto piešķīrumu viņi varēšot brīvi rīkoties, vienīgais pienākums esot gada beigās iesniegt īsu ziņojumu par padarīto.

Sarunu biedrs, jauns jurists, uzmeta skatienu Ušikavam, un varēja redzēt, ka necik patīkams iespaids viņam nerodas. Ušikavas izskats arī nevarēja partnerim no pirmā brīža radīt patiku vai uzticēšanos. Taču viņu organizācijai trūka līdzekļu darbības nodrošināšanai un viņiem bija jāpieņem jebkurš atbalsts. Tāpēc, lai arī kaut kāds aizdomīgums saglabājās, viņš uzklausīja Ušikavas sacīto.

Ušikava lūdza mazliet sīkāk pastāstīt par organizācijas darbību. Jurists izskaidroja "Atbalsta centra no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm" uzbūvi un vadību. Pastāstīja, kā viņi izveidojuši šo organizāciju. Ušikavu visas šīs runas garlaikoja, taču viņš ieinteresēti klausījās, atbilstošajos brīžos pauzdams piekrišanu, enerģiski mādams un saglabādams rāmu un atklātu sejas izteiksmi. Pa šo laiku sarunu biedrs pamazām aprada ar Ušikavu. Sāka domāt, ka Ušikava nemaz nav tik slikts cilvēks, kā varētu spriest pēc ārienes. Ušikava bija prasmīgs klausītājs, un cilvēku sirdis parasti atmaigst pret tiem, kas ar patiesu interesi klausās viņu stāstīto.

Piemērotā brīdī Ušikava ievirzīja sarunu par patversmi. Apjautājās, kā viņi rīkojas gadījumos, ja sievietei, kura vardarbības dēļ aizbēgusi no mājām, nav kur iet. Viņa sejā atspoguļojās patiesa līdzjūtība pret sievietēm, kuru liktenis bija kā spēcīga vēja pluinītām lapām.

-   Tādos gadījumos varam izmantot vairākas patversmes drošās mājas, jaunais jurists paskaidroja.

-     Saucat tās par drošajām mājām?

-     Tās ir patversmes, kur var uzturēties īslaicīgi. Tādu nav pārāk daudz. Bet pāris ir, to nodrošina sponsori. Ir pat viens dzīvokļu nams, kas pilnībā nodots šādām vajadzībām.

-     Vesels dzīvokļu nams! Tas atstāja uz Ušikavu lielu iespaidu. Vai tiešām tādi cilvēki atrodami šajā pasaulē?

-    Jā. Par mūsu darbību bija rakstīts avīzēs un žurnālos. Ar mums sazinājās viena persona, kas vēlējās kaut kādā veidā palīdzēt. Bez šīs palīdzības mēs nespētu organizāciju uzturēt. Bez tāda atbalsta mēs nepastāvētu.

-    Jūsu darbība ir ļoti nozīmīga, Ušikava sacīja.

Jurista sejai pārlaidās vientiesīgs smaids. Nav lētticīgāka

cilvēka par to, kurš uzskata, ka rīkojas pareizi, Ušikava nodomāja.

-     Cik sieviešu šobrīd uzturas tajā namā?

-     Skaits mainās, bet parasti ir četras piecas, jurists atbildēja.

-     Runājot par sponsoru, kas piedāvāja šo namu, Ušikava turpināja, kā viņš iesaistījies šajā kustībā? Domāju, ka tur vajadzētu būt kādam motīvam.

Jurists nogrozīja galvu.

-     To es nepateikšu. Jau iepriekš šī persona privāti bija iesaistījusies līdzīgās aktivitātēs. Un mēs ar pateicību pieņemam atbalstu. Ja otra puse neko nepaskaidro, par iemesliem netaujājam.

-    Saprotams. Ušikava pamāja. Bet vai šis patversmes atrašanās vieta tiek turēta slepenībā?

-Jā, pirmām kārtām mums jāgarantē šo sieviešu drošība. Turklāt daudzi sponsori grib saglabāt anonimitāti. Galu galā šie ir ar vardarbību saistīti gadījumi.

Pēc tam saruna vēl bridi turpinājās, bet nekādu citu konkrētu informāciju no jurista izdabūt neizdevās. Ušikava bija noskaidrojis šādus faktus: "Atbalsta centrs no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm" sācis darboties pirms četriem gadiem, drīz pēc tam ar viņiem sazinājies kāds "sponsors" un piedāvājis tobrīd neizmantotu dzīvokļu namu. Šī persona par viņu aktivitātēm izlasījusi avīzē un tad sazinājusies ar viņiem. Sadarbības nosacījums bijis absolūts aizliegums izpaust šis personas vārdu. Taču no sarunas vispārējās ievirzes bez mazākajām šaubām bija skaidrs, ka šī persona, "sponsors", kura uzturēja patversmi, bija vecā kundze no villas Adzabu.

-      Liels paldies, ka atvēlējāt man laiku, Ušikava sirsnīgi pateicās jaunajam, ideālistiski noskaņotajam juristam. Vēlu veiksmi turpmākajā jūsu cēlajā darbā. Es par šo sarunu ziņošu mūsu organizācijas direktoru valdei nākamajā sanāksmē. Tuvākajā laikā atkal ar jums sazināšos. Lai jums izdodas paplašināt darbību!

Nākamais Ušikavas darbs bija noskaidrot vecās kundzes meitas nāves apstākļus. Viņa bija apprecējusies ar augsti stāvošu Satiksmes ministrijas amatpersonu, nāves brīdi bijusi tikai trīsdesmit sešus gadus veca. Nāves cēlonis nebija zināms. Pēc sievas nāves vīrs aizgājis no darba Satiksmes ministrijā. Tiktāl pārbaudāmie fakti. Ne iemesls vīra pēkšņajai aiziešanai no ministrijas, ne viņa turpmākās gaitas nebija skaidras. Varbūt šī aiziešana bija, bet varbūt nebija saistīta ar sievas nāvi. Satiksmes ministrija nav no tām organizācijām, kas būtu gatavas laipni un lietpratīgi sniegt faktus plašai sabiedrībai par ministrijas iekšienē notiekošo. Taču Ušikavam bija laba oža. Tur slēpjas kaut kas aizdomīgs. Nezin kāpēc Ušikava neticēja, ka šis vīrietis būtu atteicies no karjeras, pametis darbu un kaut kur nolīdis skumjās par sievas nāvi.

Ušikava ari zināja, ka trīsdesmit sešu gadu vecumā sievietes nemaz tik bieži nemirst. Protams, nevar teikt, ka tas nekad nenotiek. Cilvēki zaudē dzīvību dažādā vecumā, lai no cik labām aprindām nākuši, pēkšņi saslimst un nomirst. Ir vēzis, ir smadzeņu audzēji, peritonlts, strauji progresējoša pneimonija. Cilvēka ķermenis ir ārkārtīgi trausls. Taču, ja sieviete no pārtikušām aprindām trīsdesmit sešu gadu vecumā nonāk mirušo reģistros, tad pastāv lielāka varbūtība, ka viņa mirusi nevis dabiskā nāvē, bet gan kādu ārēju iemeslu dēļ vai izdarījusi pašnāvību.

Jāmēģina attīstīt hipotēzi, Ušikava nodomāja. Sekojot slavenajam "Okamas naža" principam, jātiek līdz iespējami vienkāršākajai hipotēzei. Atmetot nevajadzīgus iemeslus, izsekot vienai loģiskai līnijai, paskatīties, kas no tā iznāk.

Pievērsīsimies hipotēzei, ka vecās kundzes meita nevis mirusi dabiskā nāvē, bet izdarījusi pašnāvību, Ušikava, saspiedis kopā pirkstgalus, sprieda. Publiski par pašnāvību neziņoja, tā tika skaidrota kā slimība, un to nemaz nav tik grūti izdarīt. It īpaši tad, ja ir līdzekļi un ietekme. Ejam tālāk meita, ciezdama no vardarbības ģimenē, zaudējusi jebkādas cerības attiecībā uz viru, pati laupa sev dzīvību. Tas ari nav neiespējami. Tajā ļaužu grupā, ko mēdz dēvēt par pasaules eliti, ir gana daudz tādu, kuriem ir nepanesams raksturs un perversas noslieces, tā ir plaši zināma patiesība.

Un, ja tas tā ir, ko iesāktu vecā kundze, māte? Nospriestu, ka tāds ir liktenis, tur neko nepadarīsi, un viss, mestu mieru? Nē, neiespējami. Viņa noteikti pelnīti atdarītu par meitas iedzīšanu nāvē. Šobrīd Ušikavam vispārīgos vilcienos bija skaidrs, kāds cilvēks ir vecā kundze. Drosmīga, gudra sieviete, ar skaidru redzējumu, tāda, kas izpilda to, ko sirdī apņēmusies. Un, lai to izdarītu, nežēlotu ne līdzekļus, ne ietekmi. Viņa neliktu mierā cilvēku, kas nodarījis pāri viņas mīļajiem, iedzinis viņus nāvē.

Ušikavas spēkos nebija uzzināt, tieši kādus līdzekļus viņa izmantojusi, lai atriebtos meitas vīram. Ne zīmes par šo cilvēku pasaulē nepalika. Ušikava nedomāja, ka kundze būtu šo vīrieti nogalinājusi. Viņa bija apdomīga un savaldīga sieviete. Ar plašu skatījumu. Tik atklāti viņa nerīkotos. Taču nebija šaubu par to, ka izvēlētie līdzekļi bijuši bargi. Grūti iedomāties, ka viņa būtu atstājusi kādas pēdas.

Bet meitu zaudējušās mātes dusmas un izmisums neaprobežojās tikai ar personisku atriebību. Kādu dienu viņa no laikraksta uzzināja par "Atbalsta centru no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm" un piedāvāja sadarbību. Piedāvāja nodot centra rīcībā tobrīd neizmantoto īres dzīvokļu namu pilsētā kā bezmaksas patvērumu bez pajumtes palikušām sievietēm. Ari iepriekš tas vairākkārt bija izmantots šādam nolūkam, situācija vairāk vai mazāk bija skaidra. Ar nosacījumu, ka viņas vārdu publiskot nedrīkst, un to visu organizācijas vadība, juristi, protams, ar pateicību pieņēma. Sasaistoties ar sabiedrisku organizāciju, viņas atriebība paplašinājās un sublimējās. Tur bija gan iespēja, gan motivācija.

Tiktāl hipotēze attīstījās gludi. Konkrēta pamatojuma tai nebija. Tikai un vienīgi pieņēmumu sakopojums. Taču, pieņemot šo teoriju, daudzas neskaidrības izkliedējās. Ušikava nolaizīja lūpas un sparīgi saberzēja rokas. Bet tālāk jau sākās neskaidrības.

Vecā kundze sporta klubā, kuru apmeklēja, iepazinās ar jaunu treneri, vārdā Aomame. Kā tas noticis, viņš nezināja. Abas noslēdza slepenu vienošanos. Pēc rūpīgas sagatavošanās Aomame iekļuva viesnīcas Okura luksusa numurā un nogalināja "Pirmsākumu" vadoni. Slepkavības metode nezināma. Varbūt Aomame izmantoja kādu slepenu paņēmienu. Tā rezultātā vadonis, kaut arī viņu stingri apsargāja uzticami un prasmīgi miesassargi, zaudēja dzīvību.

Tiktāl viņa hipotēzes pavediens saturēja visu kopā. Taču Ušikava nekādi netika skaidrībā par to, kādā veidā "Pirmsākumu" vadonis varētu būt saistīts ar "Atbalsta centru no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm". Tur viņa domu plūdums aprāvās, pavedienu kā ar nazi nogrieza.

Šoreiz organizācija bija uzticējusi Ušikavam noskaidrot divus jautājumus. Pirmkārt, "Kas stāv aiz vadoņa slepkavības plāna?", otrkārt, "Kur šobrīd atrodas Aomame?".

Tieši Ušikava bija pētījis privāto informāciju par Aomami. Viņš arī agrāk bija tādas veicis jau nezin cik reižu. Varētu teikt ierasts darbiņš. Un Ušikavas gala slēdziens bija, ka Aomame ir "tīra". Lai no kāda aspekta raudzītos, neko aizdomīgu viņš neatrada. Tā arī ziņoja organizācijai. Tad Aomami uzaicināja uz viesnīcu Okura veikt speciālos muskuļu stiepšanas vingrojumus. Pēc viņas aiziešanas vadonis pēkšņi nomira. Un arī Aomame pati pagaisa. Gluži kā vēja izdzenāti dūmi. Organizācija tagad bija, maigi sakot, ar viņu ļoti neapmierināta. Uzskatīja, ka viņš nav veicis pienācīgu izpēti.

Patiesībā viņš, kā aizvien, bija visu padarījis kārtīgi. Kā jau bija teicis Skūtajam, Ušikava savā darbā nolaidību nepieļāva. Vienīgais, ko viņš nebija izdarījis, pirms šī notikuma nebija pārbaudījis telefona sarunu atšifrējumu, bet parasti, ja vien nebija kādas aizdomas, to arī nedarīja. Ciktāl viņš varēja izpētīt, nekādas nepilnības attiecībā uz Aomami nebija pamanāmas.

Tomēr tagad viņi bija ar Ušikavu neapmierināti. Viņi labi maksāja, bet bija bīstama kompānija. Un, tā kā Ušikava zināja, ka tie slepeni atbrīvojušies no vadoņa līķa, viņš varēja kļūt tiem bīstams. Viņam kaut kas tiem jāsagādā, lai pierādītu, ka ir noderīgs cilvēks, tāds, kuru vērts atstāt dzīvajos.

Konkrētu pierādījumu tam, ka vecā kundze no Adzabu ir saistīta ar vadoņa nāvi, viņam nebija. Šobrīd tas viss bija tikai pieņēmumi un hipotēzes. Taču šajā krāšņajā, vareno vītolu ieskautajā namā ir kāds svarīgs noslēpums. To Ušikava saoda. Un tagad viņam jāaizrokas līdz patiesībai. Darbiņš nebūs viegls. Tur ir spēcīgi sargi, neapšaubāmi, būs darīšana ar profesionāļiem. Varbūt ar jakudzām?

Iespējams. Jakudzas ir iesaistīti biznesa pasaulē, it īpaši darījumos ar nekustamajiem īpašumiem. Grūtās situācijās viņus pieaicina. Vai tikai vecā kundze ari neizmanto viņu spēku? Tomēr Ušikava nespēja to iedomāties. Vecā kundze bija augusi pārāk smalkā vidē, lai saietos ar tādiem tipiem. It īpaši grūti bija iztēloties, ka jakudzas varētu būt iesaistīti "Atbalsta centra no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm" apsargāšanā. Visticamāk, viņai ir pašai sava apsardzes sistēma. Privāta, noslīpēta sistēma. Tam vajadzīga nauda, bet naudas viņai ir gana. Un vajadzības gadījumā šī sistēma varētu izmantot ari vardarbīgus līdzekļus.

Ja Ušikavas hipotēze ir pareiza, tad Aomame ar vecās kundzes atbalstu šobrīd slēpjas kādā tālā vietā. Visas pēdas aizslaucītas, viņai ir jauna identitāte, cits vārds. Iespējams, pat izskats ir izmainīts. Un tādā gadījumā, lai cik pamatīgu izmeklēšanu Ušikava tagad izvērstu, viņam nebija ne mazākās iespējas atklāt viņas atrašanās vietu.

Šobrīd vienīgā iespēja bija izsekot vecās kundzes no Adzabu pavedienam. Varbūt parādīsies kāda plaisa savienojumā un tā ļaus izsecināt Aomames atrašanās vietu. Varbūt izdosies, bet varbūt ne. Taču Ušikavam bija laba oža un, ja reiz viņš pie kaut kā pieķērās, tad vaļā vairs nelaida. Vai bez šīm divām man ir vēl kādas apspriešanas vērtas īpašības, Ušikava pats sev vaicāja. Vai ir kādi īpaši talanti, ar ko varētu lepoties?

Nu galīgi nekā, Ušikava pats sev ar pārliecību atbildēja.

5. NODAĻA Aomame lai cik ilgi aizturētu elpu

Vientuļā, monotonā dzīve četrās sienās Aomami īpaši neapgrūtināja. Piecēlās sešos no rīta, ieturēja vienkāršas brokastis. Tad apmēram stundu nodarbojās ar veļas mazgāšanu un gludināšanu, dzīvokļa uzkopšanu. Pa dienu apmēram pusotru stundu trenējās uz Tamaru sagādātajiem trenažieriem, lai kārtīgi izvingrinātu ķermeni. Būdama profesionāla trenere, viņa labi zināja, kuri muskuļi katru dienu cik spēcīgi jāizvingrina. Cik liela slodze tiem nāks par labu un kurā brīdī tā kļūs pārāk liela.

Pusdienās galvenokārt ēda dārzeņus un augļus. Pēcpusdienās lielākoties sēdēja uz dīvāna un lasīja grāmatu, nedaudz pagulēja diendusu. Vakarā apmēram stundu gatavoja vakariņas, pirms sešiem tās bija paēstas. Kad sāka satumst, izgāja uz balkona un iekārtojās dārza krēslā, no turienes vēroja rotaļlaukumu. Pēc tam pusvienpadsmitos gāja gulēt. Tā tas atkārtojās. Taču viņai šāds dzīvesveids nešķita pārāk garlaicīgs.

Viņa pēc rakstura nekad nebija bijusi sabiedriska. Ilgu laiku ne ar vienu nesatikties, ilgu laiku ne ar vienu nesarunāties to viņa neizjūta kā neērtības. Pamatskolas laikā viņa ar klasesbiedriem tikpat kā nesarunājās. Taisnību sakot, bez īpašas vajadzības viņu neviens neuzrunāja. Aomame klasē bija "tā nejēdzīgā meitene", dīvainais bērns, tāds, kuru var izstumt un ignorēt. Aomamei tas šķita netaisnīgi. Ja viņai gadījās kāda kļūda vai problēma, viņu izstūma, tur neko nevarēja darīt. Kā mazs bērns viņa vecāku pavēles pildīja bez iebildumiem. Upēc arī pirms ēdienreizēm noteikti skaļi lūdza Dievu, katru svētdienu kopā ar mammu staigāja pa pilsētu, cenšoties pievērst cilvēkus savai ticībai, ticības apsvērumu dēļ nepiedalījās ekskursijās uz tempļiem, Ziemassvētku ballītē, vienmēr ģērbās citu cilvēku novalkātās, vecās drānās un pret to neiebilda. Taču apkārtējie bērni neko par šo situāciju nezināja un ari nespēja to saprast. Pārējiem bērniem viņa šķita ērmota, un arī skolotāji neslēpa, ka viņa tos apgrūtina.

Saprotams, Aomame būtu varējusi vecākiem melot. Teikt, ka katru dienu pirms maltītēm lūdz Dievu, bet to nedarīt. Bet viņa negribēja tā rīkoties. Pirmkārt, negribēja melot par Dievu vienalga, vai viņš īstenībā ir vai viņa nav. Otrkārt, viņa dusmojās uz saviem klasesbiedriem. Ja reiz es jums tik ļoti nepatīku, nu tad, lūdzu, lai es tiešām arī nepatīku. Tā Aomame domāja. Lūgšanas skaitīšana bija drīzāk izaicinājuma mešana klasesbiedriem. Taisnība ir manā pusē.

Rīti, kad vajadzēja ģērbties, lai dotos uz skolu, sagādāja īstas mocības. Stresa dēļ viņai bieži piemetās caureja, laiku pa laikam mocīja klepus, sāpēja galva, tirpa locekļi. Tomēr viņa ne reizi nekavēja stundas. Ja viņa paliktu mājās kaut vienu dienu, tad noteikti gribētu to darīt vēl vairākas dienas. Un, ja tā turpinātos, viņa vairs nespētu aiziet uz skolu. Tā būtu zīme, ka viņa ir zaudējusi gan klasesbiedriem, gan skolotājiem. Ja viņa vairs neparādītos klasē, visi justos atviegloti. Aomame negribēja viņiem dāvāt šo atvieglojuma izjūtu. Tāpēc, lai cik ari grūti būtu, viņa vilkās uz skolu.

Salīdzinājumā ar tālaika nežēlīgo situāciju dzīve eleganta nama dzīvoklī, ne ar vienu nesarunājoties, Aomamei bija vien sīkums. Pretstatā tam, cik skarbi bija klusēt, kad pārējie ap viņu jautri sarunājās, klusēt vietā, kur viņa bija viena pati, bija pavisam viegli un dabiski. Šeit bija grāmatas, ko lasīt. Viņa sāka lasīt Tamaru sarūpēto Prustu. Taču raudzījās, lai neizlasītu vairāk par divdesmit lappusēm dienā. Lasīja lēni, burtiski rindiņu pa rindiņai, tieši divdesmit lappuses. Tās pabeigusi, ķērās pie citām grāmatām. Un pirms gulētiešanas noteikti izlasīja pāris lappušu no "Gaisa kūniņas". Tie bija Tengo rakstīti teikumi, turklāt kaut kādā ziņā tā bija kā viņai domāta rokasgrāmata par to, kā dzīvot 1Q84. gada pasaulē.

Viņa arī klausījās mūziku. Vecā kundze bija atsūtījusi kasti ar klasiskās mūzikas kasetēm. Mālera simfonijas, Haidna kamermūzika, Baha skaņdarbi klavierēm, dažādu stilu un žanru mūzika. Bija ari Janāčeka "Simfonieta", ko viņa bija lūgusi. Viņa katru dienu vienu reizi to noklausījās, kamēr nodevās fiziskiem vingrojumiem.

Lēnām iestājās rudens. Dienām kļūstot aizvien īsākām, viņai sāka likties, ka pati kļūst caurspīdīga. Aomame, cik spēdama, centās ne par ko nedomāt. Taču, protams, ne par ko nedomāt neizdodas. Tukšumu aizvien kaut kas aizpilda. Tomēr tagad viņa vismaz vairs nejuta vajadzību kādu ienīst. Ne klasesbiedrus, ne skolotājus. Nevajadzēja vairs nīst vīriešus, kas sit sievietes. Agrāk viņu laiku pa laikam pārņēma dusmas kā palu ūdeņi, šīs negantās jūtas, kad nesaprotami gribējās dauzīt sienu acu priekšā; tagad tās pagaisa, pašai nemanot. Nezin kāpēc tās vairs neatgriezās. Aomame par to priecājās. Ja vien tas iespējams, viņa vairs nevienam negribētu nodarīt neko ļaunu. Tāpat kā vairs negribējās neko ļaunu nodarīt sev pašai.

Naktīs, kad nenāca miegs, viņa domāja par Tamaki Ocuku un Ajumi Nakano. Aizvērusi acis, spilgti atcerējās pieskārienus viņu ķermeņiem. Abām bija maiga un mirdzoša āda, silts augums. Maigi gurni. Abās ritēja dzīvas asinis, sirds ritmiski sitās. Klusa nopūta, smieklu spurdziens. Smalkie pirkstu gali, tvirtie krūšu galiņi, gludie gurni… taču viņu šajā pasaulē vairs nav.

Aomami pārņēma skumjas kā maigs, tumšs ūdens bez skaņas. Tādos brīžos viņa pārtrauca kavēties šajās atmiņās un, cik spēdama, domāja par Tengo. Koncentrējās, atcerējās, kā klasē pēc stundām bija satvērusi viņa roku, atsauca atmiņā desmit gadus vecā zēna rokas pieskārienu. Tad atcerējās nesen redzēto pieaugušo Tengo tepat rotaļlaukumā uz slidkalniņa, trīsdesmitgadīgo Tengo. Iedomājās, kā viņš apskautu viņu ar savām stiprajām rokām.

Viņš bija tepat, gandrīz ar roku aizsniedzams.

Nākamreiz varbūt izdosies viņam pieskarties. Aomame tumsā aizvēra acis, gremdējoties šajā iespējamībā. Uzticēja savu dvēseli ilgām.

Ko lai iesāku, ja otrreiz ar viņu nesatikšos, Aomame nodomāja. Viņas sirds notrīsēja. Realitātē nesaskaroties ar Tengo, viss bija daudz vienkāršāk. Aomame sapņoja par to, kā satiksies ar pieaugušo Tengo, bet tas bija tikai abstrakts pieņēmums. Taču tagad, kad bija redzējusi viņu dzīvē, viņa esībai piemita tāds spēks, kuru nevarēja salīdzināt ne ar ko no iepriekš pieredzētā. Lai kas arī notiktu, Aomame gribēja viņu vēlreiz satikt. Tad ļauties viņa apskāvieniem, viņa pieskārieniem. Tikai iedomājoties vien, ka tas varētu nenotikt, šķita, ka dvēsele un miesa tiktu pārrautas pušu.

Varbūt man, stāvot Esso reklāmas plakāta priekšā, tomēr vajadzēja ielaist sev pierē to deviņu milimetru lodi. Tad nebūtu jādzīvo šādās neizturamās domās. Bet viņa nezin kāpēc nespēja nospiest gaili. Viņa izdzirdēja balsi. Kāda tāla balss sauca Aomami vārdā. Varbūt man izdosies vēlreiz satikt Tengo, galvā pazibēja šī doma, un viņai bija jādzīvo tālāk. Pat ja ir tā, kā vadonis teica, tas varētu apdraudēt Tengo -, viņa vairs nespēja izvēlēties citu ceļu. Un tāpēc es tagad tik ļoti kāroju Tengo. Neremdināmas slāpes un izmisuma priekšnojautas.

Aomame saprata, ka šī ir tālākdzlvošanas jēga. Ja ir cerība, tad cilvēks izmanto to kā dzinēju, dzīvo ar šo mērķi. Bez cerībām cilvēks nevar dzīvot tālāk. Taču tas ir tāpat kā mest monētu. Iekams tā ir nokritusi, tu nezini, kas būs raksts vai ērglis. Tā domājot, sirds sažņaudzās un šķita, ka visi kauli miesā krakšķ un kliedz.

Viņa paņēma pistoli un apsēdās pie ēdamgalda. Atvilka slēdzi, ieslidināja aptverē lodi, ar īkšķi pacēla gaili, iebāza stobru mutē. Vēl drusku piepalīdzot ar labās rokas rādītājpirkstu, šis sāpes tūlīt pagaistu. Vēl mazliet. Vēl centimetru. Vēl tikai piecus milimetrus tuvāk. Un es pārcelšos pasaulē, kurā nav skumju. Sāpes ilgs tikai īsu bridi. Tām sekos dziļas žēlastības nebūtība. Viņa aizvēra acis. Esso reklāmas tīģeris ar benzīna uzpildes šļūteni rokā plati smaidīja. Ielaid autiņā tīģeri!

Viņa izņēma cieto stobru no mutes un lēni pagrozīja galvu.

Nespēja mirt. Te, balkona priekšā, ir neliels parks, parkā ir slidkalniņš, un, kamēr vēl ir cerība, ka Tengo varētu tur atgriezties, es nespēšu nospiest gaili. Šī iespējamība pēdējā bridi atrāva viņu atpakaļ. Vienas durvis viņas sirdī aizvērās, un varēja just kādas citas atveramies. Klusi, bez skaņas. Aomame izņēma lodi no aptveres, uzlika drošības slēdzi un nolika ieroci uz galda. Aizvēra acis un šajā tumsā manīja blāvu gaismu, kas lēni dzisa. Tik smalku, gluži kā gaismas atspulgu. Taču viņai nebija ne jausmas, kas tas varētu būt.

Viņa apsēdās uz dīvāna un mēģināja koncentrēties grāmatas "Svana pusē" lasīšanai. Centās iztēloties romānā aprakstītās ainas, aizdzīt citas domas. Aiz loga sāka līt auksts lietus. Pa radio ziņoja, ka šāda līņāšana turpināšoties līdz nākamajam rītam. Rudenīga lietus fronte nostājusies gar Klusā okeāna krastu un i nedomā kustēties no vietas. Kā cilvēks, kas, vientulīgās domās iegrimis, aizmirst par laiku.

Diez vai Tengo tagad atnāks. Debesīs no vienas vietas savilkušies biezi mākoņi. Tomēr Aomame tik un tā paņems karstu kakao un ies no balkona vērot rotaļlaukumu. Binokli un pistoli nolikusi pa rokai. Gatava uzreiz skriet ārā uz ielas, vēros slidkalniņu lietū. Viņas vienīgā jēgpilnā nodarbe.

Reiz trijos pēcpusdienā zvanīja pie nama ārdurvīm. Kāds gribēja, lai viņu ielaiž namā. Aomame, protams, to ignorēja. Pie viņas neviens nevarētu nākt. Viņa bija uzlikusi vārīties ūdeni tējai, tomēr, drošs paliek drošs, nogrieza gāzi un gaidīja, kas būs tālāk. Zvans noskanēja trīs četras reizes, tad apklusa.

Pēc piecām minūtēm zvanīja atkal. Taču šoreiz dzīvokļa durvju zvans. Šis kāds tagad bija ticis iekšā namā. Stāvēja pie viņas durvīm. Laikam ienācis kopā ar kādu vai ari nospiedis cita dzīvokļa numuru, minējis ticamu iemeslu un panācis, ka viņam atver ārdurvis. Aomame, protams, klusēja. Ja kāds atnāk, neatbildēt, aizšaut ciet durvju aizbīdni un klusēt tā Tamaru bija licis.

Durvju zvans noskanēja desmit reizes. Pārāk neatlaidīgi, lai būtu kāds pārdevējs. Tie parasti pēc trešā zvana met mieru. Aomame klusēja. Tad nācējs sāka dauzīt pa durvīm ar roku. Ne pārāk skaļi. Taču aizkaitinājumu varēja manīt.

-    Takai kundze, labdien! Vai nevērsiet vaļā?

"Takai" tas bija izdomātais vārds uz pastkastītes.

-    Takai kundze, piedodiet, ka apgrūtinu, vai jūs, lūdzu, neatvērtu durvis?

Vīrietis brīdi gaidīja atbildi. Nesagaidījis atsāka dauzīt ar roku durvis. Nu jau mazliet stiprāk.

-    Takai kundze, es zinu, ka jūs esat tur iekšā. Tāpēc labāk neradiet liekas problēmas, atveriet, lūdzu, durvis. Jūs esat tur iekšā, jūs dzirdat manu balsi.

Aomame paņēma no galda pistoli, noņēma drošinātāju. Ietina pistoli dvieli un satvēra spalu.

Viņai nebija ne jausmas, kas ir šis nācējs un ko viņam vajag. Taču kaut kāda iemesla dēļ viņš bija pret Aomami naidīgi noskaņots un apņēmies katrā ziņā dabūt vaļā durvis. Saprotams, šajos apstākļos viņai tas nebūt nebija vēlams.

Beidzot klauvēšana norima un gaiteni atkal atskanēja vīrieša balss:

-    Takai kundze, es esmu NHK abonentmaksas iekasētājs. Tā gan! Mūsu visu NHK! Es zinu, ka jūs esat tur iekšā. Lai kā jūs censtos aizturēt elpu, es zinu, ka jūs tur esat. Es garus gadus strādāju šo darbu un labi zinu, kad cilvēku patiešām nav mājās un kad viņi izliekas, ka nav mājās. Lai kā jūs censtos nesacelt ne mazāko troksnīti, ir zīmes, kas cilvēku nodod. Cilvēks elpo, viņam sitas sirds, zarnas turpina darboties. Takai kundze, jūs šobrīd esat tur iekšā. Gaidāt, kad es metīšu mieru un iešu prom. Jūs nedomājat ne atbildēt, ne atvērt durvis. Tāpēc, ka, nezin kāpēc, negribat maksāt abonentmaksu.

Vīrietis runāja pārspīlēti skaļi. Teiktais atbalsojās nama gaiteni. Tas bija viņa nolūks. Skaļi saukt cilvēka vārdu, padarīt viņu par apsmieklu, apkaunot. Un ari par biedinājumu kaimiņiem. Viņa, protams, turpināja klusēt. Negribēja iesaistīties šajā sarunā. Aomame nolika pistoli atpakaļ uz galda. Taču drošinātāju katram gadījumam atstāja neuzliktu. Tikpat labi kāds varēja uzdoties par NHK abonentmaksas iekasētāju. Viņa sēdēja krēslā pie ēdamgalda un vēroja ieejas durvis.

Gribējās klusiņām pielavīties pie durvīm un paskatīties pa actiņu durvīs. Pārbaudīt, kas tas ir par vīrieti. Tomēr viņa neizkustējās no krēsla. Labāk iztikt bez liekām kustībām. Gan jau apniks un viņš liksies mierā.

Taču šķita, ka viņš apņēmies turēt runu Aomames dzīvokļa durvju priekšā.

-Takai kundze, beigsim spēlēt paslēpes! Man arī nepatīk ar to nodarboties. Man darāmā pietiek. Takai kundze, jūs noteikti skatāties televīziju. Un visiem, kuri skatās televīziju, ir jāsamaksā NHK abonentmaksa. Varbūt jums tas nepatīk, bet tas ir noteikts ar likumu. Nemaksāšana ir pielīdzināma zagšanai. Takai kundze, jums taču nepatīk būt zaglei. Dzīvojat tik skaistā, jaunā mājā, bet televīzijas abonentmaksu negribat maksāt. Vai tā ir? Jums diez vai patīk, ka es to te skaļi, visiem dzirdot, pasaku.

Aomame nezināja, ko parasti saka NHK abonentmaksas iekasētāji. Bet šobrīd viņa bija bēgle, slēpās no cilvēku acīm. Un negribēja nekādā veidā piesaistīt šim dzīvoklim uzmanību. Taču iesākt neko nevarēja. Tikai aizturētu elpu gaidīt, kad vīrietis aizvāksies.

Takai kundze, es saprotu, ka atkārtojos. Jūs esat tur iekšā, spicējat ausis. Un domājat kāpēc viņš trokšņo tieši mana dzīvokļa durvju priekšā? Kāpēc gan? Varbūt tāpēc, ka man nepatīk, ja cilvēki izliekas, ka nav mājās. Kāpēc izlikties? Veriet durvis vaļā un pasakiet, ka negribat maksāt NHK abonentmaksu. Vai nevarat to pateikt tieši acīs? Vai tā nebūtu labāk? Man noteikti tas patiktu labāk. Tad vismaz varētu parunāt, tāda izlikšanās nekam neder. Slēpties tumšā kaktā kā pelei. Kad neviena nav tuvumā, tad paslepus izlienat. Nožēlojama dzīve!

Tas vīrietis cenšas mani iebiedēt, Aomame nodomāja. Nav nekādu zīmju, kas liecinātu, ka te iekšā kāds ir. Neesmu sacēlusi ne mazāko troksnīti, elpoju klusi. Viņam būtu vienalga kur, vienalga, pie kura dzīvokļa durvīm sacelt ļembastu, patiesībā viņa mērķis ir iebiedēt apkārtējos. Nevienam negribētos, lai pie viņa dzīvokļa durvīm saceļ tādu troksni, tāpēc labāk ņems un samaksās to abonentmaksu. Laikam gan šis vīrietis tā laiku pa laikam ir izrīkojies un panācis labus rezultātus.

-      Takai kundze, jūs noteikti uzskatāt mani par nepatīkamu cilvēku. Es jūsu domas redzu kā uz delnas. Es tik tiešām neesmu nekāds patīkamais cilvēks. To es pats labi saprotu. Takai kundze, jauki cilvēki neiet iekasēt naudu. Ko lai saka, pasaulē ir daudz tādu cilvēku, kas apņēmušies nemaksāt NHK abonentmaksu. Un nav nekas patīkams no tādiem iekasēt naudu. Es jau ar' gribētu pateikt: "Ak tā, jūs negribat maksāt NHK abonentmaksu? Es jūs labi saprotu. Piedodiet, ka iztraucēju," un doties prom labā noskaņojumā. Bet es tā nevaru, abonentmaksas iekasēšana ir mans darbs. Un man pašam personiski ļoti nepatīk, ja cilvēki izliekas, ka viņu nav mājās.

Tad vīrietis apklusa, nogaidīja. Pēc tam atkal klaudzināja desmit reizes pēc kārtas.

-     Takai kundze! Vai jums pamazām nemaitājas noskaņojums? Vai pašai neliekas, ka esat zagle? Lūdzu, kārtīgi to apdomājiet. Tā summa, par ko mums ir nesaprašanās, nemaz nav tik liela. Par tādu te tuvumā kādā krodziņā var pavakariņot. Tik vien ko samaksāt, un jūs vairs nebūsiet zagle. Jūs vairs neviens skaļi nelamās, neatlaidīgi neklauvēs pie durvīm. Takai kundze, es zinu, ka jūs tur iekšā slēpjaties. Cik ilgi jūs domājat tā slapstīties un bēguļot? Lai paliek, slēpieties vien. Taču, lai cik ilgi jūs tur slēptos, elpu aizturējusi, gan jau kāds jūs pamanīs. Katrai viltībai reiz pienāk gals. Visā Japānā daudzi pārjums nabadzīgāki cilvēki katru mēnesi godīgi samaksā abonentmaksu. Tas nav taisnīgi!

Piecpadsmit klauvējieni. Aomame saskaitīja.

-     Skaidrs, Takai kundze! Jūs ari esat ietiepīgs cilvēks. Labi, labi. Tagad es aizeju. Nevaru te stāvēt mūžīgi. Bet es atgriezīšos. Takai kundze, man tāds raksturs ja reiz ko esmu nolēmis, tik viegli nepadošos. Un man nepatīk, ja izliekas, ka nav mājās. Es nākšu vēlreiz. Un atkal klauvēšu pie durvīm. Klauvēšu tik ilgi, līdz visa pasaule to sadzirdēs. Norunāsim tā. Lai tā ir mūsu abu noruna. Labi? Uz drīzu tikšanos!

Soļu troksni nedzirdēja. Laikam valkā kurpes ar gumijas zolēm. Aomame nogaidīja piecas minūtes. Aizturējusi elpu, vēroja durvis. Gaiteni valdīja klusums, nekādus trokšņus nedzirdēja. Viņa klusītēm pielavījās pie durvīm, apņēmīgi paskatījās pa durvju actiņu. Nevienu nemanīja.

Viņa atkal uzlika pistolei drošinātāju. Vairākas reizes dziļi ieelpoja un izelpoja, atjaunojās normālais sirds ritms. Aizdedza gāzi, uzvārīja ūdeni, pagatavoja un iedzēra zaļo tēju. Tas bija tikai NHK abonentmaksas iekasētājs, viņa pati sev teica. Taču viņa balsī skanēja kaut kas ļauns, kaut kas slimīgs. Nevarēja saprast, vai viņš to visu teica viņai vai izdomātajai Takai kundzei. Taču viņa klaudzināšana un balss atstāja nelāgu pēcgaršu. It kā nenosegtā āda būtu ar kaut ko aplipuši.

Aomame novilka drēbes un iegāja dušā. Noskalojās ar karstu ūdeni, kārtīgi nomazgājās ar ziepēm. Iznākusi no dušas, pārģērbās, ari noskaņojums mazliet uzlabojās. Nepatīkamā sajūta no ādas bija pagaisusi. Viņa apsēdās uz dīvāna, izdzēra atlikušo tēju. Centās lasīt, bet nespēja sakopot uzmanību uz teikumiem. Domās iznira vīrieša teiktā fragmenti.

"Cik ilgi jūs domājat tā slapstīties un bēguļot? Lai paliek, slēpieties vien. Taču, lai cik ilgi jūs tur slēptos, elpu aizturējusi, gan jau kāds jūs pamanīs."

Aomame papurināja galvu. Tas vīrietis vienkārši izrunājās pēc patikas. Ar skaļo bļaustīšanos bojāja cilvēkiem garastāvokli, un viss. Viņš par mani nezina neko. Ne to, ko esmu izdarījusi, ne to, kāpēc atrodos šeit. Tik un tā Aomames sirds nenorimās.

Lai cik ilgi jūs tur slēptos, elpu aizturējusi, gan jau kāds jūs pamanīs.

Šķita, ka šajos iekasētāja vārdos bija kāda slēpta nozīme. Varbūt tikai sakritība. Tomēr likās, ka šis vīrietis labi zina, ar kādiem vārdiem sagandēt man noskaņojumu. Aomame pārtrauca lasīt, apgūlās uz dīvāna un aizvēra acis.

Tengo, kur tu tagad esi? viņa domāja. Pat mēģināja to izrunāt skaļi: Tengo, kur tu tagad esi? Atrodi mani ātrāk. Pirms kāds cits ir mani atradis.

6. NODAĻA Tengo īkšķis niezēdams man teic

Tengo šajā piejūras pilsētiņā vadīja ļoti rimtas dienas. Kad dzīves ritms bija izveidojies, viņš pēc iespējas centās to saglabāt. Šķita, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi, kaut arī pats nezināja kāda iemesla dēļ. No rīta pastaigājās, tad rakstīja romānu, aizbrauca uz pansionātu, kur, kā nākas, lasīja priekšā grāmatu komā gulošajam tēvam, pēc tam atgriezās viesnīcā un gāja gulēt. Šīs dienas atkārtojās kā vienkārša dziesma, ko dzied, stādot rīsu.

Pēc vairākām siltām novakarēm pēkšņi uznāca pārsteidzoši auksta nakts. Tengo šīs laika maiņas neietekmēja, viņš dzīvoja tālāk paša iedibinātajā ritmā. Cik spēdams, centās kļūt par bezkrāsainu, caurredzamu vērotāju. Elpu aizturējis, izdzēsis savas esības zīmes, klusi gaidīja to brīdi. Atšķirības starp dienām pamazām izzuda. Pagāja nedēļa, pagāja desmit dienas, taču gaisa kūniņa neparādījās. Kad tēvu pēcpusdienā aizveda uz pārbaudēm, gultā palika tikai mazs, cilvēka izgulēts iedobums.

Varbūt tas varēja notikt tikai vienu vienīgu reizi? Tengo šaurajā palātā, kur lēni satumsa, kodīdams lūpas, domāja. Varbūt tā bija īpaša parādība, ko otrreiz vairs neredzēt? Varbūt skatītais bija tikai acu apmāns? Atbildes uz šiem jautājumiem nebija. Viņš dzirdēja tikai jūras šalkas tālumā, vējš laiku pa laikam izskrēja cauri koku aizsargrindai.

Tengo nebija pārliecināts, ka rīkojies pareizi. Varbūt, aizbraucis no Tokijas, veltīgi šķiež laiku piejūras pilsētiņā, no realitātes nošķirtā pansionātā. Bet, pat ja tā, Tengo nezināja, ko citu iesākt. Reiz viņš šajā telpā redzēja gaisa kūniņu, blāvajā gaismā mazās Aomames augumu. Pat pieskārās viņas rokai. Pat ja kaut kas tāds nekad neatkārtosies, pat ja tas bijis tikai gaistošs malds, viņš gribēja palikt šeit, cik ilgi vien varēs, ar dvēseles pirkstiem atkal un atkal apvilkt toreiz redzētās ainas kontūras.

Māsiņas, sapratušas, ka Tengo neplāno tūlīt atgriezties Tokijā, bet ir uz laiku apmeties šajā piejūras pilsētiņā, sāka izturēties pret viņu laipnāk. Atpūtas pauzēs starp darbiem nāca ar Tengo aprunāties, mēdza arī speciāli iegriezties palātā, lai papļāpātu ar viņu. Pat atnesa tēju un saldumus. Gan trīsdesmitgadīgā Omura ar matos iesprausto pildspalvu, gan jaunā sārtvaidze Adači ar zirgastē saņemtajiem matiem, kuras pārmaiņus aprūpēja Tengo tēvu. Tāpat arī pusmūža māsiņa Tamura ar brillēm metāla ietvarā, kura parasti bija nodarbināta reģistratūrā, bet laiku pa laikam nomainīja citas māsiņas un apraudzīja, kā tēvam klājas. Izskatījās, ka visām trijām ir personiska interese par Tengo.

Arī Tengo bija brīvs laiks līdz īpaši gaidītajam vakara brīdim, un viņš labprāt parunājās ar māsiņām. Proti, centās pēc iespējas atklāti atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem. Par to, ka pasniedz matemātiku privātajā sagatavošanas skolā, ka raksta dažādus pasūtījuma rakstus, ka tēvs daudzus gadus nostrādājis par NHK abonentmaksas iekasētāju. Ka bērnībā nodarbojies ar džudo, ka vidusskolas gados pat ticis līdz prefektūras čempionātam. Gadiem ilgušās nesaskaņas ar tēvu ne ar vārdu nepieminēja. Neko nestāstīja par to, ka māte varbūt ir mirusi, bet varbūt, pametusi viru un mazu bērnu, aizbēgusi ar citu vīrieti. Ja viņš sāktu runāt par tādām lietām, tad sarunas sarežģītos. Viņš, protams, neko neteica ari par to, ka pārrakstījis bestselleru "Gaisa kūniņa". Arī to, ka pie debesīm redz divus mēnešus, neminēja.

Ari viņas šo to pastāstīja par sevi. Visas bija no šīs puses, pabeigušas vidusskolu, iestājušās profesionālajā skolā, izmācījušās par medmāsām. Darbs pansionātā lielākoties bija vienmuļš un garlaicīgs, darba laiks garš un neregulārs, taču viņām patika strādāt šajā pusē, kur bija dzimušas un augušas, turklāt salīdzinājumā ar darbu parastā slimnīcā, kur katru dienu jāsaskaras ar robežu starp dzīvību un nāvi, te stresa bija mazāk. Vecie cilvēki lēni, nesteidzīgi zaudēja atmiņu un, savu stāvokli neapjauzdami, klusītēm elpoja. Asiņu te plūda maz, ari ciešanas vairāk vai mazāk izdevās atvieglot. Te nekad ātrā palīdzība neatveda pacientus nakts vidū, raudoši ģimenes locekļi nedrūzmējās. Ari iztikšana bija lēta, varēja izdzīvot ar ne pārāk lielo algu. Māsiņai ar brillēm Tamurai pirms pieciem gadiem vīrs gājis bojā negadījumā, viņa dzīvoja tuvējā pilsētiņā kopā ar māti. Māsiņai Omurai, kas nēsāja matos iespraustu pildspalvu, bija divi mazi dēlēni, vīrs taksometra šoferis. Jaunā māsiņa Adači dzīvoja kopā ar trīs gadus jaunāko māsu kosmetoloģi, īrēja dzīvokli pilsētas nomalē.

-     Tengo kungs, jūs gan esat lielisks cilvēks, māsiņa Omura, mainot intravenozās sistēmas maisiņu, sacīja. Nav tādu ģimeņu, kur kāds katru dienu atnāktu un bezsamaņā gulošam cilvēkam lasītu priekšā grāmatu.

Tengo, to dzirdot, jutās neērti.

-    Man gadījās brīvas dienas. Nedomāju, ka varēšu palikt te pārāk ilgi.

-    Lai cik arī būtu brīva laika, cilvēki nelabprāt brauc šurp, viņa sacīja. To es varu droši teikt: ja slimība ir tāda, ka nav cerību uz atlabšanu, tad visi ar laiku sāk justies nomākti.

-    Tēvs man lūdza palasīt priekšā vienalga ko. Pirms kāda laika, kad viņš vēl bija cik necik pie apziņas. Tagad es neko citu nevaru izdarīt.

-     Ko jūs lasāt viņam priekšā?

-    Dažādas lietas. To grāmatu, ko tobrīd pats lasu, no tās vietas, kur esmu apstājies.

-    Ko jūs lasāt šobrīd?

-    īzaka DInesena "No Āfrikas dziļumiem".

Māsiņa papurināja galvu.

-    Pirmo reizi dzirdu.

-    Grāmata sarakstīta 1937. gadā. DInesens bija dāniete Karena Bliksena. Apprecējās ar zviedru aristokrātu un pirms Pirmā pasaules kara sākuma pārcēlās uz Āfriku, tur pārvaldīja fermu, pēc tam izšķīrās no vira un turpināja viena pati vadīt fermu. Grāmatā viņa aprakstījusi tajā laikā pieredzēto.

Māsiņa izmērīja tēvam temperatūru, ierakstīja skaitļus tabulā uz plāksnītes, tad atkal iesprauda pildspalvu matos. Atglauda matus no pieres.

-    Vai es ari drīkstu drusku paklausīties?

-    Nezinu, vai jums patiks, Tengo sacīja.

Viņa apsēdās uz ķeblīša, sakrustoja kājas. Glītas kājas. Mazliet apaļīgas.

-    Tik un tā lasiet.

Tengo sāka nesteidzīgi lasīt. Šos teikumus nemaz nevarēja lasīt citādi tikai lēni. Līdzīgi laika plūdumam Āfrikas kontinentā.

"Kad Āfrikā pēc četru mēnešu sausuma un tveices sākas garais lietus periods, ražas bagātība, svaigums un smarža visapkārt liekas visaptveroša.

Bet fermeri neuzdrošinās pilnībā uzticēties dabas dāsnumam, tie bailīgi klausās, vai lietus rūkoņā neizdzirdēs diminuendo. Ar ūdeni, kuru zeme nu dzer nākamajos divos lietus mēnešos, jāpietiek, un tam jāizved visi augi, dzīvnieki un cilvēki fermā cauri četriem nākamajiem bezlietus mēnešiem.

Ir jauks skats, kad visi ceļi fermā ir pārvērtušies dzidrās ūdens straumēs un fermeris ar priecīgu sirdi brien pa dubļiem uz ziedošo, piloši slapjo kafijas lauku. Bet lietus perioda vidū gadās, ka vakarā cauri plānajam mākoņu slānim parādās zvaigznes. Tad viņš stāv pie savas mājas un nekustīgu skatienu raugās debesīs, viņš iekaras tajās ar abām rokām, it kā gribētu no tām izslaukt vairāk lietus. Tad viņš sauc uz debesīm: nu dod man pietiekami un vairāk nekā pietiekami! Mana sirds ir atvērta tev, un es tevi neatlaidīšu, pirms tu mani nesvētīsi. Noslīcini mani, ja vēlies, bet neatņem man dzīvību ar saviem jokiem, skopumu, sausumu. Nekādu coitus interruptus. Debess! Debess!"*

-    Coitus interruptus? māsiņa, uzacis saraukusi, noprasīja.

-     Ko lai saka, viņa bija paradusi runāt tiešu valodu.

-     Lai būtu, bet tā uzrunāt Dievu, vai nav pārāk tieši?

-     Laikam gan, Tengo piekrita.

"Gadās, ka vēsa, bezkrāsaina un sausa diena lietus perioda vidū pēkšņi atsauc atmiņā zemes marka mbaya, ļauno gadu, sausuma gadu. Toreiz kikuji mēdza ganīt govis ap manu māju un starp ganiem kāds zēns, ku^am bija stabule, šad un tad nospēlēja uz tās kādu īsu melodiju. Kad esmu dzirdējusi šo melodiju citreiz, tā vienā mirkli ir atsaukusi man atmiņā visas mūsu bēdas un izmisumu, tai ir sāļu asaru garša. Bet tai pašā laikā melodijā bija negaidīts, pārsteidzošs spēks, īpatnēja saldme. Vai tas viss grūtajiem laikiem patiesi piemita? Toreiz mūsos bija jaunība, pastāvēja nenoslāpējama cerība. Šajās garajās, skumjajās dienās mēs sakusām

' Bliksena, Karena. No Āfrikas dziļumiem. Rīga : Atēna, 2004. Tulkojis Pēteris Jankavs.

vienā veselumā tā, ka uz citas planētas mēs cits citu atkal pazītu un viens priekšmets uzsauktu otram pulkstenis ar dzeguzi un manas grāmatas kārnajām govīm zālienā un skumju māktajiem vecajiem kikujiem: "Jūs arī tur bijāt. Jūs ari bijāt daļa no fermas Ngonga kalna pakājē." Grūtie laiki svētīja mūs un bija prom." [1]

-     Ļoti dzīvi teikumi, māsiņa sacīja. Ainava slīd gar acīm. īzaka DInesena "No Āfrikas dziļumiem"?

-Jā-

-    Balss jums arī laba. Dziļa, emocionāla. Kā radīta priekšā lasīšanai.

-    Paldies.

Māsiņa, aizvien vēl sēdēdama uz ķeblīša, uz īsu bridi aizvēra acis, rāmi elpoja. Kā gremdējoties vārdu atbalsī. Varēja saskatīt, kā viņas krūtis zem baltā uzsvārča cilājas līdzi elpas vilcieniem. To redzot, Tengo atcerējās savu gados vecāko draudzeni. Piektdienu pēcpusdienas, to, kā viņš novilka viņai drēbes, pieskārās viņas tvirtajiem krūšu galiem. Viņas dziļo elpu, miklo klēpi. Aizkari bija atvilkti, pa logu varēja redzēt, kā rāmi līst lietus. Viņas plauksta pasvārstīja Tengo sēkliniekus. Taču šis atmiņas īpašu seksuālu iekāri nemodināja. Gan šī aina, gan atmiņas šķita neskaidras, it kā ar plēvi pārvilktas, pavisam attālas.

Māsiņa pēc brīža atvēra acis, paskatījās tā, it kā būtu redzējusi visas Tengo domas. Taču viņa Tengo nenosodīja. Viegli pasmaidīja, piecēlās, paskatījās uz Tengo.

-    Man jāiet. Viņa pārlaida roku matiem, pārliecinoties, vai pildspalva ir vietā. Tad pagriezās un izgāja no palātas.

Katru vakaru viņš zvanīja Fukaeri. Viņa tad pastāstīja, ka nekas īpašs neesot noticis. Zvanījis telefons, bet viņa, kā likts, klausuli necēlusi. Tas labi, Tengo sacīja. Lai telefons zvana.

Kad Tengo pats viņai zvanīja, tad ļāva telefonam nozvanīt trīs reizes un nolika klausuli, pēc tam uzreiz zvanīja vēlreiz, bet viņa šo norunu īpaši neievēroja. Visai bieži Fukaeri pacēla klausuli jau pēc pirmā zvana.

-    Tā nedari, vajag ievērot norunu, Tengo viņu brīdināja.

-     Viss kārtībā, es zinu, Fukaeri sacīja.

-    Tu saproti, ka es zvanu?

-     Kad citi zvana, es neceļu.

Tā var būt, Tengo nodomāja. Viņš pats vienmēr nojauta, kad zvanītājs bija Komacu. Zvans bija steidzīgs un nervozs, it kā atspoguļodams pirkstgalu uzstājīgo bungošanu. Tomēr viņam tā vienmēr tikai likās laikam taču Komacu. Viņš pats nekad necēla klausuli, nebūdams pilnīgi pārliecināts par zvanītāju.

Fukaeri vadīja tikpat vienmuļas dienas kā Tengo. Nespēra ne soli ārā no dzīvokļa, visu laiku bija tur viena pati. Televizora nebija, grāmatas viņa nelasīja. īpaši daudz neēda, tāpēc ari iet iepirkties nevajadzēja.

-    Es nekustos, tāpēc arī nav vajadzības īpaši ēst, Fukaeri sacīja.

-     Ko tu visu dienu, viena pati būdama, sadari?

-     Domāju.

-     Par ko tu domā?

Viņa uz šo jautājumu neatbildēja.

-    Vārna atlido.

-    Vārna katru dienu vienreiz atlido.

-     Ne vienu reizi vien, vairākas reizes atlido, meitene teica.

-     Tā pati vārna? -Jā-

-     Neviens cits nav nācis?

-    NHK cilvēks atkal bija atnācis.

-    Tas pats NHK cilvēks, kas iepriekš?

-     Skaļā balsī apsaukāja Kavano kungu par zagli.

-     Klaigāja pie mūsu dzīvokļa durvīm?

-    Tā, lai visi dzird.

Tengo brīdi par to domāja.

-   Neliecies par to ne zinis. Ar tevi tam nav nekāda sakara, un nekas traks tas nav.

-     Viņš zina, ka es te slēpjos.

-    Neraizējies par to, Tengo sacīja. Viņš nevar, stāvot ārā aiz durvīm, to zināt. Runā, kas ienāk prātā, tikai draud. NHK cilvēki reizēm tā izrīkojas.

Tengo vairākkārt bija redzējis savu tēvu tā darām. Svētdienas pēcpusdienā sacēla troksni daudzdzīvokļu nama gaiteni, dusmīgi bļaustījās. Draudi un izsmiekls. Viņš viegli piespieda pirkstgalus pie deniņiem. Atmiņas atnesa līdzi un atmodināja visādas smagas nastas.

Fukaeri, it kā no šī klusuma ko nojautusi, ievaicājās:

-    Vai kaut kas notika.

-    Viss kārtībā. Labāk nedomā par to NHK cilvēku.

-    Vārna ari tā teica.

-    Tas labi, Tengo sacīja.

Kopš debesis uzlēkuši divi mēneši, kopš tēva palātas gultā parādījās gaisa kūniņa, Tengo visumā vairs ne par ko īpaši nebrīnījās. Vai tas kas neiespējams, ka Fukaeri katru dienu pie loga satiekas un parunājas ar vārnu?

-    Es domāju, ka vēl kādu laiku pabūšu tepat. Tokijā neatgriezlšos. Tas nekas?

-     Palieciet, cik ilgi gribat.

To pateikusi, Fukaeri uzreiz nolika klausuli. Saruna vienā mirklī pārtrūka. It kā kāds, paņēmis labi uztritu nazi, pārcirstu telefona līnijas vadu.

Pēc tam Tengo piezvanīja uz Komacu izdevniecību. Taču Komacu nebija uz vietas. Pēcpusdienā uz stundiņu parādījies darbā, bet nu jau atkal esot prom. Neesot zināms, kur viņš tagad ir, tāpat ari tas, vai vēl atgriezīsies birojā. Tas nebija nekas neparasts. Tengo atstāja pansionāta telefona numuru, pateica, ka parasti, sākot no dienas vidus, ir tur uz vietas, un lūdza, lai Komacu piezvana. Nebūtu labi atstāt viesnīcas telefona numuru, zvanīšana pa naktīm varētu radīt neērtības.

Pēdējo reizi viņš ar Komacu bija runājis apmēram septembra beigās. Telefona saruna bija īsa. Pēc tam Komacu vairs nebija sazinājies, ari Tengo viņam nezvanīja. Augusta beigās Komacu uz trim nedēļām pēkšņi pazuda. Viņš tikai bija paziņojis izdevniecībai iemeslu jūtoties slikti un kādu laiku darbā nebūšot -, un pēc tam visi kontakti ar viņu pārtrūka. Gluži tā, it kā viņš būtu pazudis bez vēsts. Protams, tas šķita uzkrītoši, bet ne tik ļoti, lai par to raizētos. Komacu aizvien bija paradis rīkoties untumaini, darīja tikai tā, kā pats uzskatīja par vajadzīgu. Gan jau drīz vien pēkšņi, bez kāda iemesla atgriezīsies darbā, it kā nekas nebūtu bijis.

Protams, uzņēmumā tāda patvaļīga rīcība nav atļauta. Bet Komacu gadījumā kāds no kolēģiem viņu vienmēr piesedza un uzturēja lietu ierasto kārtību. Viņu nu nekādi nevarētu raksturot kā populāru personu, bet nezin kāpēc aizvien atradās kāds augstsirdīgs cilvēks, kas bija gatavs piesegt viņa pēcpusi. Vadība izlikās neko nemanām. Komacu bija egoistisks un augstprātīgs tips, kas ar citiem neprata sadarboties, bet darbā ļoti spējīgs, galu galā šībrīža bestsellers "Gaisa kūniņa" bija tikai un vienīgi viņa nopelns. Tik viegli viņu neatlaist.

Kā jau Tengo bija pareģojis, Komacu kādu dienu bez iepriekšēja paziņojuma parādījās izdevniecībā, neko par šo lietu nepaskaidroja, nevienam neatvainojās. Uzreiz ķērās pie darba. Tengo to, starp citu, pastāstīja kāds viņa paziņa redaktors, kas piezvanīja darba lietās.

Vai Komacu kunga veselības stāvoklis uzlabojies? Tengo pavaicāja redaktoram.

-     Izskatās vesels, viņš atbildēja. Bet kļuvis daudz nerunīgāks nekā pirms tam.

-     Kļuvis nerunīgs? Tas Tengo mazliet pārsteidza.

-    Kā lai to pasaka, kļuvis nesabiedriskāks nekā pirms tam.

-    Vai viņš tiešām slimoja?

-     To nu gan es nezinu, redaktors vienaldzīgi novilka. Pats tā teica. Nekas cits neatliek kā noticēt. Labi, ka atgriezās sveiks un vesels, uzreiz nokopa sakrājušos darbus. Kamēr viņš bija prom, man vajadzēja ņemties ar visām tām lietām saistībā ar "Gaisa kūniņu", tīrās šausmas.

-     Starp citu, runājot par "Gaisa kūniņu". Kas jauns tajā lietā ar Fukaeri bezvēsts pazušanu?

-     Nekā jauna. Viss tas pats. Nekādas attīstības. Izmeklēšana notiek, bet pagaidām viņas atrašanās vieta nav noskaidrota. Neviens nezina, ko iesākt.

-    Es lasu avīzes, bet pēdējā laikā neviens raksts saistībā ar šo lietu nav parādījies.

-    Plašsaziņas līdzekļi ar to vairs nenodarbojas vai apdomīgi ietur distanci. Ari nekādas īpašas policijas aktivitātes nemana. Sīkāk par to jāprasa Komacu. Bet, kā jau teicu, viņš kļuvis nerunīgāks nekā pirms tam. Un vispār kaut kādā ziņā ir pārvērties. Kādreizējā pašapziņa pabalējusi. Kļuvis tāds domīgāks. Bieži viens pats gremdējas savās domās. Reizēm izskatās, ka vispār aizmirsis par apkārtējiem cilvēkiem. It kā būtu nolīdis pats savā alā.

-     Domīgāks?

-     Parunā pats ar viņu, gan sapratīsi.

Tengo pateica paldies un nolika klausuli.

Kādu vakaru pēc pāris dienām Tengo mēģināja sazvanīt Komacu. Viņš bija darbā. Pazīstamajam redaktoram bija taisnība Komacu šķita pārvērties. Parasti viņš runāja bez aizķeršanās, vārdi plūda bez apstājas, bet šoreiz, sarunājoties ar Tengo, šķita, ka viņš ar grūtībām izrunā vārdus un ka visu laiku bez apstājas gremdējas domās par kaut ko citu. Tengo nodomāja: šķiet, Komacu ir kādas nepatikšanas. Lai kā arī būtu, šis nu vairs nebija nekad nesatricināmais Komacu. Viņa garā bija, lai arī kādas būtu nepatikšanas, lai kādā situācijā būtu iekūlies, nezaudēt savu stilu un ritmu.

-     Vai ar veselību viss kārtībā? Tengo apvaicājās.

-     Ar veselību?

-    Jūs taču veselības problēmu dēļ tik ilgi nebijāt darbā, vai ne?

-    A, jā gan, Komacu noteica it kā atcerējies. Brīdi klusēja. Viss kārtībā. Kaut kad drīzumā par to visu izstāstīšu. Šobrīd negribu par to lietu runāt.

Kaut kad drīzumā, Tengo nodomāja. No Komacu mutes tas izklausījās pavisam dīvaini. Vārdos jautās savāda atsvešinātība, viss teiktais izklausījās neizteiksmīgi, sekli.

Toreiz Tengo sagaidīja piemērotu brīdi un beidza sarunu. Ne "Gaisa kūniņu", ne Fukaeri nepieminēja, jo likās, ka Komacu labprātāk no abiem šiem tematiem izvairītos. Līdz šim vēl nekad nebija piedzīvots, ka Komacu īpaši vairītos par kaut ko runāt.

Tā bija pēdējā reize, kad Tengo sarunājās ar Komacu. Septembra beigās. Kopš tā laika pagājuši vairāk nekā divi mēneši. Komacu patika ilgi runāt pa telefonu. Turklāt viņam bija tieksme izvēlēties sarunu partneri un tad skaļā balsī domāt. Tādos gadījumos Tengo viņam noderēja kā siena tenisā, pret kuru trenēt sitienus. Kad Komacu bija tāds noskaņojums, pat ja nebija nekas konkrēts runājams, viņš mēdza piezvanīt Tengo. Un lielākoties, kad vien ienāca prātā. Nelikdamies par otru ne zinis, mēdza gari un plaši izrunāties. Šķita dīvaini, ka vairāk nekā divu mēnešu laikā no viņa nebija nekādu ziņu.

Laikam gan nav īpaši noskaņots ar kādu sarunāties. Jebkuram ir tādi periodi dzīvē. Pat Komacu. Nebija nekā tāda, ko vajadzētu ar viņu steidzīgi apspriest. "Gaisa kūniņu" vairs nepirka, par to vairs nerunāja, turklāt Tengo zināja, kur atrodas bezvēsts pazudusī Fukaeri. Ja Komacu būtu kas steidzams runājams, viņš piezvanītu. Ja reiz nezvana, tātad nekādu steidzamu darīšanu nav.

Tomēr Tengo šķita, ka drīzumā vajadzētu gan parunāt. Komacu vārdi "Kaut kad drīzumā es par to visu izstāstīšu" bija ieķērušies Tengo apziņas stūrītī.

Tengo piezvanīja draugam, kas viņu aizvietoja privātskolā, apjautājās, kā iet. Nekādu īpašu problēmu neesot. Un kā klājoties tēvam?

-     Nekādu izmaiņu, viņš ir komā, Tengo sacīja. Elpo, temperatūra un asinsspiediens pazemināti, bet visumā stāvoklis stabils. Tomēr pie apziņas nenāk. Šķiet, ka sāpes necieš. Izskatās, ka pārcēlies sapņu valstībā.

-     Neslikta nāve, sarunu biedrs bez īpašām emocijām noteica. Patiesībā viņš gribēja sacīt: "Varbūt neklājas tā teikt, taču, ja padomā, kaut kādā ziņā šī nav sliktākā no iespējamām nāvēm." Taču viņš šo ievadu izlaida pilnībā. Tie, kas studējuši matemātikas fakultātē, ir pieraduši pie šāda saīsināta izteiksmes veida. Neuzskata to par kaut ko dīvainu.

-     Tu pēdējā laikā mēnesi esi redzējis? Tengo pēkšņi iedomājās pavaicāt. Laikam gan šis bija vienīgais draugs, kurš šādu jautājumu par mēneša izskatu pēdējā laikā neuztvers kā dīvainību.

Draugs brīdi padomāja.

-    Ja reiz tu tā prasi, neatceros, ka pēdējā laikā būtu redzējis. Kas mēnesim atgadījies?

-    Ja gadās brīvs brīdis, paskaties. Gribu dzirdēt tavus iespaidus.

-     Iespaidus. Iespaidus no kāda skatpunkta?

-     Vienalga. Paskaties uz mēnesi un pasaki man, ko tu par to domāji.

Klusums.

-     Nezinu, vai mācēšu izteikt, ko domāju.

-     Par izteiksmi neraizējies, pasaki tā raksturlielumus.

-    Ko es domāju par mēness raksturlielumiem, uz to paskatoties?

-    Jā, Tengo sacīja. Nelaužot galvu par to, tas viss.

-   Šobrīd ir apmācies, mēnesi nevarēs redzēt. Kad noskaidrosies, paskatīšos. Ja neaizmirsīšu.

Tengo pateica paldies un nolika klausuli. Ja neaizmirsīšu. Tas bija matemātikas fakultātes absolventu vājais punkts. Par lietām, kas tieši neattiecās uz viņiem pašiem, atmiņa viņiem bija īsa.

Kad apmeklētāju laiks pansionātā bija beidzies, viņš promejot atvadījās no māsiņas Tamuras, kas sēdēja reģistratūrā.

-     Paldies par visu! Arlabunakti! viņš sacīja.

-    Tengo kungs, cik dienu jūs vēl šeit būsiet? viņa, pabīdījusi brilles dziļāk uz deguna, pavaicāja. Izskatījās, ka darbs jau beidzies, jo viņai mugurā bija plisēti gaiši violeti svārki, balta blūze un pelēka jaka.

Tengo apstājās, lai apdomātos.

-    Vēl neesmu izlēmis. Atkarībā no apstākļiem.

-    Vai kādu laiku varat neiet darbā?

-    Es atradu sev aizvietotāju, tāpēc kādu bridi varu palikt.

-     Kur jūs parasti ēdat?

-    Tepat pilsētā, krodziņos, Tengo sacīja. Viesnīcā var dabūt tikai brokastis, tāpēc eju paēst kaut kur tuvumā. Ēdu tās dienas piedāvājumu, kādu bļodiņu risu, kaut ko tādu.

-     Garšīgi?

-    Ne visai. Bet es tam nepievēršu pārāk lielu uzmanību.

-     Tas nekam neder, māsiņa, savilkusi dusmīgu seju, noteica. Jāēd daudz spēcinošāks ēdiens. Citādi jums ir tāda sejas izteiksme kā zirgam, kas stāvus guļ.

-    Zirgi guļ, kājās stāvot? Tengo izbrīnīts pārprasīja.

-     Zirgi guļ, tikai kājās stāvot. Nav gadījies redzēt?

Tengo papurināja galvu.

-     Nav gan.

-Jums ir tieši tāds pats ģīmis, sacīja šī māsiņa pusmūža gados. Aizejiet uz tualeti un paskatieties uz sevi spogulī. Tad sapratīsiet, ka guļat. Ja labi ieskatās, var pamanīt. Acis vaļā, bet redzēt neko neredz.

-    Zirgi guļ vaļā acīm?

Māsiņa pārliecinoši pamāja.

-    Tāpat kā jūs.

Brīdi Tengo tiešām prātoja, ka vajadzētu aiziet uz tualeti un paskatīties, bet tad šo domu atmeta.

-     Skaidrs. Jāēd spēcinošāka barība.

-    Ja gribat, varat nākt līdzi ēst grilētu gaļu.

-     Grilētu gaļu? Tengo nebija liels gaļas ēdājs. Nevis tāpēc, ka negaršotu, bet katru dienu gaļu gan neēda. Taču, kad viņa tā teica, iedomājās, ka tiešām sen nav ēdis gaļu, un sakārojās. Laikam gan organismam vajag spēcinošāku barību.

-     Mēs visas esam norunājušas šovakar iet ēst grilētu gaļu. Pievienojieties!

-    Visām?

-Jā, mums sarunāts ap pusseptiņiem satikties, tad visas trīs iesim. Nāksiet?

"Abas pārējās" bija māsiņa Omura ar pildspalvu matos un bērniem un jaunā, augumā mazākā māsiņa Adači. Izrādījās, ka viņām ari ārpus darba ir labas attiecības. Tengo mēģināja iedomāties, kā tas būtu iet kopā ar viņām ēst grilētu gaļu. Viņam negribējās izjaukt ierasto dienu ritmu, bet ari nekāds iegansts atteikumam prātā nenāca. Tas, ka Tengo šajā pilsētiņā ir daudz brīva laika, bija labi zināms fakts.

-    Ja es netraucēju, Tengo sacīja.

-     Nu protams, netraucējat, māsiņa atteica. Es pieklājības dēļ neaicinātu cilvēku, kas varētu traucēt. Tāpēc nekautrējieties, piebiedrojieties. Nebūs slikti, ja mums pievienosies viens vesels, jauns vīrietis.

-     Nu, vesels es tiešām esmu, Tengo apmulsis atteica.

-    Tas jau ir vissvarīgākais, māsiņa sprieda profesionāli.

Trim medmāsām, strādājot vienā darbavietā, nemaz nebija vienkārši norunāt randiņu. Tomēr viņas papūlējās reizi mēnesī šādu iespēju sev sagādāt. Tad visas trīs devās uz pilsētu apēst "kaut ko spēcinošu", iedzert un uzdziedāt karaoke, atbrīvoties no stresa un izlikt lieko enerģiju (tā teikt). Viņām tiešām bija nepieciešama šāda izklaide. Dzīve provinces pilsētiņā bija vienmuļa, darbā, izņemot ārstus un citas māsiņas, viņas satika tikai dzīves sparu un prāta spējas zaudējušus večukus.

Visas trīs māsiņas kārtīgi paēda, kārtīgi iedzēra. Tengo īsti nespēja turēt viņām līdzi. Viņas kļuva aizvien līksmākas. Tengo sēdēja, arī ēda grilēto gaļu un prātīgi dzēra alu, lai pārāk nenoreibtu. No grila krodziņa visi pārcēlās uz tuvējo bāru. Pasūtīja pudeli viskija un dziedāja karaoke dziesmas. Māsiņas pēc kārtas izpildīja savas mīļākās dziesmas, pēc tam visas kopā Candies dziesmu. Laikam bija jau ievingrinājušās to dziedāt, pat kustības bija saskaņotas. Tengo karaoke dziedāšanas spējas bija visai vājas, tomēr viņš novilka vienu Josui Inoue meldiņu, ko atcerējās.

Pat jaunā māsiņa Adači, kas parasti nebija pārāk runīga, alkohola iespaidā kļuva līksmāka un drošāka. Sārtie vaigi arī izskatījās veselīgi iesauļojušies. Viņa klusi smējās par nevainīgiem jokiem, pavisam dabiski piekļāvās Tengo plecam. Māsiņa Okura, augumā garākā, kurai darbā matos vienmēr bija iesprausta pildspalva, bija ģērbusies tumšzilā kleitā, matus izlaidusi. Brīvi krītošiem matiem viņa izskatījās par trim četriem gadiem jaunāka, arī balss bija par toņkārtu klusāka. Vienmēr tik izveicīgās kustības bija kļuvušas laiskas, it kā viņa būtu pārvērtusies par citu cilvēku. Tikai vecākā medmāsa Tamura ar brillēm metāla ietvaros kā bija, tā palika viņa pati.

-     Bērnus šovakar pieskata kaimiņiene, māsiņa Omura stāstīja Tengo. Vīram ir naktsmaiņa, viņa mājās nebūs. Tad tiešām var no sirds izpriecāties. Izklaidēties, kā nākas, vai jūs tā nedomājat, Tengo kungs?

Viņas tagad Tengo sauca nevis par Kavanas kungu, bet par Tengo kungu. Lielākā daļa apkārtējo gluži dabiski viņu sauca par Tengo kungu. Ari privātskolas skolēni tā paslepus darīja.

-    Tā ir. Noteikti, Tengo piekrita.

-     Mums, redziet, to vajag, māsiņa Tamura, dzerdama ar ūdeni atšķaidīto Suntori Olā viskiju, sacīja. Mēs galu galā arī esam dzīvi cilvēki.

-    Kad novelk drēbes, apakšā ir sieviete, māsiņa Adači piebilda. Tad, it kā būtu pateikusi kaut ko ļoti dziļdomīgu, klusi nospurdza.

-    Paklausieties, Tengo kungs, ierunājās māsiņa Omura. Vai drīkst jums kaut ko pavaicāt?

-     Ko tieši?

-    Tengo kungs, vai jūs satiekaties ar kādu sievieti?

-    Jā, to es arī gribētu zināt, piebilda māsiņa Adači, lieliem, baltiem zobiem skrubinādama grauzdētu kukurūzas vālīti.

-    To nav tik vienkārši izstāstīt, Tengo atteica.

-   Lai ir, nemaz nevajag vienkārši, pasaulīgās lietās zinošā māsiņa Tamura sacīja. Mums laika gana. Laipni lūgti. Lai kāds būtu Tengo kunga tik viegli neizstāstāmais stāsts.

-     Sāciet, sāciet. Māsiņa Adači, klusi smiedamās, pat sasita plaukstas.

-    Stāsts nav īpaši interesants, Tengo sacīja, pavisam parasts, pavisam nejēdzīgs stāsts.

-     Sāciet ar galveno, stāstiet, māsiņa Omura teica. Vai jūs ar kādu satiekaties vai nesatiekaties, kā tad ir?

Tengo samierinājās un atbildēja:

-    Ja reiz par galveno, tad šobrīd ne ar vienu nesatiekos.

-     Hm, māsiņa Tamura sacīja, tad ar pirkstu samaisīja glāzē ledus gabaliņus. Nolaizīja pirkstu. Tas nekam neder. Galīgi nav labi. Tāds vīrietis kā Tengo kungs, jauns, vesels un bez savas mīļotās. Nu galīgi garām!

-     Ari organismam tas nav labi, garā māsiņa Omura piebilda. Ja ilgu laiku to krāj sevi, smadzenes atmiekšķējas.

Jaunā māsiņa Adači atkal iespurdzās. Smadzenes atmiekšķējas, viņa noteica. Un bakstīja ar pirkstu sev pierē.

-     Pavisam nesen man vēl bija partnere, Tengo aizstāvējās.

-    Un pavisam nesen izbija? māsiņa Tamura sacīja, uzbīdīdama brilles dziļāk uz deguna.

Tengo pamāja.

-     Ņēma un pameta? māsiņa Omura noprasīja.

-     Kā lai saka… Tengo piešķieba galvu. Var jau būt. Laikam tak' pameta.

-    Starp citu, vai tikai viņa nebija par jums vecāka? Tamura, acis piemiegusi, pavaicāja.

-Jā, bija gan, Tengo atbildēja. Kā viņa varēja to zināt?

-    Re, vai es neteicu? māsiņa Tamura, pagriezusies pret abām pārējām, uzvaroši paziņoja. Abas pamāja.

-     Es meitenēm teicu tā, māsiņa Tamura paskaidroja Tengo. Tengo kunga draudzene noteikti ir vecāka par viņu. Tā gan, sievietes intuīcija.

-     Šuk, šuk… māsiņa Adači noteica.

-    Un vai tikai viņa pie viena nebija arī precēta? māsiņa Omura novilka.

Tengo uz bridi apmulsa, tad pamāja. Nu vairs nebija jēgas melot.

-     Palaidnis. Jaunā māsiņa Adači ar pirkstu iebakstīja Tengo gurnā.

-     Par cik vecāka?

-     Desmit gadus, Tengo atteica.

-     Oho, māsiņa Tamura sacīja.

-     Re, kā, Tengo kungs pilnībā izbaudījis vecākas, precētas sievietes mīlestību, noteica augumā lielākā māsiņa Omura, tā, kurai bija bērni. Man ari jāpamēģina. Jāmēģina mierināt vientuļo, noskumušo Tengo kungu. Paskat, man ar' nav nekādas vainas.

Viņa grasījās piespiest Tengo roku sev pie krūts. Taču abas pārejās viņu apturēja. Kaut ari viņas bija iedzērušas un relaksējās, tomēr bija jāievēro zināma distance starp māsiņām un pacientu ģimenes locekļiem. Tā šķita. Bet varbūt baidījās, ka kāds varētu to pamanīt. Galu galā pilsētiņa maza, baumas izplatās ātri. Iespējams, ka Omuras vīrs ir traki greizsirdīgs. Tengo šobrīd negribēja iekulties vēl kādās nepatikšanās.

-    Tengo kungs gan ir malacis, māsiņa Tamura ievirzīja sarunu citā gultnē. Atbraucāt tādu gaisa gabalu, katru dienu vairākas stundas lasāt tēvam priekšā grāmatas… to ne katrs spēj.

Jaunā māsiņa Adači viegli pielieca galvu.

-    Jā, liels malacis. Visu cieņu!

-     Mēs visas vienādiņ slavējam Tengo kungu, māsiņa Tamura piebilda.

Tengo neviļus piesarka. Viņš nebija braucis uz šo pilsētiņu rūpēties par tēvu. Viņš ilgojās vēlreiz redzēt viegli mirdzošo gaisa kūniņu, tur iekšā aizmigušo Aomami. Tas bija vienīgais iemesls, kāpēc Tengo atbrauca uz šo pilsētiņu. Rūpes par komā gulošo tēvu bija tikai iegansts. Taču viņš nevarēja tajā atzīties. Tad tūdaļ sāktos sarunas par to, "kas tā gaisa kūniņa tāda ir".

-     Es pirms tam viņa labā neko īpašu nebiju darījis, Tengo, iegrozījis lielo augumu uz koka krēsla, atbildēja, it kā viņam grūti nāktos šos vārdus pateikt. Taču pat to māsiņas uztvēra kā pieticības zīmi.

Tengo gribējās sacīt, ka nāk miegs, tad celties kājās un pirmajam doties prom, bet viņš neuzķēra piemērotu bridi, lai to izdarītu. Tik apņēmīga rīcība nebija viņam raksturīga.

-    Paklau, māsiņa Omura ierunājās. Tad noklepojās. Atgriezīsimies pie iepriekšējās sarunas. Kāpēc jūs un tā desmit gadus vecākā sieviete izšķīrāties? Negāja labi? Vīra kungs uzoda, kas tur bija?

-    Es pats īsti nesaprotu, Tengo atbildēja. Viņa pēkšņi pārtrauca ar mani kontaktēties, tas ari viss.

-     Hm, jaunā māsiņa Adači noteica. Vai viņai Tengo kungs apnika?

Omura, augumā garā bērnu māte, pielieca galvu, tad pacēla gaisā izstieptu rādītājpirkstu un teica jaunajai māsiņai:

-    Tu gan no šīs pasaules neko nesaproti. Četrdesmit gadus veca precēta sieviete, tikusi pie tāda jauna, veselīga puisieša, mīlestības papilnam, un pēkšņi pasaka: "Liels paldies! Nu man ir gana!" Tā nenotiek. Otrādi gan.

-     Laikam gan. Māsiņa Adači pielieca galvu. Es par tām lietām tik labi nezinu.

-    Tā ir, māsiņa Omura, bērnu māte, piekrita un paskatījās uz Tengo ar tādu skatienu, it kā censtos salasīt kapa plāksnē iegravētu uzrakstu, tad pamāja. Ar gadiem sapratīsi.

-    A, kas vairs to atceras. Māsiņa Tamura atslīga dziļāk krēslā.

Tad bridi visas trīs apsprieda kādas personas, kuru Tengo nepazina (laikam kolēģes), seksuālos piedzīvojumus. Tengo, ar atšķaidītā viskija glāzi rokā vērodams trijotni, atcerējās trīs raganas no "Makbeta". "Skaists ir nejauks, nejauks skaists,"* buramvārdus skandēdamas, tās izraisīja Makbetā ļaunu godkāri. Protams, Tengo neuzskatīja trīs māsiņas par ļaunām radībām. Viņas visas apzinīgi strādāja, dzīvoja vienmuļu dzīvi mazā zvejnieku pilsētiņā, reizi mēnesī atbrīvojās no stresa. Tomēr, noraugoties, kā viņa acu priekšā saplūst šo trīs dažādo paaudžu sieviešu enerģija, iztēlē iznira Skotijas skarbā ainava. Nomākušās debesis, auksta lietus un vēja plosīts tīrelis.

Universitātē angļu valodas kursā viņš bija lasījis Šekspīra "Makbetu", savādi, bet atminējās tikai pāris rindiņu.

By the pricking of my thumbs, Something wicked this way comes, Open, locks, Whoever knocks.

īkšķis niezēdams man teic:

Kaut kas ļauns uz alu steidz.

Kas tur klauvē alas priekšā?

Nāc tik iekšā! [2]

Kāpēc viņš vēl joprojām skaidri atcerējās tikai šīs rindiņas? Pat neatminējās, kurš varonis lugā to teica. Taču šīs rindiņas lika viņam aizdomāties par NHK abonentmaksas iekasētāju, kas uzstājīgi klauvēja pie dzīvokļa durvīm Koendži. Tengo paskatījās uz saviem īkšķiem. Neniezēja. Tik un tā šajā Šekspīra prasmīgajā ritmā atbalsojās kaut kas draudīgs.

Something wicked this way comes. Kaut kas ļauns uz alu steidz.

Kaut nu Fukaeri neslēgtu vaļā durvis!

7. NODAĻA ušikava es jau nāku uz jusu pusi

Uz kādu laiku Ušikavam nācās mest mieru informācijas vākšanai par veco kundzi no Adzabu. Ap viņu izvietotā apsardze bija pārlieku modra; lai no kuras puses mēģinātu viņai piekļūt, vienā bridi nācās atdurties pret augstu mūri. Patversmi viņš jau bija apskatījis, turpināt klejot tajā apkaimē būtu bīstami. Gan tāpēc, ka tur bija izvietotas novērošanas kameras, gan tāpēc, ka Ušikavas āriene vienmēr piesaistīja cilvēku uzmanību. Pietiktu tikai vienreiz modināt viņu aizdomas, un tad nekas vairs nebūtu glābjams. Tāpēc atlika vien meklēt citus ceļus, tālāk no Adzabu.

Domājot par "citiem ceļiem", prātā ienāca vien ideja vēlreiz izpētīt visu saistībā ar Aomami. Viņš jau iepriekš bija pasūtījis materiālus par Aomami vienai izmeklēšanas kompānijai, ar kuru mēdza sadarboties, ari pats nebija paslinkojis šo to noskaidrot. Par Aomami bija sagatavota detalizēta lieta, viņa bija pētīta no dažādiem rakursiem, nonākot pie galīgā secinājuma, ka nekāds risks nepastāv. Viņa bija ļoti prasmīga trenere sporta klubā, tika augstu vērtēta. Bērnībā piederējusi pie jehoviešu sektas, pusaudzes gados no tās izstājusies, nepārprotami pārtraukusi jebkuras attiecības ar to. Ar gandrīz izcilām sekmēm pabeigusi sporta augstskolu, sākusi strādāt sporta dzērienu izplatīšanas kompānijā, spēlējusi softbolu kā centra uzbrucēja. Gan darbā, gan sportā kolēģi par viņu bija augstās domās. Apveltīta ar stipru gribu un asu prātu. Labas atsauksmes. Taču viņa bija nerunīga, arī diezgan nesabiedriska.

Pirms pāris gadiem pēkšņi pārtraukusi spēlēt softbolu, aizgājusi no uzņēmuma, sākusi strādāt augstas klases sporta klubā Hiroo par treneri. Tādējādi ari gandrīz triskāršojusi savus ieņēmumus. Neprecējusies, dzīvo viena. Cik varēja spriest, šobrīd viņai nebija arī mīļākā. Taču neko aizdomīgu viņas biogrāfijā, neko neizskaidrojamu viņš neatrada. Ušikava, stipri saviebies, dziļi nopūtās. Nolika pārlasīto lietu uz rakstāmgalda. Kaut ko viņš ir palaidis garām. Kaut kādu svarīgu punktu, ko nedrīkstēja neievērot.

Ušikava izņēma no atvilktnes adrešu grāmatiņu un uzgrieza kādu numuru. Uz turieni viņš zvanīja ik reizi, kad vajadzēja iegūt informāciju, izmantojot nelegālus paņēmienus. Sarunu biedrs bija tips, kas mita vēl krēslainākā pasaulē nekā Ušikava. Ja tikai pasūtītājs varēja viņam samaksāt, viņš spēja sagādāt gandrīz jebkuru informāciju. Saprotams, tāpēc viņš bija ārkārtīgi piesardzīgs un ari dārgs.

Ušikavam vajadzēja divu veidu informāciju. Pirmo personisku par Aomames vecākiem, kaismīgajiem jehoviešiem. Ušikava bija pārliecināts, ka informācija par visiem valstī esošajiem jehoviešiem tiek uzglabāta centralizēti. Japānā jehoviešu bija daudz un informācijas apmaiņa starp centru un nodaļām noritēja aktīvi. Ja visa informācija netiku apkopota centralizēti, tad sistēma nevarētu gludi darboties. Jehoviešu galvenā mītne atradās Odavaras priekšpilsētā. Plaša teritorija, lielisks biroja nams, pašiem sava tipogrāfija brošūru iespiešanai, sanāksmju zāle un viesu nams atbraukušajiem ticīgajiem. Tur saplūda visa informācija, kas tika stingri pārvaldīta, citādi nevarētu būt.

Otrs biznesa dokumenti no Aomames darbavietas sporta kluba. Kādus pienākumus viņa tur veikusi, kad un kam pie viņas bijušas privātas nodarbības. Jādomā, ka šo informāciju nesargā tik stingri kā ziņas par Jehovas lieciniekiem. Bet tik un tā nevarēja cerēt, ka pietiks aiziet uz turieni un palūgt: "Atvainojiet, vai jūs, lūdzu, varētu parādīt visu lietvedību saistībā ar Aomames kundzes darbu?" un tur uzreiz mīļuprāt visu izsniegs.

Ušikava ierunāja automātiskajā atbildētājā savu vārdu un telefona numuru. Pēc pusstundas telefons iezvanījās.

-    Ušikavas kungs? piesmakusi balss noprasīja.

Ušikava izstāstīja zvanītājam, kāda informācija viņam

vajadzīga. Viņš ar šo vīrieti nekad dzīvē nebija saticies. Parasti visi darījumi tika kārtoti pa telefonu. Savāktos materiālus piegādāja ar kurjerpastu. Balss piesmakusi, runātājs laiku pa laikam viegli iekāsējās. Laikam kaut kādas problēmas ar kaklu. Fonā valdīja absolūts klusums. Izklausījās, ka zvana no istabas, kurā ierīkota perfekta skaņu izolācija. Varēja dzirdēt tikai sarunu biedra balsi un sēcošo elpu. Vairāk nekā. Turklāt visas saklausāmās skaņas šķita nedaudz pārspīlētas. Nepatīkams tips, Ušikava aizvien nodomāja. Izskatījās, ka pasaulē nepatīkamu tipu ir papilnam. (Patiesībā ari viņš bija viens no šiem nepatīkamajiem tipiem.) Ušikava paslepus bija viņu iesaucis par Sikspārni.

-     No abiem avotiem vajadzīga jebkura informācija par cilvēku, vārdā Aomame, Sikspārnis aizsmacis noteica. Tad nokāsējās.

-    Jā. Diezgan rets uzvārds.

-     Nepieciešama izsmeļoša informācija.

-    Vajadzīga visa informācija saistībā ar vārdu Aomame, vienalga kāda. Ja iespējams, noderētu ari viņas fotogrāfija, kurā redzama seja.

-    Ar sporta klubu tā lieta būs vienkārša. Tur nevienam pat prātā nenāk, ka kāds varētu zagt informāciju. Taču ar jehoviešiem būs grūtāk. Varena organizācija, naudas arī pietiek, labi apsargāta. Reliģiskai organizācijai vienmēr grūti tikt klāt. Viņi sargā ticīgo personas datus, un vēl ir arī nodokļu jautājums.

-     Kā jums šķiet varēsiet?

-    Tā nav, ka nevarēšu. Pratīšu atvērt durvis. Grūtāk ir pēc tam tās durvis aizvērt ciet. Citādi man pakaļ raidīs raķetes.

-     Gluži kā karā.

-    Ir ar' kā karā. Briesmu lietas var atgadīties, Sikspārnis aizsmakušā balsī noteica. No balss toņa varēja noprast, ka viņam tā karošana iet pie sirds.

-     Nu tad vai uzņemsieties?

Sauss kāss.

-     Uzņemties jau uzņemšos. Bet padārgi sanāks.

-     Cik apmēram?

Partneris nosauca ievērojamu summu. Ušikavam uz brīdi aizrāvās elpa, pirms viņš piekrita. Šo summu viņš varēs izlikt no saviem privātajiem līdzekļiem, ja tikai būtu rezultāts, tad jau vēlāk to varēs iekļaut rēķinā.

-     Cik daudz laika tas prasīs?

-     Vai liela steiga?

-     Ir steidzīgi.

-     Neko precīzi solīt nevaru, nedēļu, desmit dienas vajadzēs.

-     Derēs, Ušikava sacīja. Nekas cits neatlika, jāpiemērojas Sikspārņa tempam.

-    Kad materiāli būs rokā, es zvanīšu. Desmit dienu laikā noteikti sazināšos.

-    Ja tik jums nebūs uzlaista virsū raķete, Ušikava noteica.

-    Tā gan, Sikspārnis pateica it kā starp citu.

Ušikava nolika klausuli, atspieda muguru pret krēsla atzveltni, brīdi domāja. Viņš nezināja, kādā veidā, pa kādām "ķēķa durvīm" Sikspārnis tiek pie informācijas. Viņš ari saprata, ka nav vērts vaicāt, atbildi tāpat nesagaidītu. Viens bija skaidrs izmantotās metodes nevarēja būt likumīgas. Vispirms, jādomā, uzpirka cilvēkus organizāciju iekšienē. Galējas nepieciešamības gadījumā varbūt ari ielauzās. Ar datoriem situācija varētu būt vēl sarežģītāka.

Pagaidām vēl tikai nedaudzas iestādes un uzņēmumi uzglabā informāciju datorizēti. Tas prasa pārāk daudz līdzekļu un pūļu. Bet reliģiska organizācija, kas darbojas visā valstī, varētu to atļauties. Ušikava pats par datoriem nezināja gandrīz neko. Taču tik daudz saprata, ka dators kļūs par neaizstājamu instrumentu informācijas uzglabāšanā. Tie laiki, kad, aizgājis uz Nacionālo bibliotēku, nokrāvi visu galdu ar avīžu mazformāta izdevumiem un gadagrāmatām un veselu dienu pavadīji, meklējot informāciju, laikam aiziet pagātnē. Un tad varbūt pasauli pārņems asiņu smārds, kad izcelsies karš starp datoru pārraudzītājiem un uzlauzējiem. Nē, bez asiņu smārda ne. Ja reiz karš, tad asinīm jāplūst. Taču tās nesmirdēs. Dīvaina pasaule. Ušikavam patika pasaule ar smakām un sāpēm. Pat ja šīs smakas un sāpes laiku pa laikam kļuva neizturamas. Tomēr, lai tur vai kā, tādi tipi kā Ušikava īstenībā drīz vien kļūs par atpalikušām vēstures paliekām.

Taču viņš to īpaši nenožēloja. Viņš labi zināja, ka ir apveltīts ar īpašu intuīciju. Pateicoties sevišķam ožas orgānam, spēja labi izšķirt dažādas apkārtējās smakas. Pēc tirpām, kas pārskrēja pār ādu, zināja pateikt, no kuras puses pūš vējš. Datoram tāda funkcija nebūtu pa spēkam. Jo to nevar ne digitalizēt, ne sistematizēt. Hakeru darbs ir slepus iekļūt stingri apsargātās datorsistēmās un iegūt informāciju. Taču tikai dzīvs cilvēks var pieņemt lēmumu par to, kādu informāciju vajadzētu sadabūt, un tad no visa iegūtā milzīgā informācijas apjoma atlasīt noderīgo.

Var jau būt, ka viņš ir no laika atpalicis, nepiedienīgs pusmūža vīrietis. Nē, kāds tur varbūt, nebija ne mazāko šaubu par to, ka viņš ir no laika atpalicis, nepiedienīgs pusmūža vīrietis. Taču man ir pāris tādu īpašību, kuru citiem nav. Iedzimta oža un neatlaidība, ja reiz es kaut kam pieķeršos, tad vaļā vairs nelaidīšu. Līdz šim, pateicoties tām, iztikšanai esmu nopelnījis. Un, kamēr vien man šīs spējas būs, gan sagādāšu sev iztiku arī dīvainajā pasaulē.

Aomames kundze, es esmu jums uz pēdām. Jūs gan esat gudra. Un veikla. Un piesardzīga. Bet, re, es sekoju cieši pa pēdām. Tikai pagaidiet. Es jau nāku uz jūsu pusi. Vai dzirdat manus soļus? Nē, diezin vai. Es čāpoju kā bruņurupucis, klusiem soļiem. Bet soli pa solim virzos jums tuvāk.

Taču arī Ušikavam pašam kāds mina uz papēžiem. Laiks. Ušikavam bija gan jātiek uz pēdām Aomamei, gan vienlaikus jāatbrīvojas no laika, kas viņu vajāja. Pēc iespējas ātrāk jānoskaidro Aomames atrašanās vieta, jāuzzina, kas aiz viņas stāv, tas viss jāsaliek uz paplātes un jāpasniedz "Lūgtum, te nu būs" tipiem no organizācijas. Viņa rīcībā nebija neierobežotas laika rezerves. Trīs mēneši, lai tiktu par visu skaidrībā, būs par daudz. Līdz šim Ušikava bija viņiem noderīgs cilvēks. Spējīgs, elastīgs, pārzināja likumdošanu, prata klusēt. Spēja strādāt patstāvīgi, ārpus sistēmas. Bet galu galā viņš bija tikai algotnis, kurš par maksu sniedz viņiem pakalpojumus, nekas vairāk. Ne viņš bija draudzīgās attiecībās ar kādu organizācijas iekšienē, ne arī viens no ticīgajiem. Ja viņa pastāvēšana sāktu apdraudēt organizāciju, tad, jādomā, viņu novāktu, aci nepamirkšķinot.

Kamēr bija jāgaida Sikspārņa zvans, Ušikava devās uz bibliotēku sīki izpētīt visu par Jehovas liecinieku vēsturi un pašreizējo darbību. Izdarīja piezīmes, svarīgāko nokopēja. Doties uz bibliotēku vākt materiālus viņam nebija apgrūtinājums. Viņam patika šī sajūta kad galvā iegulas jaunas zināšanas. Pie tās viņš bija pieradis jau kopš bērnības.

Pabeidzis pētījumus bibliotēkā, viņš devās uz dzīvokļu namu Dzijūgaokā, kur bija dzīvojusi Aomame, un vēlreiz pārbaudīja, vai dzīvoklis joprojām ir tukšs. Pie pastkastītes vēl aizvien bija Aomames vārds, taču nekas neliecināja, ka dzīvokli kāds mitinātos. Tad viņš aizstaigāja līdz nekustamo īpašumu firmai, kura šo dzīvokli izīrēja. Tur Ušikava izstāstīja, ka ir dzirdējis: šajā dzīvokļu namā esot kāds tukšs dzīvoklis, apjautājās, kādas būtu iespējas noslēgt īres līgumu.

-    Tukšs gan tas ir, bet līdz nākamā gada februāra sākumam nevaram tur nevienu laist iekšā, mākleris atbildēja, īres līgums ar pašreizējo īrnieku esot spēkā līdz nākamā gada janvāra beigām, turklāt šobrīd ikmēneša īres maksa tiekot nomaksāta precīzi saskaņā ar līgumu.

-     Izvākušies, nokārtojuši visu ar elektrību, gāzi, ūdens piegādi, pārcēlušies, bet turpina maksāt īres maksu.

-    Tad maksās līdz pat janvāra beigām?

-     Tieši tā, mākleris atteica. īres maksu maksā un vēlas, lai dzīvoklis paliek, kā ir. Saprotams: ja īres naudu nomaksā, mums nekādu iebildumu nevar būt.

-     Savādi gan. Neviens tur nedzīvo, tikai veltīgi izsviež naudu.

-     Es ari sāku drusciņ raizēties. Satikos ar pārvaldnieku un aizgāju apskatīt dzīvokli. Ja izrādītos, ka tur iekšā ir mumificējies līķis, tad gan būtu nepatikšanas. Taču nekā tamlīdzīga. Viss tīrs un uzkopts. Tikai tukšs. Es nezinu, kas tur par lietu.

Protams, Aomame tajā dzīvoklī vairs nedzīvo. Taču viņi kaut kāda iemesla dēļ turpina īrēt dzīvokli Aomames vārdā.

Tāpēc vien gatavi maksāt četru menešu īres naudu. Ļoti uzmanīgi ļaudis, un kurpe nespiež.

Tieši desmitajā dienā nedaudz pēc pusdienlaika Ušikavas birojā Kodzimači iezvanījās telefons.

-    Ušikavas kungs, piesmakusi balss sacīja. Kā aizvien ne mazākā fona troksnīša.

-    Jā, Ušikava.

-     Vai varat šobrīd runāt?

Ušikava atbildēja, ka var.

-    Jehoviešiem ir ļoti stipra apsardze. Bet to jau es biju paredzējis. Man izdevās bez incidentiem dabūt materiālus par Aomami.

-     Raķeti uzlaida?

-     Pagaidām nemana.

-    Tad jau labi.

-    Ušikavas kungs, sarunas biedrs iesāka. Tad vairākkārt nokāsējās. Lūdzu, piedodiet, bet vai jūs varētu nodzēst savu cigareti?

-     Cigareti? Ušikava paskatījās uz Seven Stars, ko turēja rokā. No tās dūmi lēni cēlās augšup. Jā, patiešām, es smēķēju. Bet mēs taču runājam pa telefonu. Kā jūs to varat zināt?

-     Saprotams, smaku es nejūtu. Taču klausulē dzirdu, kā jūs ievelkat dūmus, un man tas apgrūtina elpošanu. Esmu pret to ārkārtīgi alerģisks.

-     Skaidrs, līdz šim nebiju to ievērojis. Piedodiet.

Sikspārnis vēlreiz vairākkārt nokāsējās.

-    Nē, ko jūs, Ušikavas kungs, jūs ne pie kā neesat vainīgs. To nepamanīt ir dabiski.

Ušikava nospieda cigareti pelnu traukā, tad vēl uzlēja tai virsū tēju no tasītes. Piecēlās un plaši atvēra logu.

-    Cigarete nodzēsta, logs vaļā, istabā ieplūst svaigs gaiss. Nūjā, cik gan āra gaiss varētu būt svaigs.

-     Atvainojiet, lūdzu.

Klusums ilga sekundes desmit. Absolūts klusums.

-   Tātad jums izdevās dabūt informāciju no jehoviešiem? Ušikava jautāja.

-   Jā, tikai apjoms ir visai liels. Galu galā Aomames ģimenes locekļi gadiem ilgi bijuši fanātiski sludinātāji, ari materiālu ir daudz. Vai tie kaut kam der vai ne tas ir jūsu izlemšanai.

Ušikava piekrita. Tā jau bija domāts.

-    Ar sporta klubu gan nebija nekādu problēmu. Atvēru durvis, iegāju iekšā, paņēmu, ko vajadzēja, izgāju ārā un durvis aizvēru. Tikai man nebija daudz laika, paņēmu visu, kas bija, atkal sanāca diezgan daudz. Lai tur kā, abus materiālus jums nosūtīšu. Kā aizvien apmaiņā pret honorāru.

Ušikava pierakstīja Sikspārņa nosaukto summu. Par divdesmit procentiem vairāk, nekā sākotnēji runāts. Taču bija jāpiekrīt, citas izvēles nebija.

-     Es šoreiz negribētu izmantot pastu. Kurjers rit ap šo laiku atnesis tieši jums. Lūdzu, sagatavojiet naudu. Un, kā parasti, kvīti neizsniegšu.

Ušikavam viss bija skaidrs.

-     Esmu to jums jau iepriekš teicis, bet drošības labad atkārtošu vēlreiz. Es ieguvu visu informāciju par jūs interesējošām tēmām. Ja jūs, Ušikavas kungs, iegūto materiālu saturs neapmierinās, es par to atbildību neuzņemšos. Honorārs ir par ieguldīto darbu, nevis par rezultātu. Nebūtu labi man atprasīt naudu, ja informācija nebūs tāda, kādu vēlējāties. Vai piekrītat?

Ušikava piekrita.

-    Tad vēl Aomames fotogrāfiju man nekādi neizdevās iegūt, Sikspārnis sacīja. No visiem materiāliem tā ir rūpīgi izņemta.

-     Skaidrs. Būs labi, Ušikava atteica.

-    Turklāt, iespējams, ka viņai jau ir cita seja, Sikspārnis piebilda.

-     Iespējams, Ušikava sacīja.

Sikspārnis vairākkārt nokāsējās.

-     Nu tad pagaidām, viņš noteica un nolika klausuli.

Ušikava nolika klausuli vietā, nopūtās, paņēma jaunu

cigareti. Aizsmēķēja ar šķiltavām, pagriezās pret telefonu un lēni izpūta dūmus uz tā pusi.

Nākamajā dienā birojā ieradās jauna sieviete. Viņai, iespējams, nebija pat divdesmit gadu. Ģērbusies laba piegriezuma baltā, īsā kleitiņā, baltās lakādas augstpapēžu kurpēs, ar baltu pērļu auskariem. Sīka sejiņa, salīdzinoši lielas ausu ļipiņas. Augumā aptuveni pusotra metra. Pavisam taisni mati, lielas, dzidras acis. Izskatījās kā laumiņas mācekle. Viņa ieskatījās Ušikavam tieši sejā, tad, it kā ieraudzījusi kaut ko neaizmirstamu un ļoti vērtīgu, priecīgi un plati pasmaidīja. Starp lūpām pavīdēja balti zobi. Saprotams, smaids bija profesionāls. Taču, pat ja tā, bija neparasti redzēt cilvēku, kas, paskatījies tieši Ušikavam sejā, nesarautos.

-    Atnesu jūsu pasūtītos materiālus, sieviete sacīja. Viņa izņēma no audekla plecu somas divas lielas un ļoti biezas aploksnes ar dokumentiem. Un tad kā tempļa jaunava, kas atnesusi senlaicīgu litogrāfiju, saņēma tās abās rokās un nolika Ušikavam priekšā uz galda.

Ušikava izņēma no rakstāmgalda atvilktnes sagatavoto aploksni un pasniedza sievietei. Viņa atvēra aploksni, izņēma žūksnlti ar desmittūkstoš jenu banknotēm un, turpat stāvot, tās pārskaitīja. Skaitīja ierastām kustībām. Smalkie, skaistie pirksti darbojās ātri. Beigusi skaitīt, ielika naudu atpakaļ aploksnē, bet aploksni plecu somā. Tad pagriezās pret Ušikavu un pasmaidīja vēl platāk un sirsnīgāk nekā pirmīt, it kā sakot kur nu vēl lielāks prieks kā iepazīties ar jums.

Ušikava pārcilāja prātā vairākas versijas par to, kādas varētu būt šīs jaunās sievietes attiecības ar Sikspārni. Taču, protams, Ušikavam gar to nebija nekādas daļas. Iespējams, ka šī meitene ir tikai sakarnieks. Nodod "materiālus", saņem honorāru. Vienīgā viņai atvēlētā loma.

Kad augumā mazā sieviete bija prom, Ušikava labu laiku, nesaprotamā noskaņojumā iegrimis, cieši skatījās uz durvīm. Durvīm, ko viņa aiziedama bija aizvērusi aiz sevis. Istabā vēl jautās viņas klātbūtne. It kā viņa, atstādama kaut kādas zīmes par savu esību, apmaiņā būtu paņēmusi līdzi daļiņu Ušikavas dvēseles. Viņš juta krūtis šo tikko radušos tukšumu. Ušikava nesaprata, kāpēc tā gadījies. Un ko tas īsti nozīmē.

Pēc minūtēm desmit Ušikava beidzot ķērās klāt atnestajām aploksnēm. Tās bija aizlīmētas ar llmlenti, ļoti biezas. Iekšā juku jukām bija saliktas izdrukas, kopijas, arī dokumentu oriģināli. Nezin kādā veidā, bet īsā laikā Sikspārnim bija izdevies savākt tik apjomīgus materiālus. Kā vienmēr iespaidīgi. Un vienlaikus Ušikavu, sēžot pie šim dokumentu kaudzēm, pārņēma dziļa bezspēcības izjūta. Vai nav tā lai cik tos pētītu, ne pie kāda rezultāta tik un tā netikt? Vai nav tā, ka viņš samaksājis lielu naudu par nevērtīgu papīru kaudzi? Tik dziļa bezspēcības izjūta, ka galu tai nemanīja. Lai ko tur samanītu viss bija tīts drūmā mijkrēslī kā nāves priekšnojautās. Viņš nodomāja, vai tikai to nerada tas kaut kas, ko sieviete šeit atstāja aiz sevis. Vai ari tas kaut kas, ko viņa aizejot paņēma sev līdzi.

Tomēr Ušikava sasparojās. Līdz pat vakaram ārkārtīgi pacietīgi pētīja materiālus, par svarīgāko izdarīja piezīmes. Sakopojot visu uzmanību šim darbam, pamazām izdevās aizdzīt neierasto bezspēcības izjūtu. Pēc tam kad istabā jau satumsa un vajadzēja iedegt galda lampu, Ušikava nosprieda, ka bija gan vērts maksāt to lielo naudu.

Pirmos viņš sāka lasīt sporta kluba "materiālus". Aomame sākusi strādāt šajā klubā pirms četriem gadiem, galvenokārt vadījusi muskuļu stiepšanas un kaujas mākslu nodarbības. Gan izveidoja nodarbības, gan pati tās vadīja. Ļoti spējīga trenere, populāra kolēģu vidū, vadījusi gan grupu, gan individuālās nodarbības privātiem klientiem. Samaksa par tām, protams, bija augstāka, bet šī sistēma bija paredzēta cilvēkiem, kuri nevarēja tikt uz nodarbībām noteiktā laikā vai vēlējās darboties privātos apstākļos. Aomame vadīja ari diezgan daudz šādu privāto nodarbību.

Pēc nodarbību grafika kopijas varēja izsekot, kur un kādas privātās nodarbības Aomame vadījusi. Ar privātajiem klientiem viņa strādāja gan sporta klubā, gan devās pie viņiem uz mājām. Viņu vidū bija gan slaveni izklaides mākslinieki, gan politiķi. Privāto klientu sarakstā gados visvecākā bija dāma no Adzabu Šidzue Ogata.

Šis privātās nodarbības viņas saistīja gandrīz no Aomames karjeras sākuma sporta klubā līdz pat viņas pazušanai. Tās sākās apmēram tajā pašā laikā, kad Adzabu divstāvu dzīvokļu namā tika iekārtota patversme no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm. Varbūt tā bija tikai sakritība, varbūt ne. Vismaz, spriežot pēc dokumentiem, ar laiku abu attiecības kļuva ciešākas.

Iespējams, ka Aomamei un vecajai dāmai bija izveidojušās personiskas attiecības. Ušikavas intuīcija manīja tādas pazīmes. Tās sākās kā attiecības starp sporta kluba treneri un privātu klientu. Bet kādā bridi to būtība mainījās. Ušikava, izsekodams nodarbību grafikam, centās atrast to brīdi. Bridi, kad kaut kas notika vai kaut kas atklājās, un tāpēc šis vairs nebija treneres un privātas klientes attiecības. Neraugoties uz atšķirīgo vecumu un stāvokli sabiedrībā, viņām izveidojās tuvas, personiskas attiecības. Tajā visā ienāca kaut kāda slepena, emocionāla vienošanās. Un tad, saskaņā ar šo slepeno vienošanos ejot pa izraudzīto ceļu, nonāca līdz vadoņa slepkavībai viesnīcā Okura. Ušikavas oža to manīja.

Kāds bija šis ceļš? Un kas tā par slepenu norunu?

Tik tālu Ušikavas hipotēze nesniedzās.

Taču, visticamāk, tās vissvarīgākais elements bija "vardarbība ģimenē". Cik varēja spriest pēc redzētā, vecajai kundzei personiski šī tēma bija ļoti svarīga. Ieraksti liecināja, ka sākumā viņa trenējusies Aomames vadītajā "pašaizsardzības" grupā. Kundzei pāri par septiņdesmit apmeklēt pašaizsardzības treniņus gan nav nekas parasts. Gan viņu, gan Aomami vienoja kaut kāds ar vardarbību saistīts elements.

Varbūt Aomame pati cietusi no vardarbības ģimenē? Un vadonis bijis vardarbīgs ģimenē? Abas to uzzinājušas un tāpēc viņu iznīcinājušas. Taču tie visi bija tikai un vienīgi "iespējamības" līmeņa pieņēmumi. Turklāt neatbilda tam vadoņa tēlam, kuru Ušikava pazina. Saprotams, cilvēks ir tikai cilvēks, nevienu nevar iepazīt līdz dvēseles dzīlēm, bet vadonis bija iekšēji dziļš cilvēks. Galu galā viņš vadīja reliģisku organizāciju. Vieds un intelektuāls, taču viņā bija ari kaut kas neizdibināms. Bet vai tiešām viņa vardarbība ģimenē būtu bijusi tāda, kuras dēļ bija vērts tik skrupulozi izplānot slepkavību, atteikties no savas identitātes, apdraudēt savu stāvokli sabiedrībā?

Taču vadoni nenoslepkavoja emociju uzplūdā. Plāna izveidošana prasīja laiku un līdzekļus, tas bija prasmīgi jānostrādā.

Tomēr Ušikavam nebija neviena konkrēta pierādījuma, kas apliecinātu šīs hipotēzes pareizību. Viņa rokās bija tikai netieši, no apstākļiem izsecināti pierādījumi. Okamas nazis tos itin viegli nogriezīs un atmetīs. Šajā līmeni nav nekā ziņojama ari "Pirmsākumiem". Taču Ušikava to zināja. Tur meklējams kāds iemesls, kas lika Aomamei nogalināt vadoni, tāpēc tagad Aomame paslēpta kaut kur drošā vietā. Visi

Sikspārņa savaktie materiāli netieši apstiprināja šo "hipotēzi".

"Jehoviešu" materiālu sakārtošana prasīja laiku. Ne tikai tāpēc, ka materiālu bija daudz, bet ari tāpēc, ka lielākā daļa no tā visa Ušikavam nederēja. Lielākoties tās bija atskaites par Aomames vecāku, fanātisku jehoviešu, sludināšanas aktivitātēm. No tā visa izrietēja viens Aomames ģimenes locekļi bija patiešām kaismīgi jehovieši. Lielāko savas dzīves daļu ziedoja mācībai. Abi Aomames vecāki darbojās Čibas prefektūras Ičikavas pilsētā. Šo trīsdesmit piecu gadu laikā bija divas reizes pārcēlušies, bet aizvien Ičikavas pilsētas robežās. Tēvs Takajuki Aomame (piecdesmit astoņus gadus vecs) strādāja inženiertehniskā uzņēmumā, māte Keiko Aomame (piecdesmit sešus gadus veca) algotu darbu nestrādāja. Dēls Keiiči Aomame (trīsdesmit četrus gadus vecs), Ičikavas pilsētā pabeidzis prefektūras vidusskolu, strādājis mazā tipogrāfijā Tokijā, pēc trim gadiem no darba aizgājis un sācis strādāt Odavarā, jehoviešu galvenajā bāzē. Tur bijis iesaistīts brošūru iespiešanā, bet tagad jau ir priekšnieka amatā. Pirms pieciem gadiem apprecējis ticīgu sievieti, viņam ir divi bērni, dzīvo Odavarā, īrētā dzīvokli.

Ieraksti par meitu Masami Aomami pārtrūka, kad viņai bija vienpadsmit gadu. Tajā vecumā viņa aizgājusi no ticības. Un par atkritējiem jehoviešiem nav ne mazākās intereses. Jehoviešiem tas bija gluži tāpat, it kā Masami Aomame vienpadsmit gadu vecumā būtu nomirusi. Pēc tam vairs nebija nekādu ziņu par to, kas ar Masami Aomami noticis, kā viņa dzīvojusi.

Tādā gadījumā varbūt vajadzētu doties pie vecākiem vai brāļa un mēģināt kaut ko noskaidrot, Ušikava nodomāja. Varbūt tur parādītos kādi mājieni. Taču, cik varēja spriest no izskatītajiem materiāliem, diezin vai viņi atbildētu uz

Ušikavas jautājumiem. Aomames radinieki bija protams, no Ušikavas skatpunkta raugoties cilvēki ar aprobežotu domāšanu, kas dzīvoja aprobežotu dzīvi un no sirds ticēja, ka šāda aprobežotība tuvinās viņus Tā Kunga valstībai. Viņuprāt, cilvēks, kas atkritis no ticības, pat ja viņu radinieks, bija nepārprotami aizgājis pa nešķīstu ceļu. Nē, diezin vai tie viņu vairs uzskata par savu radinieci.

Vai Aomame bērnībā cietusi no vardarbības ģimenē?

Var būt, ka cietusi, varbūt ne. Taču, pat ja tā, vecāki diezin vai to uztvēra kā vardarbību ģimenē. Ušikava zināja, ka jehovieši bērnus audzina stingri. Bieži izmanto miesassodus.

Bet vai tāpēc šāda bērnības trauma varētu būt iesēdusies tik dziļi dvēselē, lai kā pieaudzis cilvēks viņa kādu noslepkavotu? Protams, viss ir iespējams, taču Ušikava to uztvēra kā pavisam galēju hipotēzi. Vienam pašam plānot kādu nogalināt ir briesmīgs darbs. Liels risks, milzīga psiholoģiskā slodze. Iekrišanas gadījumā bargs sods. Ir jābūt kādam svarīgākam motīvam.

Ušikava vēlreiz paņēma materiālus un rūpīgi pārlasīja visus ierakstus, kas attiecās uz Masami Aomames biogrāfiju līdz vienpadsmit gadu vecumam. Tikko meitene sākusi staigāt, tā uzreiz māte ņēmusi viņu līdzi sludināt ticību. Klaudzināja pie durvīm, dalīja jehoviešu brošūras, stāstīja cilvēkiem, ka pasaule neizbēgami iet uz galu, aicināja nākt uz sapulcēm. Ušikavam arī vairākkārt bija gadījies noklausīties šādu sludināšanu. To parasti izvērsa pusmūža sievietes ar cepuri galvā vai saulessargu rokā, bieži ar brillēm, caur kurām cieši skatījās sarunu biedrā kā saprātīgas zivis. Nereti viņas bija kopā ar bērniem. Ušikava iztēlojās mazo Aomami ejam apgaitā kopā ar māti.

Viņa nebija apmeklējusi bērnudārzu, bet uzreiz sākusi mācīties pilsētas sākumskolā. Tad piektajā klasē viņa pametusi jehoviešus. Jehoviešu dokumentos netika minēts, kāds bijis iemesls atkrišanai no ticības. Varbūt ja reiz iekritusi nelabā ķetnās, tad lai tur ari paliek. Viņiem ir gana runāt par paradīzi un iet pa ceļu, kas ved uz paradīzi. Krietnajiem krietni darbi, nelabajam nelabi darbi. Savā ziņā darba dalīšana.

Ušikavam galvā kaut kas ieskanējās, it kā kāds klaudzinātu pie pavirši sanaglota finiera aizslietņa. Un sauktu: "Ušikavas kungs! Ušikavas kungs!" Ušikava aizvēra acis, ieklausījās šajā saucēja balsi. Tā bija klusa, bet uzstājīga. Es kaut ko nepamanīju, viņš nodomāja. Šajos materiālos ir kaut kas svarīgs. Taču es nespēju to izlasīt. Klauvējieni ziņo par to.

Ušikava sāka vēlreiz caurskatīt biezo materiālu kaudzi. Ne tikai lasīja teikumus, bet centās konkrēti iztēloties ainas. Trīsgadīgā Aomame kopā ar māti apstaigā pilsētu. Vairumā gadījumu viņas strupi padzen, pa durvīm iekšā neielaižot. Aomame sāk iet skolā. Turpina sludināt. Nedēļas nogalēs visu laiku velta sludināšanai. Spēlēties kopā ar draugiem nav laika. Nē, diez vai viņai vispār bija draugi. Skolā jehoviešu bērnus izsmej un no viņiem norobežojas. Ušikava ir izlasījis par jehoviešiem rakstīto, viņš to labi zina. Un tad vienpadsmit gadu vecumā viņa aiziet no ticības. Lai to izdarītu, vajadzīga liela apņēmība. Aomame kopš dzimšanas audzināta ticībā. Tā viņā iesūkusies līdz dvēseles dzīlēm. Tas nav tik viegli kā pārģērbties citās drēbēs. Turklāt tas nozīmē arī atsvešināšanos no ģimenes. Ļoti ticīgas ģimenes. Kurai nemaz nebūtu tik viegli pieņemt meitu atkritēju no ticības. Pamest ticību nozīmē to pašu, ko pamest ģimeni.

Kas notika ar vienpadsmit gadus veco Aomami? Kas lika viņai tā izlemt?

Čibas prefektūra, Ičikavas pilsēta. Viņš mēģināja to izrunāt skaļi. Tur kaut kas notika. Tur bez šaubām kaut kas… Tad Ušikavam uz bridi aizrāvās elpa. Šīs skolas nosaukumu viņš jau bija kaut kad iepriekš dzirdējis.

Kur īsti tas bija dzirdēts? Ušikavam ar Čibas prefektūru nebija nekāda sakara. Dzimis Saitamas prefektūras Uravā, uzsākot studijas, pārcēlies uz Tokiju, izņemot Čuorinkanā pavadīto laiku, dzīvojis divdesmit trešajā rajonā. Čibā pat kāju nav spēris. Bet tik un tā Ičikavas skolas nosaukums ir dzirdēts.

Uzreiz viņš to neatcerējās. Viņš berzēja ar plaukstām šķībo galvu, mēģināja koncentrēties. It kā, iebāzis rokas dziļi dubļos, mēģinātu ko satvert tā viņš rakņājās atmiņas dzīlēs. Turklāt šis nosaukums dzirdēts nesen. Pavisam nesen. Čibas prefektūra… Ičikavas pilsēta… Pamatskola. Un tur viņš satvēra pavisam smalku pavedienu.

Tengo Kavana, Ušikava atcerējās. Tengo Kavana ir nācis no Ičikavas. Un viņš ari, iespējams, gājis tajā pašā valsts skolā.

Ušikava paņēma no dokumentu plaukta mapi ar Tengo Kavanas lietu. Pirms pāris mēnešiem viņš bija savācis materiālus, ko bija pasūtījuši "Pirmsākumi". Uzšķīra attiecīgās lappuses ar informāciju par Tengo izglītību. Tuklais pirksts slīdēja pāri rindām, meklējot šo vārdu. Tieši tā. Masami Aomame un Tengo Kavana mācījušies vienā skolā. Spriežot pēc dzimšanas datumiem, varētu būt vienā vecuma grupā. Jānoskaidro, vai bijuši ari vienā klasē, tas jānoskaidro. Taču ļoti iespējams, ka abi bija pazīstami.

Ušikava paņēma vienu Seven Stars un piešķīla uguni ar šķiltavām. Visi pavedieni sāka sasieties kopā. Dažādi punkti sāka savienoties vienā līnijā. Ušikava vēl nezināja, kāds zīmējums tur parādīsies. Taču pamazām kompozīcija atklāsies.

Aomames kundze, vai dzirdat manu soļu troksni? Laikam nedzirdat vis. Cik spēdams, cenšos nekādu troksni nesacelt. Taču es tuvojos soli pa solim. Bruņurupucis gan ir tūļa, bet apņēmīgi virzās uz priekšu. Drīz vien būs saskatāma zaķa mugura. Gaidiet tik.

Ušikava atgāzās krēslā, pacēla skatienu pret griestiem un lēni izpūta gaisā cigaretes dūmus.

8. NODAĻA Aomame tiri labas durvis

Divas nedēļas Aomami neviens neapmeklēja, izņemot klusējošos sagādniekus, kas ieradās otrdienās. Ari tas, kurš bija uzdevies par NKH abonentmaksas iekasētāju un teicies noteikti atgriezties, nerādījās. Viņa balsi bija jaušama stingra apņēmība. Vismaz Aomamei tā izklausījās. Taču viņš vairs nebija klaudzinājis. Laikam aizņemts, apstaigājot citus maršrutus.

Arēji dienas ritēji rāmi un mierīgi. Nekas nenotika, neviens nenāca, telefons klusēja. Tamaru drošības apsvērumu dēļ zvanīja pēc iespējas retāk. Aomame parasti bija aizvilkusi logiem priekšā aizkarus, lai neizrādītu nekādas dzīvības pazīmes un nepievērstu sev apkārtējo uzmanību. Arī pēc saulrieta viņa gaismu ieslēdza tikai tad, kad pavisam vairs nevarēja bez tās iztikt.

Trenējās, kad vēlējās, klusi, katru dienu izmazgāja grīdu, nesteidzīgi pagatavoja ēdienu. Izmantojot spāņu valodas mācību kasetes (tās viņa bija palūgusi Tamaru atsūtīt ar piegādi), skaļā balsī izpildīja sarunvalodas vingrinājumus. Ja ilgu laiku nemaz nerunā, sāk atrofēties muskuļi ap muti. Tāpēc apzināti plati jāatver mute. Tādam nolūkam labi noder svešvalodas vingrinājumi. Turklāt vēl Aomame jau kopš seniem laikiem loloja mazliet romantisku Latlņamerikas tēlu. Ja viņa varētu brīvi izvēlēties galamērķi, tad labprāt apmestos uz dzīvi kādā mierīgā Latlņamerikas valstiņā. Kostarikā, piemēram. Noīrētu nelielu villu piekrastē, peldētos, lasītu grāmatas. Ar to skaidro naudu, kas viņai bija somā, neatļaujoties lieku greznību, pietiktu gadiem desmit. Diezin vai tie viņu vajātu līdz Kostarikai.

Vingrinoties spāņu sarunvalodā, Aomame iztēlojās dzīvi klusā Kostarikas piekrastes ciematā. Vai tur būtu vieta arī Tengo? Viņa aizvēra acis un iedomājās sevi divatā ar Tengo Kārību jūras liedagā. Viņa, ģērbusies mazā, melnā bikini, uzlikusi saulesbrilles, satvērusi līdzās esošā Tengo roku. Taču tur, sirdij nodrebot, viņai zuda realitātes izjūta. Tas izskatījās tikai un vienīgi kā parasta tūrisma reklāmas fotogrāfija.

Ja nevarēja sadomāt, ko iesākt, Aomame tīrīja pistoli. Saskaņā ar rokasgrāmatu izjauca Heckler & Koch pa sastāvdaļām, notīrīja ar birstīti un drāniņu, ieeļļoja, salika atkal kopā. Pārbaudīja, vai viss darbojas gludi. Viņai šī operācija padevās prasmīgi. Tagad šķita, ka ierocis kļuvis par daļu no viņas pašas.

Parasti ap desmitiem gāja gulēt, izlasīja pāris lappušu, tad aizmiga. Aomamei nekad kopš dzimšanas nebija bijis grūti iemigt. Pārlaižot skatienu rakstu zīmēm, miegs uznāca gluži dabiski. Tad viņa nodzēsa naktslampiņu, nolika galvu uz spilvena un aizvēra acis. Parasti acis atvēra tikai nākamajā rītā.

Viņa sapņoja maz. Un, pat ja kādu sapni redzēja, tad pamodusies to neatcerējās. Tikai pāris sapņu pabiru, pielipušu pie apziņas sienām. Taču sapņu sižetam izsekot nevarēja. Palika vien nesakarīgi, īsi fragmenti. Vai nu viņa gulēja ļoti dziļā miegā, vai arī šie sapņi nāca no ļoti liela dziļuma. Šie sapņi, gluži kā okeāna dzīlēs mītošas zivis, virspusē laikam neuzpeldēja. Vai, ja uzpeldēja, ūdens spiediena svārstību dēļ zaudēja savu apveidu.

Bet, dzīvojot šajā paslēptuvē, viņa sapņoja gandrīz katru nakti. Turklāt sapņi bija skaidri un reāli. Sapņojot viņa pamodās. Un brīdi bija grūti izšķirt, kurā realitātē viņa atrodas īstajā vai sapņa pasaulē. Aomame neatcerējās, ka būtu ko tādu piedzīvojusi. Elektroniskais pulkstenis pie pagalvja rādija te 01.15, te 02.37, te 04.07. Viņa aizvēra acis un mēģināja aizmigt. Taču miegs nemaz tik viegli vairs nenāca. Šīs abas pasaules klusēdamas cīnījās par viņas apziņu. Gluži kā pie upes ietekas savā starpā cīnītos jūras ūdens un straumes atnestais saldūdens.

Tur neko nevar darīt, Aomame nodomāja. Dzīvojot pasaulē ar diviem mēnešiem, nav skaidrs, kura tad ir īstā realitāte. Kas tur ko brīnīties, ka, aizmiegot un sapņojot šajā pasaulē, nevar saprast, vai tas ir sapnis vai īstenība. Turklāt es ar šīm pašām rokām esmu nogalinājusi vairākus vīriešus, un tagad mani vajā reliģiskie fanātiķi un man ir jāslēpjas te. Esmu nobēgusi slēptuvē. Dabiski, ka tas rada gan sasprindzinājumu, gan bailes. Rokas vēl atceras to sajūtu nogalināt cilvēku. Var jau būt, ka nekad vairs nevarēšu mierīgi gulēt. Tā būs nasta, kas man jānes, atlīdzība, kas jāsamaksā.

Vispārīgos vilcienos runājot, viņai rādījās triju veidu sapņi. Tie atkārtojās.

Viens bija pērkona sapnis. Istaba grimst tumsā, un pērkons ducina bez apstājas. Taču nezibeņo. Tieši tāpat kā vadoņa slepkavības vakarā. Istabā kaut kas ir. Aomame kaila guļ gultā, apkārt kaut kas ložņā. Kustas lēni un piesardzīgi. Paklājam ir gara vilna, gaiss ir smags un sasmacis. Loga stikls viegli dreb bargajā pērkonā. Viņai ir bail. Nevar saprast, kas tur ir. Varbūt cilvēks. Varbūt zvērs. Varbūt ne cilvēks, ne zvērs. Taču beidzot šis kaut kas istabu pamet. Tas neiziet pa durvīm. Tas neizkāpj pa logu. Taču visas zīmes par to pamazām attālinās, līdz beidzot pagaist pavisam. Viņa paliek istabā viena pati.

Viņa satausta naktslampiņu un ieslēdz gaismu. Tāpat kaila izkāpj no gultas un sāk pārmeklēt istabu. Sienā iepretim gultai atvēries caurums. Tik liels, ka viens cilvēks kā nebūt varētu tajā ielīst. Taču caurumam nav noteiktas formas. Tas kustas un maina apveidu. Nodreb, pārbīdās, te izplešas, te saraujas. Izskatās kā dzīvs. Kaut kas bija iznācis no tā. Viņa ieskatās caurumā. Tas iestiepjas tālumā. Taču iekšā var saredzēt tikai tumsu. Tumsa ir tik bieza, ka to pat varētu paņemt rokā. Viņu urda ziņkāre. Un vienlaikus māc bailes. Sirds dobji sitas. Tur sapnis beidzas.

Otrs sapnis bija par stāvēšanu automaģistrāles malā. Ari tur viņa ir pilnīgi kaila. Cilvēki, kas sēž sastrēgumā iekļuvušajās automašīnās, nopēta viņu bez mazākās kautrēšanās. Lielākā daļa vīrieši. Bet ir ari pāris sieviešu. Viņi nopēta viņas neideālās krūtis, savādi sakuplojušo kaunuma apmatojumu. It kā sīki kritizēdami. Viņi rauc uzacis, piespiesti smaida vai arī žāvājas. Vai ari vēro ar neizteiksmīgu skatienu. Viņai gribas ar kaut ko piesegt augumu. Gribas aizklāt kaut tikai krūtis un klēpi. Noderētu kāda drāna vai avīze. Taču tuvumā neko tādu nemana. Un tad vēl noticis kaut kāds negadījums (nav skaidrs kas tas par negadījumu) un viņa nevar pakustināt rokas. Laiku pa laikam kā attapies uzpūš vējš, durstīdams viņai krūtis, plūkādams kaunuma apmatojumu.

Turklāt vēl pavisam neveiksmīgi kuru katru bridi sāksies mēnešreizes. Gurni ir smagnēji, vēdera lejasdaļa karst. Ko lai iesāk, ja šo cilvēku priekšā sāksies asiņošana?

Tajā bridi atveras sudrabaina mersedesa kupejas automašīnas durvis, no tā izkāpj eleganta pusmūža sieviete. Viņai kājās ir gaišas augstpapēžu kurpes, uz acīm saulesbrilles, ausīs sudraba auskari. Slaida, augumā apmēram

AOMAME 121

tāda pati kā Aomame. Pēkšņi parādās starp mašīnu rindu, novelk savu mēteli un apmet to Aomamei ap pleciem. Tas sniedzas līdz celim, iedzeltenas krāsas mētelis. Viegls kā spalviņa. Vienkāršs dizains, bet tik un tā ļoti kvalitatīvs mētelis. Izmērs kā pasūtīts tieši Aomamei. Sieviete aizpogā visas mēteļa pogas līdz pašai augšai. "Es nezinu, kad varēšu to atdot. Turklāt es mēteli nosmērēšu ar menstruācijas asinīm," Aomame saka.

Sieviete, neko neteikusi, viegli papurina galvu. Tad atkal, izlokoties cauri sastrēgumā stāvošajām automašīnām, atgriežas sudrabainajā mersedesā. Šķiet, ka viņa, apsēdusies pie stūres, vēl pamāj Aomamei ar roku. Bet varbūt tā tikai šķiet. Aomame, ietinusies vieglajā, mīkstajā mēteli, jūtas pasargāta. Nu viņas augums vairs nav izlikts apskatei svešiem skatieniem. Un tieši tad, kā jau gaidīts, sāk pilēt klēpja asinis. Siltas, lipīgas, smagas asinis. Bet, labāk ieskatoties, var redzēt, ka tās nav asinis. Tas ir bezkrāsains šķidrums.

Trešais sapnis vārdos ir grūti izstāstāms. Nesakarīgs sapnis bez sižeta un bez ainavas. Tajā ir tikai pārvietošanās izjūta. Viņa bezgalīgi ilgi kustas laikā un telpā. Kad un kur tas notiek tas nav īpaši svarīgi. Viss ir plūstošs, šajā plūdumā dzimst jēga. Taču, esot šajā plūsmā, ķermenis pamazām kļūst caurspīdīgs. Plauksta ir caurspīdīga, tai var redzēt cauri. Var saskatīt kaulus un iekšējos orgānus, un dzemdi. Tā jau drīz es pati izzudīšu. Kas būs pēc tam, kad pati būšu kļuvusi pavisam neredzama? Aomame nodomā. Atbildes nav.

Divos pēcpusdienā iezvanījās telefons, iztrūcinādams Aomami no snaudas uz dīvāna.

-     Nekādu izmaiņu? Tamaru noprasīja.

-     Nekādu īpašu izmaiņu nav, Aomame atbildēja.

-    NHK abonentmaksas iekasētājs?

-    Kopš tās reizes nav rādījies. Solījās nākt atkal, bet laikam jau tikai draudēja.

-    Var jau būt, Tamaru sacīja. NHK abonentmaksa tiek bankā nomaksāta automātiski, pie durvīm ir piestiprināta uzlīme. Iekasētājam to noteikti vajadzēja pamanīt. Es sazinājos ar NHK, tur arī to apstiprināja. Laikam kaut kāds pārpratums.

-     Es negribētu ar viņu skaidroties.

-    Nē, es ari negribu, ka šai vietai jebkādā veidā pievērš uzmanību. Un man nepatīk nekādi pārpratumi.

-     Pasaule ir pārpratumu pilna.

-     Pasaule ir pasaule, un es esmu es, Tamaru atteica. Ja pamanāt kaut vai kādu sīkumu, uzreiz man paziņojiet.

-     Vai "Pirmsākumos" ir kāda kustība?

-   Liels klusums. It kā nekas nebūtu noticis. Gan jau paslepus kaut kas notiek, taču no ārpuses neko nemana.

-     Es dzirdēju, ka jums organizācijā esot informācijas avots.

-     Informācija pienāk, bet tikai par sīkumiem, nekā vērtīga. Kontrole organizācijas iekšienē pastiprinājusies. Krāns cieši aizgriezts.

-    Taču mani viņi meklē, vai ne?

-    Pēc vadoņa nāves organizācijā, saprotams, iestājies liels tukšums. Pagaidām vēl nav skaidrs ne par viņa pēcteci, ne to, kurā virzienā organizācija pagriezīsies. Taču neatkarīgi no tā visa savu viedokli par to, ka jūs jāatrod, viņi nav mainījuši. Tas ir gandrīz vienīgais skaidri zināmais fakts.

-     Ne pārāk iepriecinošs fakts.

-     Svarīgi, ka fakti ir patiesi un precīzi. Iepriecināšanai ir otršķirīga nozīme.

-    Lai tur kā, Aomame sacīja, ja mani noķers un noskaidrosies patiesība, tad ari jums būs nepatikšanas.

-     Tāpēc vajadzētu pēc iespējas ātrāk pārcelties uz tādu vietu, kur viņi nevarētu jūs atrast.

-    To es labi saprotu. Taču, lūdzu, vēl mazliet pagaidiet.

-    Viņa sacīja, ka šo gadu ļausim nogaidīt. Tāpēc es, protams, arī gaidu.

-    Paldies.

-     Man nevajag pateikties.

-     Lai kā arī būtu, Aomame turpināja, ir viena lieta, ko man vajadzētu ar nākamo piegādi. Man nav īsti ērti par to runāt ar vīrieti.

-    Es esmu kā mūra siena, Tamaru sacīja. Turklāt vēl gejs no augstākās līgas.

-     Man vajadzētu grūtniecības testu.

Klusums. Tad Tamaru ierunājās:

-    Jums šķiet, ka šāds tests ir vajadzīgs.

Tas nebija jautājums. Tāpēc Aomame neatbildēja.

-    Tātad šķiet, ka jūs varētu būt stāvokli? Tamaru vaicāja.

-    Tā nav.

Tamaru galvā kaut kas sāka griezties. Labi ieklausoties, to varēja sadzirdēt.

-    Jums nešķiet, ka esat stāvoklī, bet testu jums vajag. -Jā-

-     Man tas izklausās kā mīkla.

-     Es šobrīd diemžēl neko vairāk nevaru pateikt. Man pietiks ar parastu, aptiekā pirktu komplektu. Un tad vēl grāmatu par sievietes anatomiju un menstruāciju fizioloģiju.

Tamaru atkal apklusa. Klusums bija ciets un saspringts.

-    Es pēc brīža piezvanīšu vēlreiz, viņš sacīja. Nebūs iebildumu?

-     Protams, ne.

Tamaru dziļi rīklē klusi noklepojās. Tad nolika klausuli.

Telefons iezvanījās pēc piecpadsmit minūtēm. Tā bija vecā kundze no Adzabu. Aomame tik sen nebija runājusi ar viņu. Šķita, ka Aomame atgriezusies ziemas dārzā, ka apkārt lidinās brīnišķie tauriņi un laiks plūst lēni, ka viņu apņem siltais gaiss.

-     Kā jums klājas?

Dzīvoju lēnā garā, Aomame atbildēja. Izstāstīja to, ko vecā kundze gribēja zināt, kāds ir viņas dienas režīms, kā trenējas, kā gatavo ēdienu.

Vecā kundze sacīja:

-    Nav viegli tā dzīvot, neizejot ārpus mājas. Bet jūs esat cilvēks ar stipru gribu, par jums nav īpaši jāraizējas. Gan jau jūs to izturēsiet. Es gan domāju, ka jums pēc iespējas ātrāk vajadzētu doties no turienes prom un pārcelties uz drošāku vietu. Taču jūs, lai kādu iemeslu dēļ, gribat tur palikt ilgāk, iemesls mums nav skaidrs, bet iespēju robežās mēs jūsu viedokli respektēsim.

-     Esmu jums par to pateicīga.

-    Nē, ko jūs. Tieši man jābūt pateicīgai jums. Jūs lieliski pastrādājāt. Uz brīdi iestājās klusums. Pēc tam vecā kundze sacīja: Jums vajagot grūtniecības testu, vai tā?

-    Man mēnešreizes aizkavējušās apmēram par trim nedēļām.

-    Jums mēnešreizes vienmēr bijušas regulāras?

-     Kopš sākās desmit gadu vecumā, tā ik pēc divdesmit deviņām dienām, ne par dienu nenovirzoties. Tik precīzi kā mēness fāzes. Ne reizi nav izkritušas.

-Jūs šobrīd esat neierastos apstākļos. Šādā situācijā gan dvēseles līdzsvars, gan organisma ritms var būt traucēti. Nebūtu nekas neparasts, ja mēnešreižu nebūtu vai ja tās kavētos.

-     Tā ar mani nekad vēl nav noticis, bet es saprotu, ka tā varētu būt.

-     Cik noprotu no tā, ko jūs sacījāt Tamaru, jums nav grūtniecības pazīmju.

-    Man pēdējo reizi dzimumattiecības ar vīrieti bija jūnija vidū. Pēc tam nekā tāda nav bijis.

-    Bet, neraugoties uz to, jūs domājat, ka varētu būt stāvoklī. Vai tam ir vēl kāds iemesls, izņemot to, ka aizkavējušās mēnešreizes?

-     Es vienkārši to jūtu.

-    Tikai jūtat?

-     Manī ir tāda sajūta.

-     Vai jums ir tāda sajūta, ka notikusi apaugļošanās?

Aomame sacīja:

-    Atcerieties, jūs reiz runājāt par olšūnām. Tajā vakarā, kad bijām aizgājušas pie Cubasas. Ka sievietei piedzimstot ir dots noteikts skaits olšūnu.

-     Atceros. Apmēram četrsimt olšūnu, un katru mēnesi viena aiziet, patiešām mēs par to runājām.

-     Un manī patiešām ir tāda sajūta, ka viena no tām ir apaugļota. "Sajūta" varbūt nav precīzs izteikums, es arī neesmu par to pārliecināta.

Vecā kundze brīdi to pārdomāja.

-     Esmu dzemdējusi divus bērnus. Tāpēc saprotu jūsu teikto par sajūtu. Taču jūs sakāt, ka esat kļuvusi grūta bez dzimumsakariem ar vīrieti. To gan ir grūti saprast.

-     Man tieši tāpat.

-     Piedodiet, ka uzdodu šādu jautājumu, bet vai ir iespējams, ka jums bijušas dzimumattiecības, pašai neesot pie apziņas?

-     Nē, tas nav iespējams. Esmu bijusi pie skaidras apziņas.

Vecā kundze rūpīgi izraudzījās vārdus:

-     Es aizvien esmu uzskatījusi jūs par ļoti savaldīgu, loģiski domājošu cilvēku.

-   Tāda es vismaz vienmēr esmu gribējusi būt, Aomame sacīja.

-    Un tomēr jūs domājat, ka esat palikusi stāvoklī, nesaej oties ar vīrieti?

-     Es domāju, ka tāda varbūtība pastāv. Atklāti sakot, Aomame teica, es, protams, saprotu, ka tas izklausās neiespējami un nesakarīgi.

-     Es saprotu, vecā kundze sacīja. Lai kā arī būtu, pagaidīsim rezultātus. Rīt atsūtīsim grūtniecības testu. Ar parasto piegādi, parastajā laikā. Drošības labad ieliksim vairāku veidu testu komplektus.

-     Paldies, Aomame pateicās.

-    Ja patiešām notikusi apaugļošanās, kad apmēram tas varēja būt?

-     Laikam tajā naktī. Kad es devos uz viesnīcu Okura un bija tas briesmīgais negaiss.

Vecā kundze nopūtās.

-    Vai jūs varat konkretizēt?

-Jā. Mēģināšu sarēķināt. Tā ir sakritība, bet tā bija diena, kad es visvieglāk varēju palikt stāvoklī.

-    Ja tā, tad jūs varētu būt otrajā mēnesi?

-    Tā iznāk, Aomame sacīja.

-     Vai jums no rītiem ir nelabi? Parasti šajā ziņā tas ir visgrūtākais laiks.

-     Pilnīgi nemaz. Nezinu kāpēc.

Vecā kundze nogaidīja, tad, rūpīgi apsvērdama vārdus, teica:

-    Ja testa rezultāts būs pozitīvs, kāda būs jūsu pirmā reakcija?

-     Es noteikti domāšu par to, kas ir bērna bioloģiskais tēvs. Saprotams, man šis jautājums būs ļoti svarīgs.

-    Taču jums nav ne jausmas, kurš tas varētu būt?

-     Šobrīd nav.

-     Skaidrs, vecā kundze maigi noteica. Lai kas ari notiktu, es vienmēr būšu jums līdzās. Izdarīšu visu, kas ir manos spēkos, lai jūs pasargātu. Lūdzu, to neaizmirstiet.

-     Piedodiet, ka manis dēļ sanāk tik apgrūtinošas sarunas, Aomame sacīja.

-    Nē, tas nav nekāds apgrūtinājums. Sievietēm šis ir vissvarīgākais jautājums. Sagaidīsim testa rezultātus un tad kopā izdomāsim, kā labāk rīkoties, vecā kundze teica.

Tad klusi nolika klausuli.

Kāds klauvēja pie durvīm. Aomame guļamistabā uz grīdas izpildīja jogas vingrojumus. Viņa sastinga un ieklausījās. Klauvēja stipri un uzstājīgi. Viņa šo skaņu atcerējās.

Aomame izņēma no atvilktnes pistoli, noņēma drošības slēdzi. Ieslidināja lodi aptverē. Aizbāza pistoli aiz treniņbiksēm, klusi izgāja ēdamistabā. Abām rokām satvērusi softbola metāla nūju, stāvēja un skatījās tieši uz durvīm.

-    Takai kundze, varena balss dārdināja. Takai kundze, vai esat mājās? Es esmu no NHK, mūsu visu kopējā NHK. Iegriezos saņemt abonentmaksu.

Nūjas roktura daļa bija aplīmēta ar izolācijas lenti, lai neslīdētu.

-Takai kundze, es laikam atkārtojos, bet zinu, ka jūs esat tur iekšā. Labāk nespēlēsim paslēpes. Takai kundze, jūs esat tur iekšā un dzirdat manu balsi.

Vīrietis atkārtoja to pašu, ko pagājušajā reizē. It kā atskaņotu kaseti.

-     Es solījos atnākt vēlreiz. Jūs domājāt, ka tie bija tikai draudi? Nē, es vienmēr izpildu solīto. Un to maksu, kas jāievāc, es vienmēr ievācu. Takai kundze, jūs esat tur iekšā, slepus klausāties. Un domājat tā: ja es būšu pavisam klusa, gan jau tam naudas iekasētājam apniks un viņš liksies mierā.

Atkal spēcīgi klaudzināja pa durvīm. Divdesmit vai divdesmit piecas reizes. Kādas tam vīrietim vispār ir rokas, Aomame nodomāja. Un kāpēc viņš nepiezvana pie durvīm?

-   Un tagad jūs atkal domājat tā, abonentmaksas iekasētājs gluži vai lasīja viņas domas. Tam vīrietim gan ir stipras rokas. Nez cik reižu dauza pa durvīm, un rokas laikam nemaz nesāk sāpēt. Un tad vēl jums liekas tā. Kāpēc viņš klauvē, pie durvīm ir ierīkots zvans, kāpēc nevar piezvanīt?

Aomame nevilšus briesmīgi saviebās.

Abonentmaksas iekasētājs turpināja:

-     Nē, nē, es nu gan neiešu zvanīt pie durvīm. Ja es tā darītu, tad tikai noskanētu tāds dzin-dzin, un viss. To var izdarīt jebkurš nospiest pogu, lai atskan nekaitīga zvana skaņa. Bet klauvēšanā ir personība. To rada cilvēks, īsts cilvēks, īstenībā, tur ir tiešas emocijas. Saprotams, rokas pasāp. Es jau neesmu Dzelzs cilvēks nr. 28. Taču neko nepadarīsi. Tāds man darbs. Un darbā kā jau darbā ir labās un sliktās puses, tās nav nošķiramas. Vai tā nav, Takai kundze?

Atkal atskanēja klauvējieni. Divdesmit septiņi pēc kārtas. Ar regulāriem intervāliem. Aomames rokas, turot softbola nūju, sāka svīst.

-      Takai kundze, cilvēkiem, kas uztver ētera viļņus, ir jāmaksā NHK abonentmaksa. Tā ir noteikts likumā. Tur neko nevar darīt. Tādi ir šis pasaules likumi. Vai jūs negribētu no laba prāta samaksāt? Nav tā, ka man vairāk par visu patiktu klauvēt pie durvīm. Takai kundze, jums jau arī negribas, lai šis nepatikšanas turpinās nezin cik ilgi? Tāpēc ir jāizdara tikai viena lieta no laba prāta jāsamaksā abonentmaksa. Un dzīve atkal ritēs rāmi, kā parasti.

Vīrieša balss vareni atbalsojās gaitenī. Aomame nodomāja, ka vīrietis izbauda pats savu pļāplgumu. Viņam patīk izsmiet, izzobot un apvainot cilvēkus, kas nav samaksājuši abonentmaksu. Balsī skanēja perverss prieks.

-    Takai kundze, jūs gan esat spītīga. Iespaidīgi. Kā tāds mlkstmiesis jūras dibenā, nez cik ilgi klusēsiet. Bet es zinu, ka jūs tur esat. Jūs esat tur iekšā, nenolaižat acis no durvīm. No saspringuma paduses sasvīdušas. Ko teiksiet, vai tā nav?

Trīspadsmit klauvējieni. Klusums. Aomame pamanīja, ka paduses tik tiešām sasvīdušas.

-     Labi, šodien beigšu. Bet drīz atkal iegriezīšos. Man nezin kāpēc šīs durvis sāk iepatikties. Durvis ari ir visādas. Tīri labas durvis. Labi klaudzināmas. Citādi man miera nebūs, ja te tā regulāri nepiestaigāšu pieklaudzināt. Nu labi, Takai kundze, tātad pagaidām.

Tad iestājās klusums. Vai abonentmaksas iekasētājs tiešām aizgājis? Taču soļu troksni nedzirdēja. Varbūt tikai izlicies, ka aiziet, bet pats stāv ārā pie durvīm un gaida. Aomame satvēra ciešāk softbola nūju. Tā nogaidīja tikai divas minūtes.

-     Es vēl esmu tepat, abonentmaksas iekasētājs paziņoja. Ha, ha, ha! Domājāt, ka būšu jau aizgājis? Sameloju! Piedodiet, Takai kundze. Tāds nu es esmu.

Varēja dzirdēt, kā viņš nokrekšķinās. Samākslota, tīša krekšķēšana.

-    Es šo darbu daru jau ilgi. Un tā esmu iemācījies saskatīt, kāds cilvēks stāv aiz durvīm. Es nemeloju. Daudzi slēpjas aiz durvīm, lai tikai nebūtu jāmaksā abonentmaksa. Desmitiem gadu ar tādiem strādāju. Paklausieties, Takai kundze!

Viņš pieklauvēja trīs reizes, tik stipri vēl nebija klaudzinājis.

-    Paklausieties, Takai kundze, jūs tur, ierakusies smiltis, slēpjaties jūras dibenā, ļoti prasmīgi slēpjaties. Izliekoties. Taču pat tā jums beigu beigās neizdosies izbēgt. Noteikti kāds atnāks un šīs durvis atvērs. Patiešām. Es jums to garantēju, es, no mūsu visu kopējā NHK. Lai cik gudri jūs arī slēptos, beigu beigās tā ir tikai izlikšanās. Tas nav risinājums.

Takai kundze! Es nu pamazām iešu. Palieciet sveika. Šoreiz es nemeloju. Patiešām eju prom. Bet drīzumā iegriezīšos atkal. Ja kāds klauvē, tad ziniet esmu klāt. Nu tad pagaidām, Takai kundze!

Soļu troksni nedzirdēja. Viņa nogaidīja piecas minūtes. Tad piegāja pie durvīm un ieklausījās. Pēc tam paskatījās pa durvju actiņu. Gaitenī nevienu nemanīja. Izskatījās, ka abonentmaksas iekasētājs no tiesas aizgājis.

Viņa nolika pistoli virtuvē uz letes. Izņēmusi lodi no aptveres un uzlikusi drošinātāju, ielika pistoli atvilktnē pie biezajām zeķbiksēm. Tad apgūlās uz dīvāna un aizvēra acis. Vīrieša vārdi joprojām atbalsojās ausīs.

Taču pat tā jums beigu beigās neizdosies izbēgt. Noteikti kāds atnāks un šīs durvis atvērs.

Vismaz šis vīrietis nav no "Pirmsākumiem". Viņi darbojas klusāk un distancētāk. Stāvēt dzīvokļu nama gaitenī un bļaustīties, apsaukāties un draudēt nebūtu viņu stilā. Tā viņi nedarbojas. Aomame iedomājās Skūto un Zirgasti. Viņi piezagtos bez skaņas. Viņus pamanītu tikai tad, kad abi jau stāvētu aiz muguras.

Aomame pagrozīja galvu. Lēni ieelpoja un izelpoja.

Varbūt viņš tiešām ir abonentmaksas iekasētājs. Taču dīvaini, ka nepamanīja uzlīmi par samaksu. Aomame bija pārbaudījusi tā patiešām bija uz durvīm. Varbūt jucis? Taču vīrieša vārdi šķita savādi reāli. Likās, ka viņš patiešām sajūt, ka aiz durvīm kāds ir. Spēj uzost vai apgalvo, ka spēj uzost manus noslēpumus. Bet viņš nevar pats ar varu atvērt durvis un ienākt dzīvoklī. Durvis jāatver no iekšpuses. Taču, lai kas notiktu, es nedomāju vērt durvis vaļā.

Nē, tā es nevaru apgalvot. Varbūt kaut kad atvēršu durvis no iekšpuses. Piemēram, ja rotaļlaukumā ieraudzītu Tengo, es bez šaubīšanās atvērtu durvis un skrietu uz parku. Lai kas arī mani tur gaidītu.

Aomame apsēdās uz balkona dārza krēslā, kā aizvien vēroja rotaļlaukumu pa balkona malu spraugām. Uz soliņa zem gobām sēdēja jauns pāritis vidusskolēnu formas tērpos, ar nopietnu sejas izteiksmi kaut ko pārsprieda. Divas jaunas māmiņas ar mazuļiem, kas vēl nebija sasnieguši bērnudārza vecumu, bērnus smilšu kastē no acīm neizlaižot, aizrautīgi tērgāja. Parasta pēcpusdienas ainiņa rotaļlaukumā. Aomame ilgi vērās uz tukšo slidkalniņu.

Pēc tam piespieda plaukstu pie vēdera lejasdaļas. Aizvēra acis un ieklausījās. Nebija šaubu tur kaut kas bija. Kaut kas dzīvs. Viņa to saprata.

-    Daughter, viņa klusi nočukstēja.

-    Mother, kāds atbildēja.

9. NODAĻA Tengo kamēr vēl izeja vaļā

Četrotne, paēdusi grilēto gaļu, pārcēlās uz kādu bāru dziedāt karaoke un tur iztukšoja pudeli viskija. Kad līksmās dzīres bija galā, pulkstenis vēl nebija ne desmit. Viņi devās prom no bāra, un Tengo gāja pavadīt jauno māsiņu Adači uz mājām. Pārējās devās uz tuvējo autobusa pieturu pie stacijas un ļāva notikumiem ritēt savu gaitu. Tengo un Adači minūtes piecas gāja līdzās pa tukšo ielu.

-    Tengo, Tengo, Tengo, viņa, kā dziesmu dziedādama, skaitīja. Labs vārds, ļoti viegli izrunāt.

Māsiņa Adači bija iedzērusi, bet viņai ari pirms tam bija sārti vaigi, tāpēc, paskatoties sejā, reibuma pakāpe nebija nosakāma. Vārdu galotnes izrunāja skaidri, soļoja taisni. Nemaz neizskatījās noreibuši. Bet cilvēki noreibst dažādi.

-     Es pats visu laiku uzskatīju, ka man ir jocīgs vārds, Tengo noteica.

-     Nu nemaz nav jocīgs. Tengo kungs. Labi izklausās, viegli atcerēties. Lielisks vārds.

-   Ja reiz esam sākuši par to runāt, es nezinu tavu vārdu. Visas tevi sauca par "Ku".

-     Tas ir mīļvārdiņš. Pilnā vārdā mani sauc Kumi Adači. Diezgan nejēdzīgs vārds.

-    Kumi Adači, Tengo skaļi atkārtoja. Nav slikts. Kompakts, bez liekiem rotājumiem.

-     Paldies, Kumi Adači atteica. Ja tā to raksturo, tad sāku justies kā Honda Civic.

-     Es gribēju paslavēt.

-    Zinu, zinu. Ari uzrāviens labs, viņa sacīja. Tad saņēma Tengo roku. Vai drīkstu? Tā ir patīkamāk iet kopā. Tik mierīgi.

-    Protams, Tengo atteica. Sajutis Kumi Adači rokas satvērienu, viņš atcerējās Aomami pamatskolas klasē. Pieskāriens atšķīrās. Taču bija arī kaut kas kopīgs.

-     Es jūtos noreibuši, Kumi Adači sacīja.

-    Tiešām?

-    Tiešām.

Tengo vēlreiz nopētīja māsiņu profilā.

-     Nu, tas gan nemaz nav pamanāms.

-     No ārpuses nevar redzēt. Bet iekšēji gan esmu piedzērusies.

-     Diezgan daudz jau arī izdzēri.

-    Jā, tiešām, daudz gan. Tik daudz sen nebija dzerts.

-    Laiku pa laikam kaut ko tādu vajag, Tengo atkārtoja māsiņas Tamuras teikto.

-     Protams. Kumi Adači uzsvērti māja ar galvu. Šad tad cilvēkam kaut ko tādu vajag. Pēc sirds patikas saēsties garšīgus ēdienus, iedzert, skaļi dziedāt, patrit mēli. Tengo kungs, vai jums ari tā ir? Jūs arī kādreiz nolemjat tā izvēdināt galvu? Izskatās, ka parasti jūs dzīvojat rāmi un nosvērti.

Tengo, to uzklausījis, aizdomājās. Vai viņš pēdējā laikā būtu izklaidējies? Mēģināja atcerēties laikam gan nebija. Nevarētu teikt, ka izlemt izvēdināt galvu būtu viņa dabā.

-     Laikam ne pārāk bieži, Tengo noteica.

-     Cilvēki ir dažādi.

-    Jā, cilvēki domā un jūt dažādi.

-     Un katrs piedzeras pa savam, māsiņa nospurdza.

-     Bet to vajag. Arī jums Tengo.

-    Var jau būt, Tengo atteica.

Kādu brīdi abi, rokās sadevušies, klusēdami gāja pa naksnīgo ielu. Tengo pamanīja, ka viņas runas veids mainījies. Ģērbusies medmāsas formā, viņa bija diezgan atturīga. Bet civildrānās, varbūt arī alkohola iespaidā izteiksme pēkšņi kļuva samērā brīva. Šāda atklāta valoda Tengo kādu atgādināja, kādu salīdzinoši nesen satiktu cilvēku.

-     Tengo kungs, vai esat pamēģinājis hašišu?

-     Hašišu?

-     Kaņepju sveķus.

Tengo ievilka plaušās nakts gaisu, tad izelpoja.

-     Nē, neesmu.

-     A, negribat drusku pamēģināt? Kumi Adači jautāja.

-     Nomēģināsim abi kopā. Man mājās ir.

-    Tev ir hašišs?

-    Jā. Pēc izskata nepateiksi?

-    Tik tiešām, Tengo nepārliecinoši noteica. Boso pussalā, mazā piekrastes pilsētiņā dzīvojoša veselīga sārtvaidze, medmāsa, slēpj dzīvoklī hašišu. Un piedāvā Tengo to kopā uzsmēķēt.

-     Kur tu kaut ko tādu dabūji? Tengo pavaicāja.

-    Mana draudzene no vidusskolas laikiem pagājušajā mēnesī uzdāvināja dzimšanas dienā. Atveda no Indijas kā suvenīru, Kumi Adači sacīja, stipri sašūpodama Tengo roku.

-    Par mēģinājumiem ievest marihuānu sods ir bargs. Japānas policijai šajā ziņā ir stingra nostāja. Lidostās visu apošņā narkotiku meklēšanā speciāli apmācīti suņi.

-     Viņa par tādām lietām īpaši nedomā, Kumi Adači atteica. Ieveda bez nepatikšanām. Pamēģināsim kopā. Laba kvalitāte, iedarbīgs. Es papētīju no medicīniskā viedokļa raugoties, tas nav nekas bīstams. Es nesaku, ka tas nerada atkarību, bet salīdzinājumā ar tabaku, alkoholu un kokaīnu tā ir viegla narkotika. Likumos visur īpaši uzsvērta atkarība, bet tas patiešām ir pārspīlēti. Šajā ziņā spēlēt pačinko ir daudz bīstamāk. Paģiru nebūs, un, Tengo kungs, galva būs pamatīgi izvēdināta.

-     Pati esi mēģinājusi?

-     Protams. Diezgan patīkami.

-     Patīkami? Tengo noteica.

-     Pamēģiniet pats, tad sapratīsiet, Kumi Adači atkal nospurdzās. Vai zināt ko? Anglijas karaliene Viktorija to lietoja stipru menstruālo sāpju gadījumā, pretsāpju līdzekļu vietā vienmēr smēķēja marihuānu. Viņas personiskais ārsts izrakstīja atbilstošu recepti.

-     Patiešām?

-     Es nemeloju. Grāmatā tā rakstīts.

Viņš gribēja pavaicāt, kurā grāmatā, tomēr pārdomāja. Negribēja ilgāk nodarboties ar karalienes Viktorijas mēnešreižu sāpēm.

-    Cik gadu tev pagājušajā mēnesi palika? Tengo mainīja sarunas tematu.

-     Divdesmit trīs. Jau pieaudzis cilvēks.

-    Protams, Tengo noteica. Pašam bija palicis trīsdesmit, taču viņš gan neapgalvotu, ka ir pieaudzis cilvēks. Tikai tāds, kurš šajā pasaulē nodzīvojis trīsdesmit gadus.

-     Māsa šodien nakšņo pie sava drauga. Mājās neviena nav. Nevajag kautrēties. Varat palikt pie manis. Rit nav mana maiņa. Bez steigas.

Tengo īsti nezināja, ko atbildēt. Viņam jaunā māsiņa gluži dabiski patika. Cik varēja spriest, arī viņš patika Kumi Adači. Turklāt viņa uzaicina Tengo pie sevis. Tengo paraudzījās debesis. Bet debesis sedza biezi, pelēki mākoņi, mēnesi nemanīja.

-     Es jau vienreiz pamēģināju kopā ar to draudzeni, Kumi Adači sacīja. Pirmo reizi. Sajūta tāda, it kā ķermenis lidinātos gaisā. Ne pārāk augstu, piecus sešus centimetrus virs zemes. Lidināties tādā augstumā ir ļoti patīkami. īsti labas izjūtas.

-    Ja nokrīt, nesāp?

-    Nē, ir tiešām labi. Jūties mierīga, pasargāta. It kā būtu ietīta gaisa kūniņā. Es esmu daughter, pilnīgi iekšā gaisa kūniņā, otrā pusē neskaidri saredzu mother stāvu.

-    Daughter? Tengo noteica. Paša balss izklausījās pārsteidzoši skarba. Mother?

Jaunā māsiņa, kaut ko dungodama, cieši satvērusi viņa roku, soļoja tālāk pa tukšo ietvi. Auguma ziņā abi bija nesaderīgi, bet Kumi Adači tam nepievērsa nekādu uzmanību. Ik pa brīdim garām pabrauca kāda mašīna.

-     Mother un daughter, no grāmatas "Gaisa kūniņā", jūs to nezināt? viņa teica.

-     Zinu.

-     Esat lasījis?

Tengo klusēdams pamāja.

-   Jā. Tad nevajadzēs gari skaidrot. Man tā grāmata briesmīgi ļoti patīk. Vasarā nopirku un izlasīju trīs reizes. Tiešām kaut kas nebijis, ka es kādu grāmatu lasītu trīs reizes. Un, kad pirmoreiz mūžā pamēģināju hašišu, iedomājos, ka tādas ir izjūtas gaisa kūniņā iekšā. Kaut kur ietīts, gaidi piedzimšanu. Un mother tevi sargā.

-     Vai tu redzēji mother1

-Jā. Es to saredzēju. No gaisa kūniņas iekšienes nedaudz var redzēt ārpusi. Bet no ārpuses iekšā nevar ieskatīties. Tā iekārtots. Taču mother seju saredzēt nevar. Tikai neskaidras kontūras. Bet es sapratu, ka tā ir mana mother. Skaidri sajutu. Tas cilvēks ir mana mother.

-     Gaisa kūniņā galu galā laikam ir kaut kas dzemdei līdzīgs.

-     Var jau būt. Saprotams, es neatceros, kā bija dzemdē. Tāpēc nevaru precīzi salīdzināt. Un Kumi Adači atkal iespurdzās.

Divstāvu dzīvokļu nams bija tāds, kādi bieži sastopami provinces priekšpilsētās. Ēka celta salīdzinoši nesen, taču jau sāka parādīties defekti. Kāpnes gar nama ārsienu grabēja, durvis slikti vērās. Kad garām brauca smagās automašīnas, logu rūtis nodrebēja. Sienas bija pavisam plānas, ja kāds kaut kur spēlētu basģitāru, viss nams pārvērstos par pastiprinātāju.

Tengo īpaši nekāroja nomēģināt hašišu. Jau būdams skaidrā prātā, viņš dzīvoja pasaulē ar diviem mēnešiem, sevišķas vajadzības deformēt šo pasauli vēl vairāk nebija. Turklāt viņš pret Kumi Adači neizjūta seksuālu iekāri. Protams, šī divdesmit trīs gadus jaunā māsiņa viņam patika. Taču patika un iekāre nav viens un tas pats. Vismaz Tengo tā šķita. Tāpēc, ja vien viņa nebūtu sākusi runāt par mother un daughter, Tengo, izdomājis atbilstošu ieganstu, būtu ielūgumu noraidījis un pie viņas uz mājām neietu. Iekāptu autobusā vai, ja autobuss neietu, brauktu ar taksometru. Atgrieztos viesu namā. Galu galā šī taču ir kaķu pilsēta. Te bīstamas vietas pēc iespējas jāapiet ar līkumu. Bet, izdzirdējis vārdus mother un daughter, viņš nespēja saņemties noraidīt viņas ielūgumu. Varbūt viņa varētu dot kādu mājienu par to, kāpēc pansionāta palātā gaisa kūniņā parādījās Aomame mazas meitenes apveidā.

Adači dzīvoja parastā dzīvoklī kopā ar savu divdesmitgadīgo māsu. Divas mazas guļamistabas, ar ēdamistabu apvienota virtuve, neliela dzīvojamā istaba. Kaut kur salasītas standarta mēbeles, neinteresantas un bezpersoniskas.

Uz ēdamgalda lamināta virsmas nolikta neiederīga, skaista Tiffany imitācijas lampa. Ja pavēra aizkarus ar sīko puķu rakstu, pa logu varēja redzēt lauku un tālāk tumšu jaukto koku mežu. Laba redzamība, skatienam nekas netraucēja. Taču tur redzamā ainava īpaši neielīksmoja.

Kumi Adači nosēdināja Tengo dzīvojamā istabā uz dīvāniņa. Skaistas formas sarkans, divvietīgs dīvāniņš, novietots tieši pretī televizoram. Tad viņa izņēma no ledusskapja Sapporo alus skārdeni un kopā ar glāzi nolika Tengo priekšā.

Pārģērbšos ērtākās drēbēs. Drusku pagaidiet, es tūlīt.

Tomēr viņa diezgan ilgi nenāca atpakaļ. No šaurā gaiteņa stūri iekārtotā skapja puses laiku pa laikam bija dzirdamas kaut kādas skaņas. Varēja saklausīt, kā atvilktnes atveroties un aizveroties ķeras. Kaut kas ar blīkšķi nokrita. Laikam tiešām viņa noreibuši stiprāk, nekā izskatās. Cauri plānajām sienām skanēja televizora troksnis no blakusdzīvokļa. Visu teikto skaidri sadzirdēt nevarēja, taču tas bija kāds humora raidījums, jo ik pēc desmit piecpadsmit sekundēm auditorija smējās. Tengo nožēloja, ka nebija stingri atteicies no viņas ielūguma. Tomēr vienlaikus kaut kur dvēseles kaktiņā juta, ka ir it kā uz šo vietu atnests un paša spēkos nebūtu no šejienes izvairīties.

Dīvāniņš bija lēts, mēbeļdrāna durstīja ādu. Arī formā bija kaut kāds defekts lai kā viņš grozītos, ērti iekārtoties nekādi neizdevās. Var būt, ka to vēl pastiprināja viņa paša neērtības izjūta. Tengo iedzēra malku alus, paņēma tālvadības pulti, kas stāvēja uz televizora. Kādu bridi to pētīja, it kā tā būtu kas īpašs, tad galu galā ieslēdza televizoru. Pārslēdzis vairākus kanālus, beidzot apstājās pie NHK ceļojumu programmas, kurā stāstīja par Austrālijas transkontinentālo dzelzceļu. Vienkārši tāpēc, ka salīdzinājumā ar citiem raidījumiem šis bija klusāks. Fonā skanēja oboja, raidījuma vadītāja maigā balsī vēstīja par transkontinentālā dzelzceļa elegantajiem guļamvagoniem.

Tengo, sēdēdams neērtajā dīvāniņā, bez īpašas aizrautības vēroja šīs ainas un domāja par "Gaisa kūniņu". Kumi Adači nezināja, ka īstenībā šo tekstu sarakstījis viņš. Bet kāda tam nozīme. Problēma bija tā, ka viņš, sīki un smalki aprakstīdams gaisa kūniņu, pats patiesībā par to nezināja pilnigi neko. Ne to, kas ir gaisa kūniņā, ne to, ko nozīmē mother un daughter, viņš nesaprata, rakstot "Gaisa kūniņu", un nebija sapratis arī tagad. Kumi Adači šī grāmata iepatikusies tik ļoti, ka pārlasījusi to trīs reizes. Kāpēc tā notiek?

Kumi Adači atgriezās brīdī, kad raidījumā sāka iepazīstināt ar restorānvagona ēdienkarti. Viņa apsēdās uz dīvāniņā līdzās Tengo. Mazajā dīvāniņā nu viņi sēdēja cieši kopā saspiedušies. Viņa bija pārģērbusies platā kreklā ar garām piedurknēm un pieskaņotas krāsas plānās kokvilnas biksēs. Uz krekla bija uzdrukāts lielizmēra smaidiņš. Tengo pēdējo reizi bija redzējis smaidiņu apdruku septiņdesmito gadu sākumā, kad no visiem mūzikas automātiem dārdināja Grand Funk Railroad. Taču krekls nemaz tik vecs neizskatījās. Tātad cilvēki kaut kur turpina ražot kreklus ar smaidiņu.

Kumi Adači izņēma no ledusskapja vēl vienu alus skārdeni, ar skaļu paukšķi attaisīja, ielēja sev glāzē alu un vienā paņēmienā izdzēra apmēram trešdaļu. Tad aizvēra acis kā apmierināts kaķis. Pēc tam pastiepa pirkstu uz televizora ekrāna pusi. Starp sarkanām klintīm izlocījās sliedes, pa tām brauca vilciens.

-     Kur tas ir?

-    Austrālijā, Tengo atbildēja.

-     Austrālijā, viņa noteica, it kā kaut ko meklēdama atmiņas dzīlēs. Austrālijā, tajā, kas dienvidu puslodē?

-    Jā, tajā, kur dzīvo ķenguri.

-    Viena mana draudzene ir bijusi Austrālijā, Kumi Adači sacīja, izberzēdama acu kaktiņus. Bija aizbraukusi tieši ķenguru pārošanās laikā. Pilsētā ķenguri ņēmušies pašā ielas vidū. Parkos, uz ceļiem, visur.

Tengo par to neko nevarēja pateikt, bija grūti to iedomāties. Viņš paņēma tālvadības pulti un izslēdza televizoru. Kad televizors apklusa, istabā pēkšņi iestājās klusums. Ari blakusdzīvoklī troksnis bija apklusis. Nakts bija klusa, tikai šad un tad pa ielu gar māju aizbrauca kāda automašīna. Vērīgi ieklausoties, tālumā varēja sadzirdēt klusu, apslāpētu skaņu. Nevarēja saprast, kas tā par skaņu, bet tai bija savs noteikts ritms. Ik pa brīdim tā norima, bet pēc kāda laika atkal atsākās.

-    Tā ir pūce. Dzīvo tuvējā mežā, naktīs klaigā, māsiņa paskaidroja.

Kumi Adači pielieca galvu un piekļāvās Tengo plecam, klusēdama saņēma viņa roku. Viņas mati kutināja Tengo kaklu. Dīvāniņš bija tikpat neērts kā pirmīt. Pūce mežā turpināja zīmīgi ūjināt. Tengo šo balsi uztvēra kā pamudinājumu. Un kā brīdinājumu. Pamudinošu brīdinājumu. Ārkārtīgi daudznozīmīgi.

-     Vai es neesmu pārāk aktīva? Kumi Adači pavaicāja.

Tengo uz to neatbildēja.

-    Tev drauga nav?

-     Smaga problēma, Kumi Adači, savilkusi bēdīgu seju, sacīja. Visi sakarīgie puiši, pabeiguši skolu, pārceļas uz Tokiju. Šajā apkaimē nav labu skolu, ari sakarīga darba te nav. Ko tur var padarīt.

-     Bet tu dzīvo šeit.

-Jā, mana alga nav nekāda lielā un darbs arī grūts, bet man te patīk dzīvot. Tomēr problēma ir atrast boifrendu, es jau meklēju tādu izdevību, bet negadās.

Sienas pulkstenis rādīja gandrīz desmit. Viesu nama ārdurvis slēdz vienpadsmitos, vēlāk iekšā netikt. Taču Tengo neizdevās veikli piecelties no neērtā divvietīgā dīvāniņā. It kā ķermenis būtu bez spēka. Varbūt tas bija dīvāniņā formas dēļ. Vai ari viņš piedzēries vairāk, nekā pašam šķita. Viņš izklaidīgi klausījās pūces ūjināšanā, juta, kā Kumi Adači mati kutina viņam kaklu, vēroja Tijfany lampas mesto izkliedēto gaismu.

Kumi Adači, kaut ko priecīgi dungodama, sagatavoja hašišu. Ar žileti smalki sakapāja hašiša gabalu kā žāvētu tunci, sapildīja to plakanā, speciālā pīpē, piemiedza acis, aizsmēķēja ar sērkociņu. Istabu piepildīja īpaši smaržojoši dūmi. Kumi Adači pirmā ievilka dūmus. Ievilka plaušās, ilgi aizturēja elpu, lēni izpūta. Tad ar žestiem rādija Tengo, lai viņš dara tāpat. Tengo paņēma pīpi un atkārtoja to pašu. Ievilka dūmus plaušās, aizturēja elpu. Pēc tam lēni izelpoja.

"Iā viņi lēni pēc kārtas uzpīpēja. Pa to laiku nesarunājās. Kaimiņi atkal bija ieslēguši televizoru, humora raidījums skanēja cauri sienām. Tagad mazliet skaļāk nekā iepriekš. Publika, varbūt stadionā, līksmi smējās, smiekli apklusa tikai reklāmas pauzēs.

Viņi pamīšus pīpēja minūtes piecas, bet nekas nenotika. Nekādas izmaiņas apkārtējā pasaulē nemanīja. Gan krāsas, gan formas, gan smaržas bija tās pašas. Pūce aizvien vēl ūjināja mežā. Kumi Adači mati tāpat vēl kutināja kaklu. Sēdēšana divvietīgajā dīvānā bija tikpat neērta. Pulksteņa rādītāji kustējās tādā pašā ātrumā, cilvēki televīzijas raidījumā skaļi smējās par kaut kādiem jokiem. Lai gan viņi smējās aizrautīgi, no tādiem smiekliem laimīgāki nekļūst.

-    Nekas nenotiek, Tengo sacīja. Laikam uz mani neiedarbojas.

Kumi Adači divreiz viegli uzsita Tengo pa celi.

-    Viss kārtībā. Mazliet jāpagaida.

Viņai bija taisnība. Tas pēkšņi notika. Atskanēja klikšķis, it kā pēkšņi būtu nospiests slepens slēdzis, un tad Tengo smadzenēs kaut kas tūļīgi sakustējās. It kā koka bļodiņa, kurā ielieta risu putra, sasvērtos uz sāniem. Smadzenes sakustējās, Tengo nodomāja. Kaut ko tādu Tengo piedzīvoja pirmo reizi izjust smadzenes kā kaut ko konkrētu. Sajust to stingrību. Pūces kliedzieni iekļuva iekšā pa ausīm un sakusa ar šo putru.

-    Mani iekšā ir pūce, Tengo noteica. Pūce nu bija kļuvusi par viņa apziņas daļu. Svarīgu, nenošķiramu daļu.

-     Pūce ir meža sargdievība. Vieda. Ierādīs mums nakts gudrības, Kumi Adači sacīja.

Kā lai atrod to gudrību? Pūce bija visur, un tās nebija nekur.

-     Nevaru izdomāt, ko pavaicāt, Tengo teica.

Kumi Adači saņēma Tengo roku.

-    Jautājumus nevajag. Pašam jāiet iekšā mežā. Tā ir visvienkāršāk.

Televīzijas programmas smiekli aizvien vēl skanēja cauri sienai. Tiem piejaucās aplausi. Laikam gan televīzijas režisora asistents, stāvēdams kamerai neredzamā vietā, cēla gaisā un rādija skatītājiem plāksnītes ar uzrakstiem "Smiekli" un "Aplausi". Tengo aizvēra acis un iztēlojās mežu. Pašam jāiet iekšā mežā. Tumšais, dziļais mežs ir little people valstība. Bet tur ir arī pūce. Pūce ir vieda, ierādīs nakts gudrības.

Tad pēkšņi, bez mazākā brīdinājuma, visas skaņas apklusa. It kā kāds būtu piezadzies Tengo no mugurpuses un aizbāzis viņam ausis. Kāds kaut kur aizvēra vāku, bet cits atvēra kādu citu. Izeja un ieeja apmainījās vietām.

Tengo attapās pamatskolas klasē.

Logs bija plaši atvērts, no dārza iekšā ieplūda bērnu balsis. Pēkšņi uzpūta vējš, pacēla un sapurināja baltos aizkarus. Līdzās stāvēja Aomame, cieši satvērusi viņa roku. Tā pati ierastā aina taču šoreiz kaut kas bija citādi nekā parasti. Viss bija tik skaidri saskatāms, gandrīz līdz nepazīšanai, izcēlās katrs mazākais sīkums. Visu priekšmetu apveidi un kontūras bija spilgti iezīmētas. Pietiktu pastiept roku, un tiem patiešām varētu pieskarties. Un nāsīs sitās ziemas sākuma pēcpusdienas smaržas, it kā kaut kas, kas tās slāpējis, nu pēkšņi būtu norauts nost. īstas smaržas. Tīrīšanas līdzekļa smarža. Tāfeles sūkļa smarža. Dārza stūri kurtuvē degošo lapu smarža. Tās visas nenošķirami sajaucās kopā. Viņš dziļi ieelpoja šis smaržas, sajūta bija tāda, it kā dvēsele padziļinātos un izplestos.

Tad vienā brīdī laika durvis no iekšpuses atvērās. Senā gaisma saplūda ar jauno gaismu. Vecais gaiss saplūda ar jauno gaisu. Šī gaisma un šis gaiss, Tengo nodomāja. Tam visam var piekrist. Vai tiešām visam? Kāpēc es līdz šim neatcerējos šo smaržu? Kaut ko tik vienkāršu. Šo pasauli tādu, kāda tā ir.

-     Es gribēju tevi satikt, Tengo teica Aomamei. Balss bija tāla un drebelīga.

-     Es arī gribēju jūs satikt, viņa atbildēja. Balss bija līdzīga Kumi Adači balsij. Robeža starp īstenību un iztēli pagaisa. Kad šķita, ka šo robežu izdevies saskatīt, bļodiņa sašķiebās un smadzenes nožļurkstēja.

Tengo sacīja:

-     Man vajadzēja daudz agrāk sākt tevi meklēt. Bet es to nespēju.

-    Vēl nav par vēlu. Jums izdosies mani atrast, meitene noteica.

-    Kā lai atrodu?

Atbildes nebija. To nevarēja izteikt vārdos.

-    Bet man izdosies tevi atrast, Tengo sacīja.

Meitene teica:

-    Jo es biju jūs atradusi.

-    Tu biji atradusi mani?

-    Atrodiet mani, meitene sacīja. Vēl var paspēt. Vēl ir laiks.

Baltie aizkari trīsuļoja kā aizkavējušies mirušo gari. Tas bija pēdējais, ko Tengo redzēja.

Tengo attapās šaurā gultā. Gaisma bija nodzēsta, tikai pa aizkaru spraugu ieplūstošais apgaismojums no laternām padarīja istabu nedaudz gaišāku. Viņam mugurā bija T krekls un bokseršorti. Kumi Adači bija uzģērbusi kreklu ar smaidiņa apdruku. Apakšveļas zem garā krekla nebija. Mīkstās krūtis spiedās viņam pie rokas. Pūce vēl aizvien ūjināja Tengo galvā. Jaukto koku mežs tagad bija viņā iekšā. Viņš naktī bija jaukto koku mežu visu ielaidis sevī.

Pat gulēdams vienā gultā ar jauno māsiņu, Tengo nejuta seksuālu iekāri. Kumi Adači, šķiet, arī viņu īpaši nekāroja. Viņa bija apskāvusi Tengo augumu un klusi smējās. Tengo nesaprata, kas te tik smieklīgs. It kā kāds kaut kur būtu pacēlis plāksnīti ar uzrakstu "Smiekli".

Un vispār cik ir pulkstenis? Viņš pacēla galvu un mēģināja saskatīt pulksteni, bet nekur to nemanīja. Kumi Adači pēkšņi pārstāja smieties un ar abām rokām apķērās Tengo ap kaklu.

-    Es esmu augšāmcēlusies. Kumi Adači siltā elpa kutināja Tengo ausi.

-    Tu esi augšāmcēlusies no nāves?

-    Jā, jo es vienreiz nomiru.

-    Tu vienreiz nomiri, Tengo atkārtoja.

-     Tajā naktī, kad lija auksts lietus, viņa sacīja.

-     Kāpēc tu nomiri?

-     Lai varētu augšāmcelties.

-    Tu esi augšāmcēlusies, Tengo teica.

-     Vairāk vai mazāk, viņa klusi nočukstēja. Dažādos veidos.

Tengo apdomāja šo izteikumu. Ko īsti nozīmē vairāk vai mazāk augšāmcelties? Viņa smadzenes bija lēnīgas un smagas, it kā pirmatnējā jūrā raisītos dzīvības aizmetņi. Taču nekur tālāk viņš netika.

-     No kurienes parādījās gaisa kūniņa?

-     Nepareizs jautājums, Kumi Adači atteica. Ha, ha. Viņa uzrausās Tengo virsū. Tengo gurni sajuta viņas kuplo

un biezo kaunuma apmatojumu. Kā daļu no viņas domām.

-     Kas vajadzīgs, lai augšāmceltos? Tengo vaicāja.

-     Lielākā problēma ar augšāmcelšanos ir tāda, mazā auguma māsiņa sacīja, it kā atklādama noslēpumu, ka cilvēks pats sevis dēļ nevar augšāmcelties. Tas jādara kāda cita dēļ.

-     Tātad to nozīmē vairāk vai mazāk?

-    Kad ausīs rīts, Tengo jāiet prom. Kamēr izeja vēl vaļā. Viņa vēlreiz piespieda kuplo kaunuma apmatojumu pie

Tengo gurniem. It kā gribēdama tur atstāt zīmi.

-     Ne jau par to ir runa, no kurienes nāk gaisa kūniņa. Lai cik arī gaidītu, tā neparādīsies.

-    Tu to zini?

-     Es vienreiz nomiru, viņa sacīja. Nomirt ir grūti. Daudz grūtāk, nekā šķiet. Un ārkārtīgi vientulīgi. Neiedomājami vientulīgi. To vajag paturēt prātā. Bet bez nāves nav augšāmcelšanās.

-     Bez nāves nav augšāmcelšanās?

-     Bet cilvēki dzīvodami tuvojas nāvei.

-    Dzīvodami tuvojas nāvei, Tengo, jēgu nesaprazdams, atkārtoja.

Baltie aizkari aizvien vēl plīvoja. Klasē gaisā sajaucās tāfeles sūkļa un tīrīšanas līdzekļa smarža. Degošo rudens lapu smarža. Kāds vingrinājās dziedāt plates pavadībā. Meitene cieši turēja Tengo roku. Ķermeņa lejasdaļa smeldza. Bet erekcijas nebija. Tas notiks pēc tam. Pēc tam vēlāk tas viņam šķita kā mūžības apsolījums. Mūžība kā bezgalīga taisne. Bļodiņa atkal sašķiebās, un smadzenes tūļīgi notrīsēja.

Pamodies Tengo uzreiz neaptvēra, kur īsti atrodas. Pagāja laiks, iekams atcerējās vakardienas notikumu secību. Pa spraugu puķainajos aizkaros iespīdēja rīta saules stari. Rīta putni līksmi vīteroja. Viņš gulēja ļoti saspiests šaurajā gultā. Un tādā pozā bija nogulējis visu nakti. Līdzās bija sieviete. Viņa gulēja, piespiedusi seju pie spilvena. Mati kā rīta rasas slacīti veselīgi zāles stiebri. Kumi Adači, Tengo nodomāja. Jaunā māsiņa, kurai nesen palicis divdesmit trīs. Viņa rokaspulkstenis bija uz grīdas pie gultas. Tas rādīja divdesmit minūtes pāri septiņiem. Septiņiem no rīta.

Tengo uzmanīgi, lai nepamodinātu māsiņu, izkāpa no gultas, pa aizkara spraudziņu paraudzījās ārā. Tur varēja redzēt kāpostu lauku. Kāposti rindojās, satupuši uz melnās zemes. Viņpus lauka pletās jaukto koku mežs. Tengo atcerējās pūces ūjināšanu. Tur vakarnakt klaigāja pūce. Nakts gudrības. Klausoties pūces balsī, Tengo kopā ar māsiņu pīpēja hašišu. Gurnos jautās atmiņas par viņas kaunuma apmatojumu.

Tengo aizgāja uz virtuvi un padzērās ūdeni no krāna ar saujām. Slāpes bija neremdināmas. Taču nekādu citu izmaiņu nebija. Nebija ne galvassāpju, ne sliktas pašsajūtas. Apziņa skaidra. Tikai bija kaut kāda pārāk izvēdināta sajūta. It kā kāds profesionāli būtu iztīrījis visas caurules. Ģērbies T kreklā un bokseršortos, iegāja vannas istabā, ilgi čurāja. Nopētīja pats savu seju svešajā spogulī. Sagulētiem matiem. Neskuvies.

Atgriezies istabā, saģērbās. Viņa novilktās drēbes bija izmētātas pa grīdu juku jukām kopā ar Kumi Adači drānām. Izģērbšanos viņš neatcerējās. Atrada kreisās un labās kājas zeķi, uzvilka džinsus, kreklu. Pa ceļam uzmina uz grīdas nomestam lielam, lētam gredzenam. Pacēla to un nolika uz naktsgaldiņa. Uzvilka džemperi, vējjaku paņēma rokā. Pārbaudīja, vai maks un atslēgas ir kabatā. Māsiņa, futonu līdz ausim uzvilkusi, gulēja ciešā miegā. Pat elpu nedzirdēja. Vai vajadzētu pamodināt? Lai kas būtu bijis un visdrīzāk nekā nebija -, abi tomēr bija gulējuši vienā gultā. Nebūtu pieklājīgi doties prom bez atvadīšanās. Tomēr viņa gulēja pārāk ciešā miegā. Turklāt šodien viņai nav jādežurē. Un, ja viņu pamodinātu, ko viņi divatā iesāktu?

Līdzās telefonam Tengo pamanīja piezīmju blociņu un pildspalvu. "Paldies par vakardienu. Bija jauki. Es atgriežos viesnīcā. Tengo." Pierakstīja ari laiku. Zīmīti nolika uz naktsgaldiņa, pirms brīža pacelto gredzenu uzlika tai virsū kā presi. Tad apāva nomītās kurpes un devās prom.

Netālu bija autobusa pietura, apmēram pēc piecām minūtēm pienāca autobuss, kas devās stacijas virzienā. Viņš kopā ar līksmiem vidusskolēniem aizbrauca līdz galapunktam. Kaut ari Tengo pārradās neskūts pēc astoņiem no rīta, viesu namā neviens neko neteica. Izskatījās, ka viņi pie tādām lietām pieraduši. Neko neteikuši, steigšus sāka gatavot viņam brokastis.

Tengo, paēdis siltu ēdienu, dzerdams tēju, domāja par iepriekšējās dienas notikumiem. Trīs medmāsiņas uzaicināja viņu iet kopā ēst grilētu galu. Pēc tam viņi tuvējā bārā dziedāja karaoke. Tad viņš aizgāja pie Kumi Adači uz mājām, tur, klausoties pūces ūjināšanā, pīpēja hašišu. Sajuta, ka smadzenes lēni plūst kā silta putra. Attapās pamatskolas klasē, sajuta dzestrā gaisa smaržu, sarunājās ar Aomami. Pēc tam gultā runāja ar Kumi Adači par augšāmcelšanos. Nepareizi jautājumi un daudznozīmīgas atbildes. Jaukto koku mežā pūce aizvien ūjināja, televīzijas humora raidījumā cilvēki smējās.

Dažiem brīžiem atmiņa pārskrēja pāri. Pāris savienojuma vietu pietrūka. Taču par pārējo atmiņas bija pārsteidzoši skaidras. Viņš varētu atkārtot katru vārdu. Tengo atcerējās pēdējos Kumi Adači sacītos vārdus. Tie bija kā padoms un brīdinājums.

"Kad ausīs rīts, Tengo jāiet prom. Kamēr izeja vēl vaļā."

Varbūt patiešām pienācis laiks doties prom. Viņš bija paņēmis atvaļinājumu un atbraucis uz šo pilsētu, lai vēlreiz satiktu desmitgadīgo Aomami. Tad apmēram divas nedēļas katru dienu devies uz pansionātu un lasījis tēvam priekšā grāmatas. Bet gaisa kūniņa neparādījās. Kad viņš gandrīz jau bija atmetis tam ar roku, Kumi Adači sagādāja viņam citu vīziju. Tajā viņš vēlreiz satikās ar mazo Aomami, pat sarunājās ar viņu. Vēl var paspēt mani atrast, Aomame sacīja. Nē, varbūt īstenībā to teica Kumi Adači. To nevarēja izšķirt. Lai būtu kā būdams, Kumi Adači bija augšāmcēlusies. Ne sevis, bet kāda cita dēļ. Tengo teiktajam ticēja. Tas bija svarīgi. Laikam.

Šī ir kaķu pilsēta. Te var dabūt kaut ko tādu, kas nekur citur nav atrodams. Tāpēc viņš kāpa vilcienā un brauca šurp. Taču tas bija saistīts ar risku. Ja var ticēt Kumi Adači mājieniem, risks bija letāls. Te tuvojas nelaimes, īkšķis niezēdams man teic.

Laiks atgriezties Tokijā. Kamēr vēl izeja vaļā, kamēr vilciens vēl piestāj stacijā. Bet pirms tam vēl jāiegriežas pansionātā. Jāatvadās no tēva. Šis tas vēl jānoskaidro.

10. NODAĻA ušikava pārliecinošu pierādījumu vākšana

Ušikava devās uz Ičikavu. Šķita, ka tas ir ļoti tālu. Taču patiesībā tā bija turpat pietika šķērsot upi un iebraukt Čibas prefektūrā -, no To kijas centra sasniedzama diezgan ātri. Pie stacijas viņš iekāpa taksometrā un pateica skolas nosaukumu. Nedaudz pāri vieniem ieradās pamatskolā. Pusdienu starpbrīdis bija beidzies, mācības atsākušās. No mūzikas klases skanēja kora dziesma, skolas dārzā sporta stundas laikā notika futbola spēle. Bērni klaigādami dzenāja bumbu.

Ušikavam atmiņas par pamatskolu nebija patīkamas. Viņam sporta nodarbības bija vājais punkts, īpaši nevedās bumbas spēlēs. Viņš bija maza auguma un lēns, turklāt ar astigmatismu. Un arī ar ļoti sliktu kustību koordināciju. Sporta stundas viņam pagāja kā ļaunākais murgs. Tomēr sekmes citos priekšmetos bija izcilas. Viņš bija gan apķērīgs, gan ari centīgi mācījās. (Tāpēc ari divdesmit piecu gadu vecumā nolika advokatūras eksāmenu.) Taču viņš nevienam nepatika un neviens viņu necienīja, vājās fiziskās iemaņas bija viens no iemesliem. Protams, ari sejas vaibsti bija problēma. Jau kopš bērnu dienām viņam bija liela, neglīta seja, šķība galvas forma. Biezo lūpu kaktiņi nošļukuši uz leju, izskatījās, ka no tiem kuru katru bridi sāks pilēt siekalas. (Tā tikai izskatījās, patiesībā viņš nekad nesiekalojās.) Mati asi un nesavaldāmi. Viņa āriene neraisīja citu simpātijas.

Pamatskolas gados viņš nebija īpaši runīgs. Pats gan apzinājās, ka, vajadzības spiests, varētu būt visai daiļrunīgs. Taču viņam nebija neviena tuva draugu, ar kuru sarunāties, tāpat kā nebija izdevības demonstrēt savu daiļrunību cilvēkos. Tāpēc parasti klusēja. Bet, kad citi runāja lai par ko tas arī būtu -, radinājās ieklausīties ļoti uzmanīgi. Vērodams, vai tajā neatradīs kaut ko sev noderīgu. Un šis paradums vēlāk kļuva par parocīgu darbarīku. Tas viņam palīdzēja noskaidrot daudz vērtīgu faktu. Viena no šīm vērtīgajām atklāsmēm bija: lielākā daļa cilvēku nedomā paši ar savu galvu. Un tie, kas nedomā, arī neieklausās citu cilvēku teiktajā.

Lai kā arī būtu, Ušikava no pamatskolas laikam nespēja atcerēties nevienu patīkamu dienu. Tāpēc jau doma vien, ka vajadzēs doties uz pamatskolu, viņu nomāca. Saitamas un Čibas prefektūra, protams, atšķiras, taču pamatskolas visā valstī ir līdzīgas. Vienāda struktūra, vienādi principi. Turklāt vēl Ušikava devās uz šo Ičikavas pamatskolu apzināti. Lieta bija svarīga, to nevarēja uzticēt citiem. Viņš bija piezvanījis uz skolas kanceleju un ar atbildīgo personu vienojies par tikšanos pusdivos.

Direktora vietniece bija neliela auguma sieviete pāri par četrdesmit. Smalkiem, patīkamiem sejas vaibstiem, diezgan eleganta. Pamatskolas direktora vietniece? Ušikava piešķieba galvu. Par tādu amatu viņš dzirdēja pirmo reizi. Taču viņš bija gājis skolā sensenos laikos. Daudz kas noteikti mainījies. Sieviete, līdz šim droši vien tikusies ar daudziem, dažādiem cilvēkiem, ne mazākajā mērā neizrādīja, ka Ušikavas neparastā āriene viņu pārsteigtu. Vai ari vienkārši bija pieklājīga. Viņa aizveda Ušikavu uz akurātu pieņemšanas telpu, uzaicināja viņu apsēsties un ari pati iekārtojās krēslā viņam pretī, tad plati pasmaidīja, it kā teikdama nu, tagad varēsim patīkami parunāties.

Viņa Ušikavam atgādināja meitenīti, ar kuru viņš pamatskolā bija mācījies vienā klasē. Skaista, labi mācījās, laipna, apzinīga. Labi audzināta, lieliski spēlēja klavieres. Skolotāju mīlule. Stundās Ušikava bieži skatījās uz šo meiteni. Lielākoties no mugurpuses. Taču ne reizi nebija ar viņu sarunājies.

-    Cik saprotu, jūs vēlaties kaut ko noskaidrot par vienu mūsu skolas absolventu, direktora vietniece iesāka.

-     Piedodiet, ka uzreiz neiedevu, Ušikava sacīja un pasniedza viņai vizītkarti. Tādu pašu, kādu bija iedevis Tengo. Ar amata nosaukumu "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrība, izpilddirektors". Viņš pasniedza to sievietei un izstāstīja to pašu safabricējumu, ko Tengo. Šis skolas absolvents Tengo Kavana esot viens no kandidātiem, kas pretendējot uz viņa organizācijas piešķirto stipendiju. Ušikava ievācot vispārēju informāciju par viņu.

-     Cik brīnišķīgi! direktora vietniece priecīgi noteica. Tas dara godu ari mūsu skolai. Ja vien tas būs manos spēkos, centīšos jums palīdzēt.

-     Biju nodomājis parunāt tieši ar skolotāju, kas mācīja Tengo Kavanu, Ušikava sacīja.

-     Mēģināšu noskaidrot. Divdesmit gadi pagājuši, var gadīties, ka skolotāja jau aizgājusi pensijā.

-     Liels paldies, Ušikava teica. Un, ja iespējams, es gribētu uzzināt vēl vienu lietu.

-     Un tā būtu?

-    Iespējams, ka Tengo Kavana mācījies vienā klasē ar tādu meiteni Masami Aomami. Es gribētu uzzināt, vai Kavanas kungs un Aomames kundze patiešām mācījušies vienā klasē.

Direktora vietnieces sejā pavīdēja aizdomas.

-     Kāds sakars šai Aomames kundzei ar stipendiju, ko Kavanas kungs varbūt saņems?

-    Nē, tieša sakara nav. Lieta tāda, ka vienā Kavanas kunga sarakstītajā darbā ir varone, kuras prototips acīmredzot bijusi šī Aomame. Un šajā sakarībā mēs gribētu noskaidrot dažus jautājumus. Neko pārāk sarežģītu. Tīrā formalitāte.

-     Skaidrs. Direktora vietnieces lūpu kaktiņi pavisam nedaudz pacēlās augšup. Es domāju, jūs zināt, ka mēs nedrīkstam sniegt nekādu privātu informāciju. Piemēram, informāciju par sekmēm mācībās, par ģimenes apstākļiem.

-     Protams, es to labi saprotu. Šajā gadījumā mums pietiktu tikai ar informāciju par to, vai viņa patiešām mācījusies vienā klasē ar Tengo Kavanu. Un vēl, ja iespējams, viņu klases audzinātājas vārdu un kontaktinformāciju, es būtu par to pateicīgs.

-     Sapratu. Domāju, ka tā nebūs problēma. Jūs teicāt Aomames kundze?

-    Jā. Aomame. Hieroglifi "zaļš" un "pupa". Ļoti rets uzvārds.

Ušikava izplēsa no piezīmju blociņa lapiņu un ar pildspalvu uzrakstīja uz tās "Aomame", tad pasniedza to direktora vietniecei. Viņa uz to paskatījās, tad ielika uz galda novietotajā mapē.

-     Pagaidiet, lūdzu, tepat. Iešu papētīt arhīvus. Nokopēšu jums informāciju, kuru drīkstu atklāt.

-    Liels paldies, ka veltāt man tik daudz laika, Ušikava pieklājīgi sacīja.

Direktora vietniece izgāja no istabas, kuplo svārku malai eleganti nopllvojot. Iznesīga, ar skaistu gaitu. Labs matu griezums. Skaisti prot nest savus gadus. Ušikava iegrozījās ērtāk krēslā un, laiku īsinādams, sāka lasīt līdzpaņemto brošēto grāmatu.

Direktora vietniece atgriezās apmēram pēc piecpadsmit minūtēm. Viņa bija piespiedusi pie krūtīm brūnu aploksni.

-     Kavanas kungs patiešām bijis ļoti apdāvināts. Sekmju ziņā labākais un arī sportā guvis izcilus panākumus. īpaši padevusies aritmētika un matemātika, pamatskolas laikā bez grūtībām risinājis vidusskolas uzdevumus. Uzvarējis konkursos, par viņu kā par brīnumbērnu pat rakstīts avīzē.

-     Lieliski, Ušikava noteica.

Direktora vietniece turpināja:

-    Tomēr vai nav dīvaini, ka skolas laikā viņu dēvēja par matemātikas brīnumbērnu, bet, pieaudzis būdams, viņš gūst ievērību literatūras pasaulē?

-     Cilvēki ar daudziem talantiem bieži vien ir kā bagātīgas ūdens dzīslas atrod daudzas izpausmes. Viņš šobrīd, būdams matemātikas skolotājs, arī raksta romānus.

-    Ak tā, direktora vietniece noteica, skaisti saraukdama uzacis. Pretstatā viņam par Masami Aomames kundzi nekas daudz nav zināms. Piektajā klasē nomainījusi skolu, pārcēlusies uz Tokiju, Adači rajonu, pie radiniekiem. Pārgājusi uz turienes skolu. Trešajā un ceturtajā klasē mācījusies kopā ar Tengo Kavanas kungu.

Tā jau man likās, Ušikava nodomāja. Abi ir saistīti.

-    Obas kundze bijusi viņu klases audzinātāja. Tošie Oba. Pašlaik strādā par skolotāju Narašino, pilsētas dibinātā pamatskolā.

-    Vai būtu iespējams sazināties ar šo skolu, apjautāties, vai viņa varētu satikties ar mani?

-      Es jau sazinājos, direktora vietniece smaidīdama teica. Viņa atbildēja, ka šādā lietā labprāt satikšoties ar Ušikavas kungu.

-     Liels paldies, Ušikava pieklājīgi pateicās. Ne tikai skaista, bet arī darbi viņai iet no rokas.

Direktora vietniece uzrakstīja savas vizītkartes otrā pusē skolotājas vārdu un Cudanumas skolas telefona numuru, pasniedza to Ušikavam. Viņš to ārkārtīgi pateicīgi pieņēma.

-    Aomames kundze laikam nākusi no reliģiskas vides, Ušikava ieminējās. Mēs par to esam nedaudz noraizējušies.

Direktora vietnieces vaigs nedaudz apmācās, ap acu kaktiņiem savilkās sīkas grumbiņas. Tādas grumbiņas sīkas, daudznozīmīgas, gudras un apburošas ir tikai pusmūža sievietēm, kas rūpīgi nodarbojušās ar sevis pilnveidošanu.

-    Piedodiet, bet to mēs nevaram apspriest, viņa sacīja.

-    Tā ir ar privātumu saistīta problēma? Ušikava pavaicāja.

-    Tieši tā. It īpaši viss, kas saistīts ar reliģiju.

-     Taču, saticies ar skolotāju Obu, es varētu to pavaicāt viņai?

Direktora vietniece pašķieba zodu nedaudz pa kreisi, mutes kaktiņos pavīdēja daudznozīmīgs smaids.

-    Tas, ko jūs apspriežat ar skolotāju Obu kā ar privātpersonu, uz mani neattiecas.

Ušikava piecēlās, pieklājīgi pateicās direktora vietniecei. Viņa atdeva Ušikavam aploksni ar dokumentiem.

-    Nokopēju tos dokumentus, kurus drīkstu jums izsniegt. Materiāli par Kavanas kungu. Šis tas ari par Aomames kundzi. Ceru, ka noderēs.

-Jūs man ļoti izpalīdzējāt. Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs par šo laipnību.

-    Ja stipendiju piešķirs, lūdzu, paziņojiet ari mums par to. Jo ari skolai tas būtu liels pagodinājums.

-     Esmu pārliecināts, ka rezultāts būs pozitīvs, Ušikava sacīja. Esmu vairākkārt ar viņu ticies ļoti talantīgs, daudzsološs jauns cilvēks.

UŠIKAVA I55

Ušikava ieturēja vienkāršu maltīti Ičikavas stacijas tuvumā un pa to laiku pārskatīja aploksnē ieliktos dokumentus par Tengo un Aomames skolas gaitām. Bija pievienota arī informācija par Tengo apbalvojumiem par sasniegumiem mācībās un sportā. Viņš patiešām bijis izcils skolēns. Viņam gan skola laikam ne reizi nešķita murgs. Bija arī avīzes raksts par viņa uzvaru matemātikas konkursā. Raksts bija vecs, grūti salasāms, taču mazā Tengo seja bija saskatāma.

Paēdis viņš piezvanīja uz Cudanumas skolu. Parunāja ar skolotāju Tošie Obu un vienojās par tikšanos četros. Viņa sacīja, ka ap to laiku varēšot mierīgi parunāties.

Darbs paliek darbs, bet vienas dienas laikā apmeklēt divas pamatskolas… Ušikava nopūtās. Jau šī doma vien viņu nomāca. Tomēr šīsdienas brauciens izrādījies ražīgs. Atklājies, ka Tengo un Aomame divus gadus mācījušies kopā. Tas jau bija liels progress.

Tengo palīdzēja Eriko Fukadai uzlabot "Gaisa kūniņu", grāmata ieguva literāro balvu, kļuva par bestselleru. Savukārt Aomame viesnīcas Okura apartamentos slepeni nogalināja Eriko Fukadas tēvu Tamocu Fukadu. Varbūt abi rīkojušies ar nolūku vērsties pret "Pirmsākumiem". Tas šķistu pašsaprotami.

Taču pagaidām labāk tiem diviem no "Pirmsākumiem" par to vēl neziņot. Ušikavam nepatika pasniegt informāciju pa sīkām druskām. Viņam patika alkatīgi vākt informāciju, pārbaudīt vissīkākos faktus saistībā ar apstākļiem, apkopot pārliecinošus pierādījumus un tad paziņot: "Redziet, patiesībā ir tā…" Viņam šāda teatrāla rīcība bija raksturīga jau no laikiem, kad viņš praktizēja kā advokāts. Sevi noniecinot, likt otrai pusei atslābt un tad, tuvojoties atrisinājumam, celt priekšā faktus citu pēc cita, pagriežot straumi pretējā virzienā.

Braucot vilcienā uz Cudanumu, viņš domās sastatīja dažādas hipotēzes.

Iespējams, ka Tengo un Aomamei bijušas seksuālas attiecības. Droši vien viņi nav kļuvuši par mīlniekiem desmit gadu vecumā, taču varēja iedomāties, ka abi satikušies pēc skolas beigšanas un tādas attiecības izveidojušās. Un tad kaut kādu šobrīd nenoskaidrotu apstākļu dēļ apvienojuši spēkus, lai iznīcinātu organizāciju "Pirmsākumi". Pirmā hipotēze.

Lai gan, cik Ušikava varēja spriest, nekas neliecināja par to, ka Tengo būtu seksuālas attiecības ar Aomami. Viņš uzturēja regulārus miesiskus sakarus ar desmit gadus par viņu vecāko, precēto draudzeni. Un, pazīstot Tengo raksturu, jādomā: ja viņu ar Aomami saistītu kaut kas dziļāks, viņš neuzturētu regulāras seksuālas attiecības ar citu sievieti. Viņš nebija spējīgs uz tādu viltību. Ušikava iepriekš bija divas nedēļas novērojis Tengo, viņa darbības. Trīs reizes nedēļā viņš pasniedza matemātiku privātskolā, bet pārējās dienas lielākoties pavadīja dzīvokli viens pats. Laikam rakstīja romānus. Šad tad devās iepirkties vai pastaigāties, tas ari viss. Vienkārša un pieticīga dzīve. Pārskatāma, nekādu neskaidrību. Lai kādi ari būtu bijuši apstākļi, Ušikavam bija grūti iedomāties, ka Tengo spētu iesaistīties sazvērestībā, lai kādu noslepkavotu.

Ušikava, varētu teikt, izjuta personiskas simpātijas pret Tengo. Viņš neplātījās, bija godīgs. Patstāvīgs, citu palīdzību neprasīja. Kā daudzi liela auguma cilvēki, viņš kaut kādā ziņā bija neattapīgs, nebija viltīgs. Ja reiz bija kaut ko izlēmis, tad tā ari virzījās uz priekšu. Viņš nebūtu ne labs advokāts, ne biržas brokeris. Viņam ātri vien kāds pašautu kāju priekšā, izšķirošā brīdī nogāztu zemē. Bet kā matemātikas skolotājam un rakstniekam viņam iet gana labi. Tengo nav ne sabiedrisks, ne daiļrunīgs, bet zināma tipa sievietēm patīk. īsāk sakot, gluži pretējs cilvēks Ušikavam.

Turpretī par Aomami kā par cilvēku Ušikava nezināja neko. Izņemot to, ka viņa piedzimusi kaismīgu jehoviešu ģimenē, kopš bērnības augusi šajā ticībā. Pamatskolas piektajā klasē atkritusi no ticības, dzīvojusi pie radiniekiem Adači rajonā. Par laimi, viņai ir labas fiziskās spējas, vidusskolā spēlējusi softbolu, kļuvusi par spēcīgu komandas dalībnieci. Piesaistījusi cilvēku uzmanību. Pateicoties tam, dabūjusi stipendiju, pabeigusi sporta institūtu. Faktus Ušikava zināja. Taču kāds viņai raksturs, kāds domāšanas veids, stiprās un vājās puses, kā dzīvo neko no tā visa viņš nezināja. Viņam rokās bija tikai rindiņa ar faktiem no CV.

Prātā izvērtēdams Tengo un Aomames dzīvi, Ušikava iedomājās, ka tajās ir daudz kopīga. Pirmām kārtām abu bērnība nebija no laimīgajām. Aomamei vajadzēja kopā ar māti iet sludināt ticību, apstaigāt māju pēc mājas, zvanīt pie durvīm. Tas bija jādara visiem jehoviešu bērniem. Bet Tengo tēvs bija NHK abonentmaksas iekasētājs. Arī viņa darba pienākums bija apstaigāt māju pēc mājas. Ja es būtu Tengo tēvs, noteikti būtu ņēmis bērnu līdzi; ejot kopā ar bērnu, ir vieglāk iekasēt naudu, un ari auklītei nevajadzētu maksāt. Divi zaķi ar vienu šāvienu. Taču Tengo tā diezin vai bija laba pieredze. Varbūt pat abi bērni, ejot apgaitā pa Ičikavas ielām, satikās.

Gan Tengo, gan Aomame uzcītīgi nodarbojās ar sportu, pateicoties tam, dabūja stipendiju un mēģināja tikt pēc iespējas tālāk no vecākiem. Abi sportā patiešām bija izcili. Viņiem bija dabas dots talants. Taču abiem bija jābūt izciliem. Jo labi panākumi sportā, labas sekmes bija vienīgā iespēja kļūt neatkarīgiem. Biļete uz pašsaglabāšanos. Viņi nedomāja tā kā parasti pusaudži, viņiem bija citāda attieksme pret pasauli.

Ja tā padomā, Ušikava pats arī bija bijis līdzīgā situācijā. Viņa ģimene gan bija pārtikusi, viņam nevajadzēja cīnīties par stipendiju, ari kabatas naudas nekad netrūka. Taču, lai iestātos pirmklasīgā universitātē, lai noliktu advokāta eksāmenu, vajadzēja mācīties līdz nāvīgam pagurumam. Tieši tāpat kā Tengo un Aomamei. Viņam nebija laika izklaidēm kā citiem klasesbiedriem. Atteicies no pasaulīgām baudām diez vai viņam tās būtu viegli nākušas un nodevies mācībām. Dvēsele iedzīta kaut kur pa vidu starp mazvērtības kompleksu un pārākuma apziņu. Gluži kā Raskoļņikovs, kas tā arī nesatiek Soņu, tā viņam bieži šķita.

Nē, ne jau par mani ir šis stāsts. Šobrīd par to nav jādomā. Jāatgriežas pie Tengo un Aomames problēmas.

Ja Tengo un Aomame nejauši satiktos pēc divdesmit gadiem, viņiem būtu jābrīnās, cik abiem daudz kopēja. Būtu daudz, par ko runāt. Un varbūt tajā brīdī viņiem rastos vienam par otru interese kā vīrietim un sievietei. Šo ainu Ušikava varēja itin spilgti iztēloties. Liktenīga tikšanās. Beigu beigās romantiskas jūtas.

Vai šāda tikšanās īstenībā bijusi? Vai romantiskās jūtas piedzimušas? Protams, to Ušikava nezināja. Taču notikumu secība šķita loģiska. Tad abi apvienojušies, lai cīnītos pret "Pirmsākumiem". Tengo ar rakstāmspalvu, Aomame, visticamāk, ar kādu īpašu paņēmienu, katrs no savas puses. Bet šī hipotēze nezin kāpēc Ušikavam neiepatikās. Stāsts ritēja loģiski, tomēr nešķita pārliecinošs.

Ja Tengo un Aomami saistītu šādas dziļākas attiecības, tad tām vajadzēja parādīties. Liktenīgā tikšanās nestu liktenīgas sekas, un kaut kas tāds nepaietu secen Ušikavas vērīgajam skatienam. Varbūt Aomamei izdotos to noslēpt, taču Tengo nu nekādi.

Ušikava savā būtībā bija loģiski domājošs cilvēks. Kamēr nebija ieguvis pārliecinošus pierādījumus, uz priekšu nevirzījās. Taču vienlaikus ticēja savai iedzimtajai intuīcijai. Un šī viņa intuīcija par scenāriju, ka Tengo un Aomame darbojušies uz vienu roku, papurināja galvu. Viegli, bet spītīgi. Iespējams, viņi nemaz nebija pamanījuši viens otra eksistenci. Vienkārši tā gadījies, ka abi vienlaicīgi saskārušies ar "Pirmsākumiem".

Grūti iedomāties šādu sakritību, tomēr Ušikavas intuīcija drīzāk izvēlējās šo, nevis hipotēzi par abu sazvērestību. Katram bijusi sava motivācija, katram savs mērķis, un no dažādām pusēm viņi nejauši vienlaikus satricinājuši "Pirmsākumus". Divi dažādi, paralēli stāsti.

Taču vai viņš varētu atbilstošos apstākļos šo hipotēzi piedāvāt tipiem no "Pirmsākumiem"? Tas būtu bezjēdzīgi, Ušikava nosprieda. Tie labprāt pieķertos jebkurai domai par sazvērestības teoriju. Viņi bija no tiem, kam sazvērestības patīk vairāk par visu. Pirms kaut ko ziņot, jāiegūst pārliecinošāki pierādījumi. Pretējā gadījumā, ja izrādītos, ka viņi maldināti, beigu beigās ciest nāktos viņam pašam.

Ušikava, braukdams vilcienā no Ičikavas uz Cudanamu, visu laiku par to domāja. Laikam gan, pats to nepamanījis, bija sācis vaibstīties, nopūsties, skatīties tukšumā. Pretim sēdošā pamatskolniece neizpratnē viņā noraudzījās. Viņš, kā gribēdams nogludināt neveiklo situāciju, nobrauca ar roku pār šķībo galvaskausu. Taču šī kustība, gluži pretēji cerētajam, meitenīti izbiedēja vēl vairāk. Pirms Nišifunabaši stacijas viņa ātri piecēlās un kaut kur aizsteidzās.

Ušikava satikās ar skolotāju Tošie Obu pēc stundām klasē. Viņai varēja būt tuvu sešdesmit gadiem. Izskata ziņā absolūts pretstats Ičikavas pamatskolas izsmalcinātajai direktora vietniecei. Maza auguma, padrukna, no mugurpuses skatoties, viņas gaita šķita dīvaina, kā krabim. Brillītes metāla ietvarā. Starp uzacīm saauguši matiņi. Vilnas kostīma tapšanas laiks nenosakāms, taču varēja redzēt, ka jau tobrīd tas bijis vecmodīgs, oda pēc pretkožu līdzekļiem. Rozā krāsā, bet nez no kurienes tai bija piejaucies vēl cits tonis, un rozā bija kļuvis dīvains. Laikam iecerēts kā cēla, mierīga krāsa, bet, šiem plāniem ciešot neveiksmi, rozā smagi iestidzis biklumā un pazemībā. Tāpēc jaunās, spoži baltās blūzītes apkaklīte šķita kā vāķētāju vidū iemaldījies bezkaunīgs viesis. Sausajos matos manīja pa sirmam pavedienam, matus viņa bija saspraudusi ar plastmasas sprādzi. Locekļi bija padrukni, īsajos pirkstos nebija neviena gredzena. Kaklu izvagoja trīs rievas kā iegrieztas likteņa zīmes. Vai ari zīmes par triju vēlēšanos piepildīšanos. Taču Ušikava nedomāja, ka tas kādreiz noticis.

Viņa bijusi Tengo Kavanas skolotāja no trešās klases līdz pat izlaidumam. Parasti gan klases nomainot ik pēc diviem gadiem, taču ar Tengo sanācis būt kopā veselus četrus gadus. Aomami viņa mācījusi trešajā un ceturtajā klasē, divus gadus.

-     Es ļoti labi atceros Kavanas kungu, viņa sacīja.

Pretstatā lēnīgajai ārienei viņas balss bija pārsteidzoši

skaidra. Tāda aizsniedz klases tālākos kaktus. Profesija izveido cilvēku, Ušikava nodomāja. Viņa noteikti ir lieliska skolotāja.

-     Kavanas kungs bija visādā ziņā izcils skolēns. Vairāk nekā divdesmit piecu gadu laikā esmu mācījusi daudzus skolēnus. Tomēr citu tik apdāvinātu bērnu neesmu satikusi. Labs raksturs, apveltīts ar līdera spējām. Lai kurā jomā darbotos, viņš guva īpašus panākumus. Pamatskolas gados viņam padevās matemātika, īpaši aritmētika, taču ari tas, ka viņš izvēlējies literatūru, nepārsteidz.

-     Vai viņa tēvs strādāja par NHK abonentmaksas iekasētāju?

-Jā-

-   Viņš pats sacīja, ka tēvs bijis diezgan stingrs, Ušikava teica. Minējums uz labu laimi.

-   Tieši tā, viņa nešaubīdamās piekrita. Tēvs bija ārkārtīgi stingrs. Pats ļoti lepojās ar savu darbu, kas, protams, ir brīnišķīgi, bet laiku pa laikam tas, man šķiet, kļuva Tengo par nastu.

Ušikava, prasmīgi vērpdams sarunas pavedienu, sīki un smalki izprašņāja skolotāju. To Ušikava īpaši pieprata. Vajadzēja sarunu biedru pēc iespējas labāk noskaņot un ļaut, lai runā. Skolotāja izstāstīja, ka Tengo nepaticis kopā ar tēvu nedēļas nogalēs doties iekasēt naudu un piektajā klasē viņš aizgājis no mājām.

-     Pat ne aizgāja, īstenībā viņu padzina no mājām, skolotāja sacīja. Tik tiešām, Tengo nācās kopā ar tēvu iet iekasēt naudu, un tā viņam bija psiholoģiski smaga nasta, tieši tā, kā es domāju.

Skolotāja uz vienu nakti esot paņēmusi Tengo, kuram nav bijis, kurp iet, pie sevis, izguldījusi, iedevusi brokastis. Nākamās dienas vakarā devusies pie Tengo tēva un ilgi runājusi, lai viņu pārliecinātu. Viņa par tiem laikiem stāstīja kā par spožāko savas dzīves epizodi. Esot vēlreiz satikusi Tengo vidusskolas laikā, koncertā. Viņš tolaik esot ļoti prasmīgi spēlējis timpānus.

-     Janāčeka "Simfonieta" nav tas vienkāršākais sacerējums. Un Tengo bija mēģinājis tikai pāris nedēļu, jo aizstāja vienu orķestra mūziķi, tomēr izpildīja to patiešām prasmīgi, īsts brīnums.

Tai sievietei Tengo patiesi patīk, Ušikava saprata. Tāda beznosacījumu mīlestība. Nezin kādai jābūt sajūtai, ja kāds tevi tik dziļi mii?

-     Vai atceraties ari Masami Aomami? Ušikava ievaicājās.

-     Es labi atceros Masami Aomami, skolotāja noteica. Tomēr balss bija par divām toņkārtām zemāka, nekā runājot par Tengo, un tajā nebija ne vēsts no prieka.

-     Rets vārds, vai ne? Ušikava ieminējās.

-    Jā, vārds patiešām rets. Bet ne jau vārda dēļ es viņu labi atceros.

Brīdis klusuma.

-     Viņas ģimene, šķiet, piederēja pie Jehovas lieciniekiem? Ušikava uzvedināja.

-    Vai šī saruna paliks tikai starp mums? skolotāja vaicāja.

-     Protams. Tas viss paliks starp mums.

Viņa pamāja.

-     Ičikavā ir liels Jehovas liecinieku atzars. Tāpēc man nācies mācīt vairākus jehoviešu bērnus. No skolotāja viedokļa, tur ir problēmas, tāpēc viņiem jāpievērš vairāk uzmanības. Taču nevienu citu tik kaismīgu jehovieti kā Aomames vecāki nav gadījies sastapt.

-     Cilvēki, kas nepieļauj nekādus kompromisus?

Skolotāja, kā mēģinādama atcerēties, viegli iekoda lūpā.

-     Tā gan. Viņi stingri ievēroja visus likumus. Un tikpat stingri to pieprasīja no saviem bērniem. Tāpēc Aomame klasē bija vientuļa.

-    Varētu teikt, ka Aomame bija savdabīga?

-     Viņa bija gan savdabīga, skolotāja piekrita. Bērns jau pie tā nav vainīgs. Ja kaut kas tajā vainojams, tad tikai pieaugušo neiecietība.

Viņa stāstīja par Aomami. Pārējie bērni viņu pilnībā ignorējuši. Un viņa, cik spēdama, uzvedusies tā, it kā viņas nemaz nebūtu. Pārējie viņu uztvēruši kā svešķermeni, kas ievēro dīvainus, nevienam nesaprotamus likumus. Tāda bijusi visas klases nostāja. Savukārt Aomame mēģinājusi sevi pasargāt, cenšoties būt pēc iespējas nemanāmāka.

-     Es centos kaut ko darīt. Tomēr bērnu viedoklis bija nelokāms, un Aomame, kā jau Aomame, kļuva gluži vai par rēgu. Ja tas notiktu tagad, viņu nosūtītu pie psihologa uz konsultācijām. Taču tolaik tādas sistēmas nebija. Es biju vēl jauna, darba pilnas rokas, lai savaldītu klasi. Laikam gan tas izklausās kā taisnošanās.

Ušikava viņu saprata. Pamatskolas skolotājam ir grūts darbs. Un bērnu savstarpējās attiecības kaut kādā mērā tiek atstātas pašu bērnu ziņā.

-     Dziļa ticība un neiecietība bieži vien slēptā veidā ir saistītas. Un mēs tur maz ko varam iesākt, Ušikava noteica.

-    Jums taisnība, skolotāja piekrita. Tomēr kaut kādā citā līmenī man vajadzēja spēt palīdzēt. Es vairākkārt mēģināju runāt ar Aomami. Bet viņa nerunāja nemaz. Viņai bija stipra griba ja reiz bija kaut ko izlēmusi, tad no tā vairs neatkāpās. Laba galva. Ļoti apķērīga. Zinātkāra. Taču to neizrādīja, viņa sevi ārkārtīgi kontrolēja un savaldīja. Nekādi neizcelties, tā, šķiet, bija viņas izraudzītā pašaizsardzības metode. Ja viņa būtu dzīvojusi normālos apstākļos, tad, iespējams, ari būtu izcila skolniece. Pat vēl tagad žēl par to iedomāties.

-    Vai jūs runājāt ar viņas vecākiem?

Skolotāja pamāja.

-     Vairākkārt. Vecāki nāca uz skolu protestēt pret ticīgo vajāšanu. Es tolaik lūdzu, vai viņi nevarētu kaut nedaudz palīdzēt Aomamei iedzīvoties klasē. Vai viņu noteikumi nevarētu būt mazliet vaļīgāki. Veltīgi. Vecākiem vissvarīgākais bija stingri ievērot savas ticības noteikumus. Viņiem tādas lietas kā laime, prieks, pasaulīgā dzīve nenozīmēja pilnīgi neko. Tā ir pieaugušo loģika, bet augošam bērnam būt pilnībā izolētam no klasesbiedriem, justies izstumtam ir liktenīga trauma. Diemžēl viņi negribēja to saprast.

Ušikava pastāstīja skolotājai, ka Aomame spēlējusi gan studentu, gan uzņēmuma softbola komandā, šobrīd strādā augstas klases sporta klubā un ir spējīga trenere. Patiesību sakot, ar to viņa vēl nesen nodarbojās, bet Ušikava šajā gadījumā netiecās uz pārlieku precizitāti izteikumos.

-    Cik labi! skolotāja sacīja. Viņai vaigos iesitās sārtums. Izaugusi, kļuvusi patstāvīga, dzīvo sveika un vesela. To dzirdot, jūtos daudz mierīgāka.

-    Starp citu, varbūt mans jautājums nav īsti vietā, Ušikava, labsirdīgi pasmaidījis, teica. Vai pamatskolas laikā Tengo Kavanam un Aomamei bija tuvas personiskās attiecības? Vai tā varētu būt?

Skolotāja savija kopā abu roku pirkstus, brīdi padomāja.

-     Var jau būt, ka tā bija. Bet es neko tādu nemanīju. Tādas runas nedzirdēju. Vienu gan varu pateikt: man grūti iedomāties kādu tās klases bērnu, kam varētu būt bijušas tuvas attiecības ar Aomami. Varētu būt, ka Tengo pastiepa viņai roku, viņš bija labsirdīgs, apzinīgs zēns. Taču man grūti iedomāties, ka Aomame tam atvērtos. Viņa bija noslēgusies tik cieši, nu gluži kā pie klints pieķērusies austere, neatraujami.

Skolotāja brīdi klusēja, tad piebilda:

-     Man žēl, ka tā. Bet tolaik es tur neko nevarēju darīt. Es jau jums teicu biju nepieredzējusi un bezspēcīga.

-    Taču, ja Tengo ar Aomami būtu draudzīgas attiecības, tas droši vien klasē izraisītu reakciju un tādas runas noteikti nonāktu līdz skolotāju ausīm. Vai ne?

Skolotāja pamāja.

-     Neiecietīgas bija abas puses.

Ušikava pateicās:

-    Skolotāj, liels paldies, saruna ar jums bija ļoti vērtīga.

-     Ceru, ka tas, ko stāstīju par Aomami, nekādi neietekmēs Tengo iespēju saņemt stipendiju, skolotāja noraizējusies piebilda. Es kā klases audzinātāja esmu vainojama, ka klasē bija tāda problēma. Ne Tengo, ne Aomames vainas tur nav.

Ušikava papurināja galvu.

-    Lūdzu, neraizējieties. Es tikai pārbaudu ar vienu viņa sacerējumu saistītos faktus. Kā jums labi zināms, reliģiskās organizācijas mēdz radīt dažādas problēmas. Kavanas kungs ir īpaši apdāvināts, viņš noteikti drīz kļūs slavens.

To dzirdot, skolotāja apmierināta pasmaidīja. Mazo acu zīlītēs kaut kas iemirdzējās. Kā ledāji tālu kalnu nogāzē. Atmiņas par mazo Tengo, Ušikava nodomāja. Pagājuši divdesmit gadi, bet viņai šie notikumi šķiet gluži kā vakar risinājušies.

Atceļā no Cudanumas, gaidot autobusu pieturā pie skolas, Ušikava iedomājās par savām pamatskolas skolotājām. Vai viņas vēl atceras Ušikavu? Pat ja atceras, diez vai viņām acu zīlītes iemirdzas.

Ušikava, pamatojoties uz noskaidrotajiem apstākļiem, izvērsa iepriekšējo hipotēzi. Tengo bija klases izcilnieks. Populārs. Aomame vientuļa, visu ignorēta. Nebija ne mazāko iespēju, ka viņiem būtu bijušas tuvas attiecības. Viņi bija pārāk atšķirīgā situācijā. Turklāt Aomame piektajā klasē aizbrauca no Ičikavas, pārgāja uz citu skolu. Tad abu sakari pārtrūka.

Ja vajadzētu atrast viņiem kaut ko kopīgu pamatskolas laikā, tad nekā cita, izņemot to, ka abiem bija jāpakļaujas vecākiem, nebija. Mērķi bija dažādi ticības sludināšana un naudas iekasēšana bet abiem vajadzēja apstaigāt pilsētu kopā ar vecākiem. Bet viņu stāvoklis klasē bija pilnīgi atšķirīgs. Tomēr abi laikam jutās vienlīdz vientuļi, vienlīdz stipri meklēja kaut ko. Beznosacījumu mīlestību, kaut ko, kas viņus pieņemtu. Ušikavam šīs jūtas bija labi saprotamas. Jo kaut kādā ziņā viņš pats tādas bija piedzīvojis.

Pietiek, Ušikava nodomāja. Viņš sēdēja ekspresī no Cudanumas uz Tokiju, sakrustojis rokas uz krūtīm. Ko darīt tālāk? Man izdevās atrast pāris pavedienu, kas saista Tengo un Aomami. Daudznozīmīgus pavedienus. Taču diemžēl šobrīd nekādu konkrētu pierādījumu nav.

Priekšā ir augsts akmens mūris. Un tajā trīs durvis, jāizvēlas vienas no tām. Pie durvīm ir plāksnītes. Viena vēsta "Tengo", otra "Aomame", trešā "Vecā kundze no Adzabu". Aomame ir burtiski izkūpējusi, neatstājot nekādas pēdas.

Adzabu Vītolu rezidenci apsargā kā bankas naudas seifus. Tik tālu man rokas nestiepjas. Un tā nu paliek tikai vienas durvis.

Tātad turpmāk jāturas pie Tengo, Ušikava nosprieda. Citas izvēles nebija. Izcils liekā izslēgšanas piemērs. Viņš varētu izdot skaistu brošūriņu par to, staigāt pa ielām un piedāvāt to garāmgājējiem. Kungi, vai nevēlaties? Izcila liekā izslēgšanas metode.

Tengo, kurš kopš bērnības visiem paticis. Matemātiķis un rakstnieks. Izcils džudists. Pamatskolas skolotāju mīlulis. Jāiet pa šīm durvīm, lai atšķetinātu mudžekli. Cik viss šausmīgi samudžināts! Domādams neizdomāsi, kā to atpiņķerēt. Paša smadzenes jau sāk līdzināties tofu, kam beidzies derīguma termiņš.

Nez kā iet pašam Tengo? Varbūt viņš spēj saskatīt kopainu. Cik Ušikava varēja spriest, Tengo izmēģina gan šā, gan tā, pa kuru ceļu iet. Vai ari viņš šobrīd ir apjucis, domās izvirza dažādas hipotēzes? Taču Tengo ir dzimis matemātiķis. Pieradis salikt puzli no sīkiem gabaliņiem. Un viņam varbūt rokās ir daudz vairāk pužļa gabaliņu nekā man.

Vajadzēs kādu brīdi izsekot Tengo. Gan jau viņš mani uz kaut kurieni aizvedīs. Ja paveiksies, varbūt izdosies atklāt Aomames paslēptuvi. Ušikava bija neatlaidīgs kā piesūcekņzivs reiz kādam pieķēries, vairs nebija nokratāms. Ja bija ko apņēmies, neviens viņu vairs nevarēja atrunāt.

Tā izlēmis, Ušikava atslēdza domāšanas slēdzi. Jānosnaužas. Šodien jau esmu apmeklējis Čibas prefektūras divas bezjēdzīgās pamatskolas, saticies un izrunājies ar divām pamatskolas skolotājām. Skaisto direktora vietnieci un skolotāju ar krabja gaitu. Jāatpūtina nervi. Un jau pēc brīža viņa lielā galva šūpojās augšup lejup vilciena gaitas ritmā. Kā balagānā cilvēka lieluma lelle, kas izspļauj zīmītes ar nelāgiem pareģojumiem.

Vagons nebija tukšs, tomēr Ušikavam līdzās neviens neapsēdās.

11. NODAĻA Aomame loģikas nepietiek, labestības pietrūkst

Otrdienas rītā Aomame uzrakstīja Tamaru adresētu zīmīti. Par to, ka atkal ieradies vīrietis, kas uzdodas par NHK abonentmaksas iekasētāju. Par to, kā šis vīrietis neatlaidīgi klauvējies pie durvīm, kā klaigājis un zākājis Aomami (vai šeit dzīvojošo personu, vārdā Takai). Bija skaidrs, ka tajā visā ir kaut kas pārspīlēts, nedabisks. Laikam patiešām jābūt piesardzīgiem.

Aomame ielika zīmīti aploksnē, aizlīmēja to un nolika uz virtuves galdiņa. Uz aploksnes uzrakstīja iniciāli T. Sagādnieki sapratīs, ka tā domāta Tamaru.

Pirms vieniem dienā Aomame iegāja guļamistabā un aizslēdza durvis, iekārtojās gultā un turpināja lasīt Prustu. Tieši vienos vienreiz nozvanīja dzīvokļa durvju zvans. īsi pēc tam durvis atslēdza sagādnieku komanda bija klāt. Viņi kā allaž, lieki nekavējoties, piepildīja ledusskapi, savāca atkritumus, pārbaudīja dažādo produktu krājumus plauktos. Apmēram piecpadsmit minūšu laikā visi ieplānotie darbi bija pabeigti, viņi izgāja no dzīvokļa, aizvēra durvis un aizslēdza tās no ārpuses. Tad vienreiz piezvanīja pie durvīm, paziņojot par savu aiziešanu. Parastā procedūra.

Drošības labad nogaidījusi, līdz pulkstenis rādīja pusdivi, Aomame no guļamistabas devās uz virtuvi. Tamaru adresētā aploksne bija prom, bet uz galda bija atstāts papīra maisiņš ar uzdrukātu aptiekas nosaukumu. Tad vēl Tamaru sarūpētā "Anatomijas enciklopēdija sievietēm" pamatīga, bieza grāmata. Maisiņā bija trīs dažādi grūtniecības testu komplekti. Viņa citu pēc citas atvēra kastītes un izlasīja lietošanas instrukcijas. Saturs visām bija apmēram vienāds. Ja mēnešreizes aizkavējušās vairāk par nedēļu, var veikt grūtniecības testu. Precizitāte deviņdesmit pieci procenti; ja rezultāts ir pozitīvs, proti, apstiprina grūtniecību, tad pēc iespējas ātrāk jākonsultējas ar ārstu speciālistu. Nevajag steigties izdarīt secinājumus, pamatojoties tikai uz šī testa rezultātiem. Tie nenozīmē neko vairāk kā "iespējama grūtniecība".

Lietošana vienkārša. Urā trauciņā jāsavāc urīns un jāiemērc tajā papīra strēmelīte. Vai arī jāuzčurā tieši uz šīs strēmelītes. Tad pāris minūšu jānogaida. Ja strēmelīte iekrāsojas zila, ir iestājusies grūtniecība. Ja krāsa nemainās, tad nav. Vai ari ja apaļajā lodziņā parādās divas svitriņas, ir iestājusies grūtniecība. Ja svītriņa ir viena, grūtniecības nav. Detaļas nedaudz atšķīrās, bet pamatprincips nemainījās. Pēc tā, vai urīnā atrodams horioniskais cilvēka gonadotropīns, var noteikt, ir vai nav iestājusies grūtniecība.

Horioniskais cilvēka gonadotropīns? Aomame stipri saviebās. Savā trīsdesmit gadus garajā sievietes dzīvē šādu nosaukumu viņa dzirdēja pirmo reizi. Un visu šo laiku kaut kāda nesaprotama viela mani stimulē?

Aomame sāka šķirstīt "Anatomijas enciklopēdiju sievietēm".

"Horioniskais cilvēka gonadotropīns izdalās grūtniecības sākumposmā. Tas nodrošina dzeltenā ķermeņa veidošanos," tā tur bija rakstīts. "Dzeltenais ķermenis izdala progesteronu un estrogēnu, lai saglabātu dzemdes iekšējās sieniņas gļotādu un novērstu mēnešreizes. Tādējādi pamazām izveidojas placenta. Laikā no septītās līdz devītajai grūtniecības nedēļai placenta ir izveidojusies, dzeltenais ķermenis vairs nav nepieciešams, un arī horioniskā cilvēka gonadotropīna loma ir beigusies."

Tātad, sākot no apaugļošanās brīža, tas izdalās no septītās līdz devītajai nedēļai. Bet laika ziņā bija nelielas problēmas. īsi sakot: ja testa rezultāti būs pozitīvi, tad grūtniecība apstiprināsies. Taču negatīva rezultāta gadījumā secinājums nebūtu tikpat nepārprotams. Iespējams, ka šī hormona izdalīšanās periods jau beidzies.

Čurāt negribējās. Viņa izņēma no ledusskapja minerālūdeni un izdzēra divas glāzes. Tik un tā čurāt negribējās. Nav nekādas steigas. Viņa, aizmirsusi par grūtniecības testu komplektiem, iekārtojās uz dīvāna un pievērsās Prustam.

Bija jau pāri trijiem, kad sagribējās čurāt. Savākusi urīnu piemērotā trauciņā, viņa ielika tajā papīra strēmelīti. Tā acu priekšā pamazām mainīja krāsu un beigu beigās kļuva spilgti zila. Eleganti zilā krāsā, kas labi piestāvētu automašīnai. Mazam, zilam kabrioletam nolaist jumtu, doties izbraukumā pa piejūras ceļu un izbaudīt vasaras sākuma vēju. Ļoti labs noskaņojums. Bet viņa atrodas pilsētā, daudzdzīvokļu nama vannas istabā, vēlīnā rudenī, un šī zilā krāsa vēsta par grūtniecību vai arī par deviņdesmit piecu procentu lielu grūtniecības varbūtību. Aomame stāvēja vannas istabas spoguļa priekšā un cieši vērās nu jau zilajā papīra lapiņā. Tomēr, lai cik ilgi viņa tajā raudzītos, krāsa nemainīsies.

Drošības labad viņa izmēģināja vēl vienu testu. Par to bija teikts, ka jāčurā tieši virsū papīra strēmelītei. Tagad kādu bridi čurāt negribēsies, tāpēc viņa iemērca strēmelīti trauciņā ar urīnu. Galu galā urīns bija pavisam svaigs, tikko savākts. Kāda tur atšķirība čurāt tieši virsū vai iemērkt? Rezultāts tāds pats. Plastmasas lodziņā parādījās divas svītriņas. Tās atkal vēstīja Aomamei: "Iespējama grūtniecība."

Aomame izlēja urīnu no trauciņa podā, norāva ūdeni. Izlietotās, pārkrāsojušās papīra strēmelītes ietina papīra salvetē un izmeta atkritumu kastē, izmazgāja trauciņu vannā. Tad aizgāja uz virtuvi un vēlreiz izdzēra divas glāzes ūdens. Rīt izmēģinās ari trešo komplektu. Trīs ir labs skaitlis. One strike, two strikes. Elpu aizturējusi, gaidīšu pēdējo sitienu.

Aomame uzvārīja ūdeni un uzlēja karstu tēju, apsēdās uz dīvāna un turpināja lasīt Prustu. Ielika šķīvīti piecus siera cepumus un, dzerdama tēju, tos grauza. Rāma pēcpusdiena. Ideāli piemērota lasīšanai. Taču, kaut arī acis skrēja pār rakstu zīmēm, rakstītā saturs domas nesasniedza. Nācās vienu un to pašu vietu pārlasīt vairākkārt. Metusi lasīšanai mieru, viņa pievēra acis, traucās gar jūru zilā kabrioletā ar nolaistu jumtu. Vējš, sāļi smaržodams pēc jūras, jauca viņai matus. Ceļa zīmē ceļmalā bija divas svītras. Tā vēstīja: "Uzmanību! Iespējama grūtniecība."

Aomame nopūtās, nolika grāmatu uz dīvāna.

Viņa labi saprata, ka nav nekādas vajadzības izmēģināt trešo komplektu. Pat ja mēģinātu simt reižu, rezultāts būs tāds pats. Veltīgi izšķiests laiks. Mans horioniskais cilvēka gonadotropīns attieksmi pret manu dzemdi nemainīs. Sargās dzelteno ķermeni, apturēs mēnešreizes, turpinās veidot placentu. Es esmu stāvokli. Hormons horioniskais cilvēka gonadotropīns to zina. Es to zinu. Varu sajust to adatas galviņas lielumā vēdera lejasdaļā. Šobrīd pavisam maziņu. Nekas vairāk kā zīme par kaut ko. Bet beigu beigās tas dabūs placentu, izaugs liels. Barosies no manis, pamazām augs tumšā, smagā šķidrumā bez mitas, neatlaidīgi.

Šī viņai bija pirmā grūtniecība. Viņa bija ļoti uzmanīga pēc dabas un ticēja tikai tam, ko redzēja pati savām acīm.

Nodarbojoties ar seksu, noteikti pārliecinājās, vai partneris uzvilcis prezervatīvu. Pat dzērumā. Viņa nekad neaizmirsa to pārbaudīt. Un, kā jau bija teikusi vecajai kundzei no Adzabu, kopš viņai desmit gadu vecumā sākās mēnešreizes, tās ne reizi nebija kavējušās. Nekad nebija aizkavējušās ne par vienu dienu. Sāpes bija vieglas. Asiņošana ilga tikai pāris dienu. Tas viņai nekad netraucēja nodarboties ar fiziskām aktivitātēm.

Menstruācijas sākās pāris mēnešu pēc tam, kad viņa skolā klasē bija saņēmusi Tengo roku. Šķita, ka abi šie notikumi ir kaut kādā veidā savstarpēji saistīti. Tengo rokas pieskāriens varbūt bija viņā kaut ko satricinājis. Kad viņa pateica mātei, ka sākušās mēnešreizes, māte savilka neapmierinātu seju. It kā viņai būtu uzkrauta vēl viena apnicīga nasta. Vai nav drusku par agru, māte noteica. Taču Aomame nelikās par to ne zinis. Tas attiecās tikai uz viņu pašu, uz māti ne mazākajā mērā, ne uz vienu citu arī ne. Viņa pati devusies iekšā šajā jaunajā pasaulē.

Un tagad Aomame ir stāvoklī.

Viņa iedomājās par olšūnām. Viena no man sarūpētajām vairāk nekā četrsimt olšūnām (ar pašu vidējo kārtas numuru) apņēmīgi apaugļojusies. Visticamāk, tajā septembra vakarā, kad briesmīgi gāza lietus. Es todien tumšā istabā nogalināju cilvēku. Iedūru viņam smadzeņu lejasdaļā no spranda puses asu adatu. Taču šis vīrietis bija citāds nekā tie, ko nogalināju pirms tam. Viņš zināja, ka viņu nogalinās, pat vairāk viņš to vēlējās. Un beigu beigās es iedevu viņam to, pēc kā viņš alka. Nevis kā sodu, bet kā žēlastību. Un par to viņš man iedeva kaut ko, ko es meklēju. Tumšajā istabā noslēgtā derība. Un tonakt pavisam paslepus notika apaugļošanās. Es ar šīm rokām laupīju cilvēkam dzīvību, un tajā pašā laikā dzīvība ienāca manī. Vai tā bija daļa no derības?

Aomame aizvēra acis un mēģināja apturēt savas domas. Kad galva bija tukša, tajā kaut kas ieplūda bez skaņas. Un tad viņa, pirms bija attapusies, jau skaitīja lūgšanu:

Mūsu 1čvs debesīs, svētīts lai top Tavs vārds, lai nāk Tava valstība pār mums. Piedod mums mūsu parādus. Lai nāk Tava svētība pār mums mūžīgi mūžos. Āmen.

Kāpēc man tādā bridi pār lūpām nāk lūgšana? Es neticu ne debesu tēvam, ne viņa valstībai. Bet tik un tā šie vārdi bija kā iegrebti viņai smadzenēs. Viņa bija skaitījusi šo lūgšanu no trīs četru gadu vecuma, vārdu nozīmi īsti nesaprazdama. Ja sajuka kaut vārds, viņa dabūja ar lineālu pa rokām. Parasti šie vārdi bija neredzami, bet, ja kas atgadījās, tie uznira virspusē. Kā slepens tetovējums.

Ja es pateiktu mātei, ka esmu ieņēmusi nevainīgi, viņa to uztvertu kā smagu viņas ticības zaimošanu. Galu galā nekāda jaunava jau neesmu. Protams, Aomame nebija nevainīga, un tomēr. Bet varbūt māte vispār par to neliktos ne zinis. Pat neklausītos. Es jau sen kā esmu pazudusi no viņas pasaules, tāds nevērtīgs cilvēks.

Jādomā citādi, Aomame nosprieda. Nav vērts meklēt izskaidrojumu neizskaidrojamam, taču paskatīšos uz šo parādību, kas ir īsta mīkla, no citas puses.

Vai es šo grūtniecību uztveru kā kaut ko labu, ko man vajadzētu pieņemt? Vai kā kaut ko nevēlamu, kaut ko nelaikā nākušu?

Lai kā viņa domātu, ne līdz kādam secinājumam netika. Es šobrīd esmu pārsteigta. Samulsusi un apjukusi. Šķeļos uz pusēm. Un, saprotams, man nav viegli pieņemt šo jauno ziņu, ar ko tikko esmu saskārusies. Tomēr Aomame šo sīciņo siltuma avotu vēroja ar ziņkāri. Protams, viņa izjuta arī nemieru un bailes. Varbūt tas pārspēj manas iedomas. Tas ēdīs un iznīcinās mani no iekšpuses. Domās pazibēja dažādas nepatīkamas iespējamības. Taču pašos pamatos viņa izjuta veselīgu ziņkāri. Tad no tā visa iznira viena doma. Kā negaidīts gaismas stars tumsā.

Varbūt manā dzemdē ir Tengo bērns?

Aomame viegli saviebās, tad brīdi apsvēra šo iespējamību. Kāpēc man būtu jāgaida Tengo bērns?

Ja nu domāt par to tā? Tajā sajukuma naktī, kad šajā pasaulē notika sazin kas, Tengo izdevās nodot savu sēklu manai dzemdei. Starp zibeni un pērkonu, tumsu un slepkavību loģiski neizskaidrojami pavērās kāds cits ceļš. Laikam tikai uz brīdi. Un mēs šo ceļu veikli izmantojām. Mans ķermenis izmantoja šo iespēju, es kāri pieņēmu Tengo sevī, un notika apaugļošanās. Mana olšūna nr. 201 vai nr. 202 notvēra vienu no viņa miljoniem spermatozoīdu. Tikpat veselīgu un gudru, un godīgu kā tā īpašnieks.

Tā nu gan ir viena neprātīga doma. Nekādas loģikas. Lai kādiem vārdiem es censtos izskaidrot, neviens šajā pasaulē to nesaprastu. Un arī stāsts par to, ka esmu stāvoklī, ir ārpus jebkuras loģikas. Bet ir taču 1Q84. gads. Pasaule, kurā jebkas ir iespējams.

Un ja nu tas patiešām ir Tengo bērns? Aomame iedomājās.

Torīt, stāvot pilsētas trešās automaģistrāles malā, es nenospiedu pistoles gaili. Biju devusies turp ar patiesu apņēmību mirt, iebāzu stobru mutē. No nāves man nemaz nebija bail. Jo es mirtu, lai glābtu Tengo. Bet kaut kāds spēks iedarbojās uz mani, neļāva man mirt. Kāda ļoti tāla balss sauca mani vārdā. Vai tāpēc, ka es biju grūta? Vai šis kaut kas mēģināja man pavēstīt par dzīvību manī?

Un tad Aomame atcerējās eleganto pusmūža sievieti, kas sapni iedeva mēteli, ar ko piesegt kailo ķermeni. Viņa izkāpa no sudrabainā mersedesa un pasniedza man vieglu, mīkstu krēmkrāsas mēteli. Viņa zināja, ka esmu stāvoklī. Maigi pasargāja mani no cilvēku nekautrīgajiem skatieniem, no aukstā vēja, no cita kā ļauna.

Tā bija laba zīme.

Aomame atslābināja sejas muskuļus, atguva ierasto sejas izteiksmi. Kāds mani uzmana, mani pasargā, Aomame nodomāja. Es neesmu gluži viena. Laikam.

Aomame, paņēmusi atdzisušo tēju, piegāja pie loga. Izgāja uz balkona, iekārtojās no ārpuses neredzamajā dārza krēslā, pa spraugām margās vērās uz rotaļlaukumu. Mēģināja domāt par Tengo. Taču šovakar nezin kāpēc nespēja domāt par viņu. Viņai prātā pazibēja Ajumi Nakano seja. Ajumi priecīgi smaidīja. Tik dabisku, neviltotu smaidu. Abas sēdēja restorānā pie galda ar vīna glāzēm rokās. Abas bija krietni iereibušas. Augstākās klases burgundietis sajaucās ar viņu asinīm un iekrāsoja apkārtējo pasauli viegli violetu.

"Paklau, Aomame," Ajumi, ar pirkstu paberzējusi vīna glāzi, teica, "šajā pasaulē loģikas nepietiek un labestības pietrūkst."

"Tā varbūt ir. Taču neliecies par to ne zinis. Šai pasaulei drīz pienāks gals," Aomame sacīja. "Un tad nāks debesu valstība."

"Nevaru vien sagaidīt," Ajumi atteica.

Kāpēc es tolaik ierunājos par debesu valstību, Aomame nesaprata. Kāpēc es pēkšņi sarunā ievilku debesu valstību, kurai pati neticu? Un drīz pēc tam Ajumi nomira.

Kad par to ieminējos, laikam gan domāju par citādu debesu valstību nekā tā, kurai tic jehovieši. Par manis pašas iztēlē uzzīmēto "debesu valstību", personisko. Tāpēc tie vārdi nāca tik dabiski. Bet kādai debesu valstībai es īsti ticu? Kāda debesu valstība sekos pasaules bojāejai?

Viņa maigi uzlika roku uz vēdera. Ieklausījās. Saprotams, lai kā viņa ausījās, tomēr neko nesadzirdēja.

Lai kā arī būtu, Ajumi ir izkritusi no šīs pasaules. Šibujas viesnīcā, rokas saslēgtas aukstos, cietos roku dzelžos, nožņaugta ar jostu (un, cik Aomamei zināms, slepkava vēl joprojām nebija atrasts). Pēc tiesu medicīnas ekspertīzes sekcijas atkal sašūta kopā, aizvesta uz krematoriju, sadedzināta. Ajumi Nakano tāda cilvēka vairs nav šajā pasaulē. Viņas miesa un asinis zudušas. Viņa palikusi vairs tikai arhīvu un atmiņu pasaulē.

Nē, varbūt tā nemaz nav. Varbūt viņa sveika un vesela dzīvo 1Q84. gada pasaulē. Burkšķ par to, ka viņai neļauj nēsāt ieroci, kā aizvien liek soda kvītis par neatļautu stāvēšanu mašīnām aiz logu tīrītājiem. Apstaigā pilsētas vidusskolas, izglītojot vidusskolnieces par kontracepciju. Paklausieties, bez prezervatīva nekādas penetrācijas!

Aomamei gribējās satikt Ajumi. Ja varētu otrreiz uzkāpt pa pilsētas automaģistrāles rezerves kāpnēm, atgriezties atpakaļ 1984. gada pasaulē, varbūt izdotos viņu vēlreiz satikt. Tur Ajumi atkal būtu sveika un vesela un mani nevajātu tipi no "Pirmsākumiem". Varbūt mēs varētu iegriezties restorānā Nogidzakā un iemalkot burgundieti. Vai ari…

Uzkāpt atpakaļ pa pilsētas automaģistrāles rezerves kāpnēm?

Aomame atgriezās pie šīs domas, it kā patinot atpakaļ kaseti. Kāpēc man tas iepriekš nebija ienācis prātā? Kāpnes līdzās Esso reklāmai bija pazudušas. Bet varbūt, ejot no otras puses, man izdotos? Jākāpj nevis lejā, bet augšā pa kāpnēm? Man jāatgriežas tajā būvmateriālu laukumā zem kāpnēm, no turienes jāuzkāpj atpakaļ uz pilsētas trešo automaģistrāli. Jāiet pretējā virzienā. Varbūt tā man jārīkojas.

Aomame gribēja tūlīt pat steigties prom, doties uz Sangendzjaju, pārbaudīt šo varbūtību. Ir vērts kaut vai pamēģināt. Uzvilkt to pašu kostīmu, apaut tās pašas augstpapēžu kurpes, kāpt pa tām pašām zirnekļu tīkliem noklātajām kāpnēm.

Taču viņa šo impulsu apspieda.

Nē, nevar. Es nedrīkstu to darīt. Nonācu šajā 1Q84. gada pasaulē, lai vēlreiz satiktos ar Tengo. Un laikam es sevī nesu viņa bērnu. Man viņš vēlreiz jāsatiek šajā jaunajā pasaulē. Vismaz līdz tam brīdim es nedrīkstu iet prom. Lai kas arī notiktu.

Nākamās dienas pēcpusdienā piezvanīja Tamaru.

-      Vispirms par to NHK abonentmaksas iekasētāju, Tamaru sacīja. Es piezvanīju uz NHK biroju un pārbaudīju. Iekasētājs, kurš strādā Koendži rajonā, neatceras, ka būtu klauvējis pie 303. dzīvokļa durvīm. Viņš jau iepriekš pārbaudījis, ka tur ir uzlīme par maksājumu bankā. Turklāt viņš teica: ja tur ir zvans, tad nebūtu klauvējis. Tā tikai varot apdauzīt rokas. Un tajā dienā viņš vispār apstaigājis citu rajonu. Cik varēja noprast no sarunas, viņš nemeloja. Veterāns, nostrādājis tur piecpadsmit gadus, pazīstams kā ļoti pacietīgs un rāms cilvēks.

-     Un tādā gadījumā… Aomame noteica.

-     Tādā gadījumā varbūtība, ka šis cilvēks nav abonentmaksas iekasētājs, krietni palielinās. Kāds, uzdodoties par NHK abonentmaksas iekasētāju, nāk un klauvē pie durvīm. Arī tas cilvēks, ar kuru runāju pa telefonu, par to ir nobažījies. Ja izrādīsies, ka kāds uzdodas par abonentmaksas iekasētāju, NHK nonāks nepatīkamā situācijā. Viņš gribēja satikties un pēc iespējas sīkāk noskaidrot visus notikuma apstākļus. Es, protams, atteicos. Patiesībā nekāds reāls ļaunums nav nodarīts, negribu no tā visa uzpūst lielu lietu.

-    Varbūt tas vīrietis ir psihiski slims vai ari kāds no tiem, kas mani meklē?

-    Es nedomāju, ka jūsu vajātāji tā izrīkotos. Tas viņiem neko nedotu, gluži otrādi darītu jūs piesardzīgu.

-     Bet, ja tas ir psihiski slims cilvēks, kāpēc viņš izvēlas tieši šīs durvis? Apkārt ir daudz citu durvju. Es vienmēr raugos, lai no ārpuses neredzētu gaismu, netrokšņoju. Un tomēr šķiet, ka tas vīrietis tīšām izvēlas šo dzīvokli, lai klaudzinātu pie tā durvīm. Tas vīrietis zina, ka es te iekšā slēpjos. Vismaz viņš apgalvo, ka zinot. Un mēģina par katru cenu panākt, lai es atveru durvis.

-    Vai jūs domājat, ka tas vīrietis nāks vēlreiz?

-    Nezinu. Bet, ja viņš no tiesas apņēmies panākt, lai es atveru durvis, tad nāks un nāks, līdz dabūs tās vaļā.

-    Liek jums bailēs nodrebēt?

-    Nē, es nedrebu, Aomame sacīja. Man tas vienkārši nepatīk.

-    Man, protams, ari nepatīk. Nepavisam nepatīk. Bet, ja šis viltvārdis abonentmaksas iekasētājs atkal parādās, mēs nevaram zvanīt ne NHK, ne policijai. Un, pat ja jūs man to paziņotu, kamēr es ieradīšos, tas vīrietis, visticamāk, jau būs prom.

-     Gan pati tikšu ar to galā, Aomame sacīja. Lai kā mani provocētu, es durvis vaļā nevēršu.

-     Domāju, ka viņš izmēģinās visus provocēšanas paņēmienus.

-    Laikam gan, Aomame atteica.

Tamaru strupi nokāsējās un mainīja sarunas tematu.

-    Vai saņēmāt aptiekas komplektus?

-     Rezultāts ir pozitīvs, Aomame skaidri atbildēja.

-    Tiešs trāpījums, tā teikt.

-     Tieši tā. Izmēģināju divus komplektus. Viens un tas pats rezultāts.

Klusums. Kā litogrāfija, kurā raksti vēl nav iegrebti.

-     Ne mazāko šaubu? Tamaru pavaicāja.

-     Man tas jau uzreiz bija skaidrs. Testi to tikai apstiprināja.

Tamaru šo klusuma litogrāfiju viegli paberzēja ar pirkstu galiņiem.

-    Man nāksies uzdot tiešu jautājumu, viņš sacīja. Jūs dzemdēsiet vai gribat no tā atbrīvoties?

-     Es negribu atbrīvoties.

-    Tātad dzemdēsiet.

-     Ja viss notiks, kā nākas, tad tas varētu būt nākamā gada jūnijā-jūlijā.

Tamaru galvā sarēķināja.

-     Skaidrs, tad mums nāksies nedaudz mainīt plānus.

-     Man ļoti žēl, ka tā.

-    Nevajag atvainoties, Tamaru sacīja. Lai arī kādi būtu apstākļi, sievietei ir tiesības dzemdēt. Šīs tiesības mums jāaizstāv.

-    Izklausās pēc Cilvēktiesību deklarācijas, Aomame noteica.

-      Drošības labad pavaicāšu vēlreiz: tātad jums nav ne jausmas, kurš varētu būt bērna tēvs?

-     Kopš jūnija man seksuālu attiecību nav bijis.

-    Tātad nevainīga ieņemšana?

-    Ticīgi cilvēki, to dzirdot, niknotos.

-    Ja notiek kaut kas neparasts, vienmēr atradīsies kāds, kurš kļūs nikns, Tamaru sacīja. Taču, ja reiz esat stāvoklī, vajadzētu pēc iespējas ātrāk iet pie speciālista izmeklēties. Jūs nevarat visu grūtniecības laiku pavadīt ieslēgusies dzīvoklī.

Aomame nopūtās.

-    Atļaujiet man palikt te līdz gada beigām. Es neradīšu problēmas.

Tamaru bridi klusēja, tad ierunājās:

-    Līdz šī gada beigām palieciet. Tā, kā iepriekš solījām. Bet nākamā gada sākumā jāpārceļas uz citu, mazāk bīstamu vietu, kur būtu pieejama medicīniskā palīdzība. Vai jūs to saprotat?

-    Saprotu, Aomame atbildēja. Tomēr viņa nejutās par to pilnībā pārliecināta. Vai man vajadzēs doties prom no šejienes arī tad, ja nebūšu satikusi Tengo?

-    No manis arī reiz viena sieviete kļuva grūta, Tamaru sacīja.

Aomame uz brīdi zaudēja valodu.

-     No jums? Bet jūs taču esat…

-    Tieši tā. Gejs. Bez jebkādiem kompromisiem. Kopš seniem laikiem un arī tagad. Un arī turpmāk tāds būšu.

-     Bet padarījāt sievieti grūtu?

-    Kam negadās kļūdīties, Tamaru atteica. Taču humora pieskaņu tur nejuta. Neiedziļināšos apstākļos. Tas bija jaunībā. Tikai vienu reizi, un tiešs trāpījums.

-     Ko tā sieviete iesāka?

-     Es nezinu, Tamaru sacīja.

-     Nezināt?

-    Es zinu līdz grūtniecības sestajam mēnesim. Kas notika tālāk, nezinu.

-     Sestajā mēnesī grūtniecību vairs nevar pārtraukt.

-    Arī to es zinu.

-    Ļoti iespējams, ka piedzima bērns, Aomame noteica.

-    Visticamāk.

-Ja bērns patiešām piedzima, jūs negribējāt viņu satikt?

-     īpašas intereses man nav, Tamaru bez vilcināšanās atbildēja. Man nav tāds dzīvesveids. Un kā ar jums? Vai gribēsiet satikt savu bērnu?

Aomame to brīdi apdomāja.

-    Bērnībā vecāki mani pameta. Es nevaru iedomāties, kā tas būtu mans bērns. Man nav īstā piemēra.

-     Bet tik un tā jūs laidīsiet šo bērnu pasaulē. Vardarbīgajā, haotiskajā pasaulē.

-    Es meklēju mīlestību, Aomame atteica. Bet ne mīlestību starp mani un bērnu. To pakāpi vēl neesmu sasniegusi.

-     Bet bērns ir daļa no šis mīlestības?

-     Laikam. Kaut kādā veidā.

-    Bet, ja viss nebūs tā, kā cerēts, ja izrādīsies, ka bērns nav daļa no šis mīlestības? Tas bērnu ievainos. Tāpat kā mūs abus.

-     Var būt ari tā. Taču es jūtu, ka tā nebūs. Intuitīvi.

-      Man ir dziļa cieņa pret intuīciju, Tamaru sacīja. Bet, reiz ego nācis šajā pasaulē, tam jānes morāles nasta. To neaizmirstiet.

-     Kas to teicis?

-     Vitgenšteins.

-     Neaizmirsīšu, Aomame teica. Ja jūsu bērns piedzima, cik viņam tagad būtu gadu?

Tamaru galvā sarēķināja.

-     Septiņpadsmit.

-     Septiņpadsmit. Aomame iedomājās septiņpadsmit gadus vecu puisi vai meiteni ar morāles nastu plecos.

-     Es to pastāstīšu kundzei, Tamaru sacīja. Viņa pati gribēja ar jums parunāt. Es jau vairākkārt esmu teicis, ka, no drošības viedokļa raugoties, man tas nepatīk. Tehniski viss iespējamais ir izdarīts, tomēr telefons ir riskants saziņas līdzeklis.

-     Skaidrs.

-     Bet viņa ir ļoti norūpējusies par jums.

-     Es saprotu. Esmu ļoti pateicīga par to.

-    Būtu prātīgi uzticēties viņai un pieņemt viņas padomu. Viņa ir ļoti gudrs cilvēks.

-     Protams, Aomame atbildēja.

Bet tik un tā man jādomā pašai un pašai sevi jāpasargā. Vecā kundze no Adzabu ir ļoti gudrs cilvēks. Un ļoti ietekmīgs. Tomēr ir tādas lietas, ko viņa nezina. 1Q84. gada darbības princips. To viņa diez vai zina. Un diez vai viņa ir pamanījusi, ka debesīs ir divi mēneši.

Nolikusi klausuli, Aomame apmēram pusstundu nogulēja uz dīvāna. īsā, bet dziļā miegā. Sapņoja, bet sapnis bija tukšs. Un viņa tajā tukšumā domāja visādas domas. Un rakstīja ar neredzamu tinti baltā piezīmju grāmatiņā. Kad pamodās, prātā bija aptuvens, bet skaidrs tēls. Man piedzims tas bērns. Tā mazā radība droši ienāks šajā pasaulē. Tamaru vārdiem runājot, ar neizbēgamo morāles nastu plecos.

Viņa piespieda roku pie vēdera, ieklausījās. Vēl neko nedzirdēja. Pagaidām.

12. NODAĻA Tengo pasaules likumi klust vaļīgāki

Paēdis brokastis, Tengo vannas istabā nomazgājās karstā dušā. Izmazgāja matus, pie izlietnes noskuvās. Pārģērbās izmazgātajās un izžāvētajās drēbēs. Pēc tam devās prom no viesnīcas, stacijas kioskā nopirka rīta avīzes, iegāja tuvējā kafejnīcā un tur dzēra karstu, melnu kafiju.

Avīzē nevienu interesi rosinošu notikumu nemanīja. Pasaule vismaz spriežot pēc šīsdienas avīzēm bija garlaicīga un bezjēdzīga vieta. Šķita, ka tikpat labi viņš varētu lasīt iepriekšējās nedēļas laikrakstu. Tengo salocīja avīzi un paskatījās rokaspulkstenī. Bija pusdesmit, apmeklētāju pieņemšanas laiks pansionātā sākās no desmitiem.

Sagatavoties prombraukšanai bija vienkārši. Jau ierodoties, mantu viņam nebija daudz. Pāris drēbju kārtu maiņai, tualetes piederumi, nedaudz grāmatu, manuskripta lapu žūksnis, tas arī viss. Mantas viegli ietilpa audekla plecu somā. Viņš uzmeta somu plecā, samaksāja viesu nama rēķinu, pie stacijas iekāpa autobusā un devās uz pansionātu. Bija jau ziemas sākums. No rīta uz jūras piekrasti tikpat kā neviens nebrauca. Viņš vienīgais izkāpa pieturā pie pansionāta.

Pansionāta reģistratūrā viņš kā aizvien ierakstīja savu vārdu un ierašanās laiku apmeklētāju reģistrācijas žurnālā.

Reģistratūrā pie letes sēdēja līdz šim vēl neredzēta, jauna medmāsa. Viņai bija ārkārtigi garas rokas un kājas, mutes kaktiņos vīdēja smaids; viņa izskatījās kā prāvs zirneklis, kurš rāda ceļu tiem, kas nomaldījušies mežā. Parasti reģistratūrā bija māsiņa Tamura, pusmūža sieviete ar brillēm. Šorīt viņu nemanīja. Tengo tāpēc jutās nedaudz atvieglots. Viņš bija baidījies, vai tikai viņa neizteiks kādas daudznozīmīgas piezīmes par to, ka viņš vakar pavadīja Kumi Adači uz mājām. Nemanīja ari māsiņu Omuru, kurai aizvien matos bija iesprausta pildspalva. It kā visas trīs būtu bez pēdām nozudušas no zemes virsas. Gluži kā trīs raganas no "Makbeta".

Tā, protams, nebija. Kumi Adači bija brīvdiena. Abas pārējās bija teikušas, ka šodien viņām ir parasta darbadiena. Tā sagadījies, ka šobrīd viņas strādā kaut kur citur pansionātā.

Tengo uzkāpa pa kāpnēm, devās uz tēva palātu otrajā stāvā. Divreiz viegli pieklauvējis, atvēra durvis. Tēvs gulēja gultā tādā pašā pozā kā aizvien. Pie rokas piestiprinātas intravenozās sistēmas caurulītes, urīna izvadkanālā ievietots katetrs. Kopš vakardienas nekādu pārmaiņu. Logs aizvērts, pat aizkars aizvilkts priekšā. Gaiss palātā bija pārlieku smags un sastāvējies. Tajā bija neizšķirami sajaukušās zāļu, puķu vāzes, slimnieka elpas, ekskrementu un citu dzīvības smaržu dvakas. Pat ja spēks uzturēt dzīvību bija zudis, pat ja apziņas jau ilgu laiku nebija, vielu apmaiņa neapstājās. Tēvs bija uz lielās robežšķirtnes malas, taču dzīvot, citiem vārdiem sakot, nozīmē izdalīt smakas.

Ienācis palātā, Tengo uzreiz devās pāri istabai, atvilka aizkarus un plaši atvēra logu. Bija jauks rīts. Te noteikti jāizvēdina. Arā bija padzestrs, bet auksts vēl nebija. Istabā iespīdēja saule, jūras vējš sapurināja aizkarus. Viena kaija laidās līdz ar vēju, abas kājas glīti zem sevis pavilkuši, pārslīdēja pāri priežu galotnēm. Izplūkāta zvirbuļu rinda sēdēja uz elektrības vadiem, ik pa laikam mainīdamies vietām, it kā viņi būtu notis, kuras kāds pārraksta. Vārna ar lielu knābi piemetās uz laternas, pārlaida vērīgu skatienu apkārtnei, it kā pārdomādama, ko īsti iesākt. Augstu debesis manīja pāris mākoņu strēļu. Tās bija tik tālu un tik augstu, it kā būtu ar cilvēku darbošanos gluži nesaistītas abstraktas idejas.

Tengo, uzgriezis slimniekam muguru, bridi vēroja šo ainavu. Dzīvos un nedzīvos. Kustīgos un nekustīgos. Pa logu redzamā ainava nemainījās. Nekā neredzēta tajā nebija. Pasaulei jārit tālāk, un tā to ari dara. Tā, gluži kā lēts modinātājs, kā nebūt tiek galā ar savu uzdevumu. Tengo bezmērķīgi vērās šajā ainavā, tikai lai novilcinātu bridi, kad vajadzēs pagriezties pret tēvu. Taču, saprotams, bezgalīgi to atlikt nevarēja.

Tengo beidzot saņēmās, apsēdās uz metāla krēsla līdzās gultai. Tēvs gulēja uz muguras, pret griestiem pavērstu seju, aizvērtām acīm. Sega, kas bija uzvilkta līdz pat kaklam, nemaz nebija saburzījusies. Acis dziļi iekritušas. It kā kādas daļas pietrūktu un acu dobumi vairs nespētu noturēt acābolus, tik dziļi iekritušas tās izskatījās. Ja tēvs atvērtu acis, viņš raudzītos kā no alas dziļumiem.

-    Tēvs, Tengo iesāka.

Tēvs neatbildēja. Vēja pūsma palātā pēkšņi apstājās, aizkari nolaidās. It kā kāds cilvēks, iesācis darbu, pēkšņi būtu atcerējies kaut ko citu. Pēc brīža, kā atkal saņēmies, vējš atsāka pūst.

-     Es tagad atgriezīšos Tokijā, Tengo sacīja. Nevaru bezgalīgi ilgi šeit palikt. Man jāatgriežas darbā. Mana dzīve nav nekas īpašs, un tomēr tā ir mana dzīve.

Tēvam uz vaigiem bija izspraukušies asi bārdas rugāji. Divu triju dienu bārda. Medmāsas gan ar elektrisko skuvekli bārdu nodzina. Bet ne katru dienu. Sirmi un melni mati. Viņš bija tikai sešdesmit četrus gadus vecs, bet izskatījās pilnīgi kā večuks. It kā kāds pārpratuma dēļ būtu šī vīrieša dzīves filmu patinis uz priekšu.

-     Visu šo laiku, ko es te pavadīju, jūs tā ari nepamodāties. Cik noprotu no ārsta teiktā, jūsu ķermenis nemaz nav tik sliktā stāvoklī. Savādi, fiziskās veselības ziņā tikpat kā nekas nav mainījies.

Tengo ieturēja pauzi, gaidīja, līdz tēvs uztvers viņa sacīto.

-    Es nezinu, vai mana balss jūs aizsniedz. Iespējams, pat ja tā liek bungādiņām vibrēt, tālākais savienojums ir pārtrūcis. Var būt ari tā, ka mani vārdi aizsniedz jūsu apziņu, bet jūs nespējat uz tiem reaģēt. Es nezinu, kā īsti ir. Taču es ar jums sarunājos, lasīju priekšā grāmatas, pieņemot, ka mana balss jūs aizsniedz. Citādi nebūtu bijis jēgas ar jums sarunāties un bez sarunāšanās mana uzturēšanās šeit būtu bezjēdzīga. Nepratīšu to veikli izskaidrot, bet man šķiet, ka es kaut kādu vieglu reakciju sajutu. Varbūt ne viss, bet vissvarīgākais jūs tomēr aizsniedz.

Atbildes nebija.

-     Iespējams, tas, ko tagad teikšu, izklausīsies muļķīgi. Taču es atgriezīšos Tokijā un nezinu, kad atbraukšu nākamreiz. Tāpēc man tomēr jāpasaka tas, ko jūtu. Ja domājat, ka tās ir muļķības, smejieties bez kautrēšanās. Protams, ja varat pasmieties.

Tengo brīdi klusēja un pētīja tēva seju. Protams, nekādas reakcijas.

-    Jūsu miesa ir komā. Jums zudusi apziņa un sajūtas, dzīvojat mehāniski, ierīces uztur jūs pie dzīvības. Dzivs līķis, tā teica ārsts. Saprotams, viņš izteicās vairāk aplinkus. Medicīniski tā laikam ari ir. Bet varbūt tā ir tikai izlikšanās. Varbūt patiesībā jūsu apziņa it nemaz nav zudusi? Jūs, komā gulošo miesu atstājis te, savu apziņu esat pārcēlis kaut kur citur. Es visu laiku manu tādas zīmes. Nezin kāpēc man tā šķiet.

Klusums.

-    Fantastiska iedoma, to es saprotu. Ja es kādam pateiktu, to sauktu par murgiem. Taču es nezin kāpēc tam ticu. Jūs laikam zaudējāt jebkuru interesi par šo pasauli. Bijāt vilies, zaudējis cerības, jums vairs ne par ko nebija daļas. Un tāpēc pamētāt savu fizisko ķermeni, pārcēlāties uz kādu citu vietu, kur dzīvojat citu dzīvi. Laikam kādā savā, iekšējā pasaulē.

Atkal klusums.

-     Es paņēmu darbā atvaļinājumu, atbraucu uz šo pilsētiņu, apmetos viesu namā, katru dienu braucu šurp jūs apciemot un sarunāties ar jums. Tā pagājušas divas nedēļas. Tomēr jūs apciemot un rūpēties par jums nebija mans vienīgais mērķis. Biju nodomājis saprast, no kurienes esmu nācis, ar ko mani saista asins saites. Bet tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Lai ar ko būtu vai nebūtu saistīts, es esmu es pats. Un jūs esat mans tēvs. Es domāju, ka tā ir labi. Nezinu, vai to varētu saukt par izlīgumu. Varbūt esmu izlīdzis pats ar sevi. Var būt, ka tā.

Tengo dziļi ieelpoja. Tad pazemināja balsi.

-     Vasarā jūs vēl bijāt pie apziņas. Kaut arī prāts bija diezgan duļķains, tomēr apziņa vēl funkcionēja kā apziņa. Toreiz es tajā palātā atkal satikos ar kādu meiteni. Viņa tur parādījās pa to laiku, kamēr jūs aizveda uz izmeklējumiem. Visticamāk, tas bija kaut kas līdzīgs viņas otrajam es. Šoreiz es atbraucu uz šo pilsētu un uzturējos šeit tik ilgi tāpēc, ka cerēju satikt viņu vēlreiz. Tas bija īstais iemesls.

Tengo nopūtās, uzlika rokas uz ceļgaliem.

-    Tomēr viņa neparādījās. Toreiz viņa šeit ieradās gaisa kūniņā tā ir kaut kas līdzīgs kapsulai -, un tā viņu ieskāva. Lai to sīkāk izskaidrotu, vajadzētu ilgi runāt, bet gaisa kūniņa ir izdomāta, iztēles radīta. Taču tagad tā vairs nav tikai izdoma. Nu ir grūti izšķirt, kur ir robeža starp realitātes un izdomas pasauli. Tagad pie debesīm ir divi mēneši. Arī tie šeit ienākuši no iztēles pasaules.

Tengo ieskatījās tēvam sejā. Nez vai viņš spēj izsekot stāstītajam?

-    Un, ja turpinu stāstīt šajā kontekstā, tad doma, ka jūs esat atdalījis apziņu no miesas un pārcēlies uz citu pasauli, kur brīvi pārvietojaties, vairs nešķiet tik dīvaina. Varētu teikt, ka apkārtējās pasaules likumi kļūst vaļīgāki. Un, kā jau pirmīt teicu, man ir dīvaina sajūta. Proti, ka jūs patiešām tā darāt. Piemēram, klauvējat pie mana dzīvokļa durvīm Koendži. Jūs saprotat, vai ne? Uzdodaties par NHK abonentmaksas iekasētāju, klauvējat pie durvīm, skaļi izkliedzat draudus gaitenī. Tieši tāpat, kā es to labi atceros no seniem laikiem Ičikavā.

Varēja manīt, ka gaiss istabā nedaudz sabiezē. Kaut ari logs bija vaļā, nekādas skaņas iekšā tikpat kā neieplūda. Tikai zvirbuļi ik pa brīdim kā attapušies iečivinājās.

-    Šobrīd manā Tokijas dzīvoklī ir kāda meitene. Viņa nav mana mīļākā. Izveidojušies tādi apstākļi, ka viņa pagaidām pie manis slēpjas. Viņa pirms pāris dienām man pa telefonu stāstīja par NHK abonentmaksas iekasētāja ierašanos. Kā tas vīrietis klauvējis pie durvīm, ko teicis, gaitenī stāvēdams, ko darījis. Cik ļoti tas viss atgādināja jūs! Viņa bija dzirdējusi tās pašas frāzes, kuras es labi atceros. Tieši tās, kuras biju cerējis aizmirst. Un tad es iedomājos, vai tikai jūs neesat tas abonentmaksas iekasētājs. Vai es kļūdos?

Tengo klusēja tikai pusminūti. Taču tēvam pat neviena skropsta nenotrlsēja.

-     Es gribētu tikai vienu lai jūs vairs nekad neklauvētu pie manām durvīm. Man nav televizora. Turklāt tās dienas, kad mēs kopā apstaigājām pilsētu, ievācot abonentmaksu, jau sen pagājušas. Mēs par to jau sen vienojāmies. Tas skolotājas klātbūtnē. Viņa bija mūsu klases audzinātāja, maza auguma, ar brillēm. Jūs taču to atceraties? Tāpēc pie manām durvīm vairs neklauvējiet. Un ne tikai pie manām. Ari pie citu cilvēku durvīm neklauvējiet. Jūs vairs neesat NHK abonentmaksas iekasētājs, jums nav tiesību tā tramdīt cilvēkus.

Tengo piecēlās no krēsla, piegāja pie loga un atkal vērās ainavā aiz tā. Vecs vīrs, biezu džemperi mugurā, spieķi rokā, gāja gar priežu rindu. Laikam izgājis pastaigāties. Sirms, gara auguma, stalts. Taču neveiklu gaitu. It kā viņš būtu aizmirsis, kā jāiet, spēra soli pa solim, kā mēģinot to atcerēties. Tengo bridi vēroja šo stāvu. Vecais vīrs lēni šķērsoja dārzu, tad iegriezās ap nama stūri un pazuda skatienam. Tā ari neatcerējies, kā pareizi jāiet. Tengo atkal pagriezās pret tēvu.

-    Es jums neko nepārmetu. Jums ir tiesības pārcelt savu apziņu, kur jums tīk. Jūsu dzīve, jūsu apziņa. Jums ir savs priekšstats par to, kas ir pareizi, un jūs to realizējat dzīvē. Man nav nekādu tiesību pret to iebilst. Bet jūs vairs neesat NHK abonentmaksas iekasētājs. Tāpēc jūs nedrīkstat izlikties, ka esat no NHK. Pat ja jūs to darīsiet, tas neko nelīdzēs.

Tengo apsēdās uz palodzes un šaurās palātas gaisā meklēja vārdus.

-     Es īsti nezinu, kāda bijusi jūsu dzīve, kādi prieki un kādas bēdas pieredzēti. Bet, pat ja palicis kaut kas nepiepildīts, jūs nevarat iet to meklēt pie citu cilvēku durvīm. Pat ja tā ir jums visierastākā vieta, pat ja jums tas īpaši labi padodas.

Tengo klusēdams vēroja tēva seju.

-     Es gribētu, lai jūs vairs neklauvējat ne pie vienām durvīm. Tas ir vienīgais, ko es jums, tēvs, lūdzu. Man jāiet. Es katru dienu braucu šurp, sarunājos ar jums, komā gulošu, lasīju priekšā grāmatas. Un tā vismaz kaut kādā mērā nonācu pie izlīguma. Un tas notika šajā, reālajā pasaulē. Jums laikam tas nepatiks, bet labāk būtu vēlreiz atgriezties šeit. Jūs piederat šai vietai.

Tengo paņēma somu, uzmeta plecā.

-     Es nu iešu.

Tēvs neko nepateica, nepakustējās, acis neatvēra. Kā aizvien. Taču no viņa it kā strāvoja pārdomas. Tengo aizturēja elpu, gaidīja kādu zīmi. Šķita, ka tēvs tūlīt, tūlīt atvērs acis un piecelsies. Tomēr tas nenotika.

Reģistratūrā sēdēja zirneklim līdzīgā māsiņa ar garajām rokām un kājām. Pie krūtīm piespraustā vārda zīmīte vēstīja "Tamaki".

-     Es atgriežos Tokijā, Tengo sacīja māsiņai Tamaki.

-    Žēl gan, ka jūsu tēvs nenāca pie samaņas, kamēr bijāt šeit, viņa kā mierinot teica. Taču viņš noteikt priecājās, ka jūs tik ilgi te bijāt.

Tengo nevarēja izdomāt, ko lai uz to atbild.

-     Nododiet, lūdzu, sveicienus pārējām māsiņām. Liels paldies par rūpēm.

Tā ari viņš nesatika ne māsiņu Tamuru ar brillēm, ne māsiņu Omuru ar kuplajām krūtīm un pildspalvu matos. Viņam tāpēc bija nedaudz skumji. Viņas bija lieliskas medmāsas un bija laipni pret viņu izturējušās. Tomēr labāk laikam bija nesatikties. Lai kā ari būtu, viņš viens pats pamet kaķu pilsētu.

Kad vilciens izbrauca no Čikuras stacijas, viņš atcerējās Kumi Adači dzīvokli pavadīto nakti. Skaisto Tiffany lampu un neērto divvietīgo dlvāniņu. Televīzijas humora šova troksni no blakusdzlvokļa. Pūces ūjināšanu jaukto koku mežā, hašiša dūmus, T kreklu ar smaidiņu, Kumi biezo kaunuma apmatojumu, kas kutināja viņam kāju. Nebija pagājusi vēl ne vesela diena, taču visi šie notikumi šķita ļoti seni. Apziņa nespēja noteikt, kas ir tuvu un kas tālu. Kā nelīdzsvaroti svari. ŠI notikuma smaguma punkts tā ari nenostājās vienā vietā.

Tengo pēkšņi kļuva nemierīgs un sāka raudzīties apkārt. Vai šī ir Īstā realitāte? Vai tik viņš nav atkal nokļuvis neīstajā realitātē? Viņš pārliecinājās par to, pavaicājis kādam pasažierim blakus, vai šis vilciens tiešām brauc uz Tatejamu. Viss kārtībā, nekas nav sajaukts. Tatejamā varēs pārsēsties ekspresi uz Tokiju. Kaķu pilsēta jūras krastā aizvien vairāk attālinājās.

Tikko viņš bija pārsēdies nākamajā vilcienā un iekārtojies savā vietā, viņam uzreiz uznāca miegs. Tik dziļš, it kā viņš būtu zaudējis pamatu zem kājām un iekritis piķa melnā, bezdibenigā alā. Plakstiņi dabiski aizvērās, un nākamajā brīdi apziņa bija izslēgusies. Kad viņš atvēra acis, vilciens brauca garām Mahukari. Vagonā nemaz tik karsti nebija, taču paduses un mugura bija sasvīdušas. Mutē nepatīkama dvaka. Tāda pati kā tēva sasmakušajā palātā. Viņš izņēma no kabatas košļeni un iebāza to mutē.

Uz to pilsētu es vairs nebraukšu, Tengo nodomāja. Vismaz tik ilgi ne, kamēr tēvs ir dzīvs. Saprotams, ka šajā pasaulē ne par vienu apņemšanos nevari būt simtprocentīgi drošs. Taču šajā piejūras pilsētā viņam vairs nav, ko darīt.

Kad viņš atgriezās dzīvokli, Fukaeri tur nebija. Viņš trīs reizes pieklauvēja pie durvīm, nogaidīja, tad pieklauvēja vēl divas reizes. Pēc tam atslēdza durvis. Dzīvokli bija kluss, un tas bija pārsteidzoši kārtīgs. Visi trauki salikti plauktos, galda un plauktu virsmas glīti sakārtotas, atkritumi iznesti. Varēja redzēt, ka ir uzkopts. Gulta saklāta, ne grāmatas, ne plates nekur nemētājās. Izžāvētā izmazgātā veļa glīti salocīta un nolikta uz gultas.

Fukaeri lielo plecu somu ar viņas mantību nemanīja. Cik varēja spriest pēc dzīvokļa izskata, te nebija kaut kas pēkšņi atgadījies un viņa nebija steigšus pametusi dzīvokli. Izlēmusi te vairs nepalikt, viņa bija nesteidzīgi uzkopusi dzīvokli un pēc tam devusies prom. Tengo iedomājās, kā

Fukaeri sūc putekļus un apstaigā dzīvokli ar lupatu. Tas galīgi neatbilda viņas tēlam.

Viņš atvēra pastkastīti pie durvīm un atrada tur dzīvokļa atslēgu. Spriežot pēc neizņemtajiem pasta sūtījumiem, viņa aizgājusi vai nu vakar, vai aizvakar. Pēdējo reizi viņš zvanīja aizvakar no rīta, tad viņa vēl bija dzīvoklī. Vakarvakarā viņš ieturēja maltīti kopā ar māsiņām, tad Kumi Adači uzaicināja viņu pie sevis, un tā viņš bija aizmirsis piezvanīt.

Šādos gadījumos viņa parasti mēdza atstāt vēstuli savādajā, ķīļrakstam līdzīgajā rokrakstā. Bet šoreiz neko tādu nekur nemanīja. Aizgājusi klusēdama. Taču Tengo tas īpaši neizbrīnīja un arī neskumdināja. Neviens nevarēja paredzēt, ko Fukaeri nodomās vai izdarīs. Kad viņa gribēja ierasties, tad no kaut kurienes ieradās, kad gribēja atgriezties, tad kaut kur atgriezās. Kā untumains, ļoti patstāvīgs kaķis. Bija savādi, ka viņa tik ilgi uzturējusies vienā vietā.

Ledusskapis bija daudz pilnāks, nekā viņš bija paredzējis. Izskatījās, ka Fukaeri pirms pāris dienām viena pati devusies ārā no mājas iepirkties. Tur bija daudz vārītu ziedkāpostu. Izskatījās, ka tie gatavoti nesen. Vai viņa zināja, ka Tengo pēc dienas vai divām atgriezīsies Tokijā? Tengo, sajutis izsalkumu, uzcepa vēršacis un apēda kopā ar ziedkāpostiem. Pagatavoja grauzdētas maizītes, uzvārīja kafiju un izdzēra divas lielās krūzes.

Tad piezvanīja draugam, kas viņu prombūtnes laikā aizvietoja skolā. Pateica, ka plāno no nedēļas sākuma atgriezties darbā. Draugs paskaidroja, līdz kurai vietai mācību grāmatā tikuši.

-    Tu man ļoti izpalīdzēji. Esmu tavs parādnieks, Tengo pateicās.

-     Man tīri labi patīk mācīt. Reizēm pat ir interesanti. Bet, ja ilgu laiku ar to nodarbojos, tad sāku atsvešināties pats no sevis.

Ari Tengo pats laiku pa laikam tā bija juties.

-     Vai manas prombūtnes laikā noticis kaut kas īpašs?

-     Nekā sevišķa. Bet tev ir vēstule. Ieliku rakstāmgalda atvilktnē.

-     Vēstule? Tengo jautāja. No kā?

-    No slaidas meitenes pavisam taisniem matiem līdz pleciem. Viņa atnāca pie manis un lūdza nodot tev vēstuli. Ar īpatnēju runas manieri. Varbūt ārzemniece.

-    Viņai bija liela plecu soma?

-     Bija gan. Zaļa soma. Piebāzta pilna.

Vai Fukaeri baidījās atstāt vēstuli te, dzīvokli? Baidījās, ka kāds varētu to izlasīt. Vai paņemt. Tāpēc devusies uz privātskolu un nodevusi tieši draugam.

Tengo vēlreiz pateica paldies un beidza sarunu. Bija jau vakars, negribējās braukt vilcienā uz Jojogi pakaļ vēstulei. Izdarīs to rit.

Tikai pēc tam viņš attapās, ka aizmirsis pavaicāt draugam par mēnešiem. Gribēja zvanīt vēlreiz, tad pārdomāja. Draugs noteikti par to ir aizmirsis. Galu galā ar šo problēmu viņam pašam jātiek galā.

Tengo izgāja ārā un bezmērķīgi klīda pa naksnīgajām ielām. Bez Fukaeri dzīvoklis šķita savādi pamests un kluss. Kad viņi dzīvoja kopā, Tengo viņas klātbūtni it kā nemaz nejuta. Tengo dzīvoja savu dzīvi ierastajā ritmā, un arī Fukaeri tāpat dzīvoja pati savu dzīvi. Taču kopš viņas aiziešanas Tengo manīja dzīvoklī cilvēcisku tukšumu.

Viņš nebija Fukaeri pieķēries, nebūt ne. Viņa bija skaista un pievilcīga meitene, taču viņš neatcerējās, ka kopš pirmās tikšanās reizes būtu izjutis pret viņu seksuālu iekāri. Un ari tik ilgu laiku divatā nodzīvojot vienā dzīvoklī, viņam sirdī nekas nenotrīsēja. Nezin kāpēc tā? Kāds tam iemesls, ka viņš neizjūta seksuālu iekāri pret Fukaeri? Jā, protams, tā briesmīgā negaisa naktī Fukaeri un Tengo bija dzimumakts. Bet tas nenotika pēc viņa gribas. To gribēja viņa.

Turklāt tas tiešām bija kaut kas tāds, kas atbilda vārdam "dzimumakts". Viņa uzsēdās jāteniski virsū Tengo, kurš bija kā paralizēts un nespēja pakustēties, un ievadīja viņa cieto locekli sevī. Fukaeri tobrīd izskatījās kā iekritusi aizmirstībā, kā neķītra sapņa varā nonākusi laumiņa.

Un pēc tam abi dzīvoja tālāk šaurajā dzīvoklītī, it kā nekas nebūtu noticis. Pērkona negaiss beidzies, rīts uzausis, un izskatījās, ka Fukaeri notikušo pat neatminas. Arī Tengo nebija īpašas vēlēšanās to apspriest. Šķita ja reiz viņa to aizmirsusi, tad tā ari lai paliek. Varbūt ari Tengo pašam būtu labāk to aizmirst. Taču, protams, Tengo palika neatbildēti jautājumi. Kāpēc Fukaeri pēkšņi izdarīja kaut ko tādu? Vai tam bija kāds mērķis? Vai arī tā bija tikai pārejoša apsēstība?

Tengo saprata tikai vienu tas nebija mīlestības akts. Fukaeri izjuta dabisku pieķeršanos Tengo tas bija skaidrs. Tomēr nelikās, ka viņa justu pret Tengo mīlestību vai iekāri, vai kaut ko šīm jūtām līdzīgu. Viņa nejūt iekāri ne pret vienu. Tengo ne pārāk lepojās ar savām cilvēku novērošanas spējām. Un tomēr bija neiespējami iedomāties Fukaeri ar karstu elpu kaislīgi mīlējāmies ar vīrieti. Nevarēja iedomāties viņu pat nodarbojamies ar seksu. Nekas viņā par to neliecināja.

Tengo, šādās domās iegrimis, staigāja pa Koendži ielām. Saule bija norietējusi, sacēlās dzestrs vējš, bet viņš nepievērsa tam uzmanību. Viņš staigādams domāja. Tad, apsēdies pie galda, viņš piešķirs domām formu. Tas bija kļuvis par ieradumu. Tāpēc Tengo daudz staigāja. Vai lietus vai vējš, par to viņš nelikās ne zinis. Tā staigādams, viņš nonāca pie krodziņa "Mieža galva". Tā kā nekā cita darāma nebija, viņš iegāja iekšā un pasūtīja Carlsberg no mucas. Krodziņš bija tikko atvērts, citu apmeklētāju nebija. Tengo uz brīdi pārstāja domāt, atbrīvoja prātu, nesteidzīgi dzēra alu.

Taču tāda greznība ilgu laiku neko nedomāt Tengo nebija iespējama. Tāpat kā dabā nav vakuuma. Viņš nespēja nedomāt par Fukaeri. Viņa bija ieķērusies viņa apziņā kā sapņa gabaliņš.

Varbūt viņa ir pavisam tuvu. No šejienes var aiziet kājām.

Tā Fukaeri bija teikusi. Tāpēc es devos pilsētā viņu meklēt. Un tad ienācu šajā krodziņā. Ko vēl Fukaeri teica?

Neuztraucieties. Tas cilvēks pamanīs jūs.

Tāpat kā Tengo meklē Aomami, Aomame meklē viņu. Tengo to nebija īsti aptvēris. Viņš meklēja Aomami it kā pa sapņiem. Un tāpēc nebija iedomājies, ka Aomame meklē viņu.

Es uztveru, jūs raidāt.

To ari Fukaeri toreiz pateica. Viņa uztver, Tengo raida. Taču Fukaeri atklāja to, ko viņa uztver, tikai tad, kad pati vēlējās. Tengo nespēja izlemt, vai viņa darbojas saskaņā ar kādu principu vai teoriju vai tikai tā, kā pašai patīk.

Tengo vēlreiz atcerējās dzimumaktu ar Fukaeri. Skaista septiņpadsmit gadus veca meitene uzsēdās jāteniski viņam virsū un ieņēma sevi viņa locekli. Lielās krūtis kā piebrieduši augļi šūpojās virs viņa. Viņa bija ekstāzē aizvērusi acis, nāsis iekārē paplestas. Mēle veidoja neesošus vārdus. Vīdēja baltie zobi, laiku pa laikam pazibēja sārtais mēles galiņš. Tengo spilgti atcerējās šo ainu. Miesa viņam bija nolēmēta, bet apziņa to skaidri atcerējās. Un erekcija bija perfekta.

Un tomēr, pat tik spilgti atceroties šo ainu, Tengo neizjūta nekādu seksuālu stimulu. Viņš nedomāja, ka varētu vēlreiz saieties ar Fukaeri. Un viņam seksa nebija bijis apmēram trīs mēnešus. Pat ejakulācijas ne reizes nebija bijis. Tengo tas bija ārkārtīgi neparasti. Viņš bija trīsdesmit gadus vecs veselīgs, vientuļš vīrietis ar normālu dzimumtieksmi, kuru tādā vai citādā veidā vajadzēja apmierināt.

Taču arī Kumi Adači dzīvoklī, kad abi bija kopā, kad viņas kaunuma apmatojums pieskārās pie viņa kājas, Tengo nebija izjutis ne mazāko seksuālo iekāri. Loceklis tā arī palika mīksts. Varbūt hašišs pie vainas. Tomēr šķita, ka tā vis nebūs. Kopš viņš tajā pērkona negaisa naktī bija sagājies ar Fukaeri, viņa kaut ko būtisku bija paņēmusi viņam no sirds. It kā izvedusi mēbeles no mājas. Tā viņš jutās.

Ko, piemēram?

Tengo nogrozīja galvu.

Izdzēris alu, pasūtīja Four Roses ar ledu un riekstu kokteili. Upat kā iepriekšējā reizē.

Laikam gan tajā negaisa naktī erekcija bija pārāk perfekta. Loceklis bija pārāk ciets, pārāk liels. Neizskatījās pēc viņa paša locekļa. Gluds un spīdīgs, tas izskatījās nevis pēc reāla locekļa, bet kāda iedomāta tēla. Ari ejakulācija bija tik spēcīga, tik varena, sēkla plūda bagātīgi. Tā noteikti aizsniedzās līdz dzemdei. Nevainojama ejakulācija.

Tas viss bija tik perfekti, ka reakcija bija neizbēgama. Tā pasaulē notiek. Vai viņam pēc tam vispār bijusi erekcija? Nevarēja atcerēties. Varbūt nebija ne reizes. Un, pat ja bija, tad otršķirīga, atmiņā nepaliekoša. Ja tā būtu filma, tad noteikti būtu mazbudžeta gabals. Kāda jēga par to runāt. Laikam.

Varbūt man tagad visa atlikusī dzīve tā būs jānodzīvo tikai ar otršķirīgu erekciju vai vispār bez tās? Tengo sev vaicāja. Tā gan būtu skumja, garam mijkrēslim līdzīga dzīve. Varbūt tas ir nenovēršami. Vismaz vienreiz mūžā man ir bijusi perfekta erekcija, vienreiz mūžā bijusi perfekta ejakulācija. Tā kā "Vējiem līdzi" autorei. Ja reiz esi sasniedzis kaut ko tik lielisku, tad ar to jābūt gana.

Izdzēris viskiju ar ledu un samaksājis rēķinu, viņš atkal klīda pa ielām. Pūta stiprs vējš, gaiss kļuva dzestrāks. Pirms pasaules likumi kļuvuši brīvāki, pirms loģika zudusi, man noteikti jāatrod Aomame. Tobrid Tengo vienīgā cerība bija atrast Aomami. Citādi ko gan viņa dzīve ir vērta? Aomame bija kaut kur te, Koendži, kopš septembra. Ja viņam paveiksies, tad, iespējams, viņa vēl tagad ir tepat. Protams, pārliecības par to nebija. Bet Tengo nekas cits neatlika kā ticēt šai iespējamībai. Aomame ir kaut kur tuvumā. Turklāt viņa tāpat meklē Tengo. It kā divas monētas pusītes lūkotos viena pēc otras.

Viņš paskatījās debesis. Taču mēnesi neredzēja. Jāiet uz kādu vietu, no kuras redzams mēness, Tengo nodomāja.

13. NODAĻA ušikava vai tā būtu atgriešanās sākumpunktā?

Ušikavam bija uzkrītoša āriene. Novērošanai vai izsekošanai nepiemērota. Pat ja viņš mēģinātu saplūst ar pūli, tad izskatītos kā jogurtā iekritis milzu simtkājis.

Pārējie viņa ģimenes locekļi tādi nebija. Ušikavam bija abi vecāki, vecākais un jaunākais brālis, kā arī jaunāka māsa. Tēvam bija medicīnas privātprakse, māte praksi administrēja. Abi brāļi ar izcilību izstudēja medicīnu un kļuva par ārstiem. Vecākais brālis strādāja vienā Tokijas slimnīcā, bet jaunākais universitātes zinātniskajā institūtā. Kad tēvs pensionējās, vecākais brālis pārņēma viņa praksi Uravā. Abi bija precējušies, katram pa vienam bērnam. Jaunākā māsa studēja Amerikas universitātē, tagad bija atgriezusies Japānā un strādāja par sinhrono tulci. Kaut gan viņai bija jau pāri par trīsdesmit, joprojām dzīvoja viena. Visi bija slaidi, gara auguma, ar ovālu sejas formu.

Ušikava visādā ziņā, it īpaši izskata dēļ, savā ģimenē bija izņēmums. Maza auguma, ar lielu un šķību galvu, nepakļāvīgiem matiem, īsām kājām, kas turklāt bija līkas kā gurķi. Izvalbītās acis vienmēr izskatījās izbrīnītas, miesa pie kakla meta savādas krunkas. Uzacis bija biezas un garas, gandrīz kopā saaugušas. Tās izskatījās kā divi kāpuri, kas dodas viens otram pretī. Skolā sekmes kopumā bija izcilas, taču nevienmērīgas atkarībā no priekšmeta. Fizkultūrā viņam sevišķi nevedās.

Savā pārtikušajā, pašpietiekamajā un elitārajā ģimenē viņš bija "svešķermenis". Izjauca saskaņu, kā sajaukta nots sagrauj harmoniju. Raugoties ģimenes fotogrāfijās, bija skaidrs, ka viņš vienīgais tajās neiederas. Viņš izskatījās kā pārpratuma dēļ kadrā ieklīdis netaktisks svešinieks.

Pārējie ģimenes locekļi nekādi nespēja aptvert, kā šis cilvēks, kas tik ļoti nelīdzinās viņiem, parādījies ģimenē. Taču nebija ne mazāko šaubu par to, ka māte viņu sāpēs dzemdējusi (māte atcerējās, ka sāpējis vairāk nekā ar pārējiem). Viņu neviens nebija atstājis groziņā pie durvīm. Tad kāds no tēva ģimenes atcerējās, ka bijis gan viens radinieks ar tādu pašu lielu, deformētu galvu. Tas izrādījās Ušikavas vectēva brālēns. Kara laikā strādājis Koto rajona metālapstrādes rūpnīcā, bet 1945. gadā gājis bojā To kijas bombardēšanas laikā. Tēvs viņu nekad nebija saticis. Vecos albumos bija saglabājušās viņa fotogrāfijas. Tās ieraugot, ģimenei viss bija skaidrs: "Nu protams!" Vectēva brālēns izskata ziņā bija pārsteidzoši līdzīgs Ušikavam. Varētu domāt, ka viņš piedzimis no jauna. Abi bija tik līdzīgi kā viena koka augļi. Laikam gan kaut kāda iemesla dēļ šī vectēva brālēna īpatnības atkal bija "pabāzušas galvu".

Ja nebūtu viņa, tad šī ģimene no Uravas Saitamas prefektūrā gan izskata, gan veiksmes, gan akadēmisko panākumu ziņā būtu nevainojama. Lieliska, fotogēniska ģimene, ko jebkurš apskaustu. Taču, tiklīdz viņiem pievienojās Ušikava, cilvēki sarauca uzacis un apjukumā sāka viņus pētīt. Nodomāja, ka laikam gan skaistuma dieviete izspēlējusi trikstera cienīgu joku. Vismaz vecāki domāja, ka cilvēkiem tā vajadzētu domāt. Tāpēc viņi centās, cik spēdami, Ušikavu

UŠ1KAVA 199

sabiedrībā pārāk nerādīt vai vismaz raudzīties, lai viņš pārāk nekristu acis (kaut ari šie pūliņi bija veltīgi).

Tomēr Ušikava pats, nonācis šādā situācijā, nejutās pārāk neapmierināts. Nejutās ne noskumis, ne apbēdināts. Viņš īpaši negribēja iziet cilvēkos un labprātāk turējās nomaļus. Brāļi un māsa izturējās tā, it kā viņa nemaz nebūtu, bet ari tas viņam neķērās pie sirds. Ari viņš pret brāļiem un māsu īpašu patiku neizjūta. Viņi bija izskatīgi, guva labas sekmes, turklāt arī panākumus sportā, viņiem bija daudz draugu. Taču, no Ušikavas skatpunkta raugoties, šie cilvēki bija ārkārtīgi sekli. Ar plakanu domāšanu, aprobežotu redzesloku, bez iztēles spējām. Vairāk par visu viņiem rūpēja, ko pasaule par viņiem nodomās, un viņiem trūka veselīga skepticisma, kas nepieciešams patiesas gudrības iemantošanai.

Tēvs, laukos praktizējošs terapeits, bija diezgan labs speciālists, bet tik apnicīgs cilvēks, ka vai sirds sažņaudzās. Gluži kā ķēniņam no leģendas, kura pieskāriens visu pārvērta zeltā, tā jebkuri vārdi viņa mutē pārvērtās par putekļainām smiltīm. Taču viņš bija nerunīgs cilvēks, un tāpēc viņam gluži bez nodoma izdevās noslēpt no pasaules šo savu apnicību un stulbumu. Māte, gluži pretēji, bija ļoti runīga. Neaprakstāmi vulgāra. Mantkārīga, savtīga un iedomīga, viņai patika greznas lietas, un viņa aizvien spalgā balsī aprunāja citus cilvēkus. Vecākais brālis bija atsities tēvā, bet jaunākais mātē. Māsa bija ļoti neatkarīga, bez jebkādas pienākuma apziņas, domāja tikai par savu labumu. Abi vecāki bija jaunāko bērnu pārlieku mīlējuši un izlutinājuši.

Tāpēc Ušikava jau no bērnības bija pieradis būt viens. Pārnācis no skolas, ieslēdzās savā istabā un nodevās lasīšanai. Viņa vienīgais draugs bija suns, tāpēc viņam nebija izdevības uzkrātās zināšanas ar kādu apspriest. Tomēr viņš apzinājās, ka spēj loģiski un skaidri domāt un ka ir veikls runātājs. Tāpēc viņš vientulībā šīs savas spējas pacietīgi spodrināja. Piemēram, izvēlējās kādu diskusijas tematu un tad to apsprieda no dažādiem viedokļiem. Vispirms kaislīgi aizstāvēja vienu viedokli. Un pēc tam to atkal tikpat kaislīgi noliedza. Abi viedokļi bija vienlīdz spēcīgi, un viņš tos vienlīdz godīgi aizstāvēja. Tādā veidā viņš pamazām vien sāka apšaubīt pats savu patību un arī saprata, ka lielākā daļa no tā, kas tiek uzskatīts par patiesību, ir ļoti relatīva. To viņš saprata. Arī to, ka subjekts un objekts atšķirībā no vairākuma viedokļa nemaz nav tik skaidri nošķirti un, ja reiz šī robeža ir tik neskaidra, tad taču nav nemaz tik grūti to apzināti pārbīdīt.

Lai loģiskā domāšana un retorika kļūtu rezultatīvāka, viņš piebāza galvu ar apkārt esošajām zināšanām. Gan noderīgām, gan tādām, kuras par noderīgām neuzskatīja. Tādām, kurām piekrita, un tādām, kurām nepiekrita. Meklēja nevis vispārēju gudrību, bet gan informāciju, kurai bija konkrēts svars un forma. Neglītā, lielā, Fukusukes lellei līdzīgā galva izrādījās ļoti noderīga. Tādējādi viņa zināšanas bija daudz plašākas nekā vienaudžiem. Ja vēlētos, viņš itin viegli diskusijās varētu uzvarēt jebkuru. Gan brāļus, gan klasesbiedrus, pat skolotājus un vecākus. Taču Ušikava centās nekādā veidā nepiesaistīt sev uzmanību un šīs spējas neizrādīja. Zināšanas un spējas ir tikai instrumenti, nevis sevis afišēšanas iespēja.

Ušikava sāka sevi uztvert kā tumšā mežā mītošu nakts radību, kas uzglūn medījumam. Pacietīgi gaidīja izdevību, tad apņēmīgi un spēji metās ārā. Pirms tam nekādi otram neatklāja savu esību. Nekādas zīmes, lai varētu otru pārsteigt nesagatavotu. Tā viņš uzskatīja jau no pamatskolas laikiem. Viņš nebija atkarīgs no citu cilvēku laipnības un arī pats savas jūtas atklāti neizrādīja.

Ušikava mēdza iztēloties, kā būtu bijis, ja viņš būtu piedzimis mazliet izskatīgāks. Ne īpaši skaists. Iespaidīgu ārieni viņš nekāroja. Ja viņam būtu pavisam parasts izskats, lai cilvēki uz viņu neblenztu. Ja man būtu gadījies piedzimt tādam, nezin kā tad būtu izvērtusies mana dzīve? Taču viņa iztēle līdz šim ja nesniedzās. Ušikava pārāk lielā mērā bija Ušikava, un šādiem pieņēmumiem vietas nebija. Izvalbītām acīm greizajā galvā, īsām, līkām kājām, skeptiski noskaņots viszinis, klusējošs daiļrunātājs tāds zēns viņš bija.

Gāja laiks, un neglītais zēns izauga par neglītu jaunekli un tad nemanot kļuva par neglītu pusmūža vīru. Visos dzīves posmos cilvēki pagriezās un viņā noskatījās. Bērni blenza nekautrēdamies. Laiku pa laikam Ušikava iedomājās, ka varbūt tad, kad viņš būs kļuvis par neglītu večuku, cilvēki vairs nepievērsīs viņam uzmanību. Veci cilvēki vispār ir neglīti, un īpašais neglītums vairs tā nedursies acīs kā jaunībā. Taču to viņš uzzinās tikai tad, kad tiešām būs vecs. Varbūt viņš kļūs par vēl neredzēti neglītu večuku.

Lai kā ari būtu, viņam nepiemita iemaņas, kas vajadzīgas, lai saplūstu ar fonu. Turklāt Tengo viņu pazina. Ja viņu pamanīs grozāmies Tengo dzīvokļa tuvumā, tad izgāšanās garantēta.

Parasti viņš šādos gadījumos izmantoja profesionālas detektīvaģentūras pakalpojumus. Ar šādām organizācijām viņš sadarbojās jau kopš saviem advokatūras laikiem. Tajās lielākoties strādāja bijušie policisti, kas prata dabūt informāciju, pārzināja izsekošanas un novērošanas paņēmienus. Taču šoreiz, cik vien tas iespējams, negribējās iesaistīt cilvēkus no malas. Problēma bija pārāk delikāta, turklāt saistīta ar ļoti smagu noziegumu slepkavību. Arī viņam pašam bija grūti aptvert, kāds tieši būs Tengo novērošanas mērķis.

Saprotams, Ušikava meklēja kādu saistību starp Tengo un Aomami, bet nemaz skaidri nezināja, kā Aomame izskatās. Viņš bija izmēģinājies visādi, tomēr kārtīgu viņas fotogrāfiju tā ari nebija dabūjis. Pat tam Sikspārnim neizdevās. Viņš bija apskatījis skolas izlaiduma fotogrāfiju, bet tajā viņas seja bija maziņa un izskatījās nedabiska, gluži kā maska. Uzņēmuma softbola komandas fotogrāfijā viņai galvā bija cepure ar platu malu, kas aizēnoja seju. Tāpēc, pat ja Aomame šobrīd paietu viņam garām uz ielas, viņš nevarētu būt drošs, ka tā patiešām ir viņa. Ušikava zināja, ka viņa ir slaida, apmēram metru septiņdesmit gara, iznesīga jauna sieviete. Ar izteiksmīgām acīm un skaidri izteiktiem vaigu kauliem, mati apmēram līdz pleciem. Trenēts ķermenis. Taču vai mazums tādu sieviešu pasaulē.

Tāpēc, lai tur kā, Ušikavam nāksies šo novērošanu uzņemties pašam. Vajadzēs pacietīgi vērot, gaidīt, vai kaut kas nenotiek, un, ja kaut kas notiktu, tad uzreiz izlemt par turpmāko rīcību. Tik smalku darbu nevienam citam uzticēt nevarēja.

Tengo dzīvoja vecas, no dzelzsbetona blokiem būvētas trīsstāvu dzīvokļu mājas trešajā stāvā. Pie ieejas durvīm atradās rinda iemītnieku pastkastīšu, uz vienas no tām rakstīts "Kavana". Pastkastes vietumis klāja rūsa, krāsa šur tur lobījās nost. Visām bija slēdzenes, taču lielākā daļa nama iemītnieku tās neslēdza. Arī ieejas durvis netika slēgtas, jebkurš varēja brīvi iekļūt namā.

Tumšajā gaitenī vēdīja īpašā dvaka, kas raksturīga veciem dzīvokļu namiem. Oda pēc caura jumta radīta mitruma, ar lētiem mazgāšanas līdzekļiem mazgātiem veciem krekliem, sastāvējušās tempuras eļļas, novītušām puansetijām, kaķu čurām no nezālēm aizaugušā pagalma, un tam visam piejaucās vēl citas, nenosakāmas smakas, kas veidoja šo tipisko gaisu. Iespējams, ka, ilgi te dzīvojot, pie smakas var pierast. Taču, lai cik arī pierasta, nekāda tīkamā tā vis nebija.

Tengo dzīvoklis bija ielas pusē. Iela nebija pārāk skala, tomēr garāmgājēju bija diezgan daudz. Turpat tuvumā bija skola, un dienā noteiktos laikos tur staigāja daudz bērnu. Pretim dzīvokļu namam atradās pāris zemāku privātmāju. Visas kā viena divstāvu mājas bez dārza. Ielas galā bija dzērienu veikals un rakstāmlietu veikals, kur iepirkās pamatskolas skolēni. Divus kvartālus tālāk bija policijas iecirknis. Vietas, kur paslēpties, tuvumā nebija, un, ja viņš stāvētu uz ielas un cieši vērotu Tengo dzīvokli pat ja paveiktos un pats Tengo viņu nepamanītu -, tad kaimiņi gan tam pievērstu uzmanību. Un, tā kā viņš bija tik "neparasta" izskata cilvēks, tad kaimiņu piesardzība dubultotos. Iespējams, viņu noturētu par netikli, kas grib uzmākties no skolas nākošajiem bērniem, un kaimiņi izsauktu policiju.

Lai, citu nepamanīts, kādu novērotu, vispirms jāatrod tam piemērota vieta, turklāt tāda vieta, kurā varētu sev nodrošināt ūdeni un ēdienu. Ideālākais variants būtu istaba, no kuras varētu redzēt Tengo dzīvokli. Tur viņš novietotu uz statīva fotoaparātu ar teleskopisko objektīvu, novērotu dzīvokli notiekošo, visus, kuri nāk un iet. Tā kā viņš darbosies viens pats, tad novērot visu diennakti nevarēs, tomēr vismaz desmit stundas izdosies nosegt. Taču, ko tur runāt, tādu vietu nemaz nebūs tik viegli atrast.

Tomēr Ušikava apstaigāja apkārtni, meklēdams kaut ko piemērotu. Ušikava tik viegli nemeta mieru. Kas noejams, to viņš nogāja līdz galam, pārbaudīja katru varbūtību. Spītība bija viņam raksturīga iezīme. Tomēr, pusi dienas veltījis tam, lai krustu šķērsu izstaigātu apkārtni, viņš meta mieru. Koendži bija blīvi apdzīvots rajons, līdzens, bez augstām biroju ēkām. Vietu skaits, no kurām varētu novērot Tengo dzīvokli, bija ierobežots, turklāt nevienā no tām Ušikava nevarētu iekārtoties.

Ikreiz, kad neviena laba doma nenāca prātā, Ušikava mēdza ilgi sēdēt vannā. Tāpēc, atgriezies mājās, viņš vispirms sagatavoja vannu. Tad, sēdēdams akrila vannā, klausījās Sibēliusa vijoļkoncertu, ko atskaņoja pa radio. Viņam nebija īpašas vēlmes klausīties Sibēliusu. Šis vijoļkoncerts nebija īsti piemērota mūzika, ko klausīties, sēžot vannā garas dienas nobeigumā. Bet var jau būt, ka somiem patīk garajās naktis iet saunā un klausīties Sibēliusu. Taču Bunko rajona Kohinatas divistabu dzīvoklīša mazajā vannas istabā Sibēliusa mūzika šķita pārāk emocionāla, tā skanēja pārāk saspringti. Tomēr Ušikava tam nepievērsa uzmanību. Viņam bija vienalga, kāda mūzika skan fonā. Viņš bez iebildumiem būtu klausījies ari Ramo koncertu vai Šūmaņa "Karnevālu". Vienkārši tobrīd pa radio raidīja Sibēliusa vijoļkoncertu. Tas ari viss.

Ušikava, kā aizvien, pusei prāta ļāva atpūsties, bet ar otru pusi domāja. Un tā ari Sibēliusa vijoļkoncerts Dāvida Oistraha izpildījumā izskrēja šim tukšumam cauri. Kā vējš, kas ieskrien pa plaši atvērtu ieeju un aizskrien pa plaši atvērtu izeju. Varbūt šāds mūzikas klausīšanās paradums nebūtu īpaši uzteicams. Ja Sibēliuss zinātu, ka viņa mūziku klausās šādi, viņš sarauktu kuplās uzacis un pakaklē viņam savilktos krokas. Bet Sibēliuss jau sen kā miris, un ari Oistraha vārds ierakstīts starp mirušajiem. Tāpēc Ušikava varēja, ne no viena nekautrēdamies, ļaut mūzikai plūst pa labi un pa kreisi un pa to laiku ar vienu prāta pusi pārcilāt dažādas domas.

Tādos brīžos viņam patika domas neierobežot ar noteiktu tematu. Viņš palaida apziņu brīvi skriet kā suņus plašā laukā lai skrien, kur grib, un dara, ko grib. Pats iegremdējās līdz kaklam ūdenī, piemiedza acis un, klausīdamies mūziku, ļāva domām vaļu. Suņi bezmērķīgi skraidīja, lēkšoja augšup pa nogāzi, nerimtīgi dzenāja cits citu, veltīgi trenkāja vāveri un, izvārtījušies dubļos un zālē, noguruši no dauzīšanās, atgriezās pie viņa. Ušikava noglaudīja tiem galvas, atkal aplika kaklasiksnas. Arī mūzika izskanēja. Sibēliusa vijoļkoncerts ilga apmēram pusstundu. īsti labs garums. Diktors paziņoja, ka nākamais skaņdarbs būšot Janāčeka "Simfonieta". Viņš atcerējās, ka šo nosaukumu Janāčeka "Simfonieta" kaut kur jau ir dzirdējis. Taču nespēja atminēties kur. Kad mēģināja atsaukt to atmiņā, šķita, ka redzeslauks aizmiglojas. It kā acīm priekšā nolaistos krēmkrāsas migliņa. Pārāk ilgi sēdēts vannā. Ušikava izslēdza radio, izkāpa no vannas un, aptinis ap vidu dvieli, izņēma no ledusskapja alu.

Ušikava dzīvoja viens. Kādreiz viņam bija sieva un divas meitiņas. Kanagavas prefektūras Jamato pilsētas Čuorinkanas rajonā bija nopirkta māja, tur viņi dzīvoja. Pie mājas bija mazs dārzs, viņi turēja arī suni. Sieva bija tīri glīta, un bērniem sejiņas bija pat skaistas. Ušikava jutās atvieglots, ka izskata ziņā neviens no bērniem nav atsities viņā.

Bet tad viss strauji mainījās, it kā skatuves tumsā būtu pārbīdītas dekorācijas, un nu viņš bija viens. Ušikavam pašam šķita dīvaini, ka reiz viņam bijusi ģimene, ka viņš dzīvojis priekšpilsētas mājā. Varbūt tas ir kāds pārpratums, varbūt viņš neapzināti izdomājis sev pagātni. Taču, protams, tā bija īstenība. Viņam reiz bija sieva, ar kuru viņš gulēja vienā gultā, un divi bērni, ar kuriem viņu saistīja asins saites. Rakstāmgalda atvilktnē glabājās fotogrāfija, kurā viņi visi četri bija kopā. Tajā visi ģimenes locekļi šķietami laimīgi smaidīja. Likās, ka smaida pat suns.

Ģimeni atjaunot neizdosies. Sieva ar meitām tagad dzīvoja Nagojā. Meitenēm bija cits tētis. Pavisam parasta izskata tētis, par kuru nevajadzēs kaunēties, ja viņš aizies uz vecāku sapulci skolā. Ar meitām viņš nebija saticies gadus četrus, bet šķita, ka viņas tas īpaši nesāpina. Viņas pat vēstules neatrakstlja. Ari Ušikava to īpaši nepārdzīvoja. Taču tas nenozīmēja, ka meitas viņam nebūtu svarīgas. Šobrīd

Ušikavam bija jāparūpējas pašam par savu eksistenci un tāpēc nevajadzīgas emocionālas saites bija jāsarauj.

Un vēl viņam bija skaidrs viens. Lai cik tālu meitas no viņa aizietu, viņās ritēja viņa asinis. Pat ja meitenes Ušikavu aizmirsīs, tās asinis nenomaldīsies. Tām ir laba atmiņa. Un tad kaut kad nākotnē atkal iznirs kāda Fukusukes lelles zīme. Negaidītā laikā un negaidītā vietā. Un tajā brīdī cilvēki nopūtīsies un atcerēsies, ka reiz bijis tāds Ušikava.

Varbūt Ušikava piedzīvos šo izvirdumu. Varbūt nepiedzīvos. Viņam bija vienalga. Ušikavu pilnīgi apmierināja doma par šāda notikuma iespējamību. Tās nebija atriebības jūtas. Drīzāk apmierinātība ar to, ka viņš ir neatņemama šīs pasaules uzbūves dala.

Ušikava apsēdās uz dīvāna, uzslēja īsās kājas uz galda, un, dzerot alu, viņam pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. Varbūt nebūs tik vienkārši. Taču ir vērts pamēģināt. Ušikava nobrīnījās, kāpēc viņam agrāk tik vienkārša lieta nebija ienākusi prātā. Varbūt visvienkāršāko ir visgrūtāk ieraudzīt. Tas ir kā tumsa luktura pakājē.

Nākamajā rītā Ušikava devās atpakaļ uz Koendži, ieraudzījis nekustamo īpašumu biroju, iegriezās tajā un apvaicājās, vai gadījumā Tengo dzīvokļu namā nav kāds tukšs dzīvoklis. Viņi ar to namu nenodarbojoties. To pārvaldot nekustamo īpašumu birojs pie stacijas.

-    Es gan šaubos, vai tur kaut kas ir brīvs. īres maksa pieņemama, ērta atrašanās vieta. Tie, kas tur dzīvo, neizvācas.

-     Katram gadījumam painteresēšos, Ušikava sacīja.

Viņš iegriezās nekustamo īpašumu birojā pie stacijas un

sastapa tur gadus divdesmit vecu vīrieti. Spoži melniem, bieziem matiem, tik stingri ieziestiem ar želeju, ka tie bija sacietējuši kā putna ligzda. Jauna kaklasaite pie nevainojami balta krekla. Laikam nesen sācis te strādāt. Uz vaigiem vēl manīja pūtīšu rētas. Paskatījies uz ienākušo Ušikavu, viņš gan viegli sarāvās, bet uzreiz atguvās un plati, profesionāli pasmaidīja.

-     Kungs, jums ir paveicies, jauneklis sacīja. Pārim no pirmā stāva kaut kādu ģimenes apstākļu dēļ vajadzēja steigšus pārcelties, dzīvoklis atbrīvojās pirms nedēļas. Vakar to iztīrīja, bet sludinājuši vēl neesam. Tas ir pirmajā stāvā, varbūt āra trokšņi nedaudz traucēs, pārāk daudz saules gaismas ari nebūs, bet ļoti ērta atrašanās vieta. Tikai viena lieta nama īpašnieks plāno pēc gadiem pieciem sešiem to pārbūvēt, tādā gadījumā būs jāizvācas pusgada laikā, tāds ir nosacījums. Un automašīnu stāvvietas ari nav.

-    Tā nav nekāda problēma, Ušikava noteica. Tik ilgi es neplānoju te uzturēties, un mašīnas man nav.

-     Lieliski. Ja jūs piekrītat šim noteikumam, tad varat ievākties jau rit. Saprotams, jūs taču gribētu pirms tam dzīvokli apskatīt?

Ušikava atteica, ka obligāti gribot to redzēt. Jauneklis izņēma no rakstāmgalda atvilktnes atslēgu un iedeva Ušikavam.

-     Man šobrīd ir darīšanas, lūdzu, atvainojiet, bet jums vajadzēs iet vienam pašam. Dzīvoklis ir tukšs, atpakaļceļā, lūdzu, ienesiet man atslēgu.

-    Labi, Ušikava sacīja. Bet, ja nu es esmu ļaundaris, kas atslēgu neatdod, izgatavo tās kopiju un vēlāk ielavās dzīvokli apzagt?

Jauneklis, to izdzirdējis, pārsteigts paskatījās uz Ušikavu.

-    Jā, protams. Katram gadījumam atstājiet, lūdzu, savu vizītkarti.

Ušikava izņēma no maka vienu no savām "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" vizītkartēm un pasniedza viņam.

-     "Ušikavas kungs", jauneklis, pieri saraucis, nolasīja. Taču viņš izskatījās atvieglots. Jūs nu gan neizskatāties pēc ļaundara.

-     Liels paldies, Ušikava sacīja. Tad viņš pasmaidīja smaidu, kas bija tikpat tukšs kā vizītkartē ierakstītais tituls.

Kaut ko tādu viņš dzirdēja pirmo reizi. Varbūt tas jāsaprot tā, ka cilvēks ar tik uzkrītošu ārieni kā viņš neuzdrīkstēsies nodarīt kaut ko ļaunu. Viņu būtu ļoti viegli aprakstīt. Portrets uzreiz būtu gatavs. Un, ja viņu izsludinātu meklēšanā, tad ilgāk par trim dienām viņam diez vai izdotos noslēpties.

Dzīvoklis nemaz nebija tik slikts, kā viņš bija paredzējis. Tā kā Tengo dzīvoklis atradās trešajā stāvā, tad, saprotams, to tieši novērot nevarēs. Taču pa logu bija redzamas ieejas durvis. Vērot, kad Tengo nāk un iet, un pamanīt tos, kas nāk pie viņa. Nomaskējot fotoaparātu, ar teleobjektīvu pat varēs nofotografēt sejas.

Lai dabūtu šo dzīvokli, nācās iemaksāt divu mēnešu īres naudu īri par mēnesi uz priekšu un maksu par pakalpojumiem mēneša īres apjomā. īres maksa nebija pārāk liela, turklāt drošības depozītu viņš saņemtu atpakaļ, līgumam beidzoties, bet, tā kā bija tikko samaksājis Sikspārnim, līdzekļi sāka izsīkt. Tomēr, domājot par savu pašreizējo situāciju, viņam bija skaidrs, ka dzīvoklis noteikti jāīrē. Izvēles nebija. Ušikava devās atpakaļ uz nekustamo īpašumu biroju, atdeva aploksni ar sagatavoto naudu un noslēdza līgumu "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" vārdā. Viņš apsolīja biedrības reģistrācijas apliecību atsūtīt vēlāk pa pastu. Taču jaunekli tas, šķiet, īpaši neuztrauca. Kad līgums bija parakstīts, jauneklis atkal atdeva viņam dzīvokļa atslēgas.

-     Ušikavas kungs, varat jau šodien sākt tur dzīvot. Elektrība un ūdens ir pieslēgti. Uz gāzes pieslēgšanas brīdi jums pašam vajadzētu būt klāt. Tāpēc, lūdzu, sazinieties ar "Tokijas gāzi". Kā būs ar telefonu?

To es pats nokārtošu, Ušikava sacīja. Ja slēgtu līgumu ar telefona kompāniju, tad gan līguma slēgšanas formalitātes prasītu laiku, gan arī tehniķim vajadzētu nākt uz dzīvokli to ievilkt. Daudz ērtāk būs izmantot tuvumā esošo publisko telefonu.

Ušikava vēlreiz atgriezās dzīvoklī, lai sagatavotu nepieciešamo lietu sarakstu. Par laimi, iepriekšējie īrnieki bija atstājuši pie logiem aizkarus. Aizkari bija veci un puķaini, bet viņam tie derēja, vienalga kādi. Slēpnī bez tiem neiztikt.

Saraksts nebija īpaši garš. Galvenais ēdiens un dzeramais ūdens. Teleobjektivs, fotoaparāts un statīvs. Tad vēl tualetes papīrs un guļammaiss, pārnēsājamā petrolejas plītiņa, augļu nazis, konservu attaisāmais, atkritumu maisi, vienkārši tualetes piederumi un elektriskais skuveklis, pāris dvieļu, elektriskais lukturis, tranzistoru radioaparāts. Nedaudz drēbju un cigarešu bloks. Tas viss. Ne ledusskapi, ne ēdamgaldu, ne futonu viņam nevajadzēja. Viņš varēja uzskatit, ka ir paveicies, ja atradās drošībā no lietus un vēja. Ušikava atgriezās mājās, iesaiņoja fotoaparāta somā automātisko fotoaparātu un teleobjektīvu, sagatavoja daudz filmiņu. Pēc tam salika ceļojuma somā mantas pēc saraksta. Trūkstošo nopirks veikalu ieliņā pie Koendži stacijas.

Viņš uzlika fotoaparātu ar teleobjektīvu uz palodzes jaunākais automātiskais Minolta modelis -, pieskrūvēja teleobjektīvu, noregulēja tā, lai varētu redzētu ieejas durvis, uzlika fotoaparātu rokas režīmā. Noregulēja tālvadības pulti. Ietina objektīvu kartonā, lai tajā neatspīdētu gaisma. Nedaudz pacēla aizkara malu no ārpuses papīra caurule būs redzama. Taču neviens tai uzmanību nepievērsīs. Nevienam pat prātā neienāktu, ka kāds varētu fotografēt tāda necila īres nama ieejas durvis.

Ušikava izmēģināja fotoaparātu, paslepus nofotografēdams pāris cilvēku, kas ienāca namā. Pateicoties automātikai, katru cilvēku izdevās uzņemt trīs kadros. Lai slāpētu slēdža skaņu, viņš ietina fotoaparātu dvielī. Kad filmiņa bija piefotografeta, aiznesa to uz fotodarbnīcu pie stacijas. Tur vajadzēja atdot filmiņu darbiniekam, tālāk jau fotogrāfiju kopēšana notika automātiski. Tur lielā ātrumā apstrādāja daudz fotogrāfiju, tāpēc neviens nepievērsīs uzmanību tam, kas tajās uzņemts.

Fotogrāfijas bija apmierinošas, mākslinieciskajā ziņā nekas īpašs, bet derīgas. Namā ienākošo cilvēku sejas bija skaidri saskatāmas. Atceļā no fotodarbnīcas viņš nopirka minerālūdeni un konservus. Tabakas veikalā Seven Stars bloku. Piespiedis iepirkumu maisiņu pie krūtīm tā, lai slēptu seju, viņš atgriezās dzīvoklī un atkal apsēdās pie fotoaparāta. Tad, vērodams ieeju, dzēra ūdeni, ēda konservētus persikus un izsmēķēja vairākas cigaretes. Elektrība bija pieslēgta, bet ūdens nezin kāpēc netecēja. Caurules burkšķēja, bet krānā ūdens nebija. Laikam gadījusies kaut kāda aizķeršanās ar ūdens pieslēgšanu. Nodomāja, ka vajadzētu piezvanīt nekustamo īpašumu aģentam, taču negribēja pārāk bieži staigāt iekšā un ārā no dzīvokļa, tāpēc nolēma vēl mazliet pagaidīt. Tualeti viņš negribēja lietot, pačurāja apkopēju aizmirstajā vecajā, nelielajā spainī.

Ziemas sākuma nepacietīgais mijkrēslis bija klāt, istabā strauji satumsa. Ušikavam tumsa bija vēlama. Iedegās spuldze pie ieejas durvīm, un Ušikava tās dzeltenajā gaismā turpināja vērot nācējus.

Pievakarē gājēju un nācēju bija visvairāk, kaut gan skaitliski cilvēku nebija pārāk daudz. Dzīvokļu nams bija mazs. Tengo starp viņiem nemanīja. Ari Aomamei līdzīga sieviete neparādījās. Todien Tengo bija nodarbības privātskolā. Pievakarē viņš parasti atgriezās mājās. Atceļā no darba uz mājām viņš nemēdza nekur iegriezties. Viņam labāk patika nevis doties vakariņot ārpus mājas, bet gan gatavot ēdienu pašam

UŠIKAVA 211

un tad, lasot grāmatu, ēst vienatnē. Ušikava to zināja. Taču todien Tengo mājās nepārnāca. Laikam pēc darba aizgājis ar kādu satikties.

Namā dzīvoja dažādi cilvēki. Jauni, neprecēti strādājošie, studenti, ģimenes ar maziem bērniem, vientuļi veci cilvēki. Iedzīvotāji bija dažādi, un viņi visi ienāca teleobjektīva kadrā, nemanīdami, ka tiek novēroti. Vecuma un dzīves apstākļu ziņā viņi bija dažādi, taču visi izskatījās noguruši, dzīves nomākti. Izbalojušas cerības, aizmirsta godkāre, nodeldētas jūtas, to atstātajā tukšumā ievākusies samierināšanās un nejūtība. Viņi visi gāja tā, it kā viņiem tikko būtu izrauts zobs, drūmām sejām, smagu soli.

Tomēr tas bija tikai viņa pieņēmums. Varbūt daži no viņiem sirdi no tiesas priecājās par dzīvi. Kad viņi atvēra durvis, iekšā viņus gaidīja tāda privāta paradīze, ka vai elpa aizrāvās. Varbūt daži izlikās, ka dzīvo pieticīgu dzīvi, lai par viņiem nesāktu interesēties nodokļu inspekcija. Tā varēja būt. Taču teleobjektivā viņi visi izskatījās kā nojaukšanai paredzētā lētā īres namā dzīvojoši, cerības zaudējuši pilsētnieki.

Tengo tā arī neparādījās, un Ušikava nemanīja arī nevienu citu, kas varētu būt ar viņu saistīts. Pusvienpadsmitos viņš nolēma mest mieru. Šī bija tikai pirmā diena, ritms vēl nebija izveidojies. Gan vēl paspēs. Viņš kārtīgi izstaipījās, lai atbrīvotu stīvos muskuļus. Apēda saldo maizīti, ielēja no līdzpaņemtā termosa vāciņā kafiju un to izdzēra. Atgrieza ūdens krānu pie izlietnes, ūdens bija parādījies. Viņš nomazgāja seju ar ziepēm, iztīrīja zobus, ilgi čurāja, tad, atspiedies pret sienu, smēķēja. Gribējās iedzert kādu malku viskija, taču viņš bija nolēmis, uzturoties šeit, alkoholu ne mutē neņemt.

Tad noģērbās līdz veļai un ielīda guļammaisā. Aukstumā drebinājās. Vakarā tukšajā dzīvokli sametās auksti. Laikam vajadzēs iegādāties mazu elektrisko sildītāju.

Viens pats drebinādamies guļammaisā, viņš atcerējās laiku, kad dzīvoja kopā ar ģimeni. Viņš pēc tiem īpaši neilgojās. Vienkārši bija nonācis tiem gluži pretējos apstākļos, un tie uznira atmiņā kā ilustrācija. Arī dzīvodams ģimenē, Ušikava bija vientuļš. Viņš nevienu nelaida sev dvēselē un domāja, ka šāda ikdienišķa dzīve ilgi neturpināsies. Sirds dziļumos viņš juta, ka kādu dienu tā sabruks. Šī advokāta aizņemtība darbā, labie ienākumi, jaukais namiņš Čuorinkanā, izskatīgā sieva, mīlīgās meitas privātskolas audzēknes, šķirnes suns. Tāpēc, kad viss sāka pamazām jukt un brukt un viņš palika viens, pat jutās atvieglots.

Nu re, vairs ne par ko nav jāraizējas, esmu atgriezies sākumpunktā.

Vai šis būtu sākumpunkts?

Ušikava ieritinājās guļammaisā kā kāpurs, vērās tumšajos griestos. Muskuļi sāpēja, jo viņš ilgu laiku bija pavadījis vienā pozā. Vakariņās dabūjis aukstu saldo maizīti, pačurājis spainī, visu dienu vērojis nepievilcīgus nojaukšanai paredzēta nama iemītniekus, atkal pačurājis spainī. Vai tā būtu "atgriešanās sākumpunktā"? Te pēkšņi viņš kaut ko atcerējās. Viņš izlīda no guļammaisa, izlēja čuru spaini podā, norāva izļodzījušos kloķi. Viņam nemaz negribējās līst ārā no siltā guļammaisa, bet tā to nevarēja atstāt ja nu viņš tumsā uz spaiņa pakluptu, nebūtu labi. Atkal iekārtojies guļammaisā, viņš drebinājās.

Vai šī būtu atgriešanās sākumpunktā?

Laikam gan. Viņam nebija nekā ko zaudēt. Tikai paša dzīvība. Vienkārši un skaidri. Ušikava tumsā pasmaidīja smaidu, plānu kā asmens.

14. NODAĻA Aomame tas maziņais

>

Lielākoties Aomame dzīvoja lielā apjukumā, kā taustīdamās uz priekšu. Šajā 1Q84. gada pasaulē, pasaulē, kurā vispārpieņemtā loģika un gudrība nedarbojās, kurā nevarēja paredzēt, kas ar viņu turpmāk notiks. Taču neatkarīgi no tā pēc dažiem mēnešiem es dzemdēšu, laidīšu pasaulē bērnu. Tā ir tikai nojausma. Tomēr šī nojausma robežojās ar pārliecību. Nezin kāpēc viņa domāja, ka visi turpmākie notikumi risināsies, izejot no pieņēmuma, ka viņa laidīs pasaulē bērnu.

Turklāt Aomame atcerējās "Pirmsākumu" vadoņa pēdējos vārdus. Viņa teikto: "Tevi gaida smags pārbaudījums. Kad būsi to izturējusi, tu sapratīsi, kā viss īsti ir."

Viņš kaut ko zināja. Kaut ko ļoti svarīgu. Un mēģināja man to pateikt netieši un daudznozīmīgi. Varbūt pārbaudījums bija tas bridis, kad stāvēju pie nāves durvīm. Kad ar nodomu atņemt sev dzīvību ar pistoli rokā stāvēju pie Esso reklāmas plakāta. Taču es atgriezos nenomiruši. Un tad sapratu, ka esmu stāvoklī. Varbūt arī tas bija jau iepriekš nolikts.

Kad pienāca decembris, pāris dienu augām naktīm pūta auksts vējš. Gobu kritušās lapas ieķērās balkona plastmasas margās un rūgti, sausi grabēja. Aukstais vējš draudīgi pūta kailo koku zaros. Arī vārnas tērgāja daudz asākās, spalgākās balsīs. Ziema bija klāt.

Dienām ejot, viņa jutās aizvien pārliecinātāka par to, ka viņas klēpī ir Tengo bērns, līdz sāka uztvert to kā faktu. Trešajai personai viņa to nespētu loģiski izskaidrot. Taču viņai pašai par to bija pilnīga skaidrība. Tas bija pašsaprotami.

Ja esmu kļuvusi grūta bez dzimumattiecībām, tad no kura gan cita, ja ne no Tengo?

Novembrī viņa sāka pieņemties svarā. Ārā viņa negāja, tomēr katru dienu pietiekami trenējās un ievēroja ēšanas režīmu. Kopš divdesmit gadu vecuma viņa nemainīgi svēra piecdesmit divus kilogramus. Taču tagad kādu dienu svaru bultiņa sasniedza piecdesmit četru kilogramu atzīmi un pēc tam atpakaļ vairs neatkāpās. Arī seja šķita apaļāka. Skaidrs, tam maziņajam vajag, lai māte sāk pieņemties svarā.

Viņa kopā ar to maziņo turpināja vērot bērnu rotaļlaukumu. Aizvien gaidīja, kad slidkalniņā parādīsies vientuļa, jauna, liela auguma vīrieša siluets. Aomame, vērodama abus mēnešus ziemas sākuma debesīs, caur pledu glaudīja sev vēderu. Laiku pa laikam viņai sāka plūst asaras. Viņa attapās, ka vaigi ir slapji un asaras krīt uz pleda. Varbūt vientulības, varbūt nemiera dēļ. Varbūt grūtniecības dēļ dvēsele kļuvusi jūtīgāka. Bet varbūt tikai aukstais vējš kairināja asaru dziedzerus.

Kad kādu brīdi bija raudāts, asaras apsīka. Un tad viņa turpināja vientulīgi stāvēt sardzē. Tik vientuļa es vairs neesmu, viņa nodomāja. Man ir tas maziņais. Mēs esam divi. Mēs divatā vērojam divus mēnešus. Gaidām, kad te parādīsies Tengo. Viņa laiku pa laikam pacēla binokli, fokusēja to uz slidkalniņu. Laiku pa laikam paņēma automātisko pistoli, izjuta tas smagumu un pieskārienu. Nosargat sevi, atrast Tengo, barot to maziņo. Tāds šobrīd ir mans uzdevums.

Reiz Aomame, vērojot rotaļlaukumu, aukstajam vējam pūšot, konstatēja, ka tic Dievam. Pēkšņi to atklāja. It kā pēdas cauri staigniem dubļiem būtu sataustījušas cietu pamatu. Neizdibināma sajūta, mulsinoša atziņa. Kopš bija sākusi pati spriest par pasauli, viņa aizvien bija Dievu nīduši. Precīzāk sakot, noliegusi cilvēkus un sistēmu, kas bija nostājušies starp viņu un Dievu. Ilgu laiku viņa bija šos cilvēkus un sistēmu pielīdzinājusi Dievam. Ienīst viņus bija tas pats, kas ienīst Dievu.

Kopš dzimšanas Aomame bijusi viņu ielenkumā. Dieva vārdā tie viņu apspieduši, Dieva vārdā viņu izrīkojuši, Dieva vārdā viņu iedzinuši stūrī. Dieva vārdā laupījuši viņai laiku un brīvību. Saslēguši viņas sirdi smagās važās. Tie gan sludināja par Dieva žēlastību, bet daudz vairāk par Viņa dusmām un neiecietību. Vienpadsmit gadu vecumā Aomame izlēma, un viņai kā nebūt izdevās izkļūt no tās pasaules. Taču, lai to izdarītu, nācās daudz ko upurēt.

Ja šajā pasaulē nebūtu Dieva, tad manā dzīvē būtu daudz vairāk gaismas, tā būtu daudz dabiskāka un bagātāka. Aomame bieži tā domāja. Tad būtu daudz skaistākas atmiņas par gluži parastu bērnību bez šīm nerimtīgajām dusmām un naida. Un mana tagadējā dzīve būtu nākotnē vērsta, mierīgāka un piepildītāka.

Tik un tā Aomamei, sēžot ar vēderam piespiestu roku un pa spraugām balkona plastmasas margās vērojot tukšo rotaļlaukumu, nācās apjaust, ka kaut kur pašos sirds dziļumos viņa tic Dievam. Brīžos, kad mehāniski skaitīja lūgšanu, kad saspieda kopā plaukstas, viņa bija ticējusi Dievam ārpus savas apziņas robežām. Ticība bija iesūkusies viņā līdz kaulu smadzenēm, ne loģika, ne jūtas nespēja to padzīt. Ne naids, ne dusmas nespēja to izdzēst.

Taču šis nav viņu Dievs. Tas ir mans Dievs. Es to esmu atradusi, mana dzīve tam upurēta, miesa man izrauta, āda noplēsta, asinīm plūstot, nagi nomaukti, laiks un cerības atņemtas. Un tam Dievam, pie kura caur to visu esmu nonākusi, nav formas. Viņš neģērbjas baltās drānās, un Viņam nav garas bārdas. Šim Dievam nav ne doktrīnas, ne Svēto Rakstu, ne likumu. Ne atalgojuma, ne soda. Ne Viņš ko dod, ne ņem. Ne Viņam ir paradīze, kurā uzbraukt, ne elle, kurā iekrist. Gan tveicē, gan salā Viņš vienkārši te ir.

Laiku pa laikam Aomame atcerējās, ko "Pirmsākumu" vadonis bija teicis pirms nāves. Viņa nespēja aizmirst viņa spēcīgo baritonu. Tāpat kā sajūtu, kad iedūra viņam skaustā adatu.

"Kur ir gaisma, tur jābūt arī ēnai, un, kur ir ēna, tur jābūt ari gaismai. Bez gaismas nav ēnas, un tāpat bez ēnas nav gaismas. Es nezinu, vai little people ir labi vai ļauni. Savā ziņā tas ir ārpus mūsu loģikas un mūsu definīcijām. Mēs kopš seniem laikiem dzīvojam viņiem līdzās. Jau tad, kad labais un ļaunais vēl nebija nošķirti. Cilvēku apziņas rītausmā."

Vai Dievs un litte people ir pretmeti? Vai kaut kā viena un tā paša divas puses?

Aomame to nesaprata. Viņa saprata tikai to, ka jāsargā tas maziņais, ko nesa sevī, un tāpēc vajadzēja kaut kādā veidā ticēt Dievam. Vai arī atzīt to, ka viņa tic Dievam.

Aomames domas riņķoja ap Dievu. Dievam nav nekāda veidola, bet tajā pašā laikā tas var pieņemt jebkuru apveidu. Viņa sevī glabāja mersedesa tēlu skaistām plūdlīnijām, tikko no veikala nākušu. No tā izkāpj eleganta pusmūža sieviete. Pilsētas automaģistrāles vidū pasniedz viņai skaistu pavasara mēteli. Lai pasargātu viņu no dzestruma un no cilvēku nekautrajiem skatieniem. Un tad, neko neteikusi, atgriežas sudrabainajā mersedesā. Viņa zināja, ka Aomame ieņēmusi bērnu. Ka viņa ir sargājama.

Aomamei sāka rādīties jauns sapnis. Sapnī viņa ir ieslēgta baltā istabā. Maza kubveida istaba. Logu nav, ir tikai vienas durvis. Vienkārša gulta bez jebkādiem rotājumiem, viņa tajā guļ uz muguras. Virs gultas piekārtā lampa izgaismo viņas vēderu, kas piebriedis liels kā kalns. Tas neizskatās pēc viņas vēdera. Taču nav nekādu šaubu, ka tas ir daļa no Aomames auguma. Drīz būs jādzemdē.

Istabu apsargā Skūtais un Zirgaste. Abi cieši apņēmušies vairs nekļūdīties. Vienreiz jau izgāzušies. Nu viņiem jāatgūst zaudētā teritorija. Abiem dots uzdevums neizlaist Aomami ārā no šīs istabas un nevienu pie viņas neielaist iekšā. Viņi gaida tā maziņā piedzimšanu. Viņu nolūks ir to tūlīt pēc piedzimšanas Aomamei atņemt.

Aomame kliedz. Aomame izmisīgi sauc palīgā. Bet istaba būvēta no īpaša materiāla. Gan sienas, gan grīda, gan griesti iesūc skaņas sevi. Šie kliedzieni neaizsniedz pat viņas pašas ausis. Aomame lūdzas, kaut ierastos sieviete no sudrabainā mersedesa, kaut izglābtu viņu. Viņu pašu un to maziņo. Taču sienas iesūc viņas balsi kā tukšumā.

Tas maziņais uzsūc barības vielas caur nabas saiti, katru bridi augdams lielāks. Cerēdams izkļūt ārā no remdenās tumsas, tas spārda Aomames dzemdes sieniņas. Alkdams pēc gaismas un brīvības.

Zirgaste sēž pie durvīm. Abas rokas uz ceļiem nolicis, veras vienā punktā gaisā. It kā tur lidinātos mazs, ciets mākonītis. Skūtais stāv pie gultas. Abi ģērbušies tādos pašos tumšos uzvalkos kā iepriekš. Skūtais laiku pa laikam paceļ roku, iemet skatienu pulksteni. Kā cilvēks, kas stacijā gaida svarīgu vilcienu.

Aomame nespēj pakustināt locekļus. Nešķiet, ka viņa būtu sasieta ar virvēm, tomēr locekļus pakustināt nevar. Pirkstu gali nejūtīgi. Dzemdību sāpju priekšnojauta. Tās nāk tieši saskaņā ar grafiku, tuvojas stacijai kā svarīgais vilciens. Viņa samana sliežu vieglo vibrēšanu.

Un tad viņa pamostas.

Aomame iegāja dušā noskalot sviedrus, pārģērbās. Iemeta sasvīdušās drēbes veļas mašīnā. Saprotams, šo sapni viņa negribēja redzēt. Taču sapnis viņu apciemoja, vai nu viņa to gribēja, vai negribēja. Notikušā detaļas reizēm mainījās. Bet ne vieta un ne iznākums. Balta kubveida istaba. Tuvojošās dzemdību sāpes. Divi vīrieši, ģērbušies bezpersoniskos, tumšos uzvalkos.

Tie zināja, ka viņa sevī nes to maziņo. Vai arī drīz uzzinās. Aomame bija sagatavojusies. Ja būs tāda vajadzība, viņa bez šaubīšanās raidīs Zirgastē un Skūtajā deviņu milimetru lodes. Dievs, kas viņu sargāja, laiku pa laikam bija ari asinskārs Dievs.

Pie durvīm klauvēja. Aomame apsēdās virtuvē uz ķeblīša ar pistoli labajā rokā un noņēma tai drošinātāju. Ārā jau no paša rīta dzestri līņāja. Pasaule tinās ziemas lietus smaržā.

Takai kundze! Labdien! vīrietis aiz durvīm, mitējies klaudzināt, sauca. Te atkal no NHK. Piedodiet, ka iztraucēju, es atkal atnācu pēc abonentmaksas. Takai kundze, jūs esat tur iekšā.

Aomame pagriezās uz durvju pusi. Mēs sazinājāmies ar NHK, viņa domās tam teica. Jūs esat kāds, kas uzdodas par NHK abonentmaksas iekasētāju. Nez kas jūs vispār tāds esat? Un ko jūs te meklējat?

-     Cilvēkiem jāsamaksā par to, ko viņi saņēmuši. Tā sabiedrībā noteikts, jūs saņemat ētera viļņus. Tāpēc maksājiet. Nav taisnīgi kaut ko ņemt, neko nedodot pretī. Tas ir tāpat kā zagt.

Viņa balss skaļi atbalsojās gaitenī. Piesmakusi, bet skaļa balss.

-     Manas personiskās jūtas tas nemaz neskar. Es nepavisam jūs neienīstu, es negribu jūs sodīt. Takai kundze, kamēr jūs nevērsiet vaļā, es nez cik reižu vēl nākšu un klauvēšu. Vai jūs to vēlaties? Es neesmu vecs večuks, kas neko nesaprot. Ja mēs varētu parunāt, gan nonāktu pie kompromisa. Takai kundze, vai jūs no laba prāta atvērsiet durvis?

Klauvēšana uz brīdi atkal atsākās.

Aomame turēja automātisko pistoli abās rokās. Tas vīrietis noteikti zina, ka esmu ieņēmusi bērnu. Paduses un degungalu klāja plāna sviedru kārtiņa. Lai kas arī notiktu, durvis vaļā nevēršu. Varbūt viņam ir pielāgota atslēga, bet, ja viņš kaut kādā citādā veidā ar citu paņēmienu uzlauzīs durvis, tad, vienalga, ir vai nav no NKH, dabūs lodes no aptveres vēderā.

Nē, tā diez vai notiks. Viņa to saprata. Viņš nevar atvērt durvis. Iekams viņa pati neatvērs durvis no iekšpuses, tās paliks ciet, neatveramas. Tāpēc viņš bija tik aizkaitināts, tāpēc bija tik runātīgs. Mēģina ar saviem vārdiem radīt man spriedzi.

Pēc desmit minūtēm vīrietis aizgāja. Gaitenī skaļā balsī bija viņu izsmējis un viņai draudējis, mēģinājis vēlreiz pierunāt atvērt durvis.

-    Jums neizdosies izbēgt, Takai kundze. Kamēr vien jūs saņemat ētera viļņus, es noteikti atkal šurp atgriezīšos. Es tik viegli nemetu plinti krūmos. Tas nav manā dabā. Nu tad uz drīzu tikšanos!

Vīrieša soļus nedzirdēja. Taču aiz durvīm viņš vairs nestāvēja. Aomame par to pārliecinājās, paskatoties pa durvju actiņu. Viņa atkal uzlika pistolei drošinātāju, iegāja vannas istabā un nomazgāja seju. Krekls padusēs bija sasvīdis slapjš. Pirms pārvilka citu kreklu, viņa kaila nostājās spoguļa priekšā. Vēders pagaidām vēl nebija uzkrītošs. Taču glabāja sevī svarīgu noslēpumu.

Viņa runāja pa telefonu ar veco kundzi. Todien Tamaru, pēc tam kad bija ar viņu izrunājis pāris lietu, neko neteicis, nodeva klausuli vecajai kundzei. Sarunā viņas pēc iespējas izvairījās no tiešiem izteikumiem, izvēlējās daudznozīmīgus vārdus. Vismaz sākumā.

-    Esam sarūpējuši jums citu vietu, vecā kundze sacīja. Tur jūs varēsiet paveikt iecerēto. Droša vieta, varēsiet regulāri pārbaudīties pie speciālista. Tas ir atkarīgs tikai nojums, pārcelties varat jebkurā brīdī.

Vai viņai vajadzētu stāstīt vecajai kundzei par cilvēkiem, kas vajā to maziņo? Par to, ka tie no "Pirmsākumiem" sapnī grib dabūt viņas bērnu? Un tas, kurš izliekas par NHK abonentmaksas iekasētāju, kas dažādos veidos mēģina piedabūt viņu atvērt durvis, ari noteikti kāro to pašu. Taču Aomame pārdomāja. Viņa uzticējās vecajai kundzei. Cienīja un mīlēja viņu. Bet nejau tur tā problēma. Šobrīd jautājums bija tāds: kurā pasaulē viņa dzīvo?

-     Kāda jums pašsajūta? vecā kundze apvaicājās.

Aomame atbildēja, ka pagaidām viss norit bez problēmām.

-     Tas jau vissvarīgākais, vecā kundze sacīja. Tomēr jūsu balss izklausās nedaudz citādi. Varbūt tā tikai šķiet, bet jūs izklausāties nedaudz saspringusi. Ja jums kaut kas nepatīk, sakiet bez kautrēšanās. Varbūt mēs spēsim kaut kā palīdzēt.

Aomame atbildēja, piedomājot pie balss toņa:

AOMAME 221

-    Laikam tas tāpēc, ka ilgi uzturos vienā vietā. Droši vien stress nemanot sakrājas. Taču es rūpējos par savu veselību. Galu galā tā ir mana specialitāte.

-    Protams, vecā kundze sacīja un pēc īsa brīža piebilda: Nesen kāds aizdomīga izskata cilvēks pāris dienu grozījās te tuvumā. Izskatījās, ka viņu īpaši interesē patversme. Visas trīs sievietes, kas tur šobrīd ir, apskatīja viņu novērošanas kameru ierakstā, bet neviena šo cilvēku nepazīst. Varbūt viņš meklē jūs.

Aomame viegli saviebās.

-     Vai tas nozīmē, ka viņiem izdevies atklāt mūsu saistību?

-     Tas vēl nav skaidrs. Taču mums ir jāapsver arī šāda iespējamība. Tam vīrietim ir diezgan savāda āriene. Ļoti liela deformētas formas galva. Galvvidus plakans, mati sāk noiet. Augumā mazs, īsiem locekļiem, drukns. Vai jūs tādu atceraties?

-    Ar deformētu galvas formu? Es no šī dzīvokļa balkona bieži novēroju garāmgājējus. Taču tāds cilvēks nav manīts. Ļoti uzkrītoša āriene.

-     Ļoti. Gluži kā krāšņs cirka klauns. Ja šo cilvēku izraudzījušies un atsūtījuši viņi, lai mūs izpētītu, tad jāteic, ka tā ir visai dīvaina izvēle.

Aomame tam piekrita. "Pirmsākumi" apzināti nesūtītu tik viegli pamanāmu cilvēku. Tik lielā talantu badā viņi nav. Tas nozīmē, ka diezin vai šim vīrietim ir kāds sakars ar organizāciju un tātad viņi pagaidām nezina par Aomames saistību ar veco kundzi. Bet ko īsti meklē šis vīrietis, ar kādu mērķi pēta patversmi? Vai tikai nebūs tas pats, kas, uzdodamies par NHK abonentmaksas iekasētāju, nāk un klaigā pie durvīm. Saprotams, pierādījumu par to, ka abi ir saistīti, nebija. Tomēr abonentmaksas iekasētāja ekscentriskie izteikumi un vecās kundzes aprakstītā vīrieša uzkrītošā āriene šķita saistīti.

-     Ja jūs tādu vīrieti pamanāt, lūdzu, paziņojiet. Iespējams, vajadzēs rīkoties.

Aomame apsolīja uzreiz sazināties.

Vecā kundze atkal apklusa. Tas bija savādi. Parasti telefona sarunās viņa bija īpaši lietišķa, ārkārtīgi taupīja laiku.

-    Vai jums klājas labi? Aomame it kā starp citu ievaicājās.

-    Kā vienmēr. Nekā īpaši slikta nav, vecā kundze atteica. Taču balsi manīja vieglu vilcināšanos. Arī tas bija kas neparasts.

Aomame gaidīja, kad viņa turpinās sarunu.

Tad vecā kundze rezignēti teica:

-     Es tikai pēdējā laikā skaudrāk sajūtu, ka esmu veca. It īpaši, kopš jūs esat prom.

Aomame centās runāt priecīgā balsī:

-     Es nekur neesmu palikusi. Tepat vien esmu.

-Jā, protams. Jūs turpat vien esat. Pat varam tā parunāt. Bet, kad regulāri ar jums redzējos, kad kopā vingrojām, es laikam no jums saņēmu dzīvības spēku.

-Jums aizvien bijis gana daudz pašai sava dzīvības spēka. Es tikai palīdzēju celt to gaismā. Pat ja es esmu prom, jūs pati spējat tikt galā.

-    Atklāti sakot, pirms kāda laika es ari tā domāju, vecā kundze sacīja un pasmējās. Bet smieklos nebija siltuma. Es lepojos ar to, ka esmu īpašs cilvēks. Taču laiks cilvēkam dzīvi laupa pamazām. Tā nav, ka cilvēks nomirst noliktajā laikā. Mirst pamazām, no iekšpuses. Un tad nāk pēdējo rēķinu kārtošanas diena. Nevienam no tās neizbēgt. Cilvēkiem jāsamaksā par to, ko viņi saņēmuši. Es šo patiesību tikai tagad apguvu.

Cilvēkiem jāsamaksā par to, ko viņi saņēmuši. Aomame saviebās. Tas NHK abonentmaksas iekasētājs teica tieši to pašu.

-     Septembri, tā briesmīgā negaisa naktī, man tas pēkšņi ienāca prātā, vecā kundze sacīja. Es biju viena pati mājās, raizējos par jums, vēroju zibens zibšņus. Un tajā brīdī zibens izgaismoja man šo patiesību acu priekšā. Es tajā naktī zaudēju jūs un vienlaikus zaudēju arī kaut ko sevī. Vai ari daudz ko no tā, kas manī bija sakrājies. Kaut ko, kas līdz tam bija manas esības kodols, kaut kas, kas stipri balstīja šo cilvēku mani.

-     Vai tur bija ari dusmas?

Klusums kā izsusējuša ezera dibens. Pēc tam vecā kundze ierunājās:

-     Vai starp to, ko es tobrīd pazaudēju, bija arī manas dusmas? Vai to jūs vaicājāt?

-     Tā gan.

Vecā kundze lēni ieelpoja.

-    Atbilde uz šo jautājumu ir jā. Varenais zibens izgaisināja manī mitušās negantās dusmas. Šobrīd manī vairs nav šo kvēlojošo dusmu. Tās pārvērtušās par tādām kā blāvām skumjām. Biju domājusi, ka šādas dusmas mūžīgi būs tikpat karstas. Bet kā jūs to zināt?

Aomame sacīja:

-    Jo ar mani notika tas pats. Tā briesmīgā pērkona negaisa naktī.

-    Jūs runājat pati par savām dusmām?

-Jā, es vairs nerodu sevī tās tīrās, kvēlās dusmas. Varbūt tās nav pagaisušas pavisam, bet atkāpušās ļoti tālu. Ilgu laiku šīm dusmām manā sirdi bija ierādīta svarīga vieta, tās mani trenca uz priekšu.

-    Kā kučieris, kas nepazīst ne atpūtu, ne žēlastību, vecā kundze piebilda. Bet tagad tās zaudējušas spēku un jūs esat stāvoklī. Var teikt to vietā.

Aomame dziļi ieelpoja.

-    Tā ir. Un tā vietā manī ir tas maziņais. Tam nav nekāda sakara ar dusmām. Un tas manī ar katru dienu aug lielāks.

-    Lieki to teikt, bet jums tas ļoti jāsargā, vecā kundze sacīja. Ari šī iemesla dēļ jums pēc iespējas ātrāk vajadzētu pārcelties uz drošāku vietu.

-    Jums taisnība. Bet pirms tam man noteikti kaut kas ir jānokārto.

Nolikusi klausuli, Aomame izgāja uz balkona un, raugoties pa spraugām plastmasas margās, vēroja ielu pēcpusdienā, paskatījās uz rotaļlaukumu. Tuvojās krēsla. Pirms beidzies 1Q84. gads, pirms tie mani uzgājuši, man jāatrod Tengo, lai notiek kas notikdams.

15. NODAĻA Tengo par to nedrīkst runāt

Tengo izgāja no krodziņa "Mieža galva" un kādu bridi klīda pa ielām, domās iegrimis. Tad izlēmīgi devās uz mazā rotaļlaukuma pusi. Uz to vietu, kur pirmo reizi ieraudzīja divus mēnešus debesīs. Jāuzkāpj vēlreiz tajā pašā slidkalniņā un jāpaskatās debesīs. Varbūt no turienes atkal izdosies ieraudzīt mēnešus. Varbūt tie viņam kaut ko izstāstīs.

Iedams Tengo domāja, kad īsti iepriekšējo reizi bijis tajā rotaļlaukumā. Nevarēja atcerēties. Laiks vairs neplūda līdzeni, attāluma izjūta bija nelīdzsvarota. Laikam gan rudens sākumā. Viņš atcerējās, ka bija uzvilcis garpiedurkņu T kreklu. Un nu jau ir decembris.

Dzestrs vējš pūta mākoņu pulciņu uz Tokijas līča pusi. Mākoņi izskatījās kā no tepes darināti, sastinguši cieti neregulārās formās. Aiz šiem mākoņiem slēpās abi mēneši, kas ik pa brīdim parādījās. Ierastais dzeltenais mēness un jaunpienācējs mazais, zaļais mēness. Pilnmēness laiks jau bija pagājis, abi bija dilstoši. Mazais mēnestiņš izskatījās kā bērns, kas mēģina paslēpties mammas brunču stērbelē. Abi atradās gandrīz tajā pašā vietā, kur Tengo tos bija redzējis iepriekšējā reizē. Izskatījās, ka tie tur gaidījuši Tengo atgriežamies.

Naksnīgajā rotaļlaukumā neviena nebija. Laternu spuldzes gaisma spīdēja baltāk nekā pirms tam, auksti jo auksti. Kailie gobu zari, vēja un lietus šaustīti, tumši vīdēja kā seni miroņu kauli. Tādā naktī jākliedz pūcei. Taču, saprotams, pilsētas parkā pūču nav. Tengo uzlika galvā vējjakas kapuci, iebāza rokas ādas jakas kabatās. Tad uzrāpās slidkalniņā, atspiedās pret margām un pacēla skatienu pret abiem mēnešiem, kas slēpās mākoņos. Tiem aiz muguras klusi mirdzēja zvaigznes. Vējš bija izdzenājis plāno netīro dūmaku, kas sedza pilsētas debesis, gaiss bija tīrs un skaidrs.

Nez vai šobrīd vēl kāds cilvēks, ne tikai viņš, veras debesīs un vēro divus mēnešus? Tengo domāja par to. Fukaeri, protams, to zina. Tieši viņa to iesāka. Laikam. Taču, vai, izņemot Fukaeri, vēl kaut viens cilvēks bez Tengo zina, ka debesīs ir vēl viens mēness? Cilvēki laikam vēl nav to pamanījuši vai arī par to nerunā, vai arī tā jau ir vispārzināma patiesība? Izņemot draugu, kas bija aizvietojis viņu privātskolā, Tengo nevienam nebija to vaicājis. Gluži otrādi viņš aizvien uzmanījās, lai neuzsāktu par to sarunas. It kā šis temats būtu morāli nepieņemams.

Varbūt mēneši to nevēlas, Tengo nodomāja. Varbūt šie divi mēneši ir tikai personiski Tengo domāta vēsts un viņam nav atļauts dalīties šajā ziņā ar citiem.

Varbūt tā nav.

Dīvaina domu gaita. Kāpēc gan lai mēnešu skaits kļūtu par personisku vēsti? Ko tie mēģina pateikt? Tengo šo vēsti drīzāk uztvēra kā miklu. Un, ja tā ir mīkla, tad kurš to uzdevis? Kurš īsti kaut ko neļauj?

Vējš izskrēja cauri gobas zariem, saceldams spalgu skaņu. Kā asa elpa, ko strauji izgrūž cerības zaudējis cilvēks. Tengo, skatīdamies uz mēnešiem debesīs, klausoties vēja auros, nosēdēja tur tik ilgi, līdz bija caurcaurēm nosalis. Pagājušas laikam minūtes piecpadsmit. Nē, varbūt nedaudz vairāk.

Laika izjūta kaut kur pagaisusi. Pirmīt viskija sasildītais ķermenis tagad bija ciets un sastindzis kā akmens jūras dibenā.

Mākoņi cits pēc cita skrēja pāri debesīm uz dienvidu pusi. Lai cik to aizskrēja, vienmēr atkal nāca citi. Kaut kur ziemeļos laikam ir neiztukšojams mākoņu avots. Kādi apņēmīgi ļautiņi biezās, pelēkās drānās tur no rīta līdz vakaram klusēdami darina mākoņus. Kā bites medu, kā zirneklis tīklu, kā karš atraitnes.

Tengo ieskatījās rokaspulkstenī. Drīz būs astoņi. Parkā nemanīja ne cilvēka ēnas. Laiku pa laikam kāds garāmgājējs aizsteidzās pa ielu. Visi, kas atgriezās mājās no darba, gāja vienādā gaitā. Sešstāvu namā pāri ielai tikai pusē logu spīdēja gaisma. Hdā vējainā ziemas naktī apgaismots logs izskatās īpaši silti. Tengo pēc kārtas aplūkoja visus apgaismotos logus. It kā no mazas zvejnieku laiviņas novērotu naksnīgā jūrā peldošu pasažieru laineri. Visiem logiem priekšā bija aizvilkti aizkari. Raugoties uz tiem no aukstā, naksnīgā parka slidkalniņa, tie izskatījās kā cita pasaule. Pasaule, kas būvēta pēc citiem principiem un darbojas saskaņā ar citiem likumiem. Aiz aizvilktajiem aizkariem cilvēki dzīvo pavisam parastu dzīvi. Laikam gan rāmu un laimīgu.

Pavisam parastu dzīvi?

Vienīgais "pavisam parastās dzīves" tēls, ko Tengo spēja iedomāties, bija šablonisks, bez dziļuma un krāsām. Precēts pāris, divi bērni. Sieva apsējusi priekšautu. No burbuļojoša katliņa ceļas tvaiks. Sarunas pie ēdamgalda… Tur nu Tengo iztēle ieskrēja kā mūri. Par ko gan pavisam parasta ģimene runā pie vakariņu galda? Viņš pat neatcerējās, ka, sēžot pie galda, būtu sarunājies ar tēvu. Abi attiecīgajā laikā tikai uzņēma ēdienu. Turklāt pēc satura to būtu grūti nosaukt par kārtīgu maltīti.

Izpētījis dzīvokļu nama apgaismotos logus, viņš atkal pievērsās lielajam un mazajam mēnesim. Taču, lai cik ilgi gaidītu, neviens no tiem viņam neko nevēstīja. Pagriezuši uz šo pusi neizteiksmīgās sejas, tie viens otram līdzās lidinājās debesīs kā uzlabojama, apšaubāma antitēze. Neko citu tie Tengo nevēstīja.

Mākoņu bari nenogurdināmi šķērsoja debesis, virzīdamies uz dienvidiem. Dažādu izmēru un formu mākoņi nāca un gāja. Starp tiem bija arī apveida ziņā ļoti daudznozīmīgi mākoņi. Šķita, ka tiem ir savas domas. Domas bija mazas un cietas, skaidri novilktām kontūrām. Taču Tengo gribēja noskaidrot, ko domā mēneši, nevis mākoņi.

Galu galā Tengo meta tam mieru, piecēlās, izstaipīja rokas un kājas, tad nokāpa no slidkalniņa. Neko nepadarīsi. Vismaz pārliecinājos, ka mēnešu skaits nav mainījies. Iebāzis rokas ādas jakas kabatās, Tengo izgāja no parka un, iedams platiem soļiem, devās mājup. Pa ceļam pēkšņi atcerējās Komacu. Pienācis laiks parunāties ar Komacu. Mēģināt tikt skaidrībā par to, kas starp viņiem noticis. Tāpat ari Komacu būs viņam šis tas stāstāms. Tengo birojā bija atstājis Čikuras pansionāta telefona numuru, taču Komacu nepiezvanīja. Rit pats mēģinās viņu sazvanīt. Bet pirms tam jāaizbrauc uz privātskolu, jāpaņem vēstule, ko Fukaeri atstājusi draugam.

Fukaeri vēstule bija rakstāmgalda atvilktnē, neatvērta. Salīdzinājumā ar iespaidīgo aploksni vēstule bija īsa. Uzrakstīta uz burtnīcas puslapas ar zilu pildspalvu labi pazīstamajā, ķīļrakstam līdzīgajā rokrakstā. Vairāk piemērots rakstīšanai uz māla plāksnītes, ne uz burtnīcas lapas. Tengo zināja, ka tās uzrakstīšana bija prasījusi laiku.

Tengo vairākas reizes pārlasīja vēstuli. Tur bija rakstīts, ka viņai vajadzējis pamest Tengo dzīvokli. Tūlīt uzreiz tā viņa rakstīja. Mūs novēro tāds bija iemesls. Šīs trīs vietas bija trekni pasvītrotas ar mīkstu zīmuli. Ārkārtīgi daiļrunīgs pasvītrojums.

Viņa nekādi nepaskaidroja, kas viņus novēro vai kā viņa par to uzzinājusi. Pasaulē, kurā mīt Fukaeri, faktus nepasaka tieši. Kā kartē, kas rāda, kur paslēpti pirātu dārgumi, viss atklājas caur mājieniem un miklām, noklusējumiem un mainīgām formām. Tāpat kā oriģinālajā "Gaisa kūniņas" manuskriptā.

Fukaeri pati to neuztvēra kā mājienus un miklas. Viņai tas bija visdabiskākais izteiksmes veids. Tēlus un domas viņa varēja paust citiem cilvēkiem tikai šādiem vārdiem un šādā formā. Ir jāsaprot Fukaeri nolūks, jānovērtē viņas piepūle un jāmēģina uzminēt nepateikto.

Taču Tengo pilnīgi pieņēma visu Fukaeri skaidri pateikto. Ja viņa saka "mūs novēro", tad, visticamāk, mūs patiešām novēro. Ja viņa juta, ka "vajag pamest dzīvokli", tad bija pienācis laiks viņai doties prom no šejienes. Vispirms vajadzēja visus šos izteikumus pieņemt kā vienu visaptverošu faktu. Vēlāk varēs mēģināt noskaidrot vai iedomāties notikušā fonu un detaļas. Vai ari vispār necensties to izdarīt.

Mūs novēro.

Vai tas nozīmē, ka tie no "Pirmsākumiem" atraduši Fukaeri? Viņi zināja par Fukaeri saistību ar Tengo. Viņi atklājuši, ka Tengo, Komacu lūgts, pārstrādāja "Gaisa kūniņas" manuskriptu. Tāpēc Ušikava mēģināja tuvoties Tengo. Un viņi ar tik sarežģītu paņēmienu (vēl šodien nav skaidrs, kāpēc) mēģināja pakļaut Tengo savai ietekmei. Ja tā padomā, ļoti iespējams, ka viņi novēro Tengo dzīvokli.

Tādā gadījumā gan jāteic, ka viņi pārāk ilgi tūļājās. Fukaeri iekārtojās viņa dzīvoklī pirms trim mēnešiem. Viņi ir organizēti cilvēki. Cilvēki ar reālu varu. Ja viņi būtu gribējuši dabūt rokā Fukaeri, varētu to izdarīt jebkurā laikā. Nebija nekādas vajadzības šķiest pūles un laiku, lai novērotu Tengo dzīvokli. Un, ja viņi patiešām vēroja Fukaeri, tad taču nebūtu ļāvuši viņai tik viegli aiziet. Fukaeri, neskatoties uz to visu, savāca savas mantas un aizgāja no Tengo dzīvokļa. Aizbrauca uz privātskolu Jojogi un nodeva draugam vēstuli, pēc tam pārcēlās uz citu vietu.

Mēģinot atrast tajā visā loģiku, Tengo pavisam apjuka. Nodomāja, ka viņi nemaz negribēja dabūt rokā Fukaeri. Iespējams, ka kopš kāda laika viņi sāka sekot citam mērķim. Mērķim, kas saistīts ar kādu citu, nevis ar Fukaeri. Kaut kāda iemesla dēļ viņi vairs neuzskata, ka Fukaeri apdraud "Pirmsākumus". Bet, ja tā, tad kāpēc viņi tagad sākuši novērot Tengo dzīvokli?

Tengo no publiskā telefona skolā piezvanīja uz Komacu biroju. Bija gan svētdiena, bet Tengo zināja, ka Komacu šad tad brīvdienās dodas uz biroju strādāt. Viņš mēdza teikt, ka pārējo darbinieku prombūtnes laikā birojam neesot ne vainas. Taču neviens pie telefona nenāca. Tengo ieskatījās rokaspulkstenī. Vēl tikai pusvienpadsmit. Tik agri Komacu darbā nerādās. Lai kāda nedēļas diena būtu, viņš ķērās pie saviem dienas darbiem tikai tad, kad saule jau bija zenītā. Tengo, apsēdies kafetērijā uz krēsla un dzerdams paplāno kafiju, vēlreiz pārlasīja Fukaeri vēstuli. Hieroglifi ļoti sīki uzrakstīti, bez pieturzīmēm, bez rindkopām.

tengo tengo jau tagad atgriezies no kaķu pilsētas lasa šo vēstuli tas ir labi taču mūs novēro tāpēc man vajag pamest šo dzīvokli tūlīt uzreiz par mani neraizējieties bet ilgāk es te vairs nevaru palikt kā jau iepriekš teicu tas cilvēks ko tengo meklē ir tepat kājām var aiziet tikai uzmanieties lai jūs nenovēro

Tengo trīs reizes pārlasīja šo telegrammai līdzīgo vēstuli, tad salocīja un ielika kabatā. Kā aizvien, jo biežāk viņš to pārlasīja, jo ticamāki šķita viņas vārdi. Kāds viņu novēro. Tagad viņš to pieņēma kā pārbaudītu faktu. Viņš pacēla galvu, pārlaida skatienu privātskolas kafetērijai. Bija lekciju laiks, kafetērija bija tikpat kā tukša. Tikai pāris studentu kaut ko lasīja un konspektēja. Nevienu cilvēku, kas varētu viņu novērot, Tengo nemanīja.

Fundamentāla problēma. Ja viņi nenovēro Fukaeri, tad ko īsti? Vai pašu Tengo vai viņa dzīvokli? Tengo par to domāja. Tie visi, protams, bija tikai pieņēmumi. Taču viņam šķita, ka pats nevarētu būt viņu intereses objekts. Tengo palūdza pārstrādāt "Gaisa kūniņu", viņš bija tikai tehniskais izpildītājs. Grāmata jau izdota, kļuvusi slavena, interese par to jau apdzisusi, un Tengo loma nospēlēta. Šobrīd nebija iemesla interesēties par viņu.

Fukaeri tikpat kā negāja ārā no dzīvokļa. Tas nozīmēja, ka šī viņas sajūta viņus novēro attiecas uz Tengo dzīvokli. Bet no kurienes gan to varētu novērot? Rajons bija blīvi apdzīvots, taču dīvainā kārtā Tengo dzīvoklis trešajā stāvā gandrīz nevienam skatienam nepavērās. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc Tengo šī vieta patika un kāpēc viņš tur tik ilgi bija nodzīvojis. Arī par viņu vecākā draudzene šo dzīvokļa īpašību augstu vērtēja. "Ja nedomājam par nama ārējo izskatu," viņa bieži teica, "šis dzīvoklis ir neparasti mierīgs. Tāpat kā tā iemītnieks."

Katru dienu pirms saules rieta pie loga atlaidās liela vārna. Fukaeri pa telefonu stāstīja par šo vārnu. Tā nolaidās pie loga šaurajā, puķu kastēm paredzētajā vietā un švīkstot berzēja lielos, kā tinte melnos spārnus gar loga rūti. Šķita, ka vārna iegriežas pie viņa atceļā uz ligzdu, ka šis apmeklējums kļuvis par tās dienas režīma daļu. Turklāt šķita, ka vārnu interesē, kas notiek Tengo dzīvoklī. Piešķiebusi galvu, lielās, melnās acis apkārt šaudīdama, tā pa aizkaru spraugu vāca informāciju. Vārnas ir gudri putni. Ļoti ziņkārīgas. Fukaeri sacīja, ka sarunājoties ar vārnu. Taču bija neiedomājami, ka vārna būtu kļuvusi par instrumentu kāda rokās, ka to sūtītu izlūkos uz Tengo dzīvokli.

Bet tādā gadījumā no kurienes tie novēro viņa dzīvokli?

Pa ceļam no stacijas uz dzīvokli Tengo iegriezās lielveikalā iepirkties. Nopirka dārzeņus un olas, pienu un zivis. Tad, papīra maisiņu ar iepirkumiem rokās saņēmis, apstājās pie nama ieejas durvīm, drošības pēc apskatīja apkārtni. Nekā aizdomīga. Parastā, nemainīgā ainava. Melnie elektrības vadi karājas gaisā kā tumšas zarnas, mazais priekšdārziņš ar salā sadzeltējušo zālienu, sarūsējušas pastkastītes. Mēģināja ieklausīties. Taču sadzirdēja tikai nerimtīgo pilsētas fona troksni kā spārnu vēdas.

Atgriezies dzīvoklī un izsaiņojis iepirkumus, viņš piegāja pie loga un pacēla aizkaru, nopētīja skatu aiz loga. Ielas pretējā pusē bija trīs vecas mājas. Visas iespiestas šaurā zemes gabalā, divstāvu dzīvojamās mājas. Visi īpašnieki bija veci cilvēki, tipiski seniori. Raižpilnām sejām, nīda jebkuras pārmaiņas. Grūti iedomāties, ka kāds no viņiem ielaistu sava nama otrajā stāvā svešinieku. Turklāt no turienes, lai kā arī censtos un izlocītos, varētu saskatīt labi ja vienu daļiņu Tengo dzīvokļa griestu.

Tengo aizvēra logu, uzvārīja ūdeni un pagatavoja kafiju. Sēdēdams pie ēdamgalda un to dzerdams, apdomāja visas iespējamās varbūtības. Kāds kaut kur tuvumā viņu novēro. Turklāt kājām noejamā attālumā no šejienes ir Aomame (vai arī bija). Vai abas šīs lietas ir savstarpēji saistītas? Vai ari vienkārši sakritība? Taču, lai cik ilgi un dziļi viņš domātu, ne pie kāda secinājuma nenonāca. Domas atkal un atkal skrēja uz riņķi kā pele, kas ieslodzīta labirintā bez izejas un spēj tikai saost siera smaržu.

Viņš meta domāšanu pie malas un pārskatīja veikaliņā pie stacijas nopirkto avīzi. Ronalds Reigans, kas tikko rudenī bija pārvēlēts prezidenta amatā, pasācis saukt premjerministru Jasuhiro Nakasoni par "Jasu", bet premjerministrs Nakasone prezidentu par "Ronu". Varbūt tajā bija vainojama fotogrāfija, taču abi izskatījās kā divi celtnieki, kas apspriežas par to, kā izmantot sliktākus, lētākus būvmateriālus. Indijā turpinās pēc Indiras Gandijas slepkavības sākušies nemieri. Valsti nogalināti daudzi sikhi. Japānā ienākusies bagātīga ābolu raža. Taču neviens no rakstiem Tengo interesi nepiesaistīja.

Sagaidījis, līdz pulkstenis rāda divi, vēlreiz zvanīja Komacu uz darbu.

Lai panāktu, ka Komacu pienāk pie telefona, vajadzēja zvanīt reizes divpadsmit. Kā vienmēr. Nezin kāpēc, bet viņu nebija viegli dabūt pie klausules.

-    Tengo, sen neesam tikušies, Komacu sacīja. Viņš bija atguvis kādreizējo runas manieri. Mazliet teatrālu, grūti uztveramu.

-    Es paņēmu divas nedēļas atvaļinājumu, biju Čibā. Atgriezos tikai vakarvakarā.

-    Teici, ka tēvs savārdzis. Tev laikam bija smagi.

-    Tik smagi nebija. Tēvs ir dziļā komā, devos uz turieni, apraudzīju viņu un tad viesu namā rakstīju romānu.

-     Un tomēr jautājums ir, vai cilvēks dzīvos vai mirs. Tas nevarēja būt viegli.

Tengo mainīja sarunas tematu.

-    Jūs minējāt, ka jums ir kaut kas man stāstāms. Kaut ko tādu. Pirms laba laika.

-     Toreiz, Komacu sacīja. Tengo, es gribētu ar tevi satikties un bez steigas parunāt. Vai tev ir laiks?

-Ja saruna ir svarīga, tad laikam labāk tikties pēc iespējas ātrāk.

-    Jā, laikam gan labāk ātrāk.

-     Man šovakar ir brīvs. Kā jums?

-     Labi, tad šovakar. Man arī ir brīvs. Septiņos varēsi?

-     Septiņos derēs, Tengo atteica.

Komacu ierosināja tikties bārā netālu no darba. Tengo tur vairākkārt bija iegriezies.

-     Tas ari svētdienās ir vaļā. Bet apmeklētāju tad tikpat kā nav. Varēsim mierīgi parunāt.

-     Gara runāšana?

Komacu apdomājās.

-    Kā lai pasaka. Kamēr saruna nav pa īstam sākusies, es nevaru pateikt īsa vai gara.

-     Labi. Kā vēlaties, Komacu kungs. Es piemērošos. Lai kā arī būtu, mēs esam vienā laivā. Vai ne? Vai arī Komacu kungs jau pārsēdies citā?

-     Tā vis nav, Komacu atbildēja mazliet maigākā tonī. Mēs joprojām sēžam vienā laivā. Tiekamies septiņos. Tad parunāsim sīkāk.

Tengo, nolicis klausuli, apsēdās pie galda un ieslēdza vārdu procesoru. Tad pārrakstīja Čikuras viesu namā ar pildspalvu uz manuskriptu papīra uzrakstīto stāstu. Pārlasot stāstu, atmiņā atausa Čikuras pilsētas ainas. Pansionāts, triju māsiņu sejas. Jūras vējš, kurš izskrien cauri priežu rindai, spoži baltās kaijas virs tās. Tengo piecēlās, atvilka aizkaru, atvēra logu un ieelpoja dzestro āra gaisu.

tengo jau tagad atgriezies no kaķu pilsētas lasa šo vēstuli tas ir labi

Tā Fukaeri rakstīja vēstulē. Bet dzīvokli, kurā viņš atgriezies, kāds novēro. Nevar saprast, kas novēro, no kurienes novēro. Tikpat labi dzīvoklī var būt ierīkotas slēptās kameras. Tengo, to iedomājies, pārmeklēja dzīvokli. Taču, protams, neatrada ne kameras, ne noklausīšanās ierīces. Galu galā vecs, šaurs vienistabas dzīvoklis. Kaut kas tāds uzreiz kristu acīs.

Tengo turpināja pārrakstīt romānu, līdz satumsa. Viņš ne tikai vienkārši pārrakstīja tekstu no labās puses uz kreiso, bet pie viena arī pielaboja, tāpēc tas prasīja vairāk laika, nekā viņš bija paredzējis. Tengo, pārtraucis darbu, lai ieslēgtu galda lampu, pēkšņi iedomājās, ka vārna šodien nav parādījusies. Parasti par vārnas ierašanos liecināja troksnis. Iā berzēja lielos spārnus pret stiklu. Tāpēc uz stikla šur tur palika nospiedumi. Kā atšifrējams kods.

Pussešos viņš ieturēja vienkāršas vakariņas. Ēstgribas nebija, ari pusdienās viņš neko nebija ēdis. Kaut ko tomēr vajadzēja apēst. Viņš pagatavoja tomātu un vakame salātus, uzgrauzdēja šķēli maizes. Piecpadsmit pāri sešiem uzvilka melnu džemperi ar augstu apkakli, virs tā olīvzaļu velveta žaketi un devās ārā. Izgājis pa namdurvīm, uz brīdi apstājās un pārlaida skatienu apkārtnei. Tomēr uzmanību nekas nepiesaistīja. Neviens vīrietis neslēpās aiz laternas staba. Neviena aizdomīga mašīna nebija apstājusies tuvumā. Pat vārna nebija parādījusies. Tengo tik un tā jutās nemierīgs. Šķita, ka viņu vēro pat tie, kas pēc novērotājiem neizskatās. Garām ejoša mājsaimniece ar iepirkumu groziņu, nerunīgs vecs vīrs, kas izvedis pastaigā suni, vidusskolēni ar plecos uzmestām tenisa raketēm, kuri, uz viņa pusi neskatoties, brauca ar riteņiem pa ielu, tie visi varētu būt gudri nomaskējušies "Pirmsākumu" okšķeri.

Bailēm lielas acis, Tengo nodomāja. Piesardzīgam man jābūt, bet tik ļoti saspringt nedrīkstu. Viņš ātriem soļiem devās uz staciju. Laiku pa laikam atskatījās, lai pārliecinātos, ka neviens viņam neseko. Asti viņš noteikti pamanītu. Viņam kopš dzimšanas bija plašs redzesleņķis un arī redze laba. Trīs reizes paskatījies atpakaļ, viņš pārliecinājās, ka neviens neseko.

Bārā, kur bija norunāta tikšanās ar Komacu, viņš ieradās bez piecām minūtēm septiņos. Komacu vēl nebija atnācis, Tengo izrādījās pirmais klients. Uz letes lielā vāzē bija ielikti svaigi ziedi, apkārt vēdīja tikko grieztu zaļumu smarža. Tengo apsēdās bāra dziļumā atsevišķā nodalījumā un pasūtīja izlejamo alu. Tad izņēma no jakas kabatas grāmatu un sāka lasīt.

Komacu parādījās ceturksni pāri septiņiem. Viņam mugurā bija tvīda žakete un plāns kašmira džemperis. Kašmira šalle, vilnas bikses un zamša kurpes. Ierastais stils. Labas kvalitātes, gaumīgas, novalkātas drēbes. Apģērbs izskatījās kā daļa no viņa paša. Tengo nekad nebija redzējis Komacu mugurā drēbes, kas izskatītos jaunas. Nopircis jaunas drānas, viņš laikam tajās gulēja un vārtījās pa grīdu. Vairākkārt mazgāja un izkāra ēnā žāvēties. Un tikai tad, kad tās šādi bija ievalkātas un izbalinātas, vilka mugurā un izgāja cilvēkos. Spriežot pēc drēbēm, viņam vajadzētu būt pieredzes bagātam redaktoram ar stāžu. Nekas cits viņš nevarētu būt. Komacu apsēdās Tengo pretī un ari pasūtīja izlejamo alu.

-     Tu izskaties tāpat kā vienmēr, Komacu sacīja. Kā veicas ar jauno romānu?

-     Pamazām virzos uz priekšu.

-    Tas ir pats svarīgākais. Rakstnieks nobriest, tikai rakstot. Kā kāpurs, graužot lapas. Kā jau teicu, "Gaisa kūniņas" pārstrādāšana ietekmējusi tavu paša darbu. Vai es nekļūdos?

Tengo pamāja.

-     Man šķiet, ka, pateicoties tam darbam, es sapratu šo to svarīgu par romāniem. Tagad saskatu to, ko agrāk neredzēju.

-     Negribu lielīties, bet es to labi saprotu. Tev vajadzēja īsto iespēju.

-     Bet tās dēļ arī esmu iekūlies diezgan lielās nepatikšanās. Kā jau jums zināms.

Komacu skaisti savilka lūpas kā augošu mēnesi ziemā un pasmaidīja. Neizdibināmu smaidu.

-     Lai dabūtu kaut ko svarīgu, par to ir jāmaksā. Tādi ir šīs pasaules likumi.

-    Var jau būt. Taču man grūti izšķirt, kas te ir svarīgais, kas te ir maksa. Tas viss ir pārāk savijies.

-   Tā gan. Viss patiešām ir pamatīgi savijies. It kā mēģinot sarunāties pa telefona vadiem, kas sapinušies. Tieši tā, kā tu teici, Komacu sacīja. Starp citu, Tengo, tu zini, kur šobrīd ir Fukaeri?

-     Kur viņa ir šobrīd, nezinu, Tengo, vārdus pārdomādams, atbildēja.

-    Šobrīd, Komacu izteiksmīgi noteica.

Tengo klusēja.

-     Bet vēl nesen viņa dzīvoja tavā dzīvoklī, Komacu sacīja. Tā runā.

Tengo pamāja.

-    Taisnība. Viņa trīs mēnešus bija pie manis.

-     Trīs mēneši ir ilgs laiks, Komacu noteica. Tomēr nevienam neko nesacīji.

-    Viņa lūdza nevienam neteikt. Es arī nevienam neteicu. Pat jums ne.

-     Bet tagad viņas tur vairs nav.

-    Tieši tā. Kamēr es biju Čikurā, viņa pametusi dzīvokli, atstādama man vēstuli. Kas noticis pēc tam, es nezinu.

Komacu izņēma cigareti, ielika mutē, piesmēķēja ar sērkociņu. Samiedzis acis, paskatījās uz Tengo.

-     Pēc tam viņa atgriezās Skolotāja Ebisuno namā Futamatao kalna galā, viņš sacīja. Skolotājs Ebisuno sazinājās ar policiju un atsauca iesniegumu par viņas bezvēsts pazušanu, jo viņa tāpat vien kaut kur devusies, nolaupīta nav bijusi. Jādomā, ka policija būs viņu iztaujājusi par lietas apstākļiem. Kāpēc pazuda? Kur bija, ko darīja? Galu galā viņa vēl ir nepilngadīga. Gan jau drīzumā parādīsies ari avīžu raksti. Jauna rakstniece, ilgu laiku bijusi bezvēsts prombūtnē, tad pēkšņi atradusies sveika un vesela. Taču nekas liels no tiem rakstiem nebūs, galu galā nekādas saistības ar noziegumiem.

-     Vai atklāsies, ka viņa slēpusies pie manis?

Komacu papurināja galvu.

-    Nē, tavu vārdu Fukaeri neminēs. Tāda nu viņa ir. Ja reiz tā nolēmusi, tad neteiks, vienalga, vai viņai to prasītu policija, žandarmērija, revolucionārā padome vai Māte Terēze. Par to vari neraizēties.

-     Es neraizējos. Man tikai gribētos zināt, kā notikumi attīstīsies tālāk.

-    Lai kā ari būtu, tavs vārds atklātībā neparādīsies. Viss kārtībā, Komacu noteica. Pēc tam viņa sejā iegūla nopietna izteiksme. Bet es gribētu tev kaut ko pavaicāt. Grūti par to runāt.

-     Grūti par to runāt?

-     Kā lai pasaka, tā ir privāta lieta.

Tengo iedzēra malku alus. Tad nolika glāzi uz galda.

-     Lai notiek. Vaicājiet, kas vaicājams.

-    Vai tev ar Fukaeri bija seksuālas attiecības? Tajā laikā, kad viņa bija pie tevis, tā teikt. Pietiks ar jā vai nē.

Tengo paklusējis lēni papurināja galvu.

-     Atbilde ir nē. Man ar viņu šādu attiecību nebija.

Tengo instinktīvi izlēma, ka nevajag neko minēt par tās

negaisa nakts notikumiem. Šo noslēpumu nevajadzētu atklāt. Par to nedrīkst runāt. Turklāt to visai grūti būtu nosaukt par seksuālām attiecībām. Tās nebija seksuālas attiecības vispārpieņemtā izpratnē. Ne vienam, ne otram.

-     Tātad jums nebija seksuālu attiecību.

-     Nebija, Tengo sausi atteica.

Komacu viegli sarauca degunu.

-     Tengo, es to neapšaubu, tomēr, pirms pateikt nē, tu bridi vilcinājies. Man izskatījās, ka tu vilcinies. Varbūt bija kaut kas tam līdzīgs? Es tev neko nepārmetu, ne uz to pusi. Tikai mēģinu noskaidrot dažus faktus.

Tengo ieskatījās Komacu tieši acis.

-    Es nevilcinājos. Man tikai tas šķita savādi. Komacu, jūs nekad neesat bāzis degunu citu cilvēku dzīvē. Aizvien esat turējies no tādām lietām pa gabalu.

-     Mjā, Komacu novilka.

-     Tad kāpēc tagad rodas šāds jautājums?

-     Būtībā man nav jāzina, ar ko tu guli ar Fukaeri vai kādu citu. Komacu paberzēja ar pirkstu deguna sānu. To tu pareizi norādīji. Taču, kā pats zini, Fukaeri nav parasta meitene. Kā lai to pasaku jebkurai viņas darbībai piedzimst jēga.

-     Piedzimst jēga, Tengo noteica.

-     Protams, loģiski spriežot, jebkura cilvēka visām darbībām beigu beigās ir kāda jēga, Komacu sacīja. Taču Fukaeri gadījumā šī jēga ir daudz dziļāka. Viņai piemīt kaut kas neparasts. Tāpēc mums attiecībā uz viņu jāpārbauda visi fakti, ko varam pārbaudīt.

-     Konkrēti kas esam mēs? Tengo pavaicāja.

Komacu sev neraksturīgi izskatījās apjucis.

-     Patiesību sakot, ne jau mani interesē tas, vai tev ar viņu bijušas seksuālas attiecības, bet gan Skolotāju Ebisuno.

-     Ari Skolotājs Ebisuno zina, ka Fukaeri uzturējās pie manis?

-     Protams, sākot no dienas, kad Fukaeri pārvācās pie tevis. Viņa pati paziņoja, kur atrodas.

-    To es nezināju, Tengo pārsteigts noteica. Fukaeri viņam sacīja, ka nevienam neesot atklājusi savu atrašanās vietu. Kāda tam tagad vairs nozīme. Tomēr es to nesaprotu Skolotājs Ebisuno ir viņas faktiskais palīgs un aizbildnis un parastā situācijā tam tik lielu uzmanību nepievērstu. Taču šobrīd ir pilnīgi nesaprotami apstākli. Svarīgākajam jautājumam vajadzētu būt, ka Fukaeri ir drošībā, ka viņa atrodas drošā vidē. Grūti saprotami, ka viņas seksuālā šķīstība šobrīd ir Skolotāja Ebisuno prioritāšu saraksta augšgalā.

Komacu savilka augšup vienu mutes kaktiņu.

-    Es visus lietas apstākļus tik labi nepārzinu. Man Skolotājs vienkārši to palūdza, lai tikšanās reizē tieši noskaidroju, vai tev ar Fukaeri bijušas seksuālas attiecības. Tāpēc uzdevu šo jautājumu un saņēmu šo atbildi nē.

-     Tā ir. Mums ar Fukaeri miesisku attiecību nav bijis, Tengo skaidri sacīja, skatoties sarunu biedram tieši acīs. Tengo nebija sajūta, ka viņš melotu.

-     Tad jau labi, Komacu atteica un ielika starp lūpām nākamo Marlboro, piemiedzis acis, aizsmēķēja. Labi, ka es to zinu.

-     Fukaeri patiešām ir pievilcīga meitene. Taču, kā jūs pats labi zināt, es vēl papildus esmu iekūlies visai sarežģītā stāstā. Negribot. Es nevēlos šo stāstu vēl vairāk sarežģīt. Turklāt man bija sieviete, ar kuru man bija attiecības.

-    Skaidrs, Komacu sacīja. Šajā ziņā tu, Tengo, esi gudrs vīrietis. Ar skaidru domu. To es arī Skolotājam paziņošu. Piedod, ka tik sīki iztaujāju. Neliecies ne zinis.

-     Tas mani īpaši neuztrauc. Tikai šķiet dīvaini, kāpēc šobrīd sākušās šādas runas, Tengo noteica un brīdi klusēja. Ko jūs gribējāt man pastāstīt?

Komacu, izdzēris alu, pasūtīja bārmenim atšķaidītu viskiju ar ledu.

-     Tengo, ko tu dzersi? viņš vaicāja.

-     Man ari to pašu, Tengo teica.

Viņiem atnesa viskija kokteiļus divās augstās glāzēs.

-     Pirmām kārtām, Komacu paklusējis iesāka. Mums jātiek skaidrībā par dažiem šīs situācijas aspektiem. Galu galā mēs esam vienā laivā. Mēs tie esam mēs četri: es, tu, Fukaeri un Skolotājs Ebisuno.

-    Interesanta kompānija, Tengo noteica. Taču šķita, ka Komacu nesaklausa šajos vārdos izskanējušo ironiju. Jo viņš bija koncentrējies savam stāstam.

Komacu turpināja:

-    Katram bijis savs nolūks saistībā ar šo plānu, mēs visi nebijām vienā līmeni, nevirzījāmies vienā virzienā. Citiem vārdiem sakot, neairējāmies vienā ritmā, nelaidām airus vienā leņķī.

-    Jau no paša sākuma bija skaidrs, ka šī nav saskanīga grupa kopējam darbam.

-     Var būt, ka tā.

-    Un tad laiva sāka strauji laisties pa straumi uz ūdenskrituma pusi.

-Jā, tik tiešām, laiva nesās uz ūdenskrituma pusi, Komacu atzina. Negribu taisnoties, bet plāns sākotnēji bija ārkārtīgi vienkāršs. Tevis pārstrādātais Fukaeri darbs "Gaisa kūniņa" saņem literārā žurnāla debijas balvu. Grāmatu labi pērk. Mēs piemuļķojam visu pasauli. Dabūjam ari kādu naudiņu. Pa pusei joks, pa pusei peļņa. Tāds bija plāns. Taču līdz ar Fukaeri aizbildņa Skolotāja Ebisuno iesaistīšanos plāns sarežģījās. Parādījās vairākas zemūdens straumes, un tecējums pieņēmās spēkā. Tevis pārstrādātais darbs bija tik lielisks, ka pārspēja visas cerības. Tāpēc grāmata saņēma labas kritiķu atsauksmes, to fantastiski labi pirka. Un tādējādi mūsu laiviņu aiznesa neparedzētā vietā. Un diezgan bīstamā vietā.

Tengo viegli nogrozīja galvu.

-    Tā nu gan nav tikai diezgan bīstama vieta. Šī vieta ir ārkārtīgi bīstama.

-     Var būt, ka tā.

-    Tā, lūdzu, nerunājiet it kā tā būtu citu cilvēku darīšana. Tas viss sākās ar jūsu plānu.

-    Taisnība. Es to izplānoju un nospiedu starta pogu. Sākumā viss ritēja gludi. Diemžēl tālāk vairs nespēju to kontrolēt. Es, protams, jūtos par to atbildīgs. It īpaši par to, ka tajā visā iepinu tevi. Par katru cenu pierunāju tevi to darīt. Lai kā ari būtu, pienācis laiks apstāties un situāciju labot. Atbrīvoties no liekās bagāžas, vienkāršot scenāriju. Tikt skaidrībā, kur šobrīd esam, ko darīt tālāk.

To pateicis, Komacu iemalkoja viskiju. Tad pacēla stikla pelnu trauku un kā aklais, kas grib sīki izpētīt priekšmeta formu, uzmanīgi pārlaida tam savus garos pirkstus.

-      Patiesību sakot, es biju septiņpadsmit astoņpadsmit dienas kaut kur ieslodzīts, Komacu iesāka. No augusta beigām līdz septembra vidum. Kādu dienu, kad bija jau pāri pusdienlaikam, es, nolēmis doties uz darbu, gāju pa ielu savā rajonā. Ceļā uz Gotokudži staciju. Tad pēkšņi no turpat stāvošas lielas, melnas automašīnas kāds mani sauca: "Vai jūs būtu Komacu kungs?" Nodomāju jāpaskatās, kas mani sauc, un tajā pašā bridi mani ievilka mašīnā. Divi ļoti spēcīgi tipi. Viens aizlieca man rokas aiz muguras, otrs apdullināja ar hloroformu. Nu gluži kā kino, vai ne? Bet tas nostrādāja. Tik tiešām. Kad atguvos, biju ieslodzīts mazā, šaurā istabā bez logiem. Baltas sienas, kubveida forma. Tur bija maza gulta, viens koka galds, krēslu nebija. Es gulēju gultā.

-    Jūs nolaupīja, Tengo noteica.

Komacu, izpētījis pelnu trauka formu, nolika to atpakaļ uz galda. Pacēla galvu un paskatījās uz Tengo.

-     Iespaidīga nolaupīšana. Bija viena veca filma, "Kolekcionārs", gluži kā no tās. Man šķiet, vairums cilvēku šajā pasaulē nedomā, ka viņus kādreiz varētu nolaupīt. Tāda doma viņiem pat prātā neienāk. Vai ne? Bet, kad nolaupa, tad nolaupa. Kā lai to pasaka? Sirreāla sajūta. Vai mani patiešām nolaupa? Neticami, vai ne?

Komacu, it kā gaidīdams atbildi, paskatījās uz Tengo. Taču jautājums bija pavisam retorisks. Tengo klusēdams gaidīja stāsta turpinājumu. Lāses, kas ritēja no norasojušās neaizskartās viskija glāzes, mērcēja glāzes paliktni.

16. NODAĻA ušikava efektīva, pacietīga un nejūtīga mašīna

Nākamajā ritā Ušikava turpināja iepriekšējā dienā iesākto iekārtojās uz grīdas pie loga un novēroja. No rīta uz darbu devās tieši tas pats vakarvakarā mājās pārnākušais personālsastāvs, vismaz izskatījās tieši tāpat. Drūmām sejām, sakumpušām mugurām. Jaunā diena bija tikko sākusies, bet izskatījās, ka viņiem jau viss līdz kaklam. Tengo viņu vidū nemanīja. Tomēr Ušikava nospieda slēdzi un uzņēma visu garāmgājēju sejas. Filmiņu viņam bija gana, un vajadzēja pavingrināties slepeni fotografēt.

Kad darbā došanās laiks bija beidzies, Ušikava, pārliecinājies, ka visi, kam jāiet, aizgājuši, atstāja dzīvokli un devās uz tuvāko publisko telefonu. Uzgrieza Jojogi privātskolas numuru, palūdza pie telefona Tengo. Sieviete, kas pacēla klausuli, sacīja:

-     Skolotājs Kavana jau desmit dienas ir atvaļinājumā.

-    Vai viņš ir sasirdzis?

-    Nē, sarežģīti ģimenes apstākļi. Viņš aizbrauca uz Čibas prefektūru.

-    Vai ir zināms, kad viņš atgriezīsies?

-     Pagaidām tas nav zināms, sieviete atbildēja.

Ušikava pateicās un nolika klausuli.

Tengo ģimene bija tikai viņa tēvs. NHK abonentmaksas iekasētājs. Par māti Tengo vēl neko nezināja. Turklāt, cik nu Ušikavam bija zināms, attiecības ar tēvu viņam nebija diez cik labas. Tomēr neatkarīgi no tā Tengo jau desmit dienas nav darbā, jo devies apraudzīt slimo tēvu. Tas šobrīd šķita neaptverami. Kāpēc Tengo nepatika pret tēvu pēkšņi tik radikāli mainījusies? Nez ar ko tēvs slimo, kurā Čibas prefektūras slimnīcā hospitalizēts? To vajadzētu noskaidrot, bet tam nāktos veltīt pusi dienas. Un pa to laiku pārtraukt novērošanu.

Ušikava vilcinājās. Ja Tengo nav Tokijā, tad šobrīd ir veltīgi novērot nama ieejas durvis. Varbūt prātīgāk būtu pārtraukt novērošanu un izmēģināt citus ceļus. Noskaidrot, kur hospitalizēts Tengo tēvs. Vai arī papētīt vēl kaut ko par Aomami. Satikties ar studiju biedrenēm vai kādreizējām kolēģēm, mēģināt uzzināt kaut ko vairāk par viņas privāto dzīvi. Varbūt izdotos atrast kādu jaunu pavedienu.

Tomēr, visu pamatīgi pārdomājis, viņš nolēma turpināt novērot dzīvokļu namu. Pirmkārt, pārtraucot novērošanu, izjuktu jau izveidojies dzīves ritms. Pēc tam nāktos visu sākt no sākuma. Otrkārt, pat ja viņš uzzinātu, kur šobrīd atrodas Tengo tēvs vai kaut ko vairāk par Aomames draugiem, šie pūliņi nestu salīdzinoši maz labuma. Apkārtstaigāšana okšķerējot dod rezultātus tikai līdz zināmam punktam; kad tas pārsniegts, savādā kārtā izmeklēšana nonāk strupceļā. Ušikava to zināja no personiskās pieredzes. Treškārt, Ušikavas intuīcija viņam pārliecinoši sacīja -paliec, kur esi. Nekur nekusties, vēro visu, neko nepalaid garām. Tā ziņoja nesamākslotā intuīcija, kas jau izsenis mita viņa šķībajā galvā.

Vienalga, vai Tengo te ir vai nav, turpināšu novērot dzīvokļu namu. Iekams Tengo atgriezīsies, iegaumēšu visu to cilvēku sejas, kuri te ikdienā nāk un iet. Tā, lai uzreiz saprastu, kurš ir šī nama iemītnieks, un uzreiz atšķirtu tos, kuri šeit nedzīvo. Es esmu gaļēdājs, Ušikava nodomāja. Gaļēdājam jābūt pacietīgam līdz pēdējam brīdim. Jāsaplūst ar vietu, jānodrošinās ar daždažādu informāciju par medījumu.

Pirms divpadsmitiem, kad cilvēku kustība bija vismazākā, Ušikava izgāja ārā. Lai kaut nedaudz slēptu seju, viņš bija uzlicis adītu cepuri un aptinis šalli līdz degunam. Tik un tā viņš bija uzkrītošs. Adītā smilškrāsas mice uz viņa lielās galvas pletās kā sēnes cepurīte. Zaļā šalle vijās ap kaklu kā čūska. Gaidītā maskēšanās rezultāta nebija. Turklāt vēl cepure un šalle bija pilnīgi nesaskanīgas.

Ušikava aizgāja uz fotodarbnīcu pie stacijas un nodeva attīstīšanai trīs filmiņas. Tad iegāja nūdeļu ēstuvē un pasūtīja nūdeles ar tempuras mīklā ceptām garnelēm. Sen nebija ēsts silts ēdiens. Ušikava izbaudīja nūdeles ar garnelēm, pat izdzēra buljonu līdz pēdējai lāsei. Ēdiens tā sasildīja, ka viņš sāka svīst. Tad viņš atkal uzlika galvā adīto cepuri, aptina šalli ap kaklu un gāja atpakaļ uz dzīvokļu namu. Dzīvoklī, smēķēdams cigareti, izklāja uz grīdas attīstītās fotogrāfijas un tās pētīja. Salīdzināja vakarpusē pārnākušo un no rīta aizgājušo fotogrāfijas, salika vienādās sejas kopā. Lai būtu vieglāk atcerēties, izdomāja viņiem piemērotus vārdus. Ar flomāsteru uzrakstīja vārdus uz fotogrāfijām.

Pēc tam kad laiks iet uz darbu bija garām, tikpat kā neviens no nama ārā nenāca. Ap desmitiem aizsteidzās kāds vīrietis ar plecu somu, pēc skata spriežot students. Izgāja kāda veca sieviete ap gadiem septiņdesmit un jaunāka pāri par trīsdesmit. Abas atgriezās ar lielveikala iepirkumu maisiņiem. Ušikava visus nofotografēja. Pirms pusdienas iegriezās pastnieks, sameta sūtījumus pastkastītēs gaitenī. Kāds sagādnieks ar kartona kasti ienāca mājā un pēc piecām minūtēm devās prom tukšām rokām.

Pavadījis pie fotoaparāta apmēram stundu, Ušikava piecas minūtes izstaipīja locekļus. Pa to laiku novērošanu pārtrauca, bet vienatnē nosegt pilnīgi visu laiku nebija iespējams. Svarīgāk parūpēties, lai ķermenis pārāk nenogurtu. Ilgu laiku pavadot vienā pozā, muskuļi kļūst stīvi, un tad vajadzības gadījumā viņš nespētu ātri reaģēt. Ušikava, kā kukainī pārvērties Samsa, izstiepa drukno ķermeni uz grīdas un, cik nu spēdams, centās atbrīvot muskuļus.

Garlaicību kliedēdams, viņš klausījās FM radio. Dienas radioraidījumi galvenokārt bija domāti mājsaimniecēm un gados vecākiem cilvēkiem. Raidījumu vadītāji mētāja nodrāztus jokus, bezjēdzīgi smējās, klāstīja savus pliekanos uzskatus, spēlēja tādu mūziku, ka gribējās vai ausis aizspiest. Un spalgi reklamēja neviena neiekārotas preces. Vismaz Ušikavam tā šķita. Taču Ušikava gribēja dzirdēt cilvēku balsis, tāpēc pacietīgi turpināja klausīties. Kāpēc gan cilvēki veido tādus muļķīgus raidījumus un tad vēl piesārņo ar tiem ēteru?

Taču ari pats Ušikava nenodarbojās ar nezin kādiem cēliem darbiem. Paslēpies aiz aizkariem lēta nama dzīvoklī, slepeni fotografē cilvēkus. Viņš īsti nevarēja atļauties no sava stāvokļa augstumiem kritizēt citu rīcību.

Turklāt ne jau tikai šobrīd. Tāpat bija arī tolaik, kad viņš bija advokāts. Ušikava neatcerējās, ka kādreiz būtu izdarījis kaut ko pasaules labā. Viņa lielākie klienti bija saistīti ar gangsteru grupējumiem, tiem piederēja mazi un vidēji finansiālu pakalpojumu uzņēmumi. Ušikava palīdzēja viņiem sadalīt iegūto peļņu, nokārtoja visu nepieciešamo. Būtībā tā bija kārtīga naudas atmazgāšana. Viņš bija iesaistīts arī spekulācijās ar zemes gabaliem. Izdzīt tur kopš seniem laikiem dzīvojušos iemītniekus, visu nolīdzināt, tad pārdot īpašumu attīstītājiem. Grozījās liela nauda. Viņš specializējās arī aizstāvībā apsūdzībās par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Lielākā daļa viņa klientu bija aizdomīgi tipi, parasts advokāts tiem tuvumā ne kāju nespertu.

Taču Ušikava nevilcinoties pieņēma katru klientu (proti, katru klientu, kuram bija cik necik naudas). Viņam šis darbs padevās. Ar visai labiem rezultātiem. Tāpēc darba viņam netrūka. Arī sakari ar reliģisko organizāciju "Pirmsākumi" izveidojās toreiz. Nezin kāpēc viņš bija iepaticies pašam vadonim.

Ja Ušikava būtu darbojies tā, kā šajā pasaulē advokātiem pieņemts darboties, tad viņš diezin vai spētu nopelnīt sev iztiku. Drīz pēc universitātes absolvēšanas viņš nolika advokatūras eksāmenu un kļuva par advokātu, bet viņam nebija ne sakaru, ne aizmugures. Izskata dēļ pazīstamas advokātu firmas viņu darbā neņemtu. Pat ja viņš atvērtu savu firmu un darbotos vispārpieņemtā veidā, liela pieprasījuma pēc viņa nebūtu. Šajā pasaulē nav daudz cilvēku, kas būtu gatavi algot tik nepievilcīga izskata advokātu kā Ušikava, turklāt vēl maksāt lielu honorāru. Laikam gan pateicoties televīzijas seriāliem, kuros darbība notiek tiesu zālēs, vairums cilvēku uzskata, ka advokātam jābūt skaistam, gudram un daiļrunīgam.

Tāpēc, visam ejot savu gaitu, Ušikava saistījās ar ēnu pasauli. Tās iemītnieki nelikās ne zinis par Ušikavas nepievilcīgo izskatu. Gluži otrādi, tieši pateicoties tam, viņu pieņēma un izmantoja. Tāpēc, ka viņiem un Ušikavam bija kopējs tas, ka parastā pasaule viņus nepieņēma. Tie novērtēja viņa spēju ātri domāt, izcilo lietišķumu un raito runu, uzticēja viņam lielu naudas summu pārvietošanu (atklāti to nedrīkstēja darīt) un dāsni par to atlīdzināja. Arī Ušikava ātri vien apjēdza lietas būtību, iemācījās veikli apiet likumu un apguva prasmes un pieredzi. Viņam bija laba intuīcija, un viņš bija uzmanīgs. Taču reiz, nez kāds nelabais bija viņu apsēdis, viņš kļuva alkatīgs un pārkāpa smalko līniju. No kriminālsoda izdevās izvairīties, bet viņu izraidīja no Tokijas Advokātu kolēģijas.

Ušikava izslēdza radio un aizsmēķēja Seven Stars. Ievilka dūmus dziļi plaušās, tad lēni izelpoja. Pelnu trauka vietā izmantoja tukšo aprikožu konservu bundžu. Ja turpināšu tā dzīvot, tad, šķiet, ari nāve būs tikpat bezjēdzīga. Laikam gan pavisam drīz zaudēšu pamatu zem kājām un nosprāgšu kādā tumšā kaktā. Un neviens pat nepamanīs, ka manis vairs nav šajā pasaulē. Pat ja es tumsā kliegšu, neviens manus kliedzienus nedzirdēs. Tomēr pirms nāves man jāiet tikai uz priekšu, jādzīvo tālāk tā, kā es protu dzīvot. Nekā īpaši slavējama nav, bet citādi dzīvot neprotu. Taču attiecībā uz ne īpaši slavējamām lietām Ušikava bija spējīgāks gandrīz par jebkuru citu šajā pasaulē.

Ap pustrijiem pa namdurvīm iznāca meitene ar beisbola cepuri galvā. Nekādu nesamo viņai nebija, viņa ātri šķērsoja Ušikavas redzeslauku. Viņš steigšus nospieda tālvadības pulti, ko turēja rokā, uzņēma trīs kadrus. Meitene parādījās pirmo reizi. Staltu stāju, izskatījās kā balerīna. Sešpadsmit vai septiņpadsmit gadus veca, ģērbusies izbalojušos džinsos un baltās sporta kurpēs, vīriešu ādas jakā. Mati aizbāzti aiz jakas apkakles. Iznākusi pa namdurvīm, viņa nogāja pāris soļu, tad apstājās, piemiedza acis un pavērās augšup uz elektrības stabu. Pēc tam nolaida skatienu un gāja tālāk. Iegriezās ielā pa kreisi un pazuda no Ušikavas redzeslauka.

Kam viņa bija līdzīga? Kādam, ko Ušikava pazina. Kādam, ko viņš nesen bija redzējis. Spriežot pēc izskata, varbūt kāda televīzijas zvaigzne. Taču Ušikava televīzijā skatījās tikai ziņas, neatcerējās, ka kādreiz būtu interesējies par skaistām, jaunām televīzijas zvaigznēm.

Ušikava nospieda atmiņas gāzes pedāli līdz grīdai, dzina smadzenes darboties ar pilniem apgriezieniem. Piemiedza acis, izgrieza smadzeņu šūnas kā grīdas lupatu. Nervi iesmeldzās. Un tad pēkšņi viņš saprata, ka šis kāds ir Eriko

Fukada. Ušikava nebija redzējis viņu dzīvē, bija apskatījis tikai laikrakstu kultūras lapās publicēto fotogrāfiju. Bet tik un tā šai meitenei piemita tāda pati transcendentāla atsvešinātība, par kādu bija radies iespaids no viņas sejas melnbaltajā fotogrāfijā. Viņa ar Tengo noteikti sastapusies "Gaisa kūniņas" pārrakstīšanas laikā. Abi personiski satuvinājušies, un vai tikai viņa tagad neslēpjas Tengo dzīvokli?

To iedomājies, Ušikava instinktīvi uzlika galvā adīto mici, uzvilka tumšzilo mēteli ar lāsumiņiem, aptina šalli ap kaklu. Tad izgāja pa namdurvīm un devās tajā virzienā, kurp bija aizgājusi meitene.

Meitene soļoja visai ātri. Varbūt nemaz neizdosies panākt. Bet viņa bija izgājusi tukšām rokām. Tas nozīmē, ka nav nodomājusi doties kaut kur tālu. Vai nebūtu jēdzīgāk klusītēm tepat nogaidīt viņas atgriešanos, nevis sekot viņai, riskējot tikt pamanītam? Tā domādams, Ušikava tomēr nespēja viņai nesekot. Šī meitene kaut kādā pavisam neloģiskā veidā bija viņu satricinājusi. Gluži kā mijkrēšļa brīdis, kura mistiskais gaismas stars pamodina cilvēka sirdī kādas īpašas atmiņas.

Pēc brīža viņš atkal pamanīja meiteni. Fukaeri bija apstājusies ielas malā un aizrautīgi pētīja kaut ko maza rakstāmlietu veikaliņa skatlogā. Laikam tur bija izlikts kaut kas viņu interesējošs. Ušikava it kā gluži dabiski uzgrieza viņai muguru un apstājās pie dzērienu automāta. Sagrabinājis kabatā sīknaudu, nopirka karstu kafiju.

Drīz viņa devās tālāk. Ušikava nolika uz ietves pusizdzerto kafijas trauciņu un sekoja viņai, ievērojot pienācīgu attālumu. Izskatījās, ka meitene visu uzmanību koncentrē uz iešanu. Soļoja tā, it kā šķērsotu rāma ezera virsmu. Ja iet šādā īpašā gaitā, tad izdosies noiet pa ūdens virsmu, nesamērcējot apavus. It kā viņa būtu atklājusi slepenu paņēmienu, kā to izdarīt.

Šai meitenei piemita kaut kas īpašs. Kaut kas tāds, kas nepiemīt parastiem cilvēkiem. Ušikavam tā šķita. Neko daudz par Eriko Fukadu viņš nezināja. Tiktāl bija noskaidrojis, ka viņa ir vadoņa vienīgā meita, apmēram desmit gadu vecumā aizbēgusi no "Pirmsākumiem", patvērusies slavenā zinātnieka Ebisuno namā, kur arī uzaugusi, beigu beigās uzrakstījusi "Gaisa kūniņu", kas, Tengo Kavanas pārstrādāta, kļuva par bestselleru. Šobrīd skaitās bezvēsts prombūtnē, izsludināta policijas meklēšanā, tāpēc nesen "Pirmsākumu" galvenajā mītnē veikta kratīšana.

Šķita, ka organizācijai "Pirmsākumi" grāmatas "Gaisa kūniņa" saturs radījis problēmas. Ušikava grāmatu nopirka un ļoti uzmanīgi izlasīja, taču tā ari nesaprata, kura grāmatas daļa un kāpēc viņus tik ļoti satraukusi. Grāmata bija interesanta, prasmīgi uzrakstīta. Viegli lasāma, laiku pa laikam pat patiesi aizkustināja. Taču beigu beigās nekas vairāk par nevainīgu fantāziju, tā viņš nosprieda. Un jādomā, ka tāds bija arī vispārējais viedoklis par to. Little people izlien no sprāgušas kazas mutes, uztaisa gaisa kūniņu, galvenā varone sašķeļas uz pusēm par mother un daughter, divi mēneši debesīs. Un kur visās šajās fantāzijās ir kādas ziņas, kuras, nākušas gaismā, varētu kaitēt "Pirmsākumiem"? Taču izskatījās, ka organizācijai attiecībā uz šo grāmatu ir noteikts viedoklis. Vismaz kādu laiku tā šķita.

Bet laikā, kad Eriko Fukadai bija pievērsta visas sabiedrības uzmanība, bija pārāk bīstami jebkādā veidā viņu aizskart, laikam tāpēc tie gribēja, lai viņš tuvojas Tengo. Bija dots rīkojums izveidot kaut kādu saikni ar šo augumā raženo privātskolas skolotāju.

Ušikava uzskatīja, ka Tengo kopējā notikumu plūsmā ir tikai otrā plāna loma. Redaktora lūgts, viņš pārstrādāja iesniegto "Gaisa kūniņas" manuskriptu viegli lasāmā gabalā. Darbs bija teicami padarīts, taču saskaņā ar darba dalīšanu viņam bija tikai atbalsta funkcija. Ušikava vēl joprojām nebija ticis skaidrībā, kāpēc viņi bija tik ļoti ieinteresējušies par Tengo. Bet Ušikava bija tikai viņu pakļautībā strādājošs kareivis. Saņēmis pavēli, viņš to izpildīja dzīvē: "Jā, klausos!"

Taču Tengo ātri noraidīja Ušikavas gudri izdomāto piedāvājumu. Un tad šis plāns izveidot saiti ar Tengo nonāca strupceļā. Kamēr viņš domāja, ko iesākt tālāk, nomira Eriko Fukadas tēvs, organizācijas vadonis. Un tā viss arī apstājās.

Kurp šobrīd dodas "Pirmsākumi", ko meklē to Ušikava nezināja. Viņam nebija skaidrības par to, kurš vada bez vadoņa palikušo organizāciju. Lai tur kā, viņi meklē Aomami, grib noskaidrot, kāds bijis vadoņa noslepkavošanas plāns, kas aiz tā stāv. Laikam gan ar domu vainīgos bargi sodīt. Turklāt apņēmušies likumu tajā neiesaistīt.

Kā tad ar Eriko Fukadu? Ko organizācija šobrīd domā par "Gaisa kūniņu"? Vēl aizvien uztver to kā apdraudējumu?

Eriko Fukada gāja tikpat ātri, atpakaļ neskatoties, taisni uz priekšu, gluži kā dūja atceļā uz ligzdu. Kļuva skaidrs, ka viņas mērķis ir vidēja mēroga lielveikals "Marusjo". Tur Fukaeri, paņēmusi iepirkumu grozu, staigāja gar stendiem, izvēlēdamās konservus un svaigu pārtiku. Pat lai nopirktu salātu galviņu, viņa to rūpīgi nopētīja no visām pusēm. Tas ies ilgi, Ušikava nodomāja. Tāpēc atstāja veikalu, pārgāja ielas otrā pusē uz autobusa pieturu un turpināja novērošanu no turienes, izliekoties, ka gaida autobusu.

Viņš gaidīja ilgi, bet meitene neparādījās. Ušikava jau sāka raizēties. Ja nu viņa izgājusi pa citu izeju? Taču, cik Ušikava varēja saskatīt, veikalam bija tikai viena ieeja un izeja uz galveno ielu. Varbūt pirkumu izvēlēšanās iet lēni. Ušikava atcerējās meitenes skatienu, pētot salātus, tik savādi vērīgu, bez dziļuma. Nāksies vien pacietīgi gaidīt. Trīs autobusi pienāca un aizbrauca. Katru reizi Ušikava palika viens pieturā. Ušikava nožēloja, ka nav paņēmis līdzi avīzi. Atplēšot avīzi, varētu aiz tās paslēpt seju. Ja kādam seko, tad avīze vai žurnāls ir absolūti nepieciešama lieta. Nu vairs neko nepadarīsi. Galu galā viņš bija meties ārā no dzīvokļa lielā steigā, neko līdzi nepaņēmis.

Beigu beigās Fukaeri iznāca no veikala. Paraudzījies pulkstenī, Ušikava redzēja, ka ir trīsdesmit piecas minūtes pāri trijiem. Viņa, uz autobusa pieturu, kurā sēdēja Ušikava, nepaskatījusies, devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi. Ušikava, brīdi nogaidījis, gāja viņai nopakaļ. Divi iepirkumu maisiņi izskatījās pasmagi, taču viņa, tos viegli abās rokās saņēmusi, slīdēja pa ielu kā ūdensmērītājs.

Savāda meitene, raugoties viņas stāvā no mugurpuses, Ušikava atkal nodomāja. Gluži kā rets svešzemju tauriņš. Taču viņā var tikai noraudzīties. Pieskarties nedrīkst. Pieskāriens to nogalinātu, izdzēstu visu nākotnes spozmi. Un tas pieliktu punktu eksotiskajam sapnim.

Ušikava domās steidzīgi aplēsa, vai vērts ziņot tiem tipiem no "Pirmsākumiem", ka viņš atklājis Fukaeri atrašanās vietu. Nebija viegli izlemt. Ja viņš tagad paziņotu par Fukaeri, iespējams, nopelnītu kādus punktus savā labā. Nu, vismaz mīnusos tas neaizietu. Parādītu organizācijai, ka turpina aktīvi darboties un pat gūst tīri labus panākumus. Taču, ja pārāk aizrausies ar Fukaeri, tad riskē palaist garām iespēju atrast Aomami, kas ir viņa īstais mērķis. Tā viņš ne tikai neko neiegūtu, bet ari jau ieguldītie pūliņi izrādītos veltīgi. Ko lai iesāk? Viņš iebāza abas rokas tumšzilā, lāsumainā mēteļa kabatās, aptina šalli līdz degunam un no diezgan liela attāluma sekoja Fukaeri.

Iespējams, Ušikava sekoja viņai, tikai lai redzētu šo augumu. H viņš pēkšņi iedomājās. Noskatoties, kā viņa, nesot iepirkumu maisiņus, iet pa ielu, kaut kāds smagums iegūla viņam sirdi. It kā cilvēks, kas iespiests starp diviem mūriem, vairs netiktu ne uz priekšu, ne atpakaļ. Elpošana kļuva neregulāra un saraustīta, elpot bija grūti, it kā viņš būtu iekļuvis remdenā vējā. Šādas savādas sajūtas viņš vēl nekad nebija piedzīvojis.

Ušikava tomēr nolēma likt meiteni mierā. Turēšos pie sākotnējā plāna, kurā galvenā ir Aomame. Viņa ir slepkava. Lai ari kāds bijis viņas rīcības iemesls, viņa pelnījusi sodu par šo nodarījumu. Viņš bez sirdssāpēm nodotu viņu "Pirmsākumiem". Taču šī jaunā meitene ir maiga, mēma radība, kas dzīvo dziļi mežā. Blāviem spārniem kā dvēseles ēna. Tikai noskatīšos viņā no attāluma.

Kad Fukaeri ar iepirkumu maisiņiem bija iegājusi namā, Ušikava brīdi nogaidīja, tad ari devās iekšā. Ticis dzīvoklī, noņēma šalli un cepuri un atkal iekārtojās pie fotoaparāta. Aukstajā vējā vaigi bija pavisam nosaluši. Izsmēķēja vienu cigareti, iedzēra minerālūdeni. Ļoti slāpa, it kā viņš būtu saēdies asus ēdienus.

Sāka satumst, ielās iedegās spuldzes, tuvojās laiks, kad cilvēki sāk atgriezties mājās. Ušikava, zilo, lāsumaino mēteli mugurā, paņēmis rokā tālvadības pulti, turpināja novērot ieejas durvis. Atmiņas par pēcpusdienas saules stariem ātri izbaloja, dzīvoklī kļuva auksts. Bija vēl aukstāk nekā vakar. Ušikava apsvēra, vai nevajadzētu aiziet uz lēto elektropreču veikalu pie stacijas un nopirkt elektrisko sildītāju vai elektrisko segu.

Kad Eriko Fukada otrreiz iznāca no dzīvokļu nama, rokaspulkstenis rādija bez piecpadsmit minūtēm pieci. Viņa bija ģērbusies tāpat kā iepriekš zilos džinsos un melnā džemperi ar augstu apkakli. Taču ādas jakas mugurā nebija. Piegulošais džemperis manāmi izcēla viņas krūšu formu. Salīdzinājumā ar trauslo augumu krūtis bija lielas. Ušikavam, caur skatu meklētāju nopētot skaistos apaļumus, atkal radās smacējošā sajūta, it kā elpa aizžņaugtos.

Spriežot pēc tā, ka viņa bija iznākusi ārā bez virsdrēbēm, pārāk tālu nebija nolēmusi doties. Tāpat kā iepriekšējā reizē viņa apstājās pie nama ārdurvīm, piemiegusi acis, skatījās augšup uz elektrības stabu. Kaut ari apkārt jau sāka satumst, tomēr, sasprindzinot redzi, priekšmetu kontūras bija saskatāmas. Tur viņa brīdi it kā kaut ko meklēja. Taču izskatījās, ka meklēto neatrod. Tad pārstāja pētīt elektrības stabu un, kā putns piešķiebusi galvu, apskatīja apkārtni. Ušikava nospieda tālvadības pulti un viņu nofotografēja.

Pēkšņi Fukaeri pagriezās uz fotoaparāta pusi, it kā būtu šo skaņu saklausījusi. Un tad caur skatu meklētāju Ušikava un Fukaeri satikās aci pret aci. Saprotams, no Ušikavas puses Fukaeri seja bija skaidri saskatāma. Viņš skatījās teleobjektīvā. Taču tajā pašā laikā Fukaeri cauri objektīvam cieši raudzījās Ušikavam sejā. Viņas skatiens aizsniedza Ušikavu objektīva dziļumos. Viņas maigajās, tintes melnajās acu zīlītēs skaidri atspoguļojās Ušikavas seja. Dīvaini tieša sajūta. Viņš norija siekalas. Nē, tas nav iespējams. No viņas pozīcijas nekas nav redzams. Teleobjektīvs ir nomaskēts, arī slēdža skaņa tik tālu nesniedzas to slāpē dvielis. Tomēr viņa stāvēja pie ārdurvīm un skatījās tieši uz Ušikavas paslēptuvi. Šis nejūtīgais skatiens nenodrebot nolija pār Ušikavu, kā zvaigžņu gaisma nolīst pār bezvārda klinti.

Ilgi… cik ilgi, Ušikava neaptvēra… abi vēroja viens otru. Tad viņa pēkšņi strauji pagriezās un iegāja atpakaļ namā. It kā ieraudzījusi to, ko vajadzēja ieraudzīt. Kad viņa bija prom, Ušikava dziļi izelpoja, tad pievilka plaušas pilnas ar svaigu gaisu. Dzestrais gaiss kā neskaitāmi ērkšķi durstīja krūtis no iekšpuses.

Cilvēki atgriezās mājās tāpat kā vakarvakarā, cits pēc cita parādījās zem lampas pie ārdurvīm, bet Ušikava vairs neskatījās skatu meklētājā. Slēdža tālvadības pults vairs nebija viņam rokā. It kā meitenes neaizsargātais, tiešais skatiens būtu laupījis viņam spēku. Kāds skatiens! Tas kā uzasināta tērauda adata tiešā līnijā caurdūra viņa krūtis. Tik dziļi, ka izdūrās ārā mugurpusē.

Tā meitene zina. To, ka Ušikava viņu slepeni novēro. Zina, ka ir paslēpts fotoaparāts. Nesaprotami, kādā veidā, bet Fukaeri to zina. Viņai laikam piemīt kaut kāda īpaša maņa, kas ļauj uztvert šādas zīmes.

Šausmīgi gribējās iedzert. Ja tikai varētu, viņš piepildītu viskija glāzi līdz malām un tad to vienā rāvienā izmestu tukšu. Ušikava nodomāja iziet ārā. Turpat tuvumā ir dzērienu veikals. Taču beigu beigās atteicās no šīs domas. Viskijs neko nemainīs. Fukaeri caur skatu meklētāju viņu ieraudzīja. Tā skaistā meitene redzēja viņu, te paslēpušos, pazagšus fotografējam cilvēkus, viņa šķībo, neglīto galvu un viņa netīro dvēseli. Šo faktu vairs nekas nemainīs.

Ušikava vairs nesēdēja pie fotoaparāta; atspiedies pret sienu, viņš skatījās tumšajos, notraipītajos griestos. Un viss šķita tukšs. Vēl nekad viņš nebija tik smeldzīgi izjutis savu vientulību. Tumsa vēl nekad nebija šķitusi tik tumša. Viņš atcerējās savrupmāju Čuorinkanā, atcerējās dārzu ar mauriņu un suni, atcerējās savu sievu un abas meitas. Atcerējās tur spīdošās saules starus. Tad iedomājās par gēniem, ko nodevis abām meitām. Gēniem, kas atnes šķību, neglītu galvu un greizu dvēseli.

Viss šķita veltīgs. Iedalītās kārtis izspēlētas. Jau no sākuma nekas dižs viņam nebija ticis. Taču viņš centās, mēģināja izdabūt no tām visu, ko varēja. Rīkojās gudri, dažas likmes bija veiksmīgas. Kādu brīdi izskatījās, ka viss ies gludi. Bet nu jau kaudzē neviena kārts vairs nav palikusi. Lampa pie spēļu galda izslēgta. Visi, kas bija ap to sapulcējušies, piecēlušies un aizgājuši.

Tovakar viņš tā arī nevienu fotogrāfiju neuzņēma. Atspiedies pret sienu, acis aizvēris, izsmēķēja vairākas Seven Stars cigaretes, tad ēda konservētas aprikozes. Kad pulkstenis rādīja deviņi, vannas istabā iztīrīja zobus, noģērbās, ielīda guļammaisā un drebinādamies iemiga. Drēgna nakts. Taču viņu drīzāk drebināja nevis nakts dzestrums, bet gan aukstums, kas šķita nākam no iekšpuses. Kur es īsti eju, Ušikava tumsā pats sev taujāja. Un vispār no kurienes es esmu uzradies?

Viņš aizvien vēl juta sāpes krūtīs, kuras bija izraisījis meitenes caururbjošais skatiens. Iespējams, tās nekad vairs nepāries. Bet varbūt tās jau vienmēr tur ir bijušas, tikai viņš līdz šim to nav pamanījis?

No rīta Ušikava, brokastīs ieturējies ar cepumiem un sieru un izdzēris šķīstošo kafiju, saņēmās un atkal uzstādīja fotoaparātu. Tāpat kā iepriekšējā dienā vēroja cilvēkus, kas nāca ārā no nama, uzņēma vairākas fotogrāfijas. Taču starp viņiem nemanīja ne Tengo, ne Eriko Fukadu. Tikai ierastā aina salīkuši cilvēki, inerces dzīti, dodas jaunā dienā. Bija skaidrs, vējains rīts. Tas izdzenāja cilvēku elpas baltos mākonīšus.

Ušikava apņēmās nedomāt neko lieku. Jāuzaudzē bieza āda, sirds jānoslēdz čaulā no dienas dienā, pareizi un kārtīgi. Es esmu tikai mašīna. Efektīva, pacietīga un nejūtīga mašīna. Pa vienu galu uzņemu jaunu laiku, pa otru izsviežu ārā pagājušo laiku. Šīs esības jēga ir paša esība. Jāatgriežas šajā nesarežģītajā, tīrajā ciklā… mūžīgajā kustībā, kas kādu dienu apstāsies. Jānocietina griba, jānoslēdz sirds, jāpadzen Fukaeri tēls no domām. Viņas skatiena atstātās asās sāpes bija nedaudz pierimušas, pārvērtušās smeldzē, kas laiku pa laikam viņu pārņēma. Tā ir labi, Ušikava nodomāja. Tā ir labi. Ko tur vēl. Viņš ir no sarežģītām detaļām veidota vienkārša sistēma.

Priekšpusdienā viņš aizgāja uz lēto veikalu stacijas tuvumā un nopirka nelielu elektrisko sildītāju. Tad tajā pašā nūdeļu ēstuvē, kur iepriekš, izpleta avīzi un ēda karstas nūdeles ar garnelēm tempuras miklā. Pirms atgriezties dzīvokli, nostājās mājas priekšā un apskatīja elektrības stabu, ko Fukaeri iepriekšējā dienā bija tik aizrautīgi pētījusi. Taču neko uzmanības vērtu tajā nesaskatīja. Pavisam melni vadi, savijušies debesis kā čūskas, un transformators. Nez ko tā meitene tajā saskatīja? Vai ko viņa tur cerēja atrast?

Atgriezies dzīvoklī, viņš ieslēdza elektrisko sildītāju. Tiklīdz slēdzis bija ieslēgts un parādījās oranžais spīdums, ādu apņēma patīkams siltums. Ar šo te nevarēs dzīvokli pietiekami apkurināt, taču bija daudz labāk nekā bez tā. Ušikava atspiedās pret sienu, sakrustoja rokas uz krūtīm un nelielā, saules apgaismotā laukumiņā īsu brīdi pasnauda. Sapņu nebija, miegs kā tīrs vakuums.

No šī laimīgā, dziļā miega viņu izrāva klauvēšana. Kāds klaudzināja pie dzīvokļa durvīm. Pamodies viņš aplaida skatienu visapkārt, brīdi nesaprazdams, kur pašreiz atrodas. Tad pamanīja Minolta fotoaparātu ar spoguļobjektīvu un atcerējās, ka atrodas dzīvoklī Koendži. Kāds klaudzināja pie šī dzīvokļa durvīm. Ušikava, steigšus sakopodams domas, sprieda: tas ir savādi, ka pie durvīm klaudzina. Pie durvīm bija ierīkots zvans. Turklāt klaudzināja stipri. Viņš saviebās, paskatījās pulksteni. Bez piecpadsmit minūtēm divi. Saprotams, bez piecpadsmit minūtēm divi dienā. Ārā bija gaišs.

Ušikava, protams, uz klauvēšanu nereaģēja. Neviens nezināja, ka viņš ir šeit. Viņš nevienu te negaidīja. Kāds pārdevējs piedāvā laikraksta abonementu vai ko tamlīdzīgu. Tam cilvēkam laikam no viņa kaut ko vajag, bet Ušikava gan bez tā var iztikt. Viņš, atspiedies pret sienu, vēroja durvis un klusēja. Gan jau pēc brīža apniks, metīs mieru un ies prom.

Taču šis "kāds" mieru vis nemeta. Uz brīdi pieklusa, tad klaudzināja atkal. Klaudzieni, desmit piecpadsmit sekundes klusums, tad atkal klaudzieni. Klaudzienos nebija ne apjukuma, ne vilcināšanās. Skaņas šķita nedabiski vienādas. Tās par katru cenu mēģināja piedabūt Ušikavu reaģēt. Beigu beigās Ušikava kļuva nemierīgs. Varbūt aiz durvīm stāv Eriko Fukada. Ieradusies, lai pārmestu viņam nožēlojamo rīcību to, ka viņš paslepus fotografē cilvēkus. To iedomājoties, sirdsdarbība paātrinājās. Viņš ātri pārlaida biezo mēli pār lūpām. Taču, ieklausoties skaņās, kļuva skaidrs, ka tērauda durvis dauza pieauguša vīrieša lielās dūres. Meitenes rokas tās nebija.

Vai varbūt Eriko Fukada ir kādu informējusi par Ušikavas rīcību un nu šis "kāds" te uzradies. Piemēram, nekustamo īpašumu aģents vai policija. Ja tā, tad īsti labi nebūs. Taču nekustamo īpašumu aģentam ir atslēgas dublikāts. Bet policisti uzreiz pavēstītu, kas viņi ir. Turklāt lieki neklaudzinātu. Piezvanītu pie durvīm, un viss.

-    Kodzu kungs! atskanēja vīrieša balss. Kodzu kungs!

Ušikava atcerējās, ka Kodzu bija dzīvokļa iepriekšējā iemītnieka uzvārds. Tas vīrietis domā, ka šeit joprojām dzīvo Kodzu.

-    Kodzu kungs, balss noskanēja. Es zinu, ka jūs esat tur iekšā. Es labi zinu, ka jūs esat tur ieslēdzies un cenšaties neelpot.

Pusmūža vīrieša balss. Nemaz ne tik skaļa. Nedaudz piesmakuši. Taču tajā bija kaut kāds ciets kodols. Tik ciets kā ķieģelis, kas rūpīgi apdedzināts un atstāts izžūt. Varbūt tāpēc šķita, ka šī balss viļņiem atbalsojas visā namā.

-    Kodzu kungs, es esmu no NHK. Gribu saņemt mēneša abonentmaksu. Tāpēc, lūdzu, vai jūs neatvērtu durvis?

Ušikavam, protams, nenāca ne prātā maksāt NHK abonentmaksu. Patiesībā, ja viņš parādītu dzīvokli, tad runa nebūtu gara. Re, paskatieties, man nemaz nav televizora. Taču tas radītu aizdomas cilvēks ar tādu izskatu viens pats dienas vidū ieslēdzies tukšā dzīvoklī.

-      Kodzu kungs, cilvēkiem, kam ir televizors, jāmaksā abonentmaksa. Tas ir noteikts ar likumu. Daudzi saka: "Es NHK neskatos, tāpēc man nav jāmaksā." Taču tāda atrunāšanās nekam neder. Vienalga, vai jūs skatāties NHK vai ne, ja televizors ir, tad jāmaksā.

Tikai abonentmaksas iekasētājs. Lai izrunājas. Gan jau, sarunu biedru nesagaidījis, ies projām. Bet kāpēc viņš ir tik ļoti pārliecināts par to, ka šajā dzīvoklī kāds ir? Ušikava, atgriezies apmēram pirms stundas, ārā nebija gājis. Itin nemaz netrokšņoja. Aizkari ari aizvilkti ciet.

-     Kodzu kungs, es skaidri zinu, ka jūs esat tur iekšā, vīrietis, it kā Ušikavas domas lasīdams, paziņoja. Vai jums nešķiet dīvaini, ka es to zinu? Bet es zinu gan. Jūs esat tur iekšā, NHK abonentmaksu negribat maksāt, sēžat, elpu aizturējis. Man tas ir skaidrs kā uz delnas.

Monotonā klaudzināšana atsākās. īsa pauze, it kā pūšaminstrumenta spēlētājam būtu jāievelk elpa, tad atkal ritmiska klauvēšana pie durvīm.

-    Skaidrs, Kodzu kungs, esat nolēmis izlikties par nezinīti. Lai tā būtu. Šodien iešu prom. Man ir vēl citas lietas darāmas. Taču es nākšu atkal. Un es nemeloju. Ja reiz esmu teicis, ka atnākšu, tad atnākšu. Es neesmu tāds kā citi abonentmaksas iekasētāji, kas nāk un iet. Es nemetu mieru, iekams neesmu saņēmis to, kas pienākas. Tas ir tikpat droši kā augošs un dilstošs mēness, kā cilvēka dzīvība un nāve. No tā jums neizbēgt.

Ilgs klusums. Kad jau likās, ka viņš aizgājis, abonentmaksas iekasētājs ierunājās vēlreiz:

-    Uz drīzu tikšanos, Kodzu kungs. Gaidu ar nepacietību. Klauvēšu pie jūsu durvīm, kad nemaz to negaidīsiet. Tuk, tuk. Tas būšu es.

Pēc tam vairs neklauvēja. Ušikava saausijās. Viņam šķita, ka saklausa aizejošu soļu troksni. Viņš uzreiz pārcēlās pie fotoaparāta un pa aizkara spraugu vēroja namdurvis. Pabeidzis savus darbus namā, abonentmaksas iekasētājs noteikti nāks ārā. Jāredz, kas tas par vīrieti. Ja viņš tik tiešām ir NHK abonentmaksas iekasētājs, tad būs ģērbies formā. Bet varbūt viņš nemaz nav īsts abonentmaksas iekasētājs. Kāds izliekas par tādu un grib panākt, lai Ušikava atver dzīvokļa durvis. Lai tur kā, to vīrieti viņš noteikti nekad agrāk nav saticis. Saņēmis tālvadības pulti labajā rokā, viņš stāvēja un gaidīja, kad šis vīrietis iznāks no nama.

Taču pagāja pusstunda, bet no nama neviens ārā neiznāca. Beigu beigās parādījās pusmūža sieviete, kuru viņš jau iepriekš bija redzējis, uzsēdās uz divriteņa un aizbrauca. Ušikava bija viņu iesaucis par "Zoda sievu", jo viņai pazodē bija bagātīgi daudz miesas. Pagāja pusstunda, un sieviete atgriezās ar iepirkumiem. Viņa nolika divriteni stāvvietā un ienesa iepirkumu maisiņus mājā. Pēc tam mājās pārnāca kāds pamatskolnieks. To Ušikava viņa ieslīpo acu dēļ bija nodēvējis par "Lapsu". Bet nevienu vīrieti, kas līdzinātos abonentmaksas iekasētājam, nemanīja. Ušikava neko nesaprata. Izejas durvis bija tikai vienas. Turklāt Ušikava no tām ne uz brīdi nebija nolaidis skatienu. Ja abonentmaksas iekasētājs nav iznācis ārā, tad viņš joprojām ir iekšā.

Ušikava turpināja bez apstājas vērot izeju. Pat uz tualeti negāja. Saule norietēja, satumsa, ieslēdzās apgaismojums pie ārdurvīm. Taču abonentmaksas iekasētājs tā ari neparādījās. Pēc sešiem Ušikava meta mieru. Aizgāja uz tualeti, nocieties pačurāja. Tas vīrietis noteikti joprojām ir namā. Nav tikai skaidrs kāpēc. Nekādas loģikas. Tomēr tas dīvainais abonentmaksas iekasētājs ir apmeties šajā namā.

Vējš, kļuvis vēl dzestrāks, asi svilpoja sastingušajos elektrības vados. Ušikava ieslēdza elektrisko sildītāju, izsmēķēja cigareti. Tad domāja par mīklaino abonentmaksas iekasētāju. Kāpēc viņš bija tik pārliecināts? Kāpēc neiznāca ārā no dzīvokļu nama? Ja viņš neiznāca ārā, tad kur ir šobrīd?

Ušikava, atstājis fotoaparātu, sēdēja, atspiedies pret sienu, un ilgi vēroja sildītāja oranžo kvēldiegu.

17. NODAĻA Aomame man ir tikai viens acu paris

Telefons iezvanījās vējainā sestdienā. Bija gandrīz astoņi vakarā. Aomame, uzvilkusi dūnu jaku, pārsegusi pledu pāri ceļiem, sēdēja krēslā uz balkona un pa spraugām margās vēroja laternu izgaismoto slidkalniņu. Lai rokas nestingtu aukstumā, viņa bija tās pabāzusi zem pleda. Tukšais slidkalniņš izskatījās kā kāda leduslaikmetā miruša milzu dzīvnieka skelets.

Viņa iedomājās, vai tāda ilga sēdēšana ārā aukstā vakarā nekaitēs mazajam. Taču tad nosprieda, ka šādam aukstumam nevajadzētu radīt īpašas problēmas. Lai cik arī ķermenis būtu atdzisis no ārpuses, iekšpusē augļa ūdens vienmēr ir silts kā asinis. Turklāt pasaulē ir daudz vietu, kur sals ir vēl bargāks nekā šeit. Un arī tur sievietēm, kā pienākas, dzimst bērni. Bez tam šķiet, ka man šis sals jāiztur, ja gribu vēlreiz satikt Tengo.

Ziemas debesīs kā aizvien vīdēja divi mēneši lielais dzeltenais un mazais zaļganais. Debesīm pāri traucās dažādu formu un dažāda lieluma mākoņi. Mākoņi bija lieli un blīvi, skaidri iezīmētām kontūrām kā lieli ledus blāķi, kurus palu laikā upe nes uz jūru. Raugoties naksnīgajos mākoņos, kas nezin no kurienes parādījās un nezin kur pagaisa, viņai sāka likties, ka ari pati ir aiznesta uz kādu tālu vietu pašā pasaules galā. Vai šie būtu prāta galējie ziemeļi? Aomamei tā šķita. Tālāk uz ziemeļiem no šejienes nekā vairs nav. Tur plešas tikai nebūtības haoss.

Balkona stikla durvīs bija atstāta tikai neliela sprauga, tāpēc telefona zvanu tikko varēja saklausīt. Turklāt Aomame gremdējās domās. Tomēr viņa šo skaņu sadzirdēja. Telefons nozvanīja trīs reizes, tad apklusa. Pēc divdesmit sekundēm zvanīja atkal. Zvanītājs bija Tamaru. Viņa nometa pledu no ceļiem, atvēra matētā stikla durvis un iegāja istabā. Tur bija tumšs, gana silts. Viņa pacēla klausuli, pirkstos vēl kavējās aukstums.

-    Vai lasāt Prustu?

-    Pārāk ātri man nevedas, Aomame atbildēja. Gluži kā apmainoties parolēm.

-     Neiet pie sirds?

-    Tā gluži nav. Kā lai to pasaka man tas šķiet kā stāsts, kas uzrakstīts par tālu, gluži citu pasauli.

Tamaru gaidīja turpinājumu. Viņš nesteidzās.

-    Citu pasauli par tādu, ko no šīs pasaules, kurā es dzīvoju, šķir vairāki gaismas gadi, par kādu mazu planētu sarakstīts sīks jo sīks ziņojums. Iedomājos tās ainas citu pēc citas, bet nesaprotu. Turklāt viss ir tik spilgti un izsmeļoši aprakstīts. Taču nespēju sasaistīt turienes ainas ar šejienes ainām. Tāpēc palasu, tad atkal atgriežos atpakaļ un vēlreiz lasu jau izlasīto.

Aomame meklēja vārdus, lai turpinātu. Tamaru atkal gaidīja.

-   Tomēr garlaicīgi man nav. Viss ir tik detalizēti un skaisti aprakstīts, es spēju aptvert, kā šī mazā, vientuļā planēta uzbūvēta. Taču nekur tālu uz priekšu netieku. It kā es irtos laivā pret straumi. Kādu laiku kārtīgi airējos, bet tad brīdi atpūtinu rokas un padomāju par ko citu un attopos, ka laiva aiznesta atpakaļ iepriekšējā vietā, Aomame sacīja. Bet varbūt šāds lasīšanas stils man šobrīd der. Nevis lasīt tā, lai tikai virzītos uz priekšu. Kā lai to pasaku: ir tāda sajūta, it kā laiks plūstu neregulāri. Te priekšā, te aiz muguras, un tad pēkšņi tas, kas bijis aiz muguras, ir jau priekšā. Bet visādi ir labi.

Aomame mēģināja atrast precīzāku formulējumu.

-    Sajūta ir tāda, it kā es sapņotu kāda cita cilvēka sapni. It kā mēs vienlaikus kaut ko izjustu. Taču es nespēju aptvert, kas īsti ir vienlaikus. Izjūtas ir ļoti tuvas, bet patiesībā tās šķir attālums.

-     Varbūt Prusta mērķis bija radīt tādas izjūtas?

Aomame to, protams, nezināja.

-    No vienas puses, tā, protams ir, Tamaru sacīja. Taču, no otras puses, šajā reālajā pasaulē laiks nesatricināmi virzās uz priekšu. Neapstājas, atpakaļ nekāpjas.

-     Protams. Reālajā pasaulē laiks rit uz priekšu.

To sakot, Aomame skatījās uz balkona stikla durvīm. Vai tā patiešām ir? Vai laiks tiešām nesatricināmi virzās uz priekšu?

-    Gadalaiki mainās, un 1984. gads pamazām iet uz beigām, Tamaru sacīja.

-    "Zudušo laiku meklējot" laikam šogad nepaspēšu izlasīt.

-    Tas nekas, Tamaru teica. Lasiet nesteidzoties. Romāns sarakstīts pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem. Tur nav nekādas degošas informācijas.

Iespējams, ka tā, Aomame nodomāja. Bet varbūt ari ne. Viņa bija zaudējusi ticību laikam.

Tad Tamaru pavaicāja:

-    Vai ar to, kas jums iekšā, viss kārtībā?

-     Šobrīd nekādu problēmu nav.

-     Man prieks par to, Tamaru noteica. Starp citu, jūs jau dzirdējāt par to drukno plikgalvi, kas okšķerējās ap Vītolu villu, vai ne?

-     Dzirdēju. Vai tas vīrietis atkal parādījies?

-     Nē, šajā apkaimē vairs nav rādījies. Pagrozījās te tikai divas dienas, pēc tam pagaisa. Taču apstaigājis tuvākos nekustamo īpašumu birojus, izlicies, ka meklē dzīvokli, un ievācis informāciju par patversmi. Viņam ir ārkārtīgi uzkrītoša āriene. Un ģērbjas ari krāšņi. Visi, ar kuriem viņš runājis, viņu labi atceras. Bija pavisam viegli izsekot.

-     Nepiemērots izmeklēšanai vai izsekošanai.

-    Tieši tā. Šādam darbam nepiemērota āriene. Viņam ir milzīga galva kā Fukusukes lellei. Taču viņš ir lietpratējs. Tā galva viņam ātri strādā. Neko svarīgu neatstāj bez ievērības, neko lieku nedara.

-     Un tā viņam izdevās ievākt zināmu informāciju par patversmi?

-Jā, viņš noskaidrojis, ka patversme paredzēta no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm un ka kundze nodrošina viņām tur bezmaksas uzturēšanos. Visticamāk, viņš uzracis arī to, ka kundze apmeklēja sporta klubu, kurā jūs strādājāt, kā arī to, ka jūs viņai vadījāt privātas nodarbības. Es viņa vietā tik daudz būtu noskaidrojis.

-    Tas vīrietis ir tikpat lielisks kā jūs.

-    Īstenībā, ja neslinko, tad var apgūt informācijas iegūšanas paņēmienus; domāt loģiski tas gandrīz kuram katram ir pa spēkam.

-     Es gan nedomāju, ka pasaulē ir daudz tādu cilvēku.

-      Nedaudz ir. Viņus parasti sauc par profesionāļiem.

Aomame apsēdās krēslā, piespieda pirkstu pie degungala.

Tajā vēl manīja āra dzestrumu.

-    Tagad tas vīrietis Vītolu villas tuvumā vairs nav manīts? Aomame pavaicāja.

-     Viņš apzinās, ka pats pārāk krīt acīs. Tāpat arī to, ka tiek izmantotas novērošanas kameras. Tāpēc, savācis visu informāciju, ko īsā laika sprīdī var iegūt, pārcēlies medīt citur.

-    Tātad tas vīrietis tagad zina, ka mani un kundzi saista kaut kas vairāk, ka šīs attiecības ir kas vairāk nekā sporta kluba treneres un bagātas klientes savstarpējie sakari. To, ka tajā ir iesaistīta patversme un ka mums ir kopēji projekti.

-   Laikam gan, Tamaru sacīja. Cik noprotu, viņš tuvojas lietas būtībai. Soli pa solim.

-     Taču, cik var spriest pēc dzirdētā, rodas iespaids, ka šis vīrietis nepieder pie kādas lielākas organizācijas, šķiet, ka viņš strādā viens.

-     Es arī vispārīgos vilcienos domāju tāpat. Ja vien tas nav kāds īpašs plāns, liela organizācija neizmantotu vīrieti ar tik uzkrītošu ārieni slepenai informācijas vākšanai.

-     Bet kādā nolūkā un kam tas vīrietis vāc informāciju?

-    Jā, ko lai saku, Tamaru noteica. Cik noprotu, tas tips ir spējīgs un bīstams. Viss pārējais šobrīd ir tikai pieņēmumi. Mans piesardzīgais pieņēmums ir, ka viņš kaut kādā veidā ir saistīts ar "Pirmsākumiem".

Aomame apdomāja šo piesardzīgo pieņēmumu.

-    Un tagad šis vīrietis ir nomainījis medību vietu?

-    Tā gan. Bet mēs nezinām, uz kurieni viņš pārcēlies. Taču tīri loģiski būtu pieņemt, ka viņš tagad dodas uz vietu, kur jūs slēpjaties, vai arī cenšas to atrast.

-    Bet jūs man teicāt, ka šo vietu ir tikpat kā neiespējami atrast.

-    Tieši tā. Par kundzes saistību ar šo dzīvokli nekas neuzpeldēs. Jebkuri iespējamie pavedieni ir pamatīgi izdzēsti. Taču tās visas ir īstermiņa runas. Jo ilgāk aplenkums turpinās, jo lielāka iespēja, ka var parādīties kādas plaisas. Pavisam negaidītā vietā. Piemēram, jūs varat iziet ārpus mājas un tikt pamanīta. Viena iespējamība.

-    Es neeju ārpus mājas, Aomame stingri noteica. Tā gan nebija taisnība. Viņa divas reizes bija izgājusi no dzīvokļa. Pirmā reize bija, kad viņa aizskrēja uz rotaļlaukumu meklēt Tengo. Otrreiz, kad, meklējot izeju no 1Q84. gada, brauca uz pilsētas trešo automaģistrāli pie Sangendzjajas. Taču to viņa Tamaru neatklāja.

-    Tad kādā veidā tas vīrietis atradis šo vietu?

-     Es viņa vietā šobrīd kārtīgi izpētītu visu personisko informāciju par jums. Kas jūs esat, no kurienes nākat, ko līdz šim esat darījusi, ko šobrīd domājat, ko meklējat, ko nemeklējat, savāktu visu iespējamo informāciju, izliktu uz galda un visu pamatīgi izpreparētu.

-     Citiem vārdiem sakot izģērbtu mani kailu.

-     Tieši tā izģērbtu kailu un apskatītu spilgtā, aukstā gaismā. Ar pinceti un palielināmo stiklu izpētītu katru kaktiņu, tiktu skaidrībā par jūsu domāšanas un darbības modeli.

-    Es gan īsti nesaprotu, kā šī manas privātās domāšanas un darbības modeļa analīze spētu atklāt manu atrašanās vietu.

-    Nezinu, Tamaru sacīja. Varbūt atklātu, varbūt neatklātu. Case bycase. Bet es tā darītu. Es nevaru iedomāties, ko citu varētu iesākt. Ikvienam cilvēkam domāšanā un darbībā ir kaut kāda noteikta struktūra. Un, tikko ir kāda noteikta struktūra, parādās arī tās vājais punkts.

-     Ir nu gan zinātnisks pētījums.

-    Cilvēks nespēj dzīvot bez noteiktas struktūras. Tā ir kā tēma mūzikā. Taču vienlaikus tā ari saista cilvēka domas un darbību, ierobežo viņa brīvību. Saliek pa vietām prioritātes, reizēm izjauc loģiku. Šobrīd jūs negribat pārcelties prom no tās vietas, kur uzturaties. Vismaz līdz gada beigām atsakāties pārvākties uz drošāku vietu. Nezin kāpēc jūs kaut ko meklējat. Un, kamēr nebūsiet to atradusi, no turienes prom neiesiet. Vai arī negribat iet no turienes prom.

AOMAME 269

Aomame klusēja.

-     Es nezinu, kas tas ir, cik ļoti jūs to vēlaties, es par to neko sīkāk nezinu. Un nevaicāšu. Bet, manuprāt, tieši šis kaut kas šobrīd arī kļūst par vājo punktu.

-     Iespējams, Aomame noteica.

-     Fukusukes lellis tieši to uzmeklēs. Šo personisko apstākli, kas jūs ierobežo, izmantos bez žēlastības. Viņš uzskata, ka tas kļūs par pagrieziena punktu. Tas ir, ja viņš ir tik spējīgs, kā esmu iedomājies. Ja viņš informācijas druskās ir izsekojis līdz šim punktam.

-    Domāju, ka nav, Aomame sacīja. Nav iespējams pamanīt manu saistību ar šo kaut ko. Tas glabājas manā sirdī.

-     Vai varat to teikt ar simtprocentīgu pārliecību?

Aomame to apsvēra.

-     Ar simtprocentīgu pārliecību ne. Teiksim ar deviņdesmit astoņu procentu.

-    Nu tad vajadzētu pievērst īpašu uzmanību tiem diviem procentiem. Kā jau teicu cik varu spriest, tas vīrietis izskatās pēc profesionāļa. Gudra un ļoti pacietīga.

Aomame klusēja.

Tamaru sacīja:

-    Profesionālis ir tas pats, kas medību suns. Uzož parastam cilvēkam nesaožamas smakas, saklausa parastam cilvēkam nesadzirdamas skaņas. Ja kāds kaut ko dara tāpat kā parasts cilvēks, tad viņš nav profesionālis. Pat ja būtu, tad ilgi neizdzīvotu. Tāpēc labāk būt uzmanīgiem. Jūs esat ļoti piesardzīgs cilvēks. Es to labi zinu. Bet turpmāk vajadzētu būt vēl uzmanīgākiem nekā iepriekš. Vissvarīgākais nav atkarīgs no procentiem.

-     Es gribētu kaut ko pavaicāt.

-     Kas tas būtu?

-Ja tas Fukusukes lellim līdzīgais vīrietis parādīsies atkal, ko jūs plānojat darīt?

Tamaru bridi klusēja. Šķita, ka viņam šis jautājums bija negaidīts.

-    Laikam neko nedarītu. Atstātu tāpat. Es te neko nevaru izdarīt.

-    Bet ja viņš sāktu darīt kaut ko tādu, kas jums nepatiktu?

-     Ko, piemēram?

-     Nezinu. Kaut ko, kas jums šķistu traucējoši.

Tamaru izgrūda dziļu rīkles skaņu.

-    Tad es laikam aizsūtītu viņam vēsti.

-     Kā kolēģim profesionālim?

-     Nūjā. Taču, pirms es pasāktu kaut ko konkrētu, vajadzētu noskaidrot, ar ko šis vīrietis ir saistīts. Ja izrādītos, ka viņu kāds piesedz, tad briesmās būtu es, nevis viņš. Pirms tas nebūtu noskaidrots, es nekustētos ne no vietas.

-     Pirms lēkt baseinā, jānoskaidro, cik tas ir dziļš?

-    Tā teikt.

-     Bet jūs teicāt, ka viņš laikam darbojas viens pats. Ka viņu neviens nepiesedz.

-    Taču pieredze liecina, ka reizēm mana intuīcija nedarbojas. Turklāt man diemžēl pakausī acu nav, Tamaru sacīja. Lai kā arī būtu, uzmanīgi vērojiet apkārtni. Vai nemana kādu aizdomīgu cilvēku, vai tuvumā kaut kas nav mainījies, vai nenotiek kaut kas neparasts. Ja ievērojat kaut vissīkākās pārmaiņas, lūdzu, paziņojiet man.

-    Skaidrs. Es būšu piesardzīga, Aomame apsolīja. Lieki bija to teikt. Man, meklējot Tengo, neviens sīkums nepaliks nepamanīts. Taču tik un tā man ir tikai viens acu pāris.

-    Tas bija viss, ko es gribēju pateikt.

-     Kā klājas kundzei? Aomame pavaicāja.

-    Labi, Tamaru sacīja, tad piebilda: Tikai kļuvusi nerunīgāka.

-    Viņa nekad nav bijusi īpaši runīgs cilvēks.

Tamaru viegli noklepojās. It kā viņam rīklē būtu ierīkota īpaša ierīce emociju paušanai.

-     Vēl vairāk, tāda tā lieta.

Aomame iedomājās veco kundzi klusējot sēžam audekla krēslā ziemas dārzā, vērojam tauriņus. Pie kājām nolikta liela lejkanna. Aomame labi zināja, cik klusi elpo vecā kundze.

-     Nākamajā sūtījumā ielikšu kastīti ar mandeļu cepumiem, Tamaru teica, beidzot sarunu. Varbūt tie pozitīvi ietekmēs laika plūsmu.

-     Paldies, Aomame noteica.

Aomame virtuvē pagatavoja kakao. Pirms atgriezties uz balkona un turpināt novērošanu, vajadzēja sasildīties. Viņa uzvārīja katliņā pienu, piebēra kakao pulveri. Tad ielēja kakao lielā krūzē, pielika klāt jau iepriekš sakulto putukrējumu. Apsēdās pie ēdamgalda un, lēni dzerdama kakao, pārdomāja sarunu ar Tamaru. Kā viņu izpreparēs spilgtajā, aukstajā gaismā. Lietpratīgs profesionālis, bīstams cilvēks.

Aomame, uzvilkusi dūnu jaku, aptinusi ap kaklu šalli, paņēmusi pusizdzerto kakao krūzi, izgāja uz balkona. Apsēdās dārza krēslā, apsedzās ar pledu. Slidkalniņš kā aizvien bija tukšs. Viņa tikai pamanīja kādu bērnu, kas tieši tobrīd pameta rotaļlaukumu. Dīvaini šādā laikā bērns viens pats rotaļlaukumā. Padrukns bērns, adītu cepuri galvā. Viņa to redzēja pa spraugu balkona margās, turklāt bērns ātri pagaisa no viņas redzeslauka, nozuda nama ēnā. Izskatījās, ka bērnam ir pārāk liela galva, bet varbūt viņai tā tikai šķita.

Lai tur kā, Tengo tas nebija. Tāpēc Aomame vairs par to nedomāja un pievērsās slidkalniņam, uzmeta skatienu mākoņu bariem debesis. Kakao krūze sildīja rokas.

Protams, tas, ko Aomame bridi bija redzējusi, nebija nekāds bērns. Tas bija Ušikava. Ja būtu mazliet gaišāks vai ja viņai būtu izdevies šo stāvu pavērot ilgāk, viņa pēc galvas lieluma saprastu, ka tas nav nekāds bērns. Un vēl viņa saprastu, ka šis cilvēks ar Fukusukes leļļa lielo galvu atbilst Tamaru dotajam aprakstam. Taču Aomame viņu redzēja tikai pāris sekunžu, un ari redzesleņķis nebija nevainojams. Par laimi, šī paša iemesla dēļ Ušikava nepamanīja Aomami uz balkona.

Šajā brīdī prātā ienāk vairāki "ja". "Ja" Tamaru būtu runājis mazliet īsāk, "ja" Aomame pēc tam nebūtu, pārdomās gremdējoties, gatavojusi kakao, viņa būtu pamanījusi Tengo, kurš, uzrāpies slidkalniņā, vēroja debesis. Tad viņa uzreiz trauktos ārā no dzīvokļa un notiktu atkalredzēšanās pēc divdesmit gadiem.

Taču tajā pašā laikā Ušikava, kas sekoja Tengo, uzreiz saprastu, ka tā ir Aomame, viņš noskaidrotu, kur viņa dzīvo, un paziņotu par to tiem abiem no "Pirmsākumiem".

Tāpēc neviens nevarētu pateikt, vai tas, ka Aomame nepamanīja Tengo, bija laime vai nelaime. Lai kā arī būtu, Tengo tāpat kā iepriekšējā reizē bija uzrāpies slidkalniņā un vēroja divus mēnešus debesīs un mākoņus, kas skrēja tiem garām. Ušikava, slapstīdamies ēnās, skatījās uz viņu. Pa to laiku Aomame bija iegājusi istabā, runāja ar Tamaru pa telefonu, pēc tam pagatavoja kakao un to dzēra. Tā pagāja apmēram divdesmit piecas minūtes. Kaut kādā ziņā izšķirošas divdesmit piecas minūtes. Kad Aomame, uzvilkusi dūnu jaku un paņēmusi kakao krūzi, izgāja uz balkona, Tengo jau bija pametis parku. Ušikava uzreiz viņam nesekoja. Viņš viens pats uzkavējās parkā, lai kaut ko pārbaudītu. To padarījis, steidzās pakaļ Tengo. Šajā pēdējā brīdī Aomame viņu pamanīja no balkona.

Mākoņi traucās pāri debesīm tikpat ātri kā iepriekš. Tie plūda uz dienvidiem pāri Tokijas līcim, tad tālāk uz plašo Kluso okeānu. Turpmākais mākoņu liktenis bija neskaidrs. Tāpat kā neviens nezina, kas piemeklē dvēseli pēc nāves.

Lai kā arī būtu, loks savilkās. Taču ne Aomame, ne Tengo nejuta, ka loks ap viņiem strauji savelkas. Ušikava šo kustību nedaudz manīja. Tāpēc, ka tieši viņa darbības savilka to ciešāk. Tomēr pat viņš kopainu neredzēja. Nezināja pašu galveno. To, ka viņu un Aomami šķira tikai pārdesmit metru attālums. Turklāt notika kaut kas nebijis Ušikava, dodoties prom no rotaļlaukuma, nespēja sakarīgi domāt.

Pēc desmitiem kļuva pārāk auksti. Aomame meta mieru vērošanai un atgriezās siltajā istabā. Noģērbās, iegāja karstā vannā. Iegremdējusies siltajā ūdeni, atbrīvojās no aukstuma, kas bija iesūcies ķermenī, piespieda roku pie vēdera. Manīja nelielu pauguriņu. Aizvēra acis un mēģināja sajust to maziņo sevī. Laika vairs nebija daudz. Kaut kādā veidā Aomamei tas jāpaziņo Tengo. Ka nes sevī viņa bērnu. Un ka aizstāvēs to pat pēdējiem spēkiem.

Viņa apģērbās, tumsā apgūlās uz sāniem un aizmiga. Pirms iegrimt dziļā miegā, sapni redzēja veco kundzi. Aomame bija Vītolu villas ziemas dārzā, kopā ar veco kundzi vēroja taureņus. Ziemas dārzs ir kā dzemde krēslains un silts. Tur nolikts arī gumijkoks, ko viņa atstāja dzīvokli. Labi aprūpēts, sulīgām lapām. Tas ir sazaļojis, uz lapas tam apmeties kāds neredzēts dienvidzemju tauriņš. Tas sakļāvis lielos, krāsainos spārnus un, šķiet, rāmi guļ. Aomame par to priecājas.

Sapnī Aomamei ir pavisam liels vēders. Tuvojas dzemdību laiks. Viņa saklausa tā maziņā sirdspukstus. Gan savus, gan tā maziņā sirdspukstus, tie sajaukušies sitas vienā ritmā.

Vecā kundze sēž līdzās Aomamei, kā aizvien, taisnu muguru, sakniebtām lūpām, rāmi elpo. Viņas nesarunājas. Lai nepamodinātu guļošo tauriņu. Vecā kundze šķiet nepieejama, atsvešināta, it kā pat nemanītu Aomames klātbūtni. Protams, Aomame zina, ka vecā kundze viņu ļoti sargā, tomēr sirdi iezogas nemiers. Vecās kundzes klēpi saliktās rokas šķiet pārāk smalkas un trauslas. Aomames rokas neapzināti meklē pistoli, bet nekur to neatrod.

Viņa ir dziļi iekšā sapni, bet vienlaikus apzinās, ka tas ir sapnis. Aomamei laiku pa laikam rādās tādi sapņi. Tajos realitāte ir spilgta un skaidra, bet viņa saprot, ka tā nav realitāte. Tā ir rūpīgi uzzīmēta kādas citas mazas planētas ainava.

Tobrīd kāds atver ziemas dārza durvis. Iepūš draudīgs, auksts vējš. Lielais tauriņš pamostas, izpleš spārnus, aizlaižas no gumijkoka. Kas tur ir? Viņa pagriežas, lai palūkotos. Taču, pirms viņa nācēju saskatījusi, sapnis ir galā.

Aomame pamodās nosvīdusi. Auksti, nepatīkami sviedri. Viņa novilka izmirkušo pidžamu, noslaucījās dvielī, uzvilka tīru T kreklu. Kādu brīdi sēdēja gultā. Laikam notiks kaut kas nelāgs. Kāds grib dabūt to maziņo. Un šis kāds jau tuvojas. Pēc iespējas ātrāk jāatrod Tengo. Taču viņa nespēja neko citu kā vien katru vakaru vērot rotaļlaukumu. Uzmanīgi, pacietīgi, centīgi vērot pasauli. Ļoti šauru, norobežotu pasaules kaktiņu. Slidkalniņa virsotni. Taču tik un tā kaut kas var palikt nepamanīts. Jo cilvēkam ir tikai viens acu pāris.

Aomamei gribējās raudāt. Taču asaras nenāca. Viņa atkal apgūlās gultā, piespieda plaukstu pie vēdera un klusi gaidīja miegu.

18. NODAĻA Tengo kad iedur ar adatu, tek sarkanas asinis

-      Trīs dienas pēc tam nekas nenotika, Komacu sacīja.

-    Apēdu atnesto ēdienu, kad pienāca nakts, gulēju šaurajā gultā, kad pienāca rīts, pamodos, izmantoju istabā ierīkoto mazo tualeti. Tualetei priekšā bija starpsiena, bet durvis nebija slēdzamas. Vēl valdīja briesmīga vasaras tveice, bet šķiet, ka ventilācijas lūka bija pieslēgta pie gaisa kondicionētāja, jo es karstumu nejutu.

Tengo klusēdams klausījās Komacu stāstā.

Ēdienu nesa trisreiz dienā. Es nezināju, cik ir pulkstenis. Rokaspulkstenis man bija atņemts, istabā nebija pat loga, es nezināju, kad ir diena un kad nakts. Pat ļoti uzmanīgi ieklausoties, nevarēja sadzirdēt ne skaņu. Ari manis saceltu troksni diezin vai kāds sadzirdētu. Man nebija ne jausmas, kur esmu atvests. Bija tikai aptuvena nojausma, ka atrodos kādā nomaļā vietā. Un šo triju dienu laikā nekas nenotika. Es gan neesmu pārliecināts, ka pagāja trīs dienas. Man atnesa deviņas maltītes, kuras es pēc kārtas apēdu. Istabā trīs reizes nodzēsa gaismu un trīs reizes ieslēdza. Es parasti guļu trauslā miegā, saraustīti, bet tur nezin kāpēc man nebija nekādu grūtību aizmigt. Ja tā padomā dīvaini. Vai tiktāl tev skaidrs?

Tengo klusēdams pamāja.

-    Šo triju dienu laikā es nepateicu ne vārda. Ēdienu man nesa jauns vīrietis. Kalsns, beisbola cepuri galvā, baltu masku uz sejas. Ģērbies treniņtērpam līdzīgās drēbēs, netīrām sporta kurpēm kājās. Vīrietis atnesa uz paplātes saliktos ēdienus, kad biju paēdis, aiznesa visu prom. Man nesa parastus gatavos, uzsildāmos ēdienus, neteiksim, ka garšīgus, bet arī ne tik negaršīgus, ka nebūtu ēdami. Ne pārāk daudz. Es jutos izsalcis, tāpēc apēdu visu līdz pēdējam. Tas arī bija dīvaini. Man parasti nav lielas apetītes, un, ja kļūstu nolaidīgs, tad reizēm pat aizmirstu paēst. Dzert man deva pienu un minerālūdeni. Ne kafiju, ne tēju nenesa. Ne single malt viskiju, ne alu. Cigarešu nebija. Ko tur padarīsi. Nebiju taču iekārtojies uz atpūtu kūrorta viesnīcā.

Tad Komacu, it kā atcerējies, izņēma sarkano Marlboro kastīti, ielika vienu cigareti mutē un piešķīla uguni ar kartona sērkociņu. Lēni ievilka tabakas dūmus dziļi plaušās, izpūta. Tad viegli saviebās.

-    Vīrietis, kas nesa ēdienu, klusēja no sākuma līdz beigām. Acīmredzot augstākstāvošie bija pavēlējuši klusēt. Viņš noteikti bija sīks apakšnieks, ko norīkoja dažādos darbos. Bet izskatījās, ka ir apmācīts kādā no kaujas mākslām. Viņš ļoti nepiespiesti pārvaldīja savu ķermeni.

-    Komacu kungs, jūs viņam neko nevaicājāt?

-   Es sapratu: lai ko es vaicātu, atbildi nesaņemtu. Klusēju un ļāvu visam ritēt savu gaitu. Apēdu atnesto ēdienu, dzēru pienu, kad nodzēsa gaismu, gāju gulēt, kad gaismu ieslēdza, modos. No rītiem jaunais vīrietis man atnesa elektrisko skuvekli un zobu suku. Es noskuvos un iztīrīju zobus. Kad tas bija izdarīts, viņš visu atkal aiznesa prom. Izņemot tualetes papīru, istabā nebija nekā tāda, ko varētu dēvēt par inventāru. Dušas nebija, ari iespējas pārģērbties ne. Nebija arī spoguļa, bet tas man īpašas neērtības nesagādāja.

TF.NGO 2 77

No pamošanās līdz gulētiešanai es uzturējos metamajam kauliņam līdzīgā, četrkantainā, pilnīgi baltā istabā, viens pats, ne ar vienu nesarunājoties. Tik garlaicīgi man nekad nebija bijis. Es esmu atkarīgs no hieroglifiem, man vienalga, ko lasīt kaut vai viesnīcas ēdienkarti apkalpošanai numurā. Tur nebija ne grāmatu, ne avīžu, ne žurnālu. Ne televizora, ne radio, ne spēļu. Ne sarunu biedru. Nekā cita, ko iesākt, vien sēdēt un pētīt grīdu, tad sienas, tad griestus. Ļoti savāda sajūta. Tā nu bija noticis. Gāju pa ielu. Nez no kurienes mani apdullināja ar kaut ko hloroformam līdzīgu, aizveda nezin kur, ieslēdza istabā bez logiem. Lai kā par to domātu, visai dīvaina situācija. Un tad vēl tik garlaicīgi, ka esi tuvu sajukšanai prātā.

Komacu kādu brīdi aizrautīgi pētīja cigareti pirkstos, tad nopurināja to pelnu traukā.

-      Iespējams, viņi turēja mani ieslodzītu tajā šaurajā istabā tieši tāpēc, lai salauztu manu garu. Izskatījās, ka viņi šis lietas pieprot. Ceturtajā dienā nu, vismaz pēc ceturtajām brokastīm ieradās divi vīrieši. Es nodomāju, ka tie laikam ir tie paši, kas mani nolaupīja. Uzbrukuma brīdī viss notika ļoti ātri, es pat nepaspēju saskatīt viņu sejas. Taču, ieraugot tos abus, pamazām atcerējos notikušo. Kā mani ierāva mašīnā, izgrieza rokas tik stipri, ka likās saraustīs gabalos. Piespieda pie mutes un deguna kaut kādās zālēs samērcētu lupatu. Un no sākuma līdz beigām abi klusēja. Viss notika vienā mirkli.

To atceroties, Komacu viegli saviebās.

-     Viens bija neliela auguma, drukns, skūtu galvu. Iededzis, izvirzītiem vaigu kauliem. Otrs garāks, iekritušiem vaigiem, zirgastē saņemtiem matiem. Kad abi stāvēja līdzās, likās, ka tūlīt uzsāks humoršova dialogu. Viens garš un tievs, otrs drukns un ar bārdiņu. Taču pietika uzmest viņiem skatienu, lai būtu skaidrs, ka abi ir visai bīstami tipi.

Nepieciešamības gadījumā viņi bez vilcināšanās būtu spējīgi uz visu. Tomēr to viņi neizrādīja. Abi izturējās pavisam nepiespiesti. Nekā lieka. Acis likās šausmīgi aukstas. Abi bija ģērbušies melnās kokvilnas biksēs un baltos īspiedurkņu kreklos. Abiem bija pāri par divdesmit, Skūtais varbūt bija mazliet vecāks. Pulksteņa nevienam nebija.

Tengo klusēdams gaidīja stāsta turpinājumu.

-     Runāja Skūtais. Tievais ar zirgasti nepateica nevienu vārdu. It nemaz neizkustējies, taisnu muguru stāvēja pie durvīm. Varbūt klausījās, kā Skūtais sarunājas ar mani. Varbūt neklausījās neko. Skūtais apsēdās uz līdzi atnestā saliekamā krēsla man iepretim un sāka runāt. Neviena cita krēsla nebija, tāpēc es sēdēju uz gultas malas. Vīrietis bez jebkādas izteiksmes sejā. Protams, runājot viņam kustējās mute, bet pārējā sejas daļa bija pilnīgi nekustīga. Gluži kā vēderrunātāja dancinātai lellei.

Vispirms Skūtais, pagriezies pret Komacu, vaicāja:

-     Vai jums ir kāda hipotēze par to, kāpēc esat šurp atvests, kas mēs tādi esam?

Komacu atbildēja, ka viņam nekādas hipotēzes neesot.

Skūtais brīdi vērās Komacu ar seklu skatienu. Tad pajautāja:

-     Bet, ja jums liktu izteikt savu hipotēzi, kāda tā būtu?

Viņš runāja pieklājīgi, taču balsī jautās kaut kas draudīgs. Balss bija auksta un cieta kā ilgi ledusskapī noturēts metāla lineāls.

Komacu nedaudz apjuka, bet tad atklāti atbildēja: ja reiz viņam jāizsaka hipotēze, tad tas varētu būt saistībā ar "Gaisa kūniņu". Nekas cits prātā nenākot. Un tādā gadījumā viņi abi esot saistīti ar "Pirmsākumiem". Iespējams, ka viņš atrodas šīs organizācijas galvenajā mītnē. Neko citu iztēle viņam nepiedāvā.

Skūtais ne apstiprināja, ne noliedza Komacu teikto. Klusēdams vēroja viņa seju. Arī Komacu klusēja.

-    Nu tad turpināsim sarunu, pamatojoties uz šo pieņēmumu, Skūtais klusi ierunājas. Viss turpmāk runātais ir tikai un vienīgi jūsu hipotēzes izvērsums, gan pieņemot, ka tā ir patiesa. Vai piekrītat?

-    Protams, Komacu sacīja. Viņi grib runāt pēc iespējas aplinkus. Nav slikta zīme. Ja viņi neplānotu izlaist mani no šejienes dzīvu, tad tik ļoti nepūlētos.

-    Jūs strādājat izdevniecībā, esat redaktors. Bijāt atbildīgs par Eriko Fukadas romāna "Gaisa kūniņa" izdošanu. Vai tas ir tiesa?

Komacu apstiprināja, ka tā tiešām ir. Tas ir vispārzināms fakts.

-    Cik mēs zinām, "Gaisa kūniņas" manuskripts saņēma debitanta balvu literatūrā, bet tas tika panākts ar krāpšanos. Pirms manuskriptu nodeva atlases žūrijai, to kāda trešā persona pārstrādāja saskaņā ar jūsu norādījumiem. Pēc tam kad manuskriptu slepenībā pārstrādāja, to iesniedza žūrijai, tas ieguva balvu, kļuva par sensāciju; izdots atsevišķā sējumā, kļuva par bestselleru. Vai mēs nekļūdāmies?

-     Atkarībā no tā, kā to uztver, Komacu sacīja. Tas nav nekas neparasts, ka manuskriptu pārstrādā atbilstoši redaktora norādījumiem…

Skūtais pacēla roku, lai viņu pārtrauktu.

-Ja autors, ievērojot redaktora padomus, pārstrādā savu darbu, tur nav nekā nepareiza. Tieši tā. Taču, ja ar nolūku dabūt balvu tiek iesaistīta kāda trešā persona, kas pārstrādā manuskriptu, tad, vienalga kā par to domātu, tā nav krietna rīcība. Turklāt vēl izveidot fiktīvu uzņēmumu peļņas sadalīšanai. Es nezinu, kāds būtu šis rīcības juridiskais vērtējums, taču, no morāles viedokļa raugoties, jūs stipri nosodītu. Tam nav attaisnojuma. Avīzes un žurnāli saceltu sensāciju, jūsu uzņēmums loti ciestu. Komacu kungs, jūs taču to labi saprotat? Mēs esam noskaidrojuši vissīkākos faktus un varam atklāt pasaulei konkrētus pierādījumus. Tāpēc nevajag lieki izrunāties. Tas mums neder. Tā mēs tikai šķiežam viens otra laiku.

Komacu klusēdams pamāja.

-     Ja viss tā notiktu, tad jūs, saprotams, zaudētu darbu uzņēmumā. Un ne tikai jūs padzītu no šīs nozares vispār. Jums atpakaļceļa vairs nebūtu. Vismaz ne oficiāli.

-     Laikam gan, Komacu piekrita.

-     Taču šobrīd šie fakti ir zināmi ierobežotam cilvēku lokam, Skūtais sacīja. Jums, Eriko Fukadai, Ebisuno kungam un Tengo Kavanam, kas bija iesaistīts manuskripta pārstrādāšanā. Un vēl pāris cilvēkiem.

Komacu, vārdus apdomādams, sacīja:

-    Saskaņā ar hipotēzi jūsu minētie "pāris cilvēki" ir saistīti ar organizāciju "Pirmsākumi", vai ne?

Skūtais īsi pamāja.

-     Saskaņā ar hipotēzi tā ir. Lai kādi būtu fakti.

Skūtais bridi klusēja, ļaudams, lai šie pieņēmumi ieguļas

Komacu prātā. Tad turpināja sarunu.

-     Ja šī hipotēze izrādītos pareiza, viņi var izrīkoties ar jums pēc patikas. Bezgalīgi turēt jūs šajā istabā kā savu goda viesi. Tas nav nekāds lielais apgrūtinājums. Vai arī saīsināt uzturēšanās laiku tur ir vairāki iespējamie varianti. Ir ari abpusēji nepatīkami varianti. Lai tur kā, viņiem ir tāds spēks un tādas iespējas. Tik daudz jūs vairāk vai mazāk saprotat?

-     Domāju, ka saprotu gan, Komacu atbildēja.

-     Lieliski, Skūtais noteica.

Skūtais klusēdams pacēla gaisā vienu pirkstu, un Zirgaste izgāja no istabas. Pēc īsa brīža atgriezās ar telefonu. Pieslēdza to pie kontakta grīdā un pasniedza klausuli Komacu. Skūtais lika Komacu piezvanīt uz darbu.

-    Pasakiet, ka esat saaukstējies, sacēlusies temperatūra, pāris dienu jāpaguļ mājās. Izskatās, ka kādu bridi darbā nebūsiet. To pateicis, nolieciet klausuli.

Komacu sazvanīja vienu kolēģi, īsi izklāstīja visu, kā bija likts, un, uz kolēģa jautājumiem neatbildējis, nolika klausuli. Skūtais pamāja, Zirgaste atvienoja telefonu un aiznesa to prom. Skūtais vērīgi nopētīja savas rokas. Tad pagriezās un uzrunāja Komacu. Tagad viņa balss šķita pat laipna.

-    Šodienai pietiks, Skūtais noteica. Kādu dienu atkal parunāsim par turpmāko. Pa to laiku apdomājiet visu, ko šodien runājām.

Tad abi aizgāja. Turpmākās desmit dienas Komacu pavadīja šaurajā istabā klusumā. Trīs reizes dienā jaunais vīrietis maskā nesa Komacu negaršīgo ēdienu. Pēc ceturtās dienas Komacu izsniedza jaunu drēbju kārtu kaut ko līdzīgu kokvilnas pidžamas biksēm un jakai, bet līdz pat beigām nomazgāties dušā viņam neļāva. Tualetes nodalījumā pie mazās izlietnes varēja nomazgāt seju. Viņš aizvien neskaidrāk apzinājās dienu plūdumu.

Komacu domāja, ka laikam atvests uz Jamanaši uz organizācijas bāzi. Viņš bija to redzējis televīzijas ziņās. Dziļi kalnos, ar augstu žogu apjozta teritorija, vieta ārpus likuma. Bēgt vai meklēt palīdzību te būtu veltīgi. Pat ja viņu nogalinātu (to laikam nozīmēja izteikums "abpusēji nepatīkamais variants"), viņa līķi nekad neatrastu. Pirmoreiz mūžā Komacu nāvi izjuta tik reāli, tik tuvu pienākušu.

Desmitajā dienā pēc zvana uz izdevniecību (laikam desmitajā, bet viņš nebija par to pārliecināts) abi vīrieši parādījās atkal. Skūtais izskatījās nedaudz izkrities, tāpēc vaigu kauli šķita jo uzkrītošāki. Acis aukstas jo aukstas, tagad izskatījās asinīm pieplūdušas. Viņš tāpat kā iepriekšējā reizē apsēdās uz līdzi atnestā krēsla otrpus galdam pretī Komacu.

Skūtais ilgi klusēja. Tikai asinīm pieplūdušām acīm cieši vērās Komacu.

Zirgaste izskatījās tāpat. Viņš tāpat kā iepriekšējā reizē ar taisnu muguru nostājās pie durvīm, neizteiksmīgu skatienu vērās vienā punktā tukšumā. Abiem mugurā atkal bija melnas bikses un balts krekls. Tas laikam bija kaut kas līdzīgs uniformai.

-   Turpināsim iesākto sarunu, Skūtais beigu beigās ierunājās.

Komacu pamāja. Cita starpā par abpusēji nepatīkamo variantu.

-     Kā jau varētu sagaidīt, jums ir laba atmiņa, Skūtais noteica. Tieši tā. Paturēsim arī nepatīkamās sekas redzeslaukā.

Komacu klusēja. Skūtais turpināja:

-    Taču visa šī saruna ir tikai loģiski pārspriedumi. īstenībā viņi, ja vien tas ir iespējams, negribētu izvēlēties galējo variantu. Ja jūs, Komacu kungs, tagad pēkšņi pazustu, tas radītu liekus sarežģījumus. Gluži tāpat kā tad, kad pazuda Eriko Fukada. Iespējams, ne pārāk daudz cilvēku skumtu par jūsu pazušanu, bet jūs esat prasmīgs redaktors un labi pazīstams savā lauciņā. Un arī šķirtā sieva, nesaņemot ikmēneša maksājumus, sāktu protestēt. Nevarētu teikt, ka viņi īpaši vēlētos šādu notikumu gaitu.

Komacu sausi noklepojās un norija siekalas.

-     Turklāt viņi jūs personiski nevaino, negrib jūs sodīt. Izdodot romānu "Gaisa kūniņa", jūsu nolūks nebija uzbrukt kādai konkrētai reliģiskajai organizācijai. Sākumā jūs pat neko nezinājāt par "Gaisa kūniņas" saistību ar šo organizāciju. Jūs uz šo krāpšanos pamudināja vēlēšanās pajokot un arī jūsu godkāre. Un pie viena ari vēlme ko nebūt nopelnīt. Parastam algotam darbiniekam nemaz nav tik viegli samaksāt šķirtajai sievai un bērnam uzturnaudu. Un jūs tajā visā ievilkāt ari Tengo Kavanu, topošu rakstnieku un matemātikas skolotāju, kurš neko par visiem šiem apstākļiem nezināja. Plāns pats par sevi bija tīkams, taču ne izvēlētie līdzekļi un partneri. Turklāt viss šis stāsts izvērsās citādi, nekā bijāt sākotnēji iecerējis. Jūs esat kā civilisti, kas, pārkāpuši frontes līniju, attapušies minu laukā. Tagad netiekat vairs ne uz priekšu, ne atpakaļ. Vai ne tā, Komacu kungs?

-    H varētu būt, Komacu neskaidri noteica.

-    Jūs laikam vēl daudz ko nesaprotat. Skūtais piemiedza acis un skatījās uz Komacu. Ja saprastu, tad nerunātu par to tā, it kā tas uz jums neattiektos. Es izskaidrošu jums lietas apstākļus. Jūs patiešām atrodaties minu lauka vidū.

Komacu klusēdams pamāja.

Skūtais uz brīdi pievēra acis un jau pēc desmit sekundēm tās atkal atvēra.

-     Tā kā esat iekūlies šādā situācijā, jums tas rada problēmas, taču ari viņu stāvoklis ir sarežģīts.

Komacu apņēmīgi ierunājās:

-     Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu?

-    Ja spēšu uz to atbildēt.

-   Tātad mēs, izdodot "Gaisa kūniņu", esam radījuši nelielas nepatikšanas šai reliģiskajai organizācijai. Vai tā?

-     Ne jau nelielas nepatikšanas, Skūtais atbildēja. Viņš viegli saviebās. Balss ar viņiem vairs nerunā. Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?

-     Nesaprotu, Komacu sausi atbildēja.

-    Nu labi. Es neko konkrētāk nevaru paskaidrot. Un jums labāk to nezināt. Balss ar viņiem vairs nerunā. Šobrīd es neko vairāk neteikšu. Skūtais uz bridi apklusa. Un šie nelaimīgie apstākļi radušies tikai tāpēc, ka izdota "Gaisa kūniņa".

Komacu pavaicāja:

-   Vai Eriko Fukadas un Skolotāja Ebisuno nolūks, izdodot "Gaisa kūniņu", bija radīt šādus "nelaimīgus apstākļus"?

Skūtais papurināja galvu.

-    Nē, Ebisuno kungs tik daudz nezināja. Eriko Fukadas nolūks nav skaidrs. Bet iespējams, ka ši rīcība nebija tīša, ir tāda hipotēze. Pat ja tajā visā bija kāds nolūks, tad tas nebija viņējais.

-     Cilvēki "Gaisa kūniņu" uztver kā fantāzijas žanra romānu, Komacu sacīja. Kā vidusskolnieces sarakstītu nevainīgu, iztēlē dzimušu stāstiņu. Patiesību sakot, daži pat to kritizēja, ka tas esot pārāk sirreāls. Neviens nav iedomājies, ka tur ietverts kāds svarīgs noslēpums vai konkrēta informācija.

-Jums taisnība, Skūtais piekrita. Vairums cilvēku šajā pasaulē neko tādu nepamana. Bet ne jau tur tā problēma. Šo noslēpumu nedrīkstēja atklāt nekādā veidā.

Zirgaste nekustīgi stāvēja pie durvīm un vērās sienā, it kā tur redzētu nevienam citam nesaskatāmu ainavu.

-     Viņi grib atgūt balsi, Skūtais, vārdus apdomādams, sacīja. Ūdens ādere nav izsusējusi. Tikai paslēpusies dziļi, acīm nesaredzamā vietā. Būs grūti to atkal atjaunot, bet tas nav neiespējami.

Skūtais ieskatījās Komacu dziļi acīs. Šķita, ka viņš tajās izmēra kādu dziļumu. Kā cilvēks, kas aplēš, vai kāda mēbele ietilps istabā.

-     Kā jau iepriekš teicu, jūs esat iebriduši mīnu laukā. Netiekat ne uz priekšu, ne atpakaļ. Un te nu viņi var jums parādīt, kā no turienes izkļūt. Tā jums izdosies izglābties un viņiem izdosies mierīgi atbrīvoties no apgrūtinošiem iebrucējiem.

Skūtais pārlika kāju pār kāju.

-     Mēs gribētu jūs lūgt klusiņām atkāpties. Viņiem īpaši nerūp, ja jūs saraustītu gabalos. Taču šobrīd nav piemērots brīdis sacelt lielu troksni. Tāpēc, Komacu kungs, mēs jums parādīsim atkāpšanās ceļu. Aizvedīsim jūs atpakaļ uz drošu vietu. Kā samaksu par to prasām, lai jūs pārtraucat "Gaisa kūniņas" izdošanu. Papildmetienus nedrukājiet. Saprotams, nekādu jaunu reklāmu. Nekādu turpmāku sakaru ar Eriko Fukadu. Tik daudz jūs spēsiet?

-     Tas nebūs vienkārši, bet domāju, ka laikam spēšu to izdarīt, Komacu sacīja.

-      Komacu kungs, mēs neatgādājām jūs šurp "laikam" līmeņa sarunām. Skūtajam acis iegailējās vēl sarkanākas. Mēs neprasām, lai jūs izņemat tirdzniecībā esošās grāmatas. Ja notiktu kaut kas tāds, plašsaziņas līdzekļi saceltu troksni. Turklāt mēs saprotam, ka tik lielas ietekmes jums nav. Mēs gribam, lai jūs paklusām nokārtojiet to, kas ir jūsu spēkos. Kas padarīts padarīts. To vairs nepadarīt par nebijušu. Viņi grib, lai tuvākajā laikā mēs nebūtu pasaules uzmanības centrā. Vai saprotat?

Komacu pamāja par zīmi, ka ir sapratis.

-    Komacu kungs, kā jau iepriekš sacīju, ir ari daži fakti, kuru nonākšana atklātībā radītu viņiem grūtības. Ja tie kļūtu zināmi, tad ciestu visas iesaistītās personas. Tāpēc abpusēja izdevīguma labad mums vajadzētu noslēgt pamieru. Par turpmāko viņi neprasīs no jums atbildību. Drošība tiek garantēta. Un jums ar "Gaisa kūniņu" vairs nebūs nekādas saistības. Tīri labs darījums.

Komacu to apdomāja.

-     Labi. Es darīšu visu, lai pārtrauktu "Gaisa kūniņas" izdošanu. Iespējams, tas prasīs nedaudz laika, taču es atradīšu veidu, kā to izdarīt. Un, runājot personiski par sevi, es varu visu par šo notikumu aizmirst. Domāju, ka Tengo Kavana tāpat. Viņš vispār nevēlējās visā tajā iesaistīties. Es viņu pierunāju pretēji viņa gribai. Viņš savu darbu ir padarījis. Domāju, ka arī attiecībā uz Eriko Fukadu problēmu nebūs. Viņa sacīja, ka nedomā turpmāk rakstīt romānus. Taču es neko nevaru paredzēt, kā būs ar profesoru

Ebisuno. Viņš jau no paša sākuma gribēja noskaidrot, vai viņa draugs Tamocu Fukada ir sveiks un vesels, kur šobrīd atrodas, ko dara. Lai ko es viņam sacītu, iespējams, viņš nemetis mieru meklējumiem, iekams nebūs ieguvis ziņas par Fukadas kungu.

-     Tamocu Fukadas kungs ir miris, Skūtais noteica. Klusā, neizteiksmīgā balsi, bet tajā bija liels smagums.

-     Miris? Komacu pārjautāja.

-     Nesen, Skūtais turpināja. Tad dziļi ieelpoja un lēni izelpoja. Nāves cēlonis bija sirdslēkme, viņš necieta. Ņemot vērā esošos apstākļus, par viņa nāvi netika ziņots, viņu apbedīja organizācijas galvenās mītnes teritorijā. Saskaņā ar mūsu ticību līķis tika sadedzināts, kauli sasmalcināti un izkaisīti kalnos. No likuma viedokļa, tā ir līķa apgānīšana, tomēr oficiāli apsūdzību būtu grūti uzturēt. Taču tā ir patiesība. Mēs par dzīvības un nāves lietām nemelojam. To, lūdzu, pasakiet Skolotājam Ebisuno.

-     Miris dabiskā nāvē?

Skūtais stingri pamāja.

-    Fukadas kungs mums bija ārkārtīgi svarīgs cilvēks. Nē, vārds "svarīgs" to neizsaka. Varena esība. Šobrīd par viņa nāvi paziņots tikai ierobežotam cilvēku skaitam. Viņi dziļi sēro. Kundze, Eriko Fukadas māte, pirms pāris gadiem nomira no kuņģa vēža. Viņa atteicās no ķīmijterapijas, nomira slimnīcā mūsu teritorijā. Vīrs, Tamocu kungs, viņu kopa.

-     Arī par viņas nāvi jūs nepaziņojāt?

Tas netika noliegts.

-    Un Tamocu Fukada nomira nesen?

-    Tieši tā, Skūtais atbildēja.

-     Vai tas notika pēc "Gaisa kūniņas" iznākšanas?

Skūtais uz brīdi nolaida skatienu un vērās galdā, tad

atkal pacēla galvu un paskatījās uz Komacu.

-Jā, Tamocu Fukadas kungs nomira pēc "Gaisa kūniņas" iznākšanas.

-     Vai abus šos notikumus saista kāda cēloņsakarība? Komacu apņēmīgi vaicāja.

Skūtais brīdi klusēja. Centās sakopot domas un atrast labāko atbildi. Tad, it kā izlēmis, ierunājās:

-    Nu labi. Lai panāktu Skolotāja Ebisuno piekrišanu, laikam labāk atklāt visus faktus. Tamocu Fukadas kungs bija mūsu organizācijas vadonis, "balsu dzirdētājs". Kad viņa meita Eriko Fukada izdeva "Gaisa kūniņu", balss pārstāja ar viņu runāt, un tajā brīdī Fukadas kungs izbeidza savu esību. Nāve bija dabiska. Viņš dabiskā veidā izbeidza savu esību.

-     Eriko Fukada bija vadoņa meita? Komacu nomurmināja.

Skūtais īsi pamāja.

-   Tad iznāk, ka Eriko Fukada pati savu tēvu iedzina nāvē, Komacu turpināja.

Skūtais vēlreiz pamāja.

-    Tā iznāk.

-    Taču mācība vēl aizvien pastāv.

-      Mācība vēl aizvien pastāv, Skūtais atbildēja, cieši vērdamies Komacu ar acīm, kas atgādināja ledājos iesalušus senus akmeņus. Komacu kungs, "Gaisa kūniņas" izdošana ticībai nodarīja ne to mazāko postu. Taču viņi nedomā jūs tādēļ sodīt. Šobrīd sods neko nedotu. Viņiem jāizpilda misija, un tam ir vajadzīga klusa izolētība.

-    Un tāpēc jākāpjas atpakaļ un par visiem šiem notikumiem jāaizmirst?

-     īsi sakot jā.

-     Un, lai to paziņotu, jums vajadzēja mani nolaupīt?

Skūtajam sejā pirmo reizi parādījās kaut kas līdzīgs izteiksmei. Pazibēja ļoti blāvas emocijas, kaut kas starp uzjautrinājumu un līdzjūtību.

-     Viņi vēlējās šo piepūli atvest jūs šurp, lai pavēstītu, cik šī lieta ir nopietna. Viņi nevēlas galējības, taču nepieciešamības gadījumā nevilcināsies. To jums vajadzēja izjust uz savas ādas. Ja nu jūs lauztu solījumu, saprotams, sekas būtu nepatīkamas. Vai jūs to saprotat?

-     Saprotu, Komacu atbildēja.

-      Komacu kungs, atklāti sakot, jums ir ļoti paveicies. Biezās miglas dēļ varbūt neesat pamanījis, ka esat nonācis līdz pašai bezdibeņa malai, jūs no tās šķir tikai pārdesmit centimetru. To ielāgojiet. Un vēl šobrīd viņiem pietiek citu, nopietnāku problēmu un nav laika nodarboties ar jums. Arī šajā ziņā liktenis ir jums labvēlīgs. Un kamēr šī veiksme turpinās…

To pateicis, viņš pavērsa abas plaukstas augšup kā cilvēks, kas pārbauda līst vai nelīst. Komacu gaidīja, kas sekos. Taču turpinājuma nebija. Kad Skūtais bija beidzis runāt, viņa sejā pēkšņi pavīdēja nogurums. Viņš lēni piecēlās, salocīja krēslu, piespieda to pie sāniem un, atpakaļ nepaskatījies un neko nepateicis, izgāja no kubveida istabas. Smagās durvis aizvērās, noskrapstēja atslēga. Komacu palika viens.

-      Vēl četras dienas pēc tam es pavadīju ieslēgts tajā četrkantainajā istabā. Būtiskākās sarunas bija pabeigtas. Nosacījumi bija izklāstīti, piekrišana saņemta. Taču nezin kāpēc viņi vēl paturēja mani apcietinājumā, iemeslu es nesapratu. Tie abi vairs neparādījās. Izsūtāmais, protams, muti neatvēra. Es tikai atkal un atkal ēdu vienveidīgās maltītes, skuvos ar elektrisko skuvekli, vadīju laiku, pētot griestus un sienas. Kad nodzēsa gaismu, gāju gulēt, kad gaismu ieslēdza, cēlos. Un pārdomāju Skūtā sacīto. Un vispatiesākās emocijas man bija mums ir paveicies. Tieši tā, kā Skūtais teica. Tie tipi būtu spējīgi izdarīt jebko, kas viņiem ienāktu prātā. Un, ja viņi tā izlemtu, spētu būt visai brutāli. Tur ieslēgts, es to akūti izjutu. Acīmredzot ar tādu mērķi viņi arī vēl četras dienas pēc sarunas atstāja mani turpat. Rafinēti.

Komacu paņēma rokā viskija kokteiļa glāzi un iedzēra.

-   Mani vēlreiz apdullināja ar kaut ko hloroformam līdzīgu; kad pamodos, bija nakts. Es gulēju uz soliņa Meidži tempļa ārējā dārzā. Septembris jau bija pāri pusei, rītausmā bija auksti. Tādēļ es patiešām apaukstējos. Nebija tā plānots, bet drudža dēļ man nācās vēl trīs dienas pavadīt gultā. Taču, ja tik vien, tad varēju uzskatīt sevi par laimīgu.

Šķita, ka Komacu stāsts ir galā. Tengo vaicāja:

-     Vai jūs to izstāstījāt Skolotājam Ebisuno?

-    Jā. Pēc atbrīvošanas, pāris dienu pēc tam, kad drudzis bija pārgājis, devos pie Skolotāja Ebisuno uz kalna virsotni. Vispārīgos vilcienos izstāstīju viņam to pašu, ko tev.

-     Ko Skolotājs teica?

Komacu izdzēra viskija glāzi tukšu, pasūtīja otru tādu pašu. Piedāvāja arī Tengo vēl vienu. Tengo papurināja galvu.

-    Skolotājs lika man to vairākkārt atkārtot, uzdeva daudz detalizētu jautājumu. Uz tiem, uz kuriem varēju atbildēt, protams, atbildēju. Varēju atkārtot šo stāstu tik daudz reižu, cik man to lūdza. Galu galā pēc sarunas ar Skūto es četras dienas pavadīju viens pats tajā istabā. Sarunu biedra man tur nebija, tikai laika bija gana. Tāpēc domās atkārtoju Skūtā teikto, lai ielāgotu vissīkākās detaļas. Kā cilvēks magnetofons.

-    Taču tas, ka abi Fukaeri vecāki miruši, ir tikai to personu apgalvojums, vai ne? Tengo pavaicāja.

-    Tieši tā. Viņi uzsvēra, ka tā ir noticis, bet faktus pārbaudīt nav iespējams. Paziņojumu par nāves gadījumiem nav bijis. Taču, spriežot pēc Skūtā runas veida, tā nav izdoma. Tā, kā viņš pats teica viņiem dzīvība un nāve ir svēta. Kad biju visu izstāstījis, Skolotājs Ebisuno iegrima domās. Domāja ilgi un dziļi. Tad, neko neteicis, piecēlās un izgāja no istabas, atgriezās tikai pēc kāda laika. Viņam laikam vajadzēja pieņemt viņu abu nāvi kā kaut ko neatgriezenisku. Iespējams, viņš savā sirdi bija nojautis, ka abu vairs nav šajā pasaulē. Taču šāds paziņojums par tuvu cilvēku nāvi, saprotams, dziļi ievaino dvēseli.

Tengo iztēlojās vienkāršo, askētisko dzīvojamo istabu, dziļo, dzestro klusumu, putnu klaigas aiz loga.

-     Kā tad ir vai beidzot esam atkāpušies un izkļuvuši ārā no mīnu lauka? viņš vaicāja.

Atnesa jaunu viskija glāzi. Komacu iedzēra malciņu.

-   Nekādi secinājumi tur netika izdarīti. Skolotājs Ebisuno sacīja, ka viņam nepieciešams laiks pārdomām. Taču kāda gan vēl alternatīva mums ir bez tās, ko viņi minēja? Es, protams, steigšus ķēros pie darba. Apturēju "Gaisa kūniņas" papildu metiena drukāšanu. Brošētā izdevuma nebūs. Līdz šim to labi pirka, uzņēmums krietni nopelnīja. Tā kā nekādu zaudējumu nebūs. Saprotams, tā ir visa uzņēmuma lieta, neiztika bez sanāksmēm, vajadzēja priekšnieka piekrišanu. Bet, kad pateicu, ka var izvērsties skandāls saistībā ar ghost writer, priekšniecība sāka drebēt un beigu beigās izdarīja visu tā, kā es gribēju. Tagad uzņēmumā kādu bridi visi uz mani skatīsies ar kaulainu aci, bet es pie tā esmu pieradis.

-     Vai Skolotājs Ebisuno pieņēma viņu teikto par to, ka Fukaeri vecāki ir miruši?

-    Laikam, Komacu sacīja. Taču, šķiet, viņam vajadzēja kādu laiku, lai šo faktu patiešām aptvertu un pieņemtu kā patiesību. Turklāt, cik es varu spriest, tie puiši ir nopietni. Šoreiz viņi zināmā mērā ir piekāpušies, bet izskatās, ka viņi negribētu šādu nepatikšanu atkārtošanos. Tāpēc arī izvēlējās tik vardarbīgu metodi kā nolaupīšana. Lai skaidri paziņotu savu vēsti. Turklāt viņiem nebija nekādas vajadzības atklāt to, ka ir slepeni sadedzinājuši Tamocu Fukadas un viņa sievas līķus. Kaut arī tagad to būtu grūti pierādīt, tik un tā līķa apgānīšana ir ļoti smags noziegums. Tomēr viņi uzdrīkstējās to man atklāt. Parādīja savas kārtis. Tāpēc es domāju, ka lielākā daļa Skūtā sacītā ir taisnība. Varbūt ne visos sīkumos, bet vispārīgos vilcienos gan.

Tengo pārdomāja Komacu teikto.

-     Fukaeri tēvs bijis "balsu dzirdētājs". Citiem vārdiem sakot viņam bija pareģa funkcija. Taču, kad viņa meita Fukaeri uzrakstīja "Gaisa kūniņu" un tā kļuva par bestselleru, balss pārstāja ar viņu runāt, un tēvs tā rezultātā devās dabiskā nāvē.

-Jā izbeidza savu dzīvi dabiskā nāvē, Komacu noteica.

-     Un tagad reliģiskās organizācijas vissvarīgākā misija ir atrast jaunu pareģi. Ja balsi vairs nedzird, tad zūd šīs reliģiskās kopienas esības pamats. Tāpēc viņiem nav laika noņemties ar mums. īsumā vai tā?

-    Laikam.

-     "Gaisa kūniņā" ir ietverta kaut kāda viņiem ārkārtīgi nozīmīga informācija. Kad to nodrukāja un atklāja pasaulei, balss apklusa, ūdens ādere pazuda dziļumā. Ko atklāj šī ārkārtīgi svarīgā informācija?

-    Pēdējās četras dienas, ko pavadīju ieslodzījumā, es vienatnē daudz par to domāju, Komacu sacīja. "Gaisa kūniņa" nav pārāk garš romāns. Tur attēlota pasaule, kurā darbojas little people. Galvenā varone, desmit gadus veca meitene, dzīvo nomaļā kopienā. Little people paslepus parādās naktī un darina gaisa kūniņu. Gaisa kūniņā ir maza meitene viņas dubultniece. Tur rodas šīs attiecības starp mother un daughter. Tajā pasaulē ir divi mēneši. Lielais un mazais, visticamāk, kā mother un daughter simbols. Romāna galvenā varone visticamāk, ka prototips ir pati Fukaeri, nevēlēdamās kļūt par mother, no šīs kopienas aizbēg. Daughter atstāj tur. Kas pēc tam notiek ar daughter, romānā nav aprakstīts.

Tengo brīdi vēroja glāzē kūstošo ledu.

-    Vai "balsu dzirdēšanai" ir nepieciešama daughter starpniecība? Tengo jautāja. Vai viņš vispirms sāk dzirdēt balsi ar daughter starpniecību? Vai varbūt viņa šo balsi iztulko saprotamos vārdos? Vēsti, ko ietver šī balss, pārvērš pareizā formā. Jābūt abām šīm personām. Runājot Fukaeri vārdiem raidītājs un uztvērējs. Tādēļ sākumā jādarina gaisa kūniņa. Caur šo gaisa kūniņu vispirms rodas daughter. Taču, lai radītu šo daughter, ir nepieciešama īstā mother.

-     Tas ir tavs viedoklis, Tengo.

Tengo papurināja galvu.

-    Tas nav viedoklis. Klausoties, kā jūs pārstāstāt romāna sižetu, man tas ienāca prātā.

Jau pārstrādājot romānu, Tengo bija domājis par mother un daughter attiecībām, bet tā ari nebija spējis uztvert šo simbolu kopumā. Taču, kamēr Komacu stāstīja, sīkie fragmenti pa vienam vien saplūda kopā. Tomēr palika vēl viens neatbildēts jautājums. Kāpēc pansionātā tēva gultā parādījās gaisa kūniņa, kāpēc tajā iekšā bija mazā Aomame?

-     Diezgan interesanta sistēma, Komacu noteica. Bet vai tas, ka mother un daughter ir šķirtas, nerada problēmas?

-    Diez vai mother bez daughter spēj pilnvērtīgi pastāvēt. Kā mēs esam redzējuši attiecībā uz Fukaeri ir ļoti grūti norādīt konkrēti, kas tas ir, bet kaut kā viņai pietrūkst. Kā cilvēks, kas pazaudējis savu ēnu. Kas notiek ar daughter bez mother, to mēs nezinām. Visticamāk, arī viņas nevar pilnvērtīgi pastāvēt. Viņas galu galā nav nekas cits kā dubultnieces. Taču Fukaeri gadījumā iespējams, ka daughter pat bez mother spēja pildīt šo starpnieces lomu.

Komacu uz brīdi cieši saknieba lūpas, mazliet savilka uz augšu lūpu kaktiņus, tad ierunājās:

-    Tengo, vai tu tik tiešām domā, ka viss "Gaisa kūniņā" aprakstītais ir patiesība?

-    "Iā nu nav. Es tikai to pieņemu. Un apspriežu tā, it kā tas viss tik tiešām būtu patiesība.

-     Labi, Komacu noteica. Tātad Fukaeri dubultniece, pat šķirta no sava īstā ķermeņa, tomēr spēj darboties kā tempļa jaunava.

-     Tieši tāpēc šī organizācija, pat uzzinājusi, kur atrodas pazudusī Fukaeri, nespiež viņu atgriezties. Nezin kāpēc viņas gadījumā daughter pat mother prombūtnē spēj veikt savus pienākumus. Varbūt tāpēc, ka, pat esot tālumā vienai no otras, viņu saite ir pietiekami stipra.

-     Varbūt.

Tengo turpināja:

-    Es iedomājos, ka viņiem ir daudz daughter. Pie izdevības little people noteikti darina daudz gaisa kūniņu. Tikai ar vienu raidītāju miera nebūtu. Taču iespējams, ka to daughter skaits, kuras pareizi funkcionē, ir ierobežots. Varbūt ir viena spēcīga galvenā daughter un palīdzes daughter, kuras nav tik spēcīgas, un viņas visas funkcionē kopā?

-     Vai tas nozīmē, ka Fukaeri pamestā daughter būtu šī pareizi funkcionējošā, centrālā daughter7

-     Tas ir ļoti iespējams. Šajā gadījumā Fukaeri ir visa centrā. Kā virpuļvētras acs.

Komacu piemiedza acis, nolika uz galda abas rokas un saspieda plaukstas kopā. Ja viņš bija tā noskaņots, tad īsā laikā spēja ļoti efektīvi domāt.

-     Nu tā, Tengo. Es domāju, lūk, ko: tā Fukaeri, ko mēs redzam, īstenībā ir daughter, bet mother palika organizācijā, tātad varbūt var pieņemt gluži pretējo?

To dzirdot, Tengo apjuka. Nekas tāds viņam līdz šim nebija ienācis prātā. Tengo uztvēra Fukaeri kā absolūtu faktu. Taču, to dzirdot, viņš patiešām pieļāva šādu varbūtību. "Man nav mēnešreižu. Tāpēc es nevaru palikt stāvoklī," tonakt pēc tā dīvainā dzimumakta viņa paziņoja. Ja viņa patiešām ir tikai dubultniece, tas būtu tikai dabiski. To spēj tikai mother. Bet Tengo nezin kāpēc nespēja pieņemt šādu iespējamību, ka viņam bijušas dzimumattiecības nevis ar pašu Fukaeri, bet gan ar viņas dubultnieci.

Tengo sacīja:

-    Fukaeri ir ar skaidri izteiktu personību. Un tāpat viņai ir arī īpatnējs uzvedības kodekss. Diez vai dubultniece būtu uz to spējīga.

-    Tev taisnība, Komacu piekrita. Lai nu kas, bet personība un īpatnējs uzvedības kodekss Fukaeri ir. Tur nu man tev jāpiekrīt.

Un tomēr Fukaeri glabāja kādu noslēpumu. Šajā skaistajā meitenē bija iegrebts kaut kāds svarīgs, viņam atšifrējams kods. Tengo to juta. Kura ir īstā, kura dubultniece? Vai arī tā vispār bija kļūda mēģināt nodalīt īsto no dubultnieces? Vai ari Fukaeri spēja atkarībā no apstākļiem izmantot gan savu īsto patību, gan dubultnieci?

-    Šobrīd ir vēl pāris neskaidrību, Komacu noteica, pētot savas paplestās rokas. Viņam bija pusmūža vīrietim neraksturīgi slaidi pirksti. Balss vairs nerunā, akas ādere izsusējusi, pravietis miris. Kas pēc tam notiek ar daughter? Vai tai kā atraitnei senajā Indijā jāizdara pašnāvība?

-     Kad uztvērēja vairs nav, raidītāja loma ir beigusies.

-Jā, ja turpinām tevis izvirzīto hipotēzi, Komacu sacīja.

-    Vai Fukaeri sarakstīja "Gaisa kūniņu", apzinoties, ka sekas būs šādas? Tas vīrietis man teica, ka tas nav darīts ar nolūku. Vismaz tāds nav bijis viņas nolūks. Taču kā gan viņš to var zināt?

-     Protams, patiesību mēs neuzzināsim, Tengo teica.

-     Bet es nespēju iedomāties, ka Fukaeri, lai kāda iemesla dēļ, apzināti iedzītu savu tēvu nāvē. Iespējams, tēvs tuvojās nāvei kāda cita, ar viņu nesaistīta apstākļa dēļ. Iespējams, ka viņas aiziešana tieši pretēji bija pretpasākums. Varbūt viņa cerēja tādējādi atbrīvot tēvu no balss dzirdēšanas. Bet tie visi ir tikai pieņēmumi bez jebkāda pamatojuma.

Komacu, saraucis degunu, ilgi to apsvēra. Pēc tam nopūtās un pārlaida skatienu apkārtnei.

-     Ir nu gan dīvaina pasaule. Paraugoties apkārt, vairs nevar saskatīt, kura ir pieņēmumu, kura īstā pasaule. Tengo, tu esi rakstnieks, kā tu definē realitāti?

-    īstā pasaule ir tā, kurā, ja iedur ar adatu, tek asinis, Tengo atbildēja.

-     Tad šī noteikti ir īstā pasaule, Komacu noteica un paberzēja apakšdelma iekšpusi. Tur bija redzamas zilganas vēnas. Ne visai veselīga izskata asinsvadi. Asinsvadi, kurus daudzu gadu garumā novājinājis alkohols un cigaretes, nekārtīgs dzīvesveids, literāro salonu intrigas. Komacu izdzēra atlikušo viskiju un pagrabināja ledu tukšajā glāzē.

-   Turpinot šo sarunu. Vai tu varētu izvērst savu hipotēzi? Kļūst aizvien interesantāk.

Tengo sacīja:

-     Viņi meklē "balsu dzirdētāja" pēcteci. Bet ne tikai viņiem ir jāatrod arī pareizi funkcionējošā daughter. Visticamāk, jaunam uztvērējam vajadzēs arī jaunu raidītāju.

-      Tādā gadījumā viņiem ir jāatrod arī pareizā mother. Jādarina vēl viena gaisa kūniņa. Diezgan vērienīga operācija.

-    Tāpēc arī viņi ir tik nopietni.

-     Patiešām.

-   Taču nevar būt, ka viņi darbojas pavisam uz labu laimi, Tengo teica. Viņiem ir jābūt kādam mērķim.

Komacu pamāja.

-     Man arī radies tāds iespaids. Tieši tāpēc viņi gribēja pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no mums. Galu galā mēs traucējam operācijai. Mēs viņiem bijām kā dadzis acī.

-     Bet tieši kādā veidā mēs bijām kā dadzis acī?

Komacu papurināja galvu. Arī viņš to nesaprata.

Tengo sacīja:

-    Ko tā balss viņiem līdz šim vēstīja? Un kāda ir saistība starp balsi un little people?

Komacu vēlreiz bezspēcīgi papurināja galvu. Arī to neviens no viņiem abiem nespēja iedomāties.

-     Vai esi redzējis filmu 2001: Kosmosa odiseja?

-     Esmu, Tengo atbildēja.

-    Mēs esam kā mērkaķi tajā filmā, Komacu sacīja. Ar melnu, garu spalvu, nesakarīgi klaigājam, skraidām riņķiem vien ap monolītu.

Ienāca divi jauni apmeklētāji, ierasti apsēdās pie letes un pasūtīja kokteiļus.

-    Taču viena lieta tomēr ir skaidra, Komacu noteica, it kā pabeidzot sarunu. Tava hipotēze ir pārliecinoša. Tajā ir loģika. Tengo, sarunas ar tevi man vienmēr sagādā prieku. Tomēr, lai kā tur būtu, mēs tagad kāpjamies atpakaļ, ārā no mīnu lauka. Es domāju, ka mēs diez vai vairs satiksim Fukaeri vai Skolotāju Ebisuno. Un "Gaisa kūniņa" nav nekas vairāk kā fantāzijas žanra romāns, un nekādas konkrētas informācijas tajā nav. Un mums nav nekāda sakara ar to, ko tā balss pārstāv, kādu vēsti tā pauž. Un lai tā ari paliek.

-     Kāpjam ārā no laivas un atsākam dzīvi uz sauszemes.

Komacu pamāja.

-     Tieši tā. Es katru dienu iešu uz darbu, gādāšu neko neietekmējošus manuskriptus literārajam žurnālam. Tu privātskolā pasniegsi matemātiku daudzsološiem jauniešiem. Brīvajā laikā rakstīsi garstāstus. Abi atgriezīsimies rāmajā, ikdienišķajā dzīvē. Kur nav ne straumes, ne ūdenskritumu. Dienas ritēs, mēs lēnām novecosim. Vai ir kādi iebildumi?

-     Nav jau citas izvēles.

Komacu ar pirkstu galiem paberzēja savu saraukto degunu.

-     Tieši tā. Citas izvēles nav. Negribētos, lai mani otrreiz nolaupa. Pilnīgi pietika ar vienu uzturēšanās reizi tajā kvadrātveida istabā. Turklāt otrreiz es saules gaismu vairs neieraudzītu. No domas vien, ka es varētu otrreiz saskrieties ar to pārīti, man sirds nodreb. Tie ar savu skatienu vien var cilvēku nobeigt.

Komacu, pagriezies pret bāru, pacēla glāzi, lai pasūtītu trešo kokteili. Aizsmēķēja kārtējo cigareti.

-    Komacu kungs, sakiet: kāpēc jūs man to visu jau agrāk neizstāstījāt? Kopš nolaupīšanas pagājis jau diezgan daudz laika. Vairāk nekā divi mēneši. Vajadzēja daudz agrāk man to pastāstīt.

-    Jā, kāpēc gan? Komacu, viegli piešķiebis galvu, noteica. Tev taisnība. Es gribēju tev izstāstīt, bet visu laiku atliku. Kāpēc gan? Varbūt vainas izjūtas dēļ.

-    Vainas izjūtas? Tengo tas pārsteidza. Viņš nekad nebija domājis, ka kādreiz dzirdēs Komacu ko tādu sakām.

-    Pat man ir vainas izjūta, Komacu teica.

-     Par ko jūs jūtaties vainīgs?

Komacu uz to neatbildēja. Piemiedzis acis, brīdi paviļāja lūpās neaizsmēķēto cigareti.

-Tad vēl vai Fukaeri zina, ka abi viņas vecāki ir miruši? Tengo pavaicāja.

-    Domāju, ka zina. Kaut kad uzzināja; pieņemu, ka Skolotājs Ebisuno viņai to izstāstīja.

Tengo pamāja. Fukaeri to noteikt uzzināja jau pirms laba laika. Tā šķita. Man vienīgajam to nepaziņoja.

-    Nu tad mēs kāpjam ārā no laivas un atsākam dzīvi uz sauszemes, Tengo sacīja.

-    Tieši tā. Atkāpjamies no mīnu lauka.

-    Bet, Komacu kungs, sakiet: vai jums šķiet, ka kādreizējo dzīvi iespējams atjaunot?

-    Jācenšas, Komacu atteica. Tad uzšķīla sērkociņu un aizsmēķēja. Kas konkrēti tevi uztrauc?

-    Pēkšņi dažādas lietas ap mani sāk sinhronizēties. Es to jūtu. Dažām ir mainījušies apveidi. Nemaz nebūs tik viegli atgriezties atpakaļ.

-     Un ja nu no tā ir atkarīga mūsu vienīgā dzīvība?

Tengo daudznozīmīgi pagrozīja galvu. Viņš jutās tā, it kā

jau pirms kāda laika būtu ierauts spēcīgā, blīvā straumē. Un straume nesa viņu uz kādu nesaskatāmu vietu. Taču viņš nespētu to konkrēti izskaidrot Komacu.

Tengo neatklāja Komacu, ka garstāsts, ko viņš šobrīd raksta, turpina vēstījumu par "Gaisa kūniņā" atklāto pasauli. Komacu par to nepriecātos. Un arī tie, kas saistīti ar "Pirmsākumiem", ne. Ja viņš nebūs uzmanīgs, var iebrist citā mīnu laukā. Vai arī ievilkt tajā citus. Taču stāstam veidojas sava dzīve un savs mērķis un tas gluži automātiski virzās uz priekšu. Un Tengo, vai viņš tam piekrita vai ne, nu kļuvis par daļu no šīs pasaules. Tengo šī nebija izfantazēta pasaule. Tā bija kļuvusi par īstenības pasauli, kurā, ja ar nazi pāršķeļ ādu, izšļācas īstas, sarkanas asinis. Pasaule, kurā pie debesīm ir divi mēneši lielais un mazais.

19. NODAĻA ušikava ko spēj viņš, bet parasti cilvēki nespēj

Bija rāms bezvēja ceturtdienas rīts. Ušikava kā vienmēr piecēlās sešos. Nomazgāja seju ar aukstu ūdeni. Klausoties NHK radio ziņas, iztīrīja zobus, noskuvās ar elektrisko skuvekli, uzvārīja katliņā ūdeni, aplēja gatavās nūdeles, apēdis tās, pagatavoja šķīstošo kafiju. Saritināja guļammaisu, ielika to drēbju skapī, iekārtojās pie loga iepretim fotoaparātam uz palodzes. Austrumos debesis kļuva gaišākas. Izskatījās, ka būs silta diena.

Uz darbu aizejošo cilvēku sejas viņam jau bija kā iegrebtas atmiņā. Nebija nekādas vajadzības katru no tām fotografēt. Laikā no septiņiem līdz pusdeviņiem cilvēki ašiem soļiem nāca ārā no mājas un devās stacijas virzienā. Pazīstamas sejas. Uz ielas nama priekšā sapulcējās bariņš pamatskolēnu un devās uz skolu, Ušikava dzirdēja viņu priecīgās balsis. Tās atsauca atmiņā paša meitu bērnību. Ušikavas meitām pamatskola no sirds patika. Viņām bija klavierspēles un baleta nodarbības, bija daudz draugu. Ušikava līdz pat pēdējam brīdim nespēja saprast, kā varējis kļūt par tēvu tik parastiem bērniem.

Laiks, kad visi devās uz darbu, pagāja, un tad dzīvokļu namā kustība tikpat kā beidzās. Dzīvīgās bērnu balsis apklusa. Ušikava nolika tālvadības pulti, atspiedās pret sienu, aizsmēķēja Seven Stars un pa spraugu aizkarā novēroja ieejas durvis. Kā aizvien, pēc desmitiem ieradās pastnieks, atbrauca ar sarkanu, nelielu motociklu, veikli salika sūtījumus pastkastītēs gaitenī. Ušikava sprieda, ka apmēram puse no tiem ir reklāmas, lielāko daļu no tām izmetīs, pat aploksni neatverot. Saulei pakāpjoties gandrīz debesu vidū, temperatūra sāka strauji celties, uz ielas daudzi cilvēki bija novilkuši biezos mēteļus.

Bija pāri vienpadsmitiem, kad pie ārdurvīm parādījās Fukaeri. Viņai mugurā tāpat kā iepriekšējā dienā bija melns džemperis ar augstu apkakli, virs tā pelēks pusmētelis, kājās džinsi un sporta kurpes. Uz acīm tumšas saulesbrilles. Vēl arī liela, zaļa plecu soma, pārmesta slīpi pār muguru. Soma, piebāzta ar dažādām lietām, sagriezusies šķībi. Ušikava atrāvās no sienas, pārcēlās pie fotoaparāta uz trijkāja un ielūkojās skatu meklētājā.

Ušikavam bija skaidrs, ka meitene dodas prom no šejienes. Sabāzusi savu mantību somā, pārceļas uz citurieni. Šeit vairs neatgriezīsies. To varēja just. Iespējams, nolēmusi aiziet viņa slepenās novērošanas dēļ. To iedomājoties, Ušikavas sirds sāka sisties straujāk.

Iznākusi ārā, viņa apstājās un tāpat kā iepriekš pacēla skatienu uz debesīm. It kā meklēdama debesis kaut ko starp vadu ņudzekli un transformatoru. Saule atmirdzēja saulesbrillēs, tās spoži nozibsnīja. Saulesbrilles traucēja nolasīt viņas sejas izteiksmi vai viņa atrada meklēto vai neatrada? Apmēram pusminūti neizkustēdamās nostāvējusi, skatoties debesīs, viņa, kā kaut ko atcerējusies, pielieca galvu un paskatījās uz logu, aiz kura slēpās Ušikava. Noņēma saulesbrilles un ielika tās mēteļa kabatā. Tad sarauca uzacis un koncentrēja skatienu uz nomaskēto teleobjektīvu. Viņa zina,

Ušikava jau atkal nodomāja. Ka es te slēpjos, ka viņa tiek slepeni novērota, meitene to zina. Un viņa skatās pretim, caur fotoaparāta skatu meklētāju noraugās Ušikavā. Kā ūdens, kas saliektas caurules dēļ plūst pretējā virzienā. No šis domas viņam uz rokām uzmetās zosāda.

Fukaeri brīdi pa brīdim pamirkšķināja. Plakstiņi kā neatkarīgas, rāmas dzīvas būtnes apdomīgi cilājās augšup un lejup. Taču nekādu citu kustību nebija. Viņa tur stāvēja kā garš, vientuļš un cēls putns, pieliekusi galvu, un tikai raudzījās tieši Ušikavā. Arī viņš nespēja novērst skatienu. It kā visa pasaule tobrīd būtu apstājusies. Vēja nebija, neviena skaņa nesakustināja gaisu.

Tad beidzot Fukaeri vairs neskatījās uz Ušikavu. Atkal pacēla galvu, tāpat kā iepriekš palūkojās debesīs, taču šoreiz tikai pāris sekunžu. Viņas sejas izteiksme nemainījās. Izņēma no mēteļa kabatas tumšās saulesbrilles, uzlika uz acīm un izgāja uz ielas. Gāja slīdoši, bez vilcināšanās.

Vajadzētu uzreiz iet ārā un sekot viņai. Tengo vēl nav atgriezies, viņam ir laiks noskaidrot, kurp šī meitene dosies. Nenāktu par ļaunu uzzināt, uz kurieni viņa pārceļas. Taču Ušikava nepiecēlās no grīdas. Ķermenis bija kā nolēmēts. It kā meitenes skatiens, kas plūda pretējā virzienā cauri skatu meklētājam, būtu laupījis viņam šai kustībai nepieciešamo spēku.

Vai nav vienalga, Ušikava, sēdēdams uz grīdas, pie sevis noteica. Viņam noteikti jāatrod Aomame. Lai arī Eriko Fukada ir ārkārtīgi interesanta, viņa tomēr ir tālu no šīs lietas. Tikai nejauši parādījusies otrā plāna aktrise. Ja reiz dodas no šejienes prom, lai iet, kur grib.

Fukaeri izgāja uz ielas un ātrā gaitā devās uz stacijas pusi. Ne reizi nepagriezās, lai pār plecu paskatītos atpakaļ. Ušikava vēroja šo stāvu pa spraugu izbalojušajos aizkaros. Zaļā plecu soma kūļājās viņai uz muguras, un viņš pavadīja meiteni ar skatienu, kamēr vien tā bija redzama. Aizrāpojis prom no fotoaparāta, viņš palika sēžam uz grīdas. Gaidīja, kad ķermenī atgriezīsies spēks. Ielika mutē vienu Seven Stars cigareti, uzšķīla šķiltavas, aizsmēķēja, ievilka dūmus dziļi plaušās. Cigarete bija bezgaršīga.

Taču spēks negribēja atgriezties. Locekļi ilgi šķita nejūtīgi. Un tad viņš pamanīja sevī savādu telpu. Tas bija tīrs dobums. Un nozīmēja tīru neesamību un laikam tukšumu. Viņš nekad nebija zinājis, ka viņā ir šāds tukšums, un nu sēdēja, tajā iekritis un nespēdams izrauties. Krūtīs juta asas sāpes, bet, precīzi izsakoties, tās nebija sāpes. Esošā un neesošā sadures radīts spiediens.

Viņš ilgi tā nosēdēja, it kā atrazdamies nebūtības dibenā. Atspiedies pret sienu, smēķēja bezgaršīgās cigaretes. Šo tukšumu aiz sevis atstājusi aizgājusi meitene, Ušikava nodomāja. Bet varbūt tas vienmēr mani ir bijis, tikai viņa atklājusi tā esību.

Ušikava saprata, ka Eriko Fukada viņu ir burtiski satricinājusi. Viņas neizdibināmais, asais skatiens, kas pat nenodrebēja un viņam nepieskārās, bija satricinājis Ušikavu līdz viņa būtības dziļumiem. Tamlīdzīgas emocijas Ušikava izjuta pirmoreiz dzīvē gluži kā cilvēks, kas neprātīgi iemīlējies.

Nē, tas nevar būt, viņš nodomāja. Kāpēc lai es būtu iemīlējies tajā meitenē? Vēl nesaskanīgāku pāri šajā pasaulē grūti iedomāties. Pat nav jāiet uz vannas istabu paskatīties spogulī, lai par to pārliecinātos. Bet ne tikai ārienes ziņā. Viņi bija tik tālu viens no otra, cik vien tas ir iespējams. Turklāt meitene neraisīja viņā seksuālu iekāri. Runājot par seksuālām vajadzībām, viņš reizi vai divas reizes mēnesī sazvanīja kādu pazīstamu prostitūtu, uzaicināja uz viesnīcu un tur ar viņu sagājās. Tāpat, kā iet pie friziera.

Varbūt tā ir kāda garīga problēma. Pēc gremdēšanās pārdomās Ušikava beigu beigās nonāca pie šāda secinājuma.

Starp viņiem radusies sava veida garīga sapratne. Patiešām grūti noticēt, taču šī skaistā meitene un Ušikava bija satikušies caur nomaskētā fotoaparāta teleobjektīvu, stāvot katrs savā pusē, un sapratuši viens otru dziļākajā, tumšākajā esības līmenī. Tik īsā brīdī viņš un šī meitene bija viens otram atklājušies. Tad meitene aizgāja prom un Ušikava palika viens pats šajā tukšajā nebūtībā.

Meitene zināja, ka viņš to novēro teleobjektīvā pa aizkaru spraugu. Un noteikti zināja ari to, ka viņš sekoja viņai līdz lielveikalam pie stacijas. Tad pat ne reizi nepaskatījās atpakaļ, taču noteikti bija viņu pamanījusi. Tomēr viņas skatienā nebija nosodījuma pret Ušikavu. Meitene saprata viņu pašā dziļākajā būtībā. Ušikava to juta.

Viņa parādījās un tad aizgāja. Nācām katrs no savas puses, mūsu ceļi nejauši krustojās, skatieni sastapās, un pēc tam mēs atkal izšķīrāmies un devāmies katrs uz savu pusi. Viņš nekad vairs nesatiks Eriko Fukadu. Kaut kas tāds varēja notikt tikai vienu reizi. Un, ja arī viņi satiktos vēlreiz, vai viņš varētu prasīt kaut ko vairāk par to, kas tagad bija noticis? Mēs nu stāvam pasaules pretējās malās. Tās nekādiem vārdiem nav savienojamas.

Ušikava, aizvien vēl atspiedies pret sienu, pa aizkaru spraugu vēroja nācējus. Ja nu pēkšņi Fukaeri pārdomā un atgriežas. Aizmirsusi dzīvoklī kaut ko svarīgu. Taču, protams, viņa neatgriezās. Viņa bija izlēmusi pārcelties. Un nekādā gadījumā šurp neatgrieztos.

Ušikava pavadīja pēcpusdienu, iegrimis dziļā bezspēcības izjūtā. Šai bezspēcībai nebija ne apveida, ne svara. Asins plūda lēni un truli. Redzeslauks viegli miglojās, locītavas smeldza. Aizverot acis, paribē juta Fukaeri skatiena atstātās sāpes. Sāpes nāca kā lēnīgi viļņi liedagā uzplūda, tad atplūda. Uzplūda un atkal atplūda. Laiku pa laikam iesāpējās tik stipri, ka viņš saviebās. Taču vienlaikus viņu pārņēma vēl nekad neizjusts siltums. Ušikava to pamanīja.

Ne sieva, ne abas meitas, ne mauriņš dārzā Čuorinkanas savrupmājā nekad nebija Ušikavu tā sildījuši. Viņam pašā sirds viduci bija kaut kas līdzīgs sasalušam kukurznim. Tā viņš dzīvoja ar cieto, auksto kodolu sevī. Taču tāpēc nesala. Viņam tā bija "normāla temperatūra". Bet, nezin kā tas nācās, Fukaeri bija šo ledū sasalušo kodolu vienā mirkli izkausējusi. Un tajā pašā brīdī Ušikava sāka sajust krūtīs asas sāpes. Līdz šim aukstais kodols bija palīdzējis notrulināt sāpju sajūtu. Kaut kas līdzīgs dvēseles aizsardzības paņēmienam. Taču viņš šīs sāpes pieņēma. Kaut kādā ziņā pat priecājās par tām. Šis siltums, ko viņš sajuta, nāca tikai kopā ar sāpēm. Nepieņemot sāpes, ari siltuma nebūtu. Savā veidā barterdarījums.

Ušikava, sēžot saules apspīdētā laukumiņā, vienlaikus izbaudīja gan pēcpusdienas saules starus, gan šīs sāpes un siltumu. Rāmi, neizkustoties. Bija tīkama bezvēja ziemas diena. Gājēji uz ielas ļāvās maigās gaismas stariem. Taču, saulei virzoties uz rietumu pusi, nami sāka tīties ēnās un saules apspīdētais laukumiņš izzuda. Pēcpusdienas siltums pagaisa, un dzestrais vakars pēkšņi bija klāt.

Ušikava smagi nopūtās un beidzot atrāvās no sienas, pret kuru bija balstījies. Vēl nedaudz juta sastingumu, tomēr pa istabu spēja pārvietoties. Lēnām pieslējās kājās, izstaipīja locekļus, izgrozīja uz visām pusēm īso, drukno kaklu. Vairākkārt izpleta rokas. Tad uz tatami izpildīja pāris stiepšanās vingrojumu. Locītavas trulī krakšķēja, bet muskuļi pamazām atguva lokanību.

Bija laiks, kad cilvēki sāk atgriezties mājās no darba un mācībām. Jāturpina novērošana, Ušikava sev sacīja. Vai viņam tas patīk vai nepatīk, vai tas būtu pareizi vai nepareizi darīts. Ja reiz kaut kas iesākts, tas jānoved līdz galam.

Turklāt no tā ir atkarīgs viņa paša liktenis. Nevar bezgalīgi gremdēties šajā tukšumā un bezjēdzīgās pārdomās.

Ušikava atkal iekārtojās pie fotoaparāta. Apkārt jau bija pavisam satumsis, lampa virs ieejas durvīm iedegās. Laikam tā darbojas pēc taimera signāla, kas reaģē uz tumsas iestāšanos. Cilvēki kā bezvārda putni, kas atgriežas noplukušās ligzdās, nāca iekšā pa namdurvīm. Tengo Kavanu starp viņiem nemanīja. Taču drīz viņš atgriezīsies. Viņš nevar bezgalīgi aprūpēt slimo tēvu. Visticamāk, līdz nākamās nedēļas sākumam atgriezīsies Tokijā, atsāks strādāt. Pēc pāris dienām. Nē, šodien vai rīt. Tā ziņoja Ušikavas intuīcija.

Es esmu kā tārps, kas lokās mitrumā zem akmens. Mikla un netīra dzīve, varbūt. Lai ir, es atzīstu. Bet tajā pašā laikā es esmu spējīgs un pacietīgs, un neatlaidīgs tārps. Es tik viegli nemetīšu mieru. Ja tikai atradīšu kādu pavedienu, izsekošu to līdz galam. Pārrāpšos pāri visaugstākajam mūrim. Man jāatgūst aukstais kodols dvēselē. Bez tā man šobrīd neiztikt.

Ušikava, nostājies pie fotoaparāta, saberzēja rokas. Tad izvingrināja visus pirkstus, pārbaudīja, vai tie darbojas.

Bija daudz tādu lietu, ko parasti cilvēki spēj, bet viņš nespēja. No tiesas. Spēlēt tenisu, slēpot, piemēram. Dabūt darbu uzņēmumā, izveidot laimīgu ģimeni. Taču ir ari šis tas tāds, ko es varu, bet parasti cilvēki nevar. Es negaidu, ka skatītāji aplaudēs vai apmētās mani ar monētām. Bet tik un tā man jāparāda pasaulei savas prasmes.

Pusdesmitos Ušikava pārtrauca tās dienas novērošanas darbu. Uz mazās plītiņas uzsildīja vistas zupas konservus, tad ar baudu tos izēda. Apēda divas aukstas maizītes. Tad vēl ābolu ar visu mizu. Pačurāja, iztīrīja zobus, izklāja uz grīdas guļammaisu, izģērbās līdz veļai un ielīda gulēt. Aizvilka rāvējslēdzēju līdz kaklam un saritinājās kā kāpurs.

Tā Ušikava bija nodzīvojis šo dienu. Neteiksim, ka īpaši ražīgi. Varētu teikt tā viņš bija pārliecinājies par to, ka

Fukaeri paņēmusi mantas un pārvākusies uz citurieni. Uz kurieni to viņš nezināja. Kaut kur. Ušikava guļammaisā nogrozīja galvu. Tā nebija viņa darīšana uz kurieni. Drīz vien nosalušais ķermenis guļammaisā sasila, apziņa izzuda un atnāca dziļš miegs. Un atkal sīkais, sasalušais kodols nocietinājās viņa dvēselē.

Nākamajā dienā nenotika nekas pieminēšanas vērts. Aiznākamā diena bija sestdiena. Arī tā bija silta, rāma diena. Daudzi cilvēki gulēja līdz dienasvidum. Ušikava sēdēja pie loga, klusi uzgriezis radio, klausījās jaunākās ziņas, satiksmes ziņas, laika ziņas.

Pirms desmitiem atlaidās liela vārna un piemetās uz ieejas kāpnēm. Vārna uzmanīgi apskatīja apkārtni, vairākkārt pakustināja galvu, it kā pamājot. Pacilāja lielo, resno knābi, spožās, melnās spalvas mirdzēja saulē. Pēc tam, kā aizvien, atbrauca pastnieks ar sarkano motociklu, vārna negribīgi izpleta spārnus un aizlaidās. Aizlidojot tikai vienreiz īsi noķērcās. Kad pastnieks bija salicis sūtījumus pastkastītēs, atlaidās zvirbuļi. Tie lidinājās gar ieeju namā, kaut ko meklēdami, bet, neko vērtīgu neatraduši, ātri vien pārcēlās citur. Pēc tam parādījās svītrains kaķis. Tas laikam bija kādas tuvējās mājas iemītnieks, ar blusu siksnu ap kaklu. Līdz šim vēl neredzēts kaķis. Tas ielīda novītušo puķu dobē un pačurāja, tad apošņāja apčurāto vietu. Paraustīja ūsas, it kā neapmierināts ar kaut ko. Pēc tam izslēja asti un pazuda ap mājas stūri.

Dienas pirmajā pusē vairāki iemītnieki izgāja no nama. Spriežot pēc ārienes, viņi devās kaut kur izklaidēties vai ari tuvumā iepirkties. Tobrīd Ušikava jau vispārīgos vilcienos bija iegaumējis viņu visu sejas. Taču nejuta ne mazāko interesi ne par viņu darbu, ne dzīvi. Pat necentās iztēloties.

Jums pašiem gan jūsu dzīve noteikti šķiet ļoti svarīga, viņš domāja. Neaizstājama. To es saprotu. Bet man tas ir pilnīgi nenozīmīgi. Man jūs neesat nekas vairāk kā trauslas papīra lelles, kas pārvietojas gar fonā uzzīmētām ainavām. Vienīgais, ko es jums lūdzu: "Netraucējiet man strādāt. Esiet un palieciet tādas papīra lelles."

-    Vai ne, Bumbiera kundze? Ušikava noteica, ieraugot pusmūža dāmu, kuru bija tā iesaucis apjomīgās pēcpuses dēļ. Jūs esat tikai papīra lelle. Jūs neesat reāla. Vai jūs to zinājāt? Kaut arī esat izgriezta no pabieza papīra.

Taču, gremdējoties šādās domās, viss šajā ainavā sāka šķist "bezjēdzīgs" un "nesvarīgs". Un varbūt visa šī ainava nemaz nav reāla. Varbūt viņu krāpj neeksistējošie cilvēki papīra lelles. Tā domājot, Ušikava kļuva nemierīgs. Tupēšana tukšā, noplukušā dzīvoklī, dienu pēc dienas turpinot slepeno novērošanu, padara psihi dīvainu. Viņš nolēma pēc iespējas runāt skaļi.

-     Labrīt, Garauša kungs, viņš sacīja, skatu meklētājā ieraudzījis garu, kalsnu vīru. Viņam abas ausis spraucās ārā cauri sirmajiem matiem. Ejat pastaigāties? Staigāt ir veselīgi. Un arī laiciņš šodien labs, izstaigājieties pēc sirds patikas. Es arī labprāt izstaipītu locekļus un izietu pastaigāties. Diemžēl man jāpaliek tepat un jāvēro šī noplukušā nama ieejas durvis.

Vecajam vīram mugurā bija jaka un vilnas bikses. Viņš turējās taisni. Viņam piestāvētu uzticīgs, balts suns, bet dzīvokļu namā mājdzīvniekus turēt bija aizliegts. Kad vecais vīrs bija prom, Ušikavu pārņēma dziļa bezspēcības izjūta. Visa šī novērošana beigu beigās izrādīsies veltas pūles. Un mana intuīcija nav ne graša vērta. Neko es nesasniegšu. Tikai nodeldēšu nervus šajā tukšajā istabā. Kā dieva Džidzo statujas galvu, ko noglauda katrs garām ejošais bērns.

Kad bija pāri pusdienlaikam, Ušikava apēda ābolu, uzlika uz cepuma sieru, notiesāja to un vienu rīsu plācenīti ar marinētu plūmi. Tad, atspiedies pret sienu, drusku pasnauda. īss miegs bez sapņiem. Pamodies bridi nesaprata, kur atrodas. Atmiņa bija gluži kā četrkantaina, tīra, tukša kaste. Un tajā iekšā bija tikai tukšums. Ušikava pārlaida skatienu šim tukšumam. Taču, ieskatoties labāk, varēja redzēt, ka tas nav vis tukšums. Tā bija pustumša istaba pamesta, auksta, bez nevienas mēbeles. Nepazīstama istaba. Līdzās uz avizes viena ābola serde. Ušikava neko nesaprata. Kāpēc es atrodos tik dīvainā vietā?

Tad pēkšņi atminējās, ka novēro Tengo nama ieejas durvis. Nūjā, te ir Minolta fotoaparāts ar teleobjektīvu. Atcerējās pastaigā aizgājušo sirmo, garausaino vīru. Atmiņas atgriezās tukšajā kastē gluži kā putni, kas, saulei rietot, lido atpakaļ uz mežu. Un tajās uzpeldēja divi neapgāžami fakti.

(1)   Eriko Fukada no šejienes ir aizgājusi.

(2)  Tengo Kavana nav šurp atgriezies.

Tengo Kavanas dzīvoklī trešajā stāvā šobrīd neviena nav. Aizkari aizvilkti logam priekšā, tukšajā dzīvoklī valda klusums. Tikai ledusskapja termostats laiku pa laikam iztraucē šo klusumu. Ušikava to iztēlojās. Iedomāties tukšu dzīvokli bija tāpat kā iedomāties pasauli pēc nāves. Tad viņš pēkšņi atcerējās neatlaidīgi klauvējušo NHK abonentmaksas iekasētāju. Viņš bija nepārtraukti vērojis durvis, taču nebija ne zimes, ka šis mīklainais abonentmaksas iekasētājs būtu namu pametis. Iespējams, viņš dzīvo šajā namā. Vai arī kāds no iemītniekiem, izliekoties par abonentmaksas iekasētāju, kaitina pārējos iedzīvotājus. Ja tā, kāda velna pēc viņš tā rīkojas? Perverss pieņēmums. Bet kā gan citādi izskaidrot šo dīvaino situāciju? Ušikavam nekas piemērots nenāca prātā.

Tengo Kavana namdurvīs parādījās četros pēcpusdienā. Pirms sestdienas saules rieta. Viņš bija uzslējis vecās vējjakas apkakli, tumšzilu beisbola cepuri galvā, ceļasomu plecā.

Pie ieejas durvīm neapstājies, apkārt nepaskatījies, devās taisni iekšā namā. Ušikavas apziņa vēl bija miglaina, taču šo lielo stāvu viņš nevarēja sajaukt ne ar vienu citu.

A. Apsveicu ar atgriešanos, Kavanas kungs, Ušikava nomurmināja un uzņēma trīs kadrus. Kā tēva kungam pašsajūta? Jūs noteikti esat noguris, lūdzu, atpūtieties bez steigas. Vai nav labi atgriezties pašam savās mājās? Pat ja tās ir tik nožēlojamā namā. Jā, starp citu, kamēr bijāt prom, Eriko Fukada savāca visas savas mantiņas un kaut kur aizgāja.

Taču, saprotams, viņa balss Tengo neaizsniedza. Ušikava sarunājās pats ar sevi. Viņš ieskatījās rokaspulkstenī un ierakstīja piezīmju grāmatā: Tengo Kavana atgriezās no brauciena piecpadsmitos piecdesmit sešās minūtēs.

Tajā pašā brīdī, kad Tengo Kavana parādījās namdurvīs, kaut kur plaši atvērās durvis un Ušikavas apziņā atgriezās realitātes izjūta. It kā liela brāzma piepildītu tukšumu, viņa apziņa momentā atguva asumu, ķermeni pārņēma svaigs dzīvības spars. Viņš atkal kļuva par šīs materiālās pasaules noderīgu daļu. Viņš sadzirdēja patīkamu klikšķi, ieslēgšanās skaņu. Asinis sāka ritēt ātrāk, atbilstoša adrenalīna deva izplūda pa ķermeni. Tā ir labi, Ušikava nodomāja, tā tam jābūt. Tāds es patiesībā esmu, tāda patiesībā ir pasaule.

Bija pāri septiņiem, kad Tengo atkal parādījās namdurvīs. Saule bija norietējusi, sacēlies vējš, strauji kļuva dzestrāks. Viņš virs džempera bija uzvilcis ādas jaku, apģērbis izbalojušus džinsus. Iznācis ārā, pie ieejas apstājās un apskatīja apkārtni. Taču neko nepamanīja. Viņš gan palūkojās uz to pusi, kur slēpās Ušikava, tomēr novērotāja stāvu nesaskatīja. Atšķirībā no Eriko Fukadas, Ušikava nodomāja. Viņa ir kas īpašs. Redz to, ko citi cilvēki neredz. Bet tu, Tengo, vai uz labu vai ļaunu, esi parasts cilvēks. Tu mani neredzi.

Tengo, pārliecinājies, ka apkārtnes ainavā nekas nav mainījies, aizvilka jakas rāvējslēdzēju līdz kaklam, sabāza abas rokas kabatās un izgāja uz ielas. Ušikava, steigšus uzmaucis galvā adīto mici, aptinis ap kaklu šalli un uzvilcis kurpes, viņam sekoja.

Kad Tengo iznāca no nama, Ušikava jau uzreiz nolēma viņam sekot, tāpēc sagatavošanās laiku neprasīja. Protams, tas bija bīstami. Ušikavas stāvs un āriene bija uzkrītoša, ja Tengo viņu ieraudzītu, tad uzreiz pazītu. Taču ārā jau bija pavisam tumšs, un, ja ieturēs distanci, tad nebūs tik viegli viņu pamanīt.

Tengo lēni gāja pa ielu, vairākkārt paskatījās pār plecu atpakaļ, bet Ušikava bija ļoti uzmanīgs, un Tengo viņu nepamanīja. Lielais stāvs izskatījās domās iegrimis. Varbūt prāto par Fukaeri pazušanu. Izskatījās, ka viņš dodas stacijas virzienā. Vai tālāk brauks ar vilcienu? Tad būs grūti viņu izsekot. Stacijā ir gaišs, sestdienas vakarā pasažieru nav daudz. Un tur nu Ušikava būtu fatāli uzkrītošs. Tādā gadījumā prātīgāk būtu mest mieru izsekošanai.

Taču Tengo nepagriezās uz stacijas pusi. Pēc brīža viņš iegriezās ap stūri un attālinājās no stacijas. Gāja pa klusu ieliņu, tad apstājās pie bāra ar nosaukumu "Mieža galva". Izskatījās pēc jauniešu pulcēšanās vietas. Tengo ieskatījās rokaspulkstenī, pāris sekunžu apdomājās, tad iegāja bārā. "Mieža galva", Ušikava nodomāja. Tad nogrozīja galvu. Ir nu gan bezjēdzīgs nosaukums bāram.

Ušikava, nostājies aiz telefona staba, apskatīja apkārtni. Tengo laikam iegājis kaut ko iedzert un uzkost. Tātad pavadīs tur vismaz pusstundu. Sliktākajā gadījumā nāksies te dirnēt veselu stundu. Viņš sāka raudzīties apkārt, meklējot piemērotu vietu, no kuras varētu novērot "Mieža galvas" durvis. Taču tuvumā bija tikai piena veikals, neliels tenrikjo draudzes lūgšanu nams un rīsu tirgotava. Visur nolaistas žalūzijas. Nē, nu tiešām, Ušikava nodomāja. Stiprais ziemeļrietenis nikni dzenāja mākoņus debesīs. Šīs dienas siltums tagad šķita izdomājums. Ušikava nepriecājās par domu, ka nāksies stāvēt te, uz ielas, šajā ziemas vējā pusstundu vai stundu.

Varbūt jāmet miers, Ušikava nodomāja. Tengo te tikai iekodīs. Nav vērts pūlēties un izsekot viņu. Man pašam vajadzētu ieiet kādā ēstuvē un apēst ko siltu, un tad uzreiz atgriezties dzīvoklī. Ari Tengo drīz vien pārnāks mājās. Šis variants Ušikavam šķita vilinošs. Viņš iztēlojās, kā ieiet siltā, mājīgā krodziņā, apēd rīsus ar vistu un olām. Pāris dienu nekas kārtīgs nebija ēsts. Gribējās arī sen nebaudīto silto sakē. Tāds aukstums. Pietiek spert soli ārā, un uzreiz atžilbsi.

Taču viņš iedomājās arī citu scenāriju. Varbūt Tengo "Mieža galvā" norunāta tikšanās. Šādu iespējamību nedrīkstēja ignorēt. Tengo, iznācis no nama, bez vilcināšanās uzreiz devās šajā virzienā. Pirms ieiet bārā, paskatījās rokaspulkstenī. Varbūt šis "kāds" viņu te gaidīja. Vai arī šis "kāds" drīzumā ieradīsies "Mieža galvā". Tādā gadījumā Ušikava nedrīkst šo kādu neredzēt. Pat ja abas ausis piesals pie galvas, jāstāv uz ielas un jāvēro "Mieža galvas" durvis. Ušikava pārdomāja un padzina domas par rīsiem ar vistu un olām un siltu sakē.

Varbūt tikšanās norunāta ar Fukaeri. Varbūt ar Aomami. Tā domājot, Ušikava saņēmās. Galu galā pacietība ir viņa stiprā pusē. Pat ja te ir kaut mazākā cerība, viņš cīnīsies līdz nāvei. Lai līst lietus, lai pūš vējš, lai svilina saule, lai sit ar nūju, bet viņš nelaidīsies vaļā. Ja palaidīs vaļā, tad neviens nevar zināt, kad atkal būs nākamā izdevība. Un viņš zināja, ka pasaulē ir daudz sāpīgākas lietas nekā tāda gaidīšana skarbos laikapstākļos.

Ušikava atspiedās pret mūri, paslēpies ēnā, ko meta telefona stabs un Japānas Komunistiskās partijas reklāmas plakāts, un vēroja "Mieža galvas" ieeju. Aptina zaļo šalli līdz pat degunam, iebāza abas rokas lāsumainā mēteļa kabatās. Laiku pa laikam izņēma no kabatas papīra salvetītes un izšņauca degunu. Nekustējās nemaz. Ik pa brīdim noskanēja vēja atnestie paziņojumi no Koendži stacijas. Gadījās, ka kāds garāmgājējs, ieraudzījis viņu slēpjamies tumsā, nervozi pielika soli. Taču, viņam stāvot tur tumsā, galvas formu nevarēja saskatīt. Cilvēkus nobiedēja viņa druknais stāvs, izlikts tur kā draudīgs nišas rotājums.

Nez ko Tengo tur dzer un ēd? Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk gribējās ēst un jo vairāk sala. Tomēr viņš nespēja par to nedomāt. Varētu ēst vienalga ko nemaz nevajadzētu ne karstu sakē, ne rīsus ar vistu un olām. Gribējās ieiet siltā vietā un paēst pavisam parastu ēdienu. Taču, ja es spēju nostāvēt šajā vējā un tumsā, paciest pilsoņu aizdomīgos skatienus, tad spēju paciest gandrīz visu, viņš nodomāja.

Ušikavam nebija izvēles iespējas. Jāsalst un jāgaida, kamēr Tengo būs ieturējies, cita ceļa nebija. Ušikava iedomājās par namu Čuorinkanā, par maltītēm tajā. Tur noteikti katru vakaru galdā lika siltu ēdienu. Bet viņš nespēja atcerēties, ko tieši viņi ēda. Ko viņš vispār tajā laikā ēda? Tas bija gluži kā noticis iepriekšējā dzīvē. Stāsts par iepriekšējo dzīvi. Sensenos laikos, piecpadsmit minūšu gājiena attālumā no Čuorinkanas stacijas, braucot pa Odakju līniju, reiz bija jaunuzcelta māja un siltas maltītes. Divas meitenītes spēlēja klavieres, dārza mauriņā skraidelēja tīršķirnes kucēns.

Pēc trīsdesmit piecām minūtēm Tengo viens pats iznāca no bāra. Nav slikti. Galu galā varēja būt daudz sliktāk. Tā Ušikava sev teica. Nožēlojama stundu ilga gaidīšana būtu daudz sliktāka par nožēlojamām trīsdesmit piecām minūtēm. Viņš bija nosalis, bet ausis vēl nebija piesalušas pie galvas. Pa to laiku, kamēr Tengo uzturējās "Mieža galvā", neviens apmeklētājs Ušikavas uzmanību nepiesaistīja. Iekšā iegāja tikai viens jauns pāris. Ārā neviens neiznāca. Tengo laikam vienatnē iedzēris un kaut ko iekodis. Visticamāk, tagad nolēmis atgriezties mājās.

Taču Tengo nogriezās un devās tālāk pa Ušikavam nezināmu ieliņu. Izskatījās, ka viņš tomēr neies uz mājām. Skatoties uz Tengo plato muguru, Ušikava saprata viņš joprojām ir iegrimis domās. Pat vēl dziļāk nekā pirmīt. Pār plecu vairs neskatījās. Ušikava vēroja apkārtni, iegaumēja namu numurus, centās atcerēties ceļu. Tā, lai pēc tam varētu viens pats atnākt šurp. Ušikava šo apkaimi nepazina, taču, spriežot pēc satiksmes trokšņa, kas kā upes straume pieņēmās spēkā, viņš nosprieda, ka atrodas 7. automaģistrāles tuvumā. Tengo sāka iet enerģiskāk un ātrāk. Šis vīrietis kaut kur dodas. Nešaubīgi. Un tādā gadījumā vismaz šai izsekošanai būs kāds rezultāts.

Tengo gāja pa ielu cauri dzīvojamo namu rajonam. Bija auksts, vējains sestdienas vakars. Cilvēki, nolīduši siltos dzīvokļos, sēdēja pie televizoriem, paņēmuši siltus dzērienus. Gājēju tikpat kā nebija. Ušikava, ievērodams atbilstošu distanci, soļoja aiz viņa. Tengo bija viegli izsekojams objekts. Garš, liela auguma, cilvēku pūlī viņu nevarēja nepamanīt. Kad gāja, tad gāja, neko citu nedarīja. Mazliet nodūris galvu, visu laiku iegrimis domās. Savā būtībā godīgs un tiešs vīrietis. Ne no tiem tipiem, kas kaut ko slēpj. Pavisam citāds nekā, piemēram, pats Ušikava.

Ari Ušikavas dzīvesbiedre bija sieviete, kurai patika kaut ko slēpt. Nē, pat ne tā, ka patika. Viņa nevarēja neslēpt. Pat ja paprasītu, cik ir pulkstenis, viņa diezin vai pateiktu pareizu laiku. Šajā ziņā Ušikava bija citāds. Kaut ko slēpa tikai nepieciešamības gadījumā. Tā bija daļa no viņa darba, viņš tā rīkojās vajadzības spiests. Ja kāds prasītu pareizu laiku un viņam nebūtu iemesla būt negodīgam, viņš to, protams, pateiktu. Turklāt laipni. Taču sieva gan meloja visās situācijās un par visu. Aizrautīgi slēpa pat tādas lietas, kuras nebija vajadzības slēpt. Pat samelojās par četriem dzīves gadiem. Iesniedzot dokumentus laulībām, viņš to saprata, bet izlikās, ka nav pamanījis, un klusēja. Ušikava nesaprata, kāpēc jāmelo par tādu lietu, kas tik un tā reiz nāktu gaismā. Turklāt viņš nebija no vīriešiem, kurus uztrauc gadu starpība. Vai tā kāda problēma, ja sieva ir septiņus gadus vecāka par viņu?

Jo tālāk no stacijas, jo mazāk kļuva cilvēku. Beidzot Tengo iegriezās nelielā parkā. Vienā dzīvojamo namu kvartāla stūrītī bija ierīkots pieticīgs bērnu rotaļlaukums. Tur neviena nebija. Dabiski, Ušikava nodomāja. Pasaulē nebūs pārāk daudz cilvēku, kas decembrī gribētu pavadīt sestdienas vakaru auksta vēja pluinitā rotaļlaukumā. Tengo, šķērsojis laternas izgaismotu laukumiņu, devās tieši uz slidkalniņu. Tad pa kāpnītēm uzkāpa augšā.

Ušikava, paslēpies aiz publiskā telefona būdiņas, turpināja viņu novērot. Slidkalniņš? Ušikava saviebās. Kāpēc pieaugušam cilvēkam tādā aukstā naktī būtu jārāpjas uz slidkalniņa? Un tas nemaz nebija Tengo mājas tuvumā. Viņš ar kaut kādu mērķi speciāli atnāca šurp. Neteiksim, ka īpaši pievilcīgs parks. Šaurs un noplucis. Slidkalniņš, divas šūpoles, neliela vingrošanas siena, smilšu kaste. Viena laterna, kas izskatījās tā, it kā jau nez cik reižu būtu apgaismojusi pasaules galu, viena kaila goba. Aizslēgta publiskā tualete, kas kļuvusi par piemērotu audeklu grafīti. Nekā, kas varētu sasildīt cilvēkam sirdi vai rosināt iztēli. Var jau būt, ka spirgtā maija pēcpusdienā kaut kas tāds te būtu atrodams. Taču ne vējainā decembra naktī, nu nekādā gadījumā.

Vai Tengo šajā parkā ar kādu norunāta tikšanās? Vai viņš gaida kādu šurp atnākam? Ušikava tam neticēja. Tengo uzvedība nekādi par to neliecināja. Iegājis parkā, viņš, ne uz vienu citu aprīkojuma elementu nepaskatījies, devās tieši pie slidkalniņa. Izskatījās, ka viņam prātā bijis tikai slidkalniņš. Tengo atnācis šurp, lai uzrāptos slidkalniņā. Ušikavam acis neko citu nerādīja.

Varbūt viņam izsenis paticis uzrāpties kaut kur augstu un padomāt. Varbūt izvēlējies slidkalniņu vakarā kā piemērotu vietu, kur apsvērt romāna sižetu vai matemātikas formulas. Varbūt viņam prāts darbojas jo labāk, jo lielāka tumsa, jo stiprāks vējš, jo aukstāks laiks, jo otršķirīgāks parks. Ušikava nespēja iztēloties šīs pasaules rakstnieku (vai matemātiķu) domu gaitu. Viņa lietišķais prāts teica: lai kas arī notiktu, jāpaliek šeit un jāizspiego Tengo.

Tengo sēdēja uz slidkalniņa, lielo augumu saliecis uz priekšu. Tad paskatījās debesīs. Kādu bridi pagrozījis galvu šurpu turpu, beigu beigās pievērsās vienam punktam un skatījās tikai tajā. Un galvu vairs nekustināja nemaz.

Ušikava pēkšņi atcerējās rindiņu no senas Kju Sakamoto sentimentālās dziesmas. "Pacel acis un ieskaties naksnīgās debesīs, kur sīksīkas zvaigznītes." Tālāk viņš nezināja. Un ari īpaši nevēlējās uzzināt. Sentimentalitāte un taisnīguma izjūta aizvien bijušas Ušikavas vājās vietas. Vai Tengo sēž uz slidkalniņa un raugās debesīs kāda sentimentāla iemesla dēļ?

Ušikava ari paskatījās debesīs. Taču zvaigznes neredzēja. Pavisam atturīgi izsakoties, Tokijas Suginami rajona Koendži kvartāls nebija tā piemērotākā vieta, kur iet lūkoties zvaigznēs. Neona izkārtnes un laternas iekrāsoja debesis savādā krāsā. Var jau būt, ka kāds, acis samiedzot, pāris zvaigžņu arī saskatītu. Taču tādam cilvēkam vajadzētu būt apveltītam ar neparasti asu redzi un koncentrēšanās spēju. Turklāt vēl vakars bija ļoti mākoņains. Tomēr, neņemot vērā to visu, Tengo sēdēja uz slidkalniņa un raudzījās vienā noteiktā debesu nostūrī.

Ir nu gan dīvains cilvēks, Ušikava nodomāja. Tādā vējainā ziemas nakti sēdēt uz slidkalniņa un vērties debesis. Un vispār Ušikava gribēja noskaidrot, ko īsti viņš tur tik aizrautīgi pēta. Taču viņam nebija iemesla Tengo kritizēt. Ušikava pats pēc savas brīvas gribas izspiegoja un izsekoja Tengo. Un, ja tāpēc nācās paciest neērtības, Tengo tur nebija vainojams. Tengo ir brīvs pilsonis un tiesīgs visos gadalaikos vērot, ko grib un kur grib.

Tomēr tik un tā ir nu gan auksts, Ušikava nodomāja. Nu jau kādu bridi gribējās čurāt. Taču nācās paciesties. Publiskā tualete bija aizslēgta, šķiet, ar pamatīgu atslēgu, un, kaut ari te cilvēki garām nestaigāja, viņš nevarēja apčurāt telefona būdas stūri. Nu vai tad vienreiz nebūtu diezgan, Ušikava mīņādamies domāja. Tengo, varbūt esi iegrimis dziļās pārdomās, ieslidzis sentimentā, pārņemts ar debess ķermeņu vērošanu, bet tev taču ari salst. Vai nevajadzētu atgriezties mājās un sasildīties? Tur nevienu no mums negaida, tomēr noteikti ir daudz labāk nekā šeit.

Taču nebija ne zīmes, ka Tengo grasltos celties kājās. Pēc brīža viņš pārstāja raudzīties debesis un pievērsās otrpus ielas esošā dzīvokļu nama logiem. Tā bija jauna sešstāvu ēka, gaisma dega tikai apmēram pusē logu. Tengo cieši pētīja namu. Ušikava arī to nopētīja tikpat cieši, bet nekas viņa uzmanību nepiesaistīja. Parasta māja. Neteiksim, ka augstākās klases, bet diezgan smalka. Smalks dizains, ārsienas ar flīzēm un metāla apšuvumu. Ieeja skaista un gaiša. Pavisam citāda ēka nekā lētais, nojaukšanai nolemtais nams, kurā mita Tengo.

Varbūt Tengo, to apskatīdams, domā, ka pats labprāt tādā dzīvotu. Nē, tā vis nebūs. Cik Ušikava varēja spriest, Tengo nebija no tiem, kas ir apsēsti ar dzīvesvietu. Tāpat viņš izturējās arī pret apģērbu, ko vilka mugurā. Diezin vai viņš ir īpaši neapmierināts ar lēto namu, kurā šobrīd dzīvo. Viņam pietiek, ja ir jumts virs galvas un nesalst. Tāds cilvēks. Sēdēdams tur augšā uz slidkalniņa, noteikti prāto par kaut ko citu.

Nopētījis visus nama logus, Tengo atkal pievērsa skatienu debesīm. Ušikava tāpat. No viņa paslēptuves raugoties, debesis aizsedza goba, elektribas vadi un nams, viņš redzēja tikai pusi no debesīm. īsti nevarēja saskatīt arī punktu, kurā vērās Tengo. Turklāt debesīs kā uzbrukumā devušās armijas vienības klīda neskaitāmi mākoņi.

Beidzot Tengo piecēlās kā pilots, kas vētrainā naktī pēc smaga lidojuma vienatnē kā nebūt piezemējies, nokāpa no slidkalniņa un aizgāja no parka. Ušikava nolēma viņam nesekot, jo tagad Tengo noteikti dosies uz mājām. Turklāt Ušikavam jau pavisam traki gribējās čurāt. Kad Tengo stāvs pazuda skatienam, viņš iegāja dziļāk parkā, aizlīda aiz publiskās tualetes tumsā, kur viņu neviens neredzētu, un, pagriezies pret krūmu, čurāja. Pūslis bija piepildīts līdz pēdējai robežai.

Pabeidzis čurāt tas gāja tik ilgi, it kā garš preču vilciens pārbrauktu pāri tiltam, Ušikava aizvilka biksēm rāvējslēdzēju, aizvēra acis un dziļi, atviegloti nopūtās. Pulkstenis rādīja astoņi un septiņpadsmit minūtes. Tengo uz slidkalniņa bija pavadījis apmēram stundas ceturksni. Vēlreiz pārliecinājies, ka Tengo vairs nav redzams, Ušikava devās uz slidkalniņu. Tad ar īsajām, līkajām kājām sāka kāpt augšā. Apsēdās ledusaukstā slidkalniņa galā un pavērsa skatienu uz to pašu pusi, kurp bija lūkojies Tengo. Ušikava gribēja noskaidrot, ko īsti viņš tik aizrautīgi bija pētījis.

Ušikavam redze nebija slikta. Astigmatisma dēļ viņa skatiens nebija līdzsvarots, taču ikdienas dzīvē viņš ar visu tika galā bez brillēm. Tomēr, lai kā viņš sasprindzināja redzi, nevienu zvaigzni ieraudzīt neizdevās. Uzmanību piesaistīja tikai par divām trešdaļām pilns mēness. Tā virsma, kā ar zilumiem nosēta, bija labi saredzama starp šurpu turpu skraidelējošajiem mākoņiem. Parasts ziemas mēness. Pavisam vēss un balts, ļoti senu noslēpumu un nojautu pilns. Kā miroņa acs, kas nemirkšķina, tas klusēdams lidinājās debesīs.

Te pēkšņi Ušikavam aizrāvās elpa. Viņš pat uz brīdi aizmirsa elpot. Kad mākoņi pašķīrās, netālu no šī parastā mēness parādījās vēl viens. Nedaudz mazāks par veco, zaļgans, it kā apaudzis ar sūnu. Ar drusku šķību formu. Taču tas nepārprotami bija mēness. Tik lielas zvaigznes nekur nav. Un arī satelīts tas nebija. Šis mēness visu laiku atradās vienā vietā.

Ušikava aizvēra acis, pāris sekunžu nogaidīja, tad atkal tās atvēra. Tas noteikti ir acu apmāns. Kaut kas tāds nav iespējams. Tomēr, lai cik reižu viņš vērtu acis ciet un vaļā, jaunais, mazais mēness turpat vien bija. Laiku pa laikam to aizsedza mākonis, bet, kad tas bija prom, mēness atkal parādījās tajā pašā vietā.

Tengo skatījās uz to, Ušikava nodomāja. Tengo Kavana atnāca uz šo rotaļlaukumu, lai to redzētu vai pārliecinātos, ka tas nav mainījies. Viņš jau iepriekš zināja, ka debesīs ir divi mēneši. Par to nebija ne mazāko šaubu. Viņu tas nepārsteidza. Ušikava, sēdēdams uz slidkalniņa, dziļi nopūtās. Kas īsti šī ir par pasauli, viņš sev noprasīja. Kas tā par viltīgu pasauli, kurā esmu iekūlies? Atbildes uz to nebija. Kad vējš izdzenāja mākoņus, debesīs līdzās parādījās abi mēneši lielais un mazais, kā mīkla debesīs.

Viens gan bija skaidrs. Es nepiederu šai pasaulei. Zemei, kuru es pazinu, bija tikai viens pavadonis. Neapšaubāms fakts. Bet tagad tie ir divi.

Tad Ušikava pēkšņi pamanīja, ka šī ainava šķiet jau kaut kur redzēta. Kaut kad agrāk kaut kur viņš šo skatu jau bija redzējis. Ušikava koncentrējās un izmisīgi meklēja dziļi atmiņā, no kurienes tas nācis. Saviebis seju, sakodis zobus, ar abām rokām rakņājās pa apziņas tumšo ūdeņu dibenu. Un beidzot atcerējās. "Gaisa kūniņā". Ari tajā romānā parādās divi mēneši. Stāstā, ko Fukaeri uzrakstīja, bet Tengo pārstrādāja.

Ušikava nevilšus paraudzījās apkārt. Taču acu priekšā bija parastā pasaule. Sešstāvu namā pāri ielai logiem priekšā bija aizvilkti balti mežģīņu aizkari, aiz tiem vīdēja rāma gaisma. Nekā savāda. Tikai mēnešu kļuvis vairāk.

Viņš uzmanīgi nokāpa lejā no slidkalniņa. Un tad, it kā bēgdams no mēnešu skatieniem, steidzās prom no parka. Vai es nesāku jukt prātā? Nē, tā nevar būt. Ar galvu viss ir kārtībā. Prāts ir kā jauna dzelzs nagla, vēsa un taisna. Pagriezts pareizā leņķī, tas tiek iedzīts tieši realitātes viducī. Nē, ar mani pašu viss ir kārtībā. Es esmu pie veselā saprāta. Tikai apkārtējā pasaule sāk jukt prātā.

Un man jāatklāj šī ārprāta cēlonis. Jebkurā veidā.

20. NODAĻA Aomame viens posms manā pārtapšana

Svētdienā vējš norima, diena bija pilnīgi pretēja iepriekšējai silta un rāma. Cilvēki, novilkuši smagos mēteļus, izbaudīja saules starus. Aomame, ar labo laiku nesaistīta, pavadīja visu dienu istabā ar aizvilktiem aizkariem.

Klausīdamās klusi skanošo Janāčeka "Simfonietu", izpildīja stiepšanās vingrojumus, tad, izmantojot trenažieri, izvingrināja muskuļus. Viņa šo savu programmu katru dienu papildināja, un nu tā aizņēma jau divas stundas. Pagatavoja ēdienu, uzkopa dzīvokli, tad apsēdās uz dīvāna un lasīja "Zudušo laiku meklējot". Viņa bija tikusi jau līdz trešajai grāmatai "Germantu lokā". Aomame bija apņēmusies pēc iespējas aizpildīt visu brīvo laiku. Televīzijā skatījās tikai NHK ziņas tieši pusdienlaikā un septiņos vakarā. Nekad nekādu svarīgu jaunumu nebija. Nē, patiesībā ziņas bija gan svarīgas. Daudzi cilvēki pasaulē zaudēja dzīvību. Liela daļa mira drausmīgā nāvē. Vilcieni saskrējās, prāmji nogrima, lidmašīnas nogāzās. Turpinājās pilsoņu karš, kuram galu neredzēja, notika slepkavības, izvērsās šausmīgi etniskie slaktiņi. Klimata pārmaiņas atnesa sausumu, plūdus un badu. Aomame no sirds juta līdzi cilvēkiem, kurus bija piemeklējušas šādas traģēdijas un nelaimes. Un tomēr nenotika nekas tāds, kas šobrīd tieši ietekmētu Aomami.

Apkārtnes mazie bērni spēlējās rotaļlaukumā pāri ielai. Bērni kaut ko klaigāja. Uz jumtiem satupušās vārnas sazinājās, spalgi ķērcot. Gaisā vēdīja pilsētas agrās ziemas smarža.

Tad Aomame pēkšņi iedomājās: kopš viņa dzīvo šajā dzīvoklī, ne reizi nav izjutusi seksuālas vēlmes. Viņa nebija iedomājusies, ka varētu ar kādu nodoties seksam, pat ne reizi nebija masturbējusi. Varbūt tas saistīts ar grūtniecību. Tā ietekmējusi hormonu sekrēciju. Lai kā arī būtu, Aomame jutās par to pateicīga. Ja viņai šeit gribētos seksu, diez vai izdotos atrast tādu iespēju. Tāpat arī priecājās par to, ka beigušās mēnešreizes. Tās viņu nekad nebija apgrūtinājušas, tomēr viņa jutās tā, it kā būtu atbrīvojusies no smagas, ilgi nestas nastas. Vismaz viena lieta mazāk, par ko domāt.

Šeit pavadīto triju mēnešu laikā mati bija krietni izauguši. Septembri tie sniedzās labi ja līdz pleciem, bet tagad jau līdz lāpstiņām. Bērnībā mamma viņai vienmēr apcirpa īsus matus, vēlāk, sākot no vidusskolas gadiem, viņas dzīvē ļoti svarīgs bija sports, tāpēc tik garus matus viņa vēl nekad nebija ataudzējusi. Tie šķita mazliet par garu, tomēr nevarēja taču pati tos apgriezt, tāpēc bija vien jāļauj augt. Viņa tikai ar šķērēm aplīdzināja matus uz pieres. Pa dienu nēsāja matus uzspraustus, bet vakarā izlaida. Un tad, klausoties mūziku, ķemmēja tos simt reizes. Ko tādu var darīt tikai tad, ja ir daudz brīva laika.

Aomame nekad nebija aizrāvusies ar dekoratīvo kosmētiku, un te, dzīvokļa noslēgtībā, pēc tās vispār nebija nekādas vajadzības. Taču, lai dzīvē uzturētu kaut kādu kārtību, viņa cītīgi kopa ādu. Iemasēja ādā krēmus un losjonus, pirms gulētiešanas noteikti uzklāja sejas masku. Viņa aizvien bija bijusi veselīga, un tagad, tikai mazliet vairāk piepūloties, āda kļuva skaista un mirdzoša. Bet var būt, ka tas notiek grūtniecības ietekmē. Viņa bija dzirdējusi, ka grūtniecības laikā āda kļūstot skaista. Apsēdusies pie spoguļa, izlaidusi matus un veroties savā sejā, viņa jutās daudz skaistāka nekā jebkad agrāk. Vismaz viņā bija ienācis nobriedušas sievietes miers. Laikam.

Aomame nekad nebija uzskatījusi sevi par skaistu. Kopš bērnības viņai neviens ne reizi nebija teicis, ka viņa ir skaista. Māte pret viņu izturējās kā pret neglītu bērnu. "Ja tu būtu kaut drusciņ glītāka," viņa mēdza teikt. Ar to domādama: ja Aomame būtu drusciņ glītāka, ar nedaudz piemīlīgāku ārieni, tad izdotos iesaistīt vairāk ticīgo. Tāpēc Aomame kopš bērnības centās neskatīties spogulī. Pastāvēja tā priekšā īsu brīdi, tikai tik ilgi, cik nepieciešams, steigšus pārbaudīja pāris lietu, vai ir kārtībā. Un tas bija kļuvis par ieradumu.

Tamaki Ocuka teica, ka viņai Aomames seja patīkot. Nu galīgi neesot slikta, ļoti forša, tā viņa sacīja. Ar tevi viss ir kārtībā, tikai mazliet pietrūkst pašapziņas. Aomame priecājās, to dzirdot. Draudzenes laipnie vārdi viņu šajā pusaudzes vecumā nomierināja. Viņa iedomājās, ka varbūt nav nemaz tik neglīta, kā māte vienmēr apgalvojusi. Bet ari Tamaki Ocuka nekad neminēja vārdu skaista.

Taču tagad, pirmo reizi dzīvē, Aomame nodomāja, ka pašas sejā ir kaut kas skaists. Viņa varēja tik ilgi kā nekad agrāk sēdēt spoguļa priekšā un vērīgi pētīt savu seju. Tas nekādā ziņā nebija narcisms. Viņa pētīja sevi kā svešu cilvēku, spoguļa priekšā izvērtēja no dažādiem leņķiem. Vai pašas vaibsti patiešām kļuvuši skaistāki, vai ari viņai, uz tiem skatoties, tagad rodas citādas izjūtas. To viņa nespēja izšķirt.

Laiku pa laikam Aomame spoguļa priekšā briesmīgi saviebās. Tā pati senā grimase. Sejas muskuļi izstiepās uz visām pusēm. Struktūra izšķīda, pilnībā atsedzās. Atklāja visas pasaules emocijas. Gan skaistās, gan neglītās. No viena leņķa raugoties, viņa izskatījās pēc velnenes, no cita -, pēc āksta.

Vēl no cita bija redzams tikai haoss. Kad viņa pārtrauca viebties, sejas muskuļi pamazām norima kā apļi uz ūdens, atjaunojās iepriekšējā vaibstu struktūra. Un tur Aomame atklāja citādu sevi, ne tādu kā agrāk.

Tev vajadzētu mēģināt smaidīt dabiskāk, Tamaki Ocuka bieži mēdza viņai teikt. Tev smaidot seja tik ļoti atmaigst. Taču Aomame nespēja citu cilvēku priekšā dabiski smaidīt. Ja tomēr centās piespiest sevi smaidīt, vaibstos iegūla saspringts, nicīgs smaids. Un tad sarunu biedri jutās vēl saspīlētāk, vēl neomulīgāk. Tamaki Ocuka gan prata dabiski, līksmi smaidīt. Cilvēki, tikko ar viņu iepazinušies, izturējās pret viņu laipni un draudzīgi. Taču beigu beigās Tamaki, izmisusi un cerības zaudējusi, pati atņēma sev dzīvību. Un Aomame, kura neprata laipni smaidīt, viņu pārdzīvoja.

Bija rāma svētdiena. Siltie saules stari bija sapulcinājuši daudz cilvēku mazajā rotaļlaukumā pāri ielai. Vecāki palaiduši bērnus spēlēties smilšu kastē vai šūpoties. Arī uz slidkalniņa bija bērni. Vecie ļaudis sēdēja uz soliņiem un noskatījās bērnu spēlēs. Aomame izgāja uz balkona, apsēdās dārza krēslā un neskatoties tomēr noskatījās šajā ainā. Mierīga aina. Pasaule neapstājusies rit tālāk. Tur nevienam dzīvība nav apdraudēta, tur neviens nevajā slepkavu. Tur neviens neslēpj atvilktnē zeķbiksēs ietītu pielādētu 9 mm automātisko pistoli.

Nez vai ari es kādreiz tikšu tur, atkal kļūšu par rāmās, ikdienišķās pasaules daļu? Aomame sev vaicāja. Vai kādu dienu varēšu paņemt to manu maziņo pie rokas un aizvest uz parku pašūpoties un pašļūkāt no slidkalniņa? Nedomājot par to, kuru es nogalināšu vai kurš nogalinās mani, vai varēšu dzīvot ikdienišķu dzīvi. Vai šajā 1Q84. gada pasaulē šāda iespējamība pastāv? Vai arī tā atrodama tikai kādā citā pasaulē? Un pats svarīgākais vai tobrīd Tengo būs man līdzās?

Aomame pārtrauca vērot rotaļlaukumu un atgriezās istabā. Aizvēra balkona stikla durvis, aizvilka priekšā aizkarus. Bērnu balsis vairs nedzirdēja. Un dvēselē iezagās skumjas. Viņa ir viena pati, ieslēgusies no iekšpuses šajā vietā. Vairs neskatīšos uz rotaļlaukumu dienā, Aomame nodomāja. Dienas laikā Tengo nenāks uz rotaļlaukumu. Viņš meklēja skaidri saskatāmus abu mēnešu apveidus.

Paēdusi vienkāršas vakariņas un nomazgājusi traukus, Aomame silti saģērbās un izgāja uz balkona. Apsedzās ar pledu, iekārtojās krēslā. Bezvēja vakars. Debesīs bija palsi mākoņi, tādi, kas patīk akvarelistiem. Kas pārbauda otas pieskāriena smalkumu. Lielo mēnesi, kas bija par divām trešdaļām pilns, mākoņi neaizsedza, tas skaidri apspīdēja Zemi. Tobrīd no Aomames atrašanās vietas mazo mēnesi nevarēja saskatīt. To aizsedza nami. Tomēr Aomame zināja, ka tas tur ir. Viņa sajuta tā esamību. Tikai no šī leņķa to nevarēja saskatīt. Taču gan jau arī tas drīz viņai parādīsies.

Kopš Aomame slēpās, ieslēgusies šajā dzīvoklī, viņa spēja izslēgt apziņu. It īpaši tajos brīžos, kad izgāja uz balkona vērot rotaļlaukumu, viņa spēja apzināti iztukšot prātu no visām domām. It īpaši vērojot slidkalniņu. Viņa neko nedomāja. Nē, laikam gan apziņa kaut ko domāja. Taču lielākoties tas notika ūdens dzīlēs. Viņa nezināja, ko pašas apziņa dara tur, dziļumā. Bet apziņa regulāri uznira virspusē. Tāpat kā jūras bruņurupucim vai delfīnam, tai laiku pa laikam jāizbāž galva no ūdens un jāievelk elpa. Tad, piepildījusi plaušas ar svaigo skābekli, tā atkal nogrima ūdenī. To vairs neredzēja. Un Aomame neko nedomāja. Viņa bija novērošanas ierīce, ietīta maigā kokonā, nedomājot vēroja slidkalniņu.

Viņa redzēja parku. Un vienlaikus to neredzēja. Ja kaut kas iepriekš nemanīts šķērsotu redzeslauku, tad apziņa noteikti reaģētu. Bet šobrīd nekas nenotika. Vēja nebija. Gobas nekustīgie zari kā pīķi dūrās debesīs. Pasaule šķietami sastingusi. Viņa paskatījās pulksteni. Jau pāri astoņiem. Šī diena laikam arī beigsies tāpat bez notikumiem. Pavisam klusa svētdiena.

Pasaule izrāvās no sastinguma tieši divdesmit trīs minūtes pāri astoņiem.

Viņa pēkšņi attapās un pamanīja, ka uz slidkalniņa atrodas vīrietis. Sēž tur un skatās debesīs. Aomamei sirds sažņaudzās, saruka līdz maza bērna dūrītes lielumam. Un apstājās tik ilgi, ka jau likās būs apstājusies pavisam. Bet tad pēkšņi tā atkal izpletās parastajā lielumā un atsāka darboties. Ar trulu skaņu dzina jaunas asinis ķermenī. Arī Aomames apziņa steigšus uzpeldēja virspusē, nopurinājās un bija gatava darboties.

Tas ir Tengo, viņa automātiski nodomāja.

Taču, kad iztrūcinātais skatiens nomierinājās, viņa saprata, ka tas nav Tengo. Vīrietis bija bērna augumā, ar adītu cepuri lielajā, kantainajā galvā. Piemērojoties galvas formai, cepure bija dīvaini izstiepusies. Ap kaklu zaļa šalle, mugurā lāsumains tumšzils mētelis. Šalle pārāk gara, bet mēteļa pogas uz vēdera kuru katru bridi draudēja notrūkt. Tas pats "bērns", ko vakarvakarā viņa īsu brīdi bija manījusi parkā. Tomēr patiesībā viņš nav nekāds bērns. Visticamāk pusmūža vīrietis. īsiem locekļiem. Ar savādas formas šķību, lielu galvu.

Aomame atcerējās telefona sarunu ar Tamaru par "Fukusukes galvu". To pašu, kas bija klīdis Vītolu villas tuvumā un vācis ziņas par patversmi. Uz slidkalniņa sēdošā vīrieša āriene atbilda Tamaru vakar telefoniski sniegtajam portretam. Šis draudīgais vīrietis bija okšķerējis vēl pamatīgāk un piezadzies jau pavisam tuvu. Jāpaņem pistole. Kāpēc tieši šovakar pistole palikusi guļamistabā! Tomēr Aomame dziļi ieelpoja, pagaidīja, lai nomierinās satrauktā sirds un nervi. Nē, bez steigas. Nav nekādas vajadzības ņemt ieroci.

Pirmām kārtām jau šis vīrietis nevēroja Aomames māju. Viņš bija uzkāpis slidkalniņā, sēdēja tur un vērās debesīs tieši tādā pašā pozā kā Tengo. Turklāt izskatījās, ka viņš iegrimis dziļās pārdomās. Ilgu laiku pat nepakustējās. It kā pat būtu aizmirsis, kā kustēties. Viņš nepievērsa nekādu uzmanību tai pusei, kur atradās Aomames dzīvoklis. Aomame apjuka. Ko tas īsti nozīmē? Tas vīrietis ieradies mani vajāt. Visticamāk, viņš ir tās organizācijas biedrs. Un, par to nav ne mazāko šaubu, gudrs pēddzinis. Galu galā, man sekodams, viņš ticis no villas Adzabu līdz šejienei. Bet kāpēc tad viņš tagad tik atklāti man parādās, izklaidīgi vērdamies naksnīgajās debesīs?

Aomame klusi piecēlās no krēsla un pavēra balkona stikla durvis, iegāja istabā un apsēdās pie telefona. Viegli drebošiem pirkstiem sāka spiest Tamaru telefona numuru. Lai tur kā, jāziņo par to Tamaru. Es šobrīd no sava dzīvokļa redzu Fukusukes galvu rotaļlaukumā pāri ielai, viņš uzrāpies slidkalniņā.

Tālāk lai izlemj Tamaru, viņš veikli to lietu nokārtos. Taču, nospiedusi pirmos četrus ciparus, Aomame apstājās, sažņaudza klausuli rokā un iekoda lūpā.

Vēl par agru, viņa nodomāja. Saistībā ar šo vīrieti ir pārāk daudz neskaidrību. Un, ja Tamaru, uzskatot šo vīrieti par bīstamu elementu, steigšus vien viņu "nokops", tad šīs neskaidrības tā arī paliks nenoskaidrotas. Ja tā padomā, tas vīrietis darbojas tieši tāpat kā Tengo pirms tam. Tas pats slidkalniņš, tā pati poza, skatiens vērsts uz to pašu debesu stūri. It kā viņš atkārtotu Tengo kustības. Un šobrīd viņš noteikti redz divus mēnešus. Un tādā gadījumā šis vīrietis, iespējams, ir kaut kādā veidā saistīts ar Tengo. Un varbūt viņš nemaz nav uzodis, ka es slēpjos šī nama dzīvoklī. Tāpēc tik neaizsargāti tur sēž, uzgriezis man muguru. Jo vairāk viņa domāja, jo pārliecinošāks šis pieņēmums šķita. Ja mans pieņēmums ir pareizs, šis vīrietis jāizseko, varbūt viņš aizvedīs mani pie Tengo. Viss notiks gluži pretēji viņš parādīs ceļu man. No šīs domas sirds sāka sisties dobjāk un straujāk. Viņa nolika klausuli.

Tamaru paziņošu pēc tam, viņa nolēma. Tagad šis tas jāizdara. Protams, tas ir saistīts ar risku. Galu galā jāseko pēddzinim. Un viņš, šķiet, ir pieredzējis profesionālis. Taču nedrīkst palaist garām tik svarīgu pavedienu. Var būt, ka tā ir mana pēdējā iespēja. Turklāt izskatās, ka šobrīd vīrietis ir diezgan izklaidīgs.

Aomame aizsteidzās uz guļamistabu, izņēma no skapja atvilktnes Heckler & Koch pistoli. Noņēma drošinātāju, ieslidināja stobrā lodi, atkal uzlika drošinātāju. Aizbāza pistoli aiz džinsu jostas mugurpusē. Atgriezās uz balkona. Fukusukes galva aizvien vēl sēdēja tajā pašā pozā, vērās debesīs. Šķībā galva nemaz nepakustējās. Viena debess stūrīša vērošana bija pilnībā pārņēmusi viņu savā varā. Aomame šo noskaņojumu labi saprata. Tas tik tiešām var cilvēku pārņemt savā varā.

Aomame atgriezās dzīvoklī, uzvilka dūnu jaku un uzlika galvā beisbola cepuri. Uzlika neuzkrītošas brilles melnā ietvarā. Tās diezgan stipri izmainīja iespaidu par seju. Aptina ap kaklu pelēku šalli. Iebāza kabatā maku un dzīvokļa atslēgas. Noskrēja lejā pa kāpnēm, izgāja pa namdurvīm. Sporta kurpes bez skaņas mina asfaltu. Viņa tik sen nebija sajutusi zem kājām stabilu, cietu zemi, un tas viņu uzmundrināja.

Ejot pa ielu, viņa pārliecinājās, ka Fukusukes galva joprojām ir turpat. Pēc saules rieta temperatūra kritās, bet vēja joprojām nebija. Aukstums pat šķita patīkams. Aomame pārvietojās klusi, elpa kā balts mākonītis cēlās gaisā, viņa it kā tāpat vien nogāja garām parka ieejai. Fukusukes galva pat nepagriezās uz viņas pusi. Viņa skatiens no slidkalniņa augšas joprojām bija pievērsts debesim. Aomame to nevarēja saredzēt, bet bija skaidrs, ka viņa acu priekšā ir divi mēneši lielais un mazais. Tie noteikti saspiedušies cieši kopā šajās aukstajās, skaidrajās debesīs.

Viņa nogāja gar parku, tika līdz nākamajam stūrim, tur pagriezās un nāca atpakaļ. Tad paslēpās tumšajās ēnās un vēroja, kas notiek uz slidkalniņa. Sajuta pistoli pieskārāmies pie muguras. Tā bija auksta un cieta kā nāve. Un mazināja satraukumu.

Aomame nogaidīja apmēram piecas minūtes. Fukusukes galva lēni piecēlās, notrauca no mēteļa putekļus, vēlreiz pavērās debesīs, tad, it kā pieņēmis lēmumu, nokāpa lejā no slidkalniņa. Viņš iznāca no parka un devās stacijas virzienā. Patiešām, viņu izsekot nemaz nebija grūti. Svētdienas vakarā dzīvojamo namu rajonā cilvēku bija maz, un, ievērojot atbilstošu distanci, nebija jābaidās, ka viņš varētu pazust skatienam. Turklāt viņam nebija ne mazāko aizdomu, ka kāds varētu izsekot viņu. Viņš ne reizi nepaskatījās pār plecu, gāja vienmērīgā tempā. Tā, kā iet domās iegrimuši cilvēki. Tas nu gan ir ironiski, Aomame nodomāja. Pēddziņa vājais punkts ir neiedomāties, ka arī viņu kāds varētu izsekot.

Pēc brīža kļuva skaidrs, ka Fukusukes galva tomēr nedodas uz Koendži staciju. Aomame, izmantojot dzīvoklī noliktās Tokijas divdesmit trīs rajonu kartes, bija rūpīgi izpētījusi dzīvokļu nama apkārtni. Bija ielāgojusi visu vietējo teritoriju, lai krīzes situācijā zinātu, kurp doties. "Iāpēc saprata, ka sākumā Fukusukes galva soļo stacijas virzienā, bet tad nogriežas uz citu pusi. Turklāt viņa pamanīja, ka vīrietis apkārtni nepārzina. Viņš pāris reižu apstājās uz ielu stūriem, nedroši skatījās apkārt, pārbaudīja adreses uz plāksnītēm pie telefonu stabiem. Viņam šī apkārtne bija sveša.

Beidzot Fukusukes galva pielika soli. It kā atgriezies pazīstamā teritorijā, Aomame nodomāja. Viņš nogāja gar rajona skolu, iegriezās šaurākā ielā un iegāja trīsstāvu dzīvokļu namā.

Pēc tam kad vīrietis bija pazudis namā, Aomame nogaidīja piecas minūtes. Nebūtu labi saskrieties ar viņu gaitenī. Virs ieejas bija betona pārkare, apaļa spuldze izstaroja pār apkārtni dzeltenīgu gaismu. Nekur nemanīja plāksnīti ar nama nosaukumu. Varbūt namam vispār nav nosaukuma, tas izskatījās celts pirms laba laika. Viņa iegaumēja uz plāksnītes pie tuvējā telefona staba norādīto adresi.

Kad piecas minūtes bija pagājušas, Aomame devās uz nama ieeju. Viņa ātri izgāja cauri dzeltenīgajai gaismai, atvēra ieejas durvis. Nelielajā priekštelpā neviena nebija. Tukša, nelaipna telpa. Pie griestiem sīca dienasgaismas spuldze. Kaut kur skanēja televizors. Tāpat arī varēja dzirdēt, kā mazs bērns spalgā balsī kaut ko pieprasa mammai.

Aomame izņēma no dūnu jakas kabatas sava dzīvokļa atslēgu un, viegli šūpodama to rokā, lai gadījumā, ja viņu kāds ieraudzītu, tas nodomātu, ka viņa te dzīvo, apstājās izpētīt vārdus uz pastkastītēm, starp viņiem varbūt ir arī tā Fukusukes galvas vārds. Viņa ne uz ko īpašu necerēja, taču bija vērts pārbaudīt. Dzīvokļu nams bija neliels, iemītnieku nebija pārāk daudz. Brīdī, kad uz vienas no pastkastītēm Aomame ieraudzīja vārdu "Kavana", apkārt viss apklusa.

Aomame stāvēja pie pastkastītēm kā pārakmeņojusies. Gaiss kļuva tik ļoti retināts, ka bija grūti elpot. Viņas lūpas viegli pavērās un sāka trīcēt. Tikmēr laiks gāja. Viņa pati saprata, cik tas bija muļķīgi un bīstami. Fukusukes galva bija kaut kur tepat tuvumā. Varbūt tūdaļ parādīsies gaitenī. Taču viņa nespēja atrauties no šīm pastkastītēm. Mazā plāksnīte ar uzrakstu "Kavana" bija sastindzinājusi viņas prāta spējas, sasaldējusi ķermeni.

Protams, viņa nevarēja būt pārliecināta par to, ka šis "Kavana" patiešām ir Tengo Kavana. "Kavana" nebija pārāk izplatīts, parasts uzvārds, bet arī ne tik reti sastopams kā "Aomame". Taču Fukusukes galva, tā viņa pieņēma, bija kaut kādā veidā saistīts ar Tengo, un tāpēc bija ļoti liela varbūtība, ka šis ir Tengo Kavana. Dzīvokļa numurs bija trīssimt trīs. Tieši tāds pats kā viņas dzīvoklim.

Ko iesākt? Aomame stipri iekoda lūpā. Domas griezās uz riņķi vien. Izeju nekur nemanīja. Ko iesākt? Taču nevarēja arī mūžīgi stāvēt te, pie pastkastītēm. Aomame izlēma un uzkāpa pa nemīlīgajām betona kāpnēm uz trešo stāvu. Šur un tur gadu gaitā kāpņu grīda bija ieplaisājusi. Sporta kurpes sacēla asu troksni.

Tad Aomame jau stāvēja pie trīssimt trešā dzīvokļa. Parastas metāla durvis, vārda norādes nodalījumā ielikta kartīte ar uzvārdu "Kavana". Tikai uzvārds. Abi hieroglifi izskatījās tik strupi un nedzīvi. Un vienlaikus tie slēpa dziļu mīklu. Aomame stāvēja un vērīgi ieklausījās. Sasprindzinājusi visas maņas. Taču viņpus durvīm nedzirdēja ne skaņu. Tāpat ari nevarēja saprast, vai dzīvoklī gaisma deg vai ne. Pie durvīm bija ierīkots zvans. Aomame vilcinājās. Viņa iekoda lūpā un domāja. Vai zvanīt?

Bet varbūt šīs ir viltīgi ierīkotas lamatas? Dzīvoklī paslēpies Fukusukes lellis, kā ļauns punduris draudīgi smaidīdams, gaida mani. Speciāli izrādījās uz slidkalniņa, lai atvilinātu mani šurp, nolēmis mani sagūstīt. Viņš ne tikai zina, ka es meklēju Tengo, bet ari izmanto to kā ēsmu. Zemisks un viltīgs vīrietis. Un zina manu vājo vietu. Patiešām, citas iespējas piespiest mani atvērt dzīvokļa durvis no iekšpuses nav.

Aomame, pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, izvilka no džinsiem pistoli. Noņēma drošinātāju un iebāza pistoli dūnu jakas kabatā gatavu tūlītējai lietošanai. Cieši saņēma labajā rokā, uzlika rādītājpirkstu uz gaiļa. Tad ar kreisās rokas īkšķi nospieda zvana pogu.

Zvans atbalsojās dzīvoklī. Lēnas zvana skaņas. Pavisam nepieskaņotas viņas sirds straujajam ritmam. Aomame, cieši sažņaugusi pistoli, gaidīja, kad atvērsies durvis. Taču durvis neatvērās. Nebija ne zīmes, ka kāds novērotu viņu pa durvju actiņu. Mazliet nogaidījusi, viņa atkal nospieda zvana pogu. Atkal noskanēja zvans. Tik skaļi, ka visi cilvēki Suginami kvartālā noteikti sāka ieklausīties. Aomames labā roka, turot pistoli, mazliet svīda. Tomēr neviens neatsaucās.

Jāpazūd no šejienes. Kavanas kunga no trīssimt trešā dzīvokļa, lai kas viņš būtu, nav mājās. Turklāt Fukusukes lellis ir nolīdis tepat kaut kur šajā namā. Ilgāk te uzturēties būtu bīstami. Viņa steigšus nokāpa pa kāpnēm, vēlreiz garāmejot uzmeta skatienu pastkastītēm un izgāja ārā no nama. Noliekusi galvu, šķērsoja dzelteni izgaismoto laukumiņu, tad izgāja uz ielas. Paskatījās atpakaļ, pārliecinājās, ka neviens neseko.

Bija par daudz ko jāpadomā. Un tikpat daudz kas jāizlemj. Viņa sataustīja kabatā pistoles drošinātāju un uzlika to atpakaļ. Nomaļākā vietā pārlika pistoli atpakaļ aiz džinsu jostas. Nesadomājies par daudz, Aomame pati sev teica. Nesaceries par daudz. Varbūt tas iemītnieks "Kavana" ir Tengo. Bet varbūt nav. Tiklīdz piedzimst cerība, sirds sāk rīkoties pati uz savu roku. Un, kad šī cerība zūd, cilvēks jūtas vīlies, un vilšanās izraisa bezspēcības izjūtu. Dvēselē ienāk tukšums, modrība mazinās. Un šobrīd man tas ir visbīstamāk.

Nav skaidrs, cik daudz īstenībā Fukusukes galva zina. Taču patiesā problēma ir tā, ka viņš tuvojas. Pienācis tik tuvu, ka varētu pastiept roku un sagrābt. Man jānocietina sirds, es nedrīkstu zaudēt uzmanību. Tas vīrietis ir profesionālis, kas nepieļaus nevērību. Vissīkākā kļūda var izrādīties man liktenīga. Pirmām kārtām man jāturas tālāk no tā vecā dzīvokļu nama. Viņš slēpjas kaut kur tajā mājā un kaļ plānus, kā mani noķert. Kā indīgs zirneklis asinssūcējs tumsā auž tīklu.

Aomame atgriezās mājās ar stingru apņemšanos. Bija tikai viens ceļš.

Šoreiz viņa uzspieda Tamaru numuru līdz galam. Ļāva nozvanīt divpadsmit reizes, tad nolika klausuli. Noņēma cepuri, novilka mēteli, nolika pistoli skapja atvilktnē, izdzēra divas glāzes ūdens. Ielēja katliņā ūdeni un sasildīja to tējai. Pa aizkara spraugu paskatījās uz parku pāri ielai, pārliecinājās, ka tur neviena nav. Nostājās vannas istabā pie spoguļa, saķemmēja matus. Tik un tā pirksti likās stīvi. Spriedze nemazinājās. Kad viņa lēja ūdeni tējkannā, iezvanījās telefons. Zvanītājs, protams, bija Tamaru.

-     Es pirms brīža redzēju Fukusukes galvu, Aomame sacīja.

Klusums.

-     Pirms brīža redzēju tas nozīmē, ka tagad viņa tur vairs nav?

-    Jā, Aomame atteica. Pirms brīža bija parkā pie mājas. Tagad tur vairs nav.

-     Pirms brīža tas ir tieši pirms cik ilga laika?

-    Apmēram pirms četrdesmit minūtēm.

-    Un kāpēc jūs man nezvanījāt pirms četrdesmit minūtēm?

-     Man vajadzēja uzreiz viņam sekot, nebija laika.

Tamaru ļoti lēni izelpoja, it kā ar varu izspiestu gaisu

no plaušām.

-     Sekot viņam?

-     Negribēju izlaist viņu no acīm.

-     Es laikam teicu, ka nekad nedrīkst iet ārā.

Aomame apdomīgi izvēlējās vārdus.

-     Bet es nevaru sēdēt un noskatīties, ka man tuvojas briesmas. Pat ja es būtu jums piezvanījusi, jūs nevarētu uzreiz te ierasties. Vai ne?

Tamaru izgrūda dziļu rīkles skaņu.

-    Tātad jūs izsekojāt Fukusukes galvu?

-     Izskatījās, viņš nepamanīja, ka viņam seko.

-     Profesionālis var tā izlikties, Tamaru sacīja.

Tamaru bija taisnība. Varbūt tas patiešām bija viņai izlikts slazds. Taču Tamaru viņa negribēja to atzīt.

-    Jūs, protams, to spētu. Taču, cik es varu spriest pēc redzētā, Fukusukes galva tādu līmeni nav sasniedzis. Varbūt viņš ir prasmīgs, bet ne tāds kā jūs.

-    Varbūt viņam bija aizmugure?

-     Nē, tur nav nekādu šaubu viņš bija viens pats.

Tamaru brīdi klusēja.

-     Nu labi. Noskaidrojāt, kurp viņš devās?

Aomame nosauca Tamaru dzīvokļu nama adresi, izstāstīja, kā tas izskatās. Pateica, ka dzīvokļa numuru nezina. Tamaru to visu pierakstīja. Viņš uzdeva pāris jautājumu, un Aomame precīzi atbildēja.

-Jūs teicāt, ka pamanījāt viņu parkā pāri ielai? Tamaru sacīja. -Jā-

-     Ko viņš darīja parkā?

Aomame paskaidroja. Vīrietis sēdējis slidkalniņa pašā augšā un ilgi vēries naksnīgajās debesīs. Divus mēnešus gan ne ar vārdu nepieminēja.

-    Vērās debesīs? Tamaru vaicāja. Klausulē varēja dzirdēt, kā viņa prāts uzņem apgriezienus. Debesīs tieši ko viņš tur vēroja? Mēnesi, zvaigznes?

-     Apmēram tā.

-    Un viņš tā sēdēja visiem redzamā vietā uz slidkalniņa? -Jā-

-    Jums tas nešķiet dīvaini? Tamaru jautāja cietā un sausā balsī. Tā atgādināja tuksneša augu, kas var izdzīvot, saņēmis lietu tikai vienu dienu gadā. Tas vīrietis ir jūs izsekojis. Atradās viena soļa attālumā. Iespaidīgi. Un tad nez kāpēc sēž uz slidkalniņa un laiski vēro naksnīgās debesis, nemaz nepievēršot uzmanību mājai, kurā jūs dzīvojat. Neloģisks stāsts.

-    Var jau būt. Dīvains stāsts. Neloģisks. Es arī tā nodomāju. Taču, lai kā arī būtu, nevarēju viņu tā izlaist no acīm.

Tamaru nopūtās.

-     Es tik un tā domāju, ka tas bija bīstami.

Aomame klusēja.

-     Izsekošana atrisināja mīklu? Tamaru vaicāja.

-     Nē, Aomame atbildēja. Taču es kaut ko ievēroju.

-     Tas būtu?

-     Es apskatīju pastkastītes gaitenī. Trešajā stāvā dzīvo kāds Kavana.

-     Un?

-     Vai jūs zināt šīsvasaras bestselleru "Gaisa kūniņa"?

-     Pat es lasu avīzes. Autore, Eriko Fukada, bija "Pirmsākumu" ticīgā meita. Pazuda bez vēsts, bija pat aizdomas, ka organizācija viņu nolaupījusi. Policija uzsāka izmeklēšanu. Grāmatu gan neesmu lasījis.

-     Eriko Fukada nav vienkārši kāda ticīgā meita. Viņas tēvs bija "Pirmsākumu" vadonis. Tātad tas vīrietis, kuru es aizsūtīju uz viņu pusi. Savukārt Tengo Kavana ir cilvēks, kuru redaktors noalgoja kā ghost writer, viņš romānu būtiski pārstrādāja. Patiesībā romāns ir viņu abu kopdarbs.

Iestājās ilgs klusums. Pietiktu laika pāriet pāri garai, šaurai istabai, paņemt vārdnīcu, kaut ko noskaidrot un atgriezties atpakaļ. Pēc tam Tamaru ierunājās:

-    Tomēr nav pierādījumu, ka Kavana no dzīvokļu nama ir tas pats Tengo Kavana?

-    Šobrīd nav, Aomame apstiprināja. Taču, ja tas būtu viņš, stāstā parādītos zināma loģika.

-     Kaut kādi fragmenti sāk sabīdīties, Tamaru noteica. Bet kā jūs zināt, ka Tengo Kavana bija "Gaisa kūniņas" ghost writer? Diez vai to publiskoja. Ja to uzzinātu pasaule, izvērstos liels skandāls.

-    Vadonis pats man to pateica. Atklāja tieši pirms nāves.

Tamaru balss kļuva par pakāpi vēsāka.

-Jums vajadzēja to man izstāstīt agrāk. Jums tā nešķiet?

-    Tobrīd es nedomāju, ka tas ir tik svarīgi.

Atkal brīdi valdīja klusums. Aomame nezināja, ko Tamaru šajā klusumā domā. Taču viņa zināja, ka Tamaru necieš taisnošanos.

-     Nu labi, viņš beidzot sacīja. Lai paliek, runāsim īsāk. Jūs gribat teikt, ka tas Fukusukes galva "nomērķēja" uz Tengo Kavanu un sekoja viņam. Un šis pavediens aizveda viņu līdz jūsu dzīvesvietai?

-     Domāju, ka tā varētu būt.

-     Es īsti nesaprotu, Tamaru sacīja. Kādā veidā tas Tengo Kavana izrādījās ar jums saistīts pavediens? Jūs taču neesat nekādi saistīti? Izņemot faktu, ka jūs nokārtojāt to lietu ar Eriko Fukadas tēvu, bet viņš strādāja kā Eriko Fukadas romāna ghost writer.

-     Ir saistība, Aomame neizteiksmīgā balsī noteica.

-     Tātad jūs un Tengo Kavana esat tieši saistīti?

-     Mēs ar Tengo Kavanu kādreiz pamatskolā mācījāmies vienā klasē. Turklāt es domāju, ka mana gaidāmā bērna tēvs, visticamāk, ir viņš. Kā lai saka, tas ir ļoti personiski.

Klausulē varēja dzirdēt, kā pildspalvas gals sitas pret galdu. Nevienu citu skaņu nedzirdēja.

-     Personiska lieta, Tamaru noteica tādā balsī, it kā dārzā uz plakana akmens būtu ieraudzījis kaut kādu mošķi.

-     Piedodiet, Aomame sacīja.

-    Skaidrs, Tā ir ļoti personiska lieta. Es neko vairāk nejautāšu, Tamaru teica. Bet ko konkrēti jūs gribat no manis?

-    Es pirmām kārtām gribētu zināt, vai tas īrnieks Kavana patiešām ir Tengo Kavana. Ja būtu iespējams, es pati to noskaidrotu. Bet šobrīd man būtu pārāk bīstami tuvoties tam namam.

-     Lieki teikt.

-    Un tas Fukusukes galva ir nolīdis kaut kur tajā namā, kaut ko perina. Ja viņš jau ir man tuvu uz pēdām, tad kaut kas ir jādara.

-   Viņš jau ir noskaidrojis, ka jūs un kundze esat saistītas. Savācis visus šos pavedienus kopā. Mēs, protams, nevaram nelikties par viņu ne zinis.

-     Man ir vēl viens lūgums, Aomame teica.

-     Sakiet vien.

-   Ja tas patiešām ir Tengo Kavana, es gribētu noskaidrot, kādas briesmas viņam draud. Jo, ja šīs briesmas ir nenovēršamas, es stāšos viņa vietā.

Tamaru atkal brīdi klusēja. Nu vairs neskanēja arī pildspalvas klaudzināšana. Nevienas skaņas. Viņš bija iegrimis mēmā pārdomu pasaulē.

-     Ar diviem pirmajiem uzdevumiem, šķiet, es kā nebūt tikšu galā, Tamaru sacīja. Tas ir mans darbs. Par trešo gan neko neteikšu. Tas saistīts ar pārāk personiskām lietām, un es daudz ko no tā nesaprotu. Turklāt nav vienkārši uzreiz kārtot tris lietas. Vai nu tas patīk, vai ne, tādā gadījumā jānosaka prioritātes.

-    Lai būtu. Rīkojieties saskaņā ar savām prioritātēm. Taču vienu gan paturiet prātā. Kamēr es esmu dzīva, man noteikti vēlreiz jāsatiek Tengo. Man ir viņam kas sakāms.

-     Paturēšu, Tamaru noteica. Ja atradīšu prātā kādu brīvu vietu.

-     Paldies, Aomame sacīja.

-    Man vajadzēs ziņot augstākstāvošajiem par to, ko man tagad izstāstījāt. Savāda lieta. Es nevaru rīkoties patvaļīgi. Ar to arī beigsim sarunu. Ārā vairs neejiet. Ieslēdzieties dzīvokli. Ejot ārā, varat iekulties nepatikšanās. Varbūt jau esat iekūlusies.

-    Man tomēr izdevās noskaidrot šādus tādus faktus par viņu.

-     Ir jau labi, Tamaru rezignēti noteica. Cik varēju spriest no stāstītā, jūs bijāt uzmanīga. Tam es piekritu. Taču nedrīkst zaudēt piesardzību. Tas tips kaut ko perina, mēs pagaidām skaidri nezinām ko. Un šajā situācijā jāpieņem, ka aiz viņa stāv kāda organizācija. Vai jums vēl ir tā manta, ko es iedevu?

-    Protams.

-    To tagad vajadzētu turēt pa rokai.

-    Tā arī darīšu.

Pēc brīža Tamaru nolika klausuli.

Aomame iegremdējās karstā vannā, ilgi sildījās un domāja par Tengo. Par Tengo, kurš, iespējams, mīt vienā tā vecā nama dzīvoklī. Iedomājās nemīlīgās metāla durvis, kartīti ar vārdu "Kavana". Nezin, kāds dzīvoklis ir aiz tām durvīm, kādu dzīvi tur dzīvo Tengo.

Siltajā ūdenī viņa pieskārās savām krūtīm, lēni tās noglāstīja. Krūšu galiņi bija kļuvuši lielāki un tvirtāki. Un jutīgāki. Aomame iztēlojās, ka tās ir Tengo plaukstas. Iedomājās viņa lielās, platās plaukstas. Spēcīgas, bet maigas. Abas krūtis iegultu viņam plaukstās. Viņa izjustu dziļu prieku un mieru. Tad Aomame pamanīja, ka krūtis kļuvušas nedaudz lielākas. Tas laikam grūtniecības dēļ. Bet varbūt tās vienkārši kļuvušas lielākas un tam nav nekāda sakara ar grūtniecību. Viens posms manā pārtapšanā.

Viņa piespieda roku pie vēdera. Tas vēl nebija pārāk apaļš. Un arī nelabums no rītiem nemocīja. Taču tur iekšā slēpjas maziņais. Viņa to zināja. Tad viņa pēkšņi iedomājās: tie varbūt nemaz negrib manu dzīvību, bet grib dabūt to manu maziņo. Atriebjoties man par vadoņa nāvi, grib to atņemt. Iedomājusies par to, Aomame notrīcēja. Noteikti jāsatiek Tengo. Aomame vēlreiz to apņēmās. Kopīgiem spēkiem jāsargā tas mans maziņais. Man līdz šim dzīvē atņemts tik daudz kas dārgs, bet šo te es nevienam neatdošu.

Aomame iekārtojās gultā un brīdi lasīja grāmatu. Taču miegs nenāca. Viņa aizvēra grāmatu un saritinājās, sargājot vēderu. Piespieda vaigu pie spilvena un iedomājās ziemas mēnesi debesīs virs parka. Un tad mazo, zaļo mēnesīti tam līdzās. Mother un daughter. Abas mēnesnīcas sajaukušās nolīst pār gobas kailajiem zariem. Tamaru tagad noteikti sācis kalt plānus situācijas atrisināšanai. Domas darbojas ar pilnu jaudu. Aomame viņu iztēlojās sarauktām uzacīm, ar pildspalvas galu bungojam pa galdu. Drīz vien miegs, laikam šī monotonā, nepārtrauktā ritma atvests, ietina viņu kā sega.

21. NODAĻA Tengo kaut kur savā prātā

Iezvanījās telefons. Modinātāja cipari vēstīja, ka ir četras minūtes pāri diviem. Četras minūtes pāri diviem naktī uz pirmdienu. Visapkārt, protams, pilnīga tumsa, un Tengo gulēja dziļā miegā. Rāmo miegu neviens sapnis netraucēja.

Vispirms viņam ienāca prātā, ka zvanītāja ir Fukaeri. Tādā neiedomājamā diennakts stundā varēja zvanīt tikai viņa. Pēc tam domās pazibēja Komacu seja. Ari viņa attiecības ar laiku nebija pārāk praktiskas. Taču zvans neizklausījās pēc Komacu. Tas bija daudz uzstājīgāks, daudz lietišķāks. Turklāt viņš ar Komacu pirms pāris stundām bija ticies.

Bija izvēle nelikties par šo zvanu ne zinis un gulēt vien tālāk. Tengo tā arī gribēja darīt. Taču telefona zvans šo izvēles iespēju pilnībā sagrāva. Zvanīja neapstājies. Varbūt tā turpinātos līdz rītausmai. Tengo izlīda no gultas, apdauzījis pret kaut ko kāju, un pacēla klausuli.

Hallo, viņš stīvu mēli nomurmināja. Likās, ka galvā smadzeņu vietā sabāzti saldēti salāti. Kaut kur taču atrodas cilvēki, kas nezina, ka salātus nedrīkst saldēt. Sasaldēti tie zaudē kraukšķīgumu. Un tā, visticamāk, ir salātu vislabākā īpašība.

Klausulē varēja dzirdēt, kā pūš vējš. Vējš, kas sabužina spalviņas skaistam briedim, kurš pieliecies dzer no skaidra strauta. Taču tas nebija nekāds vējš. Aparāts pastiprināja kāda cilvēka elpu.

-    Hallo, hallo, Tengo atkārtoja. Kāds muļķojas. Vai varbūt slikts savienojums.

-     Hallo, kāds sacīja. Agrāk nedzirdēta sievietes balss. Fukaeri tā nebija. Arī par Tengo vecākā draudzene ne.

-     Es klausos, Tengo sacīja. Te Kavana.

-    Tengo, sieviete teica. Nu tad beidzot saruna iegrozījās paredzamās sliedēs. Taču viņš joprojām nesaprata, kas ir zvanītāja.

-     Kas zvana?

-     Kumi Adači, viņa sacīja.

-    A, tā esi tu, Tengo atbildēja. Jaunā medmāsiņa, kuras dzīvoklī varēja saklausīt pūci ūjinām.

-     Gulējāt?

-    Jā, Tengo noteica. Un tu?

Bezjēdzīgs jautājums. Guļošs cilvēks pa telefonu nezvana. Kāpēc viņš pateica tādu muļķību? Tik tiešām, pilna galva ar saldētiem salātiem.

-      Es esmu darbā, viņa sacīja. Pēc tam noklepojās. Redziet, Kavanas kungs tikko nomira.

-     Kavanas kungs nomira, Tengo, īsti labi nesapratis, atkārtoja. Vai tiešām kāds viņam pavēsta par paša nāvi?

-    Tengo tēva kunga sirds apstājusies, Kumi Adači pārfrāzēja.

Tengo bez īpašas jēgas pārlika klausuli no labās rokas kreisajā.

-     Sirds apstājusies, viņš atkal atkārtoja.

-    Es atpūtas istabā snaudu, bija pāri vieniem, kad atskanēja izsaukuma zvans. No jūsu tēva istabas. Nodomāju, ka tas gan ir savādi, tēva kungs visu laiku bija bez samaņas, viņš pats nevarēja zvana pogu nospiest. Tik un tā uzreiz gāju skatīties. Kad aizgāju tur, viņš vairs neelpoja. Viņa sirds bija apstājusies. Pamodināju dežūrārstu, mēģinājām reanimēt, bet bija par vēlu.

-    Tad iznāk, ka tēvs tomēr nospieda zvana pogu?

-     Laikam. Neviens cits nevarēja to izdarīt.

-     Nāves iemesls? Tengo pavaicāja.

-    Par to es neko nemācēšu teikt. Taču izskatījās, ka viņš nav mocījies. Seja bija pavisam mierīga. Kā lai to pasaka kā lapa, kas rudens sākumā bezvēja dienā nokrīt no koka. Tāda sajūta. Laikam nepiedienīgi tā runāt.

-    Tur nekā nepiedienīga nav, Tengo atteica. Es domāju, ka tas bija labi.

-     Tengo, vai jūs šodien atbrauksiet?

-     Domāju, ka jā. No pirmdienas vajadzēja atsākt strādāt privātskolā, taču tēva nāves gadījumā to varēs atlikt. Braukšu ar agrāko ekspresi. Es varētu būt klāt pirms desmitiem.

-     Tas būtu labi. Visādas praktiskas lietas jākārto.

-     Praktiskas lietas, Tengo sacīja. Vai man kaut kas konkrēti jāsagatavo?

-    Tengo, vai jūs esat vienīgais Kavanas kunga tuvinieks?

-    Tā laikam būs.

-    Jā, pirmām kārtām paņemiet līdzi savu reģistrēto zīmogu. Iespējams, to vajadzēs. Un vai jums ir zīmoga nospieduma apliecināta kopija?

-    Vajadzētu būt.

-    Katram gadījumam paņemiet ari to. Neko citu laikam nevajadzēs. Tēva kungs pats jau par visu ir parūpējies.

-     Par visu parūpējies?

-Jā, vēl tajā laikā, kad bija pie apziņas, viņš deva sīkus norādījumus par visu naudu bērēm, kādās drēbēs viņu guldināt zārkā, ko darīt ar pīšļiem. Viņš bija ļoti rūpīgs cilvēks, lietišķs, tā varētu teikt.

-    Tāds viņš bija, Tengo atbildēja, ar pirkstiem berzēdams deniņus.

-    Mana dežūra beigsies septiņos no rīta, tad es došos uz mājām gulēt. Bet māsiņa Tamura un māsiņa Omura no rīta būs darbā, viņas tad visu sīki un smalki izskaidros.

Māsiņa Tamura bija pusmūža medmāsa ar brillēm, bet māsiņa Omura nēsāja matos iespraustu pildspalvu.

-     Liels paldies par rūpēm, Tengo sacīja.

-    Nav par ko, Kumi Adači atteica. Tad, it kā attapusies, piebilda: Es izsaku savu līdzjūtību.

-     Paldies, Tengo atbildēja.

Miegs vairs nenāca, tāpēc Tengo uzvārīja ūdeni, pagatavoja kafiju un izdzēra. Domas nedaudz sakārtojās. Sagribējās ēst, no ledusskapī atrastā viņš pagatavoja sviestmaizi ar tomātiem un sieru un apēda. Nejuta nekādu garšu, it kā ēstu tumsā. Pēc tam paņēma vilcienu sarakstu un apskatījās eksprešu Tatejamas virzienā atiešanas laikus. Tikai pirms divām dienām, sestdien, atbraucis no kaķu pilsētas, un jau atkal tur jāatgriežas. Šoreiz laikam vajadzēs tur palikt vienu vai divas naktis.

Kad pulkstenis rādīja četri, Tengo vannas istabā nomazgāja seju un noskuvās. Ar ķemmi mēģināja pieglaust nepaklausīgos, sacēlušos matus. Tomēr tas neizdevās.

Tēva nāve Tengo īpaši nesatrieca. Viņš bija pavadījis divas nedēļas pie bezsamaņā esošā tēva. Pa to laiku bija skaidri sapratis, ka tēvs pats ir pagriezies uz nāves pusi. Tas izklausījās dīvaini, taču izskatījās, ka tēvs pats bija tā izlēmis, izslēdzis slēdzi un ieslīdējis komas stāvoklī. Arī ārsti nebija noskaidrojuši šīs komas iemeslu. Taču Tengo gan to saprata. Tēvs bija nolēmis mirt. Vai arī zaudējis gribu dzīvot tālāk.

Aizņemoties Kumi Adači izteicienu "kā koka lapa" izdzēsis apziņas gaismu, aizvēris visu maņu durvis ciet un gaidīja gadalaiku maiņu.

No Čikuras stacijas viņš brauca ar taksometru un pansionātā pie jūras ieradās pusvienpadsmitos. Bija tikpat rāma ziemas sākuma diena kā vakar, svētdienā. Siltie saules stari kā atlīdzinādami sildīja sauso zālienu. Iepriekš nemanīts trīskrāsains kaķis sildījās saulē, lēni un rūpīgi laizīdams kažoku. Gaitenī viņu sagaidīja medmāsas Tamura un Omura. Abas klusi izteica viņam līdzjūtību. Tengo pateicās.

Tēva līķis bija novietots nelielā, neuzkrītošā istabā pansionāta nomaļā stūri. Māsiņa Tamura aizveda Tengo uz turieni. Tēvs bija noguldīts uz slimnieku pārvietošanas ratiem, pārsegts ar baltu palagu. Istaba bija četrkantaina, bez logiem, pie griestiem piekārtā lampa baltās sienas izgaismoja vēl baltākas. Uz plaukta, augstumā līdz viduklim, bija nolikta stikla vāze ar trim baltām krizantēmām. Puķes droši vien tur ienestas šodien. Pie sienas apaļš pulkstenis. Noputējis, vecs pulkstenis. Taču rādīja pareizu laiku. Varbūt tam bija pienākums būt par liecinieku kaut kam. Nekādu citu mēbeļu vai rotājumu istabā nebija. Daudzi veci cilvēki tāpat bija te klusējot ienākuši un klusējot no šejienes aizgājuši. Istaba bija lietišķa, bet tajā varēja jaust ari kaut kādu svarīgu vēsti.

Tēva seja bija tāda pati, kā viņam dzīvam esot. Pat tuvāk paskatoties, nelikās, ka viņš būtu miris. Sejas krāsa bija dabiska, kāds laikam bija viņu ari rūpīgi noskuvis, jo zods un virslūpa bija gludi. Šobrīd nebija redzama liela atšķirība starp gulēšanu dziļā bezsamaņā un dzīvības zaudēšanu. Tikai sistēmu caurulītes un katetri bija pazuduši. Bet pēc pāris dienām sāksies sairšanas process. Un tad parādīsies milzīga atšķirība starp dzīvību un nāvi. Taču, protams, līdz tam brīdim līķis jau būs kremēts.

Atnāca ārsts, ar kuru Tengo jau iepriekš vairākkārt bija runājis, vispirms izteica līdzjūtību, tad izklāstīja ar tēva nāvi saistītos apstākļus. Lai ari viņš runāja laipni un nesteidzīgi, viņa paskaidrojumi nozīmēja tikai vienu "nāves cēlonis nav zināms". Bija veikti dažādi izmeklējumi, bet nekāda vaina tēvam netika atrasta. Gluži pretēji, izmeklējumu rezultāti liecinājuši, ka tēvam bijusi laba veselība. Tā arī neviena diagnoze nebija noteikta. Viņš bija iegrimis komā (iemesls tā ari netika noskaidrots), un ķermeņa funkcijas pakāpeniski, neatgriezeniski degradējušās. Un, kad šajā degradācijā tiek pārkāpta noteikta robeža, uzturēt dzīvību jau kļūst grūti, un tad tēvs neizbēgami bija pārcēlies mirušo valstībā. To bija viegli izstāstīt un viegli saprast, taču ārstam kā profesionālim bija palikuši neatbildēti jautājumi. Viņš nespēja noteikt vienu konkrētu nāves iemeslu. Vistuvākais izskaidrojums būtu vecuma nespēks, tomēr Tengo tēvam bija tikai pāri par sešdesmit, šādai diagnozei viņš bija pārāk jauns.

-     Es esmu atbildīgais ārsts, un man jāizraksta miršanas apliecība, ārsts mulsdams sacīja. Domāju, ka varētu rakstīt "ilgstošas komas izraisīta sirds mazspēja". Vai tas jums būtu pieņemami?

-   Taču patiesībā tēva nāves cēlonis nav "ilgstošas komas izraisīta sirds mazspēja"? Vai tā? Tengo vaicāja.

Ārsts izskatījās nedaudz apmulsis.

-    Redziet, ar sirdi viņam līdz pēdējam brīdim nebija nekādu problēmu.

-     Un arī nevienā citā orgānā nekādas vainas neatrada?

-    Tā gan, ārsts negribīgi atzina.

-     Taču miršanas apliecībai nepieciešams skaidrs nāves cēlonis?

-    Tā ir.

-    Es no profesionālām lietām neko daudz nesaprotu, bet tagad taču viņa sirds ir apstājusies, vai ne?

-     Protams. Sirds ir apstājusies.

-    Tad jau tā ir sava veida sirds mazspēja.

Ārsts to apdomāja.

-    Jā, ja funkcionējoša sirds ir norma, tad šis stāvoklis patiešām ir mazspēja. Jums taisnība.

-    Tad tā ari, lūdzu, ierakstiet dokumentā. "Ilgstošas komas izraisīta sirds mazspēja." Tas nav svarīgi. Nekādu iebildumu nebūs.

Ārsts izskatījās atvieglots. Viņš sacīja, ka miršanas apliecība būšot gatava apmēram pusstundas laikā. Ārsts aizgāja, palika tikai briļļainā māsiņa Tamura.

-    Vai nevēlaties kādu brīdi palikt divatā ar tēvu? māsiņa Tamura vaicāja Tengo. Acīmredzot viņai tas bija jāvaicā tā bija noteikts, jautājums izklausījās ļoti lietišķs.

-    Nē, tas nebūs vajadzīgs. Paldies, Tengo atteica. Paliekot te divatā ar mirušo tēvu, viņiem nebūtu, par ko runāt. Nekā runājama nebija, vēl tēvam dzīvam esot, kur nu tagad pēkšņi kaut kas radīsies.

-     Tad dosimies kaut kur citur, parunāsim par to, kas nokārtojams. Jums nebūtu nekas pretī? māsiņa Tamura sacīja.

Māsiņa Tamura, pirms iziet no istabas, pagriezās pret Tengo tēva līķi un viegli salika kopā plaukstas. Tengo darīja tāpat. Tā cilvēki gluži dabiski izrāda cieņu mirušajam. Galu galā viņš tikko paveicis personisku varoņdarbu. Un tad abi izgāja no mazās telpas bez logiem un devās uz ēdamzāli. Tur neviena nebija. Pa lielajiem logiem dārza pusē iespīdēja spoža saules gaisma. Tengo, ienācis šajā gaismā, atviegloti nopūtās. Te nebija ne miņas no mirušajiem. Šī bija pasaule dzīvajiem. Kaut arī nedroša un nepilnīga.

Māsiņa Tamura atnesa karstu grauzdētu zaļo tēju. Abi apsēdās pie galda viens otram pretī un klusēdami dzēra tēju.

-    Vai paliksiet pa nakti? māsiņa Tamura ievaicājās.

-    Jā, es domāju palikt, tikai vēl neesmu neko rezervējis.

-    Ja vēlaties, varat palikt tajā istabā, kur uzturējās jūsu tēvs. To šobrīd neviens neizmanto. Ietaupīsiet maksu par viesnīcu. Ja jums nekas nav pretī.

-     Nē, man nekas nav pretī, Tengo nedaudz izbrīnīts sacīja. Bet vai tā drīkst darīt?

-     Nevienam nekas nav iebilstams. Ja tikai vēlaties, no mūsu puses viss ir kārtībā. Es vēlāk likšu saklāt gultu.

-     Nu tad, Tengo ķērās pie lietas, kas man tagad būtu jādara?

-    Kad būsiet no ārsta saņēmis miršanas apliecību, dodieties uz pilsētas valdi pēc kremēšanas atļaujas, pēc tam, lūdzu, nokārtojiet viņa vārda izslēgšanu no ģimenes reģistra. Tas ir vissvarīgākais. Pārējo pensijas lietas, konta īpašnieka maiņu jūs izrunāsiet ar advokātu.

-     Advokātu? Tengo izbrīnīts pārvaicāja.

-    Kavanas kungs, tas ir jūsu tēvs, visu, kas darāms pēc viņa nāves, apsprieda ar advokātu. Bet advokāts jau nav nekas īpašs. Mums te pansionātā ir daudz vecu ļaužu. Ir ari daudz rīcībnespējas gadījumu. Lai izvairītos no dažādām problēmām, piemēram, tādām kā mantojuma sadalīšana, mēs sadarbojamies ar vienu vietējo advokātu biroju. Viņi sastāda testamentus, ir kā liecinieki vajadzības gadījumā un tamlīdzīgi. Un pārāk dārgi neprasa.

-    Tēvs atstāja testamentu?

-     Par to, lūdzu, runājiet ar advokātu. Es par to nevaru neko teikt.

-     Skaidrs. Vai es varētu tuvākajā laikā ar viņu tikties?

-    Viņš atbrauks šurp šodien trijos. Es ar viņu jau sazinājos. Vai būs labi? Varbūt izskatās, ka mēs visu pārāk steidzinām, bet jūs jau ari esat aizņemts cilvēks. Sāku visu rīkot uz savu galvu.

-     Paldies jums. Tengo apbrīnoja to, cik viņa labi kārtoja lietas. Nezin kāpēc visām viņam zināmajām pusmūža sievietēm tas labi padevās.

-     Pirms tam gan noteikti aizbrauciet uz pilsētas valdi, nokārtojiet ģimenes reģistra lietas un saņemiet kremēšanas atļauju. Citādi nekur uz priekšu netikt, māsiņa Tamura sacīja.

-    Jā, bet tad jau man jābrauc uz Ičikavu. Tēva reģistrs būs Ičikavā.

Māsiņa Tamura papurināja galvu.

-    Pēc pārcelšanās jūsu tēvs pārreģistrēja juridisko adresi no Ičikavas uz šejieni, Čikuru. Teica, ka tad, kad tas laiks pienākšot, būšot mazāk klapatu.

-     Viņš bija labi sagatavojies, Tengo apjucis noteica. Tatad tēvs jau uzreiz bija sapratis, ka šeit nomirs.

-    Patiešām, māsiņa piekrita. Tādi cilvēki te nav bijuši. Visi domā, ka uzturēsies šeit tikai kādu laiku. Bet nu ja… Viņa aprāvās un, neko neteikusi, salika abas rokas kopā, it kā nepateiktais būtu saprotams bez vārdiem. Lai kā arī būtu, uz Ičikavu jums nav jābrauc.

Tengo aizveda uz tēva kādreizējo istabu. To, kurā tēvs bija pavadījis pāris pēdējos mēnešus. Gultas veļa bija noņemta, palicis tikai svītrains matracis. Vienkārša lampa uz galda, tukšajā skapī pieci drēbju pakaramie. Grāmatplauktā nebija nevienas grāmatas, arī visas pārējās mantas kaut kur aiznestas. Tengo nemaz nespēja atcerēties, kādas personiskās lietas tēvam te bijušas. Viņš nolika somu uz grīdas un pārlaida skatienu istabai.

Istabā vēl varēja sajust medikamentu smaržu, gaisā saost slimnieka elpu. Tengo atvēra logu, lai ielaistu istabā svaigu gaisu. Saules izbalinātie aizkari vējā plīvoja kā svārki, meitenei draiskojoties. Tajos noskatoties, Tengo iedomājās, cik labi būtu, ja Aomame būtu šeit un klusēdama cieši saņemtu viņa roku.

Tengo ar autobusu aizbrauca uz Čikuras pilsētas valdi, pie lodziņa parādīja miršanas apliecību, saņēma kremēšanas atļauju. Atļauts kremēt, kad pagājušas divdesmit četras stundas kopš nāves brīža. Viņš arī iesniedza pieteikumu mirušā tēva svītrošanai no ģimenes reģistra. Saņēma izziņu par to. Tas viss prasīja laiku, tomēr procedūras bija īsas un vienkāršas. Nekādu iedziļināšanos neprasīja. Gluži tāpat kā pieteikt mašīnas zādzību. Māsiņa Tamura visiem dokumentiem birojā izgatavoja trīs kopijas.

-    Pustrijos, pirms tikšanās ar advokātu, šurp atbrauks cilvēks no apbedīšanas biroja "Cerību stars", māsiņa Tamura sacīja. Atdodiet, lūdzu, viņam vienu kremēšanas atļaujas kopiju. Par visu pārējo viņš parūpēsies. Tēva kungs visu bija izrunājis un visu izlēmis. Ari atlicinājis nepieciešamos līdzekļus. Tāpēc jums nekas īpašs nav jādara. Protams, ja vien jums nav iebildumu.

Tengo atteica, ka iebildumu viņam nav.

Tēvam tikpat kā nekādu personisko mantu nebija palicis. Vecas drēbes, pāris grāmatu, tas arī viss.

-     Vai jūs gribētu paņemt kaut ko par piemiņu? Ir gan tikai radio ar modinātāju, vecs automātisks rokaspulkstenis un lasāmās brilles, māsiņa Tamura sacīja.

Tengo atteica, ka neko no tā nevēloties. Lai rīkojas ar mantām pēc saviem ieskatiem.

Tieši pustrijos ieradās atbildīgais no apbedīšanas biroja. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā un gāja klusiem soļiem. Kalsns vīrietis pāri par piecdesmit. Viņam bija gari pirksti, lielas acis, uz deguna melna, sausa kārpa. Izskatījās, ka viņš daudz laika pavada ārā, jo bija vienmērīgi nosaulojies līdz pat ausu galiem. Nezin kāpēc, bet Tengo vēl nekad nebija gadījies redzēt resnus apbedīšanas biroju darbiniekus. Šis vīrs izskaidroja Tengo visu par bēru rīkošanu. Runāja pieklājīgi, lēni. It kā gribētu norādīt, ka šādā situācijā jebkura steiga būtu lieka.

-Jūsu tēvs, vēl dzīvs būdams, pauda vēlēšanos, lai bēres būtu pēc iespējas vienkāršas. Lai viņu iezārko vienkāršā, praktiskā zārkā un tajā arī kremē. Nevēlējās ne altāri, ne ceremoniju, ne sūtru lasīšanu, ne pēcnāves vārdu, ne puķes neko no tā visa. Un arī pats savu kapu nevēlējās. Deva norādījumus, lai viņa mirstīgās atliekas apglabā tuvējā kopējā kapā. Tāpēc, gadījumā ja dēla kungam būtu kas iebilstams… Un viņš lūdzoši ieskatījās Tengo acīs.

-    Ja tēvs tā vēlējās, tad man pret to nekādu iebildumu nav, Tengo atbildēja, nenovēršot skatienu.

Darbinieks pamāja un nolaida acis.

-    Tādā gadījumā šodien būs vāķēšanas nakts, novietosim mirušo pa nakti pie mums. Tāpēc tagad nelaiķi vajadzēs pārvest. Un rīt vienos tuvējā krematorijā notiks kremēšana. Vai tā būs labi?

-     Man nekādu iebildumu nav.

-    Vai dēla kungs arī būs klāt kremēšanā?

-     Es būšu tur klāt, Tengo atbildēja.

-    Ir arī cilvēki, kas negrib tur piedalīties, tā ir briva izvēle.

-     Es būšu, Tengo sacīja.

-      Labi, darbinieks noteica acīmredzami atvieglots. Un tad vēl viena lieta. Es jau to jūsu tēva kungam, viņam vēl dzīvam esot, rādiju, saturs ir tāds pats. Vai jūs, lūdzu, varētu to apstiprināt?

Darbinieks ar garajiem, kukaiņa kājām līdzīgajiem pirkstiem izņēma no dokumentu mapes izmaksu tāmi un pasniedza to Tengo. Kaut arī Tengo neko nezināja par bērēm, tomēr tik daudz saprata, ka šīs ir no lētā gala. Viņam, protams, iebildumu nebija. Aizņēmās pildspalvu un parakstīja dokumentu.

īsi pirms trijiem ieradās advokāts. Viņš Tengo klātbūtnē brīdi apspriedās ar apbedīšanas biroja darbinieku. Divu profesionāļu saruna īsiem teikumiem. Tengo tā ari īsti nesaprata, par ko abi sprieda. Viņi bija pazīstami. Maza pilsētiņa. Te noteikti visi cits citu pazīst.

Netālu no telpas, kurā bija novietots nelaiķis, bija neuzkrītošas durvis, un sēru nama furgons piebrauca pie tām. Visi automašīnas logi, izņemot šofera, bija melni. Uz melnās automašīnas nebija ne uzrakstu, ne zīmju. Tievais darbinieks, palūdzis palīgā sirmo šoferi, pārcēla Tengo tēvu nestuvēs uz ritentiņiem un aizstūma uz mašīnu. Tajā bija iekārtoti īpaši augsti griesti un sliedītes, lai varētu viegli iestumt iekšā nestuves. Aizmugurējās durvis ar lietišķu klikšķi aizvērās, sēru nama darbinieks pagriezās pret Tengo un paklanījās, tad furgons aizbrauca. Tengo, advokāts, māsiņas Tamura un Omura, pagriezušies uz mašīnas pusi, salika kopā plaukstas.

Advokāts un Tengo iekārtojās sarunai ēdamzāles stūrī. Advokātam bija pāri par četrdesmit, pretstatā sēru nama darbiniekam viņš bija tukls. Zoda tikpat kā nebija. Kaut arī bija ziema, pieri klāja sviedri. Vasarā viņš laikam briesmīgi svīst. Pelēkais vilnas uzvalks oda pēc naftalīna. Šaura piere, virs tās melni, ļoti kupli mati. Tuklais augums un kuplie mati kaut kā nesaderēja kopā. Smagi, pietūkuši plakstiņi, šauras acis, bet tās draudzīgi mirdzēja.

Jūsu tēvs ir atstājis testamentu. Es saku "testaments", taču nekas nopietns tas nav. Ne tuvu tam, par ko raksta detektīvromānos, advokāts teica un noklepojās. Drīzāk vienkārši norādījumi. Es jums īsumā izskaidrošu tā saturu. Testamentā pirmām kārtām ir norādījumi par bērēm. Cik noprotu, sēru nama darbinieks jums jau to tikko izskaidroja, vai ne?

-    Jā, man viss ir izskaidrots. Vienkāršas bēres.

-    Ļoti labi, advokāts sacīja. Tāda bija jūsu tēva vēlēšanās. Lai viss būtu pēc iespējas vienkāršāk. Bēru izmaksas tiks segtas no īpaša rezerves fonda, ko viņš bija atlicinājis. Arī ārstēšanas un citi izdevumi tiks apmaksāti no drošības depozīta, kas tika izveidots, kad viņš pārcēlās uz šejieni. Tengo kungam nekādi finansiāli pienākumi nav jāuzņemas.

-     Viņš negribēja nevienam palikt parādā, vai ne?

-     Tieši tā. Par visu jau iepriekš ir samaksāts. Tad vēl Čikuras pasta nodaļā viņam bija krājkonts. Tas pāriet jums, Tengo, kā dēlam. Jums vajadzēs nokārtot pārrakstīšanu uz sava vārda. Vajadzēs izziņu, ka tēvs svītrots no ģimenes reģistra, un jūsu reģistra izziņu un zīmoga apliecinājumu. Jums jādodas tieši uz Čikuras pasta nodaļu un jāparaksta visi nepieciešamie dokumenti. Tas prasīs laiku. Kā zināms, Japānas bankas un pasts ir īpaši birokrātiski.

Advokāts izņēma no uzvalka kabatlakatiņu un noslaucīja sviedrus no pieres.

-    Par mantojumu tas būtu viss, kas man jums stāstāms. Ir tikai konts pasta nodaļā, jūsu tēvam nebija ne dzīvības apdrošināšanas, ne akciju, ne nekustamā īpašuma, ne dārglietu, ne antikvāru priekšmetu, nekā. Viss ļoti vienkārši un bez liekām rūpēm.

Tengo klusēdams pamāja. Tēvam tik tipiski. Bet viņam negribējās pārņemt tēva depozīta kontu, tas viņu nomāca. Viņš jutās tā, it kā būtu apsegts ar smagām, mitrām segām. Ja spētu, viņš no tā atteiktos. Taču nevarēja to teikt šim tuklajam, draudzīgajam advokātam ar kuplajiem matiem.

-    Tāpat arī jūsu tēvs man uzticēja vienu aploksni. Esmu to paņēmis līdzi un gribētu jums tagad atdot.

Liela, brūna aploksne, aizlīmēta ar līmlenti. To advokāts izņēma no melnā portfeļa un nolika uz galda.

-    Es satikos ar Kavanas kungu drīz pēc viņa pārcelšanās uz šejieni. Viņš man to uzticēja. Tolaik viņš vēl bija pie apziņas. Protams, laiku pa laikam kaut ko sajauca, tomēr varēja patstāvīgi dzīvot. Viņš man lūdza, lai pēc viņa nāves es šo aploksni nododu viņa likumīgajam mantiniekam.

-    Likumīgajam mantiniekam? Tengo, nedaudz izbrīnīts, noteica.

-     Jā, likumīgajam mantiniekam. Kurš tieši tas būtu, to jūsu tēvs nekad nepateica. Taču, konkrēti runājot, neviena cita likumīgā mantinieka, izņemot jūs, Tengo kungs, taču nav?

-     Cik man zināms ne.

-     Tādā gadījumā ņemiet. Advokāts norādīja uz aploksni. Es to nododu jums. Lūdzu, parakstieties par saņemšanu.

Tengo parakstīja dokumentu. Uz galda noliktā aploksne bija pārāk bezpersoniska un lietišķa. Ne virspusē, ne aizmugurē uz tās nekas nebija uzrakstīts.

-    Es gribētu jums kaut ko pavaicāt, Tengo sacīja advokātam. Vai tēvs kādreiz minēja vārdu Tengo Kavana, kaut vienu reizi? Vai varbūt viņš pieminēja dēlu?

Advokāts, to apdomādams, vēlreiz izņēma kabatlakatiņu un noslaucīja pieri. Tad viegli papurināja galvu.

-     Nē. Kavanas kungs parasti lietoja apzīmējumu likumīgais mantinieks. Neko citu, ne reizi. Atceros, ka toreiz man tas likās savādi.

Tengo klusēja.

Mazliet noraizējies, advokāts ierunājās:

-    Taču, izņemot jūs, Tengo kungs, neviena cita likumīgā mantinieka nav. Kavanas kungs to ļoti labi zināja. Viņš tikai sarunās nepieminēja jūsu vārdu. Vai jūs kaut kas uztrauc?

-    Nē, mani nekas īpaši neuztrauc, Tengo sacīja. Tēvs aizvien bijis mazliet dīvains.

Advokāts nomierinājies viegli pamāja ar galvu. Tad pasniedza Tengo izdrukātu jauno ģimenes reģistru.

-    Pie šādām saslimšanām, lai izvairītos no liekiem juridiskiem sarežģījumiem, es, piedodiet, vēlreiz pārbaudīju jūsu ģimenes reģistru. Saskaņā ar datiem Tengo kungs ir Kavanas kunga vienīgais dēls. Mātes kundze mirusi gadu pēc jūsu piedzimšanas. Tēvs otrreiz neapprecējās. Uzaudzināja jūs viens pats. No tēva puses gan abi vecāki, gan brāļi ir miruši. Tengo kungs tik tiešām ir Kavanas kunga vienīgais likumīgais mantinieks.

Tad advokāts piecēlās, izteica līdzjūtību un devās prom. Tengo palika tur sēžam viens un noskatījās uz galda noliktajā aploksnē. Tēvs tik tiešām bija viņa tēvs, asins saitēm saistīts, māte tik tiešām mirusi. Advokāts tā teica. Visticamāk, tā tiešām ir taisnība. Taču likās jo vairāk atklājas patiesība, jo tālāk atkāpjas realitāte. Kāpēc gan tā?

Tengo atgriezās tēva istabā, apsēdās pie galda un centās dabūt vaļā aizlīmēto aploksni. Varbūt tajā iekšā ir noslēpumu atslēga. Taču darbs nebija no vieglajiem. Ar nagiem vien līmlenti nost dabūt nevarēja. Vajadzēja šķēres vai papīrnazi, bet istabā neko tādu nemanīja. Beigu beigās aploksni izdevās dabūt vaļā, bet tajā iekšā bija vēl pāris citu aplokšņu, arī tās visas kārtīgi aizlīmētas tipiski tēvam.

Vienā no aploksnēm bija nauda piecsimttūkstoš jenu. Tieši piecdesmit jaunas desmittūkstoš jenu banknotes, rūpīgi ietītas plānā papīrā. Klāt pielikta zīmīte "Līdzekļi neparedzētiem gadījumiem". Tēva rokraksts neapšaubāmi. Sīkas, rūpīgi uzvilktas rakstu zīmes. Gadījumam, ja radušies kādi neparedzēti izdevumi. Tēvs bija paredzējis, ka viņa "likumīgajam mantiniekam" varētu nepietikt līdzekļu.

Biezākajā aploksnē bija veci avīžu izgriezumi un dažādi diplomi. Tie visi bija saistīti ar Tengo. Pamatskolas laika diploms par izciliem sasniegumiem matemātikas konkursā. Vietējā avīzē publicēts raksts par to. Fotogrāfija, kurā viņš redzams ar balvu. Mākslas darbam līdzīgs atzinības raksts par teicamām sekmēm. Vislabākie rezultāti visos priekšmetos. Un tad vēl citi viņa brīnumbērna statusa apliecinājumi. Fotogrāfija no vidusskolas laika džudo sacensībām. Tengo, plati smaidīdams, tur rokās otrās vietas ieguvēja karogu. Tas Tengo ārkārtīgi pārsteidza. Pensionējies no NHK, tēvs aizgāja no dienesta dzīvokļa, kurā bija dzīvojis, un pārcēlās uz īres dzīvokli turpat Ičikavā, līdz beidzot nonāca pansionātā Čikurā. Tik bieži vienam pašam pārvācoties, nekādu personisko mantu viņam nebija palicis. Turklāt tēva un dēla attiecības jau gadiem ilgi bija vēsas un fragmentāras. Tomēr tēvs bija rūpīgi saglabājis un visur ņēmis sev līdzi visas piemiņas lietas no Tengo "brīnumbērna" laikiem.

Vēl vienā aploksnē bija dažādi dokumenti par laiku, ko tēvs bija nostrādājis par NHK abonentmaksas iekasētāju. Pāris vienkāršu sertifikātu par gadu, kad viņš bija guvis vislabākos panākumus. Fotogrāfija, kurā viņš darbavietas ekskursijas laikā redzams kopā ar kolēģiem. Vecs personas dokuments. Apliecinājuma dokumenti par iemaksām pensiju fondā un par apdrošināšanu. Pāris kompensāciju izmaksu, nesaprotami, par ko tās maksātas. Dokumenti saistībā ar pensijas izmaksu… Tēvs bija nostrādājis NHK vairāk nekā trīsdesmit gadu, bet tik maz no tā bija palicis. Salīdzinājumā ar Tengo sasniegumiem pamatskolas laikā gandrīz nekā. Varbūt sabiedrībai varētu likties, ka tēva dzīve patiešām bijusi gandrīz nenozīmīga, bet Tengo gan tā nešķita. Tēvs bija atstājis smagu ēnu Tengo dvēselē. Un vēl krājgrāmatiņu pasta bankā.

Par tēva dzīvi pirms darba NHK šajā aploksnē nebija nekā. Gluži tā, it kā viņa dzīve būtu sākusies tikai līdz ar iestāšanos darbā NHK.

Pēdējo Tengo atvēra plānu aploksni, kurā bija tikai viena melnbalta fotogrāfija. Tikai. Nekā cita tajā nebija. Veca fotogrāfija, tā nebija izbalojusi, tomēr šķita it kā pārklāta ar plānu plēvīti, it kā izmirkuši ūdenī. Vecāki kopā ar bērnu. Tēvs un māte, un bērniņš. Cik varēja spriest jaunāks par gadu. Māte, ģērbusies kimono, gādīgi saņēmusi bērniņu. Viņai aiz muguras redzami tempļa ieejas vārti. Spriežot pēc apģērba, bija ziema. Ja reiz viņi bija atnākuši uz templi, varēja būt Jaungads. Māte bija piemiegusi acis, it kā saules apžilbināta, un smaidīja. Tēvam mugurā bija tumšs mētelis, izskatījās, ka tas viņam par lielu, pierē divas dziļas grumbas. Tās it kā pauda, ka tik lēti nevajag ticēt visam, ko redz. Mazulis izskatījās apmulsis no pasaules plašuma un aukstuma.

Jaunais vīrietis noteikti bija Tengo tēvs. Seja vēl bija jauna, tomēr saviem gadiem viņš šķita pārsteidzoši nobriedis, kalsns, iekritušām acīm. Nomaļa ciema nabadzīga zemnieka seja. Spītīgs un skeptisks. Mati viņam bija īsi apcirpti, mugura drusku uzkumpusi. Tas nevarēja būt neviens cits kā tēvs. Un mazulis tātad bija Tengo, un sieviete, kas mazuli turēja, Tengo māte. Māte bija nedaudz garāka par tēvu, staltu stāju. Izskatījās, ka tēvam ir pāri par trīsdesmit, mātei ap divdesmit.

Šo fotogrāfiju viņš, protams, redzēja pirmo reizi. Tengo nekad nebija redzējis neko ģimenes fotogrāfijai līdzīgu. Nekad nebija redzējis savas bērnības fotogrāfijas. Tēvs bija paskaidrojis, ka viņi esot bijuši nabadzīgi un nav varējuši atļauties fotoaparātu un nekādas ģimenes fotogrāfijas nav izdevies uzņemt. Tengo to pieņēma. Taču tie izrādījās meli. Fotogrāfija bija uzņemta un bija saglabājusies. Un, kaut ari viņi nebija grezni ģērbušies, tomēr nebija ari kauns rādīties cilvēkos. Neizskatījās, ka viņi būtu dzīvojuši tik trūcīgi, ka nevarētu atļauties nopirkt fotoaparātu. Fotogrāfija bija uzņemta diezgan drīz pēc Tengo piedzimšanas, tātad laikā starp 1954. un 1955. gadu. Viņš apgrieza fotogrāfiju otrādi, taču ne datums, ne vieta uz tās nebija uzrakstīti.

Tengo rūpīgi izpētīja sievietes, iespējams savas mātes seju. Fotogrāfijā redzamā seja bija maza, turklāt vēl nedaudz izplūdusi. Ja pie rokas būtu lupa, varbūt izdotos saskatīt ko vairāk. Apaļajā sejā mazs deguntiņš, pilnīgas lūpas. Viņu nevarētu nosaukt par skaistuli, taču seja bija glīta un piemīlīga. Vismaz salīdzinājumā ar tēva lauķa seju viņa izskatījās izsmalcinātāka un gudrāka. Tengo par to nopriecājās. Mati bija skaisti uzsprausti, seja mirdzoša. Iespējams, viņa jutās nedaudz saspringta fotoobjektīva priekšā. Viņa bija ģērbusies kimono, tāpēc auguma aprises nevarēja saskatīt.

Vismaz tiktāl, cik varēja spriest pēc fotogrāfijas, abi nebija saskanīgs pāris. Ari gadu starpība bija acīm redzama. Lai ari Tengo mēģināja iztēloties, kur viņi varēja būt sastapušies, saskatījušies kā vīrietis un sieviete, kā apprecējušies un tikuši pie bērna, tomēr nekas neiznāca. Šī fotogrāfija nekādas izjūtas neradīja. Tātad viņus abus kopā saveda kaut kādi citi apstākļi, nevis emocionāla pieķeršanās. Nē, iespējams, ka nekādu īpašu apstākļu nemaz nebija. Cilvēku dzīve, pavisam vienkārši, nav nekas vairāk kā netaisnīgu, reizēm skarbu notikumu virknes rezultāts.

Pēc tam Tengo sāka pētīt, vai šī sieviete ir tā pati, kas parādījās viņa vīzijā vai bērnības atmiņu ainā. Taču saprata, ka patiesībā viņas seju nemaz neatceras. Tā sieviete, novilkusi blūzi, nolaidusi krekla lencīti, ļāva svešam vīrietim sūkāt savu krūti. Un elpoja tik dziļi, gluži vai elsoja, it kā viņai trūktu elpas. Neko vairāk viņš neatcerējās. Kāds svešs vīrietis sūkāja mātes krūti. Kāds cits bija nozadzis šīs viņam vienīgajam domātās krūtis. Bērns to noteikti uztvēra kā nopietnus draudus. Sejai acis pat nepievērsās.

Tengo ielika fotogrāfiju atpakaļ aploksnē un domāja par tās nozīmi. Tēvs līdz pat savai nāvei bija rūpīgi glabājis šo vienu fotogrāfiju. Tātad māte viņam joprojām bija dārga. Ap to laiku, kad Tengo sāka apzināties pasauli, māte nomira no slimības, un saskaņā ar advokāta teikto Tengo ir šīs mirušās mātes un tēva, NHK abonentmaksas iekasētāja, vienīgais dēls. Tie ir ģimenes reģistrā ierakstītie fakti. Taču šis oficiālais dokuments nebija garantija, ka šis vīrietis tiešām bijis Tengo bioloģiskais tēvs.

-     Man nav dēla, pirms ieslīgšanas komā tēvs teica.

-     Kas tad es esmu? Tengo viņam vaicāja.

-    Tu neesi nekas, tēvs skaidri, iebildumus nepieļaujot, atbildēja.

Tengo, to dzirdot, pēc toņa, kā šie vārdi izskanēja, nolēma: tas apliecina, ka viņi nav saistīti asins saitēm. Un viņš ticēja, ka beidzot atbrīvojies no smagām važām. Taču, laikam ejot, viņš vairs nebija tik pārliecināts, ka tēvs runājis patiesību.

-     Es neesmu nekas, Tengo noteica.

Tad iedomājās, ka šajā vecajā fotogrāfijā mātes sejā varēja samanīt kaut kādu līdzību ar viņa gados vecāko draudzeni. Kjoko Jasuda, tā viņu sauca. Lai nomierinātos, Tengo stipri piespieda pirkstu pie pieres. Tad vēlreiz izņēma fotogrāfiju no aploksnes un to aplūkoja. Mazs deguntiņš, pilnīgas lūpas, nedaudz izvirzīts zods. Matu sakārtojums bija citāds, tomēr sejas vaibsti patiešām bija līdzīgi Kjoko Jasudas sejai. Bet ko tas īsti nozīmē?

Un kāpēc tēvs bija nolēmis, ka pēc viņa nāves fotogrāfija jānodod Tengo? Dzīves laikā viņš itin neko neatklāja Tengo par māti. Pat to ne, ka ir šāda ģimenes fotogrāfija. Līdz pat beigām neko nebija paskaidrojis, tikai nodeva Tengo šo veco, izbalojušo fotogrāfiju. Kāpēc? Lai dēlu izglābtu vai lai radītu viņā vēl lielāku sajukumu?

Tengo skaidri saprata tikai vienu: tēvam nebija nolūka šo patiesību Tengo izskaidrot ne tad, kad viņš bija dzīvs, ne arī tagad pēc nāves. Re, te būs viena fotogrāfija, neko citu es tev nedošu. Tālāk spried pats, to laikam tēvs viņam bija pateicis.

Tengo apgūlās uz muguras uz kailā matrača un vērās griestos. Balti krāsoti saplākšņa griesti. Nebija ne koka gadu gredzenu, ne mezgliņu, tikai dažas salaiduma vietas. Šo ainu tēvs pāris pēdējo mēnešu laikā bija vērojis ar dziļi iegrimušajām acīm. Vai varbūt neredzēja neko. Taču viņa redzeslaukā tā bija. Vienalga, vai viņš to redzēja vai neredzēja.

Tengo aizvēra acis un iedomājās, ka pats lēni virzās uz nāves pusi. Taču veselīgam trīsdesmit gadus vecam vīrietim nāve bija kaut kas viņpus iztēles robežām. Un tā viņš, klusi elpodams, vēroja, kā rietošās saules stari met ēnas uz sienām. Centās ne par ko nedomāt. Tengo nemaz nebija grūti ne par ko nedomāt. Viņš jutās pārāk noguris, lai kaut pieķertos pie kādas domas. Gribējās pasnaust, taču nogurums laikam neļāva aizmigt.

Pirms sešiem pēkšņi atnāca māsiņa Omura un teica, ka ēdamzālē esot gatava maltīte. Tengo ēst nemaz negribējās, bet garā, miesās kuplā māsiņa nepiekāpās. Teica, lai apēdot kaut vai kādu nieku, nevarot tā staigāt ar tukšu vēderu. Tas izklausījās gandrīz kā pavēle. Taču viņa bija profesionāle un mācēja pateikt cilvēkiem, kā rūpēties par savu ķermeni. Turklāt viņš arī neprata atteikt par sevi vecākai sievietei.

Viņi nokāpa pa kāpnēm un devās uz ēdamzāli, tur viņus gaidīja māsiņa Kumi Adači. Māsiņu Tamuru nemanīja. Tengo apsēdās ar viņām pie viena galda. Tengo apēda salātus un vārītus dārzeņus, tad miso zupu ar gliemenēm un lokiem. Iedzēra grauzdēto zaļo tēju.

-    Kad būs kremēšana? Kumi Adači vaicāja Tengo.

-    Rīt vienos dienā, Tengo atbildēja. Pēc tam laikam uzreiz braukšu atpakaļ uz Tokiju. Darbs.

-     Vai bez jums, Tengo, vēl kāds būs klāt kremēšanā?

-    Nē, domāju, ka neviena cita nebūs. Tikai es viens pats.

-     Vai es arī drīkstu piedalīties? Kumi Adači jautāja.

-     Mana tēva kremēšanā? Tengo pārsteigts teica.

-    Jā. Patiesību sakot, man jūsu tēvs tīri labi patika.

Tengo nevilšus nolika irbulīšus un ieskatījās Kumi Adači

sejā. Vai viņa patiešām runā par viņa tēvu?

-     Piemēram, kas jums viņā patika? Tengo jautāja.

-    Bija godīgs, neko lieku nerunāja, viņa atbildēja. Un viņš bija līdzīgs manam mirušajam tēvam.

-     Hm, Tengo novilka.

-     Mans tēvs bija zvejnieks. Nomira pirms pieciem gadiem.

-    Vai viņš gāja bojā jūrā?

-     Nē. Viņam bija plaušu vēzis. Pārāk daudz pīpēja. Nezinu, kāpēc, bet visi zvejnieki pārāk daudz pīpē. Liekas, ka no viņiem mutuļiem vien veļas ārā dūmi.

Tengo to apdomāja.

-     Būtu bijis labāk, ja mans tēvs būtu zvejnieks.

-     Kāpēc jūs tā domājat?

-    Jā, kāpēc, Tengo noteica. Man tas vienkārši pēkšņi ienāca prātā. Tas būtu bijis labāk nekā ievākt NHK abonentmaksu.

-    Ja Tengo kunga tēvs būtu bijis zvejnieks, jums būtu bijis vieglāk viņu pieņemt?

-     Nu, vismaz daudz kas būtu bijis vienkāršāk.

Tengo iztēlojās, kā bērnībā agri no rīta dodas tēvam līdzi zvejā. Sejā sitas Klusā okeāna asais vējš un viļņu šļakatas.

Monotoni pukšķ laivas motors. Dvako sasmakušie zvejas tīkli. Bīstams darbs. Viena kļūda var izrādīties liktenīga. Taču salīdzinājumā ar Ičikavas pilsētas apstaigāšanu, ievācot NHK abonentmaksu, šāda dzīve šķita dabiskāka un piepildītāka.

-     Bet abonentmaksas iekasēšana ir ļoti smags darbs, ierunājās māsiņa Omura, ēzdama sojas mērcē ceptu zivi.

-     Laikam, Tengo noteica. Viņam pašam šis darbs noteikti nebūtu pa spēkam.

-     Bet tēva kungam darbā bija izcili panākumi, Kumi Adači sacīja.

-    Jā, diezgan izcili, Tengo atbildēja.

-     Viņš man rādīja savus apbalvojumus, Kumi Adači turpināja.

-    Nu kā tā var! Māsiņa Omura pēkšņi nolika irbulīšus. Es pavisam aizmirsu. Kā es varēju aizmirst tik svarīgu lietu! Es tūlīt, mirkli pagaidiet mani. Man noteikti Tengo kungam kaut kas jāatdod.

Māsiņa Omura ar kabatlakatiņu noslaucīja muti, piecēlās, pameta neapēsto ēdienu un izsteidzās no ēdamzāles.

-     Laikam kaut kas svarīgs? Kumi Adači, galvu grozīdama, teica.

Tengo nebija ne jausmas.

Gaidot māsiņas Omuras atgriešanos, Tengo apzinigi ēda salātus. Ēdamzālē vakariņoja tikai daži cilvēki. Pie viena galdiņa sēdēja vecu cilvēku trijotne, viņi savā starpā nesarunājās. Pie cita galdiņa kāds baltā virssvārcī ģērbies vīrs ar iesirmiem matiem ieturēja maltīti vienatnē, lasot priekšā izklāto vakara avīzi.

Drīz vien māsiņa Omura atgriezās ar universālveikala maisiņu rokā. Viņa no tā izņēma salocītas drānas.

-    Apmēram pirms gada, kad Kavanas kungs vēl bija pie pilnas apziņas, viņš man tās iedeva, augumā raženā māsiņa Omura sacīja. Gribēja, lai zārkā viņu gulda šajās drēbēs. Tāpēc es atdevu tās iztīrīt, saliku iekšā naftalīnu un noglabāju.

Apģērbs nepārprotami bija NHK abonentmaksas iekasētāja uniforma. Formas bikšu vīles bija rūpīgi iegludinātas, bikses smaržoja pēc naftalīna. Tengo uz bridi zaudēja valodu.

-     Kavanas kungs man teica, ka vēloties, lai viņu kremē šajās drānās, māsiņa Omura sacīja. Tad drēbes atkal glīti salocīja un ielika atpakaļ maisiņā. Tāpēc tagad tās atdošu jums, Tengo kungs. Rīt aiznesiet uz apbedīšanas biroju, lai viņu tajās ieģērbj.

-    Bet vai tā būs labi? Drēbes bija tikai iedotas lietošanā. Aizejot pensijā, viņam vajadzēja tās atdot, Tengo vilcinādamies noteica.

-     Neliecieties par to ne zinis, Kumi Adači sacīja. Ja mēs klusēsim, neviens to neuzzinās. Un NHK jau nu mierīgi iztiks bez vecas, nonēsātas uniformas.

Māsiņa Omura viņai piekrita.

-    Kavanas kungs vairāk nekā trīsdesmit gadus nostrādāja NHK, no rīta līdz vakaram pildīdams normu. Nemaz tik viegli tas nebija. Kam to uniformu vajag? Tas nav nekas slikts.

-     Man arī vēl kaut kur glabājas skolas forma, Kumi Adači sacīja.

-    NHK abonentmaksas iekasētāja uniforma un skolas forma nav gluži viens un tas pats, Tengo iesāka, bet neviens viņā neklausījās.

-   Jā, man ari vēl skolas forma ir saglabājusies, māsiņa Omura noteica.

-     Kuru ik pa laikam uzvelc vīram par prieku un baltās zeķes arī? Kumi Adači pavilka viņu uz zoba.

-     Hm, varbūt tiešām, māsiņa Omura, zodu plaukstā atbalstījusi, sacīja, varbūt tas viņu uzbudinātu.

-     Lai tur kā, Kumi Adači pēkšņi pārtrauca runas par skolas formām un pagriezās pret Tengo, Kavanas kungs vēlējās, lai viņu apglabā NHK uniformā. Tik daudz taču mes varam izdarīt, vai ne?

Tengo atgriezās istabā, nesdams maisiņā uniformu ar NHK nozīmīti. Kumi Adači nāca viņam līdzi, lai saklātu gultu. Uzklāja jaunus, vēl pēc stērķeles smaržojošus palagus, jaunu segu, nolika jaunus spilvenus. Kad tas bija padarīts, gulta, kur kādreiz bija gulējis tēvs, šķita pavisam citāda. Tengo pilnīgi neloģiski domāja par Kumi Adači bagātīgo, kuplo kaunuma apmatojumu.

-     Pēdējā laikā jūsu tēvs bija komā, Kumi Adači ierunājās, ar roku izlīdzinādama palagus, bet tā nebija, ka viņš būtu pilnīgi bez apziņas.

-     Kāpēc tu tā domā? Tengo vaicāja.

-    Nu tā, reizēm izskatījās, ka jūsu tēvs sūta kādas ziņas.

Tengo stāvēja pie loga un vērās ārā, bet tagad pagriezās

un paskatījās uz Kumi Adači.

-     Ziņas?

-    Jā, viņš bieži klauvēja pa gultas malu. Roka nokarājās gar gultas malu, un viņš klaudzināja, it kā sūtot Morzes ābeces signālus. Tuk, tuk. Lūk, tā.

Kumi Adači, to atdarinot, paklauvēja pa gultas malu.

-     Vai tad tas neizklausās tā, it kā sūtītu signālus?

-     Es domāju, ka tie nebija signāli.

-     Kas tad?

-    Klauvēšana pie durvīm, Tengo sausi atbildēja. Klauvēšana pie kāda nama durvīm.

-    Jā, varbūt tiešām, ja jūs tā sakāt. Tiešām izklausījās pēc klauvēšanas. Kumi Adači cieši samiedza acis. Tad jau iznāk, ka Kavanas kungs, pat bezsamaņā būdams, aizvien vēl turpināja ievākt abonentmaksu.

-     Varbūt, Tengo atteica. Kaut kur savā prātā.

-     Kā tas kareivis senajā stāstā, kas pat miris neizlaiž tauri no rokām?

Tengo, nezinādams, ko atbildēt, klusēja.

-    Jūsu tēvam laikam ļoti patika viņa darbs. Staigāt un ievākt NHK abonentmaksu.

-     Patikai vai nepatikai tur nebija nekādas nozīmes, Tengo sacīja.

-     Kam tad bija?

-     Tas tēvam padevās vislabāk.

-     Hm. Ak tad tā, Kumi Adači noteica. Tad bridi apdomājās. Bet tāds dzīvesveids varbūt bija vispareizākais risinājums.

-     Var jau būt, Tengo, raudzīdamies uz priežu rindu, sacīja. Patiešām, var jau būt, ka tā.

-     Un kā tad ar jums? māsiņa turpināja. Tengo, kas jums padodas vislabāk?

-     Nezinu, Tengo, skatīdamies Kumi Adači tieši acīs, teica. Tik tiešām nezinu.

22. NODAĻA ušikava skatienā drīzāk manīja līdzjūtību

Svētdienas novakarē piecas minūtes pāri sešiem Tengo parādījās dzīvokļu nama durvis. Iznācis ārā, apstājās, pārlaida skatienu apkārtnei, it kā kaut ko meklēdams. No labās puses uz kreiso, tad no kreisās puses uz labo. Paskatījās debesis, pameta skatienu uz zemi. Taču šķita, ka neko neparastu nepamanīja. Tad ātri izgāja uz ielas. Ušikava to visu novēroja pa aizkaru spraugu.

Šoreiz Ušikava nedevās viņam pa pēdām. Tengo nekādu mantu līdzi nebija. Lielās rokas iebāzis plato bikšu kabatās. Mugurā džemperis ar augstu apkakli un novalkāta olīvzaļa velveta žakete. Mati izspūruši. Žaketes kabatā iestūķēta brošēta grāmata. Laikam nodomājis aiziet kaut kur tuvumā paēst. Lai iet, kur grib.

Pirmdien Tengo jāvada vairākas nodarbības. Jā, Kavanas kunga nodarbības, sākot ar nākamo nedēļu, notikšot pēc saraksta, tā bija paskaidrojusi skolas darbiniece. Lieliski. Sākot no rītdienas, Tengo atgriezīsies ierastajā dzīves ritmā. Spriežot pēc viņa rakstura, šovakar nekur tālu nedosies (ja Ušikava būtu viņam sekojis, tad noskaidrotu, ka Tengo devās satikties ar Komacu bārā Jocujā).

Astoņos Ušikava uzvilka lāsumaino mēteli, aptina ap kaklu šalli, uzlika galvā adīto cepuri un, pārlaidis skatienu apkārtnei, steigšus devās prom no dzīvokļa. Ap to laiku Tengo vēl nebija pārnācis mājās. Ja viņš izgājis tepat kaut kur tuvumā iekost, tad kavējās pārāk ilgi. Ja nepaveiktos, tad Ušikava varētu gaiteni saskrieties ar Tengo. Taču Ušikava riskēja, jo šovakar viņam bija jāiziet no mājas tieši šajā laikā un noteikti kaut kas jānoskaidro.

Viņš, vadoties pēc atmiņas, nogriezās ap pāris stūriem, nogāja garām pāris zīmīgiem objektiem, ari apmaldījās, bet beigu beigās tomēr nonāca nelielajā parkā ar rotaļlaukumu. Vakardienas asais ziemelis bija norimis, bija decembrim pavisam silts vakars. Tomēr parkā nevienu nemanīja. Ušikava vēlreiz apskatīja apkārtni un, pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, kāpa augšā pa kāpnītēm slidkalniņā. Augšā viņš apsēdās, atspieda muguru pret margām un pacēla skatienu pret debesīm. Mēness bija apmēram tajā pašā vietā, kur vakar. Par divām trešdaļām pilns, liels, spožs mēness. Tuvumā neviena mākoņa. Un tad šim mēnesim klāt piespiedies šķībais, mazais, zaļais mēnestiņš.

Tātad tā nebija kļūda. Tas nebija acu apmāns. Virs kailajiem gobas zariem bija redzami divi mēneši. It kā kopš vakarvakara nebūtu no tās vietas izkustējušies ne par sprīdi. Tie zināja, ka Ušikava atgriezīsies. Klusums ap tiem bija zīmīgs. Mājienu pārpilns klusums. Un mēneši lūdza ari Ušikavu klusēt. Nevienam citam par to nestāstīt. Piespieduši pie mutes viegli noputējušu rādītājpirkstu.

Tur sēdēdams, Ušikava savilka sejas muskuļus. Lai pārliecinātos, ka nejūt neko nedabisku vai neparastu. Neko nedabisku nesamanīja. Vai uz labu vai ļaunu, seja bija tāda pati kā parasti.

Ušikava sevi uzskatīja par reālistu. Un patiesībā arī bija reālists. Viņš netiecās pēc metafiziskām pārdomām.

Ja realitātē kaut kas pastāv, tas, pat ja šķiet nejēdzīgs vai neloģisks, ir jāpieņem kā realitāte. Tāda pamatos bija viņa domu gaita. Nejau principi un loģika dzemdina realitāti, bet gan realitāte principus un loģiku; vispirms nāk realitāte, pēc tam no tās izriet principi un loģika. Tāpēc ari Ušikava nolēma pieņemt šo realitātes faktu, ka debesīs ir divi mēneši.

Gan paspēs par visu pārējo mierīgi padomāt. Ušikava, cenzdamies nedomāt neko lieku, izklaidīgi lūkojās abos mēnešos. Liels, dzeltens mēness un mazs, zaļš, šķībs mēness. Viņš centās pieradināt sevi pie šī skata. Man tie abi vienkārši jāpieņem, viņš sev sacīja. Notiekošajam nav izskaidrojuma. Taču šobrīd nevajadzētu gremdēties dziļās pārdomās. Jādomā par to, kā uz šiem apstākļiem reaģēt. Tāpēc vispirms redzētais jāpieņem. Jāsāk ar to.

Ušikava tur nosēdēja apmēram minūtes piecpadsmit. Atspiedies pret slidkalniņa margām, nemaz nepakustējies, centās pierast pie šīs ainas. Tas prasīja laiku. Gluži kā ūdenslīdējs, kas pamazām pieradinās pie mainīgā ūdens spiediena, arī Ušikava ļāvās mēnešu stariem. Ušikavas intuīcija sacīja, ka tas ir svarīgi.

Pēc tam mazais vīrelis ar šķībo galvu piecēlās, nokāpa no slidkalniņa un, gremdēdamies neaprakstāmās pārdomās, soļoja atpakaļ uz dzīvokļu namu. Viņš ievēroja, ka apkārtējās ainavas izskatās mazliet citādi. Tas ir mēnešu dēļ, viņš nodomāja. Šie mēneši pamazām visu pārvērš. Tāpēc arī viņš vairākkārt nepareizi nogriezās. Pirms ieiet namā, pacēla galvu un paskatījās uz trešā stāva logiem Tengo dzīvoklis bija tumšs. Raženais privātskolas pasniedzējs vēl nebija pārnācis mājās. Laikam gan nebija devies tepat tuvumā ko iekost. Kaut kur ar kādu saticies. Varbūt ar Aomami. Varbūt ar Fukaeri. Varbūt Ušikava palaidis garām lielisku izdevību. Taču tur nekas nebija līdzams. Sekot Tengo ārpus dzīvokļu nama bija pārāk bīstami. Ja Tengo kaut reizi viņu pamanīs, viss būs pagalam.

Ušikava atgriezās dzīvoklī, novilka mēteli, noņēma šalli un cepuri. Virtuvē attaisīja gaļas konservu kārbu, uzzieda tos uz maizes un ēda, kājās stāvēdams. Iedzēra remdenu kafiju no kartona trauciņa. Taču garšu nekam nejuta. Ēda, bet garšu nejuta. Vai pie tā būtu vainojams ēdiens vai viņa garšas sajūta, to Ušikava nespēja izlemt. Vai arī abi mēneši, kuri bija kā iededzināti viņa apziņā. Kaut kur pie kāda dzīvokļa durvīm zvanīja. Zvana skaņa atbalsojās tālumā. Divas reizes pēc kārtas. Taču viņš nepievērsa tam uzmanību. Nezvanīja pie viņa durvīm. Kaut kur tālu, laikam citā stāvā.

Apēdis sviestmaizi un izdzēris kafiju, Ušikava, mēģinādams iegrozīt domas atpakaļ realitātē, izsmēķēja vienu cigareti. Vēlreiz domās izlēma, ko vajadzētu darīt. Tad aizgāja līdz palodzei un apsēdās pie fotoaparāta. Ieslēdza elektrisko sildītāju, pietuvināja rokas tā oranžajai gaismai un sildījās. Pulkstenis bija deviņi svētdienas vakarā. Dzīvokļu namā iekšā tikpat kā neviens negāja. Tomēr Ušikava gribēja noskaidrot, cikos Tengo atgriezīsies mājās.

Pēkšņi no mājas iznāca melnā dūnu jakā ģērbusies sieviete. Līdz šim te neredzēta. Ap kaklu aptīta pelēka šalle līdz pat mutei. Brilles melnā ietvarā, galvā beisbola cepure. Viņa izskatījās tā, it kā censtos vairīties no cilvēku skatieniem, slēptu seju. Pilnīgi tukšām rokām, gāja ātri. Platiem soļiem. Ušikava nospieda tālvadības pults pogu un automātiski uzņēma trīs kadrus. Vajadzētu noskaidrot, kurp viņa dodas, Ušikava nodomāja. Taču, kad viņš bija piecēlies kājās, sieviete jau bija izgājusi uz ielas un pazudusi naktī. Ušikava saviebās, atteicās no šī nodoma. Viņa iet tik ātri, kamēr viņš apaus kājas un dosies viņai pakaļ, panākt vairs neizdosies.

Ušikava apsvēra redzēto. Sieviete bija apmēram metru septiņdesmit centimetrus gara. Ģērbusies gaišzilos džinsos, kājās baltas sporta kurpes. Visas drēbes izskatījās savādi jaunas. Aptuveni trīsdesmit gadus veca. Mati bija aizbāzti aiz apkakles, to garumu nevarēja noteikt. Biezās dūnu jakas dēļ auguma aprises nevarēja samanīt, taču, spriežot pēc kājām, viņa bija slaida. Iznesīga, veikla, cik varēja spriest, jauna un veselīga. Iespējams, ikdienā nodarbojas ar sportu. Un, cik nu viņš zināja, šis apraksts atbilda Aomamei. Protams, viņš nevarēja būt pārliecināts par to, ka šī sieviete ir Aomame. Taču viņa šķita ārkārtīgi modra. Saspringumu varēja just visā viņas ķermeni. Kā augstākās sabiedrības dāma, kas negrib pieļaut, ka viņas fotogrāfija nonāk žurnālā. Tomēr būtu grūti iedomāties, kas tādai sievietei, kuru vajā plašsaziņas līdzekļu pārstāvji, būtu meklējams šajā nožēlojamā dzīvokļu namā Koendži rajonā.

Jāizskata pieņēmums, ka tā tiešām ir Aomame.

Atnākusi šurp satikt Tengo. Bet viņš tieši tad bija kaut kur izgājis. Pat gaisma dzīvoklī izslēgta. Aomame atnāca, neviens neatsaucās, viņa meta mieru un devās prom. Laikam viņa divreiz zvanīja tur tālumā. Taču Ušikavam šķita, ka šis nu ir kārtējais neloģiskais stāsts. Aomami meklē, viņa ir apdraudēta, slēpjas, pēc iespējas vairās pievērst sev cilvēku uzmanību. Ja viņa būtu nodomājusi satikt Tengo, tad taču iepriekš piezvanītu un noskaidrotu, vai viņš būs mājās, tā parasti dara. Tādējādi izvairītos no nevajadzīga riska.

Ušikava, sēdēdams pie fotoaparāta, nevarēja izdomāt tam nevienu loģisku izskaidrojumu. ŠI sieviete kurai ir jāslēpjas atstājusi paslēptuvi un atnākusi uz šo dzīvokļu namu. Cik Ušikava zināja par Aomami, tas neatbilda viņas raksturam. Viņa ir ārkārtīgi uzmanīga un piesardzīga. Ušikava jutās apjucis. Viņam pat prātā neienāca doma, ka pats atvedis Aomami un šejieni.

Lai tur kā, rit viņš aiznesīs filmu uz fotodarbnīcu pie stacijas attīstīt. Tajā jābūt arī šīs noslēpumainās sievietes attēliem.

Viņš turpināja novērošanu pie fotoaparāta gandrīz līdz desmitiem, bet pēc šīs sievietes aiziešanas neviens no nama vairs neiznāca un ari tajā neiegāja. Ieeja mājā bija tukša un klusa kā pēc slikti apmeklētas izrādes beigām visu pamests, tukšs teātris. Kur tas Tengo palicis? Ušikava nogrozīja galvu. Cik viņš zināja, Tengo ļoti reti tik vēlā stundā uzturējās ārpus mājas. Turklāt rit viņam jāatsāk darbs privātskolā. Varbūt viņš jau pārnācis pa to laiku, kamēr Ušikava bija izgājis, un ātri devies pie miera.

Ap desmitiem Ušikava saprata, ka pats ir pilnīgi pārguris. Miegs nāca tik ļoti, ka viņš tikai ar grūtībām noturēja vaļā acis. Ušikavam, kas vienmēr gulēt gāja vēlu, tas bija netipiski. Parasti viņš vajadzības gadījumā spēja palikt nomodā, cik ilgi vajadzēja. Taču šovakar miegs viņu spieda pie zemes kā sena sarkofaga akmens vāks.

Vai tikai tas nav to divu mēnešu dēļ, Ušikava iedomājās. To gaisma iesūkusies ādā. Lielā un mazā mēness tēls joprojām bija acu priekša. To tumšais siluets padarīja nejutīgu kādu mīkstu vietu viņa smadzenēs. Kā bite, kas sadzeļ kāpuru, padara to nejutīgu, tad sadēj olas uz tā ķermeņa. Bites kūniņas izmanto nekustīgo kāpuru kā pārtikas avotu, piedzimušas uzreiz to apēd. Ušikava saviebās un padzina draudīgo tēlu no prāta.

Nu labi, Ušikava pats sev teica. Man nav jāgaida, līdz Tengo atgriezīsies mājās. Lai arī cikos viņš atgrieztos, pārnācis uzreiz ies gulēt. Izņemot šo dzīvokli, nav nevienas citas vietas, kur viņš varētu atgriezties.

Ušikava bezspēcīgi novilka bikses un džemperi, palicis garpiedurkņu kreklā un apakšbiksēs, ielīda guļammaisā. Tad saritinājās un iemiga. Dziļā, gandrīz komai līdzīgā miegā. Jau laizdamies miegā, viņš it kā dzirdēja klauvēšanu pie durvīm. Taču viņa apziņa jau bija pārcēlusies uz citu pasauli, un viņš dažādas parādības vairs skaidri citu no citas nenošķīra. Kad mēģināja piepūlēties to izdarīt, viss ķermenis nokrakšķēja. Tāpēc viņš nevēra acis vaļā, necentās piešķirt šai skaņai nekādu nozīmi un atkal iestiga dziļajā miega purvā.

Tengo, atvadījies no Komacu, pārradās mājās apmēram pusstundu vēlāk. Iztīrīja zobus, novilka ar cigarešu dūmiem piesūkušos žaketi un uzkāra to uz pakaramā, pārģērbās pidžamā un gāja gulēt. Divos naktī iezvanījās telefons un viņam pavēstīja par tēva nāvi.

Pirmdienas rītā Ušikava pamodās pēc astoņiem. Tobrīd Tengo jau brauca ekspresī virzienā uz Tatejamu, pēc negulētās nakts aizmidzis dziļā miegā. Ušikava iekārtojās pie fotoaparāta un gaidīja, kad Tengo dosies uz darbu privātskolā. Taču Tengo tā arī neparādījās. Pulksten vienos dienā Ušikava aizgāja uz tuvējo publisko telefonu un piezvanīja uz skolu, apvaicājās, vai šodien Tengo Kavanas kunga nodarbības notiks saskaņā ar sarakstu.

Kavanas kunga nodarbības šodien ir atceltas. Viņa ģimenē notikusi nelaime, sieviete, kas atbildēja uz zvanu, paskaidroja. Ušikava pateica paldies un nolika klausuli.

Nelaime ģimenē? Tengo ģimene bija tikai viņa tēvs NHK abonentmaksas iekasētājs. Viņš bija ievietots pansionātā, patālu. Tēva slimības dēļ Tengo uz laiku bija aizbraucis no Tokijas, atgriezās tikai pirms divām dienām. Tātad tēvs miris. Un tas nozīmē, ka Tengo atkal aizbraucis no Tokijas. Laikam devies prom pa to laiku, kamēr Ušikava vēl gulēja. Un vispār kāpēc es gulēju tik dziļā miegā, Ušikava sev jautāja.

Tātad Tengo tagad ir viens pats visā plašajā pasaulē, Ušikava nodomāja. Viņš jau tā bija vientuļš vīrietis, bet nu patiešām ir pilnīgi viens. Viņam vēl nebija divi gadi, kad māti kādā Nagano prefektūras karsto avotu kūrvietā nožņaudza. Slepkavu tā arī nenoķēra. Viņa bija pametusi vīru, paņēmusi mazo Tengo un aizbēgusi no mājām. "Aizbēgusi" cik šis vārds izklausījās vecmodīgi! Tagad tādus vārdus vairs nelieto. Taču tas visai precīzi raksturoja šādu rīcību. H arī nenoskaidroja, kāpēc tas vīrietis bija viņu nožņaudzis. Un arī to, vai tiešām viņš to izdarījis. Kūrorta numurā viņu atrada nožņaugtu ar pašas halāta jostu; vīrietis, ar kuru viņa bija kopā, bija pazudis. Aizdomas, saprotams, krita uz viņu. lēvs, saņēmis šo ziņu, atbrauca no Ičikavas un paņēma dēlu pie sevis.

Vajadzēja to izstāstīt Tengo Kavanam. Viņam ir tiesības zināt patiesību. Taču Tengo teica, ka no tāda cilvēka mutes kā Ušikava viņš neko par savu māti negribot dzirdēt. Tāpēc neizstāstīja. Ko tur lai dara. Tā nu ir Tengo, ne viņa problēma.

Lai tur kā, vai nu Tengo te ir, vai nav, jāturpina novērot dzīvokļu namu. Tā Ušikava sev teica. Vakar viņš bija pamanījis noslēpumainu, Aomamei līdzīgu sievieti. Nav pierādījumu, ka tā ir Aomame, taču šāda varbūtība ir ļoti liela. Tā saka viņa šķībā galva. Tā varbūt īpaši labi neizskatās, bet tai ir jutīgam radaram līdzīga intuīcija. Un, ja tā sieviete ir Aomame, tad noteikti parādīsies šeit vēlreiz. Viņa vēl nezina, ka Tengo tēvs ir miris. Tā Ušikava pieņēma. Laikam gan Tengo saņēmis ziņu naktī un agri no rīta aizbraucis. Turklāt šķiet, ka tie abi telefona sakarus saziņai neizmanto. Tātad viņa noteikti ieradīsies vēlreiz. Bija kāds ļoti svarīgs iemesls, kāpēc viņai vajadzēja nākt šurp, tādējādi pat pakļaujot sevi briesmām. Tāpēc šoreiz noteikti jānoskaidro, kurp viņa dosies. Un tāpēc jau laikus rūpīgi jāsagatavojas.

Un varbūt pie viena arī izdosies atklāt, kāpēc pasaulē ir divi mēneši. Ušikava gribēja uzzināt šīs ārkārtīgi daudznozīmīgās parādības jēgu. Nu nē, tas ir tikai otršķirīgs jautājums. Viņa darbs pirmām kārtām ir atrast Aomames slēptuvi. Un tad uzlīmēt skaistu etiķeti un nodot viņu tiem abiem pretīgajiem tipiem. Vienalga, vai debesīs ir viens mēness vai divi. Jābūt reālistam. Tas aizvien bijis viņa stiprais punkts.

Ušikava aizgāja uz fotodarbnīcu pie stacijas un atdeva attīstīt piecas trīsdesmit sešu kadru filmiņas. Tad, saņēmis gatavās fotogrāfijas, devās uz tuvējo ģimenes restorāniņu, pasūtīja vistu karijā un, to ēzdams, pētīja fotogrāfijas hronoloģiskā secībā. Visas bija jau pazīstamās sejas. Bet viņu interesēja tikai trīs cilvēki: Fukaeri, Tengo un vakarvakarā no nama iznākusi noslēpumainā sieviete.

Fukaeri skatiens atkal lika Ušikavam saspringt. Fukaeri ari no fotogrāfijas raudzījās tieši Ušikavā. Par to nav nekādu šaubu, viņa zināja. To, ka Ušikava ir šeit, ka novēro viņu, to viņa zināja. Iespējams, arī to, ka tiek paslepus fotografēta. Viņas skaidro acu skatiens to pateica. To zīlītes redzēja visu un nicināja Ušikavas rīcību. Šis tiešais skatiens nežēlīgi caurdūra Ušikavas sirdi. Viņa rīcībai nebija piedošanas. Taču vienlaikus viņa nenosodīja Ušikavu un ari īpaši nenicināja. Kaut kādā ziņā šīs skaistās acis pat viņam piedeva. Nē, pat ne tā. Ušikava pārdomāja. Tās skatījās viņā ar zināmu līdzjūtību. Viņa zināja, cik Ušikavas rīcība ir zemiska, un tomēr izjuta pret viņu līdzjūtību.

Tas notika zibenīgi. No rīta Fukaeri vispirms paskatījās uz telefona stabu, tad ātri pagrieza galvu un palūkojās uz logu, aiz kura slēpās Ušikava, ieskatījās tieši caur nomaskētā fotoaparāta skatu meklētāju Ušikavam acīs. Tad aizgāja. Laiks apstājās, pēc tam atkal sakustējās. Tas viss ilga apmēram trīs minūtes. Pa šo īso brīdi viņa ieskatījās dziļi Ušikavas dvēselē, tieši tās netīrībā un zemiskumā, bez vārdiem izrādīja savu līdzjūtību un tad pazuda.

Viņas skatiens ļoti sāpēja, it kā viņam paribē būtu iedurta tatami adata. Viņš apzinājās, ka ir samežģīta un neglīta radība. Taču tur neko nevar darīt, Ušikava nodomāja. Jo nezin kāpēc viņš patiešām ir samežģīta un neglīta radība. Viņas acīs iegūlusī dabiskā, dzidrā līdzjūtība iegrima viņam dziļi sirdī. Labāk būtu viņu apsūdzējusi, izsmējusi, noniecinājusi, nosodījusi. Situsi ar beisbola nūju līdz bezsamaņai. To vēl varētu izturēt. Taču šo ne.

Salīdzinājumā ar viņu Tengo bija daudz patīkamāks partneris. Fotogrāfijā viņš bija redzams stāvam pie mājas durvīm, pagriezies uz viņa pusi. Tāpat kā Fukaeri, vērīgi skatījās apkārt. Taču viņa acīs nekas neatspoguļojās. Naivas, nezinošas acis, tās nespēja saskatīt ne aiz aizkara paslēpto fotoaparātu, ne Ušikavas stāvu.

Pēc tam Ušikava pievērsās "noslēpumainās sievietes" fotogrāfijām. To bija tris. Beisbola cepure, brilles melnā ietvarā, līdz degunam satīta šalle. Sejas vaibsti nebija saskatāmi. Visās fotogrāfijās gaisma bija slikta un ari beisbola cepure meta ēnu pār seju. Taču šī sieviete pilnībā atbilda tam, kādu Ušikava bija iztēlojies Aomami. Viņš paņēma fotogrāfijas un, it kā kāršu spēlē meklējot trumpi, salika tās rindā. Jo vairāk tās pētīja, jo vairāk nostiprinājās viņa pārliecība, ka šī sieviete nevarēja būt neviens cits kā Aomame.

Viņš paaicināja oficianti un apvaicājās, ko šodien piedāvā saldajā ēdienā. Viņa teica, ka esot persiku kūka. Ušikava pasūtīja kūku un kafiju.

Ja šī sieviete nav Aomame, Ušikava, gaidīdams kūku, sprieda, tad man nekad mūžā nebūs iespējas viņu satikt.

Persiku kūka bija daudz garšīgāka, nekā viņš bija cerējis. Kraukšķīgā mīklā iecepts sulīgs persiks. Saprotams, konservēts persiks, bet tādam ģimenes restorāniņam ļoti labs saldēdiens. Ušikava apēda kūku, izdzēra kafiju un pavisam labā noskaņojumā devās prom no restorāna. Iegriezās lielveikalā, nopirka pārtiku apmēram trim dienām, atgriezās dzīvoklī un atkal iekārtojās pie fotoaparāta.

Pa aizkaru spraugu vērodams ieeju dzīvokļu namā, atspiedies pret sienu, vairākkārt iesnaudās. Taču Ušikava par to īpaši neuztraucās. Neko svarīgu nenogulēs. Tengo aizbraucis no Tokijas apglabāt tēvu, Fukaeri šurp vairs neatgriezīsies.

Viņa zina, ka Ušikava turpina novērošanu. Un bija Joti maza iespējamība, ka "noslēpumainā sieviete" varētu nākt šurp gaišā dienas laikā. Viņa rīkojas loti apdomīgi. Sāks kustēties tikai tad, kad visapkārt būs tumšs.

Taču "noslēpumainā sieviete" neparādījās ari pēc saulrieta. Garām nosoļoja parastā ierinda iepirkties, pastaigāties, strādāt. Atgriezās daudz nogurušākām sejām, nekā no rīta aizejot. Ušikava tikai vēroja viņu pārvietošanos, fotoaparāta slēdzi nenospieda. Viņu fotogrāfijas vairs nebija vajadzīgas. Tagad Ušikavu interesēja tikai trīs cilvēki. Visi pārējie bija tikai anonīmi garāmgājēji. Aiz gara laika Ušikava gan viņus uzrunāja paša izdomātajos vārdos.

-    Mao kungs (vīrieša frizūra ļoti līdzinājās Mao Dzeduna frizūrai), vai šodien kārtīgi pastrādājāt?

-     Garauša kungs, tagad ārā silts, īsti piemērots pastaigām.

-     Bezzodainā kundze, atkal iepirkāties? Ko tad šovakar celsiet galdā?

Ušikava turpināja novērot ieeju līdz desmitiem. Tad plati nožāvājās un nolēma šodien beigt darbu. Iedzēra zaļo tēju no plastmasas pudeles, apēda pāris cepumu, izsmēķēja cigareti. Vannas istabā iztīrīja zobus, izbāza mēli un nopētīja to spoguli. Sen nebija to apskatījis. Tā bija apaugusi ar kaut ko biezai sūnai līdzīgu. Un, tāpat kā sūnas, tā bija gaišzaļā krāsā. Viņš gaismā rūpīgi nopētīja mēli. Nepatīkama parādība. Turklāt visa mēle bija ar to aplipuši, diez vai varēs dabūt nost. Ja tā turpināsies, es pārvērtīšos par sūnu veci, Ušikava nodomāja. Sākumā mēli, bet pēc tam jau visu ķermeni pārklās zaļas bruņas kā purva bruņurupucim. Jau to iedomājoties vien, oma sabojājās.

Ušikava nopūtās un pie viena klusiņām nolēma par mēli vairs nedomāt. Izslēdza vannas istabā gaismu. Tumsā taustīdamies noģērbās, ielīda guļammaisā. Aizvilka rāvējslēdzēju un saritinājās kā tārps.

Kad viņš pamodās, visapkārt bija tumšs. Gribēdams paskatīties, cik ir pulkstenis, pielieca galvu, bet pulksteņa nebija savā vietā. Ušikava apjuka. Viņš pirms gulētiešanas bija pārbaudījis, vai pulkstenis nolikts tā, lai tumsā varētu redzēt, cik tas rāda. Tas viņam bija garu gadu gaitā izstrādājies ieradums. Kāpēc pulksteņa tur nebija? Pa aizkaru spraugu istabā iespīdēja vāja gaismiņa. Tā gan izgaismoja tikai vienu istabas kaktu. Visapkārt valdīja pusnakts tumsa.

Ušikava juta, ka sirds sitas straujāk. Darbojas no visa spēka, izplatot pa ķermeni izdalīto adrenalīnu. Nāsis iepletās, viņš elpoja saraustīti, it kā būtu pamodināts no uzbudinoša sapņa.

Taču tas nebija sapnis. Kaut kas īstenībā notika. Pie pagalvja kāds bija. Ušikava to sajuta. Pār viņu krita par tumsu melnāka ēna. Tā noraudzījās Ušikavā no augšas. Viņa augums saspringa. Vienā sekundes simtdaļā apziņa pārkārtojās, un viņš instinktīvi mēģināja atvilkt guļammaisa rāvējslēdzēju.

Šis "kāds" momentā ar abām rokām sažņaudza Ušikavas kaklu. Tik ātri, ka viņš pat nepaspēja iekliegties. Ušikava sajuta vīrieša trenētos, spēcīgos muskuļus. Rokas ļoti cieši ar visu spēku nežēlīgi viņu žņaudza. Vīrietis neteica ne vārda. Pat nevarēja dzirdēt, ka viņš elpotu. Ušikava guļammaisā locījās un gorījās. Abām rokām plosīja neilona oderi, plēsa to kājām. Vēlreiz mēģināja kliegt. Taču tam nebija jēgas. Vīrietis, iekārtojies uz tatami, vairs neizkustējās, tikai žņaudza aizvien stiprāk. Prasmīgas, lietpratīgas kustības. Viņš tā saspieda Ušikavas balseni, ka elpa pamazām izsīka.

Pat šajā galējā situācijā Ušikava tomēr iedomājās, kā šis vīrietis varējis iekļūt dzīvoklī. Durvis bija aizslēgtas ar cilindra atslēgu, ķēde aizlika. Visi logi ciet. Un tomēr: kā viņš bija spējis iekļūt dzīvoklī? Ja mēģinātu uzlauzt atslēgu, Ušikava noteikti būtu sadzirdējis troksni un pamostos.

Darīšana ar profesionāli. Ja vajadzētu, viņš bez vilcināšanās cilvēku arī nogalinātu. Viņš tam ir speciāli trenēts. Vai viņš būtu no "Pirmsākumiem"? Vai tie būtu nolēmuši no viņa atbrīvoties? Nosprieduši, ka viņš tiem vairs nenoderēs un ir tikai traucēklis? Tādā gadījumā viņu lēmums bijis nepareizs. Es esmu tikai soļa attālumā no Aomames. Vispirms uzklausiet mani. Taču viņš nespēja neko pateikt. Trūka gaisa, kas varētu iekustināt balss saites. Mēle gulēja dziļi rīklē kā akmens.

Rīkle bija kā nosprostota. Gaiss neieplūda nemaz. Plaušas izmisīgi centās tikt pie svaiga gaisa. Bet tāda nekur nebija. Miesa un apziņa nodalījās viena no otras. Miesa turpināja locīties guļammaisā, bet apziņa pamazām iegrima smagajā gaisā. Locekļi kļuva nejūtīgi. Kāpēc, viņa gaistošā apziņa nodomāja. Kāpēc man jāmirst tik nejēdzīgā vietā, tik nejēdzīgā nāvē? Atbildes, protams, nebija. Tikai tumsa nolaidās no griestiem un visu ietina.

Kad Ušikava nāca pie apziņas, viņš vairs nebija guļammaisā. Locekļi aizvien vēl bija nejūtīgi. Viņš saprata, ka vaigs ir piespiests pie tatami. Kaklu vairs nežņaudza. Plaušas kā plēšas vilka iekšā svaigo gaisu. Vēso ziemas gaisu. No svaigā skābekļa sirds ražoja jaunas asinis un pumpēja pa visu ķermeni. Viņš laiku pa laikam briesmīgi klepoja, tomēr uzmanību koncentrēja uz elpošanu. Pamazām locekļi atguva sajūtas. Ausīs atbalsojās sirds dobjie puksti. Es vēl esmu dzīvs, Ušikava tumsā nodomāja.

Ušikava gulēja uz tatami uz vēdera, rokas ar mīkstu drānu bija sasietas uz muguras. Arī kājas bija sasietas. Tā, ka viņš varēja vienīgi pavelties šurpu turpu. Ļoti efektīvi un prasmīgi. Ušikava nobrīnījās, ka ir vēl dzīvs un elpo. Viņš bija bijis pavisam tuvu nāvei, bet izdzīvojis. Kaklam abās pusēs bija sāpīgi puni. Sačurātā veļa kļuva auksta un lipīga. Taču šī sajūta nebija nepatīkama. Drīzāk pat patīkama. Sāpes un miklums tas liecināja, ka viņš ir dzīvs.

Tik vienkārši nemirst, vīrietis sacīja. It kā būtu nolasījis Ušikavas domas.

23. NODAĻA Aomame patiešam mirdz

Lai gan bija pāri pusnaktij no svētdienas uz pirmdienu, miegs tomēr nenāca.

Aomame pēc vannas bija uzvilkusi pidžamu, apgūlusies un nodzēsusi gaismu. Palikšana nomodā līdz vēlai naktij neko nedos. Problēma ir pilnībā uzticēta Tamaru. Labāk izgulēties un rit no rīta domāt par to visu ar svaigu galvu. Un tomēr viņas apziņa bija pilnīgi nomodā, ķermenis gribēja rīkoties. Izskatījās, ka nekāda gulēšana tomēr nesanāks.

Aomame atmeta domu par gulēšanu, piecēlās un virs pidžamas uzvilka halātu. Uzvārīja ūdeni, pagatavoja zāļu tēju, apsēdās pie galda un lēni to malkoja. Galvā pazibēja kāda doma, bet viņa nespēja to īsti uztvert. Tā izskatījās kā lietusmākonis tālumā bieza un noslēpumaina. Apveidu varēja saskatīt, bet precīzu kontūru ne. Starp apveidu un kontūru bija sprauga. Aomame, paņēmusi rokā krūzi, piegāja pie loga un pa aizkaru spraugu paraudzījās uz rotaļlaukumu.

Tur nebija ne cilvēka ēnas. Bija pāri vieniem naktī; gan smilšu kaste, gan šūpoles, gan slidkalniņš bija pamesti. Nakts bija ļoti klusa. Vējš norimis, neviena mākoņa. Tikai divi mēneši virs gobas sastingušajiem zariem. Kopš pēdējās reizes, kad viņa bija tos aplūkojusi, tie, Zemei griežoties, ari bija nedaudz mainījuši stāvokli, taču joprojām bija redzami.

Tur stāvēdama, Aomame domāja par veco dzīvokļu namu, kurā nozuda Fukusukes galva, un kartīti ar uzvārdu pie trīssimt trešā dzīvokļa durvīm. Uz baltās kartītes bija uzdrukāts "Kavana". Kartīte nebija jauna. Stūrīši uzlocījušies, šur tur pa kādam traipam. Kartīte tur jau ilgi nostāvējusi.

Tamaru noskaidros, vai šī dzīvokļa īpašnieks ir Tengo Kavana vai arī kāds viņa uzvārda brālis. Ilgi nebūs jāgaida, iespējams, tas būs zināms jau rit. Ja kaut kas bija darāms, tad viņš lieki laiku nešķieda. Tad atklāsies patiesība. Atkarībā no rezultāta, iespējams, es jau drīz satikšu Tengo. To iedomājoties, pēkšņi kļuva grūtāk elpot. It kā apkārtējais gaiss būtu kļuvis retināts.

Taču iespējams, ka viss nemaz tik gludi nenoritēs. Pat ja izrādīsies, ka trīssimt trešajā dzīvokli dzīvo Tengo Kavana, kaut kur tuvumā slēpjas ari Fukusukes galva. Un viņš tur klusībā perina kaut ko ļaunu. Skaidrs, ka kaļ kādu plānu, neatlaidīgi seko man un Tengo, lai nepieļautu, ka mēs vēlreiz satiekamies.

Nē, nav par ko uztraukties, Aomame sev teica. Uz Tamaru var paļauties. Turklāt viņš ir visrūpīgākais, visspējīgākais un vispieredzējušākais cilvēks, ko es pazīstu. Ja viņam tas uzticēts, tad viņš tiks ar Fukusukes galvu galā bez žēlastības. Turklāt viņš ir bīstams ne tikai man, bet arī Tamaru, viņš ir novācams bīstams elements.

Taču, ja nu kāda iemesla dēļ (iemesls gan nebija zināms) Tamaru nolems, ka man nav vēlams satikties ar Tengo, ko tad? Tādā gadījumā viņš nepieļaus ne mazāko iespēju, ka es varētu ar Tengo satikties. Mēs ar Tamaru viens pret otru izjūtam kaut ko personiskām simpātijām līdzīgu. Tas ir skaidrs. Taču viņam visaugstākajā vietā ir vecās kundzes intereses un drošība. Tas ir viņa īstais darbs. Ne jau gādāt par Aomami.

Tā domājot, Aomame kļuva nemierīga. Viņa nezināja, kur Tamaru prioritāšu sarakstā atrodas viņas un Tengo satikšanās. Varbūt, atklājot Tamaru visu par Tengo, viņa pieļāvusi liktenīgu kļūdu. Varbūt pašai vajadzēja ar to visu tikt galā.

Taču tagad vairs nekas nebija maināms. Visticamāk, Fukusukes galva tur gaida manu ierašanos, man vienai pašai mēģināt ar to tikt galā būtu pašnāvnieciski. Un laiks iet. Es nevaru gaidīt un vērot, kā situācija attīstīsies. Tobrīd tā bija vislabākā iespēja atklāt visu Tamaru un uzticēt to viņam.

Aomame mitējās domāt par Tengo. Jo vairāk domāja, jo domu pavediens vairāk samudžinājās, jāmēģina nedomāt. Un nevajag skatīties mēnešos. Tie ienes sajukumu dvēselē. Tie groza paisumu un bēgumu līčos, satracina radības mežos. Aomame izdzēra pēdējo tējas malku, aizgāja no loga, izmazgāja izlietnē krūzi. Gribējās kādu malku brendija, bet viņa zināja, ka grūtniecības laikā alkoholu lietot nedrīkst.

Aomame apsēdās uz dīvāna, ieslēdza mazo lampiņu līdzās un sāka vēlreiz pārlasīt "Gaisa kūniņu". Viņa to bija pārlasījusi jau vismaz desmit reižu. Darbs nebija pārāk garš, un tagad viņa jau gandrīz zināja katru teikumu no galvas. Taču nolēma to pārlasīt vēlreiz, vēl rūpīgāk. Miegs tik un tā nenāk. Varbūt šoreiz atradīs tajā kaut ko iepriekš nepamanītu.

"Gaisa kūniņa" šķita kā šifrēts ziņojums. Laikam gan Eriko Fukada stāstu izstāstīja, lai kaut ko pavēstītu. Tengo šo stāstu prasmīgi nopulēja, pārstrādāja. Abi, izveidojuši komandu, padarīja to pievilcīgāku plašam lasītāju lokam. Vadonis teica, ka viņi viens otru papildinājuši, ka tas bijis kopdarbs. Un, ja ticēt vadoņa sacītajam, tad par bestselleru kļuvusī "Gaisa kūniņa" atklāja pasaulei kādu noslēpumu, kura dēļ "balss" vairs nerunāja ar littlepeople. Galu galā aka izsusēja, straume apsīka. Šī grāmata izrādījās tik ietekmīga.

Viņa sakopoja uzmanību uz katru rindiņu grāmatā.

Kad sienas pulkstenis rādija pustris, divas trešdaļas grāmatas jau bija izlasītas. Tad viņa uz bridi to aizvēra un mēģināja pārvērst vārdos to, ko spēcīgi izjuta dvēselē. Viņa to nesauktu par atklāsmi, tomēr manīja kādu pārliecībai līdzīgu tēlu.

Es neesmu nonākusi šeit nejauši.

To šis tēls viņai vēstīja.

Man bija šeit jānonāk.

Lidz šim es domāju, ka esmu ievilkta šajā 1Q84. gada pasaulē pret savu gribu. Kāds apzināti pārslēdza mana vilciena pārmijas. Tādējādi vilciens novirzījās no pareizā ceļa un nonāca šajā jaunajā, savādajā pasaulē. Un es attapos jau šeit. Pasaulē ar diviem mēnešiem, pasaulē, kurā darbojas little people. Kurā ir ieeja, bet izejas nav.

Tā man vadonis pirms nāves paskaidroja. "Vilciens" ir romāns, ko raksta Tengo, un es pilnīgi absurdi esmu ievilkta šajā stāstā. Kā apjucis otrā plāna lomas spēlētājs klīstu pa biezu miglu, tā sacīt.

Taču tā nemaz nav, Aomame nodomāja. Tas nav viss.

Es neesmu te pasīvi ievilkta, tikai kāda cita gribas vadīta. Saprotams, ir ari kaut kas no tā. Bet vienlaikus es pati esmu izvēlējusies būt šeit.

Es šeit atrodos ari pati no savas brīvas gribas.

Viņa bija par to pārliecināta.

Un ir skaidrs iemesls, kāpēc es esmu šeit. Iemesls var būt tikai viens. Lai atkal satiktos un savienotos ar Tengo. Šī iemesla dēļ es atrodos šajā pasaulē. Vai, ja paraugās uz to no pretējā viedokļa, tas ir vienīgais iemesls, kāpēc šī pasaule ir manī. Vai arī tas ir paradokss divi spoguļi, kas bezgalīgi atspoguļojas viens otrā. Es esmu daļa no šis pasaules, un šī pasaule ir daļa no manis.

Aomame, protams, nezināja Tengo šobrīd rakstītā darba sižetu. Iespējams, ka tajā pie debesīm ir divi mēneši.

Iespējams, ka tajā darbojas little people. Tik daudz viņa varēja pieņemt. Un šis Tengo stāsts vienlaikus ir ari mans stāsts. To Aomame saprata.

Aomame to aptvēra, kad grāmatā pārlasīja ainu, kurā galvenā varone, meitenīte, kopā ar little people šķūni naktis darina gaisa kūniņu. Iztēlojoties šo sīki, spilgti aprakstīto ainu, viņa vēderā sajuta siltumu. Savādu, dziļu, kausējošu siltumu. Tur bija mazs, bet spēcīgs karstuma avots. Viņai bez domāšanas bija skaidrs, kas ir šis karstuma avots, ko tas nozīmē. Tas mans maziņais. Tas sajuta ainu, kurā meitenīte kopā ar little people darina gaisa kūniņu, un reaģēja ar šo siltumu.

Aomame nolika grāmatu uz galdiņa līdzās, atpogāja pidžamas jaku un piespieda roku pie vēdera. Plauksta sajuta izstarojošo siltumu, šķita, ka tur manāms gaiši oranžs mirdzums. Viņa izslēdza lampu un istabas tumsā, piemiegusi acis, pētīja šo vietu. Tur bija pavisam blāvs, tik tikko samanāms gaišums. Taču gaismiņa tur mirdzēja, par to nebija ne mazāko šaubu. Es neesmu viena pati, Aomame nodomāja. Mēs caur šo esam saistīti. Vienlaikus esam viena un tā paša stāsta daļa. Tad jau arī es varu rakstīt sižetu. Tā Aomame iedomājās. Tad jau es varu kaut ko pierakstīt klāt vai kaut ko pārrakstīt. Noteikti varu. Un vairāk par visu varu noteikt, kā tas viss beigsies. Vai tad ne?

Aomame apsvēra šo iespēju.

Bet kā lai to izdara?

Aomame vēl nezināja kā. Viņa tikai apzinājās, ka tādai iespējai jābūt. Taču pagaidām tā bija tikai konkrēta satura nepiepildīta teorija. Viņa sēdēja klusumā un tumsā, lūpas sakniebusi, un domāja par to. Tas ir ļoti svarīgi. Jāizdomā pamatīgi.

Mēs abi esam izveidojuši komandu. Tāpat kā Tengo ar Eriko Fukadu izveidoja spējīgu komandu, lai radītu "Gaisa kūniņu". Šajā jaunajā stāstā mēs ar Tengo esam viena komanda. Mūsu katra atsevišķā griba vai tās zemūdens straumes apvienojas vienā, rada šo sarežģīto stāstu un virza to tālāk. Tas laikam notiek kaut kur ļoti dziļi, skatienam neaizsniedzamā vietā. Tāpēc mēs pat nesatikušies esam savienojušies. Mēs radām šo stāstu, bet tajā pašā laikā šis stāsts liek mums darboties. Vai gan tā nav?

Ir tikai viens jautājums. Ļoti svarīgs jautājums.

Ko šajā stāstā, kuru mēs rakstām, nozīmē tas mans maziņais? Kāda loma tam atvēlēta?

Tas mans maziņais tik ļoti spēcīgi reaģēja uz ainu grāmatā, kurā mazā meitene kopā ar little people darina gaisa kūniņu. Manā klēpī ir sajūtams karstums, un tas izstaro gaiši oranžu mirdzumu. Gluži kā gaisa kūniņa. Vai mans klēpis ir kļuvis par gaisa kūniņu? Un ko tas nozīmē? Vai es esmu mother, bet tas mans maziņais ir daughter? Es, nesaejoties ar Tengo, ieņēmu viņa bērnu, vai tajā visā iejaukti little people? Viņi gudri izmanto manu klēpi kā gaisa kūniņu? Izmanto mani kā iekārtu, no kuras dabūt jaunu daughter?

Nē. Tā tas nav. Viņa bija par to pārliecināta. Tas nevar būt.

Little people ir zaudējuši savu varu. Vadonis pats man to teica. "Gaisa kūniņa" kļuva tik slavena, ka tie vairs nekur uz priekšu netiek. Tie neko nezina par šo grūtniecību, tie tajā nekādi nav iejaukti. Bet tad kas… vai kāds spēks… padarīja šo grūtniecību iespējamu? Un kādā nolūkā? To Aomame nezināja.

Viņa zināja tikai vienu. Viņi abi ar Tengo radījuši to manu maziņo, šo neaizstājamo dzīvību. Viņa atkal uzlika roku uz vēdera. Maigi piespieda plaukstu pie gaiši oranžo mirdzumu izstarojošās vietas, it kā to norobežojot. Un siltums no plaukstas pamazām izplūda pa visu augumu. Lai kas arī notiktu, man tas mans maziņais jāsargā. Neviens man viņu neatņems. Neviens viņam neko ļaunu nenodarīs. Mums tas jānosargā. Tā viņa nakts melnumā apņēmās.

Aomame iegāja guļamistabā, novilka halātu un iekāpa gultā. Pagriezās uz sāniem un piespieda plaukstu pie vēdera, un plauksta atkal sajuta to siltumu. Nemiers pagaisa. Un šaubas arī. Man jākļūst stiprākai. Manam prātam un ķermenim jābūt kā vienam veselam. Beidzot atnāca miegs, klusi kā dūmi ietina viņas augumu. Pie debesīm aizvien vēl bija divi mēneši.

24. NODAĻA Tengo prom no kaķu pilsētas

Tēvs bija ieģērbts glīti izgludinātā NHK abonentmaksas iekasētāja uniformā un guldīts vienkāršā zārkā. Laikam vislētākajā. Nedaudz izturīgākā par Castella kūkas koka kastīti, pavisam nepievilcīgā zārkā. Aizgājējs bija maza auguma, bet tik un tā zārks šķita viņam par īsu. Gatavots no saplākšņa, bez jebkādiem rotājumiem. Apbedīšanas biroja darbinieks katram gadījumam mulsi apjautājās, vai tāds zārks derēšot. Tengo atteica, ka derēšot. Tēvs pats bija to no kataloga izvēlējies, pats bija par to samaksājis. Ja nelaiķim pret to nebija nekādu iebildumu, tad arī Tengo tādu nebija.

Tēvs, ieģērbts NHK formas tērpā, guldīts vienkāršajā zārkā, neizskatījās kā miris. Šķita, ka viņš darbā atpūtas brīdī iesnaudies. Drīz vien modīsies, celsies kājās, uzliks cepuri un atkal ies iekasēt naudu. Formas tērps ar NHK nozīmīti viņam piedienēja kā otra āda. It kā viņš tajā jau būtu ieradies šajā pasaulē un nu tāds arī dosies krematorijas uguni. Ieraudzījis tēvu, Tengo saprata, ka tik tiešām nevienas citas drēbes viņa pēdējai gaitai nederētu. Tāpat kā Vāgnera operās bruņiniekus bēru sārtā gulda ar visām bruņām.

Otrdienas rītā, Tengo un Kumi Adači klātesot, zārku aizvākoja un aiznagloja. Tad veda katafalkā. Tas gan bija tas pats visnotaļ praktiskais Toyota furgons, ar kuru tēvu pārveda no pansionāta uz apbedīšanas biroju. Tikai zārks bija nomainījis nestuves. Laikam gan ari šis bija lētākais katafalka variants. Tajā nebija nekā ceremoniāla. Ari "Dievu mijkrēšļa" mūziku nedzirdēja. Tomēr Tengo nebija nekas iebilstams pret šādu katafalku. Šķita, ka ari Kumi Adači tam nepievērš uzmanību. Šis bija tikai transportēšanas līdzeklis. Svarīgāk bija tas, ka cilvēks pametis šo pasauli un palicējiem vajadzēja šo notikumu aptvert līdz mielēm. Abi brauca taksometrā nopakaļ melnajam furgonam.

Viņi nogriezās no piejūras ceļa uz kalniem un pēc īsa brīža sasniedza krematoriju. Celtne bija salīdzinoši jauna, ārkārtīgi bezpersoniska, izskatījās drīzāk pēc fabrikas vai pašvaldības iestādes, nevis krematorijas. Tikai rūpīgi koptais skaistais dārzs un augstais skurstenis, kas majestātiski slējās debesīs, liecināja, ka šī būve paredzēta īpašam mērķim. Otrdiena, šķiet, nebija īpaši noslogota, jo gaidīt nevajadzēja nemaz, zārku tūlīt pārnesa uz krematorijas krāsns telpu. Zārks klusi ieslīdēja krāsni, smagās durvis aizvērās kā zemūdenes lūka. Gados vecs darbinieks baltiem cimdiem rokās pagriezās pret Tengo un paklanījās. Tad ieslēdza aizdedzes slēdzi. Kumi Adači, pagriezusies pret aizvērtajām durvīm, salika rokas lūgšanā, Tengo darīja tāpat.

Stunda bija jāgaida, kamēr beigsies kremācija, un šo laiku Tengo kopā ar Kumi Adači pavadīja ēkā ierīkotajā atpūtas istabā. Kumi Adači paņēma no automāta divus karstas kafijas trauciņus, abi klusēdami to dzēra. Viņi bija apsēdušies līdzās uz sola iepretim lielam logam. Pa logu varēja redzēt nokaltušu mauriņu, kailu koku rindu. Vienā zarā sēdēja divi melni, neredzēti putni. Tengo nezināja, kā tos sauc. Garu asti, mazi, spalgu, skaļu balsi. Ikreiz iedziedoties tie izslēja gaisā asti. Virs kokiem pletās ziemas zilās debesis bez neviena mākoņa. Kumi Adači mugurā bija krēmkrāsas daflkota mētelis un īsa, melna kleitiņa. Tengo bija ģērbies melnā džemperī ar augstu apkakli, plānā žaketē skujiņrakstā. Kājās viņam bija tumšbrūnas mokasīnkurpes. Šis apģērbs viņa garderobē visvairāk atbilda oficiālai kārtai.

-    Arī manu tēvu šeit kremēja, Kumi Adači sacīja. Cilvēki, kas bija atnākuši šurp, pīpēja bez apstājas. Un tad pie griestiem jau peldēja dūmu mākonis. Galu galā viņi visi bija zvejnieki.

Tengo iztēlojās šo ainu. Iedegušu ļaužu pulciņš neierastās drēbēs, nepārtraukti smēķēdami, piemin no plaušu vēža mirušo kolēģi. Taču šoreiz atpūtas istabā bija tikai viņi divi. Apkārt bija pavisam kluss. Nedzirdēja ne mūziku, ne cilvēku balsis. Laiku pa laikam putni spalgi iečivinājās, bet nekas cits klusumu neiztraucēja. Saule maigi apspīdēja zemi. Tās stari ieplūda pa logu un veidoja viņiem pie kājām rāmas gaismas peļķītes. Laiks plūda lēni kā upe, tuvojoties ietekai jūrā.

-     Paldies, ka atbrauci kopā ar mani, Tengo pārtrauca ilgo klusumu.

Kumi Adači pastiepa roku un uzlika to uz viņējās.

-   Vienam pašam būtu smagi. Labāk, ja kāds ir līdzās. Tā ir.

-    Varbūt tā ir.

-     Kad cilvēks nomirst, vienalga, kādos apstākļos, tas ir briesmīgi. Tad šajā pasaulē atveras caurums. Ja neizturamies pret notikušo ar cieņu, tad šo caurumu būs grūti aizbērt.

Tengo pamāja.

-     To caurumu nevar atstāt vaļā, Kumi Adači sacīja. Kāds tajā var iekrist.

-    Taču reizēm mirušais cilvēks ir glabājis noslēpumus, Tengo sacīja. Un, ja to caurumu aizber, tad šie noslēpumi tā arī mūžīgi paliks noslēpumi.

-     Es domāju, ka tā tam jābūt.

-    Kāpēc?

-    Ja nu šie noslēpumi bijuši no tiem, kurus nevar atstāt aiz sevis?

-     Kāpēc nevar atstāt?

Kumi Adači atrāva savu roku un ieskatījās Tengo tieši sejā.

-    Varbūt tas bija kaut kas tāds, ko saprata tikai mirušais. Tāds, ko nevarētu izskaidrot, lai cik ilgi ari runātu. Kaut kas tāds, ko tikai aizgājējs spēja nest. Kaut kas līdzīgs vērtīgai bagāžai.

Tengo klusēdams vēroja gaismas peļķīti sev pie kājām. Linoleja grīda nespodri spīdēja. No viņa izstieptas rokas attālumā bija paša novalkātās kurpes un Kumi Adači vienkāršās melnās laiviņas. Kaut ari tās bija tepat, šķita, ka tās atrodas vairāku kilometru attālumā.

-     Tengo, jums taču ir tādas lietas, ko nespējat citiem izskaidrot. Vai ne?

-     Laikam ir, Tengo atteica.

Kumi Adači, neko neteikusi, pētīja savas melnajās zeķēs ieģērbtās slaidās kājas.

-    Tu teici, ka esot reiz nomirusi? Tengo viņai pavaicāja.

-Jā. Es jau vienreiz nomiru. Aukstā, lietainā, skumjā naktī.

-     Vai tu to atceries?

-   Jā. Domāju, ka atceros. Es jau no seniem laikiem redzu to sapnī. Domāju, ka tā īstenībā ir noticis.

-    Tas ir kaut kas līdzīgs reinkarnācijai?

-     Reinkarnācijai?

-     Pārdzimšanai, dvēseļu pārceļošanai.

Kumi Adači to apdomāja.

-     Ko lai saku? Varbūt jā. Bet varbūt nē.

-    Vai tevi pēc nāves arī kremēja?

Kumi Adači papurināja galvu.

-   To es neatceros. Tas jau bija pēc nāves. Es atceros nāves brīdi. Kāds mani nožņaudza. Kāds vīrietis, ko es nepazinu un nekad nebiju redzējusi.

-    Tu atceries viņa seju?

-     Protams. Nez cik reižu man tā rādījusies sapņos. Ja satiktu uz ielas, pazītu uzreiz.

-     Ko tu iesāktu, ja tik tiešām viņu satiktu?

Kumi Adači ar pirkstu paberzēja degunu, it kā pārbaudot, vai tas ir uz vietas.

-     Esmu par to daudz domājusi. Ko es iesāktu, ja patiešām viņu satiktu? Varbūt uzreiz mestos bēgt. Vai arī paslepus viņam sekotu. To es uzzinātu tikai tad, ja tā patiešām notiktu.

-     Ko tu darītu, ja viņu izsekotu?

-    Nezinu. Iespējams, tas vīrietis zina par mani kādu svarīgu noslēpumu. Varbūt man izdotos to atklāt.

-     Kādu noslēpumu?

-     Piemēram, kāda jēga tam, ka es esmu šeit.

-     Bet varbūt tas vīrietis vēlreiz tevi nogalinātu?

-     Varbūt. Kumi Adači cieši saknieba lūpas. Tas ir riskanti. To es, bez šaubām, saprotu. Vislabāk būtu uzreiz bēgt prom. Bet tas noslēpums mani vilina. Kā kaķis kāro ieskatīties jebkurā tumšā ejā.

Kad kremēšana bija galā, Kumi Adači un Tengo izlasīja no pelniem atlikušos tēva kaulus un ielika urnā, urnu pasniedza Tengo. Viņš īsti nezināja, ko iesākt ar viņam uzticēto urnu. Nesaprata, kur to likt. Sēžot taksometrā līdzās Kumi Adači, Tengo turēja to klēpī.

-Ja vēl kāds sīkums būs palicis, es visu nokārtošu, Kumi Adači, braucot taksometrā, sacīja. Tad, īsu brīdi padomājusi, piebilda: Ja vēlaties, varu nokārtot arī pīšļu apbedīšanu.

Tengo tas pārsteidza.

-     Tu varētu to nokārtot?

-     Kāpēc ne? Kumi Adači teica. Te ir arī tādas bēres, kurās nepiedalās neviens ģimenes loceklis.

-     Tu man ļoti palīdzētu, Tengo sacīja. Tad, nedaudz nokaunējies, bet ari atvieglots atdeva urnu Kumi Adači. Un nodomāja, ka nekad vairs šo urnu neredzēs. Paliks tikai atmiņas. Un pēc tam arī atmiņas pagaisis kā pīšļi.

-     Es esmu vietējā. Varu par visu parūpēties. Un jums, Tengo, pēc iespējas ātrāk jāatgriežas Tokijā.Jūs mums, protams, ļoti patīkat, bet šī vieta nav domāta jums.

Prom no kaķu pilsētas, Tengo nodomāja.

-     Paldies par visu, Tengo sacija.

-    Tengo, es gribētu dot jums vienu padomu. Varbūt uzskatīsiet to par lieku.

-     Nē, kāpēc.

-    Iespējams, ka jūsu tēvam bija kāds noslēpums, ko viņš paņēma līdzi uz viņu pusi. Izskatās, ka tas jūs mazliet mulsina. To var saprast. Bet jums, Tengo, turpmāk nevajadzētu līst tumšās ejās. Lai tas paliek kaķu ziņā. Tā jūs nekur netiksiet. Labāk domājiet par to, kas jūs gaida.

-     Caurums ir jānoslēdz, Tengo noteica.

-    Tieši tā, Kumi Adači sacīja. Tā pūce teica. Vai pūci atceraties?

Pūce ir meža sargdieviba. Vieda. Ierādīs mums nakts gudrības.

-    Vai pūce aizvien vēl ūjina mežā?

-     Pūce nekur prom neies, māsiņa teica. Visu laiku ir turpat.

Kumi Adači pavadīja Tengo uz Tatejamas ekspresi. Izskatījās, ka viņa grib pati savām acīm pārliecināties, ka viņš patiešām iekāpj vilcienā. Kamēr vien Tengo varēja viņu redzēt, viņa stāvēja uz perona un sparīgi māja ar roku.

Tengo atgriezās savā dzīvokli Koendži otrdienas vakarā septiņos. Ieslēdza gaismu, apsēdās uz krēsla pie ēdamgalda un pārlaida skatienu visapkārt. Viss bija tāpat, kā viņš vakar agrā rītā bija atstājis. Aizkari cieši aizvilkti priekšā logiem, uz rakstāmgalda izdrukātais manuskripts. Zīmuļu traukā seši akurāti noasināti zīmuļi, nomazgātie trauki salikti izlietnē. Pulkstenis skaitīja laiku, kalendārs pie sienas rādija, ka rit gada pēdējais mēnesis. Dzīvokli bija ļoti kluss. Pat nedaudz par klusu. Tajā bija kaut kas pārspīlēts. Bet varbūt viņš to iedomājās. Galu galā viņš tikko bija redzējis cilvēku pazūdam no šīs pasaules. Caurums pasaulē vēl nebija pilnībā aizvēries.

Tengo izdzēra glāzi ūdens, iegāja karstā dušā, noskuvās, iztīrīja ausis, apgrieza nagus, izņēma no atvilktnes jaunu veļu un jaunu kreklu, uzvilka tos. Vajadzēja atbrīvoties no visām smakām, ar ko ķermenis bija piesūcies. No kaķu pilsētas smakām. Jūs mums, protams, ļoti patīkat, bet šī vieta nav domāta jums, tā Kumi Adači sacīja.

Ēst negribējās. Noskaņojuma strādāt nebija. Grāmatu vaļā vērt nekārojās. Mūziku klausīties arī ne. Fiziski viņš bija noguris, bet nervi bija uzvilkti, diez vai viņš aizmigtu. Apkārtējais dziļais klusums likās samākslots.

Būtu labi, ja Fukaeri te būtu, Tengo nodomāja. Vienalga, lai kādus niekus, lai kādas muļķības viņa runātu. Neizteiksmīgi, bez pieturzīmēm. Tik sen nebija dzirdēts, kā viņa runā. Taču Tengo zināja, ka Fukaeri šajā dzīvoklī neatgriezīsies. Viņš nespētu izskaidrot, kāpēc to zināja. Šeit viņa neatgriezīsies. Laikam.

Gribējās ar kādu parunāt, vienalga ar ko. Ja varētu, viņš labprāt parunātu ar savu gados vecāko draudzeni. Taču nevarēja ar viņu sazināties. Nezināja, kur viņu meklēt, turklāt viņa ir pazudusi un neatgriezīsies.

Mēģināja sazvanīt Komacu pa darba telefona numuru. Tiešo līniju. Taču neviens neatsaucās. Piecpadsmit reižu nozvanījis, Tengo nolika klausuli.

Tengo domāja, kam vēl varētu piezvanīt. Bet nevienu piemērotu sarunu biedru neatrada. Nosprieda, ka varētu zvanīt Kumi Adači, bet nezināja viņas telefona numuru.

Taču kaut kur pasaulē vēl bija ar viņu saistītais tumšais caurums, vēl vaļā. Ne pārāk liels. Bet dziļš. Ja viņš ielūkotos šajā caurumā un skaļi sauktu, tad varbūt vēl varētu parunāt ar tēvu. Vai mirušais atklātu patiesību?

"Tā jūs nekur netiksiet. Labāk domājiet par to, kas jūs gaida," tā bija teikusi Kumi Adači. "Labāk domājiet par to, kas jūs gaida."

"Iā nemaz nav, Tengo nodomāja. Tas nav viss. Var būt, ka es ar šo noslēpumu nekur netikšu. Bet varbūt uzzināšu iemeslu, kāpēc tā. Un, ja būšu sapratis iemeslu, tad gan varbūt tikšu uz priekšu.

Vai nu jūs bijāt mans tēvs, vai ne, tam tagad vairs nav nozīmes, Tengo, pagriezies pret melno caurumu, sacīja. Tagad vienalga. Jūs tik un tā esat paņēmis daļu manis nāvē, un dala no jums palikusi man. Vai mūs patiešām saistīja asins saites vai ne, šobrīd tas vairs neko nemaina. Laiks paiet, pasaule neapstājas.

Šķita, ka aiz loga ūjina pūce, bet tas bija tikai māns.

25. NODAĻA ušikava salst vai nesalst, dievs ir te

Tik vienkārši nemirst, aiz muguras atskanēja vīrieša balss. It kā lasot Ušikavas domas. Tikai uz brīdi zaudējāt samaņu. Iesoļojāt mazu gabaliņu otrā pusē.

Agrāk nedzirdēta balss. Neizteiksmīga, neitrāla balss. Ne skaļa, ne klusa. Ne pārāk stingra, ne pārāk maiga. Tādā pavēsta lidmašīnu atiešanas laikus un biržas ziņas.

Nez kas šodien par dienu, Ušikava neloģiski nodomāja. Vajadzētu būt pirmdienas naktij. Nē, nu jau būs nākamā diena, tātad otrdiena.

-    Ušikavas kungs, vīrietis teica. Vai jūs sauc Ušikava? Ušikava klusēja. Paklusēja tikai divdesmit sekundes. Tad

vīrietis bez jebkāda brīdinājuma iespēra viņam pa sānu, tieši pa kreiso nieri. Klusi, bet no visa spēka. Briesmīgas sāpes izšāvās cauri visam ķermenim. Visi iekšējie orgāni sarāvās, un, iekams sāpes nebija mazdrusciņ norimušas, viņš nespēja paelpot. Beidzot Ušikavam no mutes izlauzās sauss sēciens.

-    Es pieklājīgi pajautāju. Un cerēju uz atbildi. Ja vēl nevarat muti pakustināt, tad pamājiet vai papuriniet galvu. Ar to pietiks. Tas ir pieklājības jautājums, vīrietis sacīja. Vai jūs sauc Ušikava?

Ušikava vairākkārt pamāja.

-    Ušikavas kungs? Uzvārdu viegli atcerēties. Es izpētīju maku, kas bija jūsu bikšu kabatā. Vadītāja apliecība un vizītkartes. "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības izpilddirektors" lielisks amats, Ušikavas kungs. Bet ko tad "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" izpilddirektors te dara, nomaskējis fotoaparātu?

Ušikava klusēja. Vārdi īsti nenāca.

-     Labāk gan būtu atbildēt, vīrietis teica. Es brīdinu. Ja niere pārplīsīs, sāpēs visu mūžu.

-     Es novēroju šī nama iemītniekus, Ušikava kā nebūt izdabūja. Balss tembrs nebija stabils, tā lāgiem aizlūza. Nemaz neizklausījās pēc paša balss.

-    Vai tas būtu Tengo Kavana?

Ušikava pamāja.

-Tas pats Tengo Kavana, kas bija romāna "Gaisa kūniņa" ghost writer?

Ušikava vēlreiz pamāja, tad aizvilkdamies klepoja. Vīrietis to zina.

-     Kas lūdza to darīt? vīrietis pavaicāja.

-     "Pirmsākumi".

-Tik daudz es nojautu, Ušikavas kungs, vīrietis noteica. Bet kāpēc šai organizācijai vajadzētu novērot Tengo Kavanas kungu? Viņiem Tengo Kavana diez vai ir svarīga persona.

Ušikava mēģināja ātri saprast, kāda ir šī vīrieša pozīcija un cik daudz viņam zināms par lietas apstākļiem. Kaut ari nebija skaidrs, kas viņš tāds ir, tomēr šķita, ka nebija "Pirmsākumu" sūtīts. Taču Ušikava ari nezināja, vai par šo faktu viņam vajadzētu priecāties vai gluži pretēji satraukties.

-    Es uzdevu jautājumu, vīrietis sacīja. Tad uzspieda ar pirkstu uz Ušikavas kreisās nieres. Pavisam stipri.

-     Viņš ir saistīts ar kādu sievieti, Ušikava nostenēja.

-    Tai sievietei ir vārds?

-    Aomame.

-     Kāpēc viņi vajā Aomami?

-     Viņa nodarīja kaitējumu organizācijas vadonim.

-     Nodarīja kaitējumu, vīrietis kā pārbaudot noteica. Tas ir nogalināja? Vienkāršāk izsakoties.

-    Jā, Ušikava sacīja. Un nodomāja, ka šim vīrietim neko nenoslēpsi.

-    Taču publiski tas nav zināms.

-    Tas ir organizācijas iekšējs noslēpums.

-      Cik cilvēkiem organizācijas iekšienē tas ir zināms?

-     Saujiņai cilvēku.

-    Jūs ieskaitot?

Ušikava pamāja.

Vīrietis sacīja:

-     Tātad jūs organizācijā ieņemat visai svarīgu posteni?

-    Nē. Ušikava papurināja galvu, un sasistā niere iesāpējās. Esmu tikai izsūtāmais. Es to uzzināju nejauši.

-     Patrāpījāties sliktā laikā, sliktā vietā. Vai tā?

-    Tā iznāk.

-     Starp citu, Ušikavas kungs, vai šobrīd jūs darbojaties vienatnē?

Ušikava pamāja.

-    Tas izklausās dīvaini. Parasti šāda novērošana un izsekošana ir komandas darbs. Lai ar to cik necik jēdzīgi tiktu galā, vajadzīgi arī sagādnieki, kopā jābūt vismaz trim cilvēkiem. Turklāt jums jau ir ciešas saites ar organizāciju. Darbošanās uz savu roku šķiet dīvaina. Citiem vārdiem sakot, man jūsu atbilde itin nemaz neiet pie sirds.

-     Es neesmu šīs ticības loceklis, Ušikava sacīja. Viņš tagad elpoja gandrīz mierīgi un tāpēc arī varēja puslīdz normāli parunāt. Viņi mani algoja kā privātpersonu. Ja uzskatīja, ka ērtāk ir izmantot kādu no malas, aicināja mani.

-     Kā "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" izpilddirektoru?

-     Tā ir izkārtne. Patiesībā tādas biedrības nav. Organizācija to izveidojusi galvenokārt saistībā ar nodokļiem. Es esmu ar organizāciju nesaistīts, darbojos neatkarīgi, organizācija tikai izmanto manus pakalpojumus.

-     Kaut kas līdzīgs algotnim?

-    Nē, es neesmu algotnis. Ja man palūdz, es tikai savācu informāciju. Ja rodas nepieciešamība pēc rupjākām metodēm, to nokārto citi.

-     Bet novērot Tengo Kavanu saistībā ar Aomami jums lika "Pirmsākumi"?

-Jā-

-     Nē, vīrietis teica. Nepareiza atbilde. Ja organizācijai būtu zināms, ka Aomame un Tengo Kavana ir saistīti, viņi neuzticētu novērošanu jums. Viņi izmantotu savējos, izveidotu komandu. Lai mazinātu neizdošanās risku un vajadzības gadījumā varētu pielietot spēku.

-    Nē, tā patiešām ir. Es tikai pildu pavēles. Tiešām nezinu, kāpēc mani sūtīja šurp vienu pašu. Ušikavas balss tembrs joprojām bija nestabils, tā atkal aizlūza.

Ja vīrietis sapratīs, ka "Pirmsākumiem" nav ne jausmas par Tengo Kavanas un Aomames saistību, tad viņš mani tepat uz vietas novāks, Ušikava nodomāja. Ja manis nebūs, tad to neviens vairs neuzzinās.

-     Man nepatīk aplamas atbildes, vīrietis ledainā balsī teica. Lai nu kurš, bet jūs, Ušikavas kungs, to labi zināt. Es varētu vēlreiz iesist jums pa nierēm. Bet, ja kārtīgi jums iesitīšu, man sāpēs roka, turklāt mans mērķis nav jums pamatīgi sabojāt nieres. Es personiski jūs neienīstu. Man ir tikai viens mērķis dabūt pareizo atbildi. Tāpēc šoreiz izmēģināsim jaunu paņēmienu. Jums nāksies nolaisties jūras dibenā.

Jūras dibenā? Ušikava nodomāja. Ko tas vīrietis tur melš?

Izklausījās, ka viņš kaut ko izņem no kabatas. Varēja dzirdēt, kā klusi nočab kaut kas no plastmasas. Un tad pēkšņi Ušikavam kaut ko cieši uzmauca galvā. Plastmasas maisiņu. Biezu, pamatīgu saldētavas maisiņu. Ap kaklu apmeta platu gumiju. Tas vīrietis grib mani nosmacēt, Ušikava saprata. Viņš mēģināja dziļi ieelpot, bet mute pievilkās pilna ar plastmasu. Arī deguns bija pilnigi ciet. Abas plaušas lūgtin lūdzās pēc svaiga gaisa. Taču tā nekur nebija. Plastmasa cieši piegūla sejai, kļūdama burtiski par nāves masku. Drīz vien visi muskuļi sāka nevaldāmi trīcēt. Ušikava gribēja pastiept rokas un noraut maisiņu, taču rokas nekustējās. Jo tās bija cieši sasietas uz muguras. Galvā smadzenes izpletās kā balons, šķita tūlīt pārplīsīs. Ušikava gribēja kliegt. Par katru cenu jādabū svaigs gaiss. Taču iekliegties, protams, nespēja. Mēle bija izpletusies pa visu muti. Apziņa pagaisa.

Pēkšņi ap kaklu apmestā gumija atslāba, maisiņu novilka no galvas. Ušikava rija plaušās gaisu. Tad pāris minūšu kā zvērs, kas grib kaut ko satvert, saliecies uz priekšu, smagi elpoja.

-     Kā bija jūras dibenā? vīrietis, gaidīdams, kamēr Ušikava atgūsies, pajautāja. Balss bija pavisam neizteiksmīga. Bijāt nolaidies pavisam dziļi. Laikam ieraudzījāt nekad agrāk neredzētas lietas. Vērtīga pieredze.

Ušikava neko neteica. Nespēja parunāt.

-    Ušikavas kungs, es jau kuro reizi atkārtoju mani interesē tikai patiesas atbildes. Tāpēc jautāšu tikai vienu reizi. Vai organizācija sūtīja jūs novērot Tengo Kavanu viņa saistības ar Aomami dēļ? Tas ir ļoti svarīgi. No tā ir atkarīga cilvēka dzīvība. Kārtīgi apdomājiet un atbildiet pareizi. Vai skaidrs?

-    Organizācija par to neko nezina, Ušikava beidzot kā nebūt izdabūja.

-Jā, šī ir pareizā atbilde. Organizācijai pagaidām vēl nav ne jausmas par to, ka Aomame ir saistīta ar Tengo Kavanu. To jūs vēl neesat viņiem atklājis. Vai ne?

Ušikava pamāja.

-      Būtu uzreiz pareizi atbildējis, iztiktu bez nolaišanās jūras dibenā. Bija grūti?

Ušikava pamāja.

-    Es zinu. Ar mani arī reiz tā gadījās, vīrietis noteica, it kā čalodams par neko. Tikai tie, kas paši to piedzīvojuši, saprot, cik tas ir briesmīgi. Ir jau viegli vispārināti spriest par sāpēm. Katras sāpes ir citādas. Nedaudz izmainot Tolstoja slaveno teikumu, laime vienmēr ir vienāda, bet katras sāpes ir citādas. Gluži tā gan neteikšu, ka katras sāpes izgaršo citādi. Vai jums tā nešķiet?

Ušikava pamāja. Viņš vēl joprojām mazliet elsoja.

Vīrietis turpināja:

-     Tāpēc būsim atklāti viens pret otru, neko neslēpjot, runāsim taisnību. Labi, Ušikavas kungs?

Ušikava pamāja.

-Ja gadīsies vēl kāda nepareiza atbilde, nāksies atgriezties jūras dibenā. Un vēl dziļāk nekā iepriekš un vēl lēnāk. Vēl stiprāk. Ja nepaveiksies, varbūt pat neatgriezlsieties. Diez vai jūs to gribētu. Kā ir, Ušikavas kungs?

Ušikava papurināja galvu.

-    Mums abiem ir kaut kas kopējs, vīrietis sacīja. Izskatās, ka abi esam vientuļie vilki vai ari klaiņojoši suņi. Precīzi sakot, izstumti no sabiedrības. Cilvēki, kuri kopš dzimšanas nav spējuši iejusties sabiedrībā. Vai kurus sabiedrība nav pieņēmusi. Un tad nu mēs nolemjam viens pats tikšu galā. Pats lemšu un pats rīkošos, pats uzņemšos atbildību. Saņemam pavēles no augšas, bet mums nav ne darbabiedru, ne padoto. Paļaujamies uz savu galvu un spējām. Vai tā?

Ušikava pamāja.

Vīrietis turpināja:

-    Šis ir gan mūsu stiprais, gan vienlaikus vājais punkts. Nu, piemēram, šoreiz, jūs pārcentāties. Nolēmāt pats visu noskaidrot, "Pirmsākumiem" neziņojot. Gribējāt visu skaisti nokārtot, lai tā būtu jūsu personiskā uzvara. Un zaudējāt modrību. Vai ne?

Ušikava vēlreiz pamāja.

-    Un kāds tam visam bija iemesls?

-     Es esmu vainīgs vadoņa nāvē.

-     Kā konkrēti?

-     Es pārbaudīju informāciju par Aomami. Rūpīgi visu pārbaudīju, pirms viņa satikās ar vadoni. Kaut ko es diemžēl palaidu garām.

-     Bet viņai izdevās pietuvoties vadonim ar nolūku viņu noslepkavot, un patiesībā viņa to ari izdarīja nogalināja. Netikāt galā ar jums uzticēto darbu un sapratāt, ka reiz nāksies par to atbildēt. Galu galā jūs esat cilvēks no malas, vienreizējai lietošanai. Turklāt vēl zināt pārāk daudz iekšējo lietu. Lai izdzīvotu, jums vajadzēja sagādāt viņiem Aomames galvu. Vai ne?

Ušikava pamāja.

-     Man ļoti žēl, vīrietis noteica.

Kā viņam ir žēl? Ušikavas šķībā galva ātri darbojās, cenšoties saprast šo vārdu jēgu. Tad viņam pielēca.

-    Vai jūs organizējāt vadoņa noslepkavošanu? Ušikava vaicāja.

Vīrietis neatbildēja. Taču Ušikava saprata, ka šī klusēšana nav noliegums.

-     Ko esat nolēmis darīt ar mani? Ušikava jautāja.

-    Tiešām ko? Patiesību sakot, vēl neesmu izlēmis. Atkarībā no jūsu attieksmes, Tamaru sacīja. Man ir vēl pāris jautājumu.

Ušikava pamāja.

-    Vai jūs man iedotu savas "Pirmsākumu" kontaktpersonas telefona numuru? Viņiem taču ir kāds, kas atbild tieši par jums?

Ušikava bridi vilcinājās, taču beigu beigās telefona numuru nosauca. Kāda jēga to slēpt, ja paša dzīvība ir uz spēles. Tamaru to pierakstīja.

-     Vārds?

-    Vārdu es nezinu, Ušikava meloja. Taču izskatījās, ka vīrietim tas nešķiet īpaši svarīgi.

-     Skarbi tipi, vai ne?

-     Diezgan skarbi.

-     Bet nav profesionāļi.

-    Viņi ir prasmīgi. Augstākstāvošo pavēles izpilda nešauboties. Bet profesionāļi viņi nav.

-    Cik daudz viņi ir uzoduši par Aomami? Tamaru vaicāja. Vai zina, kur viņa slēpjas?

Ušikava papurināja galvu.

-    To viņi nezina. Tāpēc es te novēroju Tengo Kavanu. Ja es zinātu, kur ir Aomame, vāktos prom no šejienes.

-     Loģiski, Tamaru sacīja. Starp citu, kā jūs atklājāt, ka Aomame un Tengo Kavana ir saistīti?

-    Vajadzēja drusku paskraidīt.

-     Konkrētāk?

-     Pārbaudīju visu Aomames biogrāfiju. Līdz pat bērnībai. Viņa gājusi Ičikavas pamatskolā. Tengo Kavana arī ir no Ičikavas. Tad man kaut kas ienāca prātā. Devos uz to skolu pārbaudīt, un izrādījās, ka viņi patiešām divus gadus mācījušies vienā klasē.

Tamaru dziļi rīklē klusi noņurdēja kā kaķis.

-    Tik tiešām. Jūs nu gan veicāt ļoti smalku izmeklēšanu, Ušikavas kungs. Esat ieguldījis gan laiku, gan pūles. Visu cieņu.

Ušikava klusēja. Neviens jautājums viņam nebija uzdots.

-     Es atkārtošos, Tamaru sacīja. Šobrīd jūs esat vienīgais, kurš zina par Aomames saistību ar Tengo Kavanu?

-    Jūs ari zināt.

-     Es neskaitos. Es domāju no jums pietuvinātajiem.

Ušikava pamāja.

-     Es vienīgais no visiem to zinu.

-    Jūs nemelojat?

-     Nemeloju.

-    Starp citu, vai jums zināms ari tas, ka Aomame ir stāvoklī?

-    Stāvoklī? Ušikava noteica. Viņa balsī skanēja izbrīns. No kā?

Tamaru uz jautājumu neatbildēja.

-    Jūs patiešām to nezinājāt?

-     Nezināju. Es nemeloju.

Tamaru klusēdams brīdi vēroja, vai Ušikavas reakcija ir neviltota. Tad sacīja:

-    Skaidrs. Izskatās, ka patiešām nezinājāt. Es ticu. Starp citu, jūs grozījāties ap Vītolu villu Adzabu. Tā ir taisnība?

Ušikava pamāja.

-     Kāpēc?

-      Villas īpašniece apmeklēja tuvējo sporta klubu, un Aomame bija viņas personiskā trenere. Izskatījās, ka viņām izveidojušās tuvas, personiskas attiecības. Turklāt šī kundze blakusnamā iekārtojusi patversmi no vardarbības ģimenē cietušām sievietēm. Tur bija ļoti stingra apsardze. Man tas šķita nedaudz pārspīlēti. Iedomājos varbūt Aomame slēpjas tajā patversmē.

-     Un?

-     Beigu beigās izdomāju, ka tā vis nebūs. Tai sievietei naudas pietiek. Ja gribētu Aomami paslēpt, tad ne jau savā tuvumā. Viņu paslēptu pēc iespējas tālāk. Tāpēc pārstāju interesēties par villu Adzabu un pievērsos Tengo Kavanam.

Tamaru vēlreiz klusi noņurdēja.

-    Jums gan ir laba intuīcija. Galva strādā loģiski, un jūs esat ļoti pacietīgs. Tikai žēl, ka tas viss izšķiests izsūtāmā darbā. Vai jūs tikai ar to nodarbojaties?

-     Agrāk biju advokāts, Ušikava sacīja.

-    Skaidrs. Laikam bijāt labs. Bet pārāk paļāvāties uz apstākļiem, un sekoja kritiens. Tagad pavisam rāmi strādājat par šis jaunās sektas izsūtāmo un saņemat grašus. Vai tā?

Ušikava pamāja.

-    Tā gan.

-     Tur neko nevar darīt, Tamaru noteica. Tādiem kā mēs, klaidoņiem, nav viegli dzīvot pasaulē. Pat ja izskatās, ka viss rit gludi, kādā bridi nāk kritiens. Tā ir iekārtota pasaule.

Tamaru sažņaudza rokas tā, ka nokrakšķēja kauliņi. Asa, draudīga skaņa.

-     Un vai esat kaut ko stāstījis "Pirmsākumiem" par to lietu ar Vītolu villu Adzabu?

-    Es nevienam to neesmu teicis, Ušikava atklāti sacīja. Tas, ka Adzabu villa šķiet aizdomīga, ir tikai mans personiskais pieņēmums. Apsardze bija pārāk stingra, man neko tur neizdevās noskaidrot.

-     Tas labi, Tamaru noteica.

-    Tas ir jūsu lauciņš, ja?

Tamaru neatbildēja. Jautājumus te uzdeva viņš, pašam nebija nekādas vajadzības uz tādiem atbildēt.

-    Tiktāl jūs uz maniem jautājumiem esat atbildējis godīgi, Tamaru teica. Vismaz vispārīgos vilcienos. Ja vienreiz nolaižas jūras dibenā, zūd spēks melot. Jo tādus tukšus melus uzreiz varētu sadzirdēt. Tas nāk no bailēm.

-     Es nemeloju, Ušikava sacīja.

-    Tas ir labi, Tamaru noteica. Neviens negrib liekas sāpes. Starp citu, vai zināt, kas ir Karls Jungs?

Ušikava zem acu aizsēja nevilšus sarauca uzacis. Karls Jungs. Ko tas vīrietis tur runā?

-     Psihologs Jungs?

-    Tieši tā.

-    Vispārīgas lietas, Ušikava ieintriģēts atteica. Dzimis deviņpadsmitā gadsimta beigās Šveicē. Bijis Freida māceklis, bet vēlāk viņi pašķlrušies. Kolektīvā zemapziņa. Tas apmēram viss.

-     Ar to būs gana, Tamaru noteica.

Ušikava gaidīja sarunas turpinājumu.

Tamaru sacīja:

-     Karlam Jungām Cīrihes ezera krastā klusā augstākās šķiras rajonā bija elegants nams. Tur viņš kopā ar ģimeni dzīvoja pārtikušu dzīvi. Taču viņam vajadzēja kādu vietu, kur noslēgties vientulībā un grimt dziļās pārdomās. Tā viņš atrada nelielu zemes gabalu Bollingenā pie ezera un tur uzcēla mazu namiņu. Ne jau nu villu vai kaut ko skaistu. Viņš pats mūrēja akmeņus pa vienam vien un uzcēla apaļu māju ar augstiem griestiem. Akmeņi bija no tuvējām akmeņlauztuvēm. Tolaik Šveicē, lai varētu kaut ko celt no akmeņiem, vajadzēja būt mūrnieka kvalifikācijai. Un Jungs to speciāli ieguva. Pat iestājās ģildē. Viņam bija ļoti svarīgi uzcelt šo namu pašam savām rokām. Iespējams, ka mātes nāve ari bija viens no svarīgiem iemesliem, kas viņu uz to pamudināja.

Tamaru uz brīdi apklusa.

-    Šo namu nodēvēja par "Torni". Viņš to veidoja līdzīgu lauku būdiņām, ko bija redzējis Āfrikas ceļojuma laikā. Tur nebija neviena norobežojuma, visa dzīve noritēja tukšā telpā. Ļoti vienkārša mītne. Taču viņš uzskatīja, ka dzīvošanai ar to pietiek. Tur nebija ne elektrības, ne gāzes, ne ūdensvada. Ūdeni viņš ņēma tuvējos kalnos. Bet vēlāk saprata, ka šāds dzīvesveids bijis tikai viens no arhetipiem. Ar laiku viņam radās vajadzība namā izveidot starpsienas, nodalījumus, otro stāvu un vēlāk arī vairākas piebūves. Viņš pats apgleznoja sienas, simboliski attēlojot, kā nodalās un attīstās individuālā apziņa. Viss šis nams bija kā materializēta mandala. Viņam vajadzēja apmēram divpadsmit gadus, lai namu pabeigtu, junga pētniekiem par šo namu ir ārkārtīgi dziļa interese. Vai bijāt par to dzirdējis?

Ušikava papurināja galvu.

-     Nams vēl šodien stāv Cīrihes ezera krastā. To pārvalda Junga pēcteči, taču diemžēl publikai tas nav pieejams, no iekšpuses to nevar apskatīt. Runā, ka pie ieejas durvīm "Tornī" vēl joprojām esot saglabājušies Junga pašrocīgi akmenī iegrebtie vārdi: "Salst vai nesalst, Dievs ir te." Tādus vārdus Jungs iecirtis akmenī.

Tamaru atkal apklusa.

-     "Salst vai nesalst, Dievs ir te," viņš vēlreiz klusi atkārtoja. Vai saprotat, ko tas nozīmē?

Ušikava papurināja galvu.

-     Nē, nesaprotu.

-      Nūjā, ari man pašam jēga nav pilnīgi skaidra. Pārāk dziļš simbols, grūti izprotams. Grūti interpretēt. Taču Karls Jungs to pašrocīgi iegreba pie ieejas durvīm paša izplānotā, paša uzbūvētā mājā. Mani nezin kāpēc kopš seniem laikiem šie vārdi ļoti saistījuši. Pat labi nesaprotot to nozīmi, tik un tā šie vārdi spēcīgi satricina manu dvēseli. Es neko daudz par Dievu nezinu. Uzaugu katoļu bērnunamā un tur saskatījos visādas briesmu lietas, tāpēc man par Dievu nav radies pārāk labs iespaids. Turklāt tur parasti sala. Pat pašā vasaras vidū. Tur vai nu sala, vai ari neizturami sala. Pat ja Dievs bija, viņš nebija īpaši laipns pret mani. Taču šie vārdi klusiņām iesūkušies manas dvēseles sīkākajās plaisās. Laiku pa laikam aizveru acis un vairākkārt klusībā atkārtoju tos. Un tad es jūtos savādi mierīgs. "Salst vai nesalst, Dievs ir te" vai jūs, lūdzu, nepateiktu to skaļi?

-    Salst vai nesalst, Dievs ir te, Ušikava, neko īsti nesapratis, klusītēm atkārtoja.

-     Nevar lāgā sadzirdēt.

-    Salst vai nesalst, Dievs ir te, Ušikava atkārtoja vēlreiz, cik spēdams skaidri.

Tamaru, aizvēris acis, brīdi izgaršoja šo vārdu atbalsi. Tad, it kā kaut ko izlēmis, dziļi ieelpoja un izelpoja. Atvēra acis, paskatījās uz savām rokām. Lai nepaliktu pirkstu nospiedumi, rokās bija uzvilkti plāni vienreizējās lietošanas operāciju cimdi.

-    Piedodiet, Tamaru klusi noteica. Balsī ieskanējās pat kaut kas svinīgs. Viņš atkal paņēma rokās plastmasas maisiņu. Kustējās ātri un izlēmīgi. Uzvilka to vēlreiz Ušikavam galvā un apmeta viņam ap kaklu plato gumiju. Ušikava gribēja iebilst, taču vārdi netika līdz mutei un tā arī neviena ausis nesasniedza. Kāpēc? Ušikava domāja šajā plastmasas maisiņā. Es viņam teicu visu taisnību, cik zināju. Kāpēc viņš tagad mani nogalina?

Viņš šajā galvā, kas teju teju jau plīsīs, domāja par mazo namiņu Čuorinkanā, par abām meitiņām. Un atcerējās suni, ko viņi toreiz turēja. Viņam tas mazais, garenais šunelis nemaz nepatika, un arī suns viņu nemīlēja. Dumjš un skaļš suns. Grauza paklājus un čurāja jaunajā gaitenī. Pavisam citāds nekā tas jauktenītis, kas viņam bija bērnībā. Un tomēr Ušikava savā pēdējā dzīves mirklī domāja par nejēdzīgo, sīko šuneli, redzēja to skraidelējam dārzā.

Tamaru ar acs kaktiņu noskatījās, kā Ušikavas augums saliecas, kā mētājas uz tatami līdzīgi krastā izmestai zivij. Ušikavas rokas un kājas bija sasietas, tāpēc, lai kā ari viņš cīnītos, nekādu troksni kaimiņu dzīvokļos nedzirdēs. Tamaru labi zināja, cik šāda nāve ir drausmīga. Taču šis bija veiklākais, tīrākais slepkavības veids. Ne kliedzienu, ne asiņu. Viņš skatījās savā Tag Heuer nirēja pulkstenī. Pēc trim minūtēm

Ušikava vairs nemētājās. Locekļi tikai viegli drebēja, it kā rezonējot, tad norima pavisam. Tamaru vēl trīs minūtes pēc tam vēroja pulksteņa rādītāju. Tad saņēma Ušikavas delnu, pārbaudīja pulsu, lai pārliecinātos, ka viņš zaudējis visas dzīvības zīmes. Viegli oda pēc urīna. Ušikava bija vēlreiz apčurājies. Taču šoreiz pūslis bija iztukšots pavisam. Viņu nevarēja vainot, zinot, cik smagi viņš bija cietis.

Tamaru noņēma no viņa kakla gumiju un novilka no galvas plastmasas maisiņu. Maisiņš bija daļēji ievilkts mutē. Ušikavam abas acis bija plati ieplestas, mute vaļā un nāvē sašķiebusies uz vienu pusi. Varēja redzēt netīro, šķībo zobu rindu, ar zaļu sūnu apaugušo mēli. Sejas izteiksme kā no Munka gleznas. Ušikavas šķībā galva izskatījās vēl šķībāka. Laikam ļoti cietis.

-     Piedodiet, Tamaru noteica. Man arī nepatika to darīt.

Tamaru ar abu roku pirkstiem pamasēja Ušikavas sejas muskuļus, iztaisnoja zodu, mēģināja padarīt šo seju tīkamāku skatam. Ar virtuvē atrasto papīra dvieli apslaucīja muti. Tas prasīja laiku, bet tā vismaz izskatījās mazliet labāk. Vismaz cilvēkam uzreiz negribēsies šausmās novērsties. Taču acis neparko nevarēja dabūt ciet.

-     Kā Šekspīrs rakstījis, Tamaru klusi sacīja, pagriezies pret šo smago, šķībo galvu, ja šodien nomirstam, tad rīt vairs nevajadzēs mirt. Mēģināsim raudzīties viens uz otru no labākās puses.

Vai tas bija no "Henrija IV" vai "Ričarda III", lugu viņš nespēja atcerēties. Taču tā nebija nopietna problēma, un diez vai Ušikava pats kāroja noskaidrot precīzu avotu. Tamaru atsēja Ušikavam rokas un kājas. Lai neatstātu nospiedumus, viņš bija izmantojis mīkstu, dvielim līdzīgu virvi un īpašu sasiešanas paņēmienu. Viņš iemeta līdzatnestajā atkritumu maisā šo virvi, maisiņu, kas bija uzvilkts Ušikavam galvā, ap kaklu apsieto gumiju. Izskatīja Ušikavas mantas un savāca visas viņa uzņemtās fotogrāfijas. Iemeta maisā arī fotoaparātu un trijkāji. Ja atklātībā nonāktu, ka viņš te kādu novērojis, būtu nepatikšanas. Uzreiz rastos jautājums: ko viņš te vērojis? Un tad gan varētu uzpeldēt Tengo Kavanas vārds. Viņš savāca ari blīvi pierakstīto piezīmju grāmatiņu. Nekas svarīgs vairs te nepalika. Guļammaiss, ēdiens un drēbju kārta, maks un atslēgas, un nožēlojamais Ušikavas līķis. Kā pēdējo Tamaru izņēma no Ušikavas maka vienu vizītkarti, kas vēstīja, ka viņš ir "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" izpilddirektors, un iebāza to kabatā.

-     Piedodiet, promejot viņš vēlreiz teica Ušikavam.

Tamaru iegāja publiskā telefona būdiņā stacijas tuvumā, ielika automātā telekarti un uzgrieza Ušikavas iedoto telefona numuru. Pilsētas centra telefons. Varētu būt Šibujā. Klausuli pacēla pēc sestā zvana.

Tamaru bez jebkāda ievada nosauca Koendži dzīvokļa adresi.

-     Pierakstījāt? viņš noprasīja.

-     Atkārtojiet, lūdzu, vēlreiz.

Tamaru atkārtoja.

Sarunu biedrs to pierakstīja un nolasīja.

-    Ušikavas kungs ir tur, Tamaru sacīja. Jūs taču pazīstat Ušikavas kungu?

-     Ušikavas kungu? sarunu biedrs pārjautāja.

Tamaru to ignorēja un turpināja:

-     Ušikavas kungs ir tur, viņš gan diemžēl vairs neelpo. Cik var spriest no skata, nav miris dabiskā nāvē. Viņam makā ir vairākas "Jaunās Japānas zinātnes un mākslas veicināšanas biedrības" izpilddirektora vizītkartes. Ja policija viņu atradīs, tad beigu beigās atklās arī saistību ar jums.

Un tad var būt nepatikšanas. Jums vajadzētu pēc iespējas ātrāk visu tur nokopt. To jūs, šķiet, labi pieprotat.

-    Jūs būtu? sarunu biedrs ievaicājās.

-     Laipns ziņotājs, Tamaru atteica. Man arī policija nav pārāk mīļa. Tāpat kā jums.

-     Nav miris dabiskā nāvē?

-     Viņš nenomira no vecuma nespēka un ari ne pārāk mierīgi.

Sarunu biedrs brīdi klusēja.

-    Un ko īsti Ušikavas kungs tur darīja?

-    To es nezinu. Par to vajadzētu viņu pašu sīki un smalki iztaujāt, bet, kā jau teicu, šajā situācijā viņš nespēs atbildēt.

Vīrietis atkal ieturēja pauzi.

-    Jūs laikam esat saistīts ar to jauno sievieti, kas bija atnākusi uz viesnīcu Okura?

-     Uz šādiem jautājumiem neatbild.

-    Es to sievieti satiku. Ja viņai to pateiksiet, viņa sapratīs. Man ir viņai kas sakāms.

-     Es klausos.

-    Mēs nedomājam viņai kaut ko nodarīt, vīrietis teica.

-    Jūs taču viņu meklējat, vai ne?

-    Tā ir. Jā, mēs visu laiku viņu meklējam.

-     Taču negribat viņai neko nodarīt? Tamaru jautāja. Kāpēc?

Atbilde atskanēja pēc īsas pauzes.

-    īsi sakot, kādā brīdī situācija mainījās. Saprotams, visi ļoti sēroja par vadoņa nāvi. Taču ari tas ir beidzies, viss ir galā. Vadonis bija fiziski ļoti slims, kaut kādā mērā viņš pats vēlējās savu nāvi. Tāpēc mēs šīs lietas dēļ vairs nedomājam vajāt Aomames kundzi. Mēs šobrīd gribētu ar viņu parunāt.

-     Par ko?

-     Par kopējām interesēm.

-    Bet tās ir tikai jūsu intereses. Jums vajag ar viņu parunāt, bet varbūt viņa neko tamlīdzīgu nevēlas.

-    Jābūt iespējai parunāt. Mēs varam jums kaut ko piedāvāt. Piemēram, brīvību un drošību. Zināšanas un informāciju. Vai mēs varētu to visu apspriest kādā neitrālā vietā? Vienalga kur, pēc jūsu izvēles. Mēs garantējam simtprocentīgu drošību. Visu personu simtprocentīgu drošību. Nevienam vairs nevajag bēguļot. Nevienai no pusēm šīs sarunas nenāktu par ļaunu.

-    Tā jūs sakāt, Tamaru teica. Taču man nav iemesla ticēt jūsu piedāvājumam.

-    Vai jūs, lūdzu, tik un tā varētu to nodot Aomames kundzei? vīrietis neatlaidās. Laiks negaida. Mēs arī varam nedaudz piekāpties. Ja jums vajag kādu konkrētāku iemeslu, lai varētu mums uzticēties, padomāsim par to. Zvanot uz šo numuru, vienmēr varat ar mums sazināties.

-    Varbūt jūs varētu man to skaidrāk izklāstīt? Kāpēc viņa jums tik ļoti ir vajadzīga? Kas ir noticis, kāpēc apstākļi tā mainījušies?

Sarunu biedrs ievilka elpu. Tad sacīja:

-     Mums jādzird balss. Tā mums ir kā bagātīga aka. Mēs nedrīkstam to zaudēt. Tas ir apmēram viss, ko šobrīd varu jums atklāt.

-     Un, lai uzturētu to aku, jums vajadzīga Aomame?

-    To nevar izskaidrot vienā vārdā. Viņa ar to ir saistīta, bet neko vairāk es nevaru teikt.

-     Un Eriko Fukadu jums vairs nevajag?

-    Šobrīd mums nav nekādas vajadzības pēc Eriko Fukadas. Vienalga, kur viņa ir un ko dara. Viņas misija ir galā.

-     Kāda misija?

-     Situācija ir delikāta, sarunu biedrs pēc īsas pauzes sacīja. Piedodiet, bet neko vairāk es jums par šo situāciju atklāt nevaru.

-    Labi apdomājiet savu situāciju, Tamaru teica. Šajā spēles brīdī serve ir mūsu pusē. Mēs varam ar jums brīvi sazināties, jūs ar mums ne. Jūs pat nezināt, kas mēs tādi esam. Vai tā nav?

-    Tā ir. Šobrīd jūs esat vadībā. Mēs nezinām, kas jūs esat. Bet tik un tā šis nav telefona sarunām piemērots temats. Es jau tagad esmu pateicis pārāk daudz. Pārsniedzot man dotās pilnvaras.

Tamaru brīdi klusēja.

-     Labi. Mēs apdomāsim jūsu priekšlikumu. Arī man par to ir jāapspriežas. Domāju, ka pēc pāris dienām ar jums sazināšos.

-    Gaidīsim, vīrietis sacīja. Es atkārtojos, bet nevienai no pusēm šīs sarunas nenāks par ļaunu.

-    Ko jūs iesāksiet, ja mēs šo piedāvājumu ignorēsim vai noraidīsim?

-    Nu, tādā gadījumā mums vajadzēs rīkoties tā, kā uzskatīsim par nepieciešamu. Kaut kāda vara mums ir. Varbūt nāksies rīkoties skarbāk, visiem iesaistītajiem tas varētu radīt nepatikšanas. Lai kas jūs tādi būtu, sveikā cauri netiksiet. Iespējams, ka turpmākā notikumu gaita nevienai no pusēm nebūs patīkama.

-     Iespējams. Taču, kamēr tiks tik tālu, paies laiks. Un, aizņemoties jūsu izteicienu, laiks negaida.

Vīrietis viegli noklepojās.

-    Var jau būt, ka paies laiks. Vai arī nemaz ne tik daudz.

-     To redzēs, tikai rīkojoties.

-    Tieši tā, sarunu biedrs sacīja. Ir vēl viena svarīga lieta, uz ko es jums gribētu norādīt. Izmantojot jūsu pieminēto līdzību, tā patiešām ir, ka šobrīd spēlē ir jūsu kārta servēt. Taču šķiet, ka jums šīs spēles pamatnoteikumi nav īsti skaidri.

-    Tos arī var saprast, tikai rīkojoties.

-    Bet, ja patiešām izmēģina un nekas nesanāk, nav interesanti.

-     Abām pusēm, Tamaru noteica.

Kādu bridi valdīja daudznozīmīgs klusums.

-    Starp citu, ko jūs iesāksiet ar Ušikavas kungu? Tamaru vaicāja.

-    Pēc iespējas ātrāk viņu no turienes aizvāksim. Jau šonakt.

-     Dzīvoklis nav aizslēgts.

-     Paldies par to, sarunu biedrs sacīja.

-     Starp citu, vai jūs dziļi sērosiet par Ušikavas kunga nāvi?

-    Lai kurš tas būtu, mēs parasti dziļi sērojam par jebkura cilvēka nāvi.

-     Labāk jau sērot, viņš bija spējīgs cilvēks.

-    Taču ne pietiekami. Vai tā?

-     Neviens nav tik spējīgs, lai dzīvotu mūžīgi.

-    Tā jūs domājat, sarunu biedrs iebilda.

-     Protams, Tamaru atteica. Es tā domāju. Un jūs tā nedomājat?

-    Gaidīsim jūsu zvanu, vīrietis, uz šo jautājumu neatbildējis, vēsi sacīja.

Tamaru klusēdams nolika klausuli. Turpmākā saruna būtu bezjēdzīga. Ja vajadzēs, tad vēlreiz piezvanīs uz šo numuru. Viņš izgāja no telefona būdiņas un devās uz savu mašīnu. Tas bija vecs, nolietots, zils Toyota Corolla furgons, novietots stāvvietā pie parka. Pārliecinājies, ka viņu neviens neredz, izmeta atkritumu maisu ar plastmasas maisiņu, virvi un gumiju. Izmeta arī operāciju cimdus.

-    Mēs parasti sērojam par jebkura cilvēka nāvi, Tamaru, iedarbinādams motoru un aizsprādzēdams drošības jostu, nomurmināja. Tas ir vissvarīgākais, viņš nodomāja. Par cilvēka nāvi ir jāsēro. Kaut vai īsu brīdi.

26. NODAĻA Aomame cik romantiski!

Telefons iezvanījās otrdien īsi pēc pusdienas. Aomame sēdēja uz jogas paklājiņa, plati izpletuši kājas, un izpildīja augšstilbu muskuļu stiepšanas vingrojumus. Tas bija daudz grūtāk, nekā varētu šķist vērotājam no malas. Krekliņš piesūcās ar sviedriem. Aomame pārtrauca vingrot un, slaucīdama seju dvielī, pacēla klausuli.

-    Fukusukes galvas tajā dzīvoklī vairs nav, Tamaru, kā aizvien nesasveicinājies, sacīja. Pat ne hallo.

-    Vairs nav?

-     Vairs nav. Viņu pārliecināja.

-    Pārliecināja? Aomame atkārtoja. Vai tas nozīmēja, ka Tamaru viņu ar spēku dabūjis no turienes prom?

-    Un Kavana no tā dzīvokļu nama ir jūsu meklētais Tengo Kavana.

Aomamei šķita, ka visa apkārtējā pasaule izplešas un saraujas tāpat kā viņas sirds.

-    Vai jūs klausāties? Tamaru pavaicāja.

-     Klausos.

-    Turklāt šobrīd Tengo Kavanas tur nav. Pāris dienu tur nebūs.

-     Viņam nekas nekaiš?

-     Viņa šobrīd nav Tokijā. Pašam nekas nekaiš, tas ir skaidrs. Fukusukes galva bija noīrējis dzīvokli Tengo Kavanas mājā pirmajā stāvā un tur gaidīja, kad jūs nāksiet satikties ar Tengo. Novēroja ieejas durvis, paslēpis fotoaparātu.

-    Vai viņš mani nofotografēja?

-    Uzņēma trīs kadrus. Bija gan vakars, jums bija cepure dziļi uz acīm, brilles, seja paslēpta šallē, sejas vaibsti nav skaidri saskatāmi. Taču šaubu nav tā esat jūs. Ja būtu vēlreiz uz turieni gājusi, iekultos nepatikšanās.

-     Tad jau uzticēt to visu jums bija pareizs lēmums.

-    Ja šajā situācijā vispār kāds lēmums ir pareizs.

Aomame sacīja:

-     Bet par viņu nav jāuztraucas?

-    Tas cilvēks jums vairs nekaitēs.

-    Jo jūs viņu pārliecinājāt7

-     Beigu beigās jā, nācās šādus tādus aspektus pieregulēt, Tamaru atbildēja. Es arī savācu visas fotogrāfijas. Fukusukes galvas mērķis bija gaidīt jūsu parādīšanos, Tengo Kavana kalpoja tikai kā ēsma. Tāpēc tagad nav nekāda iemesla, kāpēc viņš varētu būt apdraudēts. Domāju, viņš ir drošībā.

-     Lieliski, Aomame noteica.

-Tengo Kavanas kungs strādāJojogi privātskolā, pasniedz matemātiku. Šķiet, ka viņš ir talantīgs skolotājs. Bet strādā tikai pāris dienu nedēļā, tāpēc ienākumi nav lieli. Joprojām neprecējies, dzīvo viens pats tajā nepievilcīgajā, pieticīgajā namā.

Viņa aizvēra acis un ieklausījās savos sirdspukstos. Nespēdama saskatīt robežu starp sevi un pasauli.

-     Paralēli darbam privātskolā raksta pats savu romānu. Garu. "Gaisa kūniņas" pārrakstīšana bija tikai tāds blakusdarbs, viņam ir pašam savas literārās ambīcijas. Tas ir labi. Ja ir atbilstošas ambīcijas, tad cilvēks arī gūst panākumus.

-     Kā jūs to noskaidrojāt?

-    Viņa nav mājās, tāpēc iekļuvu viņa dzīvokli. Tas bija aizslēgts, taču tas man nemaz netraucēja tikt tur iekšā. Diemžēl nācās pārkāpt viņa tiesības uz privātumu, bet pamatlietas man vajadzēja pārbaudīt. Dzīvo viens pats, taču dzīvoklis ir tīrs un kārtīgs. Pat plīts noberzta. Ledusskapī valda tīrība, nekādu sapuvušu kāpostu dziļumā. Izskatās, ka viņš arī gludina. Nav sliktākais kompanjons. Proti, ja viņš nav gejs.

-     Ko vēl noskaidrojāt?

-    Piezvanīju uz privātskolu un apvaicājos par viņa nodarbību grafiku. Sieviete, kas atbildēja, pateica, ka svētdienas naktī nomiris Tengo Kavanas tēvs, kādā Čibas slimnīcā. Viņš aizbraucis no Tokijas uz bērēm. Pirmdienas nodarbības atceltas. Kur un kad bēres notiks, viņa nezināja. Taču nākamās nodarbības ir ceturtdien, līdz tam laikam viņam vajadzētu būt atpakaļ Tokijā.

Aomame skaidri atcerējās, ka Tengo tēvs bija NHK abonentmaksas iekasētājs. Svētdienās Tengo kopā ar tēvu apstaigāja maksas iekasēšanas maršrutu. Nez cik reižu abi bija satikušies Ičikavas ielās. Tengo tēva seju viņa labi neatcerējās. Kalsns maza auguma vīrs abonentmaksas iekasētāja uniformā. Tengo nemaz nebija viņam līdzīgs.

-   Ja Fukusukes galvas tur vairs nav, vai es varu iet satikties ar Tengo?

-     To labāk nedarīt, Tamaru uzreiz sacīja. Es Fukusukes galvu prasmīgi pārliecināju. Taču, atklāti sakot, man nācās sazināties ar organizāciju, lai viņi vēl nokārto pēdējo lietu. Dzīvoklī atradās priekšmets, kuram nekādi nevajadzēja nonākt likumsargu rokās. Ja to atrastu, tad ļoti rūpīgi pārbaudītu visus tā nama iemītniekus. Un tad jūsu draugs ari varētu tikt tajā ievilkts. Es viens pats to lietu nevarēju nokārtot. Ja kāds likumsargs pamanītu mani nakts vidū to priekšmetu kaut kur velkam, tas izskatītos aizdomīgi.

Organizācijai ir gan cilvēki, gan resursi, turklāt viņi ir pieraduši tādas lietas nokārtot. Tāpat kā viņi vienu citu lietu izdabūja ārā no viesnīcas Okura. Vai saprotat, par ko es runāju?

Aomame domās pārtulkoja Tamaru izteicienus reālos vārdos.

-     Izskatās, ka pārliecināšana bijusi diezgan skarba?

Tamaru klusi noņurdēja.

-     Man žēl, ka tā, bet tas vīrietis zināja pārāk daudz.

Aomame pajautāja:

-    Vai organizācija zināja, ko Fukusukes galva darīja tajā dzīvoklī?

-    Kaut ari viņš strādāja organizācijai, šajā gadījumā darbojies viens pats. Priekšniecībai vēl nebija par to ziņojis. Mums par laimi.

-    Taču tagad tie saprot, ka viņš tur kaut ko darīja.

-    Tieši tā. Jums labāk kādu laiku turēties no tās vietas pa gabalu. Tengo Kavanas vārds un adrese kā "Gaisa kūniņas" pārstrādātāja noteikti ir viņu aizdomās turamo sarakstā. Domāju, ka viņi pagaidām nav aptvēruši to, ka jūs ar Tengo Kavanu esat saistīti. Taču, mēģinot noskaidrot, kāpēc Fukusukes galva atradies tajā dzīvoklī, Tengo Kavanas vārds agri vai vēlu uzpeldēs. Tas ir tikai laika jautājums.

-     Taču, ja viss noritēs gludi, paies kāds laiks, līdz viņi to noskaidros. Varbūt viņi uzreiz neatklās saistību starp Fukusukes galvas nāvi un Tengo.

-    Ja noritēs gludi, Tamaru sacīja. Un ja viņi nav tik rūpīgi, kā man šķiet. Tomēr es nekad nepaļaujos uz to, ka viss noritēs gludi. Tāpēc esmu līdz šim brīdim izdzīvojis, nepieļaujot nopietnas kļūdas.

-    Tāpēc man labāk tam namam netuvoties?

-     Protams, Tamaru sacīja. Mēs esam uz ļoti plāna ledus. Jābūt ļoti uzmanīgiem.

-    Vai Fukusukes galva uzodis, ka es slēpjos šajā dzīvoklī?

-Ja būtu uzodis, tad jūs šobrīd atrastos man neaizsniedzamā vietā.

-     Taču viņš bija pienācis ļoti tuvu.

-     Tā bija. Tomēr izskatās, ka tā drīzāk bijusi nejaušība, nekas vairāk.

-    Tāpēc viņš tur sēdēja uz slidkalniņa, visiem redzams.

-    Jā, viņš nezināja, ka jūs viņu vērojat. Nenojauta. Un tas viņam izrādījās liktenīgi, Tamaru teica. Tā ir. Cilvēka dzīvību un nāvi šķir plāns ledus.

Uz pāris sekundēm iestājās klusums. Cilvēka nāves… lai kura cilvēka nāves… izraisīts dziļš klusums.

-    Vai pēc Fukusukes galvas nāves organizācija turpinās mani meklēt?

-      Par to man grūti spriest, Tamaru sacīja. Sākumā viņi gribēja jūs noķert un noskaidrot, kāda organizācija slēpjas aiz līdera noslepkavošanas plāna. Jūs viena pati nebūtu varējusi to sarīkot. Viņiem bija skaidrs, ka jābūt kādai aizmugurei. Gribēja jūs noķert un bargi nopratināt.

-     Tāpēc man vajadzēja ieroci, Aomame teica.

-     Fukusukes galva arī to saprata, Tamaru turpināja. Viņš domāja, ka tie grib jūs dabūt rokā un nopratināt. Taču izrādījies, ka pa šo laiku apstākļi nezin kāpēc ļoti izmainījušies. Kad Fukusukes galva bija nogājis no skatuves, es piezvanīju vienai viņa kontaktpersonai no organizācijas. Viņš sacīja, ka vairs negribot nodarīt jums neko ļaunu. Gribēja, lai es jums to pasaku. Protams, iespējams, tas ir slazds. Taču man izklausījās, ka viņš runā patiesību. Kaut kādā mērā vadonis esot pats ilgojies pēc nāves, tā man tas vīrietis paskaidroja. Iznāk, ka tā bijusi gandrīz vai pašnāvība, tāpēc neesot nekādas vajadzības jūs par to sodīt.

-     Tieši tā, Aomame sausi noteica. Vadonis no paša sākuma zināja, ka esmu nākusi viņu nogalināt. Un viņš gribēja, lai es viņu nogalinu. Tonakt viesnīcā Okura.

-Viņu apsardze jūsu īsto būtību nesaprata, bet vadonis gan.

-Jā, es nezinu kāpēc. Bet viņš visu jau zināja, Aomame sacīja. It kā viņš tur mani gaidītu.

Tamaru bridi klusēja, tad teica:

-     Kas tur notika?

-     Mēs noslēdzām vienošanos.

-    To es dzirdu pirmo reizi, Tamaru akmens cietā balsī sacīja.

-     Nebija iespējas izstāstīt.

-    Vai tagad varat paskaidrot, kas tā bija par vienošanos?

-     Es stundu nodarbojos ar viņa muskuļu stiepšanu, un viņš pa to laiku runāja. Viņš zināja par Tengo. Nezin kāpēc zināja par manu un Tengo saistību. Tad pateica, ka gribot, lai es viņu nogalinu. Gribēja pēc iespējas ātrāk tikt atpestīts no nebeidzamajām, briesmīgajām fiziskajām sāpēm. Sacīja, ka apmaiņā pret savu nāvi izglābšot Tengo dzīvību. Tāpēc es apņēmos viņu nogalināt. Patiesībā viņš jau bija tuvu nāvei; iedomājoties par to, ko šis vīrietis izdarījis, es pat gribēju atstāt viņu tā mokāmies.

-     Bet kundzei jūs par šo vienošanos neziņojāt?

-     Mani sūtīja turp nogalināt vadoni, un es šo misiju izpildīju, Aomame sacīja. Turklāt tā lieta ar Tengo ir ļoti privāta.

-    Labi, Tamaru pa pusei rezignēti noteica. Tik tiešām, jūs savu misiju pilnībā izpildījāt. Tas nu jāatzīst. Un jūsu attiecības ar Tengo ietilpst privāto lietu kategorijā. Tomēr tieši ap to laiku jūs palikāt stāvoklī. Un to nav tik viegli ignorēt.

-     Ne jau ap to laiku. Es ieņēmu bērnu tajā briesmīgā negaisa naktī, kad pilsētu piemeklēja varenās lietusgāzes. Tajā naktī, kad es nokopu vadoni. Kā jau es iepriekš teicu tas notika, ne ar vienu nesaejoties.

Tamaru nopūtās.

-     Ņemot vērā šīs lietas būtību, man atliek vai nu ticēt visam jūsu teiktajam, vai neticēt. Viens vai otrs. Es līdz šim uzskatīju, ka jūs esat cilvēks, kuram var ticēt, un ari tagad gribētu jums ticēt. Bet šajā lietā es neredzu nekādu loģiku. Kā lai to pasaka esmu spējīgs tikai uz deduktīvu domāšanu.

Aomame klusēja.

Tamaru pavaicāja:

-    Vai vadoņa slepkavība un šī noslēpumainā grūtniecība ir kaut kādā veidā savstarpēji saistītas? Vai tajā ir kāda cēloņsakarība?

-     Es neko par to nevaru pateikt.

-     Vai nevar būt, ka auglis jūsu klēpī ir vadoņa bērns? Nezinu kā, bet kaut kādā veidā vadonis jūs toreiz apaugļojis. Tādā gadījumā ir skaidrs, kāpēc organizācija grib dabūt jūs rokā. Viņi meklē vadoņa pēcteci.

Aomame, sažņaugusi rokā klausuli, papurināja galvu.

-     Nekādā ziņā. Tas ir Tengo bērns. Es to zinu.

-    Arī šajā jautājumā es varu jums vai nu ticēt, vai neticēt.

-     Es arī neko vairāk nevaru paskaidrot.

Tamaru vēlreiz nopūtās.

-     Labi, pagaidām pieņemšu jūsu teikto. Tas ir jūsu un Tengo bērns. Jūs to zināt. Taču tik un tā nekādas loģikas tajā nav. Sākumā viņi gribēja dabūt jūs rokā un stingri nopratināt. Tad kādā brīdī kaut kas notika. Vai arī kaut kas kļuva zināms. Un tagad jūs esat viņiem vajadzīga. Viņi garantē jūsu drošību un apgalvo, ka no savas puses varot jums kaut ko piedāvāt. Ka cerot tuvākajā laikā ar jums par to parunāt. Kas tad īsti ir noticis?

-     Mani viņiem nevajag, Aomame sacīja. Es domāju, viņiem vajag to, kas ir manā klēpī. Viņi ir par to uzzinājuši.

-     Ho, ho, ho, kaut kur nosmējās viens no little people.

-    Sarunas attīstās pārāk strauji, Tamaru teica. Tad vēlreiz klusi noņurdēja. Es joprojām neredzu nekādu loģisku kontekstu.

Loģiskais konteksts ir divi mēneši, Aomame nodomāja. Tie visu sasaista kopā, taču skaļi to neteica.

-    Ho, ho, ho, pārējie seši little people kaut kur piebalsoja.

Tamaru sacīja:

-    Viņiem jāturpina dzirdēt balsi. Tā man teica tas, ar kuru es runāju pa telefonu. Sacīja: ja balss izzudīšot, tad, iespējams, izzudīs ari viņu ticība. Ko konkrēti nozīmē balss dzirdēšana, es nezinu. Taču tā tas vīrietis teica. Vai nevarētu būt, ka bērns, ko nēsājat sevī, ir "balsu dzirdētājs"?

Aomame piespieda roku pie vēdera. Mother un daughter, viņa nodomāja. Bet skaļi neteica. Lai mēneši to nesadzirdētu.

-    Es arī nezinu, Aomame rūpīgi izvēlējās vārdus. Taču arī citu iemeslu, kāpēc viņiem mani vajag, nevaru iedomāties.

-     Kāpēc, kāda iemesla dēļ šim jūsu un Tengo Kavanas bērnam varētu būt tādas īpašas spējas?

-     Nezinu, Aomame noteica.

Varbūt vadonis apmaiņā pret savu dzīvību uzticēja man savu pēcteci. Tāda doma pazibēja Aomamei prātā. Tajā negaisa naktī vadonis uz brīdi atvēra šajā pasaulē kādus lokus, kur pasaules krustojas, un savienoja mūs ar Tengo.

Tamaru sacīja:

-     Vienalga, no kā šis bērns būtu un kādas spējas tam piemistu, jūs nedomājat ielaisties nekādās sarunās ar organizāciju. Vai tā ir? Lai ko viņi jums par to piedāvātu. Lai kādas mīklas tas atrisinātu.

-     Lai kas arī būtu nē, Aomame atteica.

-     Taču neatkarīgi no jūsu plāniem var gadīties, ka viņi centīsies to dabūt ar varu. Izmantojot visus līdzekļus, Tamaru sacīja. Turklāt Tengo Kavana ir jūsu vājā vieta.

Laikam gan vienīgā. Bet liela. Ja viņi par to uzzinās, tad mērķēs tieši uz to, par to šaubu nav.

Tamaru bija taisnība. Tengo Kavana bija gan Aomames dzīves jēga, gan ari liktenīgā vājā vieta.

Tamaru turpināja:

-     Ilgāk tur uzturēties ir bīstami. Pirms viņi uzzinājuši par jūsu saistību ar Tengo Kavanu, jums jāpārceļas uz drošāku vietu.

-    Šobrīd šajā pasaulē nekur nav droši, Aomame atteica.

Tamaru izvērtēja viņas teikto. Tad klusām sacīja:

-    Vai varu uzzināt, kas jums padomā?

-    Man vispirms jāsatiek Tengo. Agrāk es nevaru no šejienes aiziet. Lai ari cik tas būtu bīstami.

-     Ko jūs darīsiet, ar viņu satikusies?

-     Es zinu, ko man vajag darīt.

Tamaru bridi klusēja.

-    Jums par to nav ne mazāko šaubu?

-    Es nezinu, vai viss izdosies vai ne, bet, ja nemēģināšu, tad ari neuzzināšu. Man nav ne mazāko šaubu.

-     Bet būtību jūs man neatklāsiet?

-     Diemžēl es vēl nevaru to atklāt. Ne jums, ne kādam citam. Ja es to pateikšu, to uzzinās visa pasaule.

Mēneši ausījās. Little people ausljās. Istaba ausījās. Tas nedrīkst iziet ne soli ārpus viņas sirds. Cieši jāieslēdz biezos dvēseles mūros.

Līnijas otrā galā Tamaru bungoja ar pildspalvas galu pa galdu. Aomame dzirdēja ritmisku, sausu skaņu. Ārkārtīgi vientuļu skaņu, bez atbalss.

-    Nu labi. Mēģināšu sazināties ar Tengo Kavanu. Man tikai pirms tam jāapspriežas ar kundzi. Man uzdots jūs pēc iespējas ātrāk pārvietot uz citu, drošāku vietu. Taču jūs sakāt, ka, iekams nebūsiet satikusi Tengo Kavanu, nekustēsieties no vietas. Laikam gan nebūs viegli izskaidrot viņai šo iemeslu. Vai jūs to saprotat?

-     Loģiski izskaidrot neloģisko ir grūti.

-    Tā gan. Varbūt tikpat grūti, kā Roppongi austeru bārā uziet īstu pērli. Bet es mēģināšu.

-     Paldies, Aomame sacīja.

-     Es nesaskatu nekādu loģiku tajā, ko pieprasāt. Neredzu sakarību starp cēloni un sekām. Bet, jo vairāk runāju ar jums, jo vairāk šķiet, ka varu to pieņemt. Nezin kāpēc?

Aomame klusēja.

-    Viņa uzticas un tic jums, Tamaru teica. Ja reiz tik ļoti uzstājat, ka jums jāsatiek Tengo Kavana, es domāju, ka kundze neiebildīs. Galu galā jums ar viņu ir nesaraujama saite.

-    Visstiprākā pasaulē, Aomame sacīja.

Visstiprākā jebkurā pasaulē, Aomame domās piebilda.

-    Pat ja es teiktu, ka tas ir pārāk bīstami, pat ja es aizliegtu tikties ar Tengo Kavanu, jūs tik un tā ietu uz to dzīvokļu namu?

-     Bez šaubām.

-     Un neviens nevarētu jūs apturēt.

-     Es domāju, tas būtu veltīgi.

Tamaru īsu brīdi klusēja.

-     Ko tad man vajadzētu pavēstīt Tengo Kavanam?

-      Es gribu lai viņš atnāk uz slidkalniņu, kad satumst. Vienalga cikos, bet pēc tumsas iestāšanās. Es gaidīšu. Ja jūs viņam pateiksiet, ka Aomame tā lūdza, viņš sapratīs.

-    Skaidrs. To es viņam paziņošu. Tumsai iestājoties, jāatnāk uz slidkalniņu.

-    Un vēl: ja viņam ir kādas svarīgas lietas, ko viņš negribētu atstāt, lai paņem līdzi. Tā pasakiet. Tikai tā, lai abas rokas būtu brīvas.

-     Cik tālu tās mantas būs jānes?

-     Tālu, Aomame sacīja.

-     Cik tālu?

-     Nezinu, Aomame atteica.

-     Labi. Tiklīdz kundze atļaus, es nodošu šo vēsti Tengo Kavanam. Un mēģināšu, cik tas iespējams, gādāt par jūsu drošību. Tā, kā es to protu. Bet tik un tā tas ir bīstami. Izskatās, ka tie tipi ir tuvu izmisumam. Beigu beigās neviens cits jūs nepasargās, tikai jūs pati.

-     Sapratu, Aomame klusi noteica. Piespieda roku pie vēdera. Nejau mani vien, viņa nodomāja.

Nolikusi klausuli, Aomame iekrita dīvānā. Tad aizvēra acis un domāja par Tengo. Ne par ko citu viņa nespēja domāt. Krūtis sāpīgi žņaudza. Taču šīs sāpes bija patīkamas. Tādas varētu izturēt nezin cik ilgi. Viņš patiešām dzīvo tepat tuvumā. Desmit minūšu gājiena attālumā. To iedomājoties vien, viņa sajuta auguma viducī siltumu. Neprecējies, pasniedz matemātiku privātskolā. Dzīvo vienkāršā, kārtīgā dzīvoklī. Uzkopj dzīvokli, gludina, raksta romānu. Aomame apskauda Tamaru. ja būtu iespējams, viņa ari mēģinātu tādā veidā iekļūt Tengo dzīvokli. Viņa tukšajā dzīvoklī. Šajā neapdzīvotajā klusumā pieskartos visiem priekšmetiem pēc kārtas. Pieskartos viņa glīti uzasinātajiem zīmuļiem, paņemtu rokā viņa kafijas krūzi. Paostītu drēbēs palikušo smaržu. Pirms satikties ar viņu īstenībā, gribējās vispirms pakāpties šo vienu pakāpienu augstāk.

Aomame nespēja iedomāties, ko viņa varētu teikt, ja abi pēkšņi paliktu divatā bez tādas iepriekšējas sagatavošanās. To iedomājoties, elpa kļuva ātra un saraustīta, galva tukša. Bija pārāk daudz, par ko runāt. Taču vienlaikus varbūt nemaz nav vajadzības runāt. Tas, ko Aomame gribēja viņam pateikt, vārdos izteikts, zaudētu svarīgo jēgu.

Lai kā ari būtu, šobrīd viņa varēja tikai gaidīt. Klusi, modri gaidīt. Lai varētu tūlīt skriet ārā, tiklīdz ieraudzītu Tengo stāvu, viņa sakārtoja mantas. Lai varētu uzreiz pamest šo dzīvokli, tajā neatgriežoties, viņa salika nepieciešamās lietas lielā, melnā plecu somā. Pārāk daudz to nebija. Naudas žūksnīši, drēbju kārta, pielādēta Heckler & Koch pistole. Tas apmēram viss. Nolika somu pa rokai. Izņēma no skapja Junko Shimada kostīmu, pārbaudīja, vai nav saburzījies, pakāra dzīvojamā istabā pie sienas. Sagatavoja pieskaņotu baltu blūzi, zeķes un Charles Jourdan augstpapēžu kurpes. Smilškrāsas pavasara mēteli. Tās pašas drēbes, kurās bija ģērbusies, pirmo reizi dodoties uz pilsētas trešo automaģistrāli. Mētelis decembrim bija nedaudz par plānu, taču citas izvēles nebija.

Paveikusi šos sagatavošanās darbus, viņa apsēdās dārza krēslā uz balkona un pa spraugām margās vēroja slidkalniņu parkā. Tengo tēvs nomiris svētdienas naktī. Pēc tam kad nāve apstiprināta, mirušo var kremēt. Pēc diennakts. Tas noteikts ar likumu. Tā rēķinot, bērēm vajadzētu būt otrdien. Šodien ir otrdiena. Tengo pēc bērēm no kaut kurienes atgriezīsies Tokijā. Agrākais šovakar. Un Tamaru manu vēsti viņam nodos tikai tad. Pirms tam Tengo uz parku nenāks. Turklāt ārā vēl bija gaišs.

Vadonis savā nāves brīdī manī ielika šo manu maziņo. Tas ir mans pieņēmums. Vai nojauta. Vai tas nozīmē, ka galu galā mani virza šī mirušā vīrieša griba un ka mani vada uz viņa nodomātu mērķi?

Aomame saviebās. Neko nevar izlemt. Tamaru hipotēze ir, ka esmu ieņēmusi "balsu dzirdētāju", ka tas bijis vadoņa plāns. Gluži kā gaisa kūniņa. Kāpēc tieši man bija par to jākļūst? Kāpēc tieši Tengo Kavanam vajadzēja kļūt par manu partneri? Tam nav izskaidrojuma.

Tik un tā, kaut ari es nespēju aptvert cēloņsakarības, viss ap mani kustas un kaut kur virzās. Pat ja es nesaprotu cēloņus un nezinu virzienu. Esmu neatgriezeniski tajā iesaistīta. Taču tikai līdz šim brīdim, viņa nolēma.

Viņas lūpas sašķobījās, seja savilkās grimasē.

Bet turpmāk vairs nebūs tā kā līdz šim. Turpmāk es vairs nevienam nejaušu sevi kontrolēt. Turpmāk rīkošos saskaņā ar saviem principiem un savu gribu. Lai kas ari notiktu, es pasargāšu to savu maziņo. Par viņu es cīnīšos līdz nāvei. Šī ir mana dzīve un mans bērns. Lai kurš un ar kādu mērķi to būtu ieprogrammējis, es nešaubos par to, ka tas ir mans un Tengo bērns. Es nevienam viņu neatdošu. Es izlemšu, kas ir labs un kas slikts. Un lai visi to patur prātā.

Nākamajā dienā, trešdienā, divos pēcpusdienā iezvanījās telefons.

-      Vēsti nodevu, Tamaru sacīja bez jebkāda ievada. Viņš šobrīd ir savā dzīvoklī. Šorīt runāju pa telefonu. Tieši septiņos atnāks uz slidkalniņu.

-     Vai viņš mani atcerējās?

-     Protams, ļoti labi atcerējās. Viņš jūs ļoti meklējis.

Tieši tā, kā vadonis teica. Tengo mani meklē. Man pietiek,

ka es to zinu. Viņas sirdi pildīja laimes izjūta. Nevieni vārdi pasaulē nevarētu izteikt to, ko tas nozīmēja Aomamei.

-    Viņš paņems līdzi svarīgas lietas. Tā, kā jūs teicāt. Pieņemu, ka starp tām varētu būt arī viņa topošā romāna manuskripts.

-     Noteikti, Aomame sacīja.

-    Es pārbaudīju tā pieticīgā dzīvokļu nama apkārtni. Cik noprotu, gaiss ir tīrs. Nevienu aizdomīgu cilvēku tuvumā nemanīju. Arī Fukusukes galvas dzīvoklis ir tukšs. Visapkārt klusums. Varētu pat teikt, ka ir pārāk kluss. Tie pa nakti visu aizvākuši un aizvākušies paši. Nebūtu labi pārāk ilgi to tur atstāt. Es visu pats pārbaudīju, diez vai kaut kas būs palicis nepamanīts.

-     Labi.

-     Bet tas viss ir tikai pieņēmumu līmeni. Tas ir šobrīd. Apstākļi var pēkšņi mainīties. Un es neesmu perfekts. Varbūt kaut kas svarīgs palicis nepamanīts. Var izrādīties, ka tie tipi tomēr ir klasi pārāki par mani.

-    Tāpēc beigu beigās man pašai sevi jāaizstāv.

-     Kā jau es iepriekš teicu, Tamaru sacīja.

-     Paldies par visu. Es esmu ļoti pateicīga.

-     Es nezinu, kur un ko jūs turpmāk darīsiet, Tamaru teica. Bet, ja dosieties kaut kur tālu un mēs vairs nesatiksimies, man būs skumji. Jāteic, ka jūs esat īpašs cilvēks. Es vēl nekad nebiju saticis tādu cilvēku kā jūs.

Aomame pie klausules pasmaidīja.

-     Tieši tādu iespaidu es gribēju jums atstāt.

-    Jūs esat vajadzīga kundzei. Ne darba ziņā, bet kā personiskā kompanjone. Tāpēc viņa ļoti skums par šo šķiršanos. Šobrīd viņa nevar runāt pa telefonu. Vai gribat zināt iemeslu?

-    Es to saprotu, Aomame sacīja. Es ari īsti nespētu parunāt.

-    Jūs teicāt, ka dosieties kaut kur tālu prom, Tamaru teica. Cik tālu?

-    To attālumu nevar izteikt skaitļos.

-    Tāds attālums, kas šķir cilvēku sirdis.

Aomame aizvēra acis, dziļi ieelpoja. Gandrīz noritēja asara. Tomēr viņa savaldījās.

Tamaru klusi sacīja:

-     Es ceru, ka viss izdosies.

-    Piedodiet, bet izskatās, ka nevarēšu atdot jums Heckler & Koch, Aomame teica.

-    Tas nekas. Lai paliek par personisku piemiņu no manis. Ja kļūst bīstami to paturēt, iemetiet To kijas līcī. Viens solis pasaules atbruņošanās virzienā.

-    Beigu beigās izrādīsies, ka pistole tomēr neizšauj. Pārkāpjot Čehova principu.

-     Tas nekas. Nav jānožēlo tas, ka pistole neizšauj. Tuvojas divdesmitā gadsimta beigas. Kopš Čehova dzīves laika apstākļi ir mainījušies. Karietes vairs nebraukā. Kundzes vairs nestaigā korsetēs. Pasaulei kā nebūt izdevies pārdzīvot nacismu, atombumbu un moderno mūziku. Ari romānu rakstīšanas principi krietni mainījušies. Nevajag par to uztraukties, Tamaru sacīja. Man ir viens jautājums. Jūs šovakar septiņos vakarā satiksieties ar Tengo.

-    Ja viss noritēs gludi, Aomame atbildēja.

-    Ja satiksiet viņu, ko jūs uz tā slidkalniņa darīsiet?

-     Divatā skatīsimies uz mēnesi.

-     Cik romantiski! Tamaru tas sajūsmināja.

27. NODAĻA Tengo ar šo pasauli vien nepietiks

Trešdienas rītā zvanīja telefons. Tengo vēl gulēja. Tikai uz rīta pusi viņam bija izdevies aizmigt, mutē vēl palikusi viskija garša. Viņš piecēlās no gultas un pārsteigts saprata, ka ir jau gaiša diena.

-    Tengo Kavanas kungs? kāds vīrietis sacīja. Nepazīstama balss.

-    Jā, klausos, Tengo atbildēja. Viņš nodomāja, ka runa būs par kaut kādām formalitātēm saistībā ar tēva nāvi. Zvanītāja balss izklausījās klusa un lietišķa. Taču, paskatījies modinātājpulkstenī, viņš saprata, ka ir tikai nedaudz pirms astoņiem. Šajā laikā nevarēja zvanīt ne no mērijas, ne no apbedīšanas biroja.

-    Piedodiet, ka zvanu tik agri, bet man jārunā par kādu steidzīgu lietu.

Steidzīga lieta.

-     Kādā jautājumā? Galva vēl īsti labi nestrādāja.

-      Vai atceraties Aomames kundzes vārdu? zvanītājs jautāja.

Aomame? Gan paģiras, gan miegs pagaisa momentā. Apziņa strauji pamodās, it kā uz skatuves pēkšņi būtu nodzēsta gaisma.

-     Atceros, Tengo atbildēja.

-     Diezgan rets vārds.

-     Mēs pamatskolā mācījāmies vienā klasē, Tengo kā nebūt izdevās to pateikt mierīgi.

Vīrietis bridi klusēja.

-     Kavanas kungs, vai jums šobrīd ir interese runāt par Aomames kundzi?

Tengo nodomāja, ka zvanītājam ir ļoti dīvaina runas maniere. īpaša frazeoloģija. Izklausījās gluži kā avangarda luga tulkojumā.

-Ja jums šādas intereses nebūtu, tad mēs abi lieki šķiestu laiku. Tādā gadījumā uzreiz izbeigsim šo sarunu.

-    Man ir interese, Tengo steigšus atbildēja. Bet, atvainojiet, kas jūs esat?

-     Man jānodod vēsts no Aomames kundzes, vīrietis, ignorējot Tengo jautājumu, sacīja. Aomames kundze vēlētos ar jums satikties. Kavanas kungs, ko jūs par to domājat? Vai jūs vēlētos viņu satikt?

-    Vēlētos, Tengo teica. Kaklā kaut kas ieķērās. Es jau ilgu laiku vēlos viņu satikt.

-    Ļoti labi. Viņa gribētu ar jums satikties. Un jūs gribat satikties ar viņu.

Tengo pēkšņi pamanīja, ka dzīvoklī ir pavisam auksti. Viņš paņēma tuvumā nolikto jaku un uzmeta uz pleciem virs pidžamas.

-     Kā to labāk izdarīt? Tengo vaicāja.

-     Vai jūs varētu, kad satumsīs, aiziet uz slidkalniņu? vīrietis jautāja.

-    Uz slidkalniņu? Tengo pārjautāja. Ko viņš īsti runā?

-    Man sacīja, ka jūs sapratīšot. Lai jūs atnākot un uzkāpjot slidkalniņā. Es tikai atkārtoju Aomames kundzes teikto.

Tengo neapzināti izlaida roku caur matiem. Tie bija sagulēti un izspūruši. Slidkalniņš. No turienes es vēroju abus mēnešus. Nu, protams, uz to slidkalniņu.

-     Domāju, ka sapratu, viņš sausi noteica.

-    Labi. Hlāk ja jums ir kaut kas svarīgs, tad to vajag paņemt līdzi. Tā, lai varētu nest līdzi kaut kur tālu.

-    Paņemt līdzi kaut ko svarīgu?

-     Kaut ko tādu, ko jūs negribētu atstāt.

Tengo apdomājās.

-     Es īsti labi nesaprotu. Nest līdzi kaut kur tālu. Vai tas nozīmē, ka es šeit vairs neatgriezīšos?

-    To es nezinu, sarunu biedrs teica. Kā pirmīt sacīju, es tikai nododu viņas ziņu.

Tengo laida pirkstus cauri pinkainajiem matiem. Nest līdzi. Tad teica:

-     Man varētu būt diezgan daudz papīru.

-     Domāju, ka ar to nebūs problēmu, vīrietis sacīja.

-     Tas jums pašam jāizlemj. Tikai, izvēloties somu, jāņem vērā, ka jums vajadzēs brīvas rokas.

-    Atstāt brīvas rokas, Tengo noteica. Tad jau čemodāns nederēs.

-     Domāju, ka ne.

Pēc vīrieša balss bija grūti uzminēt viņa vecumu, ārieni vai miesasbūvi. Balss bez konkrētām pazīmēm. Tāda, kuru, nolicis klausuli, vairs neatcerēsies. Ja tajā bija kāda individualitāte vai iezīmes, tad tās bija paslēptas ļoti dziļi.

-    Tas bija viss, ko man vajadzēja jums nodot, vīrietis sacīja.

-     Kā Aomamei klājas? Tengo pavaicāja.

-    Fiziski viņai iet labi, vīrietis ļoti apdomīgi izraudzījās vārdus. Taču šobrīd viņa ir nedaudz saspringtā situācijā. Katra darbība ir rūpīgi jāpārdomā. Nolaidība var kaitēt.

-     Kaitēt, Tengo automātiski atkārtoja.

-     Būtu labi pārāk ar to nekavēties, vīrietis turpināja.

-     Laika sāk pietrūkt.

Laika sāk pietrūkt, Tengo domās atkārtoja. Tas vīrietis kaut kā dīvaini izvēlas vārdus. Vai arī ir pārāk nervozs?

-     Domāju, ka šovakar septiņos būšu uz slidkalniņa, Tengo sacīja. Ja nu kāda iemesla dēļ šovakar nesatiekamies, tad es nākšu rīt tajā pašā laikā.

-     Labi. Bet jūs zināt, kurš slidkalniņš tas ir?

-     Domāju, ka zinu.

Tengo paskatījās pulkstenī. Vēl vienpadsmit stundas.

-    Starp citu. Dzirdēju, ka svētdien miris jūsu tēvs. Izsaku jums līdzjūtību, vīrietis sacīja.

Tengo gluži automātiski pateica paldies. Pēc tam nodomāja: kā viņš to zina?

-    Vai jūs man nepastāstītu kaut ko vairāk par Aomames kundzi? Tengo vaicāja. Kur viņa ir, ko dara?

-      Viņa nav precējusies, ir trenere Hiroo sporta klubā. Izcila trenere, bet dažu apstākļu dēļ šobrīd nestrādā. Pavisam nesen apmetās uz dzīvi netālu no jums. Labāk būtu, ja par pārējo jūs pats viņai pavaicātu.

-     Kāda ir viņas šobrīd saspringtā situācija?

Vīrietis neatbildēja. Negribēja atbildēt… vai neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Tengo tuvumā savācies daudz tādu cilvēku, kas atbild tikai tad, kad paši uzskata to par vajadzīgu.

-    Utad šodien septiņos slidkalniņā, vīrietis sacīja.

-    Lūdzu, pagaidiet, Tengo steigšus teica. Man ir viens jautājums. Kāds cilvēks mani brīdināja par to, ka mani novēro. Un tāpēc ieteica uzmanīties. Piedodiet, ka tā vaicāju, bet vai gadījumā jūs neesat tas cilvēks, kas mani novēro?

-    Nē, es ne, vīrietis uzreiz atbildēja. Laikam jūs novēro citi cilvēki. Jebkurā gadījumā piesardzības nekad nevar būt par daudz. Tam cilvēkam bija taisnība.

-    Vai tas, ka mani kāds novēro, varētu būt saistīts ar to īpašo situāciju, kurā atrodas Aomame?

-     Nedaudz saspringto situāciju, vīrietis palaboja. Jā, domāju, ka saistība ir. Kaut kur.

-    Vai pastāv kādas briesmas?

Vīrietis atbildēja pēc īsa brīža, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, it kā šķirojot dažādas pupas.

-Ja iespēju, ka varat nekad nesatikties ar Aomames kundzi, uzskatāt par briesmām, tad jā.

Tengo šos aplinkus pateiktos vārdus domās pārlika sev saprotamā veidā. No tiem nevarēja noprast ne apstākļus, ne kopainu, bet tikai to, ka situācija ir draudīga.

-    Ja neizdosies, tad mēs vairs nekad nesatiksimies?

-    Tieši tā.

-     Sapratu. Es būšu piesardzīgs, Tengo sacīja.

-     Piedodiet, ka tik agri zvanīju. Pamodināju jūs.

To pateicis, vīrietis uzreiz nolika klausuli. Tengo brīdi skatījās uz melno klausuli savā rokā. Gluži kā bija gaidījis, jau tagad viņš gandrīz vairs neatcerējās vīrieša balsi. Tengo atkal paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri astoņiem. Kā gan nosist laiku līdz septiņiem vakarā?

Vispirms Tengo iegāja dušā, nomazgāja seju, pieglauda izspūrušos matus. Tad, stāvot pie spoguļa, noskuvās, iztīrīja un pat izdiegoja zobus. Izņēma no ledusskapja un iedzēra tomātu sulu, uzvārīja ūdeni, samala kafijas pupiņas un pagatavoja kafiju. Uzgrauzdēja maizes šķēli, uzvārīja mīkstu olu. Viņš koncentrēja uzmanību uz katru šo darbību, un tas viss prasīja vairāk laika nekā parasti. Un tik un tā bija vien pusdesmit.

Šovakar uz slidkalniņa es satikšu Aomami.

Domājot par to, viņš nespēja normāli darboties, uzmanība izklīda uz visām četrām debespusēm. Arī emocijas neizdevās savaldīt. Viņš nevarēja koncentrēties nevienai nodarbei. Ne palasīt grāmatu, kur nu vēl kaut ko uzrakstīt. Pat nespēja mierīgi nosēdēt vienā vietā. Tomēr viņš virtuvē nomazgāja traukus, izmazgāja veļu, sakārtoja skapja atvilktnes, saklāja gultu. Taču, lai ko viņš iesāktu, pēc piecām minūtēm apstājās un paskatījās sienas pulkstenī. Ja domā par laiku, tas velkas īpaši lēni.

Aomame zina.

Tengo, virs izlietnes trīdams nazi, kas būtu itin labi izticis arī bez uztrīšanas, domāja. Aomame zina, ka esmu vairākkārt nācis uz to slidkalniņu bērnu rotaļlaukumā. Noteikti redzējusi, kā es tur vientuļš sēžu un skatos uz mēnesi. Ne par ko citu viņš nespēja domāt. Iztēlojās sevi tur sēžam, savu laternas izgaismoto stāvu. Tengo, protams, tobrīd nenojauta, ka kāds viņu vēro. Un vispār no kurienes viņa mani redzēja?

Vienalga, Tengo nodomāja. Tas nav svarīgi. Lai arī no kurienes skatījās, viņa mani uzreiz pazina. Šī doma viņu ļoti iepriecināja. Upat kā es visu laiku esmu domājis par viņu, ari viņa vienmēr ir domājusi par mani. Tengo bija grūti tam noticēt. Šajā haotiskam labirintam līdzīgajā pasaulē viņi nebija tikušies divdesmit gadus, bet abu sirdis zēna un meitenes sirds bija nemainīgi saistītas.

Kāpēc Aomame toreiz mani nepasauca? Tad viss šis stāsts būtu vienkāršāks. Un kā viņa noskaidroja, kur es dzīvoju? Kā viņai vai tam vīrietim izdevās uzzināt manu telefona numuru? Tengo nepatika, ka viņam zvana, tāpēc telefona grāmatā viņa telefona numurs nebija reģistrēts. Arī uzziņu dienestā to nepateiktu.

Tajā visā bija vairāki dīvaini aspekti. Turklāt stāsta sižetā cēloņsakarības nemanīja. Šķita, ka tā viņš dzīvojis kopš Fukaeri parādīšanās. Hdā vietā, kurā bija pārāk daudz jautājumu, pārāk daudz šaubu, taču viņš neskaidri apjauta, ka šis sajukums drīz vien atrisināsies.

Šovakar septiņos vismaz dažas šaubas pagaisis. Mēs satiksimies uz slidkalniņa. Nevis kā desmitgadīgi, bezpalīdzīgi bērni, bet kā brīvi, neprecēti pieaugušie. Privātskolas matemātikas skolotājs un sporta kluba trenere. Par ko mēs vispār runāsim? Nezinu. Taču runāsim gan. Mums jāaizpilda tukšums, jāapmainās ar informāciju vienam par otru. Un tad, kā dīvaini sacīja tas virietis pa telefonu, mums jādodas kaut kur tālu. Un tāpēc jāpaņem līdzi tas, ko es negribētu atstāt šeit. Turklāt tā, lai rokas būtu brīvas.

Nebija īpaši žēl doties prom no šejienes. Šajā dzīvoklī viņš bija nodzīvojis septiņus gadus, trīsreiz nedēļā devies uz darbu privātskolā, taču ne reizi nebija uztvēris to kā savas mājas. Drīzāk kā peldošu salu, kas īslaicīgi parādījusies straumē. Nebija ari vairs par viņu vecākās draudzenes, kas reizi nedēļā nāca paslepus ar viņu satikties. Arī Fukaeri, kādu laiciņu te padzīvojusi, bija prom. Tengo nezināja, kur viņas tagad ir un ko dara. Abas klusām pagaisušas no Tengo dzīves. Privātskolā viņa vietu kāds aizpildīs. Arī bez Tengo nekas netraucēs pasaulei griezties. Ja Aomame grib kaut kur pārcelties, tad viņš dosies līdzi.

Un kas viņam būtu tāds svarīgs, ko negribētu te atstāt? Viņam bija piecdesmit tūkstoši jenu skaidrā naudā un viena bankas karte. Tas apmēram bija viss viņa kapitāls. Vēl bankas kontā bija apmēram miljons jenu. Nē, ne tikai. Tajā vēl bija viņa naudas daļa par "Gaisa kūniņu". Viņš bija nodomājis to pārskaitīt atpakaļ Komacu, bet nepaspēja. Un tad vēl topošā romāna manuskripta izdruka. To viņš negribētu te atstāt. Nekādas pasaulīgas vērtības tam nebija, taču Tengo tas bija ļoti svarīgs. Viņš ielika manuskriptu papīra maisā, tad rūsganajā, izturīgajā neilona plecu somā, ar kuru parasti gāja uz darbu. Tā uzreiz kļuva ļoti smaga. Disketes iebāza ādas jakas kabatā. Ielika ari piezīmju blociņu un pildspalvu. Ko vēl?

Viņš atcerējās dokumentus, ko bija saņēmis no advokāta Čikurā. Tur bija no tēva mantotā krājgrāmatiņa un zīmogs, ģimenes reģistrs un noslēpumainā ģimenes (it kā) fotogrāfija. To laikam vajadzētu paņemt. Skolas laika diplomus un tēva NHK dokumentus nolēma atstāt. Tāpat ari drēbju kārtu un tualetes priekšmetus. Plecu somā tie neietilptu, un, ja kaut ko vajadzēs, tad nopirks.

Kad tas bija salikts somā, vairs nekā darāma nebija. Ne trauki mazgājami, ne kas gludināms. Viņš vēlreiz paskatījās sienas pulkstenī. Pusvienpadsmit. Iedomājās, ka vajadzētu piezvanīt draugam, kas aizvietoja viņu privātskolā. Taču tas vienmēr īgņojās, ja kāds zvanīja agrāk par pusdienlaiku.

Tengo, drēbēm mugurā, apgūlās gultā. Apsvēra dažādas iespējamības. Pēdējo reizi viņi ar Aomami satikās desmit gadu vecumā. Tagad viņam ir jau trīsdesmit. Pa šo laiku abi ir daudz ko pieredzējuši gan patīkamu, gan ari tādas lietas, ko par patīkamām nenosauksi. (Šo pēdējo laikam bijis vairāk.) Gan cilvēka raksturs, gan dzīves apstākļi noteikti ir mainījušies. Mēs vairs neesam zēns un meitene. Vai šī patiešām ir tā Aomame, kuru es meklēju? Un vai es esmu tas Tengo Kavana, kuru meklēja viņa? Tengo prātā pazibēja doma, ka šīvakara tikšanās uz slidkalniņa varētu nest viņiem vilšanos. Varbūt viņiem nebūs nekā, par ko runāt. Drīzāk būtu nedabiski, ja tā nebūtu.

Varbūt labāk nemaz nesatikties? Palikt mūžīgi šķirtiem, sirdī lolojot šo tēlu? Tad cerība nekad nezustu. Tā sildītu viņa dvēseli. Kā trausla, bet dārga liesmiņa. Maza uguntiņa, kas ar plaukstām jāsargā no vēja. Varbūt to pavisam viegli nopūtis.

Tengo stundu vērās griestos, divu pretēju izjūtu plosīts. Visvairāk viņš gribēja satikt Aomami. Un vienlaikus arī baidījās no šīs tikšanās. Varbūt tā nesīs dzestru vilšanos un pār dvēseli nolaidīsies smags klusums. Šķita, ka sirds plīst uz pusēm. Taču viņš nevarēja neiet uz tikšanos ar Aomami. Šī vēlēšanās bija mitusi viņa sirdī veselus divdesmit gadus. Lai kādas būtu sekas, lai kāda vilšanās gaidītu, viņš nevarēja tagad uzgriezt muguru un bēgt.

Tengo, noguris no skatīšanās griestos, pagriezās gultā uz sāniem un aizmiga. Nogulēja dziļā miegā bez sapņiem četrdesmit vai četrdesmit piecas minūtes. Koncentrēti domājis, noguris no domāšanas, viņš gulēja dziļā un rāmā miegā. Patiesībā pāris pēdējo dienu laikā viņš bija gulējis tikai nedaudz un saraustīti. Līdz saules rietam vajadzēja atbrīvoties no uzkrātā noguruma. Ķermenis zināja, ka šobrīd svarīgākais ir atpūsties.

Laižoties miegā, Tengo dzirdēja Kumi Adači balsi. Vai arī viņam šķita, ka to dzird. Kad ausīs rīts, Tengo jāiet prom. Kamēr izeja vēl vaļā.

Tā bija gan Kumi Adači balss, gan arī tonakt dzirdētā pūces balss. Viņa atmiņā tās abas bija savijušās. Šobrīd Tengo vairāk par visu vajadzēja viedumu. Pamatīgu, dziļi iesakņojušās nakts viedumu. Un to laikam var atrast tikai dziļā miegā.

Pusseptiņos Tengo uzmeta somu plecā un devās prom no dzīvokļa. Viņš bija ģērbies tāpat kā iepriekšējā reizē, kad gāja uz slidkalniņu. Pelēkā džemperī, melnā ādas jakā, zilos džinsos, kājās brūni puszābaki. Visas lietas bija krietni nonēsātas, taču viņam piestāvēja. Tengo tajās jutās tik ērti, it kā tās būtu viņa otrā āda. Iespējams, ka šeit es vairs neatgriezīšos. Viņš izņēma kartītes ar savu vārdu no durvīm un pastkastītes. Ko ar tām darīt tālāk, domās pēc tam.

Izgājis no mājas, viņš uzmanīgi apskatīja apkārtni. Ja tic Fukaeri teiktajam, tad kāds no kaut kurienes viņu novēro. Taču tāpat kā iepriekš tuvumā nekas par to neliecināja. "Iā pati nemainīgā aina. Arī nevienu cilvēku nemanīja. Tengo vispirms devās stacijas virzienā. Laiku pa laikam paskatījās pār plecu un pārliecinājās, vai neviens viņam neseko. Vairākas reizes bez vajadzības iegriezās šaurās šķērsielās, tur apstājās un pārbaudīja, vai nav astes. Jābūt uzmanīgiem, tā tas vīrietis pa telefonu teica. Gan sevis dēļ, gan nedaudz saspringtajā situācijā nonākušās Aomames dēļ.

Bet vai zvanītājs patiešām ir Aomames paziņa? Tengo pēkšņi iešāvās prātā. Varbūt tas ir veikli izplānots slazds? To iedomājies, Tengo sāka justies nemierīgs. Ja tas ir slazds, tad, bez šaubām, "Pirmsākumu" izlikts. Tengo bija "Gaisa kūniņas" ghost writer, tad jau laikam (nē, nevis laikam, bet noteikti) iekļauts viņu melnajā sarakstā. Tāpēc organizācija sūtīja to dīvaino vīrieti Ušikavu piedāvāt kaut kādu apšaubāmu stipendiju. Turklāt vēl Tengo trīs mēnešus savā dzīvoklī slēpa Fukaeri, dzīvoja kopā ar viņu. Organizācijai bija pietiekami daudz iemeslu būt ar viņu neapmierinātai. Tomēr nē, Tengo papurināja galvu. Kāda vajadzība speciāli izlikt Aomami viņam par ēsmu? Viņi zināja, kur Tengo dzīvo. Ja viņiem vajadzētu Tengo, tad varētu ierasties tieši pie viņa. Ietaupītu laiku un pūles. Nekādas vajadzības aizvilināt viņu uz to slidkalniņu. Protams, varbūt ir tieši otrādi viņi izmanto Tengo kā ēsmu, lai izvilinātu ārā Aomami.

Bet kāpēc viņiem vajadzētu izvilināt ārā Aomami?

Nekādu iemeslu tam viņš nemanīja. Varbūt Aomame ir kaut kādā veidā saistīta ar "Pirmsākumiem"? Taču Tengo nespēja izvērst šo pieņēmumu. Jājautā viņai pašai. Proti, ja viņi satiksies.

Taču vīrietis pa telefonu sacīja, ka piesardzības nekad nevar būt par daudz. Tengo izmeta loku, pārliecinoties, ka tiešām neviens viņam neseko. Tad ātri devās uz rotaļlaukuma pusi.

Rotaļlaukumā viņš ieradās bez septiņām minūtēm septiņos. Apkārt bija tumšs, mākslīgi vienmērīgā laternas gaisma apspīdēja katru mazā parka stūrīti. Pēcpusdienā bija pieturējies jauks laiks, taču pēc saulrieta temperatūra sāka strauji kristies un pūta auksts vējš. Pāris dienu ilgušo atvasaru atkal nomainīja kārtīga, skarba ziema. Gobas kailie zari, brīdinoši izstiepti kā veča pirksti, sausi grabēja.

Apkārtējos namos vairākos logos dega gaisma. Taču parkā nevienu cilvēku nemanīja. Sirds zem ādas jakas sitās lēni un smagi. Viņš vairākkārt saberzēja rokas, pārliecinoties, ka sajūtas ir normālas. Viss kārtībā, es esmu uzmanīgs. Man ne no kā nav jābaidās. Tengo apņēmīgi sāka kāpt slidkalniņā. Apsēdās tādā pašā pozā kā iepriekš. Slidkalniņa grīda bija auksta un slidena. Viņš iebāza abas rokas kabatās, atspieda muguru pret margām un skatījās debesīs. Debesīs peldēja mākoņi. Dažāda lieluma. Pāris lielu mākoņu, pāris mazu. Tengo, piemiedzis acis, meklēja mēnesi. Taču šobrīd tas bija paslēpies aiz mākoņiem. Mākoņi nebija biezi. Gludi, balti mākoņi. Bet pietiekami blīvi, lai paslēptu mēnesi. Tie lēnīgi virzījās no ziemeļiem uz dienvidiem. Izskatījās, ka tur, debesu augstumos, vējš nebija stiprs. Vai ari mākoņi pacēlušies virs tā. Viens bija skaidrs tie nekur nesteidzās.

Tengo paskatījās pulkstenī. Trīs minūtes pāri septiņiem. Pulkstenis mērķtiecīgi skaitīja laiku. Aomami nemanīja. Viņš bridi vēroja pulksteņa sekunžu rādītāja gaitu, it kā tas būtu kas īpašs. Tad aizvēra acis. Arī viņš, tāpat kā vēja nestie mākoņi, nekur nesteidzās. Ja vajadzīgs laiks, lai tā notiek. Tengo pārstāja domāt, ļāvās plūstošā laika straumei. Un tad pēkšņi nebija vairs nekā svarīgāka par laika dabisko, līdzeno plūsmu.

Tengo aizvērtām acīm uzmanīgi ieklausījās apkārtējās pasaules skaņās, it kā meklējot ēterā raidstaciju. Ausis aizsniedza septītā apvedceļa mašīnu duna. Skaņa līdzinājās Čikuras pansionātā dzirdētajiem Klusā okeāna viļņu dārdiem. Tikai tiem piejaucās kaiju klaigas. Dzirdēja saraustītos, īsos, spalgos pīkstienus, kad kāda liela kravas automašīna brauca atpakaļgaitā. Liels suns draudīgi rēja. Kaut kur kāds skaļi kādu sauca. Viņš nezināja, no kurienes nāk šīs skaņas.

Tā viņš ilgi nosēdēja aizvērtām acīm, saklausītajām skaņām nebija ne debespuses, ne attāluma. Laiku pa laikam uzvirpuļoja saltais vējš, bet viņš nejuta aukstumu. Patiesībā Tengo uz bridi bija zaudējis maņas nejuta ne aukstumu, ne kādu citu kairinājumu, neko.

Viņš pēkšņi pamanīja, ka kāds sēž viņam līdzās un tur viņa labo roku. ŠI roka kā mazs dzīvnieciņš, siltumu meklēdams, bija ieslīdējusi viņa ādas jakas kabatā. Tur satvērusi Tengo lielo roku. Šķita, ka laiks kaut kur pagaisis, jo, kad viņa apziņa pamodās, tas viss jau bija noticis. Bez jebkāda ievada situācija bija pārgājusi nākamajā līmeni. Dīvaini, Tengo aizvērtām acīm nodomāja. Kāpēc tā notika? Vienu bridi laiks plūst neizturami lēni, bet pēc tam pēkšņi pārlec pāri vairākiem posmiem.

Šis kāds, it kā lai pārliecinātos, ka tā tiešām ir īstenība, cieši saspieda viņa plato roku. Gari, slaidi pirksti, bet ļoti spēcīgi.

Aomame, Tengo nodomāja. Taču skaļi to neteica. Acis vaļā nevēra. Tikai paspieda viņas roku. Viņš atcerējās šo roku. Divdesmit gadus nebija spējis aizmirst šo pieskārienu. ŠI, protams, vairs nebija mazā desmitgadīgās meitenes roka. Pa šiem divdesmit gadiem tā bija daudz kam pieskārusies, daudz ko saņēmusi, daudz ko sažņaugusi. Visdažādāko formu lietas. Un kļuvusi vēl spēcīgāka. Taču Tengo uzreiz saprata, ka šī ir tā pati roka. Tas pats satvēriens, tās pašas izjūtas.

Vienā mirklī šo divdesmit gadu laiks Tengo izkusa, sajaucās vienā virpulī. Viss, ko viņš redzējis, visi vārdi, visas uzkrātās vērtības. Tas viss pārvērtās par milzīgu stabu un griezās viņa sirdī uz riņķi kā uz podnieka ripas. Tengo klusēdams to vēroja. Kā cilvēks, kas noskatās, kā kāda planēta aiziet bojā un atdzimst no jauna.

Arī Aomame klusēja. Abi klusēdami sēdēja aukstumā uz slidkalniņa, sadevušies rokās. Atgriezās laikā, kad bija desmitgadīgs zēns un desmitgadīga meitene. Vientuļš zēns un vientuļa meitene. Ziemas sākumā, klasē, uzreiz pēc stundu beigām. Viņiem tolaik nebija ne spēka, ne zināšanu, lai saprastu, ko var otram dot un ko no otra var prasīt. Neviens viņus nebija pa īstam mīlējis, un viņi nebija nevienu pa īstam mīlējuši. Neviens viņus nebija apskāvis, un viņi nevienu nebija apskāvuši. Viņi nesaprata, kurp šis notikums viņus aizvedīs. Viņi tobrīd iegāja istabā bez durvīm. No turienes nevar izkļūt. Un neviens cits tajā nevar iekļūt. Abi nezināja, ka šī ir ideālākā vieta pasaulē. Pilnībā norobežota, bet vientulības neaptraipīta.

Cik daudz laika pagājis? Varbūt piecas minūtes, varbūt stunda. Varbūt pagājusi vesela diena. Varbūt laiks vispār apstājies. Ko Tengo zināja par laiku? Tikai to, ka varētu tā pavadīt mūžību, divatā sēžot rotaļlaukumā uz slidkalniņa un klusējot. Tā bija desmit gadu vecumā, un tā bija ari tagad pēc divdesmit gadiem.

Paies laiks, iekams viņš sevī uzsūks šo jauno pasauli. Vajadzēs pieskaņoties un mācīties citādi just, citādi izvēlēties vārdus, citādi elpot un citādi kustēties. Tas prasīs visu šīs pasaules laiku. Nē, ar šo pasauli vien nepietiks.

-    Tengo, Aomame nočukstēja. Ne klusi, ne skaļi, balsī, kas viņam kaut ko solīja. Atver acis.

Tengo atvēra acis. Pasaulē laiks atkal sakustējās.

-     Paskaties uz mēnesi, Aomame sacīja.

28. NODAĻA ušikava un dala vina dvēseles

> >

Lampas gaisma krita pār Ušikavas līķi. Apkure bija izslēgta, viens logs atvērts, un tāpēc telpā bija auksti kā leduspagrabā. Pašā istabas vidū atradās konferenču galds, Ušikava bija noguldīts uz tā. Viņam mugurā bija garās apakšbikses, pāri pārklāta veca sega. Ap vidukli sega bija izspīlēta kā skudru pūznis laukā vēders bija uzpūties. Uz acīm, kuras nevienam tā ari nebija izdevies dabūt ciet, bija uzklāta drāniņa. Mute bija mazliet pavērta, bet ne elpa, ne vārdi no tās vairs nenāca. Galvvidus izskatījās vēl plakanāks, nekā viņam dzīvam esot, vēl noslēpumaināks. To ieskāva plūskainie, biezie, melnie mati, kas vedināja uz domām par kaunuma apmatojumu.

Skūtajam mugurā bija tumšzila dūnu jaka, Zirgastem brūngana zamša kovboja jaka ar kažokādas apkakli. Drēbes īsti labi nepiegulēja. Izskatījās, ka viņi uz ātru roku kaut ko izvēlējušies no ierobežota krājuma. Kaut ari viņi atradās iekštelpā, varēja redzēt baltu elpu. Istabā bija tikai viņi trīs: Skūtais, Zirgaste un Ušikava. Tuvāk griestiem bija trīs pakešu logi, no tiem viens bija atvērts, lai uzturētu telpā zemu temperatūru. Galds, uz kura atradās līķis, bija vienīgā mēbele telpā. Ārkārtīgi bezpersoniska un lietišķa telpa. Lai ko tajā noliktu pat līķi -, te viss kļuva ļoti bezpersonisks un lietišķs.

Neviens nerunāja. Telpā valdīja pilnīgs klusums. Skūtajam bija daudz kas jāapdomā, Zirgaste nekad nerunāja. Ušikava, varētu teikt, bija bijis visrunīgākais no visiem, bet diemžēl nu jau divas dienas kā miris. Skūtais, iegrimis domās, staigāja turp un atpakaļ gar galdu, uz kura gulēja Ušikava. Tempu mainīja tikai tad, kad pietuvojās sienai un vajadzēja apgriezties pretējā virzienā. Viņa kurpes uz lētā, gaišdzeltenā paklāja nesacēla ne mazāko troksnīti. Zirgaste kā aizvien nekustīgi stāvēja pie durvīm. Nedaudz ieplestām kājām, taisnu muguru, vērās vienā punktā gaisā. Izskatījās, ka viņš nejūt ne aukstumu, ne nogurumu. Par viņā noritošajām dzīvības funkcijām liecināja tikai tas, ka viņš ik pa laikam pamirkšķināja un ka no mutes izplūda balti elpas mākonīši.

Dienas vidū šajā pašā istabā uz apspriedi bija sapulcējušies vairāki cilvēki. Viens no "Pirmsākumu" vadības bija izbraucis, tāpēc pagāja vesela diena, iekams visi varēja sanākt kopā. Tikšanās bija slepena, viņi sarunājās klusi, lai ārpusē nekas nebūtu dzirdams. Visu šo laiku Ušikavas līķis gulēja turpat uz galda kā paraugs rūpnieciskā izstādē. To bija pārņēmis līķa stingums. Paies apmēram trīs dienas, iekams ķermenis atkal būs lokans. Vīrieši, ik pa brīdim uzmetot skatienu Ušikavam, sprieda par praktiskām lietām.

Sanāksmes laikā, pat runājot par mirušo, nemanīja ne cieņu, ne līdzjūtību pret aizgājēju. Šis stīvais, druknais līķis bija devis dažādas mācības, uzvedinājis uz dažām pārdomām. Lai kas arī bija noticis, laiku atpakaļ nepagriezīsi. Ja šī nāve nesusi kādu atrisinājumu, tad vienīgi mirušajam. Tādas tās mācības, tādas tās pārdomas.

Ko iesākt ar Ušikavas līķi? Risinājums bija skaidrs jau no paša sākuma. Ja policija to atrastu, tā uzsāktu pamatīgu izmeklēšanu, un tādā gadījumā uzpeldētu viņa saistība ar organizāciju. Šādas briesmas bija jānovērš. Pēc tam kad līķa stingums būs pārgājis, viņš neuzkrītoši jāaizgādā līdz lielajai kurtuvei un steigšus jānokopj. Viņš pārvērtīsies par melniem dūmiem un baltiem pelniem; dūmi uzkāps debesīs, pelni nobirs pār laukiem un kļūs par mēslojumu dārzeņiem. To pašu Skūtais bija izdarījis ar vadoņa līķi. Vadonis gan bija daudz raženāka auguma un neietilpa pa krāsns durvīm, tāpēc nācās viņu "apstrādāt" ar motorzāģi. Taču šī mazā vireļa gadījumā to nevajadzēs. Skūtais jutās atvieglots. Viņam riebās asiņainas padarīšanas. Vienalga, vai būtu darīšana ar dzīviem vai mirušiem, asinis viņam riebās.

Augstākstāvošie uzdeva Skūtajam jautājumus. Kurš tad īsti nogalināja Ušikavu? Kāpēc vajadzēja viņu nogalināt? Un vispirms jau: ko Ušikava darīja īrētā dzīvoklī Koendži rajonā? Skūtajam kā drošības daļas vadītājam vajadzēja uz šiem jautājumiem atbildēt. Taču patiesībā viņam nebija ne jausmas, ko teikt.

Otrdien rītausmā viņam piezvanījis noslēpumainais vīrietis (Tamaru) un paziņojis, ka kādā dzīvoklī esot atrodams Ušikavas līķis. Saruna bijusi ļoti konkrēta, bet tajā pašā laikā ari aplinka. Nolicis klausuli. Skūtais piezvanījis diviem organizācijas locekļiem, kas bijuši pilsētā, viņi četratā, pārģērbušies par pārvadājumu uzņēmuma darbiniekiem, iesēdušies Toyota HiAce furgonā un devušies uz turieni. Lai pārliecinātos, ka tas nav slazds, nācies nedaudz zaudēt laiku. Automašīnu atstājuši netālu, un viens no viņiem devies apskatīt dzīvokli. Bija jābūt piesardzīgiem. Iespējams, ka dzīvokli varētu gaidīt policija, lai viņus arestētu. To nedrīkstēja pieļaut.

Kā nebūt iedabūjuši jau sastingt sākušo Ušikavu līdzpaņemtajā konteinerkastē. Iznesuši no dzīvokļa un iekrāvuši furgona kravas nodalījumā. Bijis auksts un jau vēls, par laimi, neviens tuvumā nav trāpījies. Vajadzējis arī laiku, lai pārbaudītu, ka dzīvoklī nepaliek nekādas pēdas. Ar kabatas lukturīšiem pārmeklējuši dzīvoklī katru kaktu. Taču neko ievērības cienīgu tur nav atraduši. Pārtikas krājumi, neliels elektriskais sildītājs, alpīnista guļammaiss. Šādi tādi pirmās nepieciešamības priekšmeti. Atkritumu kaste bijusi pilna ar tukšām skārdenēm un plastmasas pudelēm. Skūtā vērīgajam skatienam gan nav palikuši nepamanīti fotoaparāta statīva nospiedumi uz tatami pie loga. Taču ne fotoaparāta, ne fotogrāfiju tur nav bijis. Laikam gan to visu savācis tas, kurš noslepkavoja Ušikavu. Nevienas filmiņas, protams, arī nebija. Spriežot pēc tā, ka viņš nomiris, ģērbies tikai garajās apakšbiksēs, viņam uzbrukts guļošam guļammaisā. Laikam gan šis kāds klusi iekļuvis dzīvoklī. Turklāt nāve bijusi ļoti smaga. Veļa pilnīgi sačurāta.

Tad ar šo mašīnu Skūtais un Zirgaste devušies Jamanaši virzienā. Pārējie divi palikuši Tokijā, ja gadījumā vēl kaut kas būtu nokārtojams. Visu ceļu braucis Zirgaste. HiAce nogriezies no pilsētas automaģistrāles uz Čuo ceļu, tad uz rietumiem. Ausmā ceļš bijis tukšs, taču ātrumu nepārsnieguši. Ja viņus apturētu policija, viss būtu cauri. Abas mašīnas numura zīmes bija zagtas, un bagāžas nodalījumā viņiem bija līķis konteinerā. Sveikā cauri netiktu. Visu ceļu abi braukuši klusēdami.

Uz rīta pusi viņi ieradušies teritorijā, viņu ārsts apskatījis Ušikavas līķi un apstiprinājis, ka viņš nosmacēts. Taču ap kaklu nekādu pēdu nebija. Tāpēc jāpieņem, ka viņam galvā uzvilkts maisiņš vai kas tamlīdzīgs, lai neatstātu pēdas. Arī uz rokām un kājām nebija nekādu pēdu, kas liecinātu, ka viņš bijis sasiets. Ne sitienu, ne spīdzināšanas pazīmju nebija. Ari sejas izteiksmē neredzēja ciešanas. Tā drīzāk bija tāda, it kā viņš gribētu kaut ko pavaicāt, zinādams, ka atbildi nesagaidīs. Ārstu tas pārsteidzis. Acīmredzot pēc nāves kāds bija viņa seju masējis.

-   Profesionāļa darbs, bez nevienas kļūdas, Skūtais skaidroja augstākstāvošajiem. Nevienas pēdas. Jādomā, ka upuris arī nevarēja pakliegt. Tas notika nakts vidū, viņa sāpju kliedzienus namā sadzirdētu. Amatieris neko tādu nespētu.

Kāpēc Ušikavu nogalināja profesionālis?

Skūtais ļoti rūpīgi izvēlējās vārdus.

-     Laikam gan Ušikavas kungs uzkāpis kādam uz astes. Kādam, uz kura astes nevajadzēja kāpt. Turklāt pats to neaptvēra.

Vai tā būtu tā pati organizācija, kas novāca vadoni?

-    Pierādījumu tam nav, bet šī varbūtība ir ļoti liela, Skūtais sacīja. Turklāt šķiet, ka Ušikavas kungs pārcietis kaut ko līdzīgu spīdzināšanai. Mēs nezinām, kas viņam nodarīts, taču pratināts viņš ir bez žēlastības.

Ko Ušikava izstāstīja?

-      Domājams, ka visu, ko zināja, Skūtais atbildēja. Par to nav ne mazāko šaubu. Ušikavas kungam gan bija tikai ierobežota informācija par notiekošo. Tomēr viņš, pat nebūdams viens no mums, zināja daudz.

Ari Skūtajam pieejamās informācijas daudzums bija ierobežots, tomēr viņš, protams, zināja daudz vairāk nekā tāds ārpusē esošais kā Ušikava.

-    Ja tas ir profesionālis, vai tas nozīmē, ka iejaukta organizētā noziedzība? augstākstāvošie vaicāja.

-   Tas nav jakudzu stilā. Skūtais papurināja galvu. Viņi darbojas asiņaināk un haotiskāk. Tik rūpīgi nestrādā. Tie, kas nogalināja Ušikavas kungu, mums ar to atstājuši ziņu: mums aiz muguras stāv laba sistēma, vajadzības gadījumā mēs attiecīgi reaģēsim. Turpmāk šajā lietā vairs degunu nebāziet.

Kādā lietā?

Skūtais papurināja galvu.

-     Es konkrēti nezinu, kas šī ir par lietu. Ušikavas kungs darbojās pats uz savu roku. Es viņam vairākkārt lūdzu ziņojumus par paveikto, bet viņš visu laiku atrunājās, ka vēl neesot savācis pietiekami daudz materiālu. Laikam gribēja viens pats par visu tikt skaidrībā. Tāpēc viņš to visu paņēmis sev līdzi nāvē. Ušikavas kungu sākotnēji personiski izvēlējās pats vadonis. Viņš darbojās kā īpašais aģents. Organizācijā neiekļāvās. Pēc hierarhijas es nebiju tādā pozīcijā, lai dotu viņam pavēles.

Skūtais gribēja precīzi novilkt savas atbildības robežas. Viņu ticība ir organizācija. Visās organizācijās ir noteikumi. Un sods par to pārkāpšanu. Viņš negribēja uzņemties atbildību par to visu.

Ko īsti Ušikava no tā dzīvokļa novēroja?

-    Pagaidām tas nav noskaidrots. Jādomā, ka tas bijis kāds, kas dzīvo tajā namā vai kaut kur tā tuvumā. Tokijā palikušie biedri šobrīd to izmeklē, bet vēl nav ar mums sazinājušies. Tas prasa laiku. Es domāju: varbūt būtu labāk, ja es pats dotos uz Tokiju un tam pievērstos.

Skūtais nebija augstās domās par Tokijā palikušajiem biedriem. Lojāli, protams, bet bez rūdījuma. Turklāt nebija sīki informēti par situāciju kopumā. Lai kas būtu darāms, viņš pats to paveiktu daudz lietpratīgāk. Vajadzētu arī pamatīgi pārmeklēt Ušikavas biroju. Ja vien tas noslēpumainais vīrietis jau nav paspējis pirmais. Taču priekšniecība aizliedza viņam braukt uz Tokiju. Kamēr noskaidrosies apstākļi, abiem ar Zirgasti jāpaliek galvenajā mītnē. Tā bija pavēle.

Varbūt Ušikava novēroja Aomami? augstākstāvošie ieminējās.

-     Nē, tā nevarēja būt Aomame, Skūtais sacīja. Ja tā būtu Aomame, viņš uzreiz mums ziņotu, tiklīdz būtu noskaidrojis Aomames atrašanās vietu. Ar to viņa atbildība būtu beigusies, darbs padarīts. Acīmredzot Ušikavas kungs novēroja citu cilvēku, kuram bija kāda saistība ar viņas atrašanās vietu vai kuram varētu būt ar to kāda saistība. Citādi tajā visā nav nekādas loģikas.

Un, kamēr viņš to novēroja, viņu pašu pamanīja un novāca.

-    Laikam gan, Skūtais sacīja. Viņš darbojās viens un pienāca pārāk tuvu briesmām. Uzgāja kādu vitāli svarīgu pavedienu. Viņš gribēja krietni pastrādāt. Ja tādu novērošanu veiktu vairāki cilvēki, kuri cits citu piesegtu, sekas nebūtu tādas.

Tu runāji ar to vīrieti. Kā tev šķiet, vai mums ir cerības satikties ar Aomami?

-     To es nevaru paredzēt. Tik daudz es sapratu: ja viņa negribēs iesaistīties pārrunās ar mums, tad nekādu cerību nav. Spriežot pēc zvanītāja teiktā, viss ir atkarīgs no Aomames pašas vēlmēm.

Viņiem vajadzētu priecāties, ka esam gatavi ignorēt notikumu ar vadoni un garantēt viņai drošību.

-    Un tomēr viņi vēlas sīkāku informāciju. Kāpēc mēs gribam satikties ar Aomami? Kāpēc esam gatavi slēgt mieru? Par ko konkrēti būs šis sarunas?

Tas, ka viņi pieprasa papildu informāciju, liecina, ka visu viņi nezina.

-     Tieši tā. Taču vienlaikus mums nav informācijas par viņiem. Kāpēc viņi izgudroja šo sarežģīto plānu, kāpēc nogalināja vadoni mums viņu iemesli nav zināmi.

Lai kā ari būtu, kamēr gaidām viņu atbildi, jāturpina meklēt Aomami. Lai ari kam mēs piemītu asti.

Skūtais, brīdi klusējis, sacīja:

-   Mēs esam saliedēta organizācija. Varam savākt cilvēkus, spējam ātri rīkoties. Mums ir mērķa apziņa, drosme, vajadzības gadījumā esam gatavi upurēt sevi. Taču tehniskajā līmenī neesam nekas vairāk par amatieru bariņu. Neesam speciāli apmācīti. Pretstatā mums viņi ir profesionāļi. Rīkojas nevilcinoties. Daudz pieredzējuši. Kā jūs zināt, Ušikavas kungs bija ļoti piesardzīgs cilvēks.

Kā konkrēti plānojat turpināt Aomames meklēšanu?

-     Šobrīd mums jāseko Ušikavas kunga uzietajam vitāli svarīgajam pavedienam. Lai kas tas būtu.

Tas nozīmē, ka mums pašiem neviena vērtīga pavediena nav?

-    Tā iznāk, Skūtais atklāti atbildēja.

Lai ar kādām briesmām mēs saskartos, lai ko mums vajadzētu upurēt, mums ir jāpatur savā varā tā sieviete Aomame.

-    Vai balss likusi mums to darīt? Skūtais vaicāja. Lai ko mums vajadzētu upurēt, pēc iespējas ātrāk jāpatur savā varā Aomame?

Augstākstāvošie neatbildēja. Plašāka informācija nebija domāta viņa līmeņa cilvēkam. Viņš bija tikai ierindnieks. Taču Skūtais zināja, ka tāda bijusi pēdējā vēsts no viņiem, pēdējais, ko tempļa jaunavas dzirdējušas.

Aukstajā istabā staigājot gar Ušikavas līķi, Skūtajam kaut kas pazibēja apziņas nostūrīti. Viņš apstājās, saviebās, sarauca uzacis, mēģinādams to notvert. Kad viņš apstājās, arī Zirgaste nedaudz izmainīja pozu, dziļi izelpoja, pārlika svaru no vienas kājas uz otru.

Koendži, Skūtais domāja. Viegli sarauca pieri. Tad meklēja atmiņas dzīlēs. Lēni un uzmanīgi vilka ārā smalku pavedienu. Kāds, kas bija saistīts ar šo lietu, dzīvoja Koendži. Kurš tas bija?

Viņš izvilka no kabatas nobružātu, biezu piezīmju bloku un sāka steidzīgi to šķirstīt. Un pārliecinājās, ka atmiņa viņu neviļ. Tengo Kavana. Dzīvo Suginami rajonā Koendži. Tieši tā pati adrese nams, kurā nomira Ušikava. Tas pats nams, tikai dzīvokļa numurs cits. Trešais stāvs un pirmais stāvs. Vai Ušikava novēroja Tengo Kavanu? Bez šaubām. Tā nevarēja būt sakritība.

Bet kāpēc šajos spiedīgajos apstākļos Ušikava novēroja Tengo Kavanu? Skūtais līdz šim nebija par viņu iedomājies tāpēc, ka interese par viņu bija zudusi. Tengo Kavana pārstrādāja Eriko Fukadas sarakstīto "Gaisa kūniņu". Grāmata ieguva žurnāla debitanta balvu, tika izdota, kļuva par bestselleru. Viņš nebija intereses vērts. Nekādas svarīgas nozīmes viņam nebija. Sākumā gan bija pieņēmums, ka viņam varētu būt kāda svarīga loma, varbūt zināms kāds noslēpums. Taču tagad viņa loma bija galā. Nekas vairāk kā pārrakstītājs. Komacu pierunāts, pārstrādāja manuskriptu. Saņēma par to grašus. Nekas vairāk. Cilvēks bez aizmugures. Šobrīd organizāciju interesēja Aomames atrašanās vieta.

Bet Ušikava tomēr bija pievērsies tam privātskolas skolotājam. Iekārtojis sarežģītu slēpni. Beigu beigās tāpēc zaudēja dzīvību. Kādēļ gan?

Skūtais netika skaidrībā. Vienu gan varēja secināt Ušikava bija uzgājis kādu pavedienu. Un acīmredzot domāja, ka tas aizvedīs no Tengo pie Aomames. Tāpēc arī dabūja to dzīvokli, nolika pie loga fotoaparātu uz statīva un no turienes vēroja Tengo Kavanu. Bet kas varētu saistīt Tengo Kavanu ar Aomami? Un, ja tā ir, kas tas par pavedienu?

Skūtais, ne vārda neteicis, izgāja no istabas un iegāja apkurinātajā blakusistabā. Piezvanīja uz Tokiju. Uz kādu dzīvokli Šibujā Sakuraokas rajonā. Tur lika padotajiem nekavējoties atgriezties Koendži Ušikavas dzīvoklī un no turienes novērot Tengo Kavanu. Pateica, ka viņš ir gara auguma, īsiem matiem, nevar nepamanīt. Jāizseko, ja iziet no mājas. Strādājiet divatā, lai neizlaistu viņu no acīm, viņš teica. Protams, tā, lai jūs pašus nepamana. Noskaidrojiet, kurp viņš dodas. Lai kas ari notiktu, sekojiet viņam. Mēs ari atbrauksim, cik ātri vien varēsim.

Skūtais atgriezās istabā, kur atradās Ušikava, un pateica Zirgastem, ka viņi tūdaļ pat atgriežas Tokijā. Zirgaste strupi pamāja. Nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Viņš saprata, ko no viņa gaida, un rīkojās nekavējoties. Skūtais izgāja no istabas un to aizslēdza, lai tur neiekļūtu nepiederošie. Tad viņi devās ārā no ēkas un stāvvietā no desmit mašīnām izvēlējās melnu Nissan Gloria. Abi iesēdās mašīnā, un Zirgaste, kurš arī šoreiz bija pie stūres, pagrieza aizdedzē atstāto atslēgu. Saskaņā ar noteikumiem benzīntvertne bija pilna. Nissan Gloria numura zīmes un reģistrācija bija likumīgas. Tā kā šoreiz viņi varēja atļauties nedaudz pārsniegt ātrumu.

To, ka nav saņēmuši augstākstāvošo atļauju braukt uz Tokiju, viņi atcerējās, kad jau kādu brīdi bija ceļā. Var rasties problēmas. Bet tur vairs neko nevarēja darīt. Vajadzēja rīkoties ātri. Paskaidros vēlāk, kad būs nonākuši Tokijā. Skūtais viegli saviebās. Reizēm organizācijas ierobežojumi viņu nomāca. Noteikumi nemazinājās, tie tikai pieauga. Taču viņš zināja, ka nespētu dzīvot ārpus organizācijas. Viņš nebija nekāds vientuļais vilks. Tikai zobratiņš, kas izpilda no augšas nākušās pavēles.

Pa radio skanēja ziņas astoņos vakarā. Kad ziņas bija beigušās, Skūtais izslēdza radio un, atgāzis atpakaļ pasažiera sēdekli, pasnauda. Pamodies sajuta izsalkumu. (Kad es pēdējo reizi ēdu kārtīgu maltīti?) Nebija laika piestāties kaut kur ceļmalā un kaut ko iekost. Jāsteidzas tālāk.

Taču tobrīd Tengo jau bija uz slidkalniņa saticis Aomami. Viņi nezināja, kurp Tengo devies. Debesīs Tengo un Aomamei virs galvas bija divi mēneši.

Ušikavas līķis gulēja aukstajā, tumšajā istabā. Neviena cita tur nebija. Gaisma nodzēsta, durvis aizslēgtas no ārpuses. Pa augsto logu istabā iespīdēja blāva mēness gaisma. Taču no tās vietas, kur gulēja Ušikava, pašu mēnesi saskatīt nevarēja. Tāpēc nevarēja uzzināt, vai viņu apspīd viens mēness vai divi.

Pulksteņa istabā nebija, tāpēc precīzu laiku nevarēja noteikt. Kopš Skūtā un Zirgastes aizbraukšanas varēja būt pagājusi stunda. Ja nu istabā tomēr kāds būtu, tad pārbitos līdz nāvei, ieraudzījis, ka Ušikavas lūpas sāk nemierīgi kustēties. Notika kaut kas neparasts un baismīgs. Ušikava jau pirms kāda laika bija miris, līķis kļuvis pavisam stīvs. Taču lūpas trīcēja un kustējās, un tad pēkšņi, sausi nopakšķot, mute atvērās.

Ja kāds būtu tur līdzās, tad nodomātu, ka Ušikava grasās ko teikt. Atklāt kādu svarīgu, tikai mirušajam zināmu informāciju. Šis cilvēks no pārbīļa mutē saskrējušām siekalām gaidītu, kas sekos. Kāds noslēpums tagad atklāsies?

Taču pa Ušikavas plati atplesto muti vārdi nenāca. Un ari elpa ne, bet izkāpa seši mazi cilvēciņi. Apmēram piecus centimetrus gari. Mazie augumi bija ieģērbti mazās drēbītēs, viņi soļoja pa Ušikavas apsūnojušo mēli, rāpās pāri netīrajiem, nelīdzenajiem zobiem. Nāca rindā. Gluži kā raktuvju strādnieki, kas vakarā pēc dienas darba iznāk virszemē. Taču gan viņu sejas, gan drānas bija spodras. Tīras un nenovalkātas.

Izlīduši no Ušikavas mutes, seši mazie cilvēciņi nokāpa uz konferenču galda, uz kura bija noguldīts līķis, sāka tur skurināties un pamazām izauga lielāki. Viņi paši vajadzības gadījumā varēja mainīt savu lielumu, tomēr nekad neizstiepās garāki par vienu metru un nesarāvās īsāki par trim centimetriem. Izauguši sešdesmit vai septiņdesmit centimetrus gari, viņi pārstāja skurināties un pēc kārtas nokāpa no galda uz grīdas. Little people sejas bija neizteiksmīgas. Taču tās nelīdzinājās maskām. Viņiem bija ārkārtīgi parastas sejas. Atšķīrās tikai lieluma ziņā, bet citādi tādas pašas kā jums un man. Viņiem vienkārši tobrīd nekādu sejas izteiksmi nevajadzēja.

Cik varēja noprast, viņi īpaši nesteidzās, bet arī īpaši nevaļojās. Viņiem bija tieši tik daudz laika, cik vajadzīgs darbam. Visi seši, nedevuši nekādu zīmi, klusi apsēdās uz grīdas aplī. Nevainojams aplis, divus metrus diametrā.

Tad viens no viņiem klusēdams pastiepa roku un paķēra no gaisa smalku pavedienu. Apmēram piecpadsmit centimetrus garu, gandrīz baltā krēmkrāsā, caurspīdīgu. Viņš nolika to uz grīdas. Nākamais mazais cilvēciņš izdarīja tāpat. Tādas pašas krāsas, tāda paša garuma pavediens. Arī nākamie trīs darīja tāpat. Taču pēdējais no viņiem rīkojās citādi. Viņš piecēlās kājās un pameta apli, vēlreiz uzkāpa uz konferenču galda, pastiepa roku uz Ušikavas šķībās galvas pusi un paukš!izrāva vienu no izspūrušajiem matiem. To viņš paņēma pavediena vietā. Pirmais no little people veikli savija kopā pavedienus un Ušikavas matu.

Tā seši little people darināja jaunu gaisa kūniņu. Šoreiz neviens nerunāja. Neviens neko neskandēja. Klusēdami paķēra no gaisa pavedienus, izrāva Ušikavas matu un nemainīgā, gludā ritmā veikli darināja kūniņu. Aukstajā istabā neredzēja viņu balto elpu. Ja tur būtu kāds cilvēks, tas viņu pārsteigtu. Vai arī tur būtu tik daudz pārsteidzoša, ka viņš to pat nepamanītu.

Lai cik little people dedzīgi, nenogurdināmi strādātu (un viņi patiešām neatpūtās), skaidrs, ka pa vienu nakti gaisa kūniņa nebūs gatava. Vajadzīgas vismaz trīs dienas. Taču little people nav jāsteidzas. Kamēr Ušikavas līķa stingums pāries, kamēr viņu iebāzīs kurtuvē, paies vēl divas dienas. Tieši laikā. Viņi to zināja. Divās naktīs lielums būs padarīts. Laika pietiek. Turklāt viņi nepazīst nogurumu.

Ušikava gulēja uz konferenču galda, blāvās mēness gaismas apspīdēts. Mute vaļā, neaizveramās acis pārklātas ar biezu drānu. Pēdējais, ko tās skatīja, bija namiņš Čuorinkanā un šunelis, kas ņipri skraidelē pa mauriņu dārzā.

Un tagad daļa viņa dvēseles pārtapa gaisa kūniņā.

29. NODAĻA Aomame tavu roku vairs vaļā nelaidīšu

f

Tengo, atver acis, Aomame nočukstēja.

Tengo atvēra acis. Pasaulē laiks atkal sakustējās.

Paskaties uz mēnesi, Aomame teica.

Tengo pacēla galvu un paskatījās debesis. Mākoņi uz bridi pašķīrās, un virs gobas kailajiem zariem parādījās divi mēneši. Lielais un mazais. Lielais dzeltenais mēness un mazais zaļais mēnestiņš. Mother un daughter. Garām slīdošo mākoņu malas iekrāsojās to toņos. It kā garu svārku malu kāds nejauši būtu iemērcis krāsā.

Pēc tam Tengo paskatījās uz līdzās sēdošo Aomami. Viņa vairs nebija tā desmit gadus vecā meitene, kura ģērbās vecās neatbilstoša izmēra drēbēs, staigāja mammas nevērīgi apcirptiem matiem, tieviņa, it kā nebūtu kārtīgi paēdusi. No viņas vairs ne ēna nebija palikusi, tomēr Tengo uzreiz pazina Aomami. 1a bija Aomame un neviena cita. Izteiksmīgās acis pa šiem divdesmit gadiem nebija mainījušās. Spēcīgs, dzidrs skatiens. Acis, kas skaidri zināja, pēc kā ilgojas. Acis, kas skaidri zināja, kas tām jāredz, un nepieļaus, ka kāds tām traucētu. Šīs acis cieši raudzījās viņā. Līdz pašiem sirds dziļumiem.

Aomame, šos divdesmit gadus nodzīvojusi kādā viņam nezināmā vietā, bija kļuvusi par skaistu pieaugušu sievieti.

Taču Tengo vienā mirklī bez jebkādām ierunām iesūca sevī šo vietu un šo laiku, padarot tos par savu miesu un asinīm. Tagad tā bija arī viņa vieta un arī šis laiks bija viņa.

Kaut kas jāsaka, Tengo nodomāja. Viņa lūpas viegli sakustējās, it kā gaisā meklējot piemērotus vārdus. Taču tādus neatrada. Tikai balta elpa kā klīstoša vientuļa sala izplūda pār lūpām. Aomame, skatoties viņam acis, viegli pagrozīja galvu. Tengo saprata, ko tas nozīmē. Nekas nav jāsaka. Viņa turpināja kabatā turēt Tengo roku. Neatlaida to ne uz brīdi.

-     Mēs redzam vienu un to pašu, Aomame, raugoties dziļi Tengo acīs, klusi sacīja. Tas reizē gan bija, gan nebija jautājums. Viņa to zināja. Tikai gaidīja tam apstiprinājumu.

-     Mēneši ir divi, Aomame sacīja.

Tengo pamāja. Mēneši ir divi. Tengo to nepateica. Viņš nespēja parunāt. Tikai dvēselē tā nodomāja.

Aomame aizvēra acis, pieliecās un piekļāva vaigu pie Tengo krūtīm. Piespieda ausi pie viņa sirds. Ieklausījās viņa domās.

-     Es gribēju to zināt, viņa sacīja. Mēs esam vienā pasaulē, redzam vienu un to pašu.

Tengo pamanīja, ka varenais, virpuļojošais stabs dvēselē pazudis. Apkārt bija rāms ziemas vakars. Pāri ielai namā kurā Aomame bēguļodama dzīvojusi pāris logos dega gaisma, apliecinot, ka pasaulē bez viņiem ir vēl citi cilvēki. Tas viņiem abiem šķita ļoti savādi. Nē, pat likās gaužām neloģiski. Tas, ka šajā pasaulē ir vēl citi cilvēki, kuri dzīvo savu dzīvi.

Tengo nedaudz pieliecās un ieelpoja Aomames matu smaržu. Tik taisni, skaisti mati. Mazas, rozā austiņas kā sīki, bikli zvēriņi nedaudz pabāzušas starp tiem sejiņas.

-     Tik ilgi, Aomame sacīja.

Tik ilgi, Tengo nodomāja. Taču pamanīja, ka šie divdesmit gadi kļuvuši nenozīmīgi. Šis laiks, kas bija pagājis kā viens mirklis, bija arī vienā mirklī aizpildāms.

Tengo izvilka roku no kabatas un apņēma Aomami ap pleciem. Plauksta sajuta viņas tvirto ķermeni. Tad viņš pacēla galvu un vēlreiz paskatījās uz mēnešiem. Tie abi vēl aizvien pa spraugu mākoņos meta savu dīvaino gaismu pār pasauli. Mākoņi peldēja ļoti lēni. Šajā gaismā Tengo īpaši asi izjuta dvēseles spēju padarīt laiku relatīvu. Divdesmit gadi ir ilgs laiks. Daudz kas noticis. Daudz kas radies, un daudz kas ari pagaisis. Palikušais maina apveidu, izzūd. Ilgs laiks. Taču sirdi viņš juta, ka tas nebija par ilgu. Pat ja viņi atkal satiktos vēl pēc divdesmit gadiem, viņa jūtas pret Aomami būtu tādas pašas. Ja viņiem būtu piecdesmit, Tengo viņas klātbūtnē justos tikpat satraukts un apjucis. Tengo to zināja. Sirdi pildītu tāds pats prieks un pārliecība.

Tengo to tikai nodomāja, skaļi nepateica. Taču Aomame sadzirdēja katru šo nepateikto vārdu. Piespiedusi savu mazo rozā austiņu pie Tengo krūtīm, klausījās, kas notiek viņa dvēselē. Kā cilvēks, kas, pārlaidis pirkstus kartei, spēj saskatīt spilgtu ainavu.

-    Es gribētu mūžīgi palikt tepat un aizmirst par laiku, Aomame klusi noteica. Taču mums ir jāpasteidzas.

Mums jāpārceļas, Tengo nodomāja.

-    Jā, mums jāpārceļas, Aomame sacīja. Turklāt jo ātrāk, jo labāk. Laika vairs nav palicis daudz. Es vēl nevaru vārdos izteikt, kurp mēs dosimies.

Vārdus nevajag, Tengo nodomāja.

-    Tu negribi zināt, kurp mēs dosimies? Aomame vaicāja.

Tengo papurināja galvu. Realitātes vējš nebija nopūtis

trauslo liesmiņu. Viss pārējais bija mazsvarīgs.

-     Mēs nešķirsimies, Aomame sacīja. To es zinu visskaidrāk. Mēs vairs rokas neatrausim.

Pēkšņi parādījās jauns mākonis un lēni pārklāja abus mēnešus. It kā priekškars nolaistos pār skatuvi, un ēna, kas tina pasauli, satumsa vēl vairāk.

-    Mums jāpasteidzas, Aomame nočukstēja.

Tad abi uz slidkalniņa piecēlās kājās, un viņu ēnas saplūda kopā kā viena. Kā bērni, kas tumšā mežā taustīdamies meklē izeju, viņi sadevās rokās.

-    Mēs tagad pametam kaķu pilsētu, Tengo pirmo reizi ierunājās. Aomame loloja šo viņa jauno, tikko dzimušo balsi.

-    Kaķu pilsētu?

-    Pilsētu, kurā pa dienu valda dziļa vientulība, bet naktī tā ir lielu kaķu varā. Tai cauri plūst skaista upe, tai pāri ved akmens tilts. Bet mēs tur nevaram palikt.

Mēs šo pasauli katrs saucam citā vārdā, Aomame nodomāja. Es to dēvēju par "1Q84. gadu", bet Tengo par "kaķu pilsētu". Bet tas nozīmē vienu un to pašu. Aomame ciešāk saņēma viņa roku.

-    Jā, mēs abi dodamies prom no kaķu pilsētas. Divatā, kopā, viņa sacīja. Ja tiksim prom no šejienes, tad nekad nešķirsimies ne dienu, ne nakti.

Abi steigšus devās prom no parka, bet mēneši palika lēni plūstošo mākoņu aizsegā. Aizklātām acīm. Zēns un meitene, rokās sadevušies, pameta mežu.

30. NODAĻA Tengo ja es nemaldos

Pametuši parku, viņi izgāja uz lielās ielas un tur apturēja taksometru. Aomame palūdza šoferim, lai aizved viņus uz Sangenjaju pa 246. ceļu.

Tengo tikai tobrīd pamanīja, kā Aomame ģērbusies. Viņai mugurā bija viegls gaišas krāsas pavasara mētelis. Šim gadalaikam par plānu. Ar priekšpusē sasietu jostu. Zem tā eleganta piegriezuma zaļš kostīms. īsi, šauri svārki. Zeķes un spīdīgas augstpapēžu kurpes. Plecā melna soma, no skata piebāzta un smaga. Cimdu viņai nebija. Šalles arī ne. Ne gredzenu, ne kaklarotas, ne auskaru. Arī sasmaržojusies viņa nebija. Taču, lai kas viņai būtu mugurā, Tengo viņa šķita ļoti dabiska, izskatam nebija ne ko pielikt, ne atņemt.

Taksometrs brauca pa septīto apvedceļu, tad pagriezās 246. ceļa virzienā. Satiksmes straume bija neierasti rāma. Ilgu laiku, braucot mašīnā, abi klusēja. Taksometrā radio nebija ieslēgts, ari jaunais šoferis klusēja. Abi dzirdēja tikai monotonos riepu švīkstus. Aomame bija piekļāvusies Tengo un joprojām cieši turēja viņa roku. Itin kā, ja palaistu to vaļā, tad otrreiz vairs neatrastu. Ap viņiem kā jāņtārpiņu izraibināta jūra pletās naksnīgā pilsēta.

-     Mums vajadzētu tik daudz ko pārrunāt, Aomame pārtrauca ilgo klusumu. Pirms tiksim tur, diez vai paspēšu visu paskaidrot. Tik daudz laika mums nav. Bet varbūt visu tik un tā nevarētu izskaidrot, lai cik daudz laika mums būtu.

Tengo īsi pamāja ar galvu. Nekādi paskaidrojumi nav vajadzīgi. Gan viņi paspēs aizpildīt tukšumus, ja tādi būtu, bez steigas. Taču šobrīd Tengo pat neaizpildāms tukšums un neatrisinātas miklas, kas viņiem bija kopējas, radīja mīlestībai radniecisku prieku.

-     Ko man vajadzētu par tevi zināt? viņš pavaicāja.

-    Ko tu tagad par mani zini? Aomame atbildēja ar pretjautājumu.

-    Tikpat kā neko, Tengo atteica. Tu esi trenere sporta klubā, neprecējusies, šobrīd dzīvo Koendži.

Aomame sacīja:

-    Arī es par tevi tikpat kā neko nezinu. Zinu tikai pāris lietu. Tu pasniedz matemātiku Jojogi privātskolā, dzīvo viens pats. Un tu biji tas, kas īstenībā uzrakstīja "Gaisa kūniņu".

Tengo skatījās uz Aomami. Viņa lūpas pārsteigumā bija pavērušās. To zināja tikai pāris cilvēku. Vai viņai ir kāda saistība ar organizāciju?

-     Neuztraucies. Mēs esam vienā pusē, Aomame teica. Nāksies gari skaidrot, kā es to zinu. Taču es zinu, ka "Gaisa kūniņa" ir tavs un Eriko Fukadas kopdarbs. Un to, ka tu, tāpat kā es, esi nonācis pasaulē ar diviem mēnešiem. Un tad vēl es gaidu bērnu. Laikam tavu bērnu. Es domāju, ka tas ir vissvarīgākais, ko tev šobrīd vajadzētu zināt.

-    Tu gaidi manu bērnu? Iespējams, šoferis visu dzirdēja. Taču Tengo nebija vaļas par to domāt.

-     Mēs divdesmit gadus neesam tikušies, Aomame sacīja. Un tomēr es gaidu tavu bērnu. Es laidīšu pasaulē tavu bērnu. Protams, tajā nav nekādas loģikas.

Tengo klusēdams gaidīja, lai viņa turpina.

-    Vai tu atceries briesmīgo negaisu septembra sākumā?

-    Labi atceros, Tengo teica. Dienā bija ļoti labs laiks. Pēc saules rieta pēkšņi sākās pērkons, īsta vētra. AkasakasMicuke stacija applūda. Metro uz laiku slēdza.

Little people ceļ troksni, tā bija sacījusi Fukaeri.

-     Es tajā naktī ieņēmu bērnu, Aomame teica. Taču ne šajā dienā, ne pāris mēnešu pirms un pēc tam man tādu attiecību ne ar vienu nebija bijis.

Viņa apklusa un gaidīja, līdz Tengo to aptvers, tad turpināja:

-     Esmu pārliecināta, ka tas notika tonakt. Un tāpat arī esmu pārliecināta, ka ieņēmu tavu bērnu. Nespēju to izskaidrot. Taču es zinu, ka tas ir tavs bērns.

Tengo atmiņas dzīlēs atdzima nakts, kad viņam ar Fukaeri vienīgo reizi bija tas savādais dzimumakts. Ārā plosījās briesmīgs pērkona negaiss, milzīgas lietus lāses kapāja logu. Kā teica Fukaeri, little people ceļ troksni. Viņš kā paralizēts gulēja gultā, un Fukaeri jāteniski apsēdās uz viņa, ievadīja sevī viņa cieto locekli un ieņēma sevī sēklu. Fukaeri pati izskatījās kā transā nonākusi. Aizvērtām acīm no sākuma līdz beigām, it kā iegrimusi dziļā meditācijā. Viņas krūtis bija apaļas un kuplas, kaunuma apmatojuma nebija. Šī aina nešķita reāla. Taču tas viss tiešām notika.

Nākamajā rītā Fukaeri izturējās tā, it kā iepriekšējās nakts notikumus vispār neatcerētos. Vai ari izlikās, ka neatceras. Tengo to neizjūta kā mīlas aktu, drīzāk kā lietišķu darījumu. Negantā pērkona naktī Fukaeri izmantoja Tengo nolēmēto miesu, lai savāktu viņa sēklu. Burtiski līdz pēdējam pilienam. Tengo vēl tagad atcerējās tā brīža savādās sajūtas. Fukaeri tobrīd izskatījās kā pārvērtusies par citu cilvēku.

-     Es kaut ko atceros, Tengo sausi noteica. Kaut ko loģiski neizskaidrojamu, kas ar mani tonakt notika.

Aomame ieskatījās viņam acīs.

Tengo sacīja:

-    Tobrīd nesapratu, ko tas nozīmē. Ari šobrīd nesaprotu. Taču, ja tu tajā nakti ieņēmi bērnu, tad es nevaru iedomāties citu iespēju tu, bez šaubām, gaidi manu bērnu.

Fukaeri laikam bija bijusi tikai starpnieks, nekas vairāk. Hda bija viņai atvēlētā loma. Kļuvusi par starpnieci, viņa īsā laika sprīdi bioloģiski savienoja divus cilvēkus. Tengo to zināja.

-    Es kaut kad sīkāk izstāstīšu, kas toreiz notika, Tengo piebilda. Taču šobrīd man nav tam atbilstošu vārdu.

-     Bet vai tu patiešām tici, ka es nēsāju tavu bērnu?

-     No visas sirds, Tengo atteica.

-    Cik labi, Aomame sacīja. To es gribēju zināt. Ja tik tu tam tici, tad man nekādus citus paskaidrojumus nevajag.

-    Tu tātad esi gaidībās? Tengo pārvaicāja.

-     Ceturtajā mēnesī. Aomame saņēma Tengo roku un uzlika sev uz vēdera.

Tengo, aizturējis elpu, meklēja tur dzīvības pazīmes. Samanīja kaut ko pavisam vāru. Taču plauksta nepārprotami sajuta siltumu.

-    Kurp mēs tagad pārcelsimies? Mēs abi un tas maziņais?

-     Uz citurieni, Aomame atbildēja. Uz pasauli, kurā pie debesīm ir tikai viens mēness. Tur, kur mums nākotnē jābūt. Tur, kur little people nav nekādas varas.

-    Little people? Tengo mazliet sarauca pieri.

-    Tu "Gaisa kūniņā" viņus sīki aprakstīji. Kādi viņi ir un ko viņi dara.

Tengo pamāja. Aomame sacīja:

-     Viņi tiešām ir šajā pasaulē. Tā, kā tu aprakstīji. Pārstrādājot "Gaisa kūniņu", šķita, ka little people nav

nekas vairāk kā septiņpadsmit gadus vecas meitenes bagātīgās iztēles auglis. Vai arī drīzāk kāda alegorija. Taču izrādās, ka little people patiešām ir šajā pasaulē un ka tiem ir reāla vara. Tagad Tengo spēja tam noticēt.

-     Un ne tikai little people. Ari gaisa kūniņa, mother un daughter, divi mēneši tas viss ir šajā pasaulē, Aomame teica.

-     Vai tu zini, kā izkļūt no šīs pasaules?

-    Jāmēģina izkļūt no šīs pasaules pa to pašu ceļu, kas mani ieveda šajā pasaulē. Nevienu citu izeju es nespēju iedomāties.

Pēc tam Aomame piebilda:

-    Vai tu paņēmi līdzi sava darba manuskriptu?

-     Te tas ir, Tengo sacīja un uzsita pa rūsgano plecu somu, ko turēja klēpī. Pēc tam nodomāja, cik tas savādi, ka Aomame to zina.

Aomame neizlēmīgi pasmaidīja.

-     Tā tas ir, es zinu.

-    Šķiet, ka tu daudz ko zini, Tengo noteica. Viņš pirmo reizi redzēja Aomami smaidām. Pat tik vārs smaids tomēr šķita mainām šīs pasaules paisuma un bēguma viļņus. To Tengo saprata.

-     Neizlaid to no rokām, Aomame sacīja. Tas mums ir ļoti svarīgs.

-     Būs labi. Neizlaidīšu.

-     Mēs ienācām šajā pasaulē, lai abi satiktos. Kaut arī to nesapratām, tāds bija mērķis. Esam izgājuši cauri dažādiem sarežģījumiem. Piedzīvojuši daudz ko neloģisku, daudz ko neizskaidrojamu, asiņainu, skumju un arī skaistu. Esam solījušies un solījumu izpildījuši. Esam izturējuši pārbaudījumu. Esam sasnieguši mērķi, kura dēļ šeit ieradāmies. Taču briesmas tuvojas. Viņi tīko pēc daughter manī. Tengo, tu taču saproti, ko nozīmē daughter?

Tengo dziļi ieelpoja. Tad teica:

-    Tu un es, mēs abi esam tikuši pie daughter.

-    Jā. Principu es nemācēšu sīki paskaidrot vai nu caur gaisa kūniņu, vai ari es pati esmu gaisa kūniņa -, bet es laidīšu pasaulē daughter. Un tāpēc viņi grib dabūt mūs visus trīs rokā. Lai izveidotu jaunu "balsu dzirdēšanas" sistēmu.

-     Kāda bijusi mana loma tajā visā? Ja man vispār ir vēl kāda loma, nevis tikai kļūt par daughter tēvu.

-     Tu esi… Aomame iesāka, bet nezināja, kā turpināt. Ap viņiem abiem vēl bija tukšumi, kas kopējiem spēkiem laika gaitā jāaizpilda.

-    Biju apņēmies tevi atrast, Tengo sacīja. Taču es tevi neatradu. Tu atradi mani. Es patiesībā nedarīju neko. Kā lai to pasaka tas nav taisnīgi.

-     Nav taisnīgi?

-    Esmu tev daudz ko parādā. Un beigu beigās es nekam nederu.

-    Tu man neko neesi parādā, Aomame stingri noteica.

-     Tu mani uz šejieni atvedi. Neredzamā veidā. Mēs esam kļuvuši par vienu.

-     Man šķiet, ka es redzēju to daughter, Tengo sacīja.

-     Vai to, ko daughter varētu nozīmēt. Viņa izskatījās tieši tā kā tu desmit gadu vecumā. Gulēja gaisa kūniņas blāvajā mirdzumā. Man izdevās pieskarties viņas rokai. Tas gan notika tikai vienu reizi.

Aomame piespieda galvu pie Tengo pleca.

-     Tengo, mēs viens otram neko neesam parādā. Pilnīgi neko. Tagad mums ir jādomā tikai par vienu. Mums jānosargā tas maziņais. Viņi mums seko. Pienākuši pavisam tuvu. Es jau sadzirdu viņu soļus.

-    Lai kas arī notiktu, es jūs abas nevienam neatdošu. Ne tevi, ne to maziņo. Satikdamies esam sasnieguši to mērķi, kāpēc ienācām šajā pasaulē. Šī ir bīstama vieta. Bet tu zini, kur meklējama izeja.

-     Domāju, ka zinu, Aomame noteica. Ja nemaldos.

31. NODAĻA Tengo un Aomame kā pupa pāksti

Kad viņi izkāpa no taksometra, Aomame, apstājusies krustojumā un pārlaidusi skatienu apkārtnei, pamanīja meklēto vietu metāla sētas apjoztu, tumšu būvmateriālu laukumu zem automaģistrāles. Tad, saņēmusi Tengo roku, šķērsoja ielu un devās turp.

Kaut kur jābūt vaļīgajam panelim, taču viņa neatcerējās kur. Pārbaudīja visus pēc kārtas, līdz atrada spraugu, pa kuru cilvēks varētu iespraukties.

Aomame pieliecās un uzmanīgi, lai nesaplēstu drēbes, ielīda iekšā. Tengo, lielo augumu saliecis, sekoja. Iekšpusē laukums izskatījās tāpat, kā Aomame to atcerējās no aprīļa. Izmētāti izbalojuši cementa maisi, sarūsējušas caurules, novītusi zāle, izkaisīti veci papīri, izraibināti baltiem, lipīgiem baložu mēsliem. Šo astoņu mēnešu laikā te nekas nebija mainījies. Iespējams, ka kopš tā laika te neviens nebija kāju spēris. Šī vieta bija pamesta un aizmirsta pašā pilsētas vidū kā saliņa automaģistrāles straumē.

-     Vai šī ir tā vieta? Tengo, paskatījies apkārt, vaicāja.

Aomame pamāja.

-    Ja izejas šeit nebūs, tad mēs nekur netiksim.

Aomame tumsā meklēja rezerves kāpnes, pa kurām toreiz bija nokāpusi. Šauras kāpnes, kas savienoja automaģistrāli un zemi. Kāpnēm jābūt, tā viņa sev teica. Man tam jātic.

Viņa uzgāja kāpnes. Tās gan drīzāk bija nevis kārtīgas kāpnes, bet kaut kas līdzīgs redeļu kāpnēm. Tās bija daudz neglītākas, daudz bīstamākas, nekā Aomame atcerējās. Aomame nobrīnījās, ka spējusi pa tām nokāpt. Lai vai kā, kāpnes tur bija. Tagad nāksies pakāpienu pa pakāpienam doties pretējā virzienā, kāpt augšup. Aomame novilka Charles Jourdan augstpapēžu kurpes, iebāza tās plecu somā, tad pārmeta somu šķērsām pāri mugurai. Uzlika zeķē auto kāju uz pirmā pakāpiena.

-    Seko man, Aomame, pagriezusies pret Tengo, sacīja.

-     Varbūt labāk es kāpšu pirmais? Tengo norūpējies vaicāja.

-    Nē, es iešu pa priekšu. Viņa reiz nokāpa pa šo ceļu. Viņai ari jākāpj pirmajai.

Kāpnes bija daudz aukstākas, daudz slidenākas nekā iepriekš. Rokas, turoties pie margām, nežēlīgi sala, šķita, tās kļūs nejūtīgas. Starp maģistrāles tilta balstiem vējš pūta vēl negantāk. Šīs kāpnes bija mazliet izaicinošas, un tās viņai neko nesolīja.

Kad viņa septembri meklēja izeju, rezerves kāpnes bija pazudušas. Ceļš bija slēgts. Taču šobrīd ceļš no apakšas uz augšu te bija. Tā, kā Aomame bija paredzējusi. Viņai bija nojauta, ka no šis puses kāpnes vēl būs. Manī ir tas maziņais. Ja tam piemīt kāds īpašs spēks, tad tas mani pasargās, parādīs man pareizo ceļu.

Kāpnes bija. Taču nevarēja zināt, vai tās patiešām aizvedīs līdz automaģistrālei. Varbūt tās pa vidu būs slēgtas, varbūt nāksies tur apstāties. Šajā pasaulē viss ir iespējams. Nekas cits neatliek, kā uzrāpties tur augšā un tad savām acīm pārliecināties, kas tur ir vai kā tur nav.

Viņa ļoti uzmanīgi virzījās uz augšu pakāpienu pa pakāpienam. Paskatījusies lejup, redzēja, ka Tengo viņai cieši seko. Vējš bargi pūta, spalgi kaukdams un purinādams viņas pavasara mēteli. īso svārku mala bija uzrāvusies līdz gurniem. Vējš jauca viņai matus, tie lipa pie sejas un aizsedza skatu. Bija grūti ievilkt elpu. Aomame nožēloja, ka nebija matus sasējusi. Arī cimdi būtu noderējuši. Kāpēc viņai tas nebija ienācis prātā? Taču, lai kā tagad nožēlotu, vairs neko nevarēja līdzēt. Viņa bija domājusi tikai par vienu jāsaģērbjas tieši tāpat kā toreiz, kad kāpa lejā pa kāpnēm. Vajadzēja vien turēties un kāpt uz augšu.

Aomame, drebēdama no aukstuma, ļoti uzmanīgi kāpdama augšup, paskatījās uz ceļa malā uzbūvētā dzīvokļu nama balkoniem. Piecstāvu māja, apšūta ar brūnām plāksnēm. Jau šurpceļā redzētā māja. Puse logu bija gaiši. Tie bija tik tuvu tepat degungalā. Nebūtu labi, ja tās iemītnieki viņus pamanītu naktī kāpjam pa rezerves kāpnēm uz automaģistrāli. Viņu abu stāvi 246. ceļa apgaismojumā šobrīd bija labi saskatāmi.

Taču, par laimi, pie logiem nevienu nemanīja. Visi aizkari bija cieši aizvilkti. Gluži dabiski. Kurš gan tādā aukstā ziemas naktī izies uz balkona un vēros automaģistrāles rezerves kāpnes?

Uz viena balkona stāvēja vientuļš gumijkoks podā. Sarāvies līdzās netīram dārza krēslam. Patiešām, aprīlī, kāpjot lejā, viņa bija redzējusi šo gumijkoku. Tas bija vēl nožēlojamāks par Džijugaokas dzīvoklī pamesto eksemplāru. Laikam gan visus šos astoņus mēnešus pavadījis tajā pašā vietā, tāpat sarāvies. Tas bija nožēlojami izbalojis, nogrūsts pasaules visnomaļākajā kaktā, to noteikti aizmirsa aplaistīt. Tik un tā šis gumijkoks iedvesa pārliecību un uzmundrināja Aomami, kas nedroša un apjukusi rāpās augšup pa kāpnēm. Būs labi, noteikti. Vismaz skaidrs, ka šurp viņa nāca pa šo pašu ceļu. Šis gumijkoks kalpo man kā ceļa zīme. Pavisam klusi.

Toreiz, kāpjot pa kāpnēm, es pamanīju vairākus neglītus zirnekļu tīklus. Un domāju par Tamaki Ocuku. Par pirmo ceļojumu kopā ar draudzeni vidusskolas vasaras brīvdienu laikā, par to, kā naktī gultā pieskārāmies viena otras augumam. Kāpēc es pēkšņi to iedomājos, kāpjot lejup pa pilsētas automaģistrāles rezerves kāpnēm? Un, kāpjot pa tām pašām kāpnēm, tikai šoreiz augšup, Aomame atkal domāja par Tamaki Ocuku. Atcerējās viņas gludās, skaistās krūtis. Aomame vienmēr bija apskaudusi viņu kuplo krūšu dēļ. Pavisam citādas nekā pašas nenobriedušās krūtis. Taču tagad šo krūšu vairs nebija.

Pēc tam Aomame iedomājās par Ajumi Nakano. Vientuļo policisti, kuru septembri kādā Šibujas viesnīcā, saslēgtu roku dzelžos, nožņaudza ar halāta jostu. Jauna sieviete ar sāpinātu dvēseli aizgāja nebūtībā. Ari viņai bija kuplas krūtis.

Aomame dziļi sēroja par abu draudzeņu nāvi. Bija skumji domāt, ka viņu vairs nav šajā pasaulē. Un par to, ka pagaisušas abu skaistās krūtis.

Kā nebūt mani pasargājiet, Aomame dziļi dvēselē lūdza. Lūdzu, man vajadzīga jūsu palīdzība. Viņas noteikti sadzirdēs manus skaļi nepateiktos vārdus. Viņas noteikti man palīdzēs.

Kad viņi beidzot nonāca līdz kāpņu galam, priekšā bija platforma. Ar zemām margām, iet varēja, tikai pieliecoties. Tālāk bija redzamas zigzagveida kāpnes. Ne gluži tādas, kas rada uzticību, tomēr nedaudz labākas par redeļu kāpnēm, kuras nu jau bija aiz muguras. Ciktāl Aomame atcerējās, pa šīm kāpnēm vajadzēja nonākt stāvlaukumā pie automaģistrāles. Platforma, virs tās braucošo lielo kravas automašīnu satricināta, šūpojās kā nedroša, viļņu mētāta laiviņa. Arī mašīnu saceltais troksnis te pieņēmās spēkā.

Tikusi kāpņu galā un pārliecinājusies, ka Tengo viņai seko, Aomame pastiepa roku un saņēma viņējo. Tengo roka bija silta. Kā tā varēja būt tik silta tik aukstā naktī, pēc turēšanās pie ledusaukstām kāpņu margām? Cik savādi, Aomame nodomāja.

-     Vēl nedaudz, Aomame, piespiedusi muti pie Tengo auss, sacīja. Vēja un automašīnu saceltā trokšņa dēļ nācās gandrīz vai kliegt. Kad uzkāpsim pa šīm kāpnēm, tiksim ārā uz šosejas.

Ja kāpnes nebūs noslēgtas. Taču skaļi viņa to neteica.

-    Vai tu jau no paša sākuma bija plānojusi kāpt pa šīm kāpnēm? Tengo vaicāja.

-    Jā. Tas ir, ja man izdotos tās atrast.

-   Tad kāpēc tu tā saģērbies? Šauros svārkos, augstpapēžu kurpēs. Nav īsti piemēroti kāpšanai pa stāvām kāpnēm.

Aomame atkal pasmaidīja.

-   Man vajadzēja tā saģērbties. Es kaut kad vēlāk paskaidrošu iemeslu.

-     Tev ir ļoti skaistas kājas, Tengo sacīja.

-     Patika?

-     Ļoti.

-      Paldies, Aomame atteica. Stāvot uz šaurās platformas, viņa pastiepās un maigi noskūpstīja Tengo ausi. Ausi, grubuļainu kā ziedkāposts. Auss bija stindzinoši auksta.

Aomame devās uz priekšu pāri platformai un sāka kāpt pa šaurajām, stāvajām kāpnēm. Pēdas sala, pirkstu gali bija kļuvuši nejūtīgi. Viņa virzījās uzmanīgi, baidoties paslīdēt. Ar roku atglauda no sejas vēja pluinītos matus un kāpa tālāk. No asā vēja asaroja acis. Lai vēja brāzmās nezaudētu līdzsvaru, viņa cieši turējās pie margām un domāja par Tengo, kas kāpa aiz viņas. Domāja par viņa siltajām rokām un ziedkāpostiem līdzīgajām ausīm. Domāja par sevī dusošo maziņo. Domāja par melno pistoli plecu somā. Domāja par ielādētajām septiņām deviņu milimetru lodēm.

Lai būtu kā būdams, mums jātiek ārā no šīs pasaules. Tāpēc jātic no visas sirds, ka šīs kāpnes ved uz automaģistrāli, viņa sev teica. Aomame atcerējās vadoņa sacīto tajā briesmīgā negaisa naktī. Dziesmas vārdus. Viņa pat tagad tos precīzi atcerējās.

Šī ir šķietamības pasaule, Viss sadomāts, no sākuma līdz galam. Bet, ja tu man noticētu, Tā kļūtu par īstenību.

Lai kas arī notiktu, lai kas būtu jāpaveic, mums pašu spēkiem tā jāpadara par īstenību. Mums abiem ar Tengo jādara viss, lai tā kļūtu par īstenību. Jāsakopo visi spēki. Mūsu abu dēļ, tā maziņā dēļ.

Aomame, tikusi līdz kāpņu laukumiņam, apstājās un pagriezās atpakaļ. Tengo bija tur. Viņa pastiepa roku. Tengo to saņēma. Viņa atkal sajuta tās siltumu. Tas deva viņai spēku. Viņa vēlreiz pastiepās un pietuvināja muti viņa ērmotajai ausij.

-     Es reiz tevis dēļ gandrīz atdevu dzīvību, Aomame atzinās. Vēl mazliet, un es patiešām būtu nomirusi. Tikai pāris milimetru. Tu tam tici?

-     Protams, Tengo sacīja.

-     Pasaki, ka tu tam tici no visas sirds.

-    Ticu no visas sirds, Tengo no visas sirds sacīja.

Aomame pamāja un atlaida viņa roku. Pagriezās un atsāka kāpt.

Pēc pāris minūtēm viņa bija kāpņu galā un iznāca uz pilsētas trešās automaģistrāles. Rezerves izeja nebija slēgta.

Nojauta bijusi pareiza, pūliņi atalgoti. Pirms kāpt pāri nožogojumam, viņa ar plaukstu norausa acis sariesušās aukstās asaras.

-     Pilsētas trešā automaģistrāle, Tengo, bridi klusējis, teica. Tad pārsteigts piebilda: Šī ir izeja ārā no pasaules?

-    Jā, Aomame atbildēja. Gan ieeja pasaulē, gan izeja no tās.

Aomame, sacēlusi šauros svārkus līdz gurniem, pārkāpa pāri nožogojumam, Tengo viņai no mugurpuses palīdzēja. Aiz nožogojuma bija avārijas stāvlaukums, kur patverties divām mašīnām. Viņa te bija jau trešo reizi. Acu priekšā nemainīgais, lielais Esso reklāmas plakāts. Ielaid autiņā tīģeri! Tas pats sauklis, tas pats tīģeris. Viņa tur klusēdama stāvēja, vēl aizvien basām kājām. Tad dziļi ieelpoja izplūdes gāzu piesārņoto nakts gaisu. Viņai tas šķita atsvaidzinošāks par jebkuru citu gaisu. Atgriezāmies, Aomame nodomāja. Mēs atgriezāmies.

Uz pilsētas automaģistrāles bija tikpat briesmīgs sastrēgums kā iepriekšējās reizēs. Šibujas virzienā automašīnu rinda vispār nekustējās uz priekšu. Tas viņu pārsteidza. Kā tad tā? Ikreiz, kad es šeit ierodos, mašīnas stāv sastrēgumā. Parasti šajā diennakts laikā uz trešās automaģistrāles sastrēgumam nevajadzētu būt. Kaut kur tālāk laikam notikusi avārija. Pretējā virzienā mašīnu straume plūda gludi. Bet šī josla bija katastrofāla.

Tengo, viņai sekodams, arī pārkāpa pāri nožogojumam. Pacēla kāju un viegli tika pāri. Tad nostājās līdzās Aomamei. Abi stāvēja un klusēdami noskatījās automašīnu jūklī kā cilvēki, kas, pirmoreiz ieraudzījuši Kluso okeānu, mēmā izbrīnā veras, kā viļņi sašķīst pret krastu.

Arī mašīnās sēdošie cilvēki noskatījās viņos. Šī aina izraisīja drīzāk aizdomas, nevis ziņkāri. Ko šis jaunais pāris te dara? Abi iznira no tumsas un stāv automaģistrāles malā, avārijas stāvlaukumā. Sieviete ģērbusies elegantā kostīmā, plānā pavasara mēteli, bet kurpju kājās nav. Vīrietis ir liela auguma, ģērbies novalkātā ādas jakā. Abiem slīpi pār muguru pārmestas plecu somas. Varbūt viņu mašīna salūzusi, varbūt viņi iekļuvuši avārijā? Taču nevienu avarējušu mašīnu tuvumā nemanīja. Turklāt neizskatījās, ka abi meklētu palīdzību.

Aomame pēc brīža attapās, izņēma no somas augstpapēžu kurpes un uzāva kājās. Sakārtoja svārkus, pārlika somu uz pleca. Pārlaida mēli pār sausajām lūpām, izslldināja pirkstus cauri vēja izpluinltajiem matiem, izņēma kabatlakatu un noslaucīja no sejas asaras. Pēc tam atkal piekļāvās Tengo.

Tāpat kā pirms divdesmit gadiem, ari decembri, pamatskolas klasē pēc stundu beigām, abi stāvēja līdzās, klusēdami saņēmuši viens otra roku. Šajā pasaulē bija tikai viņi abi. Viņi noraudzījās lēnīgajā mašīnu straumē savā priekšā. Taču patiesībā neredzēja neko. Viņiem bija vienalga, ko redz un ko dzird. Apkārtne, ainava, skaņas un smaržas bija pilnībā pagaisušas.

-    Vai esam nokļuvuši citā pasaulē? Tengo beidzot ierunājās.

-     Laikam, Aomame atteica.

-    Varbūt vajadzētu pārbaudīt?

Bija tikai viena metode, kā to pārbaudīt. Nevienam no viņiem to nevajadzēja teikt skaļi. Aomame klusēdama pacēla galvu un paskatījās debesīs. Tengo vienlaikus izdarīja to pašu. Abi debesis meklēja mēnesi. No šejienes raugoties, tam vajadzētu būt kaut kur virs Esso reklāmas plakāta. Taču mēness apveids nebija saskatāms. Tobrīd tas bija paslēpies aiz mākoņiem. Augstu debesīs mākoņi lēnīgi virzījās uz dienvidiem. Abi gaidīja. Steigties nevajadzēja. Laika gana. Laiks zaudētā laika atgūšanai. Viņu kopējais laiks. Baidīties nevajadzēja. No Esso plakāta tīģeris ar benzīna uzpildes šļūteni ķepā un zinošu smaidu sejā noraudzījās uz abiem cilvēkiem, kas bija sadevušies rokās.

Te pēkšņi Aomame kaut ko pamanīja. Kaut kas bija citādi nekā iepriekš. Kaut kur bija kaut kāda atšķirība. Viņa uzreiz nespēja to atrast. Piemiedza acis un koncentrējās. Tad saprata. Tīģeris Esso plakātā bija pagriezis kreiso profilu. Taču pasaulē, kuru viņa atminējās, bija redzams labās puses profils. Tīģera attēls bija apgriezts. Viņa automātiski saviebās, sirds uz bridi apstājās. Šķita, ka viņā kāda straume pagriežas pretējā virzienā. Bet vai viņa tik tiešām varēja būt par to pārliecināta? Vai varēja tik droši paļauties uz savu atmiņu? Aomame nejutās pārliecināta. Tā tikai šķiet. Atmiņa mēdz pievilt.

Aomame noglabāja šis aizdomas dziļi sirdi. Vēl neko par tām neteica. Tikai uz bridi aizvēra acis un gaidīja, kad elpošana un sirdsdarbība atgūs ierasto ritmu.

Cilvēki noskatījās viņos pa savu automašīnu logiem. Ko tie abi tik aizrautīgi vēro tur augšā? Turklāt vēl cieši sadevušies rokās. Daži pat pielieca galvu un arī mēģināja raudzīties turp. Taču tur bija tikai balti mākoņi un Esso reklāmas plakāts. Ielaid autiņā tīģeri! Tīģeris, pagriezis garāmbraucējiem kreiso profilu, aicināja viņus patērēt vēl vairāk benzīna. Oranži svītraino asti uzvaroši pret debesīm saslējis.

Beidzot mākoņi pašķīrās. Parādījās mēness.

Tikai viens mēness. Ierastais dzeltenais, cēli vientulīgais mēness. Mēness, kas klusi apspīd sudrabzāli un maigi atspoguļojas ezeros, apaļos kā šķīvji, kas paslepus izgaismo aizmigušo namu jumtus un apņēmīgi dzen paisuma viļņus krastā, mēness, kura stari pārslīd pār zvēru mīkstajiem kažokiem un naktī sargā ceļiniekus. Tas pats, kas, jauns mēness būdams, asi nošķeļ dvēseles kārtas, klusi liedams pār zemi savu vientulību. Tas pats mēness. Šis mēness bija iekārtojies tieši virs Esso plakāta. Un šķībo, mazo, zaļo mēnesi viņam līdzās nemanīja. Neviena nepavadīts, tas tur mazrunīgs spīdēja.

Abi to ieraudzīja vienlaikus. Aomame, ne vārda neteikusi, saspieda ciešāk Tengo roku. Pretstraumes sajūta viņā izzuda.

Mēs esam atgriezušies 1984. gada pasaulē, Aomame domās noteica. Šī vairs nav 1Q84. gada pasaule. Tā ir agrākā 1984. gada pasaule.

Bet vai tā tiešām bija? Vai tik viegli var atgriezties iepriekšējā pasaulē? Atpakaļceļa uz bijušo pasauli nav, tā vadonis teica pirms nāves.

Varbūt šī te ir vēl kāda cita pasaule? Esam pārcēlušies no vienas savādas pasaules nākamajā, kādā trešajā savādajā pasaulē. Pasaulē, kurā tīģeris plati smaida, uzgriezis nevis labo, bet kreiso profilu. Vai te mūs gaida citas mīklas un citi noteikumi?

Varbūt tā arī nav, Aomame nodomāja. Vismaz šobrīd es to nevaru skaidri pateikt. Taču vienu gan es varu apgalvot. Lai kā arī būtu, šī vairs nav tā pasaule, kurā pie debesīm ir divi mēneši. Turklāt mēs ar Tengo esam sadevušies rokās. Mēs bijām iekļuvuši pasaulē, kurā saprāts bija bezspēcīgs, izturējām smagus pārbaudījumus, satikāmies un izkļuvām no turienes. Vai mums no kaut kā ir jābaidās vai tā būtu agrākā pasaule vai kāda cita, jauna pasaule? Ja mūs te gaida jauni pārbaudījumi, tad vajadzēs tos izturēt. Tas arī viss. Vismaz mēs vairs neesam vientuļi.

Ticēdama tam, kam jātic, viņa atslāba un piekļāvās Tengo pie krūtīm. Piespieda ausi un ieklausījās viņa sirdspukstos. Un iekļāvās viņa rokās. Kā pupa pāksti.

Kurp tagad dosimies? pēc kāda laika Tengo vaicāja Aomamei.

Viņi nevarēja te palikt mūžīgi. Tas bija skaidrs. Taču automaģistrālei ietves nav. Atzars uz Ikedžiri bija salīdzinoši tuvu, bet, lai ari kāds sastrēgums valdītu uz ceja, gājējiem pārvietoties pa automaģistrāli gar sastrēgumā stāvošajām mašīnām būtu pārāk bīstami. Ja viņi mēģinātu stopot, diezin vai kāds viņiem atsauktos. Varētu no avārijas telefona zvanīt ceļu pārvaldei, bet tad vajadzēs saprotamā veidā paskaidrot iemeslu, kāpēc viņi šeit atrodas. Pat ja viņiem izdotos aiziet līdz Ikedžiri pagriezienam, maksas iekasētājiem rastos jautājumi. Kāpšana atpakaļ lejā pa kāpnēm bija izslēgta.

-     Es nezinu, Aomame sacīja.

Viņa patiešām nezināja, ko tagad iesākt, kurp doties. Mērķis uzkāpt augšā pa rezerves kāpnēm bija sasniegts. Nebija vairs enerģijas ne domāt, ne izlemt. Viņā vairs nebija palicis ne pilītes degvielas. Atlika vien paļauties uz kāda cita spēkiem.

Mūsu Tēvs debesīs. Svētīts lai top Tavs vārds. Lai nāk Tava valstība. Piedod mums mūsu parādus. Svētī mūsu ceļu. Āmen.

Lūgšanas vārdi gluži dabiski nāca pār lūpām. Gandrīz kā nosacījuma reflekss. Domāt nevajadzēja. Pa vienam šie vārdi nenozīmēja neko. Skandēti tie bija vien atbalss, zīmju uzskaitījums. Bet, automātiski skaitot lūgšanu, Aomame izjuta kaut ko savādu. To nevarētu nosaukt par dievbijību. Taču kaut kas aizskāra viņas dvēseli. Lai kas arī noticis, es neesmu pazaudējusi sevi, viņa domāja. Es, būdama es pati, esmu šeit, lai kur tas ari būtu.

-    Lai nāk Tava valstība, Aomame vēlreiz skaļi atkārtoja. Gluži tāpat kā skolā pirms maltītēm. Lai ko tas nozīmētu, viņa tam no sirds ticēja. Lai nāk Tava valstība pār mums.

Tengo ar pirkstu galiem kā ķemmēdams glāstīja viņas matus.

Jau pēc desmit minūtēm Tengo apturēja taksometru. Kādu bridi abi nespēja noticēt paši savām acīm. Pa pilsētas automaģistrāli cauri sastrēgumam lēni virzījās brīvs taksometrs. Tengo pa pusei neticīgi pacēla roku, bet aizmugurējās durvis uzreiz atvērās, un abi iekāpa iekšā. Ātri un steidzīgi, it kā baidīdamies, ka vīzija varētu izgaist. Jauns šoferis brillēs pagriezās pret viņiem.

-    Briesmīgs sastrēgums, tiklīdz būsim pie pagrieziena uz Ikedžiri, es uzreiz nogriezīšos. Vai tas derēs? šoferis vaicāja. Viņam bija diezgan spalga balss, bet uz nerviem tā nekrita.

-     Derēs, Aomame atbildēja.

-     Patiesībā likums aizliedz uzņemt pasažierus uz automaģistrāles.

-    Tieši kurš likums? Aomame noprasīja. Šoferis atpakaļskata spogulī redzēja, ka viņa saviebjas.

Viņš nevarēja ātrumā atcerēties, kurš likums aizliedz uzņemt pasažierus uz šosejas. Turklāt spogulī Aomames sejas izteiksme izskatījās aizvien draudīgāka.

-     Lai paliek, šoferis mainīja tematu. Uz kurieni gribēsiet braukt?

-    Jūs varētu mūs izlaist kaut kur pie Ikedžiri stacijas, Aomame atteica.

-    Skaitītāju neieslēgšu, šoferis sacīja. Maksāsiet tikai par to brauciena daļu, kad būsim nobraukuši no automaģistrāles.

-     Kā tas gadījās, ka šajā vietā taksometrs brauca bez pasažieriem? Tengo vaicāja šoferim.

-    Tas ir diezgan dīvains stāsts, šoferis nogurušā balsī atteica. Gribat dzirdēt?

-    Gribam, Aomame atbildēja. Lai cik garš un garlaicīgs tas būtu, viņa gribēja dzirdēt, kādus stāstus stāsta šis jaunās pasaules cilvēki. Varbūt tajā būs kāds jauns noslēpums, kāda jauna norāde.

-     Es netālu no Kinuki parka paņēmu pasažieri, vīrieti, viņam vajadzēja braukt uz Aojamas Universitāti. Tā kā, braucot cauri pilsētai, pie Šibujas būtu sastrēgumi, viņš gribēja, lai braucu pa automaģistrāli. Tobrīd par šo sastrēgumu vēl neziņoja. Braucām diezgan labi. Tāpēc es izgriezu uz automaģistrāles pie Jogas. Bet tajā laikā kaut kur pie Taņi bija notikusi avārija. Tā mēs lēni vilkāmies uz Ikedžiri pagrieziena pusi. Pa to laiku viņš satika paziņu. Komadzavas tuvumā mēs bijām pilnīgi iestiguši un līdzās mums piebrauca sudrabkrāsas mersedess. Izrādījās, mans pasažieris pazina sievieti, kas sēdēja pie stūres. Viņi nolaida logu stiklus un sāka sarunāties, un tad beigās nolēma, ka viņš pārsēdīsies pie viņas. Tā nu sanācis, viņš saka, piedodiet, es norēķināšos šeit. Viņš man samaksāja dzeramnaudu un pārcēlās uz mersedesu. Tā nu es esmu te. Ko tur padarīsi, nekust ne no vietas. Kā nebūt vilkos tālāk, lai tiktu līdz Ikedžiri. Un te pēkšņi ieraudzīju, ka klients pacēlis roku. Pavisam neticams stāsts. Vai jums tā nešķiet?

-     Ticams gan, Aomame strupi noteica.

Tonakt abi apmetās kādā Akasakas daudzstāvu viesnīcā. Nodzēsa gaismu numurā, noģērbās un apgūlās gultā. Bija daudz kas runājams, bet tas varēja pagaidīt līdz ausmai. Vispirms bija kas cits darāms. Abi klusēdami nesteidzīgi izpētīja viens otra augumu. Ar pirkstiem un plaukstām pārbaudīja, kas kur atrodas. Kā bērni, kas slepenā istabā meklē dārgumus. Sirdīm strauji sitoties. Tad katru atradumu apzīmogoja ar skūpstu.

Kad viņi to bija nesteidzīgi pabeiguši, Aomame ilgi turēja rokā Tengo locekli. Gluži kā tolaik klasē viņa roku. Tas šķita cietāks par visu, ko viņa pazina. Gluži vai brīnums. Pēc tam Aomame paplēta kājas, piekļāvās Tengo un ievadīja locekli sevī. Līdz pašiem dziļumiem. Viņa tumsā aizvēra acis un dziļi ieelpoja. Pēc kāda brīža izelpoja. Tengo sajuta viņas karsto elpu uz savām krūtīm.

-     Es tieši tā vienmēr iedomājos, ka tu mani apskausi, viņa nekustēdamās iečukstēja Tengo ausī.

-     Ka mīlēsies ar mani? -Jā-

-    Tu kopš desmit gadu vecuma domāji par to?

Aomame iesmējās.

-     Nē, nu tiešām, tas nāca vēlāk.

-    Arī es iztēlojos to pašu.

-     Ka ienāksi manī?

-    jā, Tengo sacīja.

-     Ir tā, kā tu iedomājies?

-    Man joprojām šķiet, ka tā nav īstenība, Tengo atklāti sacīja. Ir tāda sajūta, it kā sapnis turpinātos.

-     Bet šī ir īstenība.

-     Pārāk brīnišķīgi, lai būtu īstenība.

Aomame tumsā pasmaidīja. Tad piespieda savas lūpas pie Tengo lūpām. Abu mēles savijās.

-    Paklau, manas krūtis nav pārāk lielas, vai ne? Aomame jautāja.

-    Tieši laikā. Tengo saņēma tās plaukstās.

-    Tu patiešām tā domā?

-     Protams, Tengo atteica. Ja tās būtu lielākas, tad tu vairs nebūtu tu.

-     Paldies, Aomame sacīja. Tad piebilda: Tas jau nav viss, tās ir dažāda lieluma.

-    Tik un tā tieši laikā, Tengo sacīja. Labā ir labā, un kreisā ir kreisā. Neko nevajag mainīt.

Aomame piespieda ausi pie Tengo krūtīm.

-     Es tik ilgi esmu bijusi viena. Un tik dziļi ievainota. Kaut mēs būtu satikušies agrāk! Tad nevajadzētu iet visādus aplinku ceļus.

Tengo papurināja galvu.

-     Nē, tā nedomā. Ir labi tā, kā ir. Ir īstais laiks. Mums abiem.

Aomame raudāja. No acīm plūda tik ilgi aizturētās asaras. Viņa nespēja tās apturēt. Kā lietus lāses tās krita palagos. Tengo bija dziļi viņā, un viņa raudāja, viegli trīcēdama. Tengo ar abām rokām apskāva viņas plecus un cieši viņu sev piekļāva. Tā tagad būs vienmēr. Un Tengo tas priecēja vairāk par visu.

Viņš sacīja:

-    Mums vajadzēja to laiku, lai saprastu, cik vientuļi esam.

-     Kusties, Aomame iečukstēja viņam ausī. Lēni un nesteidzīgi.

Tengo paklausīja. Ļoti lēni un nesteidzīgi. Elpoja klusi, ieklausoties savos sirdspukstos. Aomame piekļāvās Tengo cieši kā slīcējs. Viņa mitējās raudāt, mitējās domāt, nošķīrās no pagātnes un nākotnes, ielaida dvēselē Tengo kustības.

Ausmai tuvojoties, viņi abi, uzvilkuši viesnīcas halātus, stāvēja pie stiklotās sienas ar numurā pasūtītā vīna glāzēm rokās. Aomame to tikai pielika pie lūpām. Vēl varēja negulēt. Varēja pēc sirds patikas vērot mēnesi no septiņpadsmitā stāva loga. Mākoņu bari bija izklīduši, skatienu nekas neaizsedza. Rietošais mēness bija aizvirzījies mazliet tālāk, tomēr turējās virs pilsētas silueta. Tas bija pelēkbalts, un šķita, ka, savu darbu pabeidzis, kuru katru brīdi nokritīs zemē.

Aomame bija reģistratūrā palūgusi tādu numuru, no kura var redzēt mēnesi, pat ja numurs būtu dārgāks.

-   Tas mums ir vissvarīgākais. Lai būtu redzams mēness, Aomame sacīja.

Reģistratūras darbiniece pret negaidot uzradušos jauno pāri izturējās laipni. Viesnīca tik un tā tonakt bija tukša. Turklāt viņai abi uzreiz iepatikās. Norīkojusi izsūtāmo, lai uzbrauc uz numuru un pārliecinās, vai mēness tiešām ir redzams, viņa pasniedza Aomamei luksusa numura atslēgu. Un deva īpašu atlaidi.

-     Vai šodien ir pilnmēness? reģistratūras darbiniece ar dziļu interesi vaicāja. Viņa bija uzklausījusi neskaitāmu viesu daždažādas vēlmes, cerības un prasības. Taču tādi vēl nebija bijuši, kam noteikti vajadzētu numuru, no kura redzams mēness.

-    Nē, Aomame atteica. Pilnmēness jau beidzies. Tagad tam ir apmēram divas trešdaļas. Tas nekas. Galvenais, ka mēness ir redzams.

-    Jums tik ļoti patīk mēness?

-    Tas mums ir ļoti svarīgs. Aomame pasmaidīja. Ļoti.

Ausmai tuvojoties, mēnešu skaits nemainījās. Viens pats ierastais mēness. Vienīgais Zemes pavadonis, kas uzticīgs nemainīgā ātrumā riņķojis ap to kopš neatminamas senatnes. Aomame piespieda roku pie vēdera, lai vēlreiz pārbaudītu, vai tas maziņais ir tur. Šķita, ka vēders pēkšņi kļuvis apaļāks.

Nevar zināt, kas šī ir par pasauli. Taču, lai kā šī pasaule iekārtota, es te palikšu. Tā Aomame nodomāja. Mēs te paliksim. Arī šajā pasaulē jābūt draudiem un briesmām. Tā noteikti ir mīklu un pretrunu pilna. Taču lai tā ir. Tas nav svarīgi. To mēs pieņemsim. Nekur prom no šejienes neiesim. Lai kas ari notiktu, mēs paliksim šajā pasaulē ar vienu mēnesi. Tengo, es un tas maziņais.

Ielaid autiņā tīģeri, teica tas Esso tīģeris. Pagriezis savu kreiso pusi. Vienalga, kuru pusi. Viņa platais smaids ir silts un dabisks un domāts Aomamei. Šobrīd jātic šim smaidam. Tas ir svarīgi. Viņa ari tāpat pasmaidīja. Ļoti dabiski un silti.

Aomame pastiepa roku. Tengo to saņēma. Abi stāvēja līdzās kā viens un klusēdami noraudzījās mēnesī virs namu jumtiem. Austošās saules stari ātri vien atņēma tam naksnīgo mirdzumu, līdz pārvērta to par debesīs iekarinātu pelēka papīra strēmeli.

Saturs

1.  nodaļa. Ušikava. Pie apziņas galējās robežas…………..

2.   nodaļa. Aomame. Pavisam viena, bet ne vientuļa…

3.   nodaļa. Tengo. Visi zvēri uzcirtušies………………………….

4.   nodaļa. Ušikava. Okamas nazis…………………………………

5.   nodaļa. Aomame. Lai cik ilgi aizturētu elpu……………..

6.   nodaļa. Tengo. īkšķis niezēdams man teic………………..

7.  nodaļa. Ušikava. Es jau nāku uz jūsu pusi………………..

8.  nodaļa. Aomame. Tīri labas durvis…………………………….

9.  nodaļa. Tengo. Kamēr vēl izeja vaļā……………………………

10.  nodaļa. Ušikava. Pārliecinošu pierādījumu vākšana

11.  nodaļa. Aomame. Loģikas nepietiek, labestības

pietrūkst………………………………………………………….

12.  nodaļa. Tengo. Pasaules likumi kļūst vaļīgāki………….

13.  nodaļa. Ušikava. Vai tā būtu atgriešanās

sākumpunktā?………………………………………………

14.  nodaļa. Aomame. Tas maziņais…………………………………

15.  nodaļa. Tengo. Par to nedrīkst runāt…………………………..

16.  nodaļa. Ušikava. Efektīva, pacietīga

un nejūtīga mašīna………………………………………..

17.  nodaļa. Aomame. Man ir tikai viens acu pāris………….

18.  nodaļa. Tengo. Kad iedur ar adatu,

tek sarkanas asinis…………………………………………

19.  nodaļa. Ušikava. Ko spēj viņš,

bet parasti cilvēki nespēj……………………………….

20.  nodaļa. Aomame. Viens posms manā pārtapšanā…

21.  nodaļa. Tengo. Kaut kur savā prātā……………………………

22.  nodaļa. Ušikava. Skatienā drīzāk manīja līdzjūtību

23.  nodaļa. Aomame. Patiešām mirdz…………………………….

24.  nodaļa. Tengo. Prom no kaķu pilsētas……………………….

25.  nodaļa. Ušikava. Salst vai nesalst, Dievs ir te……………

26.  nodaļa. Aomame. Cik romantiski!……………………………..

27.  nodaļa. Tengo. Ar šo pasauli vien nepietiks……………..

28.  nodaļa. Ušikava. Un daļa viņa dvēseles……………………

29.   nodaļa. Aomame. Tavu roku vairs vaļā nelaidīšu…

30.  nodaļa. Tengo. Ja es nemaldos……………………………………

31.  nodaļa. Tengo un Aomame. Kā pupa pāksti…………….

'Šekspīrs, V. Makbets. Kopoti raksti, V sēj. Rīga : Liesma, 1965. Tulkojis Fricis Adamovičs.

[1] Bliksena, Karena. No Āfrikas dziļumiem.

[2] turpat.

Content

Murakami Haruki 1Q84 - 3

TREŠĀ GRĀMATA Oktobris-decembris

1. NODAĻA ušikava Pie apziņas galējās robežas

2. NODAĻA Aomame pavisam viena, bet ne vientuļa

3. NODAĻA Tengo visi zvēri uzcirtušies

4. NODAĻA ušikava Okamas nazis

5. NODAĻA Aomame lai cik ilgi aizturētu elpu

6. NODAĻA Tengo īkšķis niezēdams man teic

7. NODAĻA ušikava es jau nāku uz jusu pusi

8. NODAĻA Aomame tiri labas durvis

9. NODAĻA Tengo kamēr vēl izeja vaļā

10. NODAĻA ušikava pārliecinošu pierādījumu vākšana

11. NODAĻA Aomame loģikas nepietiek, labestības pietrūkst

12. NODAĻA Tengo pasaules likumi klust vaļīgāki

13. NODAĻA ušikava vai tā būtu atgriešanās sākumpunktā?

14. NODAĻA Aomame tas maziņais

15. NODAĻA Tengo par to nedrīkst runāt

16. NODAĻA ušikava efektīva, pacietīga un nejūtīga mašīna

17. NODAĻA Aomame man ir tikai viens acu paris

18. NODAĻA Tengo kad iedur ar adatu, tek sarkanas asinis

19. NODAĻA ušikava ko spēj viņš, bet parasti cilvēki nespēj

20. NODAĻA Aomame viens posms manā pārtapšana

21. NODAĻA Tengo kaut kur savā prātā

22. NODAĻA ušikava skatienā drīzāk manīja līdzjūtību

23. NODAĻA Aomame patiešam mirdz

24. NODAĻA Tengo prom no kaķu pilsētas

25. NODAĻA ušikava salst vai nesalst, dievs ir te

26. NODAĻA Aomame cik romantiski!

27. NODAĻA Tengo ar šo pasauli vien nepietiks

28. NODAĻA ušikava un dala vina dvēseles

29. NODAĻA Aomame tavu roku vairs vaļā nelaidīšu

30. NODAĻA Tengo ja es nemaldos

31. NODAĻA Tengo un Aomame kā pupa pāksti

Saturs