Murakami Haruki

Bezkrāsu Cukuru Tadzaki un viņa svētceļnieka gadi

Haruki Murakami

Bezkrāsu Cukuru Tadzaki un viņa svētceļnieka gadi

1

No jūlija pēc otrā kursa universitātē līdz nākama gada janvārim Cukuru Tadzaki domāja tikai par nāvi. Tajā laikā pienāca viņa divdesmitā dzimšanas diena, taču šim zīmīgajam datumam nebija nekādas nozīmes. Tolaik šķita, ka visdabiskākais plāns būtu pārtraukt savu dzīvību. Pat šobrīd viņam nebija skaidrs, kāpēc nespēra to pēdējo soli. Tad pārkāpt pāri slieksnim, kas nošķir dzīvību un nāvi, būtu bijis tikpat viegli kā izdzert jēlu olu.

Vai Cukuru patiesībā negribēja izdarīt pašnāvību vai arī bija tik ļoti pārņemts ar domām par nāvi, ka nespēja koncentrēties uz konkrētu tās sasniegšanas veidu? Tolaik konkrētība bija sekundāra problēma. Ja toreiz ar roku aizsniedzamā attālumā būtu bijušas durvis, kas savieno ar nāvi, viņš nešaubīdamies būtu vēris tās vaļā. Dziļāk par to nedomādams, tā teikt, turpinādams ikdienas dzīvi. Par laimi vai par nelaimi, viņš savā tuvumā tādas durvis nemanīja.

Tolaik Cukuru Tadzaki bieži domāja, ka būtu labi nomirt. Tādā gadījumā šī pasaule vairs nepastāvētu. Tas šķita vilinoši. Ja nebūtu šīs pasaules, tad nekā no tā, kas te jāuzskata par realitāti, realitātē vairs nebūtu. Tā paša iemesla dēļ, ka viņš pats vairs nepastāvētu šai pasaulei, arī šī pasaule vairs nepastāvētu viņam.

Taču vienlaikus Cukuru patiešām nesaprata - kāpēc viņam šajā laikā vajadzēja tik ļoti pietuvoties nāvei. Kaut arī bija konkrēts iemesls, tomēr kāpēc šīm ilgām pēc nāves piemita tik milzīgs spēks, kāpēc tās spēja viņu ievilkt sevī? Ievilkt? Jā, tik tiešām ļoti precīzs formulējums. Kā tas cilvēks Bībelē, kurš, milzu vaļa aprīts, turpina dzīvot tā vēderā, tā Cukuru bija iekritis nāves vēderā, šajā tumšajā, sasmakušajā alā vadīja dienas, kuru skaits nojuka.

Šo laika posmu viņš nodzīvoja kā mēnessērdzīgais vai kā savu nomiršanu nepamanījis mironis. Kad uzlēca saule, viņš modās, iztīrīja zobus, uzvilka mugurā drēbes, kas bija pa rokai, iekāpa vilcienā un brauca uz universitāti, nodarbībās konspektēja. Gluži kā cilvēki, kuri, stipra vēja pluinīti, tveras pie laternu stabiem, viņš sekoja dienas plānam, kas bija acu priekšā. Ja tādas vajadzības nebija, ne ar vienu nesarunājās, atgriezās dzīvoklī, kur mita viens pats, apsēdās uz grīdas, atspiedās pret sienu un domās riņķoja ap nāvi vai dzīves neesamību. Viņa priekšā muti izpleta tumšs bezdibenis, kas stiepās līdz pat Zemes kodolam. Tur varēja redzēt nebūtības virpuļus, pārtapušus cietā mākonī, un dzirdēt tikai dziļu klusumu, kas spieda uz bungādiņām.

Kad nedomāja par nāvi, tad ne par ko citu ari nemaz nedomāja. Ne par ko nedomāt nemaz nebija tik grūti. Avīzes nelasīja, mūziku neklausījās, seksuālu iekāri neizjuta. Pasaulē notiekošajam attiecībā uz viņu nebija nekādas nozīmes. Kad bija noguris no uzturēšanās dzīvokļa noslēgtībā, izgāja ārā un bezmērķīgi klīda tuvējā apkaimē. Vai ari, aizgājis uz staciju, sēdēja uz soliņa un noskatījās vilcienu atiešanā un pienākšanā.

Katru ritu iegāja dušā, kārtīgi saķemmējās, divreiz nedēļā mazgāja veļu. Tīrība bija viens no balstiem, pie kuriem viņš tvērās. Veļas mazgāšana un vannošanās, un zobu tīrīšana. Par ēšanu nebija pilnīgi nekādas intereses. Pusdienas ieturēja universitātes ēdnīcā, bet pēc tam neko nopietnu neēda. Ja sajuta izsalkumu, aizgāja uz tuvējo liel-veikalu, nopirka ābolus un dārzeņus un grauza tos. Vai arī vienkārši notiesāja klaipiņu maizes, piedzerdams pienu no papīra pakas. Kad pienāca gulētiešanas laiks, tad gluži kā zāles izdzēra glāzīti viskija. Par laimi, viņš nepanesa alkoholu, tāpēc pietika ar mazdrusciņ viskija, kas viņu pavisam viegli pārcēla miega pasaulē. Tolaik viņš neredzēja nevienu sapni. Pat ja redzēja, tad tie, uzpeldējuši no apziņas otras puses, noslīdēja pa tās gludo nogāzi un, neatraduši, kur pieķerties, iegāzās neesības valstībā.

Iemesls, kāpēc Cukuru Tadzaki tik ļoti vilināja nāve, bija skaidrs. Kādu dienu četri draugi, ar kuriem viņam ilgu laiku bija tuvas attiecības, paziņoja, ka vairs negribot ar viņu satikties un nevēloties ar viņu sarunāties. Bez jebkādas kompromisa iespējas un negaidīti. Turklāt nekādus paskaidrojumus par šī skarbā paziņojuma iemeslu viņš nesaņēma. Un pats neuzdrīkstējās vaicāt.

Visi četri draudzējās kopš vidusskolas gadiem, arī tad, kad Cukuru bija aizbraucis no dzimtās pilsētas uz Tokiju studēt. Bet ne jau tādu ikdienišķu neērtību dēļ viņu padzina no grupas. Viņi nebija ne sastrīdējušies, ne sanīdušies. Tas bija kaut kas ārpus loģikas. Esot tālu prom no viņiem, Cukuru izjustās sāpes kļuva vēl pārspīlētākas, vēl asākas. Atsvešinātība un vientulība kļuva par vairākus simtus kilometru garu tauvu, ko tina kāda milzīga vinča. Un pa šo nostiepto līniju plūda kaut kādas ar grūtībām saprotamas vēstis, dienu un nakti, bez apstājas. Šī skaņa kā vēja brāzma, kas izskrien caur kokiem, mainoties brāzmas spēkam, saraustīti griezās viņam ausīs.

Visi pieci mācījās kādas Nagojas priekšpilsētas valsts skolas vienā klasē. Trīs puiši un divas meitenes. Viņi sadraudzējās vasarā pēc vidusskolas pirmās klases, veicot brīvprātīgo darbu. Arī kad beidzās mācību gads un skolēni pašķīrās, viņu ciešā grupiņa neizjuka. Kaut arī šis darbs bija skolas uzdots sociālajās zinātnēs, viņi turpināja brīvprātīgi darboties ari pēc tam, kad noteiktais laiks jau bija nostrādāts.

Papildus brīvprātīgo darbam vasaras brīvdienās viņi devās pārgājienos, spēlēja tenisu, mēdza peldēt pat līdz Čitas pussalai, sapulcējās pie kāda mājās un gatavojās eksāmeniem. Vai ari (un tā notika visbiežāk), īpaši vietu neizvēloties, visi sanāca kopā un sarunājās. Sarunām nebija nekāda noteikta temata, un tās šķita neizsmeļamas.

Visu piecu satikšanās bija nejaušs notikumu pavērsiens. Uzdotajā brīvprātīgo darbā bija vairākas izvēles iespējas, viena no tām bija sapulcināt jaunāko klašu skolēnus, kuri netika līdzi mācībās. No trīsdesmit pieciem klases skolēniem šo katoļu baznīcas dibināto programmu izvēlējās tikai viņi pieci. Visi pieci trīs dienas piedalījās Nagojas tuvumā organizētajā vasaras nometnē, kur sadraudzējās ar bērniem.

Nometnē, ja gadījās brīvs laiks, viņi atklāti sarunājās, saprata cits cita domāšanas veidu un dabu. Runāja par savām cerībām, atklāja problēmas. Un, kad vasaras nometne beidzās, viņiem šķita: “Es tagad esmu īstajā vietā, man izveidojušās īstās attiecības.” Katram vajadzēja pārējos četrus, un pārējiem četriem - viņu... tāda harmonijas izjūta. Tā līdzinājās negaidītai, veiksmīgai ķīmiskai saplūšanai. Pat ja vēlreiz savāktu tās pašas izejvielas, lai cik rūpīgi gatavotos, otrreiz tādu pašu rezultātu diezin vai iegūtu.

Arī pēc tam viņi nedēļas nogalēs apmēram divreiz mēnesī devās uz šo skoliņu, palīdzēja bērniem mācīties, lasīja grāmatas, kopā sportoja un spēlējās. Vai arī dārzā pļāva zāli, krāsoja namu, laboja rotaļlietas. Un turpināja ar to nodarboties, līdz pabeidza vidusskolu, - gandrīz divarpus gadus.

Varbūt tikai tas, ka viņi grupā bija trīs puiši un divas meitenes, no sākuma ietvēra spriedzes elementu. Piemēram, ja no diviem puišiem un divām meitenēm iznāktu pāri, tad vienu izstumtu. Šī iespēja noteikti pavīdēja viņiem domās kā mazs un blīvs lēcveida mākonis. Taču patiesībā nekas tāds nenotika, un pat nekas neliecināja par to, ka kaut kas tāds varētu notikt.

Kaut arī tā bija nejaušība, tomēr viņi visi nāca no priekšpilsētas “augstākās vidusšķiras” ģimenēm. Vecāki piederēja pie pēckara paaudzes, tēvi bija neatkarīgu, labi apmaksātu profesiju pārstāvji vai augsta līmeņa vadītāji. Bērnu izglītībai līdzekļus nežēloja. Ģimenēs vismaz ārēji valdīja miers, nevienam vecāki nebija šķīrušies, mātes lielākoties dzīvoja mājās. Skola eksāmeniem sagatavoja labi, vispārējais sekmju līmenis bija augsts. Dzīves apstākļu ziņā viņiem bija vairāk kopējā nekā atšķirīgā.

Turklāt vēl visiem, izņemot Cukuru Tadzaki, bija viena sīka, kopīga iezīme. Viņu vārdos bija krāsas. Puišu uzvārdi bija Akamacu un Oumi - “sarkanā priede” un “zilā jūrā”, bet meiteņu - Širane un Kurono - “baltā sakne” un “melnais lauks”. Tikai Tadzaki bija bezkrāsu vārds. Tāpēc viņš jau no paša sākuma jutās atsvešināti. Protams, krāsas esamība uzvārdā nekādi nav saistīta ar cilvēka raksturu. To viņš labi saprata. Tomēr bija žēl, ka, sev pašam par brīnumu, tas viņu ievainoja. Visi pārējie gluži dabiski sāka cits citu saukt krāsu vārdos. “Sarkanais”, “Zilais”, “Baltā”, “Melnā”. Tikai viņu aizvien vēl sauca tāpat - “Cukuru”. Cik labi būtu, ja arī viņa uzvārdā būtu krāsa, Cukuru vairākkārt to pavisam nopietni apsvēra. Tad viss būtu nevainojami.

Sarkanajam bija izcilas sekmes. Pat neizskatījās, ka viņš īpaši nopūlētos ar mācībām, tomēr visos priekšmetos bija klases sekmju augšgalā. Bet viņš ar to nelielījās, drīzāk pakāpās atpakaļ, cenšoties neizcelties. Šķita pat, ka viņš kaunas par paša izcilajām prāta spējām. Kā tas bieži ir ar maza auguma cilvēkiem (viņš tā arī neizstiepās garāks par simt sešdesmit centimetriem), ja reiz bija kaut ko izlēmis, pat kādu sīkumu, tad viņš no tā tik viegli neatkāpās. Tāpat arī viņš patiesi niknojās par nepamatotiem noteikumiem un nespējīgiem skolotājiem. Vairāku gadu garumā viņš ne reizi nebija zaudējis tenisā, bet tad pēc vienas zaudētas spēles saīga. Pārējie brīnījās par viņa nesavaldību un par to pazobojās. Līdz beigu beigās arī pats Sarkanais sāka par to smieties. Viņa tēvs bija profesors Nagojas Universitātes Ekonomikas fakultātē.

Zilais bija uzbrucējs regbija komandā, izcilā fiziskajā formā. Vidusskolas trešajā gadā viņš bija komandas kapteinis. Platiem pleciem un krūtīm, platu smaidu, augstu pieri, lielu muti, masīvu degunu. Viņš bija agresīvs spēlētājs, tāpēc viņam vienmēr bija kāda svaiga trauma. Noslieces uz nopietnu mācīšanos Zilajam nebija, bet viņam bija gaišs raksturs, un viņš daudziem patika. Skatījās cilvēkiem tieši acīs, dzīvi runāja. Viņam bija pārsteidzoša apetīte, un izskatījās, ka garšo viss, ko viņš ēd. Neko sliktu par citiem viņš tikpat kā nekad neteica, cilvēku sejas un vārdus atcerējās uzreiz. Klausījās citu stāstītajā, prata sakārtot situāciju. Cukuru vēl šodien spilgti atcerējās ainu, kad Zilais pirms regbija mača sapulcināja ap sevi visu komandu un uzmundrināja.

Viņš sauca: “Aiziet uz uzvaru! Lai kā ari būtu, mēs uzvarēsim! Mēs nedrīkstam zaudēt!”

“Mēs nedrīkstam zaudēt!” sportisti skaļi nokliedza un izklīda pa laukumu.

Tomēr vidusskolas regbija komanda nebija īpaši spēcīga. Pats Zilais bija apdāvināts sportists, gudrs, bet visas komandas kopējais līmenis bija viduvējs. Tāpēc viņi bieži zaudēja privāto vidusskolu komandām, kuras spēja piedāvāt stipendijas un sapulcināt izcilus sportistus no visas valsts. Taču, kad spēle bija beigusies, Zilais zaudējumu īpaši nepārdzīvoja. “Svarīgākais ir griba uzvarēt,” - tā viņš bieži teica. “Ari īstajā dzīvē mēs visu laiku neuzvaram. Gadās gan uzvarēt, gan zaudēt.”

“Un tad vēl gadās, ka lietus dēļ spēle tiek pārcelta,” ironiskā Melnā noteica.

Zilais izbrīnīts nogrozīja galvu. “Tu jauc regbiju ar beisbolu vai tenisu. Regbija spēli lietus dēļ neatliek.”

“Spēlē pat lietū?” Baltā nobrīnījās. Viņai par sportu vispār nebija ne mazākās intereses, nedz arī zināšanu.

“Tiešām.” Un Zilais klāstīja vēl ticamāk: “Lai cik stipri lītu, regbija spēli nekad neatceļ. Tāpēc jau katru gadu tik daudzi sportisti iet bojā, noslīkst spēles vidū.”

“Cik šausmīgi!” Baltā iesaucās.

“Kādas muļķības! Ir nu gan tev jociņi!” Melnā riebumā noteica.

“Saruna drusku novirzījās,” Zilais sacīja. “Bet es gribēju teikt, ka sportā ir jāmāk zaudēt.”

“Tad tāpēc tu katru dienu tik centīgi trenējies,” Melnā piebilda.

Baltajai bija pareizi sejas vaibsti kā senai japāņu lellei, viņa bija gara un slaida, ar modeles augumu. Mati gari un skaisti, tumši melni kā nolakoti. Garāmgājēji ielās gluži nevilšus uz viņu atskatījās. Taču radās iespaids, ka viņa kautrējas no sava skaistuma. Pēc dabas pārlieku nopietna, cilvēku uzmanība viņu apgrūtināja. Viņa skaisti un prasmīgi spēlēja klavieres. Bet svešiniekiem šo savu prasmi neizrādīja. Tikai tad, kad skoliņā mācīja bērniem klavierspēli, viņa izskatījās tik laimīga kā nekad. Cukuru līdz šim vēl nebija redzējis Baltās seju tik gaišu un bezrūpīgu. Bija pāris bērnu, kuriem nebija īpaša ķēriena uz parastajām mācībām, bet bija dabas dots muzikālais talants. Viņa sacīja: cik žēl, ka tas tā aprakts. Taču šajā skolā bija tikai vecas klavieres, gandrīz vai antīkas. Tāpēc viņi pieci, lai iegādātos skolai jaunas klavieres, aizrautīgi vāca līdzekļus. Vasaras brīvdienās visi strādāja, devās ari pie mūzikas instrumentu ražošanas uzņēmuma un lūdza palīdzību. Un tā, pēc ilgiem pūliņiem, viņi beigu beigās dabūja flīģeli. Tas bija vidusskolas trešā gada brīvdienās. Šāds viņu brīvprātīgo darbs piesaistīja uzmanību, par to pat rakstīja avīzē.

Baltā parasti bija nerunīga, bet viņai patika dzīvnieki, un, ja runa iegrozījās par suņiem vai kaķiem, viņas sejas izteiksme pavisam pārvērtās un viņa runāja kā sapnī. Pati teica, ka vēlētos kļūt par veterinārārsti, bet Cukuru nekādi nespēja iedomāties viņu ar skalpeli rokās griežam labra-doram vēderu vai bāžam roku zirgam tūplī. Bet, ja viņa patiešām iestātos specializētā skolā, tas kļūtu par realitāti. Viņas tēvs strādāja savā dzemdniecības un ginekoloģijas praksē Nagojā.

Izskata ziņā Melnā bija nedaudz virs vidusmēra. Taču viņa bija ļoti vitāla un apburoša. Viņa bija apaļīga un jau no sešpadsmit gadu vecuma ar kuplām krūtīm. Ļoti neatkarīga un ar spēcīgu raksturu, ātri runāja un arī domāja ātri. Viņai bija izcilas sekmes visos ar kultūru saistītajos priekšmetos, bet ar matemātiku un fiziku gan galīgi negāja. Tēvam

Nagojā piederēja nodokļu konsultāciju firma, bet no viņas tam nekāds palīgs neiznāktu. Cukuru bieži palīdzēja viņai tikt galā ar matemātikas mājasdarbiem. Melnā izteicās ļoti ironiski, viņai bija īpatnēja humora izjūta, un sarunas ar viņu bija patīkami stimulējošas. Viņa bija kaislīga lasītāja, vienmēr ar grāmatu rokās.

Baltā un Melnā bija pazīstamas no pamatskolas laikiem, bija mācījušās vienā klasē un viena otru labi pazina, pirms visi pieci izveidoja grupu. Tas gan bija jauks skats, kad abas stāvēja līdzās! Izcilā skaistule, ar mākslinieces spējām un kautrību apveltīta, un gudrā, sarkastiskā komediante, unikāla un apburoša kombinācija.

Ja tā padomā, Cukuru Tadzaki bija vienīgais grupā, kuram nekādu īpašu spēju nebija. Sekmes - drusku virs vidējām. Par mācībām viņam īpašas intereses nebija, viņš vienkārši stundās uzmanīgi klausījās un tika galā bez sevišķas mācīšanās vai atkārtošanas. Nezin kāpēc viņam tāds ieradums bija jau kopš bērnu dienām. Pirms ēšanas viņš noteikti nomazgāja rokas, tāpat kā pēc ēšanas - iztīrīja zobus. Un tāpēc, lai arī sekmes bija tādas, ka neguva apkārtējo ievērību, nevienā priekšmetā nesekmīgs viņš nebija. Savukārt vecāki nebija no tiem, kuri sekmju dēļ, kamēr īpašas problēmas negadījās, kristu uz nerviem. Nelika par katru cenu iet privātskolā vai ņemt privātstundas.

Nebija tā, ka sports viņam nepatiktu, bet viņš ar to ari īpaši neaizrāvās, reizēm ar ģimenes locekļiem vai draugiem uzspēlēja tenisu, devās paslēpot vai peldēt baseinā. Tā apmēram. Viņam bija pareizi sejas vaibsti, tā ari laiku pa laikam viņam bija teikts, un tas, visticamāk, nozīmēja: “Nav tik traki.” Pašam skatoties uz savu seju spogulī, reizēm uznāca grūti aizdzenama garlaicība. Par mākslas lietām dziļas intereses viņam nebija, nebija arī nekādu īpašu vaļasprieku vai sevišķu prasmju. Veikls runātājs viņš ari nebija, ātri piesarka, saviesīgās situācijās jutās neveikli, iepazīstoties ar cilvēkiem, nervozēja.

Viena īpaša iezīme gan jāpiemin: no visām piecām ģimenēm viņējā laikam bija visbagātākā; mammas jaunākā māsa bija pieredzējusi aktrise, viņa gan bija pieticīga, bet pamazām viņas vārds kļuva pazīstams. Taču pašam Cukuru nepiemita nekas tāds, ar ko viņš varētu lepoties, nedz arī kaut kas tāds, kas padarītu viņu īpašu. Vismaz viņam pašam tā šķita. Visādā ziņā viduvējība. Vai arī blāvs.

Tomēr varētu teikt, ka viens vaļasprieks viņam bija: Cukuru Tadzaki vairāk par visu patika vērot dzelzceļa stacijas. Kāpēc - to viņš nezināja, to vēl līdz šai dienai nebija sapratis, bet stacijas aizvien bija viņu saistījušas. Vienalga -lielās ātrvilciena Shinkansen līnijas stacijas vai mazās lauku viensliežu dzelzceļa stacijas, vai tikai kravas vilcienu iekraušanai izmantotās stacijas, viņu ārkārtīgi pievilka viss ar stacijām saistītais.

Bērnībā viņš, tāpat kā visi, sapņoja par vilcienu modeļiem, bet patiesībā viņu interesēja nevis smalki konstruētās lokomotīves vai vilcienu sastāvi, nedz sarežģītās sliežu sistēmas, nedz ari diorāma, bet gan komplektam pievienotais vienkāršais stacijas modelis. Viņam patika skatīties, kā tādai stacijai cauri izbrauc vilcieni, kā reizēm tie samazina ātrumu un negaidot piestāj pie perona. Viņš iztēlojās atbraucošo un aizbraucošo pasažieru sejas, ieklausījās atskaņotajos paziņojumos un atiešanas signālos, iedomājās stacijas darbinieku rosīšanos. Realitāte un izdoma sajaucās, reizēm viņš pat no satraukuma sāka trīcēt. Taču iemeslu, kāpēc ir tik ļoti pieķēries vilcieniem, viņš nespēja apkārtējiem loģiski izskaidrot. Ja spētu to izskaidrot, tad varbūt viņu noturētu par savādu bērnu. Un gadījās ari tā, ka pats

Cukuru nodomāja: varbūt ar viņu kaut kas nav īsti kārtībā.

Lai arī viņam nebija nekādu uzkrītošu iezīmju vai spēju, lai arī parasti viņš izvēlējās vidusceļu, tomēr Cukuru bija (tā šķita) kaut kas tāds, kas viņu atšķīra no apkārtējiem, kaut kas tāds, ko nevarētu nodēvēt par parastu. Un šī pretruna pastāvēja viņa apziņā kopš bērnības līdz pat šai dienai -trīsdesmit sešu gadu vecumam, dzīvē ienesdama apjukumu un sajukumu. Reizēm - vieglu, reizēm - dziļu un spēcīgu.

Dažreiz viņš pats īsti labi nesaprata cēloni, kāpēc bija pievienojies šai grupai. Vai viņš patiešām bija pārējiem vajadzīgs? Ja viņa nebūtu, varbūt pārējiem četriem būtu daudz jautrāk un patīkamāk? Vai nav tā, ka viņi vienkārši vēl nav to pamanījuši? Vai tas nav tikai laika jautājums, līdz viņi to atskārtīs? Jo vairāk Cukuru par to domāja, jo mazāk to saprata. Meklēt savu vērtību bija tāpat kā svērt kādu vielu, kurai nav mērvienības. Svaru rādītājs noskanējis neapstājās vienā vietā.

Taču izskatījās, ka pārējie četri nav to pamanījuši. Cukuru pat šķita, ka tad, kad visi pieci bija sapulcējušies, viņi no sirds priecājās. Viņiem bija jābūt tieši pieciem. Nevarēja būt ne vairāk, ne mazāk. Kā vienādmalu piecstūrī, kam visas malas vienādas. Tā viņam vēstīja viņu priecīgās sejas.

Un, protams, Cukuru Tadzaki priecājās un lepojās, ka pieder pie šī piecstūra kā viena neaizstājama tā daļa. Pārējie četri viņam patiešām patika, vairāk par visu viņš mīlēja šo vienotības izjūtu. Kā mazs stādiņš, kas izspraucies no zemes, viņš pubertātes laikā nepieciešamās barības vielas saņēma no šīs grupas, šo svarīgo barību, ko izmantot, lai augtu liels vai ari lai uzkrātu to sevī kā rezervi kādai vajadzībai. Un tomēr, par spīti tam, dziļi sirdī vienmēr mājoja bailes, ka viņš atkritīs no šīs draudzīgās kopības vai ari ka viņu no tās izstums. Viņš nošķirsies no visiem pārējiem un paliks viens - šis nemiers bieži pabāza ārā galvu kā bēguma atsegta melna, nelaimi vēstoša klints.

- Tev jau no tik agras bērnības patika stacijas? - Sara Kimoto izbrīnīta vaicāja.

Cukuru pamāja. Mazliet piesardzīgi. Viņš negribēja radīt par sevi priekšstatu kā par kādu nūģi, kas tālāk par savām inženierzinātnēm un darbu neredz. Bet varbūt beigu beigās tāds viņš bija.

-Jā, kaut kāda iemesla dēļ man jau kopš bērnības patīk stacijas, - viņš apstiprināja.

- Dzīve izskatās diezgan konsekventa, - viņa sacīja. Teiktajā manīja zināmu interesi, bet ne negatīvu izbrīnu.

- Kāpēc stacijas, kāpēc tieši stacijas, to es īsti nespēšu izskaidrot.

Sara pasmaidīja.

- Tas laikam ir dievišķs aicinājums.

- Iespējams, - Cukuru atteica.

Kā gan mēs līdz tam aizrunājāmies, Cukuru nodomāja. Tas notika ļoti sen un cik vien iespējams bija izdzēsts no atmiņas. Taču Sara nezin kāpēc interesējās par Cukuru vidusskolas laikiem. Kāda bijusi vidusskolas dzīve, ko viņš darījis. Un tad, sarunai plūstot gluži dabiski, viņš pastāstīja par šo piecu cilvēku grupu. Par krāsaino četrotni un bezkrāsu Cukuru Tadzaki.

Abi bija aizgājuši uz nelielu bāru Ebisu nomalē. Bija iecerējuši pavakariņot mazā japāņu ēdienu restorāniņā, kuru Sara zināja, bet tad viņa sacīja, ka esot pavēlu pusdienojusi un tāpēc īpašas apetītes neesot. Viņi plānu atcēla un devās uz citu vietu, kur, dzerot kokteiļus, uzkoda sieru un riekstus. Tā kā ari Cukuru nejutās īpaši izsalcis, viņam iebildumu nebija. Un vispār viņš parasti ēda maz.

Sara bija divus gadus vecāka par Cukuru, strādāja lielā tūrisma aģentūrā. Specializējās ārzemju grupu braucienu plānošanā. Tāpēc arī pati bieži brauca uz ārzemēm. Cukuru strādāja uzņēmumā, kas aptvēra Kanto rietumu rajona dzelzceļu, par staciju uzbūvi atbildīgajā nodaļā (dievu dota dāvana). Darbā viņiem tiešu kontaktu nebija, taču abi strādāja ar transportu kaut kādā veidā saistītā jomā. Viņi iepazinās sālsmaizes ballītē pie Cukuru priekšnieka, tur apmainījās ar e-pasta adresēm, un šis viņiem bija ceturtais randiņš. Trešajā tikšanās reizē abi pēc vakariņām devās uz Cukuru dzīvokli un tur mīlējās. Tiktāl viss notika ļoti dabiski. Kopš tās dienas bija pagājusi nedēļa. Nelieli pakāpieni. Ja tā turpināsies, viņu attiecības pamazām padziļināsies. Viņam bija trīsdesmit seši gadi, viņai - trīsdesmit astoņi. Saprotams, tā nebija nekāda vidusskolēnu mīla.

Kopš pirmās tikšanās reizes Cukuru dīvainā kārtā iepatikās viņas seja. Spriežot pēc standarta kritērijiem, skaistule viņa nebija. Gan tāpēc, ka uz priekšu izvirzītā zoda dēļ izskatījās spītīga, gan tāpēc, ka deguns bija paplāns un smails. Taču šajā sejā bija kaut kas tik dzīvs, kas viņu piesaistīja. Acis parasti šauras, bet, ja kaut ko ieraudzīja, pēkšņi papletās lielas. Pēc tam kad bija pārliecinājušās, ka ne no kā nav jābaidās, tajās iezibējās melnu, ziņkārības pilnu zīlīšu pāris.

Ikdienā Cukuru to nemanīja, bet viņam kaut kur ķermenī bija vieta, kas kaut ko ļoti smalki izjuta. Kaut kur mugurā. Pašam ar roku neaizsniedzama maiga vietiņa, parasti ar kaut ko piesegta, no ārpuses neredzama. Bet tieši visnegaidītākajos brīžos šī vietiņa pēkšņi parādījās, itin kā kāds būtu tur uzspiedis ar pirkstu galiem. Tādā brīdī viņā kaut kas aktivizējās, izdalot kaut ko sevišķu, kas sajaucās ar asinīm, izplūda līdz katram miesas kaktiņam. Un šī sajūta šķita vienlaikus gan fiziski, gan garīgi stimulējoša.

Kad viņš pirmoreiz satika Saru, bija sajūta, it kā nezin no kurienes pastiepušies anonīmi pirksti šo slēdzi nospiestu. Tajā dienā, kad viņi iepazinās, abi diezgan ilgi sarunājās, tomēr - par ko sarunājās - to viņš neatcerējās. Atminējās tikai negaidīto sajūtu mugurā un vēl - gan dvēseli, gan miesu skārušo, vārdos neizsakāmo savādo stimulu. Tas viņā kaut ko atbrīvoja, kaut ko citu saspieda ciešāk. Ko šī sajūta īsti nozīmē? Par to Cukuru Tadzaki domāja vairākas dienas. Taču domāšana par lietām bez konkrēta apveida bija viņa vājais punkts. Cukuru nosūtīja e-pastu, uzaicināja Saru vakariņās.

Lai noskaidrotu šīs sajūtas un stimula nozīmi.

Tāpat kā Saras āriene, viņam patika arī tas, kā viņa ģērbās. Rotājumu maz, dabisks, skaists tērpa piegriezums. Kaut gan tēls bija vienkāršs, tomēr viņš itin viegli spēja iedomāties, ka izvēle prasījusi daudz laika un arī līdzekļu. To papildināja eleganti aksesuāri un kosmētika. Viņš pats apģērba ziņā nebija īpaši izvēlīgs, taču jau kopš seniem laikiem viņam patika sievietes, kas prasmīgi ģērbās. Prata to novērtēt tāpat kā skaistu mūziku.

Arī abām viņa vecākajām māsām patika skaisti ģērbties, pirms randiņiem viņas mēdza noķert mazo Cukuru un noskaidrot viņa viedokli par ģērbšanās stilu. Nezin kāpēc uztvēra to pavisam nopietni. Nu, ko tu domā par šo? Vai šī kombinācija ir laba? Un viņš, tādā brīdī būdams vienīgais vīrietis, atklāti teica, ko domāja. Māsas itin bieži ņēma vērā viņa viedokli, un viņu tas iepriecināja. Un tā tas viņam kļuva par ieradumu.

Cukuru, lēni malkodams vieglo viskija kokteili, paslepšus domās novilka Sarai kleitu. Atāķēja āķīti, maigi atvilka rāvējslēdzēju. Tas bija noticis tikai vienu reizi, bet sekss ar viņu bija nevainojams. Viņa gan ar drēbēm mugurā, gan kaila šķita gadus piecus jaunāka, nekā bija patiesībā. Ada gaiša, krūtis lielas, bet skaistas, apaļas formas. Bija tik labi nesteidzoties glāstīt viņas ādu, un arī pēc tam bija tik brīnišķīgi apskaut šo augumu. Bet, protams, tas nebija viss. To viņš saprata. Attiecībās starp cilvēkiem. Ja kaut ko saņem, tad kaut kas arī jādod pretī.

- Kā tev gāja vidusskolā? - Cukuru Tadzaki jautāja.

Sara papurināja galvu.

- Man vidusskolā kopumā gāja labi. Nekā īpaši interesanta. Gan kādreiz pastāstīšu, bet tagad es gribu dzirdēt tavu stāstu. Kas tad īsti notika ar to piecu draugu grupu?

Cukuru iebēra plaukstā sauju riekstu, iemeta dažus mutē.

- Mums bija pāris, gan vārdos neizteiktu, vienošanos. Piemēram, viena no tām: “Cik vien iespējams, visi pieci darbosimies kopā.” Tāpēc mēs parasti vairījāmies kaut ko darīt tikai divatā. Jo citādi grupa pamazām izjuktu. Mums bija jākļūst par vienu, centrtieces spēka vadītu vienību. Kā to labāk pateikt: mēs centāmies uzturēt harmonisku kopību.

- Harmonisku kopību? - Jautājumā varēja saklausīt neviltotu izbrīnu.

Cukuru viegli piesarka.

- Kā jau vidusskolēni, izdomājām visādas dīvainas lietas.

Sara cieši paskatījās uz Cukuru, pavisam nedaudz pielieca galvu.

- Es nedomāju, ka tas būtu dīvaini. Bet kāds bija šīs kopības mērķis?

- Iesākumā, kā jau teicu, grupas mērķis bija palīdzēt skoliņā bērniem, kuriem bija grūtības mācībās vai nebija intereses par mācībām. Tas bija izejas punkts, un, protams, tas mums visu laiku bija svarīgi. Taču, laikam ejot, šķiet, šī pastāvēšana kā kopībai kļuva par mūsu mērķi.

- Tātad kopības pastāvēšana un turpināšana.

- Laikam.

Sara mazliet samiedza acis. - Tā kā Visums.

- Par Visumu es tik skaidri nezinu, - Cukuru sacīja. - Bet tolaik tas mums šķita ārkārtīgi svarīgi. Nosargāt to ķīmiju, kas bija izveidojusies starp mums. It kā sargājot iedegtu sērkociņu vējā, lai nenodziest.

- Ķīmiju?

- Kādā vietā negaidot dzimušu spēku. Kaut ko tādu, kas otrreiz vairs nevarētu parādīties.

- Kā Lielais Sprādziens?

- Par Lielo Sprādzienu es tik skaidri nezinu, - Cukuru atteica.

Sara iedzēra malku mohito, tad no visām pusēm nopētīja piparmētras lapiņas formu. Pēc tam sacīja:

- Es visu laiku mācījos privātā meiteņu skolā. Atklāti sakot, tādu jauktu grupu - zēni un meitenes kopā - es īsti labi nesaprotu. Pat nespēju to iztēloties. Jūs pieci, lai tikai turpinātu šīs kopības pastāvēšanu, cik vien iespējams, centāties sevi ierobežot. Vai tā?

- Nezinu, vai sevis ierobežošana ir atbilstošs apzīmējums. Bet mēs tiešām raudzījāmies, lai mums nebūtu attiecību ar pretējo dzimumu.

- Bet vārdos tas netika izteikts? - Sara jautāja.

Cukuru pamāja.

- Vārdos to nepārvērtām. Nekāda kārtības ruļļa mums nebija.

- Bet kā tad bija ar tevi pašu? Jūs visu laiku bijāt kopā, vai tad ne Baltā, ne Melnā tevi nepiesaistīja? Cik noprotu no dzirdētā, abas, šķiet, bija pievilcīgas.

- Abas meitenes patiešām bija ļoti pievilcīgas. Es melotu, teikdams, ka viņas mani nepiesaistīja. Taču es, cik spēdams, centos par viņām nedomāt.

- Cik spēdams?

- Cik spēdams, - Cukuru sacīja. Un atkal pamanīja, ka vaigos iesitas sārtums. - Un, kad citādi nevarēju, kad vajadzēja par viņām domāt, tad centos domāt par abām kā par vienu veselu.

- Abām kā vienu veselu?

Cukuru brīdi klusēja, meklēdams atbilstošus vārdus.

- Nepratīšu to izskaidrot, nezinu, kā lai pasaku. Beigu beigās tā bija kaut kāda utopiska esība. Nefiksējoties uz miesu, dzīvot idejās.

- Hm. - Šķiet, tas uz Saru atstāja zināmu iespaidu. Viņa bridi to apdomāja. It kā gribēja kaut ko sacīt, tad pārdomāja un uzreiz aizvēra muti. Pēc īsa brīža tomēr ierunājās:

- Tu, pabeidzis vidusskolu, iestājies Tokijas Universitātē, aizbrauci prom no Nagojas. Vai tā?

- Tā bija, - Cukuru atbildēja. - Un kopš tā laika dzīvoju Tokijā.

- Kā ar pārējiem četriem?

- Visi pārējie studēja vietējās universitātēs. Sarkanais iestājās Nagojas Universitātes Ekonomikas fakultātē, kur viņa tēvs bija pasniedzējs. Melnā - slavenā Nagojas privātā meiteņu universitātē, Angļu filoloģijas fakultātē. Zilais izcili spēlēja futbolu, tāpēc ar labām rekomendācijām sāka studēt slavenas privātas universitātes Biznesa fakultātē. Baltā beigu beigās atmeta domu par studijām tuvējā veterinārijas universitātē un iestājās konservatorijas klavierspēles nodaļā. Visiem augstskolas bija tādā attālumā no mājām, ka varēja izbraukāt. Tikai es devos uz Tokijas Universitātes Inženierzinātņu fakultāti.

- Kāpēc tu nodomāji doties uz Tokiju?

- Stāsts ir pavisam vienkāršs. Tajā universitātē strādāja dzelzceļa staciju celtniecības jomā specializējies visslavenākais pasniedzējs. Staciju celtniecība ir īpaša joma, to būvēšana ir atšķirīga, un, ja es apgūtu arhitektūru un celtniecību parastā fakultātē, tas patiesībā man īpaši nenoderētu. Man vajadzēja studēt savā specialitātē.

- Skaidri formulēts mērķis cilvēka dzīvi vienkāršo, -Sara sacīja.

Cukuru tam piekrita.

Viņa teica:

- Un tā pārējie četri palika Nagojā. Varbūt lai tā skaistā kopība neizklīstu?

- Trešajā vidusskolas gadā mēs visi pieci apspriedāmies par turpmāko. Visi pārējie, izņemot mani, sacīja, ka nolēmuši palikt Nagojā un mācīties vietējās universitātēs. Kaut arī tas netika atklāti pateikts, tomēr bija skaidrs, ka viņi to dara, lai nepieļautu grupas izjukšanu.

Sarkanajam bija izcilas sekmes, viņš bez kādām grūtībām būtu iestājies Tokijas Universitātē, un to viņam stingri ieteica gan vecāki, gan skolotāji. Savukārt Zilajam bija sasniegumi sportā, viņš būtu dabūjis rekomendācijas, lai iestātos jebkurā slavenā universitātē visā valstī. Melnā rakstura ziņā bija izsmalcinātāka, viņa bija piemērotāka intelektuāli stimulējošai, brīvai lielpilsētas dzīvei, viņai patiešām vajadzēja mācīties kādā privātā Tokijas universitātē. Protams, Nagoja arī ir liela pilsēta, taču kultūras ziņā salīdzinājumā ar Tokiju tā, nenoliedzami, ir tikai tāda provinces pilsētiņa. Tomēr viņi visi izvēlējās palikt Nagojā.

Aiziedami studēt uz universitātēm, kas bija vienu pakāpi zemākas nekā tās, uz kurām viņi varētu pretendēt. Taču tikai Baltā, pat nedomājot par grupas pastāvēšanu, diez vai būtu pametusi Nagoju. Viņa nebija no tiem tipiem, kas pārmēru gribētu doties kaut kur ārpusē meklēt kādus stimulus.

- Kad man prasīja, ko es darīšot, atbildēju, ka vēl neesmu skaidri izlēmis. Taču patiesībā jau tad biju sirdī apņēmies doties studēt uz Tokijas Universitāti. Ja varētu, es paliktu Nagojā, iestātos kādā pieņemamā vietējā universitātē, studētu un saglabātu ar visiem labas attiecības. Daudzējādā ziņā tas būtu bijis patīkamāk, arī mājās cerēja, ka es tā darīšu. Pabeigšu universitāti. Turpināšu attīstīt tēva uzņēmumu. Taču es pats sapratu - ja nebraukšu uz Tokiju, tad vēlāk to nožēlošu. Es par katru cenu gribēju studēt pie tā pasniedzēja.

- Saprotams, - Sara noteica. - Un kā jutās pārējie, kad uzzināja, ka tu dosies uz Tokiju?

- Es, protams, nezinu, ko viņi patiesībā domāja. Laikam gan bija vīlušies. Bez manis, šķiet, zuda šī kopības izjūta, kas mūs no paša sākuma vienoja.

- Arī ķīmija pagaisa.

- Vai arī mainījās. Vairāk vai mazāk - tā.

Taču viņi zināja, ka Cukuru ir stingri izlēmis, un nemēģināja viņu atturēt. Gluži otrādi, tie viņu uzmundrināja. Ar Shinkansen vilcienu no Tokijas ir tikai pusotras stundas brauciens. Vienmēr taču varēs atgriezties. Un vispār, viņi puspajokam teica, vēl jau tev tie eksāmeni jāiztur. Patiesībā nolikt iestājeksāmenus Cukuru bija šausmīgi grūti... Lai to izdarītu, nācās mācīties tik nopietni kā vēl nekad dzīvē.

- Kas ar viņiem notika turpmāk, pēc vidusskolas beigšanas? - Sara jautāja.

- Sākumā viss bija ļoti labi. Gan pavasara, gan rudens, kā ari vasaras brīvdienās un uz Jauno gadu, tiklīdz universitātē sākās brīvlaiks, es uzreiz atgriezos Nagojā, kaut nedaudz, tomēr centos ar visiem satikties. Mums tāpat kā agrāk bija labas, tuvas attiecības.

Kaut arī viņi ilgu laiku nebija redzējušies, kad Cukuru atgriezās mājās, sarunu tematu nepietrūka. Cukuru prombūtnes laikā viņi darbojās četratā. Taču, viņam atgriežoties, viņi atkal bija pieci kā agrāk (protams, ja kādam bija svarīgas darīšanas, tad visi sapulcēties nevarēja, satikās pa trijiem, pa četriem). Mājās palikusī četrotne pieņēma Cukuru pavisam viegli, it kā nekāda pārtraukuma nebūtu bijis. Un vismaz viņam nepavisam nešķita, ka atmosfēra būtu kaut nedaudz mainījusies vai ka būtu parādijusies kāda acīm neredzama sprauga. Viņš par to priecājās. Tāpēc arī nelikās ne zinis, ka Tokijā ne ar vienu nebija sadraudzējies.

Sara, acis piemiegusi, noskatījās viņā. Tad sacīja:

- Tu Tokijā ne ar vienu neiedraudzējies?

- Man draudzēšanās neiet veikli. Nez kāpēc, - Cukuru atteica. - Tas nenozīmē, ka es pēc dabas būtu nesabiedrisks. Vai būtu ļoti sevī noslēdzies. Bet es pirmo reizi mūžā dzīvoju viens pats, man bija brīvība darīt to, ko pats vēlējos. Un tā es patīkami vadīju dienas. Tokijā ir milzīgs dzelzceļu tīkls, ir neskaitāmi daudz staciju, tās apskatot vien pagāja laiks. Devos uz dažādām stacijām, pētīju to konstrukcijas, zīmēju vienkāršas skices, pierakstīju piezīmes par novēroto.

- Ļoti patīkami, - Sara teica.

Taču universitātē pavadītās dienas nebija pārāk interesantas. Starp vispārizglītojošajiem priekšmetiem specializēto priekšmetu bija maz. Lielākā daļa lekciju bija viduvējas un garlaicīgas. Tomēr viņš, ar tik lielām grūtībām iestājies universitātē, apmeklēja gandrīz visas nodarbības. Aizrautīgi mācījās vācu un franču valodu. Apmeklēja angļu valodas laboratoriju. Šī svešvalodu mācīšanās viņam bija jauna pieredze. Taču savā tuvumā Cukuru nepamanīja nevienu cilvēku, kas piesaistītu viņa interesi. Salīdzinājumā ar vidusskolas jauniešu pulciņa dzīvīgumu te visi šķita neizteiksmīgi un bezpersoniski. Viņš tā arī nesastapās ne ar vienu, ar kuru gribētu veidot dziļākas attiecības, parunāt vairāk. Tāpēc Tokijā lielākoties bija viens pats. Un tāpēc arī sāka lasīt vairāk nekā iepriekš.

- Vai nebija skumji? - Sara vaicāja.

- Domāju, ka bija vientulīgi. Taču es par to īpaši neskumu. Pat varētu teikt, ka tolaik man šis stāvoklis šķita pašsaprotams.

Viņš bija jauns, vēl daudz ko nezināja par to, kā iekārtota pasaule. Turklāt jaunā vieta, Tokija, tik daudzējādā ziņā atšķīrās no iepriekšējās vides. Un šīs atšķirības bija lielākas, nekā viņš iepriekš bija paredzējis. Mērogs bija pārāk liels, un ari piepildījuma ziņā bija milzīgas atšķirības. Lai ko darītu, izvēles variantu bija pārāk daudz, cilvēki runāja savādi, laiks plūda pārāk ātri. Tāpēc viņam neizdevās līdzsvarot sevi un apkārtējo pasauli. Bet - pats svarīgākais -viņam tolaik vēl bija vieta, kur atgriezties. Vien pusotras stundas laikā ar Shinkansen no Tokijas stacijas viņš jau nonāca “harmoniskajā, netraucētajā, sirsnīgajā vietā”. Tur laiks plūda liegi, tur draugi viņu sirsnīgi sagaidīja.

Sara jautāja:

- Bet kā tev ir tagad? Vai esi līdzsvarojis sevi un apkārtējo pasauli?

- Es šajā kompānijā strādāju jau četrpadsmit gadus. Pret darbu man īpašu pretenziju nav, darba būtība man patīk. Ar kolēģiem saprotos labi. Līdz šim man bijušas attiecības ar vairākām sievietēm. Beigu beigās visas izjuka, bet dažādu apstākļu dēļ. Ne tikai manas vainas dēļ.

- Tātad tu esi vientuļš, bet īpaši par to neskumsti?

- Laikam, - Cukuru tikai pēc brīža atbildēja.

- Bet vietas, kur atgriezties, tev vairs nav? Tās tavas harmoniskās, netraucētās, sirsnīgās vietas?

Viņš mēģināja par to domāt. Bet nebija nekādas vajadzības atkal par to domāt. - Vairs nav, - viņš klusi atbildēja.

To, ka šī vieta ir izdzēsta un pagaisusi, viņš zināja kopš vasaras brīvlaika pēc otrā kursa.

2

Tas notika vasaras brīvlaikā pēc otrā kursa. Pēc tam šī vasara Cukuru Tadzaki dzīvē šķita kā robežšķirtne, kas nodalīja visus notikumus pirms un pēc tam. Kā stāva krauja, kas nošķir divas dažādas veģetācijas.

Tikko sākās vasaras brīvdienas, viņš, kā aizvien, sakravāja mantas (nekā daudz kravājama viņam nebija) un devās uz Shinkansen. Tad, atgriezies mājās Nagojā, drusku atvilcis elpu. uzreiz zvanīja visiem četriem uz mājām. Taču nevienu sazvanīt neizdevās. Visi četri bija kaut kur izgājuši. Noteikti visi kopā kaut kur devušies. Atstājis draugu ģimenes locekļiem ziņu, viens pats devās uz pilsētu pastaigāties, centra ielā iegāja kinoteātrī un noskatījās filmu, ko tā īsti skatīties negribēja, tā nosizdams laiku. Atgriezies mājās, pavakariņoja kopā ar ģimeni. Tad vēlreiz zvanīja visiem četriem uz mājām. Vēl aizvien neviens no viņiem nebija atgriezies.

Nākamās dienas priekšpusdienā atkal mēģināja sazvanīt pārējos, taču tāpat kā iepriekš - neviena nebija. Atkal atstāja ziņu. Kad atgriežas, lai piezvana viņam. Skaidrs, tā viņam atbildēja pie telefona pienākušie ģimenes locekļi. Taču kaut kas viņu balsīs darīja Cukuru nemierīgu. Uzreiz viņš nebija to pamanījis, taču viņu balsis šķita citādas nekā parasti. Šķita, ka visi vairās no sirsnīgākām sarunām ar viņu. It kā vēlētos pēc iespējas ātrāk nolikt klausuli. Baltās vecākā māsa bija īpaši nevaļīga. Cukuru ar šo divus gadus vecāko māsu labi sapratās (viņa nebija acīs krītošāka par jaunāko māsu, tomēr skaista meitene) un, kad zvanīja Baltajai, ja bija tāda izdevība, vienmēr apmainījās ar viņu asprātībām. Vai vismaz sirsnīgi sasveicinājās. Taču šoreiz viņa ārkārtīgi nevaļīgi beidza sarunu. Apzvanījis visu četru namus, viņš sāka justies tā, it kā būtu kādas ļaunas, īpašas infekcijas pārnēsātājs.

Varbūt kaut kas ir noticis, Cukuru nodomāja. Viņa prombūtnes laikā kaut kas noticis, un tāpēc tagad pārējie sākuši no viņa distancēties. Kaut kas nepiedienīgs, kaut kas nepatīkams. Bet, kas īsti, kas tas varētu būt, lai cik viņš par to domātu, prātā nekas nenāca.

Krūtīs palika kaut kāda savāda kamola sajūta. Arī nopūšoties tā nepagaisa. Todien viņš neizgāja ne soli ārpus mājas, gaidīja, kad iezvanīsies telefons. Gribēja kaut ko darīt, bet nespēja koncentrēties. Viņš jau vairākkārt bija paziņojis šo četru ģimenes locekļiem, ka ir atgriezies Na-gojā. Ja viss būtu kā parasti, telefons drīz vien iezvanītos un klausulē atskanētu kāda priecīga balss. Taču telefons visu laiku nepielūdzami klusēja.

Pievakarē vēlreiz viņiem piezvanīšu, Cukuru nolēma. Taču pārdomāja. Īstenībā viņi visi varbūt ir mājās. Tomēr pie telefona nenāk. Izliekas, ka nav mājās. Palūguši ģimenes locekļiem: “Ja zvana Cukuru Tadzaki, pasakiet viņam, ka manis nav mājās.” Varbūt tāpēc klausuli pacēlušo balsis izklausās tik saspringtas un nepatīkamas.

Kāpēc?

Viņš nespēja iedomāties iemeslu.

Pēdējo reizi visi bija sapulcējušies maija brīvdienu laikā. Un, kad Cukuru bija laiks atgriezties Tokijā, visi četri atnāca uz staciju viņu pavadīt. Un tad, pagriezušies pret vagona logu, enerģiski māja atvadas. Gluži kā sūtot kareivi uz kādu tālu pierobežas rajonu.

Pēc tam Cukuru no Tokijas bija uzrakstījis pāris vēstuļu Zilajam. Baltā ne īpaši prasmīgi strādāja ar datoru, un viņi ari parasti apmainījās ar vēstulēm. Zilais bija kļuvis par tādu kā visas grupas pārstāvniecību: ja viņam nosūtīja vēstuli, viņš arī paziņoja jaunumus pārējiem grupas biedriem. Tā nebija vajadzības rakstīt atsevišķas vēstules katram. Cukuru galvenokārt rakstīja par dzīvi Tokijā. Ko tur pamanījis, ko pieredzējis, ko izjutis, ko ieraudzījis, ko grasās darīt, ka aizvien domā, cik jauki būtu, ja visi pārējie būtu līdzās. Un viņš patiešām tā jutās. Neko citu īpašu viņš nerakstīja.

Ari viņš pāris reižu bija saņēmis visu četru parakstītas vēstules, arī tajās nekas negatīvs nebija rakstīts. Viņi sīki ziņoja par dzīvi Nagojā. Visi baudot studentu dzīvi pilsētā, kurā dzimuši un uzauguši. Sarkanais nopircis lietotu mašīnu - Honda Accord (tai uz aizmugurējā sēdekļa esot traipi, kas izskatoties kā suņa sačurāti), ar to visi braucot izklaidēties uz Bivas ezeru. Mašīnā ērti satilpstot pieci (ja neviens nav pārāk kupls miesās). Žēl, ka Cukuru neesot kopā ar viņiem. Pēdējais, ko viņi rakstīja, bija, ka priecāšoties vasarā atkal satikties. Cukuru tas šķita rakstīts no sirds.

Tovakar nekādi neizdevās aizmigt. Viņš bija pārāk satraukts, daudzas dažādas domas šaudījās prātā. Taču beigu beigās tās nebija nekas vairāk kā viena un tā pati dažādus apveidus pieņēmusi doma. Kā apmaldījies cilvēks Cukuru visu laiku meta lokus uz riņķi vien. Pēkšņi attapās, ka atgriezies iepriekšējā vietā. Un viņa domas, tāpat kā skrūves galva bez rievas, netika ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Nogulēja gultā nomodā līdz četriem no rīta, tad uz brīdi aizmiga, bet pamodās jau pēc sešiem. Brokastis ēst negribējās. Izdzēra glāzi apelsīnu sulas, un jau no tā vien sametās mazliet šķērmi. Ģimene uztraucās par to, ka Cukuru zudusi apetīte. Viņš atbildēja, ka nieks vien esot, tikai mazliet sāpot vēders.

Arī visu to dienu Cukuru pavadīja mājās. Izstiepies uz dīvāna pie telefona, lasīja grāmatu. Vai centās lasīt grāmatu. Pēcpusdienā vēlreiz mēģināja visus četrus sazvanīt. Garastāvoklis neuzlabojās, tā viņš tādā galīgi nesaprotamā noskaņojumā vadīja laiku, gaidot telefona zvanu.

Rezultāts bija tieši tāds pats. Pie telefona pienākušie ģimenes locekļi vai nu steidzīgi, vai it kā atvainodamies, vai pārspīlēti neitrālā balsī paziņoja Cukuru, ka draugu neesot mājās. Cukuru, strupi, bet pieklājīgi atvadījies, pārtrauca sarunu. Šoreiz vairs nekādu ziņu neatstāja. Laikam gan, gluži tāpat kā viņš vairs šo stāvokli nespēja ilgāk izturēt, arī viņiem kļuva nepanesami katru dienu turpināt izlikties, ka nav mājās. Drīz vien patiešām viņa mājās iezvanīsies telefons. Cukuru tas bija skaidrs. Ja turpinās viņiem zvanīt, tad, bez šaubām, tāda būs viņu reakcija.

Tā arī notika: bija pāri pusdeviņiem vakarā, kad piezvanīja Zilais.

- Piedod, bet, lūdzu, nevienam no mums vairs nezvani, -Zilais sacīja. Pat nekā ievadam līdzīga. Ne “Ā”, ne “Kā iet?”, ne “Sen neesam tikušies”. Iesākuma “Piedod, bet...” bija vienīgā viņa pateiktā pieklājības frāze.

Cukuru, ievilcis elpu, prātā atkārtoja šos sarunu biedra izteiktos vārdus, ātri ielenca tos ar domām. Centās nolasīt šajā balsī ietverto noskaņu. Taču vārdi nebija nekas vairāk par oficiālu paziņojumu. Emocijām tur nebija vietas.

- Ja visi teikuši, ka nevēlas, lai es zvanu, es, protams, nezvanīšu, - Cukuru atbildēja. Vārdi nāca gluži automātiski. Bija gribējis tos pateikt ārkārtīgi ikdienišķā, vēsā balsī, bet pašam tā šķita sveša, noskanēja kā kāda nepazīstama cilvēka balss. Tālā pilsētā mītoša, nekad nesatikta (un tāda, ar kuru ari nekad nesatiksies) cilvēka balss.

- Tā, lūdzu, dari, - Zilais sacīja.

- Negribu citus apgrūtināt, - Cukuru noteica.

Zilais tā kā nopūtās, tā kā piekrītoši noņurdēja.

- Bet, ja iespējams, es gribētu zināt iemeslu, kāpēc tas tā noticis, - Cukuru teica.

- Es nebūšu tas, kurš to pateiks, - Zilais atbildēja.

- Tad kurš gan man to pateiks?

Klausulē uz bridi iestājās klusums. Klusums kā biezs akmens mūris. Varēja saklausīt Zilo elpojam caur degunu. Cukuru atcerējās Zilā plakano, gaļīgo degunu.

- Ja padomāsi, vai pats nesapratīsi? - Zilais beidzot teica.

Cukuru uz bridi zaudēja valodu. Ko viņš tur runā? Pats padomāsi? Par ko lai vēl te domā? No visas šīs domāšanas viņš vairs nesaprata, kas pats ir.

- Man žēl, ka tā sanācis, - Zilais piebilda.

- Vai jūs visi tā domājat?

- Jā, visiem žēl, ka tā.

- Nē, nu tiešām, kas īsti ir noticis? - Cukuru vaicāja.

- Taujā pats sev, - Zilais noteica. Teiktajā varēja saklausīt nožēlas un dusmu trīsas. Bet tas ari bija tikai mirkli. Cukuru nolika klausuli, pirms bija izdomājis, ko atbildēt.

* * *

- Tas bija viss, ko viņš tev pateica? - Sara jautāja.

- Saruna bija ļoti īsa un minimāla. Pēc tam vairs neesmu ar viņu saticies, - Cukuru sacīja.

Abi sarunājās, apsēdušies pie maza bāra galdiņa.

- Vai tev pēc tam izdevās parunāt par to ar pārējiem trijiem? - Sara vaicāja.

Cukuru papurināja galvu.

- Nē, pēc tam es ne ar vienu ne par ko netiku runājis.

Sara, acis piemiegusi, vērās Cukuru. It kā pētīdama

ainavu, kuras fiziskās īpašības nebūtu loģiski izskaidrojamas.

- Tiešām ne ar vienu?

- Nevienu neesmu saticis, ne ar vienu neesmu runājis.

Sara teica:

- Bet vai tu negribēji uzzināt iemeslu, kāpēc tevi pēkšņi izstūma no šīs grupas?

- Kā lai to izskaidroju? Man tolaik nekas nebūtu līdzējis. Man deguna priekšā aizcirta durvis un iekšā vairs nelaida. Un iemeslu nepaskaidroja. Taču es nodomāju: ja visi tā gribējuši, tad tur neko nevar padarīt.

- Es īsti nesaprotu, - Sara noteica, it kā patiešām to īsti nesaprastu. - Varbūt tas viss notika kāda pārpratuma dēļ. Galu galā tu taču pats arī nemaz nevarēji iedomāties iemeslu. Vai tev pašam nebija žēl? Kaut kāda sīka pārpratuma dēļ zaudēt sev svarīgus draugus? Ja būtu papūlējies, varbūt būtu izdevies pārpratumu vērst par labu?

Mohito glāze bija tukša. Viņa pamāja bārmenim un palūdza glāzi sarkanvīna. Rūpīgi apsvērusi iespējamo izvēli, viņa pasūtīja Napas ielejas Cabernet Sauvignon. Cukuru viskija kokteiļa glāze vēl bija pusē. Ledus bija izkusis, glāze norasojusi, papīra paliktnis samircis.

Cukuru sacīja:

- Mani vēl nekad dzīvē neviens nebija tik stipri noniecinājis. Turklāt vēl tie bija četri mani visuzticamākie draugi, tik tuvi, it kā būtu daļa no manis. Pirms sākt meklēt iemeslu, pirms mēģināt kaut ko vērst par labu, es izjutu milzīgu triecienu. Tik tikko noturējos kājās. Šķita, ka manī kaut kas salūst.

Kad bārmenis, atnesis vīna glāzi un nomainījis trauciņu ar riekstiem, devās prom, Sara atkal ierunājās:

- Es neko tādu nekad neesmu piedzīvojusi, tomēr varu iedomāties, cik tās izjūtas tev bija sāpīgas. Un, protams, es saprotu, ka nevarēji uzreiz atgūt pamatu zem kājām. Bet pēc kāda laika, kad pirmais šoks bija drusku pierimis, vai tajā brīdī tu nevarēji kaut ko darīt? Pat tādā neloģiskā situācijā vai tomēr daudz ko nevarēja izdarīt? Vai tu par to nedomāji?

Cukuru viegli papurināja galvu. - Nākamās dienas rītā, pateicis ģimenei kaut kādu izdomātu iemeslu, tūlīt pat ar ekspresi atgriezos Tokijā. Lai kas ari notiktu, es negribēju nevienu dienu ilgāk palikt Nagojā. Ne par ko citu es nedomāju.

- Es gan tavā vietā būtu palikusi, meklētu cēloni, līdz to noskaidrotu.

- Es nebiju tik stiprs, - Cukuru sacīja.

- Vai tu negribēji noskaidrot patiesību?

Cukuru, pētīdams savas uz galda noliktās rokas, rūpīgi izvēlējās vārdus.

- Es domāju - man bija bail uzzināt, kāds varētu būt tas iemesls, bail no tā, kāda patiesība varētu atklāties. Lai kāda būtu patiesība, nedomāju, ka tā man būtu palīdzējusi. Nezinu, kāpēc, bet es biju par to pārliecināts.

- Vai ari šobrīd esi par to pārliecināts?

- Kas to lai zina, - Cukuru atteica. - Bet tolaik biju.

- Tāpēc atgriezies Tokijā, viens pats nolīdi dzīvoklī, aizvēri acis, aizspiedi ausis.

- Vienkārši sakot, jā.

Sara pastiepa roku un uzlika to uz Cukuru rokas. - Nabaga Cukuru Tadzaki, - viņa sarija. Saras plaukstas maigais pieskāriens lēni izplūda pa visu viņa ķermeni. Pēc brīža viņa atrāva roku un pacēla pie lūpām vīna glāzi.

- Pēc tam es uz Nagoju atbraucu tikai ārkārtējas vajadzības gadījumā, - Cukuru turpināja stāstīt. - Kad bija kaut kas kārtojams, atgriezos dzimtajā pilsētā, bet pēc iespējas centos neiet ārpus mājas un, kad darīšanas bija nokārtotas, tūlīt pat devos atpakaļ uz Tokiju. Mamma un vecākās māsas raizējās, neatlaidīgi man taujāja, vai kaut kas atgadījies, bet es neko sīkāk nepaskaidroju. Par tādām lietām nerunā.

- Vai tu zini, kur tie četri ir tagad, ko dara?

- Nē, es neko nezinu. Man neviens nav stāstījis, atklāti sakot, nedomāju, ka gribētu to zināt.

Viņa paskalināja vīnu glāzē un īsu brīdi vēroja sīkos vilnīšus, it kā zīlēdama tajos kāda likteni. Tad ierunājās:

- Man tas šķiet ļoti savādi. Galu galā tas notikums tevi emocionāli ļoti satrieca, kaut kādā mērā izmainīja tavu dzīvi. Vai ne tā?

Cukuru strupi pamāja.

- Pēc tā notikuma es daudzējādā ziņā kļuvu mazliet citāds.

- Piemēram, kādā ziņā?

- Piemēram, es bieži jutu, ka citi cilvēki mani uztver, mani izjūt kā nenozīmīgu cilvēku. Vai arī - ka es pats sevi tā uztveru.

Sara brīdi skatījās viņam acīs. Tad skaidri sacīja: - Tu neesi nenozīmīgs cilvēks.

- Paldies, - Cukuru atbildēja. Tad piespieda pirkstu galus pie deniņiem. - Bet tā problēma ir man galvā.

- Es atkal īsti labi nesapratu, - Sara teica. - Tev galvā vai sirdī, vai abās ir palikusi šī brūce. Iespējams, visai dziļa.

Bet kāpēc tu pat neesi mēģinājis noskaidrot šī piecpadsmit vai sešpadsmit gadus senā notikuma cēloni?

- Tā nevarētu teikt, ka es negribētu zināt patiesību. Taču šķiet, ka šobrīd labāk par to visu aizmirst. Tas ir ļoti sens notikums, jau sen nogremdēts dzelmē.

Sara savilka lūpas pavisam taisni un piebilda: - Tas nu gan ir bīstami.

- Bīstami, - Cukuru teica. - Kādā ziņā?

- Lai cik veikli kaut kur paslēptu atmiņas, nogremdētu kaut kur dziļumā, notikušo tā neizdzēsīsi, - Sara, skatīdamās viņam tieši acīs, sacīja. - To tiešām der atcerēties. Pat ja notikušo izdzēš, pārtaisīt to nevar. Tas būtu tas pats, kas izdzēst tevis paša esību.

- Kāpēc mēs sākām par to runāt? - Cukuru noteica, pa pusei it kā pats sev. Tad turpināja priecīgākā tonī: - Es vēl nekad nevienam nebiju par to stāstījis. Man pat nebija nodoma to darīt.

Sara viegli pasmaidīja.

- Tāpēc, ka nebija nekādas vajadzības kādam to stāstīt. Tikai pašam par to domāt.

Tovasar no Nagojas Tokijā atgriezušos Cukuru visu būtību pilnībā piepildīja dīvaina sajūta. Ierasto lietu krāsas izskatījās citādas, it kā tām būtu pārklāts īpašs filtrs. Viņš dzirdēja iepriekš nedzirdētas skaņas un skaņas, kuras iepriekš būtu dzirdējis, neuztvēra. Kad ķermenis kustējās, kustības šķita ārkārtīgi neveiklas. It kā mainītos apkārtnes gravitācijas spēks.

Piecus mēnešus pēc atgriešanās Tokijā Cukuru nodzīvoja it kā pie ieejas nāvē. Iekārtojies uz bezdibenīgas, tumšas alas malas, dzīvoja vientulībā. Pie tās bīstamās tukšuma aizas, kurā gandrīz iekrīt, bezmiegā grozoties gultā. Taču bailes viņš nejuta. Viņš domāja, ka tur iekrist būtu pavisam viegli.

Ciktāl sniedzās skatiens, visapkārt bija mežoniga, akmeņaina zeme. Ne ūdens piliena, ne zāles stiebriņa. Ne krāsu, ne gaismai līdzīgas gaismas. Nebija ne saules, ne mēness, ne zvaigžņu. Arī debespušu laikam nebija.

Nedabisks mijkrēslis un bezdibenīga tumsa. Apziņas galīgā robeža. Taču vienlaikus šī bija arī bagātīga vieta. Mijkrēšļa laikā atlidoja putni un ar knābjiem, asiem kā asmeņi, kapāja viņa miesu bez žēlastības. Bet, kad zemi pārklāja tumsa, kad putni kaut kur pazuda, kaut kas aizpildīja to tukšumu viņa miesā.

Kas bija šis aizstājējs, šis piepildījums, Cukuru nesaprata, nespēja to ne pieņemt, ne noraidīt. Ēnu pūļi viņā piestāja, sadēja ēnu olas. Un, kad tumsa aizgāja un mijkrēslis atgriezās, ari putni atgriezās un nikni klupa virsū viņa miesai.

Tādās reizēs viņš, būdams viņš pats, vienlaikus ari nebija viņš pats. Būdams Cukuru Tadzaki, arī nebija Cukuru Tadzaki. Vienlaikus juzdams nepanesamas sāpes, ari attālinājās no sava ķermeņa. Un tad no nedaudz attālās bez-sāpju vietas vēroja cietēja Cukuru Tadzaki stāvu. Ja ļoti koncentrēja apziņu, tas nebija nekas neizturams.

Šīs izjūtas laiku pa laikam viņā pēkšņi atdzīvojās. Attālināties no sevis. Vērot savas sāpes kā svešinieka sāpes.

Kad viņi bija izgājuši no bāra, Cukuru vēlreiz aicināja Saru doties pavakariņot. Vai tepat tuvumā kaut ko vienkāršu nepaēdīsim? Kaut vai picu? Sara atteica, ka vēl nejūtoties izsalkusi. Vai varbūt dosimies pie manis, Cukuru aicināja.

- Piedod, bet šodien man nav tāda noskaņojuma, - viņa negribīgi, bet pārliecinoši sacīja.

- Vai tāpēc, ka es sarunāju nejēdzības? - Cukuru vaicāja.

Viņa klusi nopūtās.

- Nē, tā nav. Es gribu drusku padomāt. Par daudz ko. Tāpēc šodien, ja tā var, es labāk uzreiz atgrieztos mājās.

- Protams, - Cukuru atteica. - Jauki, ka es varēju ar tevi satikties un parunāt. Būtu gan bijis labāk runāt par kaut ko patīkamāku.

Viņa uz īsu brīdi saknieba lūpas. Tad apņēmīgi sacīja:

- Klau, vai tu mani atkal uzaicināsi kaut kur iziet? Protams, ja tu tā vēlies.

- Protams, aicināšu. Ja tas tevi neapgrūtina.

- Mani tas itin nemaz neapgrūtina.

- Labi, - Cukuru teica. - Aizsūtīšu e-pastu.

Abi šķīrās pie ieejas metro. Viņa uzbrauca augšup ar eskalatoru uz Jamanote līniju, viņš nokāpa lejā pa kāpnēm un devās uz Hibijas līniju, katrs atgriezās savās mājās. Katrs savās domās iegrimis.

Cukuru, protams, nezināja, par ko domā Sara. Un Cukuru ari nevarētu Sarai stāstīt, ko viņš pats domā. Ir lietas, kuras, lai kas ari notiktu, vajag paturēt pie sevis. Un tieši tādās domās gremdējās Cukuru atceļā vagonā.

3

Nepilna pusgada laikā, ko Cukuru nodzīvoja, klīzdams uz nāves robežas, viņš nokritās svarā par septiņiem kilogramiem. Nopietnas apetītes nebija, un tā tas dabiski notika. Kopš bērnības viņš bija diezgan apaļīgs, bet tagad izkritās pavisam tievs. Ar siksnas ciešāku savilkšanu nekas nebija līdzēts, nācās nopirkt par izmēru mazākas bikses. Kad izģērbās kails, ribas izspiedās tā, ka viņš izskatījās pēc liesa putna. Ieraugot savu augumu, sametās slikti. Pleci bija saliekušies uz priekšu. Kājas vājas kā ūdensputnam. Veca cilvēka ķermenis. Tā viņš nodomāja, pēc ilgāka laika kails nostājies spoguļa priekšā. Vai ari kā nāvei nolemts cilvēks.

Pat ja viņš izskatās kā nāvei nolemtais, laikam tur neko nevar darīt. Tā, pie spoguļa stāvēdams, viņš teica pats sev. Kaut kādā ziņā es patiešām esmu uz nāves sliekšņa. Kā cikāžu nomestās ādas, kas pieķērušās pie koku zariem, bet, tiklīdz uzpūtis stiprāks vējš, tā tās aiznesis mūžībā, taču pagaidām tās vēl laimīgi tveras pie šis dzīves. Bet tik tiešām tas, ka viņš izskatās kā nāvei nolemtais... Cukuru sirds atkal sāka sisties stiprāk. Viņš nepaguris ilgi pētīja savu kailo ķermeni spoguli. It kā nespēdams atraut skatienu no cilvēka televīzijas ziņu izlaidumā, kurā ziņo par traģisko situāciju tālā zemē, kas cietusi spēcīgā zemestrīcē, negantos plūdos.

Varbūt es patiešām nomiru, Cukuru toreiz iedomājās. Tas puisis, kura esību tie četri pagājušajā vasarā noliedza, tas Cukuru Tadzaki patiešām izdvesis pēdējo elpas vilcienu. Tik tikko saglabāta tās esības āriene. Un ari tā pusgada laikā krietni pārvērtusies. Mainījies gan augums, gan sejas vaibsti, gan acis, kas skata pasauli. Un visu -gan vēja pūsmu, gan plūstoša ūdens skaņu, gan gaismu, kas paspīd starp mākoņiem, gan gadalaika puķu krāsas -sajūt citādi. Vai pat izskatās kā pilnīgi no jauna taisīts. Un tas, kas te ir, kas atspoguļojas spoguli, uzmetot skatienu, izskatās pēc Cukuru Tadzaki, bet īstenībā tas nemaz nav viņš. Nekas vairāk kā satvars, kā trauks, ko ērtības labad sauc Cukuru Tadzaki vārdā. Aizvien vēl tāpat, jo pagaidām nav cita vārda, kā viņu saukt.

Tonakt viņš redzēja dīvainu sapni. Sapni, kurā viņu mocīja nepielūdzama greizsirdība. Sen viņš nebija redzējis īstenībai tik tuvu sapni.

Patiesību sakot, pirms tam Cukuru tādas jūtas kā greizsirdība nebija īsti sapratis. Protams, ar prātu viņš aptvēra, ko nozīmē izjust greizsirdību. Piemēram, par tādām spējām vai īpašībām, vai stāvokli, ko tu nekādi nevari iegūt, bet citam tas ir vai ari viņš to (šķietami) viegli iegūst. Piemēram, sajūtas, kas rodas, ja zini, ka tevis iekārotā sieviete ir cita vīrieša apskāvienos. Skaudība, nenovīdība, nožēla, neizgāžamas dusmas un vilšanās.

Taču patiesībā Cukuru vēl nekad dzīvē šādas jūtas nebija pieredzējis. Viņš nealka pēc spējām vai īpašībām, kuras pašam nepiemita, un ari spēcīgu mīlestību pret kādu nebija izjutis. Nebija ne pēc kāda alcis, ne kādu apskaudīs.

Protams, viņam bija nepilnības. Protams, viņam kaut kā pietrūka. Ja vēlētos, varētu izveidot veselu sarakstu. Nekāds garais tas nebūtu, pietiktu ar divām trim rindiņām. Taču nekas no tā nebija saistīts ar neapmierinātību vai vilšanos. Neko no tā viņš negribēja dabūt par katru cenu. Vismaz tā bija bijis līdz šim.

Taču šajā sapni viņš kādu sievieti kāroja vairāk par jebko citu. Nebija skaidrs, kas viņa tāda ir. Tikai tas, ka viņa bija. Taču šī sieviete spēja nošķirt miesu un dvēseli. Viņai bija šādas īpašas spējas. Un vienu no tām es tev dāvāšu, sieviete teica Cukuru. Miesu vai dvēseli. Bet abus tev nedabūt. Tāpēc es gribu, lai tu tagad izvēlies. To otru pusi atdošu kādam citam, sieviete sacīja. Bet Cukuru gribēja viņu visu. Viņš nespēja otru pusi atdot kādam citam vīrietim. Tas viņam bija neizturami. Ja reiz tā, tad man neko nevajag, tā viņš gribēja pateikt. Bet neteica. Ne virzījās uz priekšu, ne pakāpās atpakaļ.

Tobrīd Cukuru izjuta asas sāpes, it kā divas lielas rokas spēji sažņaugtu viņa ķermeni. Muskuļi plīsa, kauli kliedza. Un tad vēl šķita, ka viss ir tik sauss, it kā visas šūnas būtu pagalam izkaltušas. Dusmas drebināja ķermeni. Dusmas par to, ka nāksies pusi no viņas atdot kādam citam. Dusmas pārvērtās par biezu šķidrumu, lēni spiedās ārā no kaulu smadzenēm. Plaušas kļuva par sajukušu plēšu pāri, sirds sitās kā dzinējs, kas uzņem apgriezienus, kad gāzes pedālis iespiests grīdā. Un dzina tumšo, biezo šķidrumu pa visiem ķermeņa stūrīšiem.

Viņš pamodās, drebēdams pie visām miesām. Un tikai pēc brīža saprata, ka tas bijis sapnis. Norāvis nost sviedros izmirkušo pidžamu, noslaucījās dvieli. Taču, lai cik ari stipri viņš berzās, šī glumā sajūta palika. Un tad viņš saprata. Vai ari pār viņu nāca apskaidrība. Tad tā ir greizsirdība.

Kad kāds tev rauj ārā no rokām mīļotās sievietes miesu vai dvēseli, vai varbūt abas.

Greizsirdība - tā Cukuru sapnī bija sapratis - greizsirdība ir šis pasaules visbezcerīgākais cietums. Tāpēc, ka tas ir cietums, kurā ieslodzītais pats sevi ieslēdzis. Neviens viņu nav tur iemetis ar varu. Pats tur iegājis, aizslēdzis durvis no iekšpuses, tad atslēgu izmetis ārā pa aizrestoto logu. Un neviens visā pasaulē nezina, ka viņš tur ieslodzīts. Protams, ja pats izlemtu no turienes iznākt, tad iznāktu. Jo šis cietums ir viņa paša sirdi. Bet viņš nespēj to izlemt. Viņa sirds kļuvusi cieta kā akmens mūris. Un tā tieši ir greizsirdības daba.

Cukuru izņēma no ledusskapja apelsīnu sulu, izdzēra pāris malku no glāzes. Rīkle bija izkaltusi pavisam sausa. Tad apsēdās pie galda, skatīdamies ārā pa logu, aiz kura pamazām ausa gaisma, nomierināja vareno izjūtu viļņu sadauzīto, trīcošo sirdi un augumu. Ko īsti šis sapnis nozīmē, viņš domāja. Vai tas ir pareģojums? Vai kāda simboliska vēsts? Ko tas grib viņam iemācīt? Vai varbūt tur viņa nākotnes es, ko pats vēl nepazina, centās izlauzties no čaulas? Varbūt izšķīlusies kaut kāda neglīta radība, kurai izmisīgi jātiek ārā, jādabū gaiss.

Vēlāk Cukuru Tadzaki iedomājās, ka tieši tas bija bridis, kad viņš mitējās visā nopietnībā ilgoties pēc nāves. Nopētījis sevi kailu visā garumā, saprata, ka tur atspoguļojas viņa augums, kas nav viņš pats. Tonakt pirmo reizi mūžā piedzīvoja sapni izjustu greizsirdību (tā viņš to uztvēra). Un tad vakarā jau bija atstājis aiz muguras melnās dienas, kas ilga tos piecus uz nāves tukšuma malas nodzīvotos mēnešus.

Iespējams, toreiz sapni piedzīvotās sāpes bija viņa spītība, un tās izdzēsa ilgas pēc nāves. It kā spēcīgs rietenis būtu aizpūtis mākoņus no debesim. Tā Cukuru pieņēma.

Pēc tam palika tikai rāmas domas, sava veida skaidrība. Bezkrāsu neitrāla sajūta kā bezvējš jūrā. Viņš viens pats sēdēja tukšajā, vecajā, lielajā ģimenes mājā un uzmanīgi klausījās vecā, lielā sienas pulksteņa tikšķus. Klusēdams, skatienu neatraudams, vēroja, kā virzās rādītāji. Ieslēdza šis izjūtas tukšajā sirdi, satina kārtu kārtām un ar katru stundu kļuva vecāks.

Cukuru Tadzaki pamazām atsāka kārtīgāk ēst. Nopircis svaigus produktus, pagatavoja vienkāršu ēdienu. Tomēr zaudēto svaru neatguva. Laikam pa šo gandrīz pusgadu ilgo laiku kuņģis bija sarāvies. Ja ieēda vairāk, sametās šķērmi. Un viņš ari sāka agri no rīta iet uz universitātes baseinu peldēt. Viņš bija zaudējis muskuļus, tā ka, uzkāpjot pa kāpnēm, trūka elpas, vajadzēja atgūt iepriekšējo formu. Nopirka jaunas peldbikses un brilles, katru dienu kraulā nopeldēja no tūkstoš līdz pusotram tūkstotim metru. Pēc tam devās uz sporta zāli, tur klusēdams vingroja uz tre-nažieriem.

Pateicoties labākam uzturam un regulārajiem treniņiem, pēc pāris mēnešiem Cukuru dzīve atgriezās veselīgā ritmā. Vajadzīgie muskuļi atgūti (kaut gan tie tagad bija pavisam citādi nekā pirms tam), mugura iztaisnojusies, sejā atgriezies sārtums. No rita pamodās ar sen nepiedzīvotu erekciju.

Tieši tajā laikā mamma viena pati, kas viņai nebija raksturīgi, atbrauca uz Tokiju. Laikam gan Cukuru pēdējā laikā bija dīvaini uzvedies un runājis un ari Jaunā gada brīvdienās uz mājām neaizbrauca; viņa, par to raizēdamās, bija atbraukusi pati savām acīm novērtēt situāciju. Ieraugot, cik ļoti dēls šo pāris mēnešu laikā ārēji pārvērties, viņai aizrāvās elpa. Taču māte mierīgi pieņēma paskaidrojumu: “Tās ir šim vecumam raksturīgas pārmaiņas, dabiskas, bet tagad man vajag jaunajam izskatam atbilstošas drēbes.” Viņa pieņēma, ka tas ir parasts zēnu augšanas process. Pati bija uzaugusi ģimenē, kurā bija tikai māsas, un arī pēc laulībām audzināja meitas. Par zēna audzināšanu viņa neko daudz nezināja. Tāpēc kopā ar dēlu priecīga devās uz universālveikalu, kur nopirka viņam jaunu drēbju komplektu. Mātei patika Brook Brothers un Pro. Vecās drēbes viņi vai nu izmeta, vai ziedoja labdarībai.

Ari sejas vaibsti viņam bija mainījušies. Paskatoties spoguli, no tā pretī vairs neraudzījās apaļīgā, savā ziņā pat pareizi veidotā, tomēr vidusmēra zēna seja bez fokusa. Tagad tā bija jauna vīrieša seja itin kā ar asu, sakarsētu dzelzi izgrebtiem skarbiem vaibstiem. Acis nebijis mirdzums. Mirdzums, ko pats neatcerējās redzējis. Mirdzums, kas mirdzēja, mērķi neatradis. Bārda pēkšņi bija kļuvusi biezāka, skūties vajadzēja katru dienu. Ari matus bija izaudzējis garākus.

Paša jauniegūtā āriene Cukuru ne visai patika. Ne patika, ne ari riebās. Ari tā galu galā nebija nekas vairāk kā ērta, noderīga maska. Tomēr viņš jutās pateicīgs, ka tā nebija viņa līdzšinējā seja.

Lai kā ari būtu, zēns, vārdā Cukuru Tadzaki, bija miris. Izdvesis pēdējo elpas vilcienu, it kā pazuzdams negantā tumsā, aprakts mazā klajumiņā mežā. Stundā pirms rītausmas, kad cilvēki vēl guļ ciešā miegā, slepeni un klusi. Kapakmeņa nebija. Un tagad te stāv un elpo savu būtību pamatīgi izmainījis jaunais “Cukuru Tadzaki”. Taču to zina tikai viņš pats, neviens cits ne. Un viņam nebija nolūka atklāt šo patiesību kādam citam.

Cukuru Tadzaki kā aizvien devās uz dažādām stacijām un skicēja to konstrukcijas, lekcijas universitātē nekavēja. No rīta iegāja dušā, izmazgāja matus, pēc ēšanas noteikti iztīrīja zobus. Katru ritu saklāja gultu, pats gludināja kreklus. Cik vien spēdams, centās izdarīt tā, lai brīva laika nebūtu nemaz. Vakarā divas stundas lasīja grāmatas. Daudzas no tām bija vēstures grāmatas vai biogrāfijas. Tāds ieradums viņam bija jau agrāk. Ieradums virzīja viņa dzīvi uz priekšu. Taču nevainojamai cilvēku kopībai viņš vairs neticēja. Ķīmijas siltumu sevī vairs nejuta.

Katru ritu, stāvēdams vannas istabā pie spoguļa, bridi pētīja savu seju. Un tā pamazām pieradināja sirdi pie sava jaunā es (vai lielās pārmaiņas pieņēmušo es). Gluži tāpat, kā mācoties jaunu valodu, jāapgūst valodas likumi.

Tad beidzot Cukuru arī parādījās jauns draugs. Bija pagājis gandrīz pusgads, kopš Nagojas četri draugi bija viņu pametuši. Tās pašas universitātes students, mācījās divus kursus zemāk. Abi iepazinās universitātes peldbaseinā.

4

Abi iepazinās universitātes peldbaseina.

Viņš, tāpat kā Cukuru, katru dienu agri no rīta viens pats nāca peldēt. Abi gluži dabiski iepazinās, sāka pārmīt pa vārdam. Beiguši peldēt, ģērbtuvē pārģērbušies, mēdza ari kafetērijā ieturēt vienkāršas brokastis. Viņš mācījās divus kursus zemāk par Cukuru Tadzaki, Fizikas fakultātē. Gan Fizikas, gan Inženierzinātņu fakultātes studenti mācījās vienā Tehniskajā koledžā, bet bija gluži kā divu svešu rasu pārstāvji.

- Ar ko tieši nodarbojas Inženierzinātņu fakultātē?

- Taisa stacijas.

- Stacijas?

- Nu, dzelzceļa stacijas. Ne jau atomstacijas...

- Kāpēc tad dzelzceļa stacijas?

- Tāpēc, ka pasaulē vajag stacijas, - Cukuru pašsaprotami atbildēja.

- Interesanti, - sarunu biedrs noteica, it kā viņam tas tiešām šķistu interesanti. - Stacijas vajag. Man tas vēl nebija ienācis prātā.

- Bet tu taču izmanto stacijas, vai ne? Kad jābrauc ar vilcienu, bez tām nebūtu visai ērti.

- Izmantoju gan, un, protams, nebūtu ērti... Bet, hm, to gan nebiju iedomājies, ka pasaulē ir cilvēki, kuri kaislīgi aizrāvušies ar staciju taisīšanu.

- Šajā pasaulē ir gan cilvēki, kas sacer kvartetus balsij ar stīgu orķestri, gan tādi, kas audzē salātus un tomātus. Vajadzīgi arī cilvēki, kas būvē stacijas, - Cukuru sacīja. - Turklāt es nemaz neesmu kaislīgi aizrāvies ar staciju būvēšanu. Man vienkārši ir interese par noteiktu jomu.

- Atvaino, ka tā saku, bet cilvēka dzīvē atrast jomu, par ko ir konkrēta interese, - vai tas nav lielisks sasniegums?

Cukuru nodomāja, vai tikai viņu nenes cauri, un paskatījās uz šī jaunākā studenta pareizajiem sejas vaibstiem profilā. Sejas izteiksme bija atklāta.

- Cukuru, tev patīk kaut ko taisīt pašam? Atbilstoši vārdam “Cukuru” - taisīt.

- Man jau no seniem laikiem ir interese par lietām, kurām ir apveids, - Cukuru Tadzaki piekrita.

- Man gan ne. Varbūt tas ir iedzimts, nezinu, bet man galīgi nepadodas kaut ko izgatavot. Jau kopš pamatskolas laikiem pat ne ar vienkāršu amatniecības darbu nespēju tikt galā. Pat spēļu konstruktorus nespēju salikt. Bet man patīk domāt par dažādām abstraktām lietām, lai cik daudz es domātu, nekad neapnīk; patiesību sakot, es pašrocīgi nevaru izgatavot neko tādu, kam būtu apveids. Man gan patīk taisīt ēdienu, bet tas laikam tādēļ, ka, ēdienu gatavojot, forma pamazām zūd... Tomēr vai nav savādi, ka cilvēks, kuram kaut kā taisīšana ir vājais punkts, iestājies Tehniskajā koledžā?

- Kādā jomā tu te gribi specializēties?

Viņš bridi nopietni domāja. - Nezinu. Atšķirībā no tevis, Cukuru, man nav tādas vienas lietas, par kuru es skaidri zinātu, ka gribu ar to nodarboties. Lai kas arī tas būtu, es gribētu dziļi domāt par lietām. Vienkārši skaidri un brīvi turpināt domāt. Tas viss. Taču, ja tā padomā, - tīrā domāšana, vai tas nav kaut kas līdzīgs vakuuma taisīšanai?

- Laikam gan šajā pasaulē vajadzīgi ari cilvēki, kas taisa vakuumu.

Kad Cukuru to pateica, sarunu biedrs priecīgi pasmaidīja. - Atšķirībā no salātiem un tomātiem, ja visi cilvēki pasaulē, cik spēdami, sāks taisīt vakuumu, vai nesanāks kāda ķibele?

- Idejas esot kā bārda. Neaug, kamēr neesi pieaudzis. Kāds to noteikti ir teicis, - Cukuru sacīja. - Bet nevaru atcerēties - kurš.

- Voltērs, - jaunākais students teica. Tad, ar plaukstu berzēdams zodu, iesmējās. Smiekli bija gaiši, nevainīgi. - Bet varbūt šie vārdi nav pareizi. Man bārda vēl nemaz neaug, bet domāt patīk jau kopš bērnības.

Patiešām, seja viņam bija pavisam gluda, pat ne zīmes no bārdas. Uzacis šauras un tumšas, ausīm skaista, apaļa forma kā gliemežvākiem.

- Pieņemu, ka Voltērs, to teikdams, vairāk domājis nevis par idejām, bet par refleksiju, - Cukuru sacīja.

Sarunu biedrs mazliet pielieca galvu.

- Refleksija - tas ir sāpīgi. Ne man gadu, ne man bārdas.

Viņu sauca Haida. Fumiaki Haida. Haida - “pelnu lauks”.

To izdzirdējis, Cukuru nodomāja: “Vēl viens cilvēks ar krāsu.” Mister Grey. Kaut ari pelēkā, protams, ir ļoti atturīga krāsa.

Nevienu no abiem nevarēja uzskatīt par īpaši sabiedrisku pēc dabas, taču, vairākkārt satikušies un sarunājušies, viņi viens otram dabiski iepatikās un sāka justies brīvāk. Norunājuši katru dienu vienā laikā gāja kopā peldēt. Abi peldēja kraulā, garās distances. Haida bija mazliet ātrāks. Viņš kopš bērnības bija gājis peldēšanas skolā, peldēja skaisti, lieki spēkus nešķiezdams. Pleci, tik tikko sakustinot ūdens virsmu, cilājās kā tauriņa spārni. Taču ar laiku arī Cukuru, kad Haida bija palabojis dažus sīkumus, koncentrējās un uztrenēja muskuļus, un sasniedza tādu pašu ātrumu. Sākumā viņi galvenokārt runāja par peldēšanas tehniku. Tad pamazām tematu loks paplašinājās.

Haida bija maza auguma izskatīgs jauneklis. Seja bija maza un smalka kā seno grieķu skulptūrai. Taču šīs sejas pievilcība, kā lai to pasaka, bija klasiska, intelektuāla, atturīga. Skaistums kļuva pamanāms, vairākkārt satiekoties. Tas nebija uzkrītošs, cilvēku skatienus piesaistošs skaistums.

Mati īsi, mazliet viļņoti. Vienmēr ģērbās vienkārši, vienādās platās biksēs, vienādi blāvu toņu kreklos. Taču, lai cik ari drēbes būtu vienkāršas, parastas, viņš ļoti labi prata atrast sev piemērotas. Vairāk par visu viņam patika lasīt grāmatas. Tāpat kā Cukuru, romānus viņš īpaši daudz nelasīja. Viņam patika filozofija un klasika, un ari dramaturģija, mīlēja lasīt grieķu lugas un Šekspīru. Viņam bija arī labas zināšanas par no un bunraku teātri. Nāca no Akitas prefektūras; gaišu ādu, gariem pirkstiem. Alkoholu nepanesa (tāpat kā Cukuru), klausoties spēja atšķirt Mendelszona un Šūmaņa mūziku (Cukuru gan to nespēja). Bija ārkārtīgi kautrīgs - ja sapulcējās vairāk par trim cilvēkiem, tad patika izlikties, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Kaklā bija naža atstāta rēta, apmēram četrus centimetrus gara, dziļa un sena, tā viņa izskatam piešķīra nemierīgu, savādu akcentu.

Haida tāgada pavasarī bija pārcēlies no Akitas uz Tokiju, dzīvoja studentu kopmītnē netālu no universitātes pilsētiņas. Pagaidām vēl ne ar vienu nebija iedraudzējies.

Sapratuši, ka sarunas viņiem vedas, abi sāka daudz laika pavadīt kopā, un beidzot viņš diezgan bieži ciemojās Cukuru mājās.

- Kā tas nākas, ka students dzīvo tik smalkā dzīvokļu mājā? - Haida iesaucās, pirmo reizi atnācis ciemos.

- lāvām Nagojā ir nekustamo īpašumu kompānija, un tai ari Tokijā ir pāris objektu, - Cukuru paskaidroja. - Tā gadījies, ka es varu izmantot tukšo dzīvokli. Pirms manis te dzīvoja viena no manām māsām. Kad viņa pabeidza universitāti, es atnācu viņas vietā. īpašums ir uz kompānijas vārda.

- Tava ģimene ir bagāta?

- Kā lai to pasaka? Atklāti runājot, es skaidri nesaprotu, vai mēs esam vai neesam bagāti. Nevar visus uzņēmumu vadītājus un advokātus, un nodokļu speciālistus, un investīciju konsultantus mest pār vienu kārti, un tēva īsto situāciju es nezinu. Tomēr izskatās, ka šobrīd trūkumu neciešam. Tāpēc arī es varu te dzīvot. Esmu par to ļoti pateicīgs.

- Bet tevi pašu, Cukuru, tāds bizness neinteresē?

- Nē, par tādu biznesu - bīdīt kapitālu no labās puses uz kreiso, tad bīdīt lielu kapitālu no kreisās puses uz labo, visu laiku kaut ko bīdīt -, par tik nestabilām lietām man intereses nav. Mums ar tēvu ir atšķirīgs raksturs. Man daudz labāk patiktu rūpīgi būvēt stacijas, pat ja tā pie naudas netikt.

- Noteiktas intereses, - Haida noteica. Un tad priecīgi iesmējās.

* * *

Beigu beigās Cukuru Tadzaki no šī dzīvokļa Džijugaokā neizvācās. Pabeidzis universitāti, sāka strādāt elektrovilcienu kompānijā Šindzjuku un turpināja dzīvot turpat. Kad viņam palika trīsdesmit gadu, nomira tēvs. Un dzīvoklis šajā namā oficiāli kļuva par viņa īpašumu. Tēvs aizvien bija teicis, ka nolēmis šo īpašumu novēlēt dēlam, un, Cukuru nezinot, bija jau to pārrakstījis uz viņa vārda. Tēva uzņēmuma vadību pārņēma vecākās māsas vīrs, un Cukuru, ar ģimeni nesaistīts, turpināja darbu pie staciju projektēšanas. Kā aizvien, uz Nagoju tikpat kā nebrauca.

Kad ieradās mājās uz tēva bērēm, iedomājās, vai gadījumā četrotne, to zinot, neatnāks izteikt līdzjūtību. Ja tā notiktu, kā gan lai sasveicinās? Taču beigu beigās neviens no viņiem neparādījās. Cukuru tāpēc jutās vienlaikus gan atvieglots, gan skumjš. Tas patiešām ir beidzies, viņš vēlreiz izjuta. Otrreiz tur vairs neatgriezties. Taču tolaik viņiem visiem pieciem jau bija trīsdesmit. Nav vairs tas vecums, kad sapņo par nesaraujamu, harmonisku kopību.

Cukuru reiz kādā žurnālā vai avīzē bija redzējis statistikas datus, ka pasaulē apmēram puse cilvēku neesot apmierināti ar savu vārdu. Taču viņš pats piederēja pie apmierināto puses. Vismaz neatcerējās, ka kādreiz būtu juties neapmierināts ar viņam doto vārdu. Proti, nespēja iedomāties sevi ar kādu citu vārdu, ne arī to, kādu dzīvi tad dzīvotu.

Oficiāli viņa vārdu rakstīja ar trim hieroglifiem, kurus izrunātu - Tadzaki Saku, taču ārpus oficiālajiem dokumentiem viņš parasti rakstīja uzvārdu ar hieroglifiem, bet vārdu - hiraganā: Cukuru, un arī draugi domāja, ka viņa vārds ir hiraganā rakstītais Cukuru. Tikai māte un abas māsas viņu sauca par Saku-san vai Saku-čan. Ikdienā tā bija vieglāk pasaukt.

Šo vārdu viņam bija devis tēvs. Patiesībā tēvs šo vārdu bija izdomājis jau ilgu laiku pirms viņa piedzimšanas. Viņš bija apņēmies pirmdzimto dēlu nosaukt par Cukuru. Nezin kāpēc. Varbūt tāpēc, ka tēvs garus gadus dzīvoja tālu no dzīves, kurā kaut ko “taisa”. Vai arī tas viņam bijis kas atklāsmei līdzīgs, kura viņu piemeklējusi kādā brīdī. Pērkons bez skaņas, skatienam neredzams zibens iededzinājuši viņam prātā vārdu “Cukuru”. Taču tēvs ne reizes netika stāstījis par šī vārda izcelsmi. Ne Cukuru, ne kādam citam.

Tēvs tikai šaubījies, kuru “pielikto” hieroglifu šim vārdam izvēlēties. “Taisīt” vai “radīt”. Tos lasa vienādi, bet atkarībā no hieroglifa īpašības ļoti atšķiras. Māte ieteikusi “radīt”, taču tēvs pēc pāris rūpīgu pārdomu dienām beigu beigās izvēlējies “taisīt”.

Pēc tēva bērēm māte atcerējās to laiku un viņam izstāstīja. “Ja ņemsim hieroglifu “radīt”, vai ar to neuzliksim viņam dzīvē pārāk smagu nastu?” - tā tēvs teica. ““Taisīt” ir tas pats, kas “radīt”, bet cilvēks jutīsies ērtāk.” Par tavu vārdu tēvs patiešām nopietni domāja. Laikam tāpēc, ka biji pirmais dēls.”

Ja neskaita šo lēmumu, nekādu citu sirsnīgu atmiņu, kas saistītu Cukuru ar tēvu, nebija. Tomēr šajā uzskatā tēvam nevarēja nepiekrist. Salīdzinot “Cukuru Tadzaki” ar “taisīt” un “Cukuru Tadzaki” ar “radīt”, kļuva skaidrs, ka viņam dotais vārds atbilda vislabāk. Tajā bija kāds oriģināls elements, kuru viņā pašā tikpat kā neatrast. Bet vai tāpēc “cilvēka dzīves nasta” viņam būtu kļuvusi vieglāka, to Cukuru bija grūti izlemt. Saprotams, pateicoties vārdam, plecos uzkrautā nasta bija nedaudz citas formas. Bet kā ar tās smagumu?

Lai kā arī būtu, tādā veidā viņš kļuva par individualitāti, personību “Cukuru Tadzaki”. Pirms tam viņš bija nekas, bezvārda haoss. Tumsā knapi elpoja, raudāja, trīs kilogramus smags, iesārts miesas gabals. Līdz ar vārda iedošanu radās apziņa un atmiņa, un tad viņš kļuva pats par sevi. Visam sākumā bija vārds.

Tēva vārds bija Tošio Tadzaki. Patiešām viņam piemērots vārds - Tošio. Tošio Tadzaki - “Pelnošais”. Kam sākumā nebija ne graša pie dvēseles, kļuvis par galvas tiesu pārāks, meties iekšā nekustamo īpašumu biznesā, trāpījis uz Japānas ekonomiskās izaugsmes viļņa, guvis panākumus, tad, ciezdams no plaušu vēža, nomiris sešdesmit četru gadu vecumā. Taču tas vēl bija nākotnē. Tajā laikā, kad Cukuru iepazinās ar Haidu, tēvs vēl bija pie labas veselības, katru dienu izsmēķēja piecdesmit cigaretes, enerģiski un agresīvi tirgoja pilsētas augstākās klases dzīvokļu objektus. Kaut arī nekustamo īpašumu burbulis plīsa, viņš, šo risku paredzēdams, bija diversificējis peļņu un darbību paplašinājis drošā virzienā un tobrīd īpaši smagu triecienu nesaņēma. Arī ļaunais aizēnojums plaušās vēl nebija atklāts.

- Mans tēvs pasniedz filozofiju Akitas prefektūras Valsts universitātē, - Haida stāstīja. - Viņš ir tāds pats kā es - cilvēks, kam patīk domāt par abstraktiem tematiem. Vienmēr klausās klasisko mūziku, aizrautīgi lasa grāmatas, kuras neviens cits nelasa. Nekādu spēju nopelnīt naudu, un visu nopelnīto iztērē par platēm vai grāmatām. Ne par ģimeni, ne par uzkrājumiem nedomā. Domas ir kaut kur citur, ne realitātē. Man kaut kā izdevās tikt līdz Tokijai - izvēloties universitāti, kas neprasa lielu mācību maksu, un dzīvojot kopmītnē, par ko tikpat kā nekas nav jāmaksā.

- Vai studēt fiziku ir izdevīgāk nekā filozofiju? - Cukuru vaicāja.

-Ja runājam par peļņu nenesošām lietām, tad starp tām lielas atšķirības nav. Protams, izņemot Nobela prēmiju, -Haida atteica un kā vienmēr apburoši pasmaidīja.

Haidam nebija ne brāļu, ne māsu. Kopš bērnības bijis maz draugu, viņam patika suņi un klasiskā mūzika. Taču kopmītnē, kurā šobrīd dzīvoja, nebija īsti piemēroti apstākļi, lai klausītos mūziku (un suni, protams, ari tur nevarēja turēt), tāpēc viņš aizvien atnesa līdzi pāris kompaktdisku un tos klausījās. Liela daļa no tiem bija paņemti universitātes bibliotēkā. Reizēm viņš atnesa arī vecas plates, kas piederēja viņam pašam. Cukuru dzīvoklī bija diezgan pieņemama mūzikas aparatūra. To te bija atstājusi māsa kopā ar platēm, bet tās bija tikai Barry Manilow vai Pet Shop Boys, un Cukuru pats plašu atskaņotāju tikpat kā nebija lietojis.

Haidam visvairāk patika instrumentālā mūzika un kamermūzika, kā ari sacerējumi balsij; mūzika, kurā vareni skanēja orķestris, viņam nepatika. Cukuru par klasisko mūziku (vai kādu cita veida mūziku) nekādas īpašas intereses nebija, tomēr klausīties to kopā ar Haidu patika.

Klausoties kādu klaviermūzikas ierakstu, viņš saprata, ka jau agrāk ir to vairākkārt dzirdējis. Darba nosaukumu viņš nezināja. Komponistu - arī ne. Taču tā bija klusas smeldzes piepildīta mūzika. Iespaidīga, sākumā šķietami monotona tēma. Tās maigās variācijas. Cukuru pacēla skatienu no grāmatas, ko tobrīd lasīja, un pavaicāja Haidam, kas tas ir par skaņdarbu.

- Ferenca Lista “Le Mal du Pays". Darba “Svētceļnieka gadi” pirmā daļa, Šveice.

- “Le Mal du..."?

- “Le Mal du Pays", franciski. Parasti to skaidro - “Ilgas pēc mājām” vai “Nostalģija”, taču, runājot precīzāk, tās ir nepamatotas skumjas, kuras raisa kāda lauku un dārzu ainava. Šo vārdu grūti precīzi iztulkot.

- Kāda meitene, ko es pazinu, šo melodiju bieži spēlēja. Klasesbiedrene vidusskolā.

- Man šis darbs patīk jau sen. Tas nav visai plaši zināms, -Haida sacīja. - Vai tā draudzene labi spēlēja klavieres?

- Es neko daudz par mūziku nezinu, tāpēc nevaru spriest - prasmīgi vai neprasmīgi. Taču, to dzirdot, nodomāju, ka tā ir skaista mūzika. Maigu skumju piepildīta un tomēr - ne sentimentāla.

- Ja tu tā juties, tad viņa noteikti bija prasmīga pianiste, - Haida noteica. - Darbs šķiet tehniski vienkāršs, bet būtībā ir diezgan grūti atklājams. Ja to spēlē vienkārši, kā gammas, tas kļūst par pilnīgi garlaicīgu mūziku. Un otrādi - ja pārāk daudz pārdomu, kļūst lēts. Atkarībā no tā vien, kā lieto pedāli, mūzikas būtība var pilnīgi mainīties.

- Kas ir pianists?

- Lazars Bermans, krievu pianists. Spēlē Listu tā, it kā gleznotu prātā uzburtas ainavas. Lista darbi klavierēm vispār tiek uzskatīti par sarežģītiem un manierīgiem. Saprotams, starp viņa darbiem ir arī tādi, bet, ja visus uzmanīgi noklausās, kļūst skaidrs, ka tajos ir īpašs dziļums. Taču daudzkārt to slēpj omamentālais. Un tādi ir arī šie “Svētceļnieka gadu” darbi. Mūsdienās nav nemaz tik daudz pianistu, kas prastu Listu pareizi spēlēt. Mans subjektīvais viedoklis ir tāds, ka salīdzinoši no jaunajiem tas ir Bermans, bet no vecākās paaudzes - Klaudio Arau, tas arī viss.

Ja sarunas ievirzījās par mūziku, Haida kļuva ļoti runīgs. Viņš turpināja skaidrot Bermana spēles īpatnības, atskaņojot Listu, bet Cukuru viņā tikpat kā neklausījās. Domās iznira Baltās stāvs spēlējam šo melodiju, pavisam spilgti, kā dzīvs. It kā pāris skaisto mirkļu, sacēlušies pret laika varu, steigšus un neatlaidīgi plūstu pa straumi augšup.

Yamaha flīģelis viņas mājas dzīvojamā istabā. Baltās precīzo raksturu atspoguļojošais, ārkārtīgi pareizais tonis. Virspusē nav ne mākoņa ēnas, ne pirkstu nospiedumu.

Pa logu krītošā pēcpusdienas saules gaisma. Vējā plīvojošie mežģīņu aizkari. Tējas tases uz galda. Pakausī mezglā sasietie sievietes melnie mati. Nopietnais skatiens pievērsts partitūrai. Garie, skaistie pirksti uz taustiņiem. Kājas, kas spiež pedāļus, parasti Baltajā neiedomājams spēks, precizitāte. Un kāju ikri, balti kā ar emalju pārklāts porcelāns. Itin bieži, kad viņai lūdza kaut ko nospēlēt, viņa izvēlējās tieši šo skaņdarbu. “Le Mal du Pays". Ainava, kas cilvēka sirdī raisa neizskaidrojamas skumjas. Ilgas pēc mājām. Vai arī nostalģiju.

Viegli pievēris acis, Cukuru uzmanīgi klausījās melodijā un tad atcerējās smakšanas sajūtu krūtīs. It kā viņš būtu norijis mazu, cietu mākoņa gabalu. Skaņdarbs platē beidzās, sākās nākamais, bet Cukuru vēl aizvien klusēja, sirds bija pieķērusies atmiņās atsauktajai ainai. Haida laiku pa laikam paskatījās uz Cukuru.

- Varbūt es varu atstāt šo plati šeit? Tik un tā kopmītnē nevaru to klausīties, - Haida, likdams plati vāciņos, sacīja.

Cukuru dzīvoklī aizvien vēl tajā atvilktnē glabājās trīs plates. Līdzās Barry Manilow un Pet Shop Boys.

Haida labi gatavoja ēst. Kā pateicoties par iespēju klausīties mūziku, viņš bieži sapirka produktus un virtuvē gatavoja ēdienu. Māsa bija atstājusi gan visus virtuves piederumus, gan traukus. Cukuru bija to visu pārņēmis tāpat kā daudzas mēbeles un laiku pa laikam telefona zvanus no māsas bijušajiem draugiem (“Man ļoti žēl, bet māsa šeit vairs nedzīvo.”). Abi kopā divas vai trīs reizes nedēļā vakariņoja. Klausīdamies mūziku, runādami par dažādām lietām, kopā ēda Haidas gatavotos ēdienus. Lielākoties tie bija vienkārši, ikdienišķi ēdieni, bet brīvdienās viņš gatavoja arī laikietilpīgākus, izaicinošus ēdienus. Tie vienmēr garšoja brīnišķīgi. Izskatījās, ka Haidam ir kulināra talants. Viņam padevās viss, lai ko viņš gatavotu, - vienkārša omlete, miso zupa, krēmzupa, paelja.

- Žēl, ka esi izvēlējies fiziku. Tev vajadzētu atvērt restorānu, - Cukuru puspajokam sacīja.

Haida iesmējās.

- Tas ari nebūtu slikti. Taču man nepatīk būt piesaistītam vienai vietai. Gribu dzīvot brīvu dzīvi, domāt tikai par to, ko vēlos.

- Bet tas nemaz nav vienkārši.

- Tas nav vienkārši. Tev taisnība. Bet tā esmu izlēmis. Gribu vienmēr būt brīvs. Kaut gan man patīk gatavot ēdienus, negribu būt darba dēļ ieslēgts virtuvē. Tādā gadījumā es sāktu kādu ienīst.

- Ko?

- “Pavārs ienīst viesmīli, bet abi ienīst viesus”, - Haida teica. - Tie ir vārdi no Arnolda Veskera lugas “Virtuve”. Cilvēki, kuriem laupīta brīvība, noteikti sāk kādu ienīst. Tu tā nedomā? Es negribu tā dzīvot.

- Tu gribi atrasties neierobežojošos apstākļos un pats brīvi domāt savas domas, vai tā?

- Tieši tā.

- Man šķiet, ka tas nemaz nav vienkārši - pašam brīvi domāt savas domas.

- Brīvi domāt galu galā nozīmē distancēties no savas miesas. Iziet ārā no tā krātiņa, kas ir tavs ķermenis, atbrīvoties no važām, ļaut lidot tīrai loģikai. Loģikā rast brīvu likteni. Tas ir domas brīvības kodols.

- Visai grūti, vai ne?

Haida papurināja galvu.

- Nē. Ja tā padomā, nemaz tik grūti tas nav. Daudziem cilvēkiem laika gaitā tas nemanot vien ir izdevies. Tādā veidā saglabājot veselo saprātu. Tikai viņi to nepamana.

Cukuru bridi apsvēra viņa teikto. Viņam patika šādas abstraktas, spekulatīvas sarunas ar Haidu. Parasti viņš bija nerunīgs, taču sarunas ar šo gados jaunāko draugu kaut kādā veidā rosināja viņa dvēseli, un vārdi plūda savādi gludi. Kaut ko tādu viņš piedzīvoja pirmo reizi. Pat tajā laikā, kad bija viens no pieciem Nagojas draugu grupā, viņš diezgan bieži bija klausītāja lomā.

Cukuru sacīja:

- Vai apzināti šī “domas brīvība” nav iegūstama?

Haida pamāja.

- Tā ir. Taču tas ir apmēram tāpat kā apzināti redzēt kādu sapni. Tikpat grūti. Parasti cilvēki to nespēj.

- Taču tu mēģini to izdarīt apzināti?

- Tā varētu būt, - Haida piekrita.

- Tomēr grūti iedomāties, ka šo metodi varētu iemācīt Tehniskās koledžas Fizikas fakultātē.

Haida iesmējās.

- Es arī nekad neesmu domājis, ka kaut ko tādu varētu iemācīties universitātē. Es te meklēju brīvu vidi un laiku. Neko citu. Kā lai to pasaka? Pašam domāt savas domas -akadēmiskā iestādē to akceptē, un šāda teorētiska definīcija kļūst vajadzīga. Ļoti garlaicīga tēma. Izdomas spēja neesot nekas cits kā radošs talants un gudra imitācija, tas viss. Tā teicis reālists Voltērs.

- Tu ari tā domā?

- Itin visam nepieciešams ietvars. Ari domām. Es nebaidos no ietvara, bet nedrīkst baidīties salauzt šo ietvaru. Vissvarīgākais, lai cilvēks kļūtu brīvs. Cieņa un naids pret rāmjiem. Cilvēka dzīvē vajadzības ir sekundāras. Tik daudz es varu pateikt.

- Es tev gribētu uzdot vienu jautājumu, - Cukuru sacīja.

- Kāds tas būtu?

- Dažādās reliģijās to pravieši daudzkārt, būdami dziļas ekstāzes stāvoklī, saņem vēsti no Visaugstākā.

- Tā ir.

- Tas notiek kaut kur viņpus cilvēka brīvās domas, vai ne? Ārkārtīgi pasīvi.

- Tieši tā.

- Vai tādā gadījumā šī vēsts pārkāpj pravieša rāmi un kļūst universāla?

- Tā ir.

- Tur nav nekā ne pretrunīga, ne sekundāra.

Haida klusēdams pamāja.

- Es īsti labi nesaprotu. Ja tā ir, tad cik īsti vērta ir cilvēka brīvā domāšana?

- Lielisks jautājums, - Haida teica. Tad pie sevis pasmaidīja. Tā varētu pasmaidīt saulē aizmidzis kaķis. - Es pagaidām nevaru uz to atbildēt.

Nedēļas nogalēs Haida sāka bieži nakšņot pie Cukuru. Abi līdz vēlai naktij sarunājās, un Haida pārgulēja dzīvojamā istabā uz izvelkamā dīvāna. Tad no rīta uzvārīja kafiju un pagatavoja omleti. Viņš visu sīki un smalki zināja par kafiju, atnesa līdzi grauzdētas, aromātiskas kafijas pupiņas un mazas elektriskās dzirnaviņas. Izvēlība kafijas pupiņu ziņā bija vienīgā greznība viņa nabadzīgajā dzīvē.

Cukuru šim jaunajam draugam, kam uzticējās, daudz ko par sevi atklāti stāstīja. Taču notikumu ar četriem Nagojas draugiem rūpīgi slēpa. Jo par to nebija viegli runāt. Brūce sirdī bija vēl pārāk dzīva, pārāk dziļa.

Un tomēr, pateicoties ar Haidu kopā pavadītajam laikam, viņš spēja tos četrus aizmirst. Nē, aizmirst nebūtu pareizi teikts. Viņa sāpes par to, ka četri draugi bija viņu izlēmīgi atraidījuši, nemainījās. Tikai tagad tās sāka līdzināties paisumam un bēgumam jūrā. Reizēm tā bija viņam tepat pie kājām, bet reizēm aizplūda pavisam tālu. Tik tālu, ka nevarēja labi saredzēt. Un viņš sajuta, ka Tokijā, jaunajā augsnē, sāk pamazām iesakņoties. Tur pakāpeniski veidojās jaunā esība, kaut arī vientuļa un nenozīmīga. Nagojā nodzīvotās dienas palēnām kļuva par pagātni, tās sāka šķist nedaudz citādas. Un to, bez šaubām, sev līdzi bija atnesis jaunais draugs Haida.

Haidam par visu bija savs viedoklis, un viņš spēja to loģiski izklāstīt. Biežāk satiekoties, Cukuru sāka izjust pret šo jaunāko draugu dabisku cieņu. Tomēr Cukuru netika skaidrībā, kas Haidu pašu piesaista, par ko viņam pašam ir interese. Lai kā arī būtu, viņi, aizrautīgi apspriežot dažādus tematus, apmainoties viedokļiem, aizmirsa par laika plūsmu.

Tomēr, paliekot vienatnē, viņam laiku pa laikam sagribējās draudzeni. Iedomājās, kā viņu apskauj, maigi pieskaras ar plaukstu viņas augumam, ieelpo viņas ādas smaržu. Veselam, jaunam vīrietim šāda vēlme bija dabiska. Taču ikreiz, kad viņš iztēlojās kādu sievieti, iedomājās, kā viņu apskauj, pavisam automātiski domās iznira Baltās un Melnās stāvs. Abas divas kopā, cieši kopā, parādījās viņa iedomu pasaulē. Un tad Cukuru, nekad nespējis viņas izšķirt, kļuva nomākts. Kāpēc vēl tagad vajag būt tām abām? Viņas mani stingri noraidīja. Pateica, ka vairs negrib ar mani satikties, ka vairs negrib ar mani sarunāties. Tad kāpēc abas klusītēm nenozūd no manas sirds? Cukuru Tadzaki bija jau divdesmit gadu, taču viņš vēl nekad nevienu meiteni nebija apskāvis. Nē, nebija pat noskūpstījis, nebija pat sadevies rokās, nebija bijis ne uz vienu randiņu.

Cukuru diezgan bieži iedomājās, vai tikai viņam pašos pamatos nav kāda problēma. Dvēseles dabisko plūsmu aizdambējis kāds šķērslis, un tas šo cilvēku, mani, ari izkropļojis. Cukuru isti netika skaidrībā, vai šis šķērslis bijis pārdzīvotais atraidījums vai varbūt tam ar šo atraidījumu nav nekāda sakara, varbūt tas viņam iedzimts.

Kādā sestdienā abi līdz vēlai naktij bija aizrunājušies par nāvi. Ko nozīmē tas, ka cilvēkam jāmirst. Ko nozīmē dzīvot nāves priekšnojautās. Abi bieži abstrakti sprieda par tādiem jautājumiem. Cukuru gribējās atklāt Haidam to, ka pats kādu laiku dzīvojis pavisam tuvu nāvei un cik ļoti tas viņu pārvērtis. Gribējās pastāstīt par toreiz ieraudzīto savādo ainu. Taču, ja reiz uzsāktu šo sarunu, tad vajadzētu paskaidrot ar šo situāciju saistītos sīkumus no sākuma līdz galam. Un tāpēc, kā aizvien, runātājs bija Haida, bet Cukuru klausījās.

Kad pulkstenis jau bija pāri vienpadsmitiem, sarunu temati bija izsīkuši un istabā iestājās klusums. Parasti ar to sarunas būtu beigušās, pienācis laiks doties gulēt. Abi bija paraduši celties agri. Taču izskatījās, ka Haida, sēdēdams uz dīvāna ar sakrustotām kājām, par kaut ko dziļi aizdomājies. Tad viņš ierunājās neparasti neizlēmīgā balsī:

- Ir viens savāds stāsts saistībā ar nāvi. Tēvs man to izstāstīja. Tajā laikā viņam bijis mazliet pāri par divdesmit, un tēvs teica, ka pats esot to piedzīvojis. Tieši tikpat gadu, cik tagad mums, vai ne? Es šo stāstu kopš bērnības esmu nezin cik reižu dzirdējis un atceros līdz pēdējam sīkumam. Savāds stāsts, man vēl tagad grūti noticēt, ka kāds to patiešām piedzīvojis, taču mans tēvs nav no tiem, kas sadomā niekus. Nav no tiem, kas spējīgi kaut ko safabricēt. Un, kā jau zināms, safabricējuma gadījumā stāstot kādi sīkumi mainās. Parādās kādi pārspīlējumi, jo ir aizmirsies, kā tas iepriekš stāstīts... Taču tēvs to vienmēr stāstīja vienādi no sākuma līdz beigām. Tāpēc laikam gan viņš patiešām pats to piedzīvojis. Būdams viņa dēls, es labi zinu viņa raksturu un nevaru nenoticēt šim stāstam. Bet tu, Cukuru, protams, manu tēvu nepazīsti, tev ir brīvība - ticēt vai neticēt. Tad, lūdzu, noklausies šo stāstu. Tas nekas, ja nodomāsi, ka tā ir folklora vai spoku stāsts. Stāsts ir garš, ir jau vēls, vai stāstīt?

Protams, stāsti, miegs vēl nenāk, Cukuru atbildēja.

5

- Tēvs jaunībā veselu gadu pavadīja, klīzdams apkārt, -Haida iesāka stāstu. - Bija sešdesmito gadu beigas. Laiks, kad universitātēs plosījās konflikti, uzplauka kontrkultūra. Neesmu sīkāk vaicājis par apstākļiem, bet tēvs, studēdams Tokijas Universitātē, kaut kādā mērā to atbalstījis, taču, redzēdams muļķīgus notikumus, zaudējis politisko cīņu kaisli un no šīs kustības attālinājies. Tad paņēmis akadēmisko atvaļinājumu, viens pats bez īpaša mērķa apceļojis visu valsti. Iztiku pelnījis ar fizisku darbu, ja bijis brīvs laiks, - lasījis grāmatas, saticies ar daudziem cilvēkiem, ieguvis pieredzi par reālo dzīvi. Viņš bieži teica: ja padomājot, varbūt tieši šis posms esot vislaimīgākais visā viņa dzīvē. Šādi dzīvodams, daudz ko svarīgu iemācījies. Es bērnībā bieži klausījos viņa stāstus par pieredzēto. It īpaši par kareivju stāstītajiem notikumiem, par kara epizodēm senos laikos, tālās zemēs. Pēc šīs klaidoņa dzīves tēvs atgriezies universitātē, iekļāvies rāmajā zinātnes dzīvē. Nekad vairs tādā garā ceļojumā nav devies. Cik man zināms, tēva dzīve lielā mērā bijusi - mājas, darbs, darbs, mājas. Savādi, vai ne? Lai cik kāda cilvēka dzīve šķistu mierīga un sakārtota, kaut kur tajā noteikti jābūt milzīga posta periodam. Posmam, lai pilnīgi noietu no sliedēm. Šķiet, ka cilvēkam tas noteikti ir vajadzīgs kā mezgli kokam.

Toziem Haidas tēvs strādājis Oitas prefektūras kalnos, nelielā karsto avotu viesu namā par kalpotāju. Tā vieta viņam ļoti iepatikusies, un tā uz kādu bridi tur piestājis. Ticis galā ar noteiktajiem ikdienas fiziskajiem darbiem, nokārtojis uzticētās lietas, pārējo laiku varējis pavadīt, kā pašam tīk. Alga gan bijusi niecīga, bet tai klāt nākušas trīs maltītes dienā un dzīvošana, un vēl viņš varējis iet karstajā avotā, cik vien vēlējies. Gulējis atsevišķā šaurā istabiņā un brīvajā laikā varējis lasīt sev tīkamas grāmatas. Apkārtējie cilvēki pret šo dīvaini - “studenta kungu no Tokijas” -izturējušies laipni, ēdieni bijuši vienkārši, bet gatavoti no vietējiem, svaigiem produktiem un garšīgi. Bet vairāk par visu viņam paticis tas, ka šī vieta bijusi tik nomaļa. Televīzijas pārraides tur uztvert nevarēja, avīzes lasījuši ar nedēļas nokavēšanos. Tuvākā autobusa pietura bijusi trīs kilometrus lejup pa kalnu ceļu, bet tas bijis tik slikts, ka no pieturas līdz viesu namam turp un atpakaļ kā nebūt spējis tikt tikai viesu namam piederošais krietni apdauzītais džips. Arī elektrība tur parādījusies pavisam nesen.

Gar viesu namu plūdusi skaista kalnu upe, tajā bijis daudz dažādu krāsu zivju. Putni, spalgi ķērkdami, aizvien laidušies uz upes pusi. Ieraudzīt mežacūku vai pērtiķi nebijis nekas neparasts. Kalni bijuši savvaļas dārzeņu krātuve. Tādā vientulīgā vidē jaunais Haida pēc sirds patikas varējis lasīt un nodoties domām. Dažādie reālās pasaules notikumi viņa uzmanību vairs nav piesaistījuši.

Nodzīvojis šajā viesu namā apmēram divus mēnešus, viņš sācis sarunāties ar vienu no viesiem. Tas bijis vīrietis, no skata - starp četrdesmit un piecdesmit gadiem, garš un vājš, mati īsi, no pieres atkāpušies. Acenes metāla ietvarā, galva apaļa un gluda kā ola. Šis vīrietis tur uzturējies jau divas nedēļas, ar plastmasas ceļasomu plecā viens pats uzkāpis pa kalnu ceļu. Izejot ārā no mājas, aizvien ģērbies ādas jakā, džinsos, izturīgiem zābakiem kājās. Aukstā laikā uzlicis galvā vilnas cepuri un aptinis ap kaklu tumšzilu šalli. Viņa vārds bijis Midorigava - “zaļā upe”. Vismaz šādu vārdu un adresi - Koganei Tokijā - viņš ierakstījis viesu reģistrā. Viņš šķitis ļoti punktuāls pēc dabas, katru dienu pirms pusdienām skaidrā naudā nomaksājis rēķinu par iepriekšējo dienu.

(Midorigava? Vēl viens krāsu civēks. Taču Cukuru to nepateica un klausījās stāstu tālāk.)

Par Midorigavu sauktais viesis neko īpašu nav darījis, ja bijis brīvs laiks, izmantojis āra karsto avotu. Devies pastaigāties tuvējos kalnos, lasījis līdzpaņemtās grāmatas, sēdēdams pie istabas krāsniņas (lielākā daļa grāmatu bijuši nevainīgi detektīvromāni), vakarā viens pats iedzēris divus mēriņus karsta sakē. Ne vairāk un ne mazāk. Ar Haidas tēvu nav sarunājies, bet, ja nebijis nekādas vajadzības, tad ne ar vienu nav sarunājies, bet viesu nama ļaudis nelikušies par to ne zinis. Pieraduši pie tādiem viesiem. Uz tik nomaļu karsto avotu brauc vairāk vai mazāk īpatnēji cilvēki, bet viesiem, kuri apmetoties tur uz ilgāku laiku, šī nosliece esot vēl izteiktāka.

Jaunais Haida vēl pirms ausmas aizgājis uz karsto avotu ārā, upes krastā, uz turieni negaidot atnācis ari Midorigava un uzsācis sarunu. Nezin kāpēc Midorigavam jau no pirmās tikšanās reizes radusies ne tikai virspusēja interese par jauno kalpotāju. Iespējams, viens no šis intereses iemesliem bijis tas, ka Midorigava redzējis, kā Haida brīvajā laikā, sēžot verandā, šķirsta Žorža Bataja izlasi.

Midorigava stāstījis, ka viņš esot džeza pianists no Tokijas. Gadījušās kaut kādas ķibeles privātajā dzīvē, esot noguris katru dienu strādāt un sagribējies laiciņu atpūsties mierīgā vidē, un tā viens pats atbraucis līdz šiem kalniem. Ceļojis uz labu laimi un beigu beigās nonācis šeit. Viņam te patīkot, jo neesot nekā lieka. Izskatās, ka tu ari esi ieradies no Tokijas.

Haida mijkrēslī, pie avota skopiem, strupiem vārdiem izskaidrojis savu situāciju. Paņēmis akadēmisko gadu universitātē, bezmērķīgi ceļojis. Tā kā universitātē tik un tā plosās konflikti, nekādas jēgas palikt Tokijā nav bijis.

Vai šobrīd Tokijā notiekošais tevi neinteresē, Midorigava vaicājis. Vai nav īsta izrāde? Katru dienu kaut kur izvēršas kāds skandāls, izskatās, ka pasaule sagriezusies pavisam ar kājām gaisā. Vai nenožēlo, ka neredzēsi notikumus?

Pasaule nemaz tik viegli ar kājām gaisā nesagriezīsies, Haida atbildējis. Ar kājām gaisā sagriezušies cilvēki. Un es nenožēloju, ka to visu neredzu. Šķita, ka Midorigavam paticis šīs atbildes nedraudzīgums un asums.

Vai gadījuma pēc te kaut kur tuvumā neesot kāda vieta, kur varētu spēlēt klavieres, viņš vaicājis jaunajam Haidam.

Te aiz kalna ir pamatskola, varbūt tur pēc stundām varētu, Haida atbildējis. To uzzinot, Midorigava priecājies. Atvaino, bet vai tu nevarētu vēlāk mani uz turieni aizvest, Midorigava sacījis. Haida izstāstījis par šo sarunu viesu nama īpašniekam, un tas atbildējis: ja reiz tāda tā lieta, lai aizvedot viesi. Saimnieks piezvanījis uz skolu un sarunājis viņam iespēju spēlēt klavieres. Pēc pusdienām abi apgājuši apkārt kalnam uz pamatskolu. Bija nolijis, kalnu ceļš bijis traki slidens, bet Midorigava, plecu somu šķērsām pār krūtīm pārmetis, gājis droši un ātri. No skata - pilsētnieks, tomēr, negaidīti, kājas un gurni viņam izrādījušies stipri.

Mūzikas kabineta vecajām klavierēm taustiņi bijuši nelīdzeni, arī tonis nav bijis slavējams, tomēr kopumā tās bijušas pieņemamības robežās. Pianists apsēdies uz čīkstošā krēsla, papletis pirkstus un izmēģinājis pāris akordu. Kvinta. Septima. Nona. Undecima. Neizskatījies, ka viņš būtu īpaši apmierināts ar skaņu, taču šķitis, ka tikai pieskaršanās taustiņiem vien viņam sagādā prieku. Spriežot pēc veiklajiem, spēcīgajiem piesitieniem, Haida iedomājies, vai tikai viņš patiešām nav kāds slavens pianists. Pārbaudījis klavieru vispārējo stāvokli, Midorigava izņēmis no plecu somas mazu auduma maisiņu un uzmanīgi nolicis to uz klavierēm. Maisiņš bijis šūdināts no augstākā labuma auduma, gals savilkts ar aukliņu. Laikam gan kāda aizgājēja pelni, jaunais Haida nodomājis. Izskatījies, ka viņam ir šāds ieradums - spēlējot klavieres, nolikt maisiņu uz instrumenta. Kustība atstājusi tādu iespaidu.

Pēc tam Midorigava kā vilcinoties sācis spēlēt “Round Midnight”. Sākumā, gluži kā cilvēks, kas brien iekšā kalnu upē, pārbaudīdams straumes ātrumu un pamatu zem kājām, viņš precīzi un uzmanīgi izspēlējis katru skaņu. Tēma beigusies, un tai sekojusi gara improvizācija. Līdz pirksti sākuši kustēties veikli, ar vērienu. Kreisā roka skubinājusi labo, labā roka iedvesmojusi kreiso. Jaunais Haida neko daudz par džezu nezinājis, taču tā gadījies, ka šo Telo-nija Monka melodiju pazinis, un Midorigavas brīnišķīgā spēle viņu dziļi aizkustinājusi. Tik ļoti, ka pat nemanijis, ka klavieres nebija noskaņotas; spēlē bijusi dziļa dvēsele. Spēlēta kalnu apvidus pamatskolas mūzikas kabinetā tikai vienam klausītājam, melodija radījusi iekšējas attīrīšanās un miera izjūtu. Tajā bijis tik atklāts skaistums kā ozona piepildīts tīrs gaiss, kā dzidra, vēsa kalnu upes straume. Izskatījies, ka Midorigavam, sakopojot uzmanību tikai mūzikai, visi apkārtējās īstenības sīkumi pilnīgi pagaisuši. Tik dziļā transā iegrimušu cilvēku jaunajam Haidam vēl nebija gadījies redzēt. Viņš nespējis atraut skatienu no

Midorigavas desmit pirkstiem, kas kustējušies tā, it kā būtu patstāvīgas dzīvas būtnes.

Aptuveni pēc piecpadsmit minūtēm beidzis spēlēt, Midorigava izņēmis no somas biezu dvieli un rūpīgi noslaucījis no sejas sviedrus. Tad it kā meditēdams uz brīdi pievēris acis. Beidzot sacījis: “Nu, tagad pietiks. Jādodas atpakaļ.” Pastiepis roku un paņēmis no klavierēm mazo auduma maisiņu, saudzīgi ielicis atpakaļ somā.

- Kas tur iekšā? - Haida apņēmīgi vaicājis Midorigavam.

- Talismans, - Midorigava uzreiz atbildējis.

- Kaut kas līdzīgs laimes dievam - klavieru aizbildnim?

- Nē, drīzāk varētu teikt, ka mans alter ego. - Un Midorigavas sejai pārskrējis noguris smaids. - Ar to saistīts kāds savāds stāsts. Bet tas ir garš, un šobrīd esmu pārāk noguris, lai to stāstītu.

Tajā vietā Haida uz bridi pārtrauca savu stāstu. Paskatījās pulkstenī pie sienas, pēc tam uzmeta skatienu Cukuru. Protams, Cukuru acu priekšā bija Haida dēls. Taču abi bija apmēram vienā vecumā, un Cukuru apziņā tēva un dēla figūras dabiski pārklājās. Bija dīvaina sajūta, it kā sajauktos kopā divi dažādi laiki. Bet varbūt patiesībā šo notikumu bija pieredzējis nevis tēvs, bet gan pats dēls. Un, izlikdamies par tēvu, stāstīja par paša pieredzēto. Negaidīti uzmācās tāda iedoma.

- Ir jau pavisam vēls. Ja gribi gulēt, varam turpināt sarunu citreiz.

Cukuru atbildēja, ka viss kārtībā, miegs nenākot. Un patiesībā miegainums bija pavisam pagaisis. Viņš gribēja dzirdēt turpinājumu.

- Nu labi, stāstīšu tālāk. Man arī miegs vēl nenāk, -Haida sacīja.

Tā bijusi pirmā un pēdējā reize, kad Midorigava Haidas klātbūtnē spēlējis klavieres. Pamatskolas mūzikas kabinetā piecpadsmit minūtes spēlējis “Round Midnight", viņš it kā pilnīgi zaudējis interesi par mūziku. Jaunais Haida vaicājis: “Vai negribat vairs spēlēt klavieres?” - bet viņš tikai klusēdams papurinājis galvu. Tad Haida metis mieru. Jo Midorigava vairs negribējis spēlēt klavieres. Viņš pats gan vēlējies vēlreiz nesteidzīgi klausīties Midorigavas spēli.

Midorigavam bijis patiess talants. Par to nav bijis ne mazāko šaubu. Viņa spēlei piemitis spēks, kas satricinājis klausītāju gan fiziski, gan fizikāli. Uzmanīgi klausoties šo mūziku, radusies ne ar ko nesajaucama sajūta, it kā tu būtu pārcelts uz kādu citu vietu. To nav viegli panākt.

Haida iedomājies: nezin ko šādas neparastas spējas nozīmē to īpašniekam pašam? Šīs reālās izjūtas jauneklis nav spējis saprast. Vai īpašniekam tā ir augstākā svētlaime, smaga nasta, svētība vai lāsts. Vai kaut kas tāds, kas ietver to visu. Lai kā arī būtu, Midorigava nav atstājis īpaši laimīga cilvēka iespaidu. Viņa sejā visbiežāk redzamā izteiksme bijusi nomāktība vai vienaldzība. Reizēm uz lūpām parādījies smaids, kas centies apspiest tā intelektuālo ironiju.

Kādu dienu Midorigava uzrunājis Haidu, kurš dārzā aiz mājas skaldījis malku.

- Vai tu dzer sakē? - viņš jautājis.

- Mazliet iedzeru, - jaunais Haida atbildējis.

- Ar mazliet pietiks. Vai šovakar man piebiedrosies? Man apnicis dzert vienatnē, - Midorigava sacījis.

- Pievakarē man ir dažas lietas darāmas, vai pusastoņos derēs?

- Būs labi. Vai atnāksi pusastoņos uz manu istabu?

Pusastoņos jaunais Haida devies uz Midorigavas istabu. Tur bijušas sagatavotas vakariņas diviem un silts sakē. Abi, sēdēdami viens otram pretī, ēduši. Midorigava apēdis tikai pusi ēdiena, tad viens pats dzēris sakē. Par sevi nerunājis, bet šo to pavaicājis par jauno Haidu - no kurienes nāk (Akitas), par studijām Tokijā. Uzzinājis, ka viņš studē filozofiju, uzdevis arī pāris profesionālu jautājumu. Par Hēgeļa pasaules uzskatu. Par Platona darbiem. Saruna atklājusi, ka viņš sistemātiski lasījis šādas grāmatas. Izskatījies, ka nekaitīgie detektīvromāni nav viņa vienīgā lasāmviela.

- Tātad tu tici loģikai, - Midorigava sacījis.

- Tā ir. Pamatā es ticu loģikai. Paļaujos uz to. Jo tā ir tāda mācība, - jaunais Haida atbildējis.

- Loģikai neatbilstošas lietas tev nepatīk?

- Ne patīk, ne nepatīk, es necenšos izstumt no galvas loģikai neatbilstošas lietas. Jo tā nav, ka loģika man būtu kā ticība. Man šķiet, ka svarīgi ir ari mēģināt atrast šādu neloģisku lietu saskares punktus ar loģisko.

- Piemēram, vai tu tici nelabajam?

- Nelabajam? Tam nelabajam, kam ragi?

- Tam pašam. Kaut gan es nezinu, vai īstenībā tam ragi ir vai nav.

- Ja tas ir nelabais kā ļaunuma metafora, tad, protams, ticu.

- Bet kā ar nelabo kā ļaunuma metaforu, kas pieņēmis reālu apveidu?

- Kamēr nebūšu to pats savām acīm redzējis, nepateikšu, - Haida teicis.

- Kad viņu ieraudzīsi, būs jau par vēlu.

- Lai kā arī būtu, mēs tagad runājam par pieņēmumiem. Lai šo sarunu turpinātu, vajadzīgs kāds konkrētāks piemērs. Tāpat kā tiltam ir nepieciešamas tilta kopnes.

Jo vairāk attīstām pieņēmumus, jo trauslāki tie kļūst. Un tad vairs nevar paļauties, ka tiksim līdz secinājumiem.

- Konkrētu piemēru, - Midorigava sacījis. Iedzēris malku sakē, saviebies. - Reizēm ar šo konkrēto piemēru ir tā -kad tas parādās, to vai nu pieņem, vai nepieņem, notic vai nenotic. Pa vidu nekā nav. Ticības lēciens, tā teikt. Un loģika tur nekādu spēku nespēj demonstrēt.

- Protams, tajā brīdī nekādu spēku demonstrēt nevar. Jo loģika nav ērti lietojama rokasgrāmata. Bet vēlāk, iespējams, tam var piemērot loģiku.

- Bet vēlāk jau būs par vēlu.

- Par vēlu vai ne, bet loģika ir gluži cita problēma.

Midorigava iesmējies. - Patiešām, tev taisnība. Tiešām

pamatots arguments. Nenoliedzami.

- Vai Midorigavas kungs ir kaut ko tādu pieredzējis? Kaut ko uztver, kaut kam notic, pārsniedzot loģiku, - izdara lēcienu, vai jums ir tāda pieredze?

- Nē, - Midorigava teicis. - Es nekam neticu. Neticu ne loģiskajam, ne neloģiskajam. Ne Dievam, ne nelabajam. Tur nav ne hipotēzes paplašināšanas, ne kaut kā lēcienam līdzīga. Vienkārši to klusēdams tā arī uztveru. Tā ir mana pamatīgākā problēma. Es nespēju uzbūvēt to sienu, kas skaidri nošķir subjektu no objekta.

- Bet, Midorigavas kungs, jums ir mūziķa talants.

- Tu tā domā?

- Jūsu mūzikai nenoliedzami ir tīrs spēks aizkustināt cilvēkus. Es neko daudz par džezu nezinu, bet tik daudz saprotu.

Midorigava it kā garlaikodamies pieliecis galvu.

- Jā, talants, tas, bez šaubām, laiku pa laikam ir patīkama lieta. Izskatās labi, nodrošina cilvēku uzmanību, ja veicas, tad arī nauda nāk. Piesaista sievietes. Tā ir, laikam jau labāk, ka tāds ir nekā tāda nav. Taču, Haida, ar talantu ir tā: vispirms spējas parādās, miesai un apziņai ārkārtīgi koncentrējoties. Ja pelēkajā vielā kaut viena skrūvīte izkrīt vai arī kaut kur miesiskajā elektrības tīklā kaut kas plīst, šī koncentrēšanās pagaist kā rīta migla. Piemēram, kaut vai zobu sāpes vai arī ja ir briesmīgi stīvs plecs - tad klavieres vairs nopietni nepaspēlēsi. Tā ir. To es pats esmu pieredzējis. Pietiek ar vienu vienīgu cauru zobu, stīvu plecu, un viss skaistais redzējums un skaņas pagaist tukšumā. Cilvēka miesa ir ārkārtīgi trausla. Sistēma ir tik sarežģīta, ka to mūžīgi sagrauj kaut kādi sīkumi. Un sagrauto daudzos gadījumos atjaunot ir grūti. Ja tik vien kā sāpošs zobs vai stīvs plecs, kā nebūt var tikt galā, bet ir gana daudz lietu, ar kurām nevar tikt galā. Kāda īsti ir jēga kaut kam tādam, par kā tuvāko nākotni nav nekādas skaidrības, šim talantam, kas būvēts uz tik nedrošiem pamatiem?

- Tiesa, talants varbūt ir ļoti gaistošs. Un maz ir cilvēku, kas spēj to saglabāt līdz pašām dzīves beigām. Bet reizēm tā radītais izraisa milzīgu garīgo lēcienu. Tādu parādību, kas iziet viņpus paša šī cilvēka, kaut ko universālu, patiešām neatkarīgu parādību.

Midorigava bridi par to domājis. Tad teicis:

- Jaunībā mirušo Mocarta un Šūberta mūzika turpina dzīvot ilgi pēc viņu nāves. Vai to tu gribēji pateikt?

- Piemēram, to.

- Tāds talants ir ārkārtīgs izņēmums. Turklāt daudzos gadījumos viņi saīsināja dzīvi, pārāk ātri pieņēma nāvi, tādējādi samaksādami par savu talantu. Darījums, kurā uz spēles likuši dzīvību. Bet, vai darījumu slēguši ar Dievu vai ar nelabo, to es neesmu sapratis. - Midorigava nopūties un klusējis. Tad, it kā piebilzdams, turpinājis: - Tas gan ir cits stāsts. Bet, patiesību sakot, es esmu uz nāves sliekšņa. Aptuveni pēc mēneša vairs nebūšu starp dzīvajiem.

Nu bijusi Haidas kārta apdomāties. Viņš neattapies, ko teikt.

- Nekāda slimība mani nevārdzina, ne uz to pusi, -Midorigava sacījis. - Miesiski esmu ļoti vesels. Arī par pašnāvību nedomāju. Ja tas tev ienāca prātā, vari par to neraizēties.

- Tad kā jūs, Midorigavas kungs, zināt, ka jums atlicis dzīvot tikai mēnesi?

- Man to kāds cilvēks pateica. Tev palikuši divi mēneši. Tas bija pirms mēneša.

- Kas tas bija par cilvēku?

- Ne ārsts, ne gaišreģis. Ārkārtīgi parasts cilvēks. Bet arī viņš tobrīd bija uz nāves robežas.

Jaunietis apdomājis viņa teikto. Loģisku pavedienu tajā neatradis. - Vai gadījuma pēc Midorigavas kungs šeit nav nācis meklēt vietu, kur nomirt?

- īsi sakot, jā.

- Es īsti nesaprotu šī stāsta loģiku, bet vai no šīs nāves nav iespējams izvairīties?

- Ir tikai viens nosacījums, - Midorigava teicis. - Un tas ir: nāves zīmi, tā teikt, nodot kādam citam. Proti, ātri vien kaut kur atrast citu cilvēku, kas nomirs tavā vietā. Un tad, gluži kā nododot stafeti: “Tagad, lūdzu, jūs,” - doties prom. Ja tas izdodas, tad var ari nemirt. Taču es nedomāju izmantot šo metodi. Aizvien esmu vēlējies nomirt pēc iespējas ātrāk. Varbūt tā bija Dieva dāvana.

- Jūs domājat, ka būtu labi tā nomirt?

- Nu, patiesību sakot, dzīve ir ļoti apgrūtinoša. Ja es tā ari nomiršu, man vienalga. Man trūkst enerģijas pašam meklēt līdzekli. Bet nāvi es pieņemšu mierīgi.

- Tomēr, runājot konkrēti: kādā veidā šo zīmi var nodot citam cilvēkam?

Midorigava it kā vienaldzīgi paraustījis plecus.

- Pavisam vienkārši. Ja sarunu biedrs saprot manu stāstu, pieņem un pilnībā piekrīt nosacījumiem, un tad vēl ir labi, ja viņš piekrīt šīs zīmes pārņemšanai. Ar to tad arī nodošana ir pabeigta. Pietiek paspiest roku. Nevajag ne parakstu, ne zīmogu, ne līgumu. Atšķirībā no birokrātijas.

Jaunais Haida piešķiebis galvu.

- Bet nav taču viegli atrast cilvēku, kas būtu gatavs kļūt par aizstājēju un iet drīzā nāvē.

- Jā, par to tu pamatoti šaubies, - Midorigava sacījis. - Kuram tad varētu kaut ko tik galīgi nesaprotamu piedāvāt? “Lūdzu, piedodiet, bet vai jūs neietu manā vietā nāvē?” Apmēram tā. Nu, protams, neviens to neizvēlēsies. Un tāpēc no šī brīža stāsts kļūst sarežģītāks:

Midorigava lēni pārlaidis skatienu apkārtnei, vienreiz noklepojies, tad teicis:

- Katram cilvēkam ir sava krāsa. Vai tu to zināji?

- Nē, nezināju.

- Es tev izstāstīšu. Katram cilvēkam ir pašam sava krāsa. Tā lidinās ap cilvēku kā blāva gaisma. Kā oreols. Vai aiz-mugurgaismojums. Es šīs krāsas skaidri redzu.

Midorigava ielējis glāzītē sakē un kā nogaršodams to izdzēris.

- Vai jums šī spēja - saskatīt krāsas - ir jau kopš dzimšanas? - jaunais Haida, pa pusei ticēdams, pa pusei neticēdams, vaicājis.

Midorigava pakratījis galvu.

- Nē, tā man nav kopš dzimšanas. Tā ir ārkārtīgi īslaicīga spēja. To nodod un saņem reizē ar drīzās nāves pieņemšanu. Tā pāriet no cilvēka cilvēkam. Un šo spēju es tagad nododu tev.

Jaunais Haida brīdi klusējis. īsti neattapis, ko teikt.

Midorigava sacījis:

- Pasaulē ir gan tīkamas krāsas, gan tādas, kas rada ļoti nepatīkamu sajūtu. Ir gan priecīgas, gan skumjas krāsas. Ir cilvēki gan ar spilgtu, gan blāvu krāsu. Tas ir diezgan nogurdinoši. Un tas ir jāredz - gribi vai negribi. Tāpēc es devos tik dziļi kalnos.

Jaunajam Haidam bijušas zināmas šaubas par šo stāstu.

- Vai Midorigavas kungs redz krāsu ari ap mani?

- Jā, protams, redzu. Taču es nedomāju tev stāstīt, kas tā par krāsu, - Midorigava atteicis. - Bet man ir jāizdara, lūk, kas: jāatrod cilvēks, kuram ir noteikta krāsa, noteikta gaisma. Būtībā es šo nāves zīmi varu nodot tikai tādam cilvēkam. Nevaru nodot to kuram katram.

- Vai pasaulē ir daudz cilvēku ar tādu krāsu un gaismu?

- Nē, tik daudz nemaz nav. Cik esmu redzējis, varētu būt viens no tūkstoša vai diviem. Tik viegli nav pamanāmi. Bet nav ari tā, ka tādus vispār neredzētu. Taču visgrūtākais laikam ir sagatavot tādu vietu, kur ar šādu cilvēku varētu atklāti, godīgi parunāt. Iedomāties to var, bet izdarīt nemaz nav tik vienkārši.

- Bet kādi tad šie cilvēki ir? Cilvēki, kuri domā, ka būtu labi uzņemties kāda cita drīzo nāvi.

Midorigava pasmaidījis.

- Kas viņi ir par cilvēkiem? Nē, to es nezinu. Es saprotu vienu. Viņiem ir viena veida krāsa un vienādi spilgta gaisma. Bet tās ir tikai ārējās īpašības. Taču - es uzdrīkstēšos sacīt, un tas ir tikai un vienīgi mans viedoklis - varbūt tie ir cilvēki, kas nebaidās no lēciena. Iemesli, kāpēc viņi nebaidās no lēciena, gan ir dažādi.

- Jūs sakāt, viņi nebaidās no lēciena, bet kādā nolūkā viņi šo lēcienu izdara?

Midorigava bridi klusējis. Klusumā šķitis, ka kalnu upe šalc skaļāk. Tad Midorigava ironiski iesmējies.

- Nu sāksim runāt par lietu.

- Lūdzu, runājiet, - jaunais Haida sacījis.

Midorigava teicis:

- Brīdī, kad piekritīsi pārņemt nāvi, tu iegūsi neparastu īpašibu. Varētu pat teikt - īpašu spēju. Spēja redzēt cilvēku izstarotās krāsas nav, tā teikt, nekas vairāk kā viena no šī spēka funkcijām. Tās iemesls ir tas, ka tu spēsi paplašināt savu apziņu. Spēsi atgrūst vaļā to, ko Oldess Hakslijs nosaucis par “apziņas durvīm”. Tad tava uztvere kļūs tīra, bez piejaukumiem. It kā izklīstot miglai, viss noskaidrosies. Tad tev skatienam pavērsies ikdienā neredzēta ainava.

- Vai Midorigavas kunga klavieru spēle, ko nesen klausījos, arī ir tā rezultāts?

Midorigava strupi papurinājis galvu.

- Nē, šāda uzstāšanās - tādas spējas man aizvien bijušas. Aptuveni tā es vienmēr esmu spēlējis. Bet tam, ka uztvere kļuvusi pilnīga, nav nekādu konkrētu, ārēji novērojamu seku. Tā nav Būdas atbilde uz lūgšanām. Tas nav vārdiem aprakstāms. Vienīgais - pašam tas jāpieredz. Es tev teikšu tikai vienu: kad ieraudzīsi patieso ainu, tad tā pasaule, kurā līdz šim esi dzīvojis, tev liksies pilnīgi plakana. Tajā ainavā nebūs ne loģikas, ne neloģikas. Ne labā, ne sliktā. Viss būs saplūdis vienā. Un tu ari būsi daļa no tā veseluma. Tu būsi attālinājies no miesas robežām, zināmā mērā kļuvis par metafizisku esību. Tu būsi kļuvis par izpratni. Šī sajūta vienlaikus būs gan brīnišķīga, gan bezcerīga. Pēkšņi sapratīsi, cik sekla, caurcaurēm sekla bijusi visa tava iepriekšējā dzīve. Ar šausmām iedomāsies, kā gan esi spējis tādu dzīvi paciest.

- Lai iegūtu spēju skatīt šo ainavu, pat ja tāpēc jāiemaina nāve, pat ja šī spēja ir īslaicīga, tomēr pieredze ir tā vērta, vai tā jūs domājat, Midorigavas kungs?

Midorigava pamājis.

Sarkanais izņēma no kabatas sarkanu Marlboro paciņ

Viņa sakustējās pirmā. Vispirms palaida vaļā mazo

Midorigava pamājis.

- Protams. Tas vien ir to vērts. To es absolūti garantēju.

Jaunais Haida bridi klusējis.

- Absolūti, - Midorigava pasmaidījis noteicis. - Vai tev rodas interese par šis zīmes pārņemšanu?

- Es gribētu kaut ko pavaicāt.

- Ko tieši?

- Ja nu ir tā, ka ari es esmu cilvēks, kuram piemīt tā krāsa un tā spilgtuma gaisma? Viens no tūkstoša vai diviem?

- Tā ir. Es uzreiz to sapratu, tiklīdz tevi ieraudzīju.

- Un vai ari es esmu cilvēks, kas vēlas šo lēcienu?

- Nu, ko lai saku. To es vēl nezinu. Vai to tev nevajadzētu vaicāt sev pašam?

- Bet, lai kā ari būtu, jūs, Midorigavas kungs, neesat gatavs šo zīmi atdot kuram katram?

- Diemžēl, - pianists atbildējis. - Es drīz miršu. Nekāroju atteikties no šīs privilēģijas. Esmu pārdevējs, kas netīko savu preci pārdot.

- Bet, ja Midorigavas kungs nomirtu, kas notiktu ar zīmi?

-Jā, to es nezinu. Hm, nez kas notiktu? Varbūt itin viegli pagaistu kopā ar mani. Vai ari kaut kādā veidolā paliktu? Un tad varbūt atkal pārietu no viena cilvēka citam. Kā Vāgnera gredzens. To es nezinu, un, atklāti sakot, man ir vienalga. Lai kas ari notiktu pēc manas nāves, es par to neatbildu.

Jaunais Haida centies to visu savās domās sistemātiski sakārtot. Taču nekādu kārtību ieviest nav izdevies.

- Galīgi neloģisks stāsts, vai ne? - Midorigava sacījis.

- Stāsts ir ļoti interesants, bet tam nav tik viegli noticēt, - jaunais Haida atklāti atbildējis.

- Jo tam nav loģiska izskaidrojuma?

- Tieši tā.

- Un nav ari taustāma pierādījuma?

- Pierādījumu par to, vai tas ir īsts vai nav, var iegūt, tikai veicot šo darījumu, vai ne?

Midorigava pamājis.

- Tieši tā. Tādas tās lietas. Vienīgā iespēja iegūt pierādījumus ir patiešām izdarīt šo lēcienu. Bet, ja īstenībā šis lēciens izdarīts, tad arī pierādījumus vairs nevajag. Vidusceļa nav. Vai nu lēkt, vai nelēkt. Viens vai otrs.

- Midorigavas kungs, vai jums ir bail no nāves?

- Es nebaidos mirt. Patiešām. Esmu redzējis daudzus nekam nederīgus un nevērtīgus ļautiņus nomirstam. Ja tiem tas izdevās, gan jau es arī spēšu.

- Un kā ar to, kas būs pēc nāves?

- Pēcnāves pasaule, pēcnāves dzīve? Vai tādām lietām?

Haida pamājis.

- Esmu nolēmis par to nedomāt, - Midorigava, ar plaukstu braucīdams ataugušo bārdu, teicis. - Jo ir veltīgi domāt par to, ko nevar ne zināt, ne pārbaudīt. Galu galā tādas lietas ir, kā tu teici, bīstama pieņēmumu paplašināšana.

Jaunais Haida dziļi ieelpojis.

- Kāpēc jūs par to runājat ar mani?

- Pirms tam ne ar vienu par to neesmu runājis, un man nav nolūka pēc tam ar kādu par to runāt, - Midorigava atteicis. Tad izdzēris glāzīti. - Biju nodomājis vienatnē klusi pagaist. Taču, kad ieraudzīju tevi, iedomājos, ka varbūt ir vērts ar šo vīrieti parunāt.

- Vienalga - vai es jūsu stāstam noticu vai nenoticu?

Midorigava mazliet samiegojušos skatienu viegli nožāvājies. Tad sacījis:

- Man vienalga, vai tu šim stāstam notici vai nenotici. Jo agrāk vai vēlāk tu tam noticēsi. Tu arī kādreiz mirsi. Un, satiekoties ar nāvi, kaut arī es nezinu - kad un ar kādu nāvi, tu noteikti atcerēsies šo stāstu. Un tad pilnībā sapratīsi manis teikto, sapratīsi tajā ietverto loģiku no sākuma līdz galam. Patieso loģiku. Es tikai iesēju sēklu.

Tad pēkšņi Haidam šī atrašanās divatā šaurajā istabā kopā ar Midorigavu šķitusi kaut kas noslēpumains, kaut kas dabiski neizskaidrojams, patiesībai īpaši neatbilstošs. Bijusi reibuma sajūta. Šķitis, ka sasmakušajā gaisā manāma viegla nāves dvaka. Lēni pūstošas gaļas smaka. Bet tas bijis tikai šķitums. Tur vēl neviens nebija miris.

- Tu drīz vien atgriezīsies Tokijā, universitātes studenta dzīvē, - Midorigava klusi ierunājies. - Un atjaunosi reālo dzīvi. Dzīvo to kārtīgi. Lai cik sekla un plakana tā šķistu, vienīgā vērtība ir šajā dzīvošanā. To es garantēju. Tajā nav ne ironijas, ne paradoksa. Tikai man šī vērtība ir kļuvusi nedaudz par nastu. Es nespēju to viegli nest. Iespējams, tāda tendence man iedzimta. Tāpēc es kā kaķis, kas ir tuvu nāvei, nolīdīšu kaut kur klusumā un tumsā un klusēdams gaidīšu, kad pienāks tas laiks. Tas nav nekas slikts. Bet tu esi citāds. Tev tā nasta jānes. Jāseko loģiskajam pavedienam - tikai šajā dzīvošanā ir vērtība, to cik vien spēdams prasmīgi piešuj pie miesas.

- Ar to arī stāsts ir galā, - Haida dēls sacīja. - Divas dienas pēc šīs sarunas no rīta, kamēr tēvs bija devies kādās darīšanās, Midorigava pametis viesu namu. Tieši tāpat kā ieradies - ar somu plecā devies lejup pa kalnu ceļu uz trīs kilometrus attālo autobusa pieturu. Neviens nezinājis, kurp viņš devies. Samaksājis rēķinu par iepriekšējo dienu un, neko nepateicis, devies proņi. Tēvam nekādu ziņu nav atstājis. Aiz viņa palikusi tikai kaudzīte detektīvromānu. Arī tēvs drīz pēc tam devies uz Tokiju. Atsācis studijas universitātē, atgriezies studiju dzīvē. Viņš tā arī nav uzzinājis, vai satiktais cilvēks Midorigava pielicis punktu savai klaidoņa dzīvei. Taču, cik nopratu no tēva stāstītā, šis notikums uz viņu atstājis diezgan lielu ietekmi.

Haida uz dīvāna sagrozījās, ar garajiem pirkstiem lēni nobraucīja potīti.

- Atgriezies Tokijā, tēvs mēģinājis uzmeklēt džeza pianistu, vārdā Midorigava. Taču pianistu ar tādu vārdu nav atradis. Var jau būt, ka viņš lietojis pseidonīmu. Tā arī tēvs nav uzzinājis, vai viņa dzīve pēc mēneša aprāvusies vai ne.

- Bet tavs tēvs taču ir pie labas veselības? - Cukuru vaicāja.

Haida pamāja.

- Jā, pagaidām viņa dzīves nogrieznis nav galā.

-Vai tavs tēvs noticēja Midorigavas dīvainā stāsta patiesumam? Vai viņš nedomāja, ka viņu iznerro?

- Ko lai saku? Es nezinu. Bet, iespējams, tolaik tēvam -ticēt vai neticēt - tā nebija problēma. Viņš šo savādo stāstu norija veselu - kā savādu stāstu. Tā, kā čūska aprij noķertu dzīvnieku: norij veselu un pēc tam sagremo.

Ar to Haida stāstu beidza. Tad vareni nopūtās.

- Pēkšņi uznāca miegs. Pamazām jātaisās uz gulētiešanu.

Pulkstenis bija gandrīz viens naktī. Cukuru pārcēlās uz savu istabu, Haida iekārtojās uz dīvāna, nodzēsa istabā gaismu. Kad Cukuru pārģērbās pidžamā un apgūlās gultā, ausīs viņam skanēja kalnu upes šalkas. Taču tas, protams, bija tikai šķitums. Te taču bija Tokijas vidus.

Drīz vien Cukuru iegrima dziļā miegā.

Tonakt notika vairākas dīvainas lietas.

6

Cukuru Tadzaki nosūtīja Sarai Kimoto e-pastu, uzaicināja kopā paēst. Kopš sarunas Ebisu bārā bija pagājušas piecas dienas. Atbilde pienāca no Singapūras. Pēc divām dienām atgriezīšoties Japānā. Nākamā diena esot sestdiena, un vakars viņai esot brīvs. “Ļoti labi. Es gribu ar Tevi par kaut ko parunāt,” - tā viņa rakstīja.

“Gribu parunāt”? Cukuru nevarēja iedomāties, par ko viņa gribētu parunāt. Taču, domājot par tikšanos ar Saru, garastāvoklis uzlabojās, un viņš atkal sajuta, kā ilgojas pēc šīs par viņu vecākās sievietes. Neilgu laiku ar viņu nesaticies, jutās tā, it kā būtu kaut ko vērtīgu zaudējis, krūtīs mazliet iesāpējās. Sen nebija tā juties.

Taču turpmākās trīs dienas Cukuru visas domas veltīja darbam. Tā kā dzelzceļa sliedes izmantoja dažādu kompāniju vilcieni ar atšķirīgu vagonu sastāvu, bija radušās dažas problēmas no drošības viedokļa. Tāpēc vairākās stacijās vajadzēja steidzami pārbūvēt atsevišķus peronus. Nācās sagatavot šo darbu grafiku. Darbs ievilkās gandrīz caurām naktīm. Taču, izvirzot to kā mērķi, tomēr izdevās izbrīvēt laiku no sestdienas vakara uz svētdienu. Ģērbies tāpat darba uzvalkā, viņš devās uz norunāto tikšanās vietu Aojamā. Apsēdies metrovagonā, uzreiz ieslīga dziļā miegā un gandrīz nokavēja pārsēšanos netālu no Akasakas.

- Tu gan izskaties noguris, - Sara, ieraudzījusi viņa seju, sacīja.

Cukuru īsumā paskaidroja iemeslus, kāpēc šīs pāris dienas bijis ļoti aizņemts. Pēc iespējas īsāk un saprotamāk.

- Biju domājis iegriezties mājās un ieiet dušā, pārģērbties citās drēbēs, bet nepaspēju, - viņš teica.

Sara izņēma no iepirkumu maisiņa skaisti iesaiņotu plakanu, mazu un plānu kastīti un pasniedza to Cukuru.

- Tā tev dāvana no manis.

Cukuru to izsaiņoja. Iekšā bija kaklasaite. Izsmalcināta zila, vienkrāsaina zīda kaklasaite. Yves Saint Laurent.

- Ieraudzīju to Singapùras tax-free. Iedomājos, ka tā tev piestāvētu, un nopirku.

- Paldies. Brīnišķīga kaklasaite...

- Ir vīrieši, kuriem nepatīk, ka viņiem dāvina kaklasaites.

- Man patīk, - Cukuru sacīja. - Ari tāpēc, ka man diez vai kādu dienu ienāktu prātā pašam nopirkt kaklasaiti. Un tu esi izvēlējusies ļoti gaumīgu.

Cukuru turpat atsēja un noņēma savu kaklasaiti ar sīkām svītriņām un aplika un sasēja Saras dāvināto jauno. Viņam mugurā bija tumšzils vasaras uzvalks, parasts balts krekls, tāpēc zilā kaklasaite piestāvēja. Sara pastiepa roku pār galdu un veikli pielaboja mezglu. Novēdīja vieglas smaržas.

- Tev piestāv, - viņa noteica un priecīgi iesmējās.

Uz galda noliktā līdz šim nēsātā kaklasaite izskatījās daudz novalkātāka, nekā viņam bija šķitis. Tā atgādināja nedomājot turpinātu nepiedienīgu ieradumu. Viņš atkal iedomājās, ka vajadzētu pievērst lielāku uzmanību savai ārienei. Ikdienas darbs dzelzceļa kompānijā neradīja pārāk daudz izdevību to darīt. Tur strādāja tikai vīrieši. Ieradušies darbā, uzreiz noņēma kaklasaiti, atrotīja krekla piedurknes un ķērās pie darba. Bija ari diezgan bieži jādodas uz konkrētiem objektiem. Apkārt tikpat kā nebija neviena, kas pamanītu, kādā uzvalkā Cukuru ģērbies, kādu kaklasaiti apsējis. Turklāt viņš sen nebija regulāri gājis uz randiņiem ar kādu īpašu sievieti.

Sara pirmo reizi viņam kaut ko dāvināja. Tas viņu iepriecināja. Jānoskaidro, kad viņai dzimšanas diena, Cukuru nodomāja. Kaut kas jāuzdāvina. To nevajadzētu aizmirst. Viņš vēlreiz pateica paldies, tad salocīja veco kaklasaiti un iebāza žaketes kabatā.

Abi devās uz kādu franču restorānu, kas atradās Minami-Aojamas daudzstāvu biroju ēkas pagrabstāvā. Ari šo restorānu izvēlējās Sara. Vieta nebija pretencioza. Ne vīns, ne ēdieni nebija pārāk dārgi. Drīzāk līdzinājās ikdienišķam bistro, galdiņi izvietoti nepiespiesti, tur varēja mierīgi parunāt. Ari apkalpošana laipna. Abi pasūtīja karafi vīna un pētīja ēdienkarti.

Viņa bija ģērbusies smalkā, puķainā kleitā, virs tās uzmetusi plānu, baltu jaciņu. Abi apģērba gabali izskatījās eleganti. Cukuru nezināja, cik Sara pelna. Taču izskatījās, ka ir pieradusi tērēt naudu apģērbam.

Ieturot maltīti, viņa stāstīja par Singapūrā pieredzēto. Sarunas par viesnīcu cenām, restorānu izvēle, transfera līdzekļu drošība, dažādu aktivitāšu plānošana, medicīnas iestāžu pārbaude...

Veidojot jaunu maršrutu, darāmā ir kalniem. Jāsagatavo garš saraksts ar pārbaudāmajām lietām, jādodas uz konkrēto vietu un viss pēc kārtas jāpārbauda. Viss jānoskaidro un jāapskata savām acīm. Tas ļoti līdzinājās jaunas stacijas celtniecības sagatavošanas darbiem. Klausoties stāstītajā, varēja noprast, ka viņa ir ļoti rūpīga un spējīga speciāliste.

- Es domāju, ka drīz man vajadzēs vēlreiz doties turp, -Sara sacīja. - Vai tu esi bijis Singapūrā?

- Nē. Atklāti sakot, es vispār ne reizi neesmu bijis ārpus Japānas. No darba komandējumos uz ārzemēm mani nesūta, un vienam pašam doties ārzemju ceļojumos būtu pārāk apgrūtinoši.

- Singapūra ir interesanta vieta. Ēdieni garšīgi, netālu ir lielisks kūrorts. Es tev varētu tur visu parādīt.

Viņš iedomājās, cik jauki būtu kopā ar Saru doties ceļojumā uz ārzemēm.

Cukuru izdzēra tikai vienu glāzi vīna nogaršodams, viņa - pārējo. Izskatījās, ka viņa labi panes alkoholu. Lai cik izdzertu, sejas krāsa nemainījās nemaz. Viņš pasūtīja liellopu gaļas un dārzeņu sautējumu, viņa - ceptu mežapīli. Kad pamatēdiens bija apēsts, viņa, ilgi šaubījusies, pasūtīja desertu. Cukuru palūdza kafiju.

- Kopš iepriekšējās tikšanās ar tevi esmu par daudz ko domājusi, - Sara, dzerdama tēju, ierunājās. - Par taviem četriem vidusskolas laika draugiem. Jūsu brīnišķīgo kopības izjūtu, to ķīmiju.

Cukuru viegli pamāja. Gaidīja, ko vēl viņa teiks.

Sara sacīja:

- Šis stāsts par piecu draugu grupu mani dziļi ieinteresēja. Tāpēc, ka es neko tādu neesmu piedzīvojusi.

- Varbūt tā tieši ir labāk, ka tu neko tādu neesi piedzīvojusi, - Cukuru noteica.

- Tāpēc, ka beigās tev ievainoja dvēseli?

Viņš pamāja.

- Es labi saprotu, kā tu jūties, - Sara, acis piemiegusi, sacīja. - Bet, pat ja beigās bija sāpīgi, pat ja sekoja vilšanās, man tomēr šķiet, ka satikšanās ar šiem cilvēkiem tev nenāca par ļaunu. Tik cieši dvēseliski saistīties ar citiem - tā nevar būt kļūda. Un to, ka jūs pieci bijāt tik tuvi, to nevar nosaukt citādi kā par brīnumu.

- Jā, patiešām, tas bija kaut kas brīnumam līdzīgs. Un patiešām tajā, ka es to piedzīvoju, nekā ļauna nebija. Es tā domāju, - Cukuru teica. - Bet tā daļa, kad tas viss beidzās, kad man to atņēma, - trieciens bija milzīgs. Zaudējuma izjūta, izolācijas izjūta... šie vārdi to pat tuvu neizsaka.

- Tomēr kopš tā laika pagājuši vairāk nekā sešpadsmit gadi. Tagad tev jau ir pāri par trīsdesmit. Lai arī toreizējais postījums bija ļoti skarbs, vai nav pienācis laiks pamazām tikt tam pāri?

- Tikt tam pāri? - Cukuru atkārtoja viņas vārdus. - Un ko tas konkrēti nozīmē?

Sara uzlika abas rokas uz galda. Visi desmit pirksti bija mazliet paplesti. Kreisās rokas mazajā pirkstiņā bija gredzens ar mandeļveida dārgakmeni. Viņa brīdi vērās šajā gredzenā.

Tad pacēla galvu.

- Man šķiet, būtu labi, ja tu pamazām noskaidrotu iemeslu, kāpēc tavi četri draugi tevi tik kategoriski izstūma.

Cukuru grasījās izdzert atlikušo kafiju, bet, pamanījis, ka tasīte jau tukša, nolika to atpakaļ uz apakštasītes. Tasīte, saskaroties ar apakštasīti, negaidīti skaļi, sausi noskanēja. To izdzirdējis, pienāca viesmīlis, ielika abiem glāzēs ledu un ielēja ūdeni.

Kad viesmīlis bija prom, Cukuru sacīja:

- Es jau iepriekš to teicu - vēlos šo notikumu pēc iespējas aizmirst. Tolaik iegūtā brūce pamazām apdzijusi, es pats savā veidā esmu atguvies no sāpēm. Tas prasīja laiku. Un es nevēlos šo brūci plēst vaļā.

- Bet es iedomājos... Iespējams, tā tikai no ārpuses izskatās aizvilkusies, - Sara, skatidamās Cukuru acīs, klusi sacīja. - Bet varbūt iekšpusē aizvien vēl nemanāmi asiņo. Vai tev tā nešķiet?

Cukuru klusēdams domāja. Neatrada īstos vārdus.

- Klau, vai tu man nepateiktu visu četru vārdus un uzvārdus? Un skolu, kurā jūs mācījāties, izlaiduma gadu, augstskolas, kurās viņi studēja, viņu toreizējās dzīvesvietas?

- Ko tu ar to iesāksi?

- Esmu nodomājusi pēc iespējas sīkāk noskaidrot, kur šie cilvēki ir šobrīd, ko dara.

Cukuru sāka elpot seklāk. Paņēma ūdens glāzi un iedzēra malku. - Kāpēc?

- Lai tev būtu iespēja viņus satikt, parunāt tieši, uzklausīt paskaidrojumus par to, kas notika pirms sešpadsmit gadiem.

- Bet ko tad, ja es teikšu, ka negribu to uzzināt?

Viņa pagrieza uz galda noliktās rokas otrādi, ar plaukstām uz augšu. Taču skatienu nenovērsa, skatījās pāri galdam tieši Cukuru sejā.

- Vai pateikt skaidri? - Sara jautāja.

- Protams.

- To ir diezgan grūti pateikt.

- Lai kas tas arī būtu, es gribu zināt, ko tu domā.

- Atceries, iepriekš es teicu, ka nevēlos iet pie tevis. Vai atceries? Vai tu saproti, kāpēc?

Cukuru piešķieba galvu.

- Es domāju, ka tu esi labs cilvēks, un tu man patīc, īsumā - kā vīrietis sievietei, - Sara teica. Tad uz brīdi apklusa. - Taču šķiet, ka tev dvēselē ir kāda problēma.

Cukuru klusēdams noskatījās Sarā.

- Tālāk nāks grūti pasakāmais. To grūti izteikt. Un, izsakot to vārdos, sanāks pārāk vienkāršoti. To tā saprātīgi, loģiski nevar izskaidrot. Lielā mērā tas ir izjūtas jautājums.

- Es ticu tavām izjūtām, - Cukuru sacīja.

Viņa viegli iekoda lūpā, tad, it kā ar skatienu nomērījusi kādu attālumu, teica:

- Kad tu mani apskāvi, man bija tāda sajūta, it kā tu būtu kaut kur citur. Nedaudz attālināts no manis. Kaut gan tu biji ļoti maigs un viss bija lieliski. Un tomēr...

Cukuru atkal paņēma tukšo kafijas tasi, it kā lai saņemtu to abās rokās. Tad nolika to uz apakštasītes. Šoreiz nesaceļot troksni.

- Es nesaprotu, - viņš sacīja. - Es tad domāju tikai par tevi. Neatceros, ka būtu bijis kur citur. Atklāti runājot, tobrīd nemaz nespētu domāt par kaut ko citu, nevis par tevi.

- Tā varbūt ir. Varbūt tu domāji tikai par mani. Tu tā saki, un es tam ticu. Bet tik un tā tev prātā bija ienācis vēl kaut kas cits. Vismaz bija šāda pārrāvuma sajūta. Varbūt to var saprast tikai sieviete. Un es gribu, lai tu zinātu, ka nevēlos tādas attiecības ilgi turpināt. Pat ja tu man patīc. Esmu daudz alkatīgāka un tiešāka nekā izskatos. Ja es gribu turpmāk ar tevi veidot nopietnas attiecības, tad šis kaut kas nedrīkst būt tur pa vidu. Šis kaut kas, kura īsto nozīmi es nezinu. Vai tu saproti, ko gribu pateikt?

- Tātad tu vairs negribi ar mani satikties?

- Nē, tā nav, - viņa sacīja. - Varu ar tevi šādi satikties un sarunāties. Tas ir ļoti patīkami. Taču pie tevis uz dzīvokli es negribu iet.

- Ar mani gulēt arī ne? Vai tā?

- Domāju, ka nespēju, - Sara skaidri teica.

- Tāpēc, ka man ir kāda dvēseles problēma?

- Jā, tev dvēselē ir kaut kāda problēma. Un varbūt tās saknes stiepjas daudz dziļāk, nekā tu pats domā. Taču tā ir problēma, ko tu noteikti varētu atrisināt, ja vēlētos to izdarīt. Gluži tāpat kā izlabot staciju, kurā atrastas kādas neatbilstības. Jāsavāc tam nepieciešamie dati, jāizstrādā precīzs plāns, jāizveido detalizēts grafiks. Jāsaliek lietas prioritārā secībā.

- Un tāpēc man vēlreiz jāsatiekas ar visiem četriem, jāparunā. Vai to tu vēlies pateikt?

Viņa pamāja.

- Tu neesi naivs, viegli ievainojams jauneklis, tu esi patstāvīgs profesionālis, tev ir jākonfrontējas ar pagātni. Jāskatās ne tikai uz tām lietām, kuras gribi redzēt, bet ari uz tām, ko redzēt negribi. Citādi tu šo smago nastu tā arī nesīsi līdzi turpmākajā dzīvē. Tāpēc pasaki man to četru draugu vārdus. Un es īsumā noskaidrošu, ar ko viņi šobrīd nodarbojas.

- Kādā veidā?

Sara pārsteigta papurināja galvu.

- Tu taču esi pabeidzis tehnisku augstskolu. Vai tu internētu nelieto? Par Google un Facebook neko neesi dzirdējis?

- Darbā, protams, bieži to lietoju. Zinu ari Google un Facebook. Protams. Bet privāti tikpat kā neizmantoju. Mani šāda veida rīki īpaši neinteresē.

- Nu, uztici to man. Man tas labi padodas, - Sara sacīja.

Pēc vakariņām abi aizstaigāja līdz Šibujai. Bija jauks vakars, kaut arī vasara gāja uz beigām, lielo, dzelteno mēnesi tina dūmaka. Gaisā jautās neskaidrs miklums. Vējš plivināja viņas kleitas malu. Cukuru iedams iedomājās par augumu šajās drānās. Iedomājās, kā vēlreiz to apskautu. Tā domājot, sajuta erekciju. Viņš neuztvēra šo iekāri kā problēmu. Viņš bija jauns, veselīgs vīrietis, šī iekāre bija dabiska. Bet varbūt tajā bija kaut kas tāds, uz ko viņa bija norādījusi, tas kaut ko ietvēra un iekļāva. Viņš nespēja par

to spriest. Jo vairāk domāja par robežu starp apzināto un neapzināto, jo grūtāk bija saprast, kas viņš pats tāds ir.

Cukuru, bridi šaubījies, apņēmīgi teica:

- Man kaut kas jāpalabo tajā, ko sacīju iepriekš.

Sara neapstādamās ieinteresēti viņā paskatījās.

- Tas būtu?

- Es sacīju - man agrāk ir bijušas attiecības ar dažām sievietēm. Ne ar vienu ciešākas attiecības neizveidojās, un tas bija dažādu apstākļu dēļ. Ne tikai manas vainas dēļ.

- Labi atceros.

- Man šo apmēram desmit gadu laikā ir bijušas attiecības ar trim četrām sievietēm. Visos gadījumos - salīdzinoši ilgas un nopietnas. Man nebija nodoma izklaidēties. Bet domāju, ka visos gadījumos es biju vainīgs pie tā, ka mums nekas nesanāca. Sievietēm nekādu problēmu nebija.

- Bet kāda bija tava problēma?

- Protams, katrā gadījumā problēmas ievirze bija mazliet citāda, - Cukuru turpināja. - Taču viens bija kopējs -tas, ka es nevienai no šīm sievietēm patiesībā no sirds nepieķēros. Protams, man viņas patika, mēs ļoti labi kopā pavadījām laiku. Palicis daudz labu atmiņu. Bet tā, lai es aizmirstos, tā es nevienu no viņām neiekāroju.

Sara bridi klusēja. Tad teica:

- Un tad sanāk, ka šo desmit gadu laikā tev ir bijušas salīdzinoši ilgas un nopietnas attiecības ar sievietēm, kurām patiesībā nebiji pieķēries.

- Domāju, ka tā.

- Man nešķiet, ka tajā būtu kāda loģika.

- Tev taisnība.

- Vai tas nozīmē, ka negribēji precēties, negribēji, ka tiek ierobežota tava brīvība, vai tāds tev bija noskaņojums?

Cukuru nogrozīja galvu.

- Nē, es nedomāju, ka būtu baidījies no laulības vai no tā, ka manu brīvību ierobežos. Esmu cilvēks, kas drīzāk meklē stabilitāti.

- Bet tik un tā tevī nostrādāja kaut kāda emocionāla kontrole?

- Laikam gan.

- Tāpēc, ka nespēji pilnībā atvērt dvēseli, beigu beigās ar sievieti attiecības neizveidojās.

Cukuru sacīja:

- Laikam baidījos: ja no tiesas kādu iemīlēšu, ja man šis cilvēks kļūs vajadzīgs, tad kādu dienu partnere pēkšņi, bez kāda iepriekšēja brīdinājuma pazudīs, pametot mani vienu.

- Un šī iemesla dēļ tu aizvien - apzināti vai neapzināti -ieturēji distanci starp sevi un partneri. Vai arī izvēlējies tādu sievieti, kura spēja ieturēt nepieciešamo distanci. Lai beigās tevi neievainotu, vai tā?

Cukuru klusēja. Šī klusēšana nozīmēja piekrišanu. Un vienlaikus Cukuru saprata, ka šis nebija vienīgais problēmas aspekts.

- Un tad ir iespējams, ka kaut kas līdzīgs notiek arī attiecībās ar mani?

- Nē, es tā nedomāju. Tu atšķiries no šiem iepriekšējiem gadījumiem. Tā ir patiesība. Es gribu atvērt tev sirdi. Es patiešām tā domāju. Tāpēc par to runāju.

Sara teica:

- Klau, vai tu vēlies atkal ar mani satikties?

- Protams, es vēlos atkal ar tevi satikties.

- Ja tas būs iespējams, es arī gribētu ar tevi vēl satikties, - Sara sacīja. - Es domāju, ka tu esi labs cilvēks, tāds, kas būtībā neizliekas.

- Paldies, - Cukuru teica.

- Tāpēc pasaki man to četru vārdus. Par turpmāko tu izlemsi pats. Ja izlemsi, ka nevēlies ar viņiem satikties, vari nesatikties. Tā tik tiešām ir tava problēma. Turklāt arī man par viņiem četriem radusies tīri privāta interese. Gribu uzzināt kaut ko vairāk par viņiem. Par cilvēkiem, kas tev joprojām ir kā pielīmēti pie muguras.

Cukuru atgriezās dzīvoklī, izņēma no galda atvilktnes vecu piezīmju grāmatu, atvēra adrešu lapu un precīzi pārrakstīja četrotnes vārdus un toreizējo dzīvesvietu adreses klēpjdatora lapā.

Kejs Akamacu Jošio Oumi Judzuki Širane Eri Kurono

Noskatoties ekrānā sarindotajos četros vārdos, šķita, ka dzīvokļa atmosfērai piejaucas pagājušais laiks. Šis pagātnes laiks klusi savijās ar tagadnes laiku. Ieplūda pa durvju spraugu, ielavījās istabā kā dūmi. Dūmi bez smakas un bez krāsas. Bet tad kādā brīdī viņš pēkšņi atgriezās tagadnē, uzsita pa klēpjdatora taustiņu un nosūtīja Sarai e-pastu. Pārliecinājies, ka tas nosūtīts, izslēdza datoru. Tad gaidīja, kad laiks atkal atgriezīsies realitātē.

“Man radusies personiska interese par šiem cilvēkiem. Gribu kaut ko vairāk uzzināt par viņiem. Cilvēkiem, kas tev kā pielīmēti pie muguras.”

Laikam gan Sarai bija taisnība. Cukuru, apgūlies gultā uz sāniem, domāja. Tie četri aizvien vēl pielipināti man pie muguras. Visticamāk - pat stiprāk, nekā Sarai šķiet.

Mister Red Mister Blue Miss White Miss Black

7

Tonakt, kad Haida stāstīja par džeza pianistu Midori-gavu, ko viņa tēvs bija saticis Kjūšjū nomaļā kalnu kūrvietā, notika vairākas dīvainas lietas.

Cukuru Tadzaki pēkšņi pamodās tumsā. No kādas klusas, sausas skaņas. It kā kāds būtu iemetis logā akmentiņu. Varbūt viņš tikai pārklausījās. Skaidri nevarēja saprast. Viņš gribēja paskatīties elektroniskajā pulkstenī pie gultas galvgaļa, bet nespēja pagriezt kaklu. Un ne tikai kaklu, viss ķermenis nekustējās. Bet nebija sajūtas, ka tas būtu paralizēts. Tikai nekādi neizdevās saņemt spēkus, nekas nesanāca. Jo apziņa un miesa nesavienojās.

Istaba grima tumsā. Cukuru nepatika gulēt gaismā, pirms gulētiešanas viņš aizvien cieši aizvilka biezos aizkarus un istabu aptumšoja. Tāpēc no āra gaisma neienāca. Bet tik un tā varēja sajust, ka istabā bez viņa ir vēl kāds. Kāds, saplūdis ar tumsu, vēroja viņa augumu. Kā dzīvnieks, kas maskējas, aizturējis elpu, izdzēsis smaku, mainījis krāsu, saplūdinājis augumu ar tumsu. Bet nezin kāpēc Cukuru saprata, ka tas ir Haida.

Mister Grey

Pelēko krāsu iegūst, sajaucot balto ar melno. Un, mainot piesātinājumu, tajā var viegli iekausēt dažādas pakāpes tumsu.

Haida stāvēja tumšā istabas kaktā, pagriezies pret gultu, vēroja gulošo Cukuru. Gluži kā pantomīmas aktieris, kas iemieso statuju, viņš ilgu laiku nepakustināja ne muskuli. Laikam vienīgā kustība viņā bija tikko samanāma skropstu pamirkšķināšana. Tas bija savāds pretstats. No vienas puses - Haida, kurš stāv pilnīgi nekustīgi, savas gribas vadīts, un, no otras puses - Cukuru, kas pretēji savai gribai pakustēties nespēj. Kaut kas jāsaka, Cukuru nodomāja. Kaut kas jāpasaka, lai sagrautu šo apšaubāmo līdzsvaru. Taču balss neskanēja. Ne lūpas, ne mēle nekustējās. No rīkles plūda tikai sausa elpa bez skaņas.

Ko Haida dara šajā istabā? Kāpēc tur stāv, kāpēc tik uzmanīgi vēro Cukuru?

Sapnis tas nav, Cukuru nodomāja. Viss ir pārāk īsts. Taču Cukuru nespēja izlemt, vai tur stāv īstais Haida. Varbūt īstais Haida savā ķermeni šobrid guļ blakusistabā uz dīvāna, bet šis te ir tikai Haidam līdzīgs, no viņa nodalījies radījums. Tā šķita.

Taču Cukuru to neizjuta kā kaut ko nepiedienīgu, ļaunu. Lai kā ari būtu, Haida viņam neko ļaunu nenodarīs, Cukuru bija par to gandrīz pārliecināts. Vai - varētu teikt - instinktīvi to juta.

Sarkanais ari bija gudrs, un viņa gudrība bija reālistiska, atkarībā no situācijas tajā bija ari kaut kas utilitārs. Salīdzinājumā ar viņu Haidas gudrība bija tirāka, teorētiskāka. Pat pašpietiekama. Kad abi bija kopā, viņš diezgan bieži nesaprata, par ko īsti Haida tobrīd domā. Izskatījās, ka otram galvā kaut kas enerģiski attīstās, bet Cukuru nespēja iedomāties, kas šis kaut kas īsti ir. Tādos brīžos viņš, protams, jutās apjucis, pat pamests viens pats. Taču pat tad tas viņā neizraisīja ne nemieru, ne aizkaitinājumu. Vienkārši otram gan domāšanas apgriezienu ātrums, gan ari darbības sfēras plašums bija citā līmeni nekā viņam. Cukuru, tā nodomājis, necentās iet tādā pašā ātrumā kā Haida.

Laikam gan Haidam smadzenēs bija kaut kas līdzīgs viņa domāšanas ātrumam atbilstošai ātrgaitas sliedei. Pretējā gadījumā, ja viņam vajadzētu visu laiku pārvietoties Cukuru zemā pārnesuma ātrumā, viņa domāšanas sistēma pārkarstu, varbūt sāktu šķist mazliet par šauru. Tāds iespaids radās. Pēc kāda laika Haida šo ātrumu samazināja, tad, it kā nekas nebūtu bijis, jauki smaidīdams, atgriezās pie Cukuru. Samazināja ātrumu un atkal pievienojās Cukuru domāšanas ātrumam.

Nez cik ilgi turpinās šī noslēpumainā vērošana? Cukuru nespēja izšķirt laika garumu vai īsumu. Haida nakts vidū, tumsā pavisam nekustīgs klusēdams vēroja Cukuru. Izskatījās, ka Haida gribētu kaut ko sacīt. Viņam katrā ziņā bija jānodod kāda vēsts. Bet nezin kāda iemesla dēļ viņš nespēja izteikt šo vēsti īstenības vārdos. Un šķita, ka tas šo jauno, gudro draugu neparasti kaitina.

Cukuru, gulēdams gultā, atcerējās tikko dzirdēto stāstu par Midorigavu. Uz nāves sliekšņa - tā vismaz viņš pats apgalvoja - Midorigava, pamatskolas mūzikas klasē spēlēdams klavieres, noliek uz klavierēm maisiņu. Vai tajā kaut kas ir iekšā? Haidas stāsts beidzās, nedodot atminējumu šai miklai. Cukuru nepatika šī maisiņa saturs. Kādam jāpaskaidro viņam, ko tas īsti nozīmē. Kāpēc Midorigava to saudzīgi nolika uz klavierēm?

Taču atbildes nebija. Ilgi klusējis, Haida - vai ari Haidas alter ego - slepus no turienes pazuda. Likās, ka vēl mana viņa seklo elpu, bet pārliecināts Cukuru nebija. Haidas klātbūtnes pazīmes pamazām izbaloja un pagaisa, kā vīraka kociņa dūmiem saplūstot ar gaisu. Cukuru tikai attapās, ka ir viens pats tumšajā istabā. Ķermenis vēl aizvien nekustējās. Kabelis, kas savieno apziņu ar muskuļiem, vēl arvien bija atvienots. Savienojuma skrūve izkritusi.

Ciktāl tā ir īsteniba, Cukuru nodomāja. Sapnis tas nav. Šķitums tas nav. Tātad skaidrs, ka tā ir īstenība. Taču tajā nebija īstenības smaguma.

Mister Grey

Pēc tam Cukuru vēlreiz aizmiga. Un pēkšņi pamodās sapni. Nē, godīgi sakot, to nevarēja saukt par sapni. Tā bija realitāte, kurai piešķirtas visas sapņa īpašības. Savāds realitātes aspekts, ko var radīt tikai īpašā laikā, īpašā vietā atbrīvota iztēles spēja.

Viņas bija gultā kailas kā tikko dzimušas. Un cieši piekļāvušās Cukuru pie abiem sāniem. Baltā un Melnā. Sešpadsmit vai septiņpadsmit gadus vecas. Nez kāpēc viņas pēkšņi kļuvušas sešpadsmit vai septiņpadsmit gadus vecas? Abu krūtis un gurni spiedās viņam klāt. Cukuru spēja skaidri sajust viņu ādas gludumu un miklumu. Turklāt abu pirksti un mēles bez vārdiem kārigi uzbudināja viņa ķermeni. Ari viņš bija kails.

Cukuru nebija ilgojies pēc šādas situācijas, šo ainu nebija vēlējies iztēloties. Tā viņam vienkārši bija dota. Tomēr, par spīti paša gribai, tā pamazām kļuva skaidrāka, izjūtas -aizvien dzīvākas un konkrētākas.

Viņu pirksti bija skaisti un slaidi, smalki. Četras rokas, divdesmit pirkstu gali. Tie skraidelēja pa visu Cukuru ķermeni kā no tumsas dzimušas aklas radības. Tas sadrebināja viņa sirdi tik stipri - neko tādu viņš nekad nebija izjutis. It kā viņš būtu uzzinājis, ka mājā, kurā ilgu laiku dzīvojis, ir maza, slepena istaba. Sirds sitās kā bungas. Dobji. Locekļi aizvien vēl nekustējās. Viņš nespēja ne pirkstu pacelt.

Viņu ķermeņi maigi apņēma Cukuru, apvijās ap to. Melnajai krūtis bija kuplas, Baltajai - mazākas, krūšu galiņi bija kļuvuši cieti kā sīki, apaļi akmentiņi. Abām kaunuma apmatojums ari bija mikls kā lietusmežs. Viņu smagā elpa savijās ar viņa smago elpu. It kā no tālienes nākušas okeāna straumes plūstu tumšajā jūras dzelmē; cilvēkiem nezinot, tās pārklājās.

Pēc garas, uzbudinošas priekšspēles viena no viņām ieņēma viņu sevi. Tā bija Baltā. Viņa uzsēdās Cukuru virsū, saņēma viņa cieto, taisno locekli un veikli ievadīja sevi. Tas iegāja viņā gluži kā tukšumā, bez jebkādas pretestības. Drīz pēc tam nomierinājusies, elpodama rāmāk, viņa sāka lēni grozit ķermeņa augšdaļu, it kā gaisā zīmētu sarežģītus rakstus, izlocīja gurnus. Parastajai Baltajai neiedomājami pārdrošas kustības.

Taču vienalga, vai tā būtu Baltā vai Melnā, tā bija viena un tā pati straume. Pārdomām nebija vietas. Nemanīja ne zīmi, ka viņas domātu apstāties. Priekšspēle bija abu ziņā, bet penetrācijā partnere bija tikai Baltā. Kāpēc Baltā, Cukuru ļoti apjucis atkal un atkal domāja. Kāpēc tieši Baltā? Viņām vajadzētu būt ļoti vienlīdzīgām. Viņām jābūt vienai esibai.

Tālāk viņam nebija iespējas par to domāt. Viņa pamazām kustējās ātrāk, plašāk. Un tad viņš attapās, ka izšļāc spermu Baltajā. No penetrācijas līdz ejakulācijai bija pagājis maz laika. Pārāk maz, Cukuru nodomāja. Nu pārāk maz. Bet varbūt viņam zudusi ari pareizā laika izjūta? Lai kā ari būtu, tam nevarēja pretoties. Tas nogāzās pār viņu kā milzīgs vilnis, pēkšņi, bez brīdinājuma.

Taču patiesībā spermu uzņēma nevis Baltā, bet gan Haida. Cukuru pamanīja, ka sievietes pazudušas un viņu vietā ir Haida. Ejakulācijas bridi viņš veikli pieliecās un, paņēmis Cukuru locekli mutē, lai nesasmērētu palagus, saņēma spermu. Ejakulācija bija spēcīga, spermas bija ļoti daudz. Haida vairākkārt pacietīgi to pieņēma, nopilējušo vēlāk glīti nolaizīja. Izskatījās, ka viņš to pieprot. Vismaz Cukuru tā šķita. Pēc tam Haida klusi piecēlās no gultas un aizgāja uz vannas istabu. Kādu brīdi varēja dzirdēt, kā no krāna tek ūdens. Laikam skaloja muti.

Pēc ejakulācijas Cukuru erekcija nenorimās. Vēl dziva bija Baltās klēpja siltā un miklā sajūta. Gluži tā, it kā viņš būtu pieredzējis īstu dzimumaktu. Sapņa un iedomu, iedomu un realitātes robežas bija grūti saskatāmas.

Cukuru šajā tumsā meklēja vārdus. Tie nebija kādam konkrēti domāti vārdi. Taču, lai aizbērtu šo bezvārda, bez-valodas aizu, jāatrod īstie vārdi. Pirms Haida atgriezies no vannas istabas. Taču viņš tos neatrada. Un pa to laiku viņam domās nemitīgi atkārtojās kāda vienkārša melodija. Pēc tam viņš saprata, ka tā bija Lista “Le Mal du Pays" galvenā tēma. “Svētceļnieka gadi". Premiere Anne. Šveice.

Ainava, kas cilvēka sirdī modina melanholiju.

Un tad viņu ar rupju pārspēku pieveica miegs.

Viņš pamodās astoņos no rīta.

Piecēlies uzreiz pārbaudīja, vai uz veļas nav spermas traipu. Pēc tāda sapņa tiem noteikti vajadzēja būt. Taču nebija. Cukuru neko nesaprata. Viņš taču sapnī - nu, vismaz tajā vietā, kas nav reālā pasaule, - noteikti pabeidza. Ļoti spēcīgi. Ķermenis to vēl tagad atcerējās. Noteikti izšļācās daudz reālās spermas. Taču nekādu pēdu nebija.

Tad viņš atcerējās, ka izdarījis to Haidam mutē.

Viņš pievēra acis, viegli saviebās. Vai tas tiešām noticis īstenībā? Nē, tas nevar būt. Tas viss notika kaut kur tumšajā apziņas iekšienē. Un tomēr - kur tad tā sēkla izšļācās? Vai ari tā pazuda apziņas dzīlēs?

Cukuru, pavisam apjucis, izkāpa no gultas, tāpat pidžamā izgāja virtuvē. Haida jau bija saģērbies, izstiepies divānā, lasīja ļoti biezu grāmatu. Uzmanību koncentrējis uz grāmatu, it kā viņa dvēsele būtu pārcēlusies citā pasaulē. Taču, ieraudzījis Cukuru, uzreiz aizvēra grāmatu un, priecīgi pasmaidījis, devās uz virtuvi gatavot kafiju un omleti. Svaigi maltas kafijas smarža. Smarža, kas nošķir nakti no dienas. Abi, apsēdušies viens otram pretī pie galda, mūzikai klusi skanot, brokastoja. Haida, kā aizvien, ēda viegli grauzdētu maizi ar plānu kārtiņu medus.

Haida pie galda sīki un smalki izstāstīja savu viedokli par izvēlēto kafijas pupiņu garšu un grauzdēšanas kvalitāti, pēc tam iegrima pats savās domās. Laikam atgriezās pie pirmīt lasītās grāmatas satura. Acu zīlites skatījās vienā punktā tukšumā. Tajās nekādu šaubu nebija. Tā viņš skatījās, kad domāja par kādām abstraktām tēzēm. Cukuru tas aizvien atgādināja kalnu strautu, kas samanāms cauri kokiem un krūmājiem.

Haidas noskaņā nemanīja neko neparastu. Nekas nebija citādi kā citas svētdienas. Kaut ari debesis bija drusku mākoņainas, gaisma bija maiga. Sarunājoties viņš skatījās Cukuru tieši acīs. Tajās nebija nekādu mājienu. Laikam gan īstenībā nekas nenotika. Tas bija radies apziņas dzīlēs. Cukuru tā domāja. Un viņš par to vienlaikus kaunējās un jutās ļoti apjucis. Viņš jau agrāk vairākkārt bija pieredzējis tādu seksuālu sapni, kurā reizē parādījās gan Baltā, gan Melnā. Sapnis, ar viņa gribu nekādi nesaistīts, parādījās pēkšņi... Negaidīti, ik pa laikam un noveda viņu līdz eja-kulācijai. Bet tik dzīvs tas bija pirmo reizi. Un turklāt to vēl vairāk sarežģīja Haidas pievienošanās.

Taču Cukuru nolēma likt šo problēmu mierā. Tik un tā, lai cik dziļi par to domātu, nekādu atrisinājumu tai nerast. Viņš iemeta šo jautājumu atvilktnē, uz kuras bija uzraksts “Neatrisinātie”, un nolēma ar tā noskaidrošanu nodarboties citreiz. Viņā šādu atvilktnišu bija vai cik, un tur bija noglabātas daudzas problēmas.

Pēc tam Cukuru un Haida devās uz universitātes peldbaseinu, kur kopā pusstundu peldēja. Svētdienas rītā baseinā cilvēku bija maz, un viņi varēja peldēt sev tīkamā ātrumā, cik tik patika. Cukuru ļoti koncentrējās uz pareizajām muskuļu kustībām. Muguras, gumu, vēdera. Peldot brasā, pārāk daudz domāt nevajadzēja. Kad izveidojās ritms, viņš kustējās neapzināti. Haida vienmēr peldēja pa priekšu, Cukuru sekoja. Un ainava, kad Haidas atgrūdieni sacēla ūdenī mazus, baltus burbulīšus, - tā aizvien Cukuru it kā hipnotizēja.

Kad viņi bija nodušojušies un ģērbtuvē pārģērbušies, no Haidas acīm nozuda pirmītējais skaidrais mirdzums, atgriezās ierastais, rāmais skatiens. Cukuru, kārtīgi izkustinājis ķermeni, ari cik necik apspieda apjukumu sevī. Abi izgāja no sporta zāles un aizstaigāja līdz bibliotēkai. Pa to laiku tikpat kā nesarunājās. Bet tas nebija nekas īpaši neparasts. Pēc tam Haida sacīja, ka gribot ieiet bibliotēkā šo to noskaidrot. Un ari tas nebija nekas neparasts. Haidam patika bibliotēkā “šo to noskaidrot”. Parasti tas nozīmēja: “Es gribētu kādu bridi pabūt vienatnē.”

- Došos mājās mazgāt veļu, - Cukuru sacīja.

Tikuši līdz bibliotēkai, viņi viegli sarokojās un izšķīrās.

Un tad kādu laiku no Haidas vispār nebija ziņu. Viņu nemanīja ne baseinā, ne universitātē. Cukuru tāpat kā pirms iepazīšanās ar Haidu vienatnē klusēdams ieturēja maltītes, devās uz baseinu peldēt, gāja uz lekcijām un rakstīja konspektus, kala no galvas svešvalodu vārdiņus un sintaksi, dzīvoja tādu dzīvi. Klusu un vientuļu. Laiks ap viņu bija pavisam viegls, aizgāja pagātnē, neatstādams tikpat kā nekādas pēdas. Laiku pa laikam viņš uzlika uz atskaņotāja “Svētceļnieka gadus” un klausījās.

Bija pagājusi tikai viena nedēļa bez ziņām, kad Cukuru nodomāja, ka Haida laikam vairs nevēlas ar viņu satikties. Tas nebija nekas neiespējams. Nebrīdinājis, iemeslu nepaskaidrojis, kaut kur aizgājis. Gluži tāpat kā tie četri dzimtajā pilsētā.

Cukuru iedomājās, ka varbūt par viņu jaunākais draugs no viņa attālinājies tonakt redzētā tik dzīvā sapņa dēļ. Haida kaut kādā bridi noģidis viņa apziņā notiekošo, un tas viņam nav paticis. Vai ari sadusmojis.

Nē, tas nevar būt. Nekas no tā nav iznācis ārpus Cukuru apziņas. Tās saturu Haida nu nekādi nevarētu uzzināt. Bet tik un tā, varbūt jaunais draugs ar savu skaidro, aso skatienu samanījis tos pāris kroplos elementus viņa apziņas dziļumos. Tā domājot, viņam bija jānokaunas.

Lai kā ari būtu, kad Haida nozuda, Cukuru atkal saprata, cik draugam viņa dzīvē bijusi liela nozīme, cik daudz spilgtākām krāsām viņš bija piepildījis ikdienas dzīvi. Cukuru ilgojās pēc viņu dažādajām sarunām, pēc Haidas īpašajiem, vieglajiem smiekliem. Pēc viņa mīļākās mūzikas, pēc grāmatām, kuras viņš laiku pa laikam iedeva izlasīt, viņa skaidrojumiem par dažādām šis pasaules parādībām, viņa īpašā humora, precīzajiem citātiem, viņa gatavotajiem ēdieniem, vārītās kafijas. Viņš visur ikdienas dzīvē saskatīja aiz Haidas palikušo tukšumu.

Beigu beigās varbūt tāds ir viņa liktenis - būt vienam. Visi, kas viņam tuvojušies, ar laiku viņu pamet. Visi cilvēki vispirms nāk pie viņa un pēc tam aiziet. Kaut ko Cukuru meklējuši, bet nav atraduši, vai ari viņiem nav paticis atrastais, atmetuši ar roku (varbūt zaudējuši cerības, varbūt sadusmojušies) un devušies prom. Kādu dienu pēkšņi pazūd. Neko nepaskaidrojuši. Neatvadījušies. It kā ar lielu cirvi bez skaņas pārcirstu važas, kas vēl satur delnu, kurā plūst siltas asinis.

Laikam gan viņā pašos pamatos ir kaut kas tāds, kas cilvēkiem sagādā vilšanos. Bezkrāsu Cukuru Tadzaki, viņš skaļi teica. Galu galā man laikam nav pilnīgi nekā, ko citiem dot. Nu, ja reiz es tā saku, tad laikam taču man ari nav nekā, ko es varētu dot sev.

Taču desmitās dienas rītā pēc šķiršanās pie bibliotēkas Haida parādījās universitātes peldbaseinā, it kā nekas nebūtu bijis. Kad Cukuru jau kuro reizi apgriezās, atgrūžoties ar labo roku, kas pieskārās baseina sienai, kāds viegli uzsita viņam pa roku ar pirkstiem. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja tur pietupušos Haidu peldbiksēs. Viņš bija pacēlis melnās brilles, un ap muti jautās vienmēr tik patīkamais smaids. Kaut ari abi sen nebija tikušies, viņi neko nerunāja un pēc tam, kā parasti, peldēja vienā celiņā garās distances. Viņu vienīgā saziņa ūdeni bija maigās muskuļu kustības, mierīgais, regulārais ritms.

- Biju uz kādu laiku atgriezies Akitā, - Haida, kad bija izkāpis no baseina un nodušojies, slaucīdams matus dvielī, sacīja. - Bija jāatgriežas steidzami, neatliekama situācija mājās.

Cukuru kaut ko neskaidri atbildēja, pamāja. Semestra vidū desmit dienas neapmeklēt universitāti - Haidam netipiski. Viņš, tieši tāpat kā Cukuru, centās lekcijas nekavēt. Acīmredzot bija noticis kaut kas svarīgs. Bet Haida neko vairāk par atgriešanās iemeslu nestāstīja, un ari Cukuru īpaši nevaicāja. Taču, tā kā jaunākais draugs bija atgriezies,

Cukuru izdevās atbrīvoties no tā smagā gaisa kamola, kas bija ieķēries kaut kur krūtīs. Šķita, it kā viņam noņemtu smagumu no krūtīm. Viņš nebija pazudis tāpēc, ka būtu pametis Cukuru.

Pēc tam Haida tāpat kā agrāk turpināja attiecības ar Cukuru. Abi nepiespiesti sarunājās par ikdienišķām lietām, kopā ēda. Sēdēdami uz dīvāna, klausījās kompaktdiskus, kurus Haida atnesa no bibliotēkas, runāja par šo mūziku, apsprieda izlasītās grāmatas. Vai vienkārši uzturējās vienā istabā, tuvības klusumā. Nedēļas nogalēs Haida mēdza ierasties pie Cukuru mājās, tad viņi runājās līdz vēlai naktij, un viņš turpat palika pa nakti. Iekārtojās gulēt dīvānā. Viņš (vai arī viņa alter ego) vairs nakts vidū nenāca guļamistabā un no tumsas nevēroja Cukuru (ja vien tas patiešām bija noticis). Cukuru ari pēc tam redzēja sapņus, kuros parādījās gan Baltā, gan Melnā, taču Haida gan vairs ne.

Un tomēr laiku pa laikam Cukuru iedomājās, ka tonakt Haida ar savām skaidrajām acīm saskatījis to, ko slēpa viņa apziņa. Viņš juta šīs izpētes sekas sevī. Tās bija palikušas kā sāpes, kas sajūtamas pēc apdedzināšanās. Tobrīd Haida sapratis Cukuru iedomas un iekāres, tās pa vienai vien uzšķērdis un izpētījis. Un tomēr turpināja attiecības ar draugu. Tikai, kad bija sapratis šos aspektus, sajuties bažīgs, un, lai sakārtotu domas un nomierinātos, viņam vajadzēja uz kādām dienām attālināties. Tāpēc uz šim desmit dienām bija pārtraucis attiecības ar Cukuru.

Protams, tas bija tikai pieņēmums. Nepamatots, neloģisks minējums. Varbūt šķitums. Taču šis domas neatkāpās un darīja Cukuru nemierigu. Kad iedomājās, ka Haida izpētījis viņa apziņas visus kaktiņus, jutās tā, it kā būtu kļuvis par mošķi, kas dzīvo zem akmens.

Un tomēr Cukuru šis jaunais draugs bija vajadzīgs. Varbūt vairāk par visu pasaulē.

8

Pēdējo reizi Haida pameta Cukuru nākamā gada februāra beigās, viņi tad bija pazīstami astoņus mēnešus. Taču šoreiz vairs neatgriezās.

Kad beidzās gada noslēguma eksāmeni un sekmes bija paziņotas, Haida devās uz Akitu. Taču solījās diezgan drīz atgriezties. Akitā ziema esot nepanesami auksta, ar divām mājās pavadītām nedēļām viņam pilnīgi pietikšot un apnikšot. Tokijā esot daudz patīkamāk, tā viņš sacīja. Taču jāpalīdz nošķūrēt mājai sniegs no jumta, tāpēc uz kādu bridi jāatgriežas. Bet pagāja divas nedēļas, pagāja trīs nedēļas, tomēr jaunākais draugs Tokijā neatgriezās. Ari nesazinājās.

Sākumā Cukuru nepievērsa tam uzmanību. Laikam gan atpūta mājās izrādījusies labāka, nekā viņš bija domājis. Vai arī sasnidzis vairāk sniega nekā parastās ziemās. Ari Cukuru marta vidū uz trim dienām atgriezās Nagojā. Kaut arī negribēja atgriezties, tomēr arī pavisam nebraukt nevarēja. Saprotams, Nagojā palīdzību sniega šķūrēšanā nevajadzēja, bet mamma bez mitas zvanīja uz Tokiju. Universitātē taču brīvdienas, vai tad viņš nemaz uz mājām neatbraukšot. “Ari pa brīvdienām nevar pilnīgi neko nedarīt, ir svarīgs mājasdarbs,” Cukuru sameloja. Tomēr, neraugoties uz to, mamma stingri piekodināja, ka uz divām trim dienām noteikti jāatbrauc. Arī vecākā māsa piezvanīja un pateica, gan ka mamma jūtoties vientuļa, gan ka derētu vismaz uz īsu laiciņu atbraukt. Sapratu, tā izdarīšu, Cukuru atbildēja.

Atgriezies Nagojā, viņš visu šo laiku ārpus mājas tikpat kā nekur negāja, tikai vakaros kopā ar suni aizstaigāja līdz tuvējam parkam. Baidījās ielās nejauši saskrieties ar bijušajiem četriem draugiem. It īpaši, kopš bija sākuši rādīties seksuāli sapņi par saiešanos ar Balto un Melno, viņam nepietiktu drosmes satikties ar reālajām meitenēm. Tas bija tāpat, it kā viņš iedomātos viņas izvarojam. Pat ja šie sapņi bija ar viņa gribu nesaistīti un pat saprotot, ka viņas nekādi nevarētu zināt, kādi sapņi viņam rādās. Bet varbūt sievietes, tikai uzmetot vienu skatienu, redzētu viņam cauri - to, kas notiek viņa sapņos. Un nosodītu viņa neķītros, savtīgos sapņus.

Viņš, cik vien spēdams, centās kontrolēt pašapmierināšanos. Ne tāpēc, ka to uztvertu kā grēku. Viņš jutās vainīgs par to, ka, tajā laikā neiztēlojoties Balto un Melno, nekas nesanāca. Pat ja mēģināja domāt par kaut ko citu, viņas noteikti kaut kā tur iezagās. Taču ierobežotās pašapmierināšanās vietā viņš sāka biežāk sapņot. Un šajos sapņos gandrīz bez izņēmuma vienmēr parādījās Baltā un Melnā. Galu galā tas bija viens un tas pats. Bet vismaz šie tēli nebija viņa gribas radīti. Protams, tas nebija nekas cits kā atrunāšanās, tomēr viņu mazliet nomierināja.

Sapņu saturs bija apmēram viens un tas pats. Katru reizi apstākļi, darbības detaļas mazliet atšķīrās, bet tas, ka abas kailas bija viņam līdzās, ka ar pirkstiem un mēli glāstīja visu viņa ķermeni, uzbudināja locekli un nonāca līdz dzimumaktam, tas nemainījās. Un arī tas, ka beigu beigās Cukuru spermu izšļāca Baltajā. Pat tad, ja kaislīgi mīlējās ar Melno, kad tuvojās pēdējais posms, viņš pēkšņi pamanīja, ka partneres nomainījušās. Un pabeidza Baltajā. Šādi noteikta veida sapņi viņam sāka rādīties pēc tam, kad vasaras brīvdienās pēc otrā kursa grupa viņu atstūma un iespēja satikties ar meitenēm zuda. Viņš neatcerējās, ka pirms tam kaut kas tāds būtu bijis. Kāpēc tā notika, to, saprotams, arī pats Cukuru nezināja. Ari tas bija dziļi nobāzts viņa apziņas skapīša atvilktnē ar uzrakstu “Neatrisinātie”.

Cukuru atgriezās Tokijā ar neskaidru nomāktības sajūtu krūtīs. Taču no Haidas joprojām nekādu ziņu nebija. Viņu nemanīja ne baseinā, ne bibliotēkā. Cukuru vairākkārt zvanīja uz kopmītni, bet viņam atbildēja, ka Haidas tur neesot. Viņš attapās, ka nezina ne Haidas Akitas mājas adresi, ne telefona numuru. Tā pagāja pavasara brīvdienas, sākās jaunais mācību gads. Viņš kļuva par ceturtā kursa studentu. Sakuras uzziedēja, tad nobira. Un aizvien vēl no jaunākā drauga nekādu ziņu nebija.

Cukuru aizstaigāja uz studentu kopmītni, kur Haida dzīvoja. Pārzinis viņam pateica, ka, iepriekšējam semestrim beidzoties, Haida esot no kopmītnes aizgājis un visas savas mantas izvācis. To izdzirdējis, Cukuru zaudēja valodu. Ne izvākšanās iemeslu, ne to, uz kurieni Haida pārvācies, pārzinis nezināja. Vai arī apgalvoja, ka neko nezina.

Aizgājis uz universitātes kanceleju, Cukuru studentu reģistrā noskaidroja, ka Haida paņēmis akadēmisko gadu. Tā iemesls esot personiska informācija, ko nedrīkstot atklāt. Haida mācību gada beigās pēc eksāmeniem bija iesniedzis apzīmogotus dokumentus par akadēmisko gadu un par izvākšanos no kopmītnes. Un tolaik viņš tā, it kā nekas nebūtu bijis, vēl satikās ar Cukuru. Kopā peldēja baseinā, nedēļas nogalēs nāca pie viņa uz dzīvokli un tur nakšņoja, viņi sarunājās līdz vēlai naktij. Un tomēr Haida slēpa no Cukuru šo lietu ar universitāti. It kā nekas nebūtu bijis, priecīgi paziņoja: “Es tikai uz divām nedēļām atgriezīšos Akitā.” Un pēc tam pagaisa.

Iespējams, es Haidu vairs nesatikšu. Cukuru iedomājās. Viņam gan ir stipra griba, tā arī pazuda, neko nepateicis. Tas nebija nekas pēkšņs. Acīmredzot viņam bija kāds skaidrs iemesls tā darīt. Lai kāds arī būtu šis iemesls, Haida diez vai šeit vairs atgriezīsies. Cukuru nojauta bija pareiza. Vismaz tajā laikā, kamēr Cukuru studēja, Haida universitātē mācības neatsāka. Un nekādas ziņas ari no viņa nepienāca.

Cik tas ir savādi, Cukuru tolaik nodomāja. Haida atkārto sava tēva likteni.

Tieši tāpat apmēram divdesmit gadu vecumā pamet universitāti, slēpj savu atrašanās vietu. Pilnīgi seko tēva pēdās. Un vai ari tas notikums no tēva dzīves nebija Haidas paša izdomāts? Vai viņš, aizņēmies tēva veidolu, gribēja pastāstīt kaut ko par sevi pašu?

Taču šoreiz Haidas pagaišana neradīja Cukuru tādu apjukumu kā iepriekšējā reizē. Nebija smago pārdomu par to, ka viņš būtu pamests un atstāts. Pat otrādi, līdz ar Haidas pazušanu viņš spēja ļauties zināmam mieram. Savādi neitrālam mieram. It kā Haida būtu pārņēmis daļu viņa grēku un netīrības un aiznesis to visu kaut kur tālu prom.

Protams, Cukuru skuma, ka Haida pazudis. Viņam bija žēl, ka tas tā beidzies. Haida bija viens no nedaudzajiem nozīmīgajiem draugiem. Bet var jau būt, ka beigu beigās tas bija nenovēršami. No Haidas viņam palika mazas kafijas dzirnaviņas, puspaka kafijas pupiņu un Lazara Bermana spēlētie “Svētceļnieka gadi” (trīs plašu komplekts), un tad vēl atmiņas par savādi dziļo skatienu.

Tā gada maijā, kad kopš Haidas aiziešanas no studentu pilsētiņas bija pagājis mēnesis, Cukuru pirmo reizi bija seksuālas attiecības ar īstu sievieti. Viņam tolaik bija divdesmit viens gads. Divdesmit viens ar pusi. Mācību gada sākumā viņš bija sācis piestrādāt projektēšanas uzņēmumā par rasētāju, lai uzkrātu pieredzi. Ar partneri iepazinās tur, viņa bija četrus gadus vecāka neprecējusies sieviete. Šajā uzņēmumā nodarbojās ar biroja lietām. Neliela auguma, gariem matiem, palielām ausīm, skaistām kājām. Kompaktu ķermeni, labām proporcijām. Drīzāk mīlīgiem, ne skaistiem sejas vaibstiem. Smejoties par jokiem, atklāja skaistus, baltus zobus. Jau no paša sākuma, kad Cukuru sāka strādāt birojā, izturējās pret viņu ļoti laipni. Viņš arī juta personisku patiku. Viņš bija audzis kopā ar divām vecākajām māsām un vecāku sieviešu sabiedrībā jutās nepiespiesti. Viņa bija tieši tikpat veca, cik jaunākā no viņa vecākajām māsām.

Cukuru, pamanījis tādu izdevību, uzaicināja viņu kopā paēst, pēc tam - pie sevis, tad apņēmīgi aicināja gultā. Viņa nevienu no šiem uzaicinājumiem nenoraidīja. Nevilcinājās nemaz. Cukuru šī bija pirmā pieredze, bet tik un tā viss noritēja gludi. No sākuma līdz beigām - bez apjukuma un bez kautrēšanās. Tāpēc partnere nodomāja, ka Cukuru ir daudz lielāka seksuālā pieredze nekā parasti vīriešiem viņa gados. Kaut ari viņš bija mīlējies tikai ar sapņu sievietēm.

Cukuru viņa, protams, patika. Viņa bija apburoša sieviete, gudra. Lai gan salīdzinājumā ar Haidu nebija tik intelektuāli rosinoša, tomēr ar gaišu, nesamākslotu raksturu, ļoti zinātkāra, ar viņu bija patīkami sarunāties. Ari seksuāli aktīva. Attiecībās ar viņu Cukuru daudz ko iemācījās par sievietes ķermeni.

Ēdienu gatavošana viņai īpaši nepadevās, taču viņai patika uzkopt, un viņa uzlaboja Cukuru mājokli. Pielika skaistus un tīrus aizkarus, nomainīja palagus, spilvenu pārvalkus un vannas istabas paklājiņu. Cukuru dzīvē pēc Haidas pazušanas viņa ienesa krāsas un enerģiju. Taču tas nebija iemesls, kāpēc Cukuru aktīvi veidoja intīmas attiecības ar šo gados vecāko sievieti, - tā nebija ne iekāre, ne patika pret viņu, ne arī vēlēšanās kliedēt ikdienas vientulību. Viņš gribēja sev pierādīt, ka nav homoseksuāls, ka spēj izšļākt spermu sievietē ne tikai sapņos. Un tas bija - laikam gan arī Cukuru pats negribētu to noliegt - viņa vissvarīgākais mērķis.

Un šo mērķi viņš sasniedza.

Nedēļas nogalēs viņa ieradās pie Cukuru un palika tur. Gluži tāpat kā vēl nesen Haida. Abi pavadīja laiku gultā. Reizēm mīlējās līdz pat ausmai. Mīlējoties viņš centās nedomāt ne par ko citu kā tikai par viņu un viņas augumu. Sakopojot visu apziņu uz to, izslēdzot iztēli, visu tur neesošo -Baltās un Melnās kailos ķermeņus, Haidas lūpas - nobīdīja pēc iespējas tālāk prom. Viņa dzēra hormonālās tabletes, tāpēc varēja viņā izšļākt sēklu pēc sirds patikas. Partnere izskatījās priecīga un apmierināta. Sasniedzot orgasmu, viņa savādi iekliedzās. Vai bija labi, vai tā ir labi, viņa pati vaicāja Cukuru. Pateicoties tam, erotiskie sapņi vairs nerādījās.

Šīs attiecības turpinājās astoņus mēnešus, pēc tam viņi, abi par to vienojušies, izšķīrās. Cukuru tuvojās izlaidums universitātē. Tajā laikā bija izlemts, ka viņš strādās dzelzceļa kompānijā, un viņš pārtrauca piestrādāt projektēšanas birojā. Savukārt viņai, kaut ari bija attiecības ar Cukuru, dzimtajā pilsētā Ņiigatā bija mīļotais - bērnības rotaļbiedrs (to viņa pavēstīja jau pašā sākumā), un aprīlī bija gaidāmas kāzas. Viņa gāja prom no darba birojā, lai pārceltos pie saderinātā uz Sandzjo pilsētu. Un tāpēc es vairs nevarēšu ar tevi satikties, tā viņa kādu dienu gultā pateica Cukuru.

- Tu esi ļoti labs cilvēks, - viņa, uzlikusi roku viņam uz krūtīm, teica. - Es domāju: varbūt tu man esi īsti piemērots partneris.

- Žēl gan, ka es vairs ar tevi nesatikšos. Bet varbūt man tevi jāapsveic, - Cukuru sacīja.

- Paldies, - viņa atteica. Un tad, it kā lapas malā pievienotu zemsvītras piezīmi sīkā rokrakstā, piebilda: - Varbūt atkal būs kāda izdevība ar tevi satikties.

- Tas būtu labi, - Cukuru teica. Taču viņš nespēja saprast šīs zemsvītras piezīmes konkrēto nozīmi. Kad partneris būs saderinātais, viņa taču iekliegsies tāpat, viņš tikai pēkšņi iedomājās. Un pēc tam viņi vēlreiz mīlējās.

Viņam patiešām bija žēl, ka vairs nevar reizi nedēļā ar viņu satikties. Viņam vajadzēja noteiktu seksa partneri, lai nepieļautu erotisko sapņu atgriešanos, lai varētu dzīvot tajā laikā, ko sauc par tagadni. Bet varbūt šī viņas laulība Cukuru nāca par labu. Jo pret šo partneri viņš nespēja just neko citu kā vien maigu patiku un veselīgu iekāri. Un tajā laikā Cukuru bija uz robežas, lai pakāptos jaunā dzīves posmā.

9

kad Sara Kimoto piezvanīja uz mobilo telefonu, Cukuru īsināja laiku, šķirojot papīru grēdas uz rakstāmgalda, metot ārā vairs nevajadzīgo, kārtojot atvilktnēs sakrājušos rakstāmpiederumus. Bija ceturtdiena, kopš pēdējās tikšanās ar Saru bija pagājušas piecas dienas.

- Vai tu tagad vari runāt?

- Varu, - Cukuru atbildēja. - Šodien gadījusies reti mierīga diena.

- Ļoti labi, - viņa sacīja. - Es gribētu šodien ar tevi satikties, uz īsu brīdi. Man septiņos jāiet vakariņās, bet tieši pirms tam man ir brīvs laiks. Būtu labi, ja tu varētu atbraukt līdz Gindzai.

Cukuru paskatījās pulksteni.

- Domāju, ka varu būt Gindzā ap pussešiem. Vai pateiksi, kur man jābūt?

Viņa nosauca kādu kafejnīcu Jončomes krustojuma tuvumā. Cukuru zināja, kur šī kafejnīca atrodas.

Pirms pieciem beidzis darbu, viņš devās prom no kompānijas, no Šindzjuku stacijas brauca ar Marunoiči linijas metro līdz Gindzai. Bija jauki sagadījies, ka viņš bija apsējis Saras dāvināto kaklasaiti.

Sara bija ieradusies kafejnīcā pirmā, dzēra kafiju un gaidīja viņu. Ieraudzījusi Cukuru apsieto kaklasaiti, priecīgi iesmējās. Smejoties pie lūpu kaktiņiem savilkās divas sīkas, apburošas grumbiņas. Pienāca oficiante, viņš arī pasūtīja kafiju. Kafejnīca bija pilna ar cilvēkiem, kas norunājuši satikties pa ceļam no darba.

- Piedod, ka liku tev tik tālu braukt, - Sara sacīja.

- Reizēm neskādē atbraukt uz Gindzu, - Cukuru atteica. - Starp citu, nebūtu slikti te kaut kur aiziet kopā vakariņās.

Sara saknieba lūpas un nopūtās.

- Būtu jau labi, ja varētu, bet šovakar man jāiet biznesa vakariņās. Kāds ietekmīgs cilvēks no Francijas ielūgts uz restorānu, viņš jāpacienā ar japāņu ēdieniem un jāizklaidē. Noskaņojums saspringts, pat ēdienus nespēšu izgaršot. Nekāda prieka man no tā nav.

Viņa tiešām bija saģērbusies daudz uzkrītošāk nekā parasti. Laba piegriezuma kafijbrūns kostīms, piespraudē pie atloka žilbinoši mirdzēja neliels briljantiņš. Svārki īsi, smalkas, rakstainas zeķes kostīmam pieskaņotā krāsā.

Sara atvēra klēpī nolikto sarkanbrūno lakoto rokassomu un izņēma no tās lielu, baltu aploksni. Tajā bija saliktas vairākas izdrukas. Tad - klikt - aiztaisīja rokassomas slēdzi. Patīkama skaņa, kas apkārtējiem liek neviļus pagriezties.

- Es noskaidroju tavu četru draugu pašreizējo situāciju un dzīvesvietu. Kā biju solījusi.

Cukuru tas pārsteidza.

- Tiešām, pat nedēļa vēl nav pagājusi.

- Ātri strādāju. Man pietiek uzķert būtību, tad tik daudz pūļu tas nemaz neprasa.

- Es gan neko tādu nespētu.

- Katram cilvēkam ir sava stiprā puse. Es, piemēram, nevarētu celt stacijas.

- Rasēt noteikti nevarētu.

Viņa iesmējās.

- Pat ja dzīvotu divsimt gadus, neko tādu es nespētu.

- Tātad tu noskaidroji visu četru dzīvesvietu? - Cukuru vaicāja.

- Kaut kādā ziņā, - viņa atbildēja.

- Kaut kādā ziņā noskaidroji, - Cukuru atkārtoja. Tas skanēja savādi. - Ko tas īsti nozīmē?

Viņa iedzēra malku kafijas, nolika tasīti atpakaļ uz apakštasītes. Tad, it kā ieturot pauzi, nopētīja nagu laku. Nagi bija skaisti nolakoti tādā pašā sarkanbrūnā tonī (tikai mazliet gaišākā) kā rokassoma. Esmu gatavs derēt uz mēnešalgu, ka tā nav nejaušība, Cukuru nodomāja.

- Ļauj man stāstīt visu pēc kārtas. Citādi nekas prātīgs nesanāks, - Sara sacīja.

Cukuru pamāja.

- Protams. Stāsti tā, kā tev vieglāk.

Sara īsi izskaidroja izpētes paņēmienus. Vispirms jau praktiskais darbs ar internētu. Facebook, Google, Twitter, iespēju robežās izmantojot šo vietņu meklēšanas rīkus, izdevies uziet visu četru pēdas. Zilā un Sarkanā pašreizējā situācija vispārējos vilcienos esot skaidra. Nav bijis grūti savākt ziņas par viņiem. Viņi abi informāciju par sevi labprāt atklājot pasaulei - liela tās daļa esot saistīta ar biznesu, ar kuru viņi nodarbojas.

- Ja tā padomā, cik savāds stāsts, - Sara teica. - Vai tev tā nešķiet? Mēs būtībā dzīvojam vienaldzības laikmetā, bet ap mums ir tik daudz informācijas par cilvēkiem. Ja vēlamies, varam itin viegli informāciju iegūt. Tomēr patiesībā par cilvēkiem gandrīz neko nezinām.

- Filozofiskas pārdomas ļoti piestāv tavam šodienas elegantajam stilam, - Cukuru sacīja.

- Paldies, - Sara atsmēja.

Savukārt atrast ziņas par Melno nemaz tik viegli nav bijis. Atšķirībā no Sarkanā un Zilā viņa nenodarbojas ar tādu biznesu, kas prasītu atklāt pasaulei informāciju par sevi. Tomēr kā nebūt izdevies sadzīt viņai pēdas Aiči prefektūras Mākslas augstskolas Lietišķās mākslas nodaļas mājaslapā.

Aiči prefektūras Mākslas augstskolas Lietišķās mākslas nodaļa? Viņai taču vajadzēja stāties kādas privātas meiteņu universitātes Nagojā Angļu filoloģijas nodaļā. Bet Cukuru neko par to neteica. Tikai fiksēja šo jautājumu domās.

- Bet tik un tā - par viņu informācijas bija maz, - Sara stāstīja. - Tāpēc piezvanīju uz Melnās ģimenes mājām. Sameloju - teicu, ka esmu vidusskolas laika klasesbiedrene un gribu rīkot klases salidojumu. Palūdzu, ja iespējams, lai iedod man viņas pašreizējo adresi. Mamma bija ļoti laipna, daudz ko man pastāstīja.

- Tu noteikti prati viņu labi iztaujāt, - Cukuru sacīja.

- Var jau būt, ka tā, - Sara atturīgi noteica.

Pienāca oficiante, piedāvāja Sarai vēl kafiju, bet viņa, roku

pacēlusi, atteicās. Kad oficiante bija prom, Sara turpināja:

- Iegūt ziņas par Balto bija sarežģīti, bet vienlaikus viegli. Nekādu privātu informāciju neuzgāju, taču ziņas par viņu sniedza kāds vecs avīžraksts.

- Avīžraksts? - Cukuru brīnījās.

Sara iekoda lūpā.

- Stāsts ir ļoti delikāts. Tāpēc, kā jau pirmit teicu, stāstīšu visu pēc kārtas.

- Piedod, - Cukuru atvainojās.

- Vispirms gribēju noskaidrot, vai esi izlēmis. Starp faktiem, kurus tūlīt tev izstāstīšu, ir ari ne pārāk patīkami, ir ari tādi, kurus tu varbūt negribētu uzzināt.

Cukuru pamāja.

- Lai kas un cik neprognozējams tas būtu, es ar visiem četriem satikšos. Esmu izlēmis.

Sara bridi skatijās uz Cukuru. Tad sacija:

- Melnā, proti, Eri Kurono, šobrid dzīvo Somijā. Uz Japānu tikpat kā nebrauc.

- Somijā?

- Viņa kopā ar viru - somu un divām mazām meitiņām dzīvo Helsinkos. Tāpēc, ja vēlēsies ar viņu satikties, nāksies doties uz turieni.

Cukuru iztēlojās aptuvenu Eiropas karti. Tad teica:

-Ja tā padomā, es līdz šim vispār neesmu ceļojis. Man ir sakrājušās apmaksāta atvaļinājuma dienas. Varbūt nemaz nebūtu slikti papētīt Ziemeļeiropas dzelzceļu situāciju.

Sara pasmaidīja.

- Uzrakstīju Helsinku dzīvokļa adresi un telefona numuru. Kāpēc viņa apprecējusies ar somu, kāpēc dzīvo Helsinkos - tos apstākļus labāk noskaidro pats vai pajautā viņai.

- Paldies. Ja adrese un telefona numurs ir, ar to pietiks.

- Ja patiešām nolemsi doties uz Helsinkiem, es varēšu tev palīdzēt noorganizēt braucienu.

- Jo tu esi profesionāle.

- Turklāt vēl ļoti spējīga un prasmīga.

- Protams, - Cukuru piekrita.

Sara izņēma no aploksnes nākamo izdruku.

- Par Zilo: Jošio Oumi šobrid strādā Nagojas Lexus pārstāvniecībā par pārdevēju. Ļoti spējīgs, vairākas reizes apbalvots par vislabākajiem pārdošanas rezultātiem. Kaut gan vēl jauns, ir pārdošanas nodaļas vadītājs.

- Lexus, - Cukuru pie sevis atkārtoja šo vārdu. Mēģināja iztēloties Zilo, ģērbušos lietišķā uzvalkā, gaišā salonā skaidrojam klientiem augstākās klases sedanu īstās ādas pieskāriena sajūtu, lakas biezumu. Taču nemaz nebija tik viegli to iedomāties. Viņš atminējās Zilo, ģērbušos regbija sporta tērpā, sasvīdušu, dzeram tieši no kannas grauzdētu miežu tēju un mierigi ēdam par diviem.

- Negaidīti?

- Šķiet mazliet savādi, - Cukuru teica. - Bet, ja tā padomā, varbūt Zilā raksturs ir piemērots šādam darbam -pārdošanai. Savā būtibā viņš ir ārkārtīgi godīgs, varbūt nav īpaši daiļrunīgs, bet ir no tiem, kuriem cilvēki gluži dabiski uzticas. Nav spējīgs uz viltībām; ja paskatās ilgtermiņā, varbūt tas viņam padodas.

- Turklāt, cik esmu dzirdējusi, Lexus ir izcila, droša mašīna.

- Bet, ja viņš ir tik izcils pārdevējs, vai nesanāks tā, ka tad, kad satiksimies, viņš man notirgos Lexus?

Sara iesmējās.

- Var gadīties.

Cukuru pēkšņi iedomājās, ka viņa paša tēvs brauca tikai ar lielu Mercedes-Benz. Tēvs regulāri ik pēc trim gadiem to nomainīja ar tādas pašas klases automašīnu. Pat ja viņš pats neko neuzsāka, pēc trim gadiem ieradās dīleris un nomainīja šo mašīnu ar jaunāku modeli ar visjaunāko aprīkojumu. Mašīnai nebija ne skrambiņas, tā mirdzēja spoži jo spoži. Tēvs pats mašīnu nevadīja. Viņam vienmēr bija šoferis. Logu stikli bija ietonēti viegli pelēki, lai nevarētu ieskatīties iekšā. Riteņi spīdēja tā, it kā būtu tikko izkalti. Durvis aizveroties noskanēja droši, kā seifam aizkrītot ciet, un mašīnas iekšienē tik tiešām bija kā slepenā istabā. Apsēžoties aizmugurējā sēdeklī, juties attālināts no juceklīgās pasaules. Cukuru jau kopš bērnības nepatika braukt tajā mašīnā. Tur bija pārāk klusi. Viņam nemainīgi patika dzīvās, cilvēku pārpildītās stacijas un vilcieni.

- Pabeidzis augstskolu, visu laiku strādāja Toyota pārstāvniecībā, ari tur viņam bija izcili pārdošanas rezultāti, bet 2005. gadā, kad Japānā sāka veidot Lexus zīmolu, viņu izvēlējās un pārcēla darbā tur. Paliec sveika, Corolla, sveicināts, Lexus! - Sara stāstīja. Pēc tam vēlreiz nopētīja kreisās rokas nagu laku. - Tā, lūk. Ar Zilo satikties nemaz nebūs tik grūti. Jādodas uz Lexus salonu, un Zilais būs tur.

- Tik tiešām, - Cukuru noteica.

Sara paņēma nākamo lapu.

- Savukārt Sarkanā jeb Keja Akamacu dzīvē gan notikušas lielas pārmaiņas. Viņš ar izcilām sekmēm pabeidza Nagojas Universitātes Ekonomikas fakultāti, veiksmīgi sāka strādāt vienā no lielākajām bankām. Tā sauktā megabankā. Bet tad nezin kādu iemeslu dēļ pēc trim gadiem no turienes aizgāja, sāka strādāt vidusmēra finanšu kompānijā. Nagojā dibināts uzņēmums, ātrie kredīti, par to visādi baumo. Negaidīta statusa maiņa, bet arī no turienes viņš pēc diviem gadiem devās prom, un, kaut kur dabūjis kapitālu, uzsāka pašattīstības un biznesa izpētes un apmācības semināru biznesu. Nosaucis to par "Creative Business Seminars” - radošā biznesa semināriem. Un tie šobrid ir ārkārtīgi populāri, viņš iekārtojis biroju augstceltnē Nagojas centrā, algo diezgan daudz darbinieku. Ja vēlies vairāk uzzināt par biznesa saturu, to itin viegli var atrast internētā. Uzņēmuma nosaukums ir BEYOND. Tāds New Age stils.

- Creative Business?

- Nosaukums ir jauns, bet būtībā neko daudz neatšķiras no pašattīstības semināriem, - Sara sacīja. - Ir vajadzīgs viegli realizējams smadzeņu skalošanas kurss biznesa kareivjiem. Svēto rakstu vietā dod rokasgrāmatu, atklāsmes un paradīzes vietā sola panākumus karjerā un iespaidīgus gada ienākumus. Taču tajā nav nekādu transcendentālu elementu kā baznīcā, viss ir konkrēti, izteikts loģiski un skaitliskās vērtībās. Ļoti tīri, viegli saprotami. Protams, ne mazums cilvēku tas pozitīvi iedvesmo. Taču pašos pamatos tas neatšķiras no veiksmīgas kādas domāšanas sistēmas hipnotizēšanas. Nu, bet sabiedrībā tas kļūst aizvien populārāk, un šķiet, ka pietiekami daudz vietējo uzņēmumu noslēguši ar viņu līgumu. Uzņēmuma mājaslapā redzams plašs un oriģināls piedāvājums - boot camp stila grupu apmācības kompāniju jaunajiem darbiniekiem, apmācības semināri vidējā līmeņa darbiniekiem vasaras kūrortu augstākās klases viesnīcās, izsmalcināti power lunch augstākajam līmenim. Nu, vismaz piedāvājumu paketes izskatās ļoti skaisti, viņi izvērš uzmanību piesaistošu programmu. It īpaši jaunajiem uzņēmumu darbiniekiem - kursi par etiķeti, sociālajam veselajam saprātam atbilstoši, iemāca kārtīgi lietot pareizās pieklājības formas. Es personiski no tā atteiktos, bet varbūt biznesā tas ir ļoti vērtīgi. Apmēram tāda stila bizness, vai saprati?

- Apmēram sapratu, - Cukuru atbildēja. - Bet, lai izveidotu tādu biznesu, vajag diezgan nopietnu kapitālu. Kur Sarkanais to dabūjis? Tēvs, universitātes profesors, ir diezgan stingrs vīrs. Cik man zināms, tad nedomāju, ka ekonomiski viņiem klātos tik labi, un pirmām kārtām jau viņš arī tādā riskantā biznesā līdzekļus neieguldītu.

- Tā ir mīkla, - Sara sacīja. - Bet kāds šis Sarkanais bija vidusskolas laikā, vai tāds tips, kuram varētu būt tendence kļūt par guru?

Cukuru pakratīja galvu.

- Kā lai saka, viņš bija mierīgu, objektīvu pētījumu tips. Ātri domāja, ar dziļu izpratni. Vajadzības gadījumā varēja būt daiļrunīgs. Bet parasti pēc iespējas centās to neizrādīt. Varbūt nav labi tā teikt, bet viņš bija tips, kas centās turēties fonā. Man grūti iedomāties viņu skaļā balsī attīstām un iedvesmojam citus.

- Varbūt cilvēks ir mainījies, - Sara noteica.

- Protams, - viņš piekrita. - Cilvēks varbūt ir mainījies. Un varbūt arī, lai cik esam atklāti runājušies, tik un tā viens par otru nezinām būtiskas lietas.

Sara bridi noraudzījās Cukuru. Tad ierunājās:

- Lai kā ari būtu, viņu abu bizness šobrīd ir Nagojā. Abi kopš piedzimšanas ne solīti nav spēruši ārpus šīs pilsētas. Studijas - Nagojā, darbs - Nagojā. Gluži kā Konana Doila “Zudusī pasaule”. Vai tiešām Nagoja ir tik patīkama vieta?

Cukuru nespēja veikli atbildēt uz šo jautājumu. Bet bija savāda sajūta. Ja apstākļi būtu iegrozījušies mazliet citādi, ari viņš dzīvē būtu aizgājis pa šādu ceļu - ne soli ārpus Nagojas - un varbūt par to nebūtu pat šaubījies.

Sara apklusa. Salocīja izdrukāto lapu un iebāza atpakaļ aploksnē, nolika to uz galda malas un iedzēra ūdeni no glāzes. Tad atkal turpināja:

- Runājot par pēdējo, par Balto, Judzuki Širane, viņai diemžēl dzīvesvietas nav.

- Dzīvesvietas nav, - Cukuru nomurmināja.

Tas arī bija divains izteikums. Dzīvesvieta nav zināma, tas būtu saprotami. Taču dzīvesvietas nav izklausījās savādi. Viņš brīdi apsvēra tā nozīmi. Varbūt viņa pazudusi bez vēsts. Vai kļuvusi par bezpajumtnieci.

- Man ļoti žēl, bet viņas vairs nav šajā pasaulē, - Sara teica.

- Nav šajā pasaulē?

Nezin kāpēc viņam vienu brīdi domās pazibēja aina, kā Baltā kosmosa kuģī dodas kosmosā.

Sara sacīja:

- Viņa nomira pirms sešiem gadiem. Tāpēc viņai dzīvesvietas nav. Ir kapi Nagojas priekšpilsētā. Man ir ļoti sāpīgi, ka kaut kas tāds tev jāpavēsta.

Cukuru uz bridi zaudēja valodu. Spēks viņu pameta kā ūdens, iztekot no maisa, kurā izdurts mazs caurumiņš. Apkārtējie trokšņi attālinājās, tik tikko varēja sadzirdēt tikai Saras balsi. Taču pat tā bija kā baseina dibenā sadzirdēta balss, tāla un nesaprotama. Viņš kā nebūt saņēma spēkus un cēlās augšup, izbāza galvu virs ūdens. Tur Sara viņam kaut ko stāstīja.

- ...sīkāk par apstākļiem, kādos viņa mira, es nerakstīju. Domāju, būs labāk, ja tu pats to noskaidrosi savā veidā. Pat ja tas prasīs laiku.

Cukuru mehāniski pamāja.

Pirms sešiem gadiem? Pirms sešiem gadiem viņai bija trīsdesmit. Tikai trīsdesmit. Cukuru mēģināja iztēloties Balto trīsdesmit gadu vecumā. Bet nespēja. Spēja iedomāties tikai sešpadsmit septiņpadsmit gadus vecas meitenes stāvu. Viņam tāpēc kļuva skumji. Nu kas tā par lietu? Vai tāpēc, ka es nenovecoju kopā ar viņu?

Sara pārliecās pāri galdam un maigi pieskārās viņa rokai ar savējo. Silta, maza roka. Cukuru šis laipnais žests iepriecināja, viņš jutās pateicīgs, bet vienlaikus arī bija tāda sajūta, it kā tas būtu kāds tāls, gluži citā sistēmā noritošs notikums.

- Piedod, ka tā tas beidzās, - Sara sacīja. - Bet tik un tā kāds kaut kad tev to izstāstītu.

- Es to saprotu, - Cukuru atteica. Viņš, protams, to saprata. Tikai sirdij vajadzēja nedaudz laika, lai to aptvertu. Neviens pie tā nebija vainīgs.

- Pamazām jāpošas uz iešanu, - Sara, ieskatījusies ro-kaspulkstenī, teica. Tad atdeva viņam aploksni. - Tur ir izdrukas - materiāli par taviem četriem draugiem. Bet tas ir tikai minimums. Es domāju, ka tev svarīgāk vispirms ar viņiem satikties. Tad jau visu noskaidrosi daudz šikāk.

- Paldies tev par visu, - Cukuru sacīja. Meklēja piemērotus vārdus, bet vajadzēja laiku, lai tos pateiktu skaļi. - Domāju, ka tuvākajā laikā ziņošu tev par rezultātiem.

- Gaidīšu ziņas. Bet, ja es tev kaut kādā veidā varu palīdzēt, saki bez kautrēšanās.

Cukuru vēlreiz viņai pateicās.

Abi iznāca no kafejnīcas un uz ielas atvadījās. Sara, ģērbusies gaiši kafijbrūnajā vasaras kostīmā, pamājusi ar roku, nozuda cilvēku straumē. Cukuru palika uz ielas stāvam un noskatāmies. Ja varētu, viņš tūdaļ pat gribētu būt kopā ar viņu. Nesteidzīgāk pavadīt laiku divatā, sarunās. Taču, protams, viņai ir sava dzīve. Un, saprotams, lielu tās daļu Sara pavada viņam nezināmās vietās, nodarbojoties ar lietām, ar ko viņam nav nekāda sakara.

Saras iedoto aploksni viņš ielika uzvalka žaketes iekškabatā. Tajā bija viņa četru draugu turpmākās dzīves, lakonisks to kopsavilkums, glīti salocīts. Viena no viņiem šeit vairs nav. Viņa pārvērtusies par sauju baltu pelnu. Viņas domas, viņas redzējums, viņas izjūtas, viņas cerības un sapņi - tas viss pagaisis. Bez pēdām. Palikušas tikai atmiņas par viņu. Melnie, garie, taisnie mati, pirksti uz klavieru taustiņiem, gludie kā porcelāns, baltie un graciozie (bet savādi daiļrunīgie) lieli, viņas spēlētais Ferenca Lista “Le Mal du Pays". Viņas miklais kaunuma apmatojums, tvirtie krūšu gali, nē, tās nebija atmiņas. Tās bija... nē. Jābeidz par to domāt.

Kur tagad varētu aiziet, Cukuru, atspiedies pret laternas stabu, domāja. Pulkstenis rādija nedaudz pirms septiņiem. Debesis vēl jautās gaisma, bet skatlogi mirdzēja aizvien spožāk un aicinošāk. Vēl bija agrs, nekādu steidzamu darbu nebija. Atgriezties mājās vēl negribējās. Viņš nevēlējās būt viens pats kaut kur klusumā. Ja varētu iedomāties kādu patīkamu vietu, kurp doties. Tiešām - vienalga kur. Tomēr nespēja izdomāt nevienu konkrētu vietu, kurp varētu iet.

Varbūt tādā bridi nenāktu par ļaunu iedzert, viņš nodomāja. Parasts vīrietis laikam dotos uz kādu krodziņu un iedzertu. Bet viņš alkoholu nepanesa. Un alkohols viņam nedz notrulināja izjūtas, nedz nesa aizmirstību, tikai galvassāpes nākamajā rītā.

Nu kur īsti lai dodas?

Beigu beigās bija tikai viena iespēja.

Viņš pa ielu aizgāja līdz Tokijas stacijai, iegāja stacijā caur Jaesu biļešu kases ieeju, devās uz Jamate līnijas peronu, tur apsēdās. Tad neatraudamies skatījās, kā vagoni cits pēc cita izspļauj neskaitāmi daudz cilvēku, tad atkal dusmīgi aprij tos, vēroja zaļo vagonu rindas. Tā pavadīja apmēram stundu. Šajā laikā viņš ne par ko nedomāja, tikai nevainīgi vēroja šo ainavu. Taču cilvēku vērošana neremdēja viņa dvēseles sāpes. Bet šī atkārtošanās viņu fascinēja, vismaz uz kādu laiku paralizēja apziņu.

Cilvēki nez no kurienes uzradās, neatkarīgi sastājās rindās, rindas kārtībā sakāpa vagonā. Un viņus kaut kur aizveda. Tik daudz cilvēku patiešām dzīvo šajā pasaulē, tas viņu tiešām aizkustināja. Un tikpat lielā mērā viņu aizkustināja tas, ka šajā pasaulē ir tik daudz zaļu vilcienu vagonu. Tas patiešām šķita kā brīnums. Tik daudz cilvēku, tik daudz vagonu, tik sistemātiska pārvadāšana. Un tik daudziem cilvēkiem ir gan kurp doties, gan kur atgriezties.

Kad noplaka sastrēgumstundas vilnis, Cukuru Tadzaki lēnām piecēlās, iekāpa vagonā un atgriezās mājās. Sirds tāpat vēl smeldza. Bet tajā pašā laikā viņam bija kas darāms.

10

Maija beigās Cukuru paņēma brīvdienas, pievienojot tās nedēļas nogalei, un uz trim dienām aizbrauca uz mājām Nagojā. Tieši tobrīd bija laiks noturēt templī aizlūgumu tēva piemiņai, un tāpēc šis bija daudzējādā ziņā piemērots brīdis atgriezties mājās.

Pēc tēva nāves plašajā mājā kopā ar māti dzīvoja vecākās māsas ģimene, bet Cukuru kādreizējo istabu neviens neizmantoja, tā bija saglabāta viņam. Tur viņš varēja apmesties. Tajā viss bija tāpat kā vidusskolas gados - gan gulta, gan rakstāmgalds, gan grāmatplaukts. Tur pat vēl rindojās sen lasītās grāmatas. Rakstāmgalda atvilktnē palikušas rakstāmlietas un piezīmju klades.

Pirmajā dienā, kad notika piemiņas ceremonija templī, bija maltīte kopā ar radiniekiem un parastās sarunas ar tuviniekiem, bet no nākamās dienas viņš bija brīvs. Vispirms Cukuru nolēma doties pie Zilā. Svētdienās parastie uzņēmumi nestrādā, bet automašīnu saloni ir atvērti. Devās turp uz labu laimi, bez iepriekšējas pieteikšanās. Tas bija viņa izvēlētais plāns. Ja otrs būs nesagatavojies, tad varētu cerēt uz visatklātāko reakciju. Ja satikties neizdotos vai ja Zilais atteiktos satikties, tad tur neko nevarētu padarīt. Šobrīd viņš citu metodi nespēja iedomāties.

Lexus salons atradās klusā rajonā Nagojas pils tuvumā. Plašajos stikla skatlogos rindojās spoži dažādu krāsu jauni auto - no sporta kupejām līdz pilnpiedziņas automašīnām. Ieejot iekšā, varēja sajust īpašo jaunu mašīnu smaržu -jaunu riepu, plastmasas un dabiskās ādas smaržas sajaukumu.

Cukuru aizgāja pie apkalpošanas letes un uzrunāja pie tās sēdošo jauno sievieti. Viņai mati bija eleganti uzsprausti, atklājot slaido, balto kaklu. Vāzē uz letes bija lielas sārtas un baltas dālijas.

- Es vēlētos satikt Oumi kungu, - Cukuru sacīja.

Sieviete veltīja viņam spožu, salonam piestāvošu smaidu. Lūpas bija nokrāsotas dabiskā tonī, skaista zobu rinda.

- Jā. Vai Oumi kungu? Atvainojiet, bet vai jūs nenosauktu savu vārdu?

- Esmu Tadzaki, - Cukuru atbildēja.

- Tasaki kungs. Vai jums šodien norunāta tikšanās?

Cukuru nenorādīja, ka viņa mazliet kļūdaini izrunā viņa

vārdu. Varbūt tā pat ir labāk.

- Nē, man diemžēl nav norunāta tikšanās.

- Skaidrs. Vai jūs, lūdzu, mazliet pagaidītu?

Viņa uzspieda telefonā īso numuru, gaidīt nācās tikai

piecas sekundes. Tad teica:

- Oumi kungs, kāds klients, Tasaki kungs, vēlētos ar jums satikties. Jā, tieši tā. Tasaki kungs.

Atbildi nevarēja sadzirdēt. Viņa uz to vairākkārt strupi palocīja galvu, tad noteica:

- Skaidrs, sapratu.

Nolikusi klausuli, paskatījās uz Cukuru.

- Tasaki kungs, Oumi kungs šobrīd ir aizņemts, viņš nevar uzreiz iznākt. Ļoti žēl, bet vai jūs varētu šeit mazliet pagaidīt? Ne ilgāk par desmit minūtēm.

Ievingrināti gluda valoda. Ari pieklājības frāzes lietoja nekļūdoties. Izklausījās, ka viņai no tiesas žēl, ka liek viņam gaidīt. Izglītota. Bet varbūt tas viņai padodas dabiski?

- Būs labi. Es īpaši nesteidzos, - Cukuru atbildēja.

Viņa aizveda Cukuru līdz melnas ādas dīvānam, no skata

dārgam. Ap to bija sarindoti milzīgi dekoratīvie augi, klusu skanēja Antonio Karlosa Žobima melodija. Uz gara, šaura stikla galdiņa bija salikti pompozie Lexus katalogi.

- Vai varu piedāvāt jums kafiju vai tēju, vai zaļo tēju?

- Jā, kafiju, lūdzu, - Cukuru sacīja.

Cukuru sāka šķirstīt Lexus jaunā sedana katalogu, viņam atnesa kafiju. Krēmkrāsas krūzē ar Lexus logo. Viņš pateica paldies un dzēra kafiju. Garšīga kafija. Svaiga smarža, tieši tik karsta, cik vajadzīgs.

Atnākt ar uzvalku mugurā un kurpēm kājās bija pareizs lēmums, Cukuru nodomāja. Viņš gan nevarēja iedomāties, kā cilvēki parasti ģērbjas, dodoties pirkt Lexus. Taču polo krekls, džinsi un sporta kurpes varbūt izskatītos necienīgi. Pirms iziet no mājas, viņš pēkšņi par to iedomājās un katram gadījumam pārģērbās uzvalkā, apsēja kaklasaiti.

Pēc apmēram piecu minūšu gaidīšanas viņš bija iegaumējis visus pārdošanā esošos Lexus modeļus. Lexus mašīnām nebija vārda - ne Corolla, ne Crown, mašīnu modeļus varēja atcerēties pēc numuriem. Tāpat kā Mercedes un BMW. Vai kā Brāmsa simfonijas.

Drīz vien parādījās gara auguma vīrietis, nāca šķērsām pāri salonam. Plecīgs. Taču, neraugoties uz vareno augumu, ar labu stāju. Platiem soļiem. Varēja redzēt, ka viņš steidzas. Tas nešaubīgi bija Zilais. Skatoties no attāluma, viņš šķita tāds pats kā agrāk. Tikai kļuvis druknāks. Gluži tāpat kā, ģimenei pieaugot, jāpaplašina māja. Cukuru nolika katalogu atpakaļ uz galda, piecēlās no dīvāna un devās viņam pretī.

- Piedodiet, ka nācās gaidīt, atvainojiet. Mani sauc Oumi.

Zilais, nostājies Cukuru priekšā, viegli palocīja galvu. Lielais augums bija ietērpts uzvalkā bez nevienas grumbiņas. Zilpelēkā. Viegla auduma smalks uzvalks. Spriežot pēc krituma, šūdināts pēc pasūtījuma. Gaišpelēks krekls. Tumšzila žakete. Nav, kur piesieties. Skolas laikā neko tādu nevarētu iedomāties. Taču mati bija nemainīgi īsi. Regbija spēlētāja griezums. Un arī iedegums.

Ieraugot Cukuru, Zilā sejas izteiksme tikai nedaudz pārvērtās. Acīs pavīdēja apjukuma ēna. It kā viņš atcerētos Cukuru. Bet nespētu atminēties - kādā sakarībā. Viņš, plati smaidīdams, neko neteikdams, gaidīja, ko sacīs Cukuru.

- Sen neesam tikušies, - Cukuru ierunājās.

Izdzirdot viņa balsi, Zilā sejā pēkšņi parādījās kaut kas

aizdomām līdzīgs.

- Cukuru? - viņš, acis piemiedzis, teica.

Cukuru pamāja.

- Piedod, ka tā pēkšņi ierodos pie tevis darbā. Taču man šķita, ka tā būs vislabāk.

Zilais dziļi ieelpoja, pēc tam lēni izelpoja. Tad pamatīgi nopētīja Cukuru. No galvas līdz kājām un atkal atpakaļ.

- Tu nu gan esi ļoti mainījies. Uz ielas paietu tev garām nepazinis.

- Tu gan, kā izskatās, nemaz neesi mainījies.

Zilais savilka šķībi lielo muti.

- Tā nav. Esmu pieņēmies svarā. Iedzīvojies vēderiņā. Ātri paskriet nevaru. Pēdējā laikā nekas vairāk kā reizi mēnesī golfs ar klientiem.

Bridi klusums.

- Laikam neesi nācis šurp mašīnu pirkt? - Zilais kā pārbaudīdams vaicāja.

- Mašīnu pirkt neesmu nācis. Diemžēl. Ja iespējams, es gribētu parunāt ar tevi divatā. Kaut īsu brīdi.

Zilais saviebās. Nespēdams izlemt, kā labāk darīt. Tāds viņam raksturs - arī agrāk viss, ko viņš domāja, bija redzams sejā.

- Šobrīd man ir diezgan daudz tikšanos. Arī ar klientiem jāstrādā. Pēcpusdienā sanāksme.

- Pasaki sev izdevīgu laiku. Es piemērošos. Šoreiz tieši tāpēc atbraucu uz Nagoju.

Zilais pārdomāja dienas plānu. Tad paskatījās pulkstenī pie sienas. Bija pusdivpadsmit. Viņš paberzēja degungalu, tad, kā izlēmis, sacīja:

- Skaidrs. Man divpadsmitos būs pusdienlaiks. Varēsim apmēram pusstundu parunāties. Kad iziesi ārā, mazliet jāpaiet pa kreisi, tur ir Starbuck. Gaidi mani tur.

Zilais parādījās Starbuck bez piecām divpadsmitos.

- Te ir par skaļu. Paņemsim ēdienus un dzērienus un aiziesim uz kādu klusāku vietu, - Zilais teica. Pats izvēlējās kapučīno un maizīti. Cukuru nopirka pudeli minerālūdens. Tad abi devās uz tuvējo parku. Tur, atraduši brīvu soliņu, apsēdās līdzās.

Kaut ari laiks bija apmācies un zilas debesis nekur nemanīja, tomēr nekas neliecināja, ka tuvotos lietus. Vēja arī nebija. Kuplie, zaļie vītola zari bija noliekušies gandrīz līdz zemei un nekustējās it nemaz, itin kā iegrimuši dziļās pārdomās. Laiku pa laikam atlidoja mazs putniņš un tramīgi piemetās vītola zarā. Drīz vien pārdomājis laidās prom. Zari, itin kā būtu iztraucēts to sirdsmiers, mirkli notrīsēja un pēc brīža atkal norima.

- Kamēr sarunāsimies, iespējams, zvanīs mans mobilais. Lūdzu, atvaino, ir daži darba jautājumi, - Zilais sacīja.

- Tas nekas. Es saprotu, ka tu esi aizņemts.

- Mobilais ir tik ērts, ka kļūst neērts, - Zilais noteica. - Vai esi precējies?

- Nē. Pagaidām viens pats.

- Es pirms sešiem gadiem apprecējos. Viens bērns. Puika, trīs gadi. Vēl viens šobrīd sievai vēderā, lēni aug lielāks. Gaidām septembrī. Būšot meitene.

Cukuru pamāja.

- Dzīve rit gludi.

- Gludi vai ne, bet vismaz visu laiku uz priekšu. Citiem vārdiem sakot, atpakaļ negriežas, - Zilais teica un iesmējās. - Kā tev pašam iet?

- Nekas īpaši slikts nenotiek. - Cukuru izņēma no maka vizītkarti un pasniedza Zilajam.

Zilais, to paņēmis, skaļi nolasīja:

- *** dzelzceļa akciju sabiedrības Celtniecības un inženiertehnisko komunikāciju nodaļa.

- Darbs galvenokārt saistīts ar staciju celtniecību un uzturēšanu, - Cukuru skaidroja.

- Tev no seniem laikiem patika stacijas, - Zilais atzinīgi sacīja. Tad iedzēra malku kapučīno. - Galu galā tev ir izdevies darīt sev tīkamu darbu.

- Tā jau nav, ka daru tikai patīkamo. Ir arī daudz apnicīgu lietu.

- Tā tas ir visur. No cilvēkam dotā daudz kas ir apnicīgs, - Zilais teica. Tad, it kā būtu iedomājies vairāku garlaicīgu lietu piemērus, pāris reižu viegli nogrozīja galvu.

- Vai Lexus pērk?

- Neiet slikti. Jo te ir Nagoja. Toyota dzimtene. Te Toyota pārdod visvairāk. Taču šoreiz mūsu sāncenši nav ne Nissan, ne Honda. Šobrīd mērķis ir tā grupa, kas brauca ar Mercedes vai BMW, ārzemju premium klases automašīnām, mums viņi jāpārvērš par Lexus īpašniekiem. Tieši tāpēc Toyota izveidoja šo flagship brand. Varbūt tas prasīs laiku, bet iet labi.

- Mēs nedrīkstam zaudēt!

Zilā sejā uz brīdi parādījās savāda izteiksme. Bet tad seja uzreiz atslāba. - Tas ir no regbija sacensībām. Labi atceries savādas lietas.

- Tu prati iedvest kaujas garu.

- Jā, tikai sacensībās mēs bieži zaudējām. Bet, ja runājam par to, kā ir, biznesā iet tīri gludi. Protams, situācija pasaulē nav īpaši laba, bet tik un tā tiem, kam nauda ir, tiem tā arī ir. Vai nav savādi?

Cukuru klusēdams pamāja. Zilais turpināja:

- Es pats visu laiku braucu ar Lexus. Lieliska mašīna. Klusa, nelūst. Izmēģinājuma brauciena laikā uzdzinu ātrumu līdz divsimt kilometriem stundā, stūre pat nenodrebēja. Bremzes arī stipras. Kārtīga manta. Labi, ka varu cilvēkiem piedāvāt to, kas pašam patīk. Lai cik veikli es runātu, tomēr nevarētu pārdot kaut ko tādu, ko pats neatbalstu.

Cukuru tam piekrita.

Zilais no sāniem paskatījās uz Cukuru.

- Vai es izklausos kā mašīnu pārdevējs?

- Nē, nedomāju vis, - Cukuru atteica. Viņš saprata, ka Zilais atklāti izklāsta savu viedokli. Bet tik un tā bija skaidrs, ka vidusskolas laikā viņš tā nerunāja.

- Tu pats brauc? - Zilais pajautāja.

- Braukt braucu, bet mašīnas man nav. Dzīvojot Tokijā, pietiek ar vilcieniem, autobusiem. Parasti braucu ar riteni. Ja ir tāda vajadzība, tad uz laiku noīrēju mašīnu. Šajā ziņā Tokijā ir citādi nekā Nagojā.

- Tā ir. Gan patīkamāk, gan arī naudu nevajag, - Zilais sacīja. Tad viegli nopūtās. - Labi, ka var iztikt bez mašīnas. Tokijas dzīve tev patīk?

- Man tur ir darbs, un esmu tur jau nodzīvojis pietiekami ilgi, lai būtu pieradis pie tās vides. Man īsti nav citas vietas, kurp doties. Bet nav arī tā, ka es būtu par to sajūsmā.

Pēc tam abi brīdi klusēja. Garām aizgāja pusmūža sieviete ar diviem kollijiem. Vairāki cilvēki aizskrēja uz pils pusi.

- Tu teici, ka gribot par kaut ko parunāt, - Zilais teica, it kā runātu ar kādu cilvēku tālumā.

- Vasaras brīvdienu laikā pēc universitātes otrā kursa es atgriezos Nagojā, runāju ar tevi pa telefonu, - Cukuru iesāka. - Tolaik tu pateici, ka nevēloties ar mani tikties un lai es tev vairs nekad nezvanot. Un ka tas esot jūsu visu četru kopējais viedoklis. Vai atceries?

- Protams, atceros.

- Es gribētu zināt iemeslu, - Cukuru sacīja.

- Pēkšņi tagad? - Zilo tas nedaudz izbrīnīja.

- Jā, tagad. Tolaik es to vienkārši nespēju pavaicāt. Pēkšņi kaut ko tādu izdzirdēt - trieciens bija pārāk liels. Vienlaikus man arī bija bail uzzināt iemeslu, kāpēc tieku tā padzīts. Likās: ja es to uzzināšu, nespēšu vairs piecelties. Tāpēc, šo iemeslu nenoskaidrojis, mēģināju visu aizmirst. Domāju, ka, laikam ejot, brūce sirdī sadzīs.

Zilais nokoda mazu gabaliņu maizītes. Tad lēni to košļāja. Noskaloja ar kapučīno. Cukuru turpināja:

- Ir pagājuši sešpadsmit gadi. Taču šķiet, ka visu šo laiku brūce bijusi manā sirdī. Un aizvien vēl asiņojusi. Nesen kaut kas notika, un es to pamanīju. Un notikušais man ir ļoti svarīgs. Tāpēc šādi ierados Nagojā. Pēkšņi, apgrūtinot tevi.

Zilais brīdi noraudzījās zemu nolīkušajos vītolos. Tad ierunājās:

- Vai tu pats nevari iedomāties šo iemeslu?

- Sešpadsmit gadus neesmu pārstājis domāt par iemeslu. Līdz šim neko neesmu atradis.

Zilais kā nokaunējies piemiedza acis, ar pirkstu paberzēja degungalu. Viņš laikam dziļu pārdomu brīžos bija paradis tā darīt.

- Tolaik, kad es tā pateicu, tu atbildēji: “Skaidrs,” - un uzreiz noliki klausuli. Bez īpašiem iebildumiem. Tu arī nemēģināji sarunu turpināt. Un es to izskaidroju tā, ka, pats par sevi saprotams, tu arī zini šo iemeslu.

- Mani tas patiešām tobrīd ļoti dziļi ievainoja, es neko nespēju pateikt, - Cukuru sacīja.

Zilais, neko neatbildējis, plucināja maizīti un pameta drupačas uz baložu pusi. Vienā mirklī salaidās vesels bars baložu. Izskatījās, ka viņš paradis tā darīt. Laikam gan pusdienlaikā viens pats bieži atnāk uz šejieni, dalās pusdienās ar baložiem.

- Kāds tad īsti bija iemesls? - Cukuru vaicāja.

- Tu tiešām neko nezini?

- Tiešām neko nezinu.

Tobrīd atskanēja viņa mobilā telefona zvana priecīgā melodija. Zilais izņēma telefonu no žaketes kabatas un paskatījās ekrānā zvanītāja vārdu, tad vienaldzīgi nospieda pogu un iebāza telefonu atpakaļ kabatā. Zvana melodija šķita kaut kur dzirdēta. Kaut kāda sena popmūzika, noteikti bijusi hits pirms viņu piedzimšanas. Nezin cik reižu dzirdēta, bet nosaukumu nekādi neizdevās atcerēties.

- Ja ir kādas steidzamas darīšanas, nokārto vispirms, es pagaidīšu, - Cukuru teica.

Zilais papurināja galvu.

- Nē. Būs labi. Nav nekā tik svarīga. Nokārtošu vēlāk.

Cukuru iedzēra no plastmasas pudeles malku minerālūdens.

Zilais brīdi apdomājās. Tad sacīja:

- Vai tas, ka saki: tu nevari iedomāties nekādu iemeslu, galu galā nozīmē, ka tev ar Balto nav bijis seksuālu attiecību?

Cukuru neizpratnē sašķiebās mute.

- Seksuālas attiecības? Nekad!

- Baltā sacīja, ka tu esot viņu izvarojis, - Zilais izdabūja. - Piespiedis pret viņas gribu stāties seksuālās attiecībās.

Cukuru gribēja kaut ko teikt, bet nespēja parunāt. Viņš tikko bija dzēris ūdeni, bet rīkle bija sāpīgi sausa.

Zilais teica:

- Es ari ne visai ticēju, ka tu būtu kaut ko tādu izdarījis. Abi pārējie ari ne. Gan Melnā, gan Sarkanais. Neesi no tiem tipiem, kas citiem uzspiestu kaut ko nepatīkamu. Kur nu vēl no tiem, kas to darītu ar spēku. To mēs labi sapratām. Bet Baltā bija ļoti nopietni, ļoti apņēmīgi noskaņota. Teica, ka tev esot divas sejas: viena - visiem redzamā, otra - neredzamā. Un tā otrā esot tāda, kuru, spriežot pēc redzamās, nevarot pat iedomāties. Ko mēs varējām viņai atbildēt?

Cukuru iekoda lūpā. Tad sacīja:

- Vai Baltā paskaidroja, kādā veidā esmu viņu izvarojis?

- Jā, paskaidroja gan. Pat visai reālistiskās detaļās. Ja varētu, es neko tādu negribētu klausīties. Patiesību sakot, to dzirdot, mums arī bija ļoti sāpīgi. Gan sāpīgi, gan skumji. Laikam pat drīzāk būtu jāsaka - tas ievainoja dvēseli. Turklāt viņa kļuva ārkārtīgi emocionāla. Drebēja, dusmās pilnīgi pārvērtās. Baltā teica, ka esot viena pati aizbraukusi uz Tokiju, lai ietu uz kaut kāda tur slavena ārzemju pianista koncertu. Tad palikusi pie tevis Džijugaokas dzīvoklī. Vecākiem teikusi, ka apmetīsies viesnīcā, bet gribējusi ietaupīt maksu par viesnīcu. Viņai nav bijis bail palikt pa nakti divatā ar vīrieti, jo tas taču biji tu, bet nakts vidū tu esot viņu izvarojis. Gribējusi pretoties, bet augums bijis kā paralizēts, tāpēc nekas nesanācis. Pirms gulētiešanas jūs esot mazliet dzēruši alkoholu, un dzērienā laikam bijušas iemaisītas kādas zāles. Tā viņa stāstīja.

Cukuru papurināja galvu.

- Baltā pie manis To kijā ne reizi nav bijusi, nedz ari apmetusies, nekā tamlīdzīga.

Zilais paraustīja platos plecus. Un novērsās, kā pabeidzis stāstīt grūti izsakāmo. Tad teica:

- Man tolaik nekas cits neatlika kā noticēt Baltās stāstītajam. Viņa teica, ka esot bijusi nevainīga. Pret pašas gribu piespiesta uz to, viņai šausmīgi sāpējis, ari asiņojusi. Es nespēju izdomāt iemeslu, kāpēc kautrīgā Baltā būtu sadomājusi mums tik spilgti reālistisku stāstu.

Cukuru, pagriezies pret Zilā profilu, sacīja:

- Bet tik un tā - kāpēc jūs to nepārbaudījāt, nevaicājāt man tieši? Vai nevajadzēja dot ari man iespēju paskaidrot? Vai neiznāca aizmuguriska notiesāšana?

Zilais nopūtās.

- Tev taisnība. Šobrīd es tā domāju. Mums vajadzēja nomierināties un vispirms uzklausīt tevi. Bet tobrīd mēs to nespējām. Atmosfēra nepavisam nebija tāda. Baltā bija šausmīgi satraukusies, pilnīgi “izjukusi”. No tā vien bija skaidrs, ka kaut kas noticis. Tāpēc mums vajadzēja vispirms nomierināt viņu, tikt galā ar to sajukumu. Mēs simtprocentīgi neticējām Baltās stāstītajam. Atklāti sakot, tajā bija kaut kas dīvains. Bet ari nešķita, ka tas būtu pilnīgs izdomājums. Viņa tik daudz bija skaidri pateikusi, ka kaut kādai patiesībai tajā vajadzēja būt.

- Un tāpēc jūs tomēr no manis atteicāties?

- Zini, Cukuru, mēs bijām diezgan satriekti un apjukuši. Pat ievainoti. Nesapratām, kam īsti ticēt. Un tajā visā Melnā pirmā nostājās Baltās pusē. Atbalstot Baltās lūgumu, prasīja, lai no tevis norobežojamies. Man nav ko taisnoties, mēs ar Sarkano sparīgi pretojāmies, bet beigās piekritām.

Cukuru nopūtās un teica:

- Vai nu tu tici, vai netici, bet es, protams, Balto neiz-varoju, man ar viņu nekādu seksuālo attiecību nav bijis. Neatceros neko pat tam līdzīgu.

Zilais pamāja, neko neteica. Lai kam ticētu vai neticētu, nu jau pagājis pārāk daudz laika, tā Cukuru domāja. Gan tiem trijiem, gan ari viņam pašam.

Zilā mobilais telefons iezvanījās vēlreiz. Zilais, ieraudzījis zvanītāja vārdu, pagriezās pret Cukuru un sacīja:

- Piedod, es uz brīdi paiešu sāņus.

- Protams, - Cukuru atteica.

Zilais, paņēmis mobilo telefonu, piecēlās no soliņa un devās parunāt nedaudz tālāk. Poza un sejas izteiksme ļāva noprast, ka rit lietišķa saruna ar klientu.

Cukuru pēkšņi atcerējās šo telefona zvana melodiju. Elviss Preslijs, “Viva Las Vegas!”. Tā nu gan nekādi nešķita atbilstoša apķērīgam Lexus pārdevējam. Daudz kas sāka pamazām attālināties no realitātes.

Tad Zilais atgriezās, apsēdās līdzās uz soliņa.

- Atvaino, - viņš sacīja. - Bija viena lieta kārtojama.

Cukuru paskatījās rokaspulkstenī. Norunātā pusstunda

gāja uz beigām.

Cukuru ierunājās:

- Kāpēc Baltā sarunāja tādas muļķības? Un kāpēc izvēlējās tieši mani?

- Nu, to es ari nesaprotu, - Zilais teica. Tad pāris reižu bezspēcīgi nogrozīja galvu. - Tas bija ļoti slikti pret tevi, un ko tas viss īsti nozīmēja - ne es toreiz sapratu, ne arī tagad esmu to sapratis.

Kas īsti ir patiesība, ko vajadzētu teikt, kaut kādas šaubas - tas viss Zilajā radīja apjukumu. Bet viņš nebija radis pie neskaidrībām. Viņa patiesās vērtības vislabāk izpaudās, spēlējot skaidri nospraustā laukā, pēc skaidriem noteikumiem, ar skaidri zināmiem spēlētājiem.

- Melnā par to varētu zināt kaut ko vairāk, - Zilais sacīja. - Vismaz toreiz radās tāds iespaids. Varbūt ir kaut kādi apstākļi, par kuriem mums nepateica. Varbūt viņa saprata. Par tādām lietām meitenes savā starpā, iespējams, runāja atklātāk.

- Melnā tagad dzīvo Somijā, - Cukuru teica.

- Es zinu. Viņa man laiku pa laikam atsūta pastkartes, - Zilais sacīja.

Tad abi atkal klusēja. Grupiņa skolas formās ģērbušos vidusskolnieču gāja cauri parkam. Sparīgi plivinādamas īso svārciņu malas, skaļi smiedamās, pagāja garām abiem uz soliņa sēdošajiem, viņas vēl izskatījās kā bērni. Baltās zeķēs un melnās mokasīnkurpēs. Vēl bērnišķīgām sejām. Bija tik savādi iedomāties, ka viņi paši vēl nesen bija tādā vecumā.

- Vai zini, Cukuru, tu ārēji esi ļoti pārvērties, - Zilais ierunājās.

- Sešpadsmit gadus neesam tikušies. Pa to laiku cilvēks mainās.

- Nē, tas nav tikai laika jautājums. Sākumā tevi nemaz nepazinu. Protams, labi ieskatoties, pazinu. Tu esi kļuvis tāds kalsnāks, bezbailīgāks. Vaigi iekrituši, acīs dziļš mirdzums. Agrāk tu biji apaļīgs, izskatījies naivs.

Cukuru nepateica: tas ir tāpēc, ka bijis tuvu nāvei, ka veselu pusgadu domājis, kā pašam pagaist, tieši tas pamazām tik pamatīgi pārvērtis viņa ķermeni. To labāk neatklāt. Cukuru gaidīja turpinājumu.

Zilais sacīja:

- Zini, tev mūsu grupā vienmēr bija glītā, kārtīgā zēna loma. Tāds skaidrs un akurāts, labi kopts, pieklājīgām manierēm, prati pareizi sasveicināties, muļķības nerunāji. Nepīpēji, nedzēri, vienmēr visur biji laikā. Vai zini? Visas mūsu mammas bija tavas fanes.

- Mammas? - Cukuru bija pārsteigts. Viņš tikpat kā nevienu no viņu mammām neatcerējās. - Bet es taču ne toreiz biju, ne tagad esmu izskatīgs. Necila āriene, nekā īpaša.

Zilais atkal paraustīja platos plecus.

- Nu, vismaz starp mums tu biji visizskatīgākais. Manā sejā, ja varētu teikt, ka bija kas īpašs, tas bija kaut kas gorillam līdzīgs. Sarkanais - tipisks briļļains paraugzēns. Ar to es gribēju pateikt, ka šajā grupā mums katram bija iedalīta sava loma. Nu, protams, kamēr grupa pastāvēja.

- Apzināti spēlētas lomas?

- Nē, nedomāju, ka mēs to skaidri apzinājāmies. Bet vai visi to nejuta? To, ka katram grupā ir sava iedalīta pozīcija, - Zilais sacīja. - Es biju jautrais sportists, Sarkanais - vēsais intelektuālis, Baltā - nabaga jaunava, Melnā -apķērīgā komiķe. Bet tu - labi audzinātais, izskatīgais zēns.

Cukuru to apdomāja.

- Es vienmēr sevi uztvēru kā tukšu cilvēku, kam nepiemīt ne krāsa, ne oriģinalitāte. Un varbūt tieši tā bija mana loma grupā. Būt tukšumam.

Zilā sejā parādījās dīvaina izteiksme.

- Es īsti nesaprotu. Ko nozīmē loma - būt tukšumam?

- Būt tukšam traukam. Ainavai bez krāsām. Tur nav nedz trūkumu, nedz izcilu īpašību. Varbūt grupai kaut ko tādu vajadzēja.

Zilais nogrozīja galvu.

- Nē, tu neesi tukšs. Neviens tā nedomāja. Kā lai to pasaka? Tu spēji visus nomierināt.

- Spēju visus nomierināt? - Cukuru izbrīnīts pārprasīja. - Tā kā mūzika liftā?

- Nē, nekā tamlīdzīga. Grūti to izskaidrot, bet vienkārši tikai tāpēc, ka tu tur biji, mēs visi spējām dabiski būt mēs paši. Tu neko daudz nerunāji, dzīvoji, stāvēdams stingri ar abām kājām uz zemes, un tas piešķīra grupai tādu miera izjūtu. Kā enkurs kuģim. Kad tevis nebija, to varēja sajust. Mums visiem tevi vajadzēja. Tā vai cita iemesla dēļ, bet, kad tevis grupā vairs nebija, arī mēs pēkšņi izklīdām.

Cukuru, neattapis, ko teikt, klusēja.

- Jā, kaut kādā ziņā mēs bijām perfekta grupa. Kā pieci pirksti. - Zilais izpleta labās rokas strupos pirkstus. - Es vēl tagad par to bieži domāju. Mēs visi dabiski papildinājām to, kā citiem pietrūka. Savas izcilās īpašības atdevām pilnībā, bez nožēlas. Diezin vai kaut kas tāds mūsu dzīvē atkārtosies. Tas bija kaut kas vienreizējs. Tā šķiet. Man tagad ir pašam sava ģimene. Un es mīlu savu ģimeni. Protams. Bet, atklāti sakot, pret ģimeni man nav tādu dabisku, neviltotu jūtu, kādas bija toreiz.

Cukuru klusēja. Zilais saņurcīja tukšo papīra maisiņu cietā bumbiņā un paripināja plaukstā.

- Vai zini, Cukuru, es tev ticu, - Zilais sacīja. - To, ka tu Baltajai neko nenodarīji. Ja tā padomā, tas taču ir skaidrs. Tu neko tādu nebūtu darījis.

Kamēr Cukuru apsvēra, ko atbildēt, Zilajam kabatā atkal iezvanījās mobilais telefons. "Viva Las Vegas!" Zilais paskatījās, kas ir zvanītājs, tad iebāza telefonu atpakaļ kabatā.

- Piedod, bet man pamazām jātaisās atpakaļ uz darbu, centīgi jāpārdod mašīnas. Ja vēlies, aiziesim kopā līdz salonam.

Bridi abi gāja līdzās klusēdami.

Cukuru ierunājās pirmais:

- Klau, kāpēc tu savam mobilajam par zvana melodiju izvēlējies “Viva Las Vegas!"?

Zilais iesmējās.

- Esi redzējis to filmu?

- Ļoti sen, televīzijas nakts programmā skatījos. Bet visu pilnībā - no sākuma līdz beigām - neesmu redzējis.

- Muļķīga filma?

Cukuru neitrāli pasmējās.

Zilais sacīja:

- Pirms trim gadiem par izciliem pārdošanas rezultātiem mani uzaicināja uz visas Amerikas Lexus dīleru konferenci, kas notika Lasvegasā. Kaut gan to sauca par konferenci, tas drīzāk bija ceļojums - balva. Konference beidzās pusdienlaikā, pēc tam - azartspēles un dzeršana. Tur “Viva Las Vegas!” ir pilsētas melodija, tā skan visur. Un arī tad, kad man gadījās lielais vinnests ruletē, tā skanēja fonā. Kopš tā laika tā man kļuva par veiksmes amuletu.

- Skaidrs.

- Turklāt, gluži negaidot, tā noder ari pārdošanā. Ja sarunas laikā pēkšņi iezvanās telefons un atskan šī melodija, tad gados vecāki klienti brīnās. Vēl tik jauns, no kurienes zināt tik vecu melodiju? Un tas rosina sarunu. Protams, “Viva Las Vegas!" nav no Elvisa leģendārākajām dziesmām. Ir gana daudz slavenāku hitu. Bet šī melodija negaidīti liek atvērties cilvēku sirdīm. Cilvēki neviļus sāk smaidīt. Nezinu, kāpēc, bet tā ir. Tev ir gadījies būt Lasvegasā?

- Nē, - Cukuru atbildēja. - Es vispār ne reizi neesmu bijis ārzemēs. Bet drīzumā domāju doties uz Somiju.

Zilais izskatījās pārsteigts. Neapstājoties paskatījās uz Cukuru.

- Ā, tas labi. Ja varētu, es ari gribētu aizbraukt. Neesmu Melno saticis kopš viņas kāzām. To es saku tagad, bet man viņa patika, - Zilais teica. Tad soļoja tālāk.

- Bet tagad man ir pusotra bērna, esmu aizņemts darbā. Ir arī hipotekārais kredīts. Un suns katru dienu jāizved pastaigāties. Līdz Somijai netikt. Ja satiksi Melno, pasveicini no manis.

- Pasveicināšu, - Cukuru atteica. - Bet pirms tam esmu nodomājis satikt Sarkano.

- A, - Zilais sacīja. Un viņa sejā parādījās neizprotama izteiksme. Šķita, ka sejas muskuļi dīvaini savelkas. - Es ar viņu tagad nesatiekos.

- Kāpēc?

- Vai tu zini, kāds viņam šobrīd ir darbs?

- Vispārējos vilcienos.

- Tad labāk neko daudz par to nerunāt. Negribu uzspiest kaut kādus savus priekšstatus, pirms pats esi saticies ar viņu. Varu pateikt tikai, ka man ne īpaši patīk tas, ar ko viņš nodarbojas. Tāpēc arī pārāk bieži nesatiekamies. Diemžēl.

Cukuru klusēdams centās pieskaņoties Zilā platajiem soļiem.

- Es neapšaubu viņa cilvēciskās īpašības. Bet apšaubu to, ar ko viņš nodarbojas. Un tas nav viens un tas pats, -Zilais it kā pats sev piebilda. - Pat nevarētu teikt, ka viņu apšaubu. Vienkārši neesmu pieradis pie tāda domāšanas veida. Lai kā tur būtu, šobrīd viņš pilsētā ir slavenība. Prasmīgs uzņēmējs, rādīts televīzijā, par viņu rakstījušas gan avīzes, gan žurnāli. Kur tik nav redzams! Pat, kā vēsta sieviešu žurnāli, esot “viens no veiksmīgākajiem trisdes-mitgadnieku paaudzes uzņēmējiem”.

- Viens no veiksmīgākajiem trisdesmitgadnieku paaudzes uzņēmējiem? - Cukuru pārvaicāja.

- Patiešām negaidīts pavērsiens, - Zilais piekrita. - Nekad nebūtu iedomājies, ka par viņu rakstīs sieviešu žurnāli.

- Starp citu, kāds bija Baltās nāves iemesls? - Cukuru nomainīja sarunas tematu.

Zilais negaidot apstājās ielas vidū un nekustējās, palika tur stāvam kā statuja. Aizmugurē ejošie gandrīz uzgrūdās viņam virsū. Viņš iesāņus paraudzījās uz Cukuru.

- Pagaidi, pagaidi. Tu tiešām nezini Baltās nāves apstākļus?

- Laikam nevarēju tos zināt. Vēl līdz pagājušajai nedēļai nemaz nezināju, ka viņa ir mirusi. Man to neviens nepa-vēstīja.

- Tādas lietas kā avīzes nelasi?

- Pārskatu. Bet tādu rakstu neesmu manījis. Nezinu, kas īsti notika, bet varbūt Tokijā par to pārāk daudz nerakstīja.

- Un arī neviens no tavas ģimenes tev to nepaziņoja?

Cukuru tikai pakratīja galvu.

Zilais, kā trieciena ķerts, neko neteicis, pagriezās un ātriem soļiem gāja uz priekšu. Cukuru sekoja. Pēc brīža Zilais ierunājās:

- Baltā pabeidza Mūzikas akadēmiju, kādu brīdi vēl dzīvoja mājās un pasniedza mūzikas stundas. Taču drīz pārcēlās uz Hamamacu, sāka dzīvot viena pati. Un pēc diviem gadiem viņu atrada dzīvoklī nožņaugtu. Viņu atrada mamma. Noraizējusies, ka neizdodas ar meitu sazināties, viņa bija devusies uz turieni. Mamma no tā trieciena tā arī nav attapusies. Arī noziedznieks nav atrasts.

Cukuru aizrāvās elpa. Nožņaugta?

Zilais stāstīja:

- Tas, ka Baltā mirusi, noskaidrojās 1. maijā pirms sešiem gadiem. Mēs tajā laikā vairs tikpat kā nesatikāmies. Tāpēc īsti nezinu, kā viņa Hamamacu dzīvoja. Pat nezinu, kāpēc pārcēlās uz Hamamacu. Kad viņu atrada, bija pagājušas trīs dienas. Neviena nepamanīta, trīs dienas bija nogulējusi virtuvē uz grīdas.

Zilais iedams turpināja runāt:

- Es aizgāju uz bērēm Nagojā, bet neraudāju. Šķita, ka daļa no manis mirusi, pārvērtusies akmenī. Bet, kā jau teicu, mēs kā grupa tolaik vairs nepastāvējām. Visi bijām pieauguši, dzīvojām kur kurais. Savā ziņā - tur neko nevarēja padarīt. Vairs nebijām nevainīgi vidusskolēni. Tomēr bija skumji noskatīties, kā kādreiz tik svarīgais pamazām izbalo un izgaist. Mēs kopā bijām pavadījuši tik trauksmainu laiku, kopā pieaugām.

Ieelpojot Cukuru plaušas iesāpējās kā apdedzinātas. Viņš nespēja parunāt. Mēle šķita uztūkusi un aizpildām visu muti.

Telefonā vēlreiz ieskanējās “Viva Las Vegas!”, taču šoreiz Zilais to ignorēja un gāja vien tālāk, šī šobrīd neiederīgā melodija vēl brīdi skanēja Zilajam kabatā, tad apklusa.

Pie Lexus salona durvīm Zilais pastiepa lielo roku un sarokojās ar Cukuru. Spēcīgs rokasspiediens.

- Labi, ka satikāmies, - viņš, skatīdamies Cukuru tieši acīs, sacīja.

Skatīties sarunu biedram tieši acīs, sarokoties stingri. Tāpat kā agrāk.

- Piedod, ka iztraucēju tevi darbā, - Cukuru kā nebūt izdabūja.

- Tas nekas. Gribētos vēl kādreiz satikties, nesteidzīgāk. Šķiet, ka ir tik daudz neizrunātā. Kad atkal brauksi uz Nagoju, paziņo iepriekš.

- Sazināšos. Tad jau atkal satiksimies, - Cukuru teica. - Starp citu, vai tu atceries to melodiju, ko Baltā agrāk bieži spēlēja? Ferenca Lista “Le Mal du Pays". Piecas sešas minūtes garš skaņdarbs.

Zilais, bridi padomājis, papurināja galvu.

- Ja dzirdētu melodiju, varbūt ari atcerētos. Bet pēc nosaukuma neatpazīstu. Es ne pārāk labi pārzinu klasisko mūziku. Kāpēc tu vaicā?

- Tāpat, vienkārši atcerējos, - Cukuru atteica. - Man ir viens, pēdējais jautājums. Ko īsti nozīmē vārds Lexus?

Zilais iesmējās.

- To man bieži vaicā. Tas neko nenozīmē. Vienkārši izdomāts vārds. Toyota pasūtīja kādai Ņujorkas reklāmas aģentūrai kaut ko izdomāt. Lai izklausītos kā augstas klases, kaut kādu zīmīgu, skaisti skanošu vārdu. Vai mēs nedzīvojam savādā pasaulē? No vienas puses, ir cilvēki, kas centīgi būvē dzelzceļa stacijas, no otras -, cilvēki, kuri, saņemot par to lielu naudu, izdomā skaisti skanošus vārdus.

- To vispār sauc par “industrijas specializāciju”. Šī laikmeta strāvojums, - Cukuru sacīja.

Zilais plati pasmaidīja.

- Lai tikai mēs nesākam no tā atpalikt.

Tad abi izšķīrās. Zilais, ņemdams ārā no kabatas mobilo telefonu, iegāja salonā.

Diez vai es vēl kādreiz satikšos ar Zilo, Cukuru, stāvēdams krustojumā un gaidīdams, kad luksoforā mainīsies gaisma, nodomāja. Var jau būt, ka pusstundu ilga tikšanās ar senu draugu reizi sešpadsmit gados ir īsa. Noteikti daudz kas palicis neizrunāts. Taču vienlaikus Cukuru likās, ka nav vairs palicis nekā, par ko runāt.

Pēc tam, paņēmis taksometru, aizbrauca uz bibliotēku un tur pasūtīja sešus gadus vecu laikrakstu komplektus.

11

Nākamajā dienā, pirmdienā, pusvienpadsmitos Cukuru apmeklēja Sarkanā biroju. Tas atradās apmēram piecu kilometru attālumā no Lexus salona. Ar stiklu apšūta, moderna astoņstāvu biroju ēka, kurā tikai pusi aizņēma biroji. Otrā pusē bija iekārtojies slavens vācu farmācijas uzņēmums. Cukuru tāpat kā iepriekšējā dienā bija uzvilcis uzvalku un apsējis Saras dāvināto kaklasaiti.

Ieejas durvis rotāja elegants logo BEYOND. Birojs bija gaišs, plašs un tīrs. Priekštelpā pie sienas karājās liela, abstrakta glezna pamatkrāsās. Jēga nebija saprotama, bet ari pārāk nesaprotama tā nebija. Nekādu citu rotājumu tur nebija, ne ziedu, ne vāžu. Ienākot telpā, uzreiz nevarēja iedomāties, ar kādu biznesu šis uzņēmums nodarbojas.

Viņu sagaidīja sieviete pāri par divdesmit, skaisti sacirtotiem matiem. Ģērbusies gaišzilā kleitā ar pusgarām piedurknēm, ar pērļu piespraudi. Izskatījās kā pārtikušā, optimistiskā ģimenē rūpīgi, veselīgi audzināta meitene. Paņēmusi Cukuru vizītkarti, plati pasmaidīja un tad nospieda telefona iekšējās līnijas pogu, it kā maigi pieskartos liela suņa purnam.

Drīz vien atvērās iekšdurvis un parādījās veselīga auguma sieviete. Viņai varēja būt pāri par četrdesmit, ģērbusies tumšā kostīmā, kājās melnas laiviņas ar resniem papēžiem. Sejas vaibsti - savādi - bija nevainojami. īss matu griezums, spēcīgi vaigukauli, viņa izskatījās ārkārtīgi spējīga. Pasaulē laiku pa laikam sastopamas šādas pusmūža sievietes, kas šķiet spējīgas izdarīt jebko, un viņa bija viena no tām. Tām padodas aktrises, pieredzējušas vecākās medmāsas vai augstas klases bordeļa madāmas loma.

Viņa apskatīja Cukuru pasniegto vizītkarti, un sejā parādījās nedaudz aizdomīga izteiksme. Pārstāvis no Tokijas *”* dzelzceļa akciju sabiedrības Celtniecības un inženiertehnisko komunikāciju nodaļas ieradies Nagojā, pie Creative Business Seminar pārstāvniecības direktora nez kādās darīšanās? Turklāt bez iepriekšējas pieteikšanās. Taču viņa neko par apmeklējuma mērķi nevaicāja.

- Piedodiet, lūdzu, bet vai jūs mazliet pagaidītu šeit? -viņa sacīja, pasmaidījusi skopu smaidu. Tad, piedāvājusi Cukuru krēslu, atkal pazuda tajās pašās durvīs. Krēsls bija no hroma un baltas ādas, vienkāršs skandināvu dizaina krēsls. Skaists un tīrs, un kluss, bet bez siltuma. Kā sīka smidzināšana baltajās naktīs. Cukuru apsēdās šajā krēslā. Pa to laiku jaunā meitene kaut ko rakstīja uz letes uzliktajā klēpj datorā. Laiku pa laikam uzmeta skatienu Cukuru un iedrošinoši pasmaidīja.

Viņa bija Nagojā bieži sastopams meitenes tips tāpat kā meitene Lexus pārstāvniecībā. Pareiziem sejas vaibstiem, labu stāju. Patīkama. Mati vienmēr sacirtoti. Dārgā, privātā sieviešu universitātē studējusi franču valodu un literatūru, pēc absolvēšanas sāk strādāt kādā vietējā uzņēmumā par reģistratori vai sekretāri. Tur pavada vairākus gadus, reizi gadā kopā ar draudzenēm aizbrauc uz Parīzi iepirkties. Tad atrod kādu kolēģi ar daudzsološām nākotnes izredzēm vai arī savedēja tādu piemeklē, apprecas, priecīga aiziet no darba. Pēc tam rūpīgi gādā, lai bērni iestātos slavenās privātskolās. Cukuru, sēdēdams krēslā, domāja par šādas sievietes dzīvi.

Pusmūža sekretāre atgriezās apmēram pēc piecām minūtēm un aizveda Cukuru pie Sarkanā. Smaids viņas sejā bija par vienu pakāpi draudzīgāks. Tajā manīja cieņu un laipnību pret cilvēku, kuru boss pieņem bez iepriekšējas pieteikšanās. Laikam gan tas negadās bieži.

Viņa gāja gaitenī pa priekšu platiem soļiem, kurpes klaudzēja tā, it kā kāds uzcītīgs kalējs kaltu jau no paša rīta, cieti un precīzi. Gaitenī bija vairākas matēta stikla durvis, bet nedzirdēja ne balsis, ne kādu troksnīti. Te bija pavisam citādi nekā Cukuru birojā, kur telefons zvanīja bez apstājas, durvis vērās ciet un vaļā un vairāki cilvēki skaļi klaigāja.

Salīdzinājumā ar visu pārējo biroju Sarkanā kabinets bija ārkārtīgi kompakts. Tajā, protams, bija skandināvu dizaina rakstāmgalds, neliels mīksto mēbeļu komplekts, koka plaukti. Uz galda bija mākslinieciska nerūsējošā tērauda lampa, Mac klēpjdators. Uz plaukta Bf>0 mūzikas aparatūra, pie sienas ari abstrakta glezna spilgtās pamatkrāsās. Izskatījās, ka autors tas pats, kas gleznai priekštelpā. Liels logs ielas pusē, bet nekādus trokšņus nedzirdēja. Vasaras sākuma saules stari krita uz vienkrāsaino paklāju, kas atradās uz grīdas, - labas kvalitātes, centīga gaisma.

Telpa bija vienkārša un saskaņota. Nekā lieka nebija. Nedaudzās mēbeles un priekšmeti gan bija dārgi, bet pretstatā Lexus salonam, kurā ļoti centās izrādīt greznību, te viss bija iekārtots ārkārtīgi mēreni un neuzkrītoši. Izskatījās, ka šī kabineta iekārtojuma koncepcija bijusi - dārgs bezpersoniskums.

Sarkanais piecēlās no rakstāmgalda un sagaidīja Cukuru. Salīdzinājumā ar to, kāds viņš bija divdesmit gadu vecumā, āriene bija diezgan izmainījusies. Augumā tāpat mazs, ne vairāk kā metrs sešdesmit, un mati kļuvuši uzkrītoši plānāki. Arī agrāk viņam mati bija paplāni, bet tagad tie bija kļuvuši vēl plānāki un atkāpušies no pieres, skaidri atklājot galvas formu. It kā to kompensējot, Sarkanais bija uzaudzējis biezu bārdu, kas sedza vaigus un zodu. Salīdzinājumā ar matiem bārda bija tumši melna, un šis kontrasts vēl vairāk dūrās acīs. Taču brilles smalkā metāla ietvarā labi piestāvēja garenajai, ovālajai sejai. Viņš bija tievs kā aizvien, nemanīja ne drusciņu liekā svara. Viņam mugurā bija plāns, balts krekls ar sīkām svītriņām, brūna adīta kaklasaite. Krekla piedurknes līdz elkoņiem uzrotītas. Ērta piegriezuma krēmkrāsas bikses. Kājās brūnas ādas mokasīnkurpes, zeķu nebija. Viss liecināja par nepiespiestu, brīvu stilu.

- Atvainojos, ka bez brīdinājuma jau no paša rīta, -Cukuru vispirms teica. - Bet es iedomājos, ka varbūt citādi satikties neizdosies.

- Nē, nu tiešām, - Sarkanais sacīja. Tad pastiepa roku un sarokojās ar Cukuru. Atšķirībā no Zilā viņa roka bija maza un maiga. Arī rokasspiediens maigs. Tomēr tas bija sirsnīgs, tas nebija tikai pieklājības žests. - Es nebūtu atteicies ar tevi satikties. Vienmēr priecāšos tevi redzēt.

- Vai daudz darba?

- Darba tiešām ir daudz. Taču šis ir mans uzņēmums. Virs manis neviena nav. Varu pats izlemt un pielāgoties. Varu brīvi plānot laiku. Nu, protams, beigu beigās bilancei jābūt kārtībā. Neesmu jau Dievs, par kopējo laika apjomu man teikšanas nav. Bet kaut ko daļēji regulēt varu.

- Ja iespējams, es gribētu nedaudz parunāt par privātām lietām, - Cukuru teica. - Ja tagad esi aizņemts, varu piemēroties un atnākt citā, ērtākā laikā.

- Nedomāsim par laiku. Tu esi speciāli šeit ieradies. Bez steigas parunāsim tagad.

Cukuru apsēdās melnajā divvietīgajā dīvānā, Sarkanais -krēslā tam pretī, starp viņiem bija iegarens stikla galds, uz tā bija nolikts no skata smags stikla pelnu trauks. Sarkanais vēlreiz paņēma Cukuru vizītkarti un, acis piemiedzis, to rūpīgi izpētīja.

- Patiešām. Cukuru, tu būvē stacijas, tavs sapnis piepildījies.

- Tā jau es gribētu teikt, bet diemžēl nav nemaz tik daudz iespēju būvēt jaunas stacijas, - Cukuru sacīja. - Jo pilsētā jaunas dzelzceļa ūnijas vairs nebūvē. Mans darbs ir saistīts ar jau esošo staciju pārbūvi un uzlabošanu. Novākt šķēršļus, paplašināt tualetes, pārbaudīt drošības nožogojumu konstrukcijas, padarīt plašākus stacijas iekšienē esošos veikalus, esošās līnijas savienot ar citām līnijām... Tā kā staciju sabiedriskās funkcijas mainās, tad darba ir gana.

- Bet tik un tā - tavs darbs ir saistīts ar stacijām.

- Tā ir.

- Esi precējies?

- Pagaidām viens pats.

Sarkanais sakrustoja kājas, norāva no bikšu malas atirušu diegu.

- Es vienreiz biju precējies. Divdesmit septiņos gados. Bet pēc pusgada izšķīros. Kopš tā laika esmu viens. Vientuļnieka dzīve ir patīkamāka. Nešķiežu velti laiku. Ar tevi ir tāpat?

- Nē, ar mani tā nav. Domāju, būtu labi apprecēties. Laikam tāpēc, ka man ir daudz laika. Vēlēšanās man būtu, bet neesmu atradis patīkamu partneri.

Viņš iedomājās par Saru. Ar viņu gan būtu attiecīgais noskaņojums. Taču Cukuru viņu vēl labi nepazina. Un ari Sara noteikti labi nepazina Cukuru. Abiem vajadzēs nedaudz laika.

- Izskatās, ka bizness labi attīstās, - Cukuru sacīja. Tad pārlaida skatienu akurātajam kabinetam.

Pusaudža gados viņi ar Zilo un Sarkano vienmēr bija uz “tu”. Bet tagad, satiekoties pēc sešpadsmit gadiem, Cukuru pamanīja, ka vairs nav pieradis pie šīs draudzīgās uzrunas formas. Abi gan aizvien turējās pie vienkāršākajām “tu” un “es” formām, bet viņam tas tik viegli nenācās.

-Jā, šobrīd ar darbiem iet labi, - Sarkanais piekrita. Tad noklepojās. - Vai zini, ar ko mūsu uzņēmums nodarbojas?

- Vispārīgos vilcienos zinu. Protams, ja intemetā rakstītais atbilst īstenībai.

Sarkanais pasmējās.

- Tas nav safabricējums. Tā ir. Taču, protams, pats svarīgākais tur nav rakstīts. Tas ir, lūk, šeit. - Un Sarkanais viegli uzsita ar pirksta galu sev pa deniņiem. - Tāpat kā šefpavārs tur nerakstītu svarīgas receptes.

- Piedāvājat uzņēmumiem personāla tālākizglītību un attīstību. Tas, kā es sapratu, ir uzņēmuma darba galvenais saturs.

- Tā ir. Izglītojam uzņēmumu jaunos darbiniekus, vidējā līmeņa darbiniekus aicinām apgūt tālākizglītību. Piedāvājam uzņēmumiem šādus pakalpojumus. Tāpat arī izstrādājam kursus atbilstoši klientu vajadzībām un tos profesionāli novadām. Pašiem uzņēmumiem tam nav ne laika, ne prasmju.

- Personāla izglītības ārpakalpojumi, - Cukuru sacīja.

- Tieši tā. Viss šis bizness sākās no vienas manas idejas. Mangās bieži ko tādu var redzēt. Pēkšņi virs galvas iedegas spoža spuldzīte. Lūk! Bet kapitālu firmas dibināšanai man iedeva kāds pazīstams patēriņa kreditēšanas uzņēmuma vadītājs, noticēja man un deva kapitālu. Paveicās iegūt viņa uzticību.

- Bet no kurienes pati ideja?

Sarkanais iesmējās.

- Stāsts nav tik nopietns. Pēc universitātes beigšanas strādāju kādā lielā bankā, un darbs bija nejēdzīgs. Priekšniecībā visi bija galīgi nespējīgi. Tālāk par degungalu neredzēja, rūpējās tikai par sevi, par nākotni nedomāja nemaz. Es nospriedu: ja reiz Japānas vadošā banka ir kaut kas tāds, tad valsti sagaida totāla tumsa. Trīs gadus, pārvarot sevi, es tur nostrādāju, bet situācija nemainījās uz labo pusi. Tikai pamazām pasliktinājās. Tad pārgāju uz privātā patēriņa kreditēšanas finanšu kompāniju. Biju iepaticies kompānijas vadītājam, un viņš mani aicināja nākt strādāt pie viņiem. Tur daudzējādā ziņā bija brīvāk nekā bankā, ari darbs bija interesants. Taču, saprotams, ari tur mans un augstākstāvošo viedoklis nesaskanēja, un es, atvainojies kompānijas vadītājam, nostrādājis mazliet vairāk par gadu, aizgāju.

Sarkanais izņēma no kabatas sarkanu Marlboro paciņu.

- Neiebildīsi, ja uzsmēķēšu?

Iebildumu, protams, nebija. Sarkanais ielika cigareti mutē, piešķīla zelta šķiltavas un aizsmēķēja. Acis piemiedzis, lēni ievilka dūmus un izelpoja.

- Esmu domājis, ka vajadzētu atmest. Bet nekas nesanāk. Ja atmetu pīpēšanu, nevaru pastrādāt. Vai esi kādreiz atmetis smēķēšanu?

Cukuru nekad dzīvē nebija smēķējis.

Sarkanais turpināja:

- Es sapratu, ka nekādi neesmu piemērots tam, ka kāds mani izrīko. Varbūt pirmajā acu uzmetienā tā nešķiet, un arī es pats, iekams nebiju pabeidzis universitāti un sācis strādāt, šādu īpašību nebiju sevī pamanījis. Kad man jāpilda nekam nederīgu tipu nesakarīgas pavēles, galvā uzreiz noknikšķ, uznāk niknums. Tādi cilvēki uzņēmumos nevar strādāt. Tāpēc nolēmu, ka kaut kas jāuzsāk pašam.

Sarkanais apklusis vēroja violetos cigaretes dūmus, it kā ļautos kādām tālām atmiņām.

- Strādājot kompānijās, es sapratu vēl kaut ko. Pasaulē vairums cilvēku neizjūt nekādu pretestību tam, ka jāsaņem un jāpilda citu pavēles. Gluži pretēji - viņi par to priecājas. Dabiski, viņi iebilst, bet tas nav pa īstam. Vienkārši paburkšķ ieraduma pēc. Ja viņiem liek kaut ko pašiem izdomāt, pašiem uzņemties atbildību, tad viņi apjūk. Iedomājos padarīt viņus par savu biznesu. Pavisam vienkārši. Vai saprati?

Cukuru pamāja ar galvu. Viņa viedokli neprasīja.

- Un tad izveidoju sarakstu - atzīmēju visu to, kas man nepatika, ko negribēju darīt, nevēlējos darīt. Tad, ņemot šo sarakstu par pamatu, izstrādāju vispārēju attīstības programmu cilvēkiem, kuri sistemātiski strādā, pildot augstākstāvošo pavēles. Es saku - izstrādāju, bet daļēji tā veidojās no šur un tur atrastā. Es galvenokārt izmantoju to, ko biju iemācījies un izpētījis, un pieredzējis kā jauns uzņēmuma darbinieks. Tam pievienoju reliģisko sektu un pašpilnvei-došanās semināru metodiku. Pētīju līdzīgo, sekmīgo Amerikas kompāniju mācību materiālu saturu. Izlasīju daudz psiholoģijas grāmatu. Izmantoju arī tādus materiālus kā rokasgrāmatas nacistu jauniesauktajiem, amerikāņu jūras kājniekiem. Pusgadu pēc aiziešanas no darba es burtiski “uzbūvēju” šo programmu. Jau kopš seniem laikiem esmu spējis strādāt, koncentrējoties uz vienu lietu.

- Un gudrs ari tu esi.

Sarkanais plati pasmaidīja.

- Paldies. Pats par sevi neesmu to teicis.

Viņš ievilka vēl vienu dūmu, nobirdināja pelnus pelnu traukā. Tad pacēla galvu un paskatījās uz Cukuru.

- Reliģisko sektu un pašattīstības semināru mērķis galvenokārt ir savākt naudu. Tāpēc tiek veikta skarba smadzeņu skalošana. Mēs neko tādu nedarām. Nodarbojoties ar kaut ko tik aizdomīgu, mums nekādi neizdotos piesaistīt augstākā līmeņa uzņēmumus. Un arī pārāk radikālas metodes neder. Pat ja īslaicīgie rezultāti būtu labi, ilgi tas neturpinātos. Disciplīna ir ļoti svarīga, un pašai programmai jābūt pēc iespējas zinātniskai, praktiskai un izsmalcinātai. Jāturas sabiedrības veselā saprāta robežās. Un šie rezultāti jāturpina. Mūsu mērķis nav taisīt zombijus. Mēs darbojamies atbilstoši sabiedrības domām un veidojam darbaspēku, kas uzskata, ka domā paši ar savu galvu.

- Diezgan cinisks pasaules skatījums, - Cukuru noteica.

- Iespējams, var teikt ari tā.

- Taču ne jau visi apmācītie cilvēki pakļaujas disciplīnai?

- Protams, ne. Ir ari tādi, kas mūsu programmu it nemaz nepieņem. Tos var iedalīt divās grupās. Vieni ir antisociālie indivīdi. Angliski tas būtu outcasts. Viņi nav spējīgi ieņemt konstruktīvu nostāju. Grupas likumus pieņemt nespēj. Nodarboties ar tādiem nozīmē veltīgi šķiest laiku. Nekas cits neatliek kā lūgt viņus izstāties. Otra grupa ir cilvēki, kuri patiešām domā paši ar savu galvu. Viņus labāk likt mierā. Nevajag viņiem uzspiest pakļautības stāvokli. Jebkurā sistēmā ir nepieciešama “elite”. Ja viss rit gludi, tad ar laiku viņi nonāks līdera pozīcijās. Taču pa vidu šīm divām grupām ir slānis, kas burtiski izpilda no augšas saņemtās pavēles, un lielākā daļa iedzīvotāju pieder pie šī slāņa. Pēc aptuvenām aplēsēm - tie varētu būt astoņdesmit pieci procenti. Un mums jāizmanto šie astoņdesmit pieci procenti kā materiāls, lai izvērstu savu biznesu.

- Vai bizness paplašinās atbilstoši iecerēm?

Sarkanais pamāja.

-Jā. Šobrīd attīstās atbilstoši aprēķiniem. Sākumā bijām mazs uzņēmums ar diviem trim darbiniekiem. Bet tagad esam izveidojuši šādu biroju. Arī mūsu vārds ir visai plaši zināms.

- Tātad tu, apkopojis kā datus un izanalizējis to, ko tev pašam nepatīk darīt, kā ari nepatīk, ka tev liek to darīt, izveidoji no tā biznesu. Tas bija sākumpunkts?

Sarkanais pamāja.

- Tieši tā. Nav nemaz tik grūti vizualizēt to, ko pašam nepatīk darīt, un izveidot biznesu. Tieši tāpat kā nav grūti izveidot biznesu no tā, ko pašam patīk darīt. Atšķirība ir tikai tajā, ka viens ir negatīvs, otrs - pozitīvs. Nekas vairāk kā vienkārša virziena problēma.

Man nepatīk tas, ar ko viņš nodarbojas, Cukuru atcerējās Zilā sacīto.

- Bet vai tajā nav ari kaut kas antisociāls, tava privātā atriebība? Elites pārstāvja ar outcast tendencēm?

- Var jau būt, ka tā ari ir, - Sarkanais noteica. Tad līksmi iesmējās un uzsita knipi ar pirkstiem. - Trāpīji. Punkts Cukuru Tadzaki.

- Vai tu pats esi šīs programmas direktors vai ari patiešām stāvi klases priekšā un runā?

- Nu, sākumā es visu darīju pats. Varēju paļauties tikai uz sevi. Bet, Cukuru, vai tu vari iedomāties mani ar kaut ko tādu nodarbojamies?

- Pagrūti, - Cukuru atklāti atbildēja.

Sarkanais iesmējās.

- Tomēr man tas tīri labi padevās. Protams, tas viss bija izrāde, bet man bija tādas pārliecināšanas spējas. Taču tagad ar to vairs nenodarbojos. Es pēc dabas neesmu guru. Esmu ekonomists. Un ir daudz darāmā. Pats tagad apmācu instruktorus, tiešo darbu uzticu viņiem. Man tik un tā ir daudz ar uzstāšanos saistītu darbu. Mani aicina uz biznesa sanāksmēm, uzstājos universitātēs ievadsemināros. Rakstu grāmatu, izdevniecība lūdza man to darīt.

Tad Sarkanais pārtrauca sarunu, nodzēsa cigareti pelnu traukā.

- Pēc tam kad ir izveidots know-how, šajā biznesā vairs nav tik grūti. Jāsagatavo grezni bukleti, jāsarindo skaisti pašreklāmas materiāli, jāiekārto augstākā līmeņa elegants birojs. Jāsavāc gaumīgas mēbeles, jāpieņem izskatīgi, spējīgi, labi atalgoti darbinieki. Imidžs ir ļoti svarīgs. Tajā ziņā nedrīkst skopoties ar līdzekļiem. Turpmākais jau ir mutvārdu saziņa. Ja ir labas atsauksmes, tālāk jau viss rit pēc inerces. Bet esmu nolēmis biznesu vairs nepaplašināt. Aprobežošos tikai ar uzņēmumiem Nagojas apkārtnē. Ja nepaliec tādās robežās, ko pats vari pārraudzīt, tad nevar atbildēt par darba kvalitāti.

Tad Sarkanais it kā jautājoši paskatījās Cukuru acīs.

- Tevi mans darbs īpaši neinteresē?

- Vienkārši ir ļoti savāda sajūta. Pusaudža gados es nekādi nespētu iedomāties, ka tu nodarbosies ar šādu biznesu.

- Es pats ari nespētu to iedomāties. - Sarkanais, to pateicis, iesmējās. - Domāju, ka, visticamāk, palikšu universitātē un būšu pasniedzējs. Taču, iestājies universitātē, sapratu, ka neesmu pārāk tendēts uz zinātni. Garlaicībā iestigusi pasaule. Negribēju pavadīt tur visu dzīvi. Tā bija tāda secība - mēģināt atrast kaut ko piemērotu, kļūdīties un mēģināt atkal. Un tādā veidā atradu šo mājokli un dzīvoju te. Bet kā ir ar tevi? Vai esi apmierināts ar savu darbu?

- Es neteiktu, ka esmu pilnībā apmierināts. Taču arī neapmierināts neesmu, - Cukuru atbildēja.

- Vai tāpēc, ka darbs ir saistīts ar stacijām?

- Tā ir. Aizņemoties tavu izteicienu - tur ir kaut kāda pozitīvā puse.

- Vai tev nav šaubu par savu darbu?

- Es veidoju ikdienišķas, redzamas lietas, man nav laika šaubīties.

Sarkanais iesmējās.

- Tas patiešām ir brīnišķīgi. Tev raksturīgi.

Uz brīdi iestājās klusums. Sarkanais viļāja rokā zelta šķiltavas, bet cigareti neaizsmēķēja. Laikam katru dienu izsmēķēja noteiktu skaitu cigarešu.

- Par ko tu gribēji parunāt? - Sarkanais ievaicājās.

- Par seniem laikiem, - Cukuru atbildēja.

- Labi, parunāsim par seniem laikiem.

- Par Balto.

Sarkanā acis aiz brillēm samiedzās. Viņš pārlaida roku pār bārdu.

- Man jau šķita, ka saruna būs par to. Kopš brīža, kad sekretāre atnesa tavu vizītkarti.

Cukuru klusēja.

- Žēl, ka ar Balto tā notika, - Sarkanais klusi teica. - Viņai neizdevās nodzīvot pārāk priecīgu dzīvi. Bija gan skaista, gan muzikāli ļoti apdāvināta, bet tik briesmīga nāve.

Cukuru izjuta nelielu pretestību pret to, ka cilvēka dzīve tiek šādi apkopota divos trīs teikumos. Bet varbūt tas izskaidrojams ar atšķirību laikā. Cukuru tikai nesen bija uzzinājis, ka Baltā mirusi, turpretim Sarkanais, zinot šo faktu, bija nodzīvojis sešus gadus.

- Varbūt šobrīd tam vairs nav nekādas nozīmes, bet es gribu noskaidrot kādu pārpratumu, - Cukuru sacīja. - Es nezinu, ko īsti Baltā pateica. Es viņu neizvaroju. Man ar viņu nekādā veidā nav bijis šādu attiecību.

Sarkanais teica:

- Es domāju, ka patiesība ir kā dziļi smiltīs aprakta pilsēta - mēdz būt, ka laika gaitā tā nogrimst vēl dziļāk smiltīs, bet notiek arī tā, ka vējš smiltis aizpūš un tās apveids atsedzas. Šis, manuprāt, ir otrais gadījums. To es labi saprotu.

- Labi saproti? - Cukuru atkārtoja sarunas biedra vārdus.

- Proti, tagad es to labi saprotu.

- Jo vējš aizpūtis smiltis?

Sarkanais pamāja.

- Tā ir.

- Ir tāda sajūta, it kā mēs runātu par vēsturi.

- Kaut kādā ziņā mēs arī runājam par vēsturi.

Cukuru brīdi noraudzījās pretī sēdošajā bijušajā draugā.

Taču nekādas jūtas viņa sejā neizdevās nolasīt.

- Atmiņas var paslēpt, bet notikušo nevar izmainīt, -Cukuru, atcerējies Saras vārdus, pateica tos skaļi.

Sarkanais vairākkārt pamāja ar galvu.

- Tieši tā. Atmiņas var paslēpt, bet notikušo nevar izmainīt. Tieši to es gribēju tev teikt.

- Bet tik un tā jūs visi toreiz no manis novērsāties. Pilnībā. Bez žēlastības, - Cukuru sacīja.

-Jā. Tieši tā. Tas ir noticis fakts. Taču, nemēģinot attaisnoties, mēs toreiz citādi nevarējām. Baltās stāstītais izklausījās ļoti patiesi. Viņa netēloja. Viņa patiešām bija ievainota. Sāpēja pa īstam, un plūda īstas asinis. Tur nebija vietas šaubām. Bet, laikam ejot, norobežošanos no tevis vairs nesapratām.

- Kādā ziņā?

Sarkanais, nolicis rokas uz ceļiem, salika kopā pirkstus un, dažas sekundes apdomājies, teica:

- Sākumā tie bija tikai sīkumi. Bija pāris nesaprotamu lietu. Kaut kādas nesakritības. Taču mēs nepievērsām tam īpašu uzmanību. Gan jau būs labi. Bet tas ar katru dienu pamazām vērsās plašumā un tad jau ļoti bieži dūrās acīs. Un mēs sākām domāt: tur kaut kas nav kārtībā.

Cukuru klusēdams gaidīja turpinājumu.

- Baltā laikam bija garīgi slima, - Sarkanais, paņēmis no galda zelta šķiltavas, ap tām knibinādamies, rūpīgi izraudzījās vārdus. - Vai tas bija pārejoši vai viņai bija tāda nosliece, to es nezinu. Taču vismaz tolaik viņa kļuva jocīga. Baltajai patiešām bija izcilas muzikālās spējas. Viņa spēja skaisti spēlēt klavieres, uzstāties. No mūsu viedokļa raugoties, tas vien jau bija kas īpašs. Taču diemžēl tas nebija tāds talanta līmenis, kādu viņai pašai vajadzēja. Mazā pasaulītē ar to pietika, bet, izejot plašākā pasaulē, spēka pietrūka. Lai cik dedzīgi vingrinātos, sev izvirzītos standartus viņa nespēja sasniegt. Kā tu pats zini, Baltā bija nopietna un introverta pēc dabas. Iestājoties Mūzikas akadēmijā, spiediens palielinājās. Un tad sāka izpausties dīvainības.

Cukuru pamāja. Taču neko neteica.

- Tā bieži gadās, - Sarkanais sacīja. - Žēl, bet mākslas pasaulē tā laiku pa laikam notiek. Talants ir kā trauks. Lai kā tu censtos, tā izmēru nav iespējams mainīt. Vairāk par noteikto ūdens daudzumu tajā neieliesi.

- Tā tas patiešām bieži gadās, - Cukuru teica. - Bet kur radās tas stāsts, ka es viņai Tokijā esot iedevis zāles un viņu izvarojis? Lai kāda būtu psiholoģiskā spriedze, vai tas nebija pārāk negaidīti?

Sarkanais pamāja ar galvu.

- Tev taisnība. Tas bija pārāk negaidīti. Tāpēc ari sākumā Baltās stāstam ne visai ticējām.

- Bet kāpēc tieši par mani?

- To es nezinu, - Sarkanais sacīja. - Varbūt slepenībā tu Baltajai patiki. Tāpēc viņa viena pati devās uz Tokiju, bet vīlās tevī, sadusmojās. Vai varbūt bija uz tevi greizsirdīga. Varbūt pati gribēja atbrīvoties no šīs pilsētas. Lai kā arī būtu, tagad īstos motīvus vairs neuzzināsim. Proti, ja tādi īstie motīvi vispār bija.

Sarkanais turpināja grozīt rokās zelta šķiltavas. Tad teica:

- Es gribētu, lai tu saproti vienu: kad tu devies uz Tokiju, mēs, pārējie četri, palikām Nagojā. Tikai to es vēlos pateikt. Vienkārši - tu jaunā vietā sāki jaunu dzīvi. Bet mums četriem vajadzēja palikt Nagojā un turpināt ierasto dzīvi. Vai saproti, ko es gribu pateikt?

- To, ka praktiski bija vieglāk norobežoties no manis kā no ārpusnieka nekā no Baltās? Vai tā?

Sarkanais neatbildēja, tikai sekli un gari nopūtās.

- Ja tā padomā, tu no mums pieciem biji psiholoģiski visspēcīgākais. Mums pārējiem nepietika drosmes doties ārā. Bija bail attālināties no vietas, kur bijām uzauguši, šķirties no tuviem draugiem. Nespējām pamest tādas ērtības un siltumu. Tāpat kā ziemas rītā ir grūti izlīst no silta futona. Toreiz mēs visi izdomājām tam dažādus iemeslus, bet tagad es to labi saprotu.

- Bet vai tu nenožēlo, ka paliki te?

- Nē, nedomāju, ka nožēloju. Atklāti sakot, palikšanai šajā pilsētā bija arī daudz labo pušu. Un tās es esmu spējis izmantot. Šeit sakari nozīmē visu. Piemēram, tas finanšu uzņēmuma vadītājs, kas mani atbalstīja ar finansējumu, bija lasījis avīzē par to, ka biju iesaistījies brīvprātīgo darbā.

Un tāpēc viņš man uzticējās. Es nevēlos izmantot to sava personiskā labuma gūšanai. Bet beigu beigās tā notika. Un tad vēl šī uzņēmuma klienti, starp viņiem daudzi ir tādi, kas universitātē mācījušies pie mana tēva. Nagojas Universitātes profesors pats par sevi ir zīmols. Bet, tiklīdz nonāc Tokijā, tam vairs nav nekādas vērtības. Tu tā nedomā?

Cukuru klusēja.

- Domāju, tam, ka mēs visi četri palikām šeit, bija arī praktiski iemesli. Tā teikt, izvēlējāmies gremdēties remdenā ūdenī. Bet, ja tā paraugāmies, tagad šajā pilsētā esam palikuši tikai es un Zilais. Baltā mirusi. Melnā apprecējusies un pārcēlusies uz Somiju. Un mēs ar Zilo vairs nesatiekamies. Kāpēc? Tāpēc, ka satiekoties nav, par ko runāt.

- Būtu labi nopirkt Lexus. Būtu, par ko parunāt.

Sarkanais piemiedza acis.

- Es šobrīd braucu ar Porsche Carrera 4. Paceļamais jumts, sešu ātrumu manuālā pāmesumkārba, pārnesumi slēdzas gludi, it īpaši - uz zemāku pārnesumu, tiešām ģeniāli. Vai ir gadījies ar to braukt?

Cukuru papurināja galvu.

- Man tā ļoti patīk. Nedomāju to nomainīt, - Sarkanais sacīja.

- Bet bez tās - vai nebūtu labi nopirkt vienu kā kompānijas mašīnu? Tomēr ekonomiskāk.

- Starp mūsu klientiem ir uzņēmumi, kas saistīti gan ar Nissan, gan Mitsubishi, es nevaru izvēlēties Lexus kā kompānijas mašīnu.

Brīdis klusuma.

- Vai tu biji uz Baltās bērēm? - Cukuru vaicāja.

- Jā, biju. Tik skumjas bēres neesmu piedzīvojis ne pirms, ne pēc tam. Patiešām. Pat tagad atceroties tas sāp. Zilais arī bija. Melnā neatbrauca. Viņa tolaik jau bija Somijā, un pavisam drīz bija jānāk pasaulē bērnam.

- Kāpēc tu man nepaziņoji, ka Baltā mirusi?

Sarkanais bridi neko neteica, tikai izklaidīgi vērās Cukuru. It kā nespētu koncentrēt skatienu vienā punktā.

- Nezinu, - viņš sacīja. - Domāju: kāds tev noteikti paziņos. Varbūt Zilais...

- Nē, neviens man nepaziņoja. Vēl pirms nedēļas es nezināju, ka viņa ir mirusi.

Sarkanais papurināja galvu. Tad it kā novērsdamies paskatījās ārā pa logu.

- Izskatās, ka esam nodarījuši ļaunu. Es nemeklēju attaisnojumu, bet mēs paši bijām apjukuši. Nezinājām, ko iesākt. Biju pārliecināts, ka tu noteikti uzzināsi to, ka Baltā ir nogalināta. Un, kad tu neatbrauci uz bērēm, nodomāju, ka negribēji braukt.

Cukuru bridi klusēja. Tad teica:

- Kad Balto nogalināja, viņa, ja nemaldos, dzīvoja Hama-macu.

-Jā, man šķiet, gandrīz divus gadus. Dzīvoja viena pati, mācīja bērniem klavierspēli.

-Ja pareizi atceros, strādāja Yamaha mūzikas skolā. Viņa ari Nagojā būtu varējusi atrast darbu. Kā Baltā tur dzīvoja?

Sarkanais izņēma no paciņas jaunu cigareti un ielika mutē, nogaidīja un piesmēķēja ar šķiltavām.

- Tas bija apmēram pusgadu, pirms viņu nogalināja, man darba darīšanās vajadzēja braukt uz Hamamacu. Toreiz piezvanīju Baltajai, uzaicināju kopā paēst. Tolaik mēs četri jau bijām izklīduši katrs uz savu pusi, sazinājāmies reti. Taču Hamamacu darīšanas man izdevās nokārtot ātrāk, nekā biju plānojis, palika daudz brīva laika un iegribējās satikties ar sen neredzēto Balto. Viņa izskatījās daudz mierīgāka, nekā biju gaidījis. Šķita, ka viņai patīk šī jaunā dzīve, prom no Nagojas. Abi runājām par vecajiem laikiem, paēdām. Aizgājām uz slavenu zušu restorānu pilsētas centrā, iedzērām alu, patiešām nepiespiesti. Izskatījās, ka viņa sākusi nedaudz iedzert. Bet kaut kas mani pārsteidza. Kā to labāk pateikt? Nebija nekāda saspringuma. Proti, ja sarunās izvairījos no viena konkrēta temata...

- Viena konkrēta temata, proti - manis?

Sarkanā sejā parādījās diezgan nopietna izteiksme.

- Tā bija. Tas viņai joprojām bija palicis kā ciets kamols. Viņa nebija to aizmirsusi. Bet citādi neko īpašu es Baltajā nepamanīju. Daudz smējās, šķiet, viņai patika sarunas. Bija, par ko parunāt. Nodomāju, ka dzīvesvietas maiņa nākusi viņai par labu. Taču - man arī pašam nepatīk to teikt - tā meitene vairs nebija tik skaista kā agrāk.

- Nebija skaista? - Cukuru atkārtoja viņa teikto. Paša balss izklausījās ļoti tāla.

- Nē, mazliet citāda nekā nebija skaista, - Sarkanais sacīja. Nedaudz padomāja. - Kā lai to pasaka? Protams, sejas vaibsti pamatos bija tādi paši, un, vērtējot pēc ikdienišķiem standartiem, viņa bija skaistule, bez šaubām. Ja nezinātu, kāda Baltā bijusi pusaudzes gados, tad cilvēkiem, viņu redzot, protams, paliktu īpašs iespaids. Taču es labi pazinu Balto tādu, kāda viņa bija agrāk. Viņas burvība bija dziļi iegūlusi manā sirdī. Bet šī Baltā vairs nebija tāda kā agrāk.

Sarkanais, to atceroties, nedaudz saviebās.

- Patiesību sakot, redzēt Balto tādu bija diezgan sāpīgi. To vitālo kaut ko, kas viņai piemita agrāk, vairs nemanīja. Šis kaut kas, zaudējis mērķi, bija nodzisis, tas vairs nelika manai sirdij nodrebēt.

No cigaretes virs pelnu trauka cēlās dūmi. Viņš stāstīja tālāk.

- Tolaik Baltajai bija vēl tikai trīsdesmit. Lieki teikt, bet tajos gados vēl nenoveco. Satiekoties ar mani, viņa bija ģērbusies ļoti vienkārši, mati sasieti pakausi, kosmētikas -necik. Bet tas viss nebūtu nekas īpašs, tikai nenozīmīgas, ārišķīgas lietas. Svarīgākais bija tas, ka tolaik Baltā bija pilnīgi zaudējusi vitalitāti un dabisko mirdzumu. Viņa pēc dabas bija bikla, bet viņā bija kaut kas tāds, nesaistīts ar pašas gribu. Šis starojums un enerģija, tie paši spraucās ārā. Vai saproti, ko es gribu pateikt? Taču pēdējā tikšanās reizē tas bija pilnīgi pagaisis. It kā kāds, stāvēdams viņai aiz muguras, būtu izrāvis kontaktu. Viņa aizvien bija bijusi dzīvīga, ar mirdzošu ārieni, bet toreiz, gluži pretēji, izskatījās nožēlojama. Un tā nebija gadu problēma. Tas nenotiek tāpēc, ka cilvēks noveco. Kad uzzināju, ka Balto kāds nožņaudzis, jutos satriekts. Bija ļoti žēl viņas. Lai kādi būtu apstākļi, tādā nāvē es negribētu mirt. Bet vienlaikus es biju pārliecināts, ka, pirms nogalināt viņu fiziski, tas tips kaut kādā ziņā jau bija laupījis viņai dzīvību.

Sarkanais paņēma cigareti no pelnu trauka, dziļi ievilka dūmus, aizvēra acis.

- Viņa manā sirdī ir atstājusi dziļu tukšumu, un to vēl nevar aizpildīt, - Sarkanais noteica.

Nolaidās klusums. Ciets un blīvs klusums.

- Vai tu atceries to melodiju, ko Baltā bieži spēlēja? - Cukuru vaicāja. - Lista “Le Mal du Pays", īsu skaņdarbu?

Sarkanais, bridi padomājis, papurināja galvu.

- Nē, to melodiju es neatceros. Atceros tikai Šūmaņa skaņdarbu. Slaveno darbu - “Kinderszenen-Trāumerei”. Atceros, ka viņa šad tad to spēlēja. Kāpēc tu vaicā?

- Nē, tam nav īpašas nozīmes. Vienkārši atcerējos, -Cukuru atteica. Tad paskatījās rokaspulkstenī. - Esmu tevi ilgi aizkavējis. Pamazām posīšos uz iešanu. Bija labi ar tevi parunāt.

Sarkanais, pozu neizmainījis, skatījās Cukuru tieši sejā. Neizteiksmīgu skatienu. Kā cilvēks, kas pētītu pilnīgi jaunu litogrāfijas plātni, kurā vēl nekas nav iegravēts.

- Vai tu steidzies?

- It nemaz.

- Vai varam vēl mazliet parunāt?

- Jā. Man laika gana.

Sarkanais īsu brīdi svēra mutē vārdu smagumu. Tad pajautāja:

- Es tev laikam īpaši nepatīku?

Cukuru uz brīdi zaudēja valodu. Pirmkārt, jau tāpēc, ka šis jautājums nāca pilnīgi negaidīts. Otrkārt, viņam nelikās piemēroti tagad vērtēt šo agrāk pazīto cilvēku ar “patīk” vai “nepatīk”.

Cukuru rūpīgi izraudzījās vārdus:

- Es neko nevaru pateikt. Tas, ko jutu pusaudža gados, laikam ir mainījies, tomēr...

Sarkanais, pacēlis roku, viņu pārtrauca.

-Tādus izteicienus, lūdzu, labāk nelieto. Necenties izpatikt. Šobrīd nekur nav neviena cilvēka, kam es patiktu. Tas ir dabiski. Es pats sev arī lielākoties nepatīku. Bet agrāk man bija vairāki brīnišķīgi draugi. Tu biji viens no viņiem. Taču, dzīvei sasniedzot kaut kādu pakāpi, mēs to zaudējam. Tieši tāpat, kā vienā brīdī Baltā zaudēja dzīvības mirdzumu... Taču, lai kā arī būtu, atpakaļceļa nav. Preci, kam atplēsts iepakojums, vairs neapmainīsi. Jādzīvo vien ir.

Viņš nolaida pacelto roku un nolika uz ceļgala. Tad sāka ar pirkstiem bungot saraustītu ritmu. It kā mēģinātu nosūtīt kādu vēsti Morzes kodā.

- Mans tēvs ilgus gadus bijis pasniedzējs universitātē, un tāpēc viņā iesūkušies īpašie skolotāju paradumi. Arī mājās viņš vienmēr sprediķoja, runāja no augšas uz leju.

Man jau kopš bērnības tas riebās. Bet tad kādu dienu pēkšņi attapos, ka ari pats esmu sācis tā runāt.

Viņš turpināja bungot pa celi.

- Visu laiku domāju, ka esmu pret tevi briesmīgi izturējies. Tā ir taisnība. Man, mums nebija ne tādu tiesību, ne varas to darīt. Domāju, ka man kaut kad vajadzētu lūgt tev piedošanu. Bet nezin kāpēc es pats šādu izdevību neradīju.

- Nevajag, - Cukuru sacīja. - Tagad tur vairs neko nevar mainīt.

Sarkanais bridi par kaut ko domāja. Tad ierunājās:

- Paklau, Cukuru, es gribētu tev kaut ko lūgt.

- Ko tieši?

- Es gribu, lai tu mani uzklausi. Sava veida atzīšanos, līdz šim nevienam neesmu to stāstījis. Varbūt tu neko tādu nevēlies dzirdēt, bet es gribēju skaidri parādīt, kur ir manis paša brūce. Gribu, lai tu zini, kāda ir tā nasta, ko es nesu. Protams, tas neatlīdzinās tev nodarīto. Tas ir vienkārši mans noskaņojums. Vai senas draudzības vārdā uzklausīsi?

Cukuru, īsti nesapratis, kurp tas virzās, piekrita.

Sarkanais sacīja:

- Es tev pirmīt teicu, ka, pirms biju iestājies universitātē, nezināju, ka neesmu piemērots zinātnes pasaulei. Un tad, iekams nebiju strādājis bankā, nezināju, ka neesmu piemērots darbam uzņēmumā. Vai ne? Kauns to stāstīt. Laikam biju aizmirsis, ka atklāti jāpaskatās pašam uz sevi. Taču patiesībā ir ne tikai tas vien. Patiesībā ir tā: iekams nebiju apprecējies, nezināju, ka neesmu piemērots laulības dzīvei. īsumā, neesmu piemērots miesiskām attiecībām starp vīrieti un sievieti. Vai apmēram saproti, ko es gribu pateikt?

Cukuru klusēja. Sarkanais turpināja:

- Skaidri izsakoties, es nespēju pa īstam iekārot sievieti. Ne tā, ka nepavisam. Tomēr ar vīriešiem tas sanāk labāk.

Telpā iestājās dziļš klusums. Nedzirdēja ne skaņu. Un telpa jau tā bija klusa.

- Bet kaut kas tāds nav nekas neparasts, - Cukuru pārtrauca klusumu.

-Jā, patiesi, tas nav nekas neparasts. Tev taisnība. Taču, kad cilvēkam šo patiesību kādā brīdī iegrūž tieši acīs, šim cilvēkam tas ir diezgan sāpīgi. Ļoti sāpīgi. Vispārējiem apsvērumiem tur nav vietas. Kā lai to pasaka? Tu pēkšņi nakts vidū esi iegrūsts no kuģa klāja viens pats jūrā. Apmēram tāda sajūta.

Cukuru atcerējās Haidu. Sapnī Haidas mute... tas laikam bija sapnis... saņēma viņa sēklu. Toreiz viņš pats jutās ļoti apjucis. Pēkšņi viens pats naktī iegrūsts jūrā. Tiešām ļoti atbilstošs izteiciens.

- Lai kā arī būtu, nekas cits neatliek kā kļūt brīvam un godīgam, - Cukuru rūpīgi izvēlējās vārdus. - Kļūt atklātam, pamazām kļūt brīvam. Piedod, neko vairāk es nepateikšu.

Sarkanais sacīja:

- Kā tu pats zini, Nagoja mēroga ziņā ir Japānas lielpilsēta, bet vienlaikus tā ir mazpilsēta. Cilvēku daudz, ražošana plaukst, pārticības gana, bet tajā pašā laikā izvēles iespēju ārkārtīgi maz. Tādiem cilvēkiem kā mēs šeit nav tik vienkārši dzīvot atklāti un brīvi... Vai tev tas nešķiet paradokss? Dzīves ceļā pamazām atklājam patieso sevi, un, jo vairāk sevi atklājam, jo vairāk sevi pazaudējam.

- Bet, manuprāt, tev daudzējādā ziņā iet ļoti labi. Es patiešām tā domāju, - Cukuru teica. Un viņš neliekuļoja.

- Tu uz mani vairs nedusmojies?

Cukuru pielieca galvu uz sāniem.

- Es uz tevi nedusmojos. Es vispār ne uz vienu nedusmojos.

Un tad viņš pamanīja, ka brīvi uzrunājis Sarkano ar “tu”. Tas beidzot bija nācis dabiski.

Sarkanais pavadīja viņu līdz liftam.

- Varbūt mēs nekad vairs nesatiksimies. Tāpēc es tev kā pēdējo gribu izstāstīt vienu īstu stāstu. Vai drīkstu? - ejot pa gaiteni, Sarkanais teica.

Cukuru pamāja.

- Es ar to vienmēr sāku semināru, kas domāts uzņēmumu jaunajiem darbiniekiem. Vispirms pārlaižu skatienu telpai, tad izraugos vienu atbilstošu dalībnieku un palūdzu piecelties kājās. Un tad saku: “Vai zini, man tev ir viena laba ziņa un viena slikta ziņa. Vispirms sliktā ziņa. Tagad tev nomauks nagus - vai nu rokām, vai kājām - ar knaiblēm. Ļoti nepatīkami, bet tas jau ir izlemts. Nekas vairs nav maināms.” Un es izņemu no portfeļa lielas knaibles, visiem parādu. Lēni, nesteidzoties parādu. Tad saku: “Bet ir arī labā ziņa. Labā ziņa ir tā, ka pats vari izvēlēties -vai nagus nomauks rokām vai kājām. Kā gribēsi? Jāizlemj desmit sekunžu laikā. Ja pats neizlemsi, tad nagus nomauks gan rokām, gan kājām.” Un es skaitu līdz desmit. Parasti pēc astoņām sekundēm atskan: “Kājām.” - “Labi, tātad kājām. Tūlīt pat nomauksim viņam kājām nagus. Taču pirms tam es gribētu zināt: kāpēc ne rokām, bet kājām?” es vaicāju. Man atbild: “Es nesaprotu. Laikam gan viens, gan otrs būtu vienādi sāpīgi. Bet bija jāizvēlas, kas man cits atlika, izvēlējos kājas.” Tad es pagriežos pret viņu, sirsnīgi paspiežu viņam roku un saku: “Laipni lūgti reālajā dzīvē. Welcome to the real life.”

Cukuru, neko neteikdams, skatījās senā drauga kalsnajā sejā.

- Mums katram ir dota sava brīvība, - Sarkanais sacīja. Tad, piemiedzis ar aci, iesmējās. - Tā ir šī stāsta jēga.

Sudrabainās lifta durvis atvērās bez skaņas, abi tur izšķīrās.

12

eptiņos tās dienas vakarā, kad bija ticies ar Sarkano, Cukuru atgriezās mājās Tokijā. Izkravājis somu, iemetis valkātās drēbes veļas mašīnā, iegāja dušā noskalot sviedrus. Tad piezvanīja Sarai uz mobilo. Ieslēdzās automātiskais atbildētājs, viņš atstāja ziņu, ka ir tikko pārradies no Nagojas un lai viņa piezvana sev ērtā laikā.

Viņš palika nomodā ilgāk par vienpadsmitiem gaidīdams, taču viņa nepiezvanīja. Nākamajā dienā, otrdienā, viņa piezvanīja pusdienlaikā, kad Cukuru uzņēmuma ēdnīcā pusdienoja.

- Kā gāja, vai Nagojā izdevās kaut ko nokārtot? - Sara vaicāja.

Viņš piecēlās, izgāja gaitenī klusākā vietā. Tad īsumā izstāstīja, ka svētdien un pirmdien ir apmeklējis gan Lexus salonu, gan Sarkanā biroju un ka izdevies ar abiem satikties un parunāt.

- Bija ļoti labi, ka izdevās parunāt ar viņiem abiem. Pamazām dažādi apstākļi noskaidrojas, - Cukuru sacīja.

- Tas labi, - Sara teica. - Nebiji velti braucis.

- Ja vēlies, varbūt varam satikties un bez steigas parunāt?

- Drusku pagaidi, es paskatīšos plānotājā.

Viņai vajadzēja tikai piecpadsmit sekundes plānu pārbaudīšanai. Cukuru pa to laiku skatījās ārā pa logu uz Šin-dzjuku ielām. Debesis klāja biezi mākoņi, šķita, kuru katru brīdi sāks līt.

- Man parīt ir brīvs vakars. Kādi tev plāni? - Sara sacīja.

- Parīt vakarā derēs. Pavakariņosim kopā? - Cukuru teica. Viņam blociņā nevajadzēja skatīties. Viņam tikpat kā visi vakari bija brīvi, bez kādiem plāniem.

Kad tikšanās vieta bija norunāta, saruna bija galā. Izslēdzot telefonu, viņam krūtīs bija savāda svešķermeņa sajūta. It kā daļa ēdiena būtu palikusi nesagremota. Pirms sarunas ar Saru tādas sajūtas nebija. Viņš nekļūdījās. Bet ko tas nozīmē vai ko tas ar laiku atklās, to viņš nespēja izlemt.

Cukuru mēģināja domās pēc iespējas precīzāk atkārtot sarunu ar Saru. Runāto, viņas balss skaņu, to, kā viņa ieturēja pauzes... Taču nevarēja iedomāties, kas tajā būtu citāds. Ielicis mobilo telefonu kabatā, atgriezās pie galda, lai pabeigtu ēst, bet tajā brīdī apetītes vairs nebija.

* * *

Tās dienas pēcpusdienā un nākamajā dienā Cukuru, paņēmis sev par palīgu jaunu, tikko uzņēmumā strādāt sākušu darbinieku, pārbaudīja vairākas stacijas, kurās vajadzēja iebūvēt jaunus liftus. Palīgam palīdzot ar mērījumiem, viņi citu pēc cita pārbaudīja, vai viņu uzņēmumā deponētie staciju rasējumi atbilst īstenībai. Nepareizību un atšķirību starp plāniem un reālo situāciju bija negaidīti daudz. Tam bija dažādi iemesli, bet, pirms uzsākt celtniecību, obligāti jāsagatavo detalizēts plāns, uz kuru var paļauties. Ja, sākot darbu, atklājas lielas nesakritības, tad jau ir grūti kaut ko labot. Tāpat kā kaujas vienībai izcelties uz kādas salas, paļaujoties uz nepareizu karti.

Kad šis darbs vispārīgos vilcienos bija pabeigts, viņš atklāti izrunājās ar stacijas priekšnieku, lai noskaidrotu dažādus problemātiskus punktus saistībā ar pārbūvi. Iebūvējot liftu, mainās stacijas forma, un, mainoties formai, mainās arī pasažieru plūsma. Un šīs pārmaiņas prasmīgi jāiestrādā projektā. Saprotams, pasažieru drošība ir pats galvenais punkts, bet tāpat arī jānodrošina stacijas darbiniekiem pārvietošanās iespējas. Tāpēc jāsaskaņo galvenie aspekti un tie jāietver pārbūves projektā, un tā visa pārcelšana reālajā plānā bija Cukuru darbs. Smags darbs, bet cilvēku dzīvē ļoti svarīgs. Un Cukuru to darīja ļoti pacietīgi. Atklāja visus problemātiskos punktus, izveidoja kontroljau-tājumu sarakstu un tos pēc kārtas rūpīgi pārbaudīja. No viņa darba bija atkarīga turpmākā izdošanās. Un arī radīja priekšstatu par to nepieredzējušajam, jaunajam darbiniekam. Šis Sakamoto, tikko pabeidzis Vasedas Universitātes Zinātnes un tehnoloģiju fakultāti, bija ļoti nerunīgs vīrietis, iegarenu seju, smaidīt nesmaidīja nemaz. Apķērīgs, paklausīgi izpildīja teikto. Arī mērīšanas darbus pieprata. Var jau būt, ka viņš noderēs, Cukuru nodomāja.

Kādā eksprešu stacijā viņi ar stacijas priekšnieku tikai vienā stundā bija izpētījuši visus ar pārbūves darbiem saistītos sīkumus. Pienāca pusdienlaiks, viņiem sagādāja pusdienu kastītes, un visi kopā ieturējās stacijas priekšnieka kabinetā. Pēc tam, dzerot tēju, pļāpāja par niekiem. Stacijas priekšnieks bija patīkams, apaļīgs pusmūža vīrs un stāstīja dažādas interesantas epizodes no staciju dzīves. Cukuru patika, apmeklējot stacijas, klausīties tādus stāstus. Beigu beigās sarunas iegrozījās par aizmirstajām mantām. Stāsti par to, cik daudz vilcienos un stacijās atrod aizmirstu mantu un cik dīvainas, savādas lietas starp tām gadās. Mirušo pīšļi, parūka, kājas protēze, romāna manuskripts (drusku palasīju, bet bija draņķīgs), kastītē ielikts un skaisti iesaiņots krekls ar asins traipiem, dzīva odze, paciņa ar četrdesmit krāsu fotogrāfijām, kurās uzņemti tikai sieviešu dzimumorgāni, lielas, skaistas tempļa koka bumbas.

- Gadās arī tādas lietas, ar kurām grūti tikt galā, - stacijas priekšnieks sacīja. - Kādam man pazīstamam stacijas priekšniekam gadījās aizmirsta ceļasoma ar mirušu embriju. Paldies Dievam, man neko tādu nav nācies pieredzēt. Bet tajā stacijā, kur es agrāk strādāju par priekšnieku, atrada divus pirkstus, iemērktus formalīnā.

- Tas gan ir visai nepatīkami, - Cukuru noteica.

- Jā, bija gan nepatīkami. Skaistā maisiņā bija ielikts trauks, līdzīgs mazai majonēzes burciņai, un tur šķidrumā peldēja divi mazi pirkstiņi. Izskatījās kā pie pamatnes nocirsti bērna pirksti. Protams, zvanīju policijai. Varbūt tam sakars ar kādu noziegumu. Policists tūdaļ bija klāt un paņēma tos līdzi.

Stacijas priekšnieks iedzēra tēju.

- Bija pagājusi nedēļa, kad pēkšņi ieradās tas pats policists, kurš pirkstus bija aiznesis. Un vēlreiz sīki un smalki izprašņāja darbinieku, kurš tos bija tualetē atradis, par visiem apstākļiem. Es arī biju tur klāt. Kā stāstīja policists, burciņā ieliktie nebija vis bērna pirksti. Laboratorijā izpētīts, ka tie esot pieauguša cilvēka pirksti. Mazi tāpēc, ka sestie pirksti. Kā teica policists, izrādās, diezgan daudz cilvēku piedzimstot ar sešiem pirkstiem. Lielākoties vecākiem šāda anomālija nepatīk un bērnam vēl zīdaiņa vecumā pirkstus amputē. Taču ir arī tādi cilvēki, kuriem šie pirksti saglabājas, ari pieaugušiem esot. Un šie pirksti bijuši tādi -saglabāti līdz pieauguša cilvēka vecumam un tad amputēti un ielikti formalīnā. Taču, cik sen tie amputēti, to nevarēja noskaidrot. Kādā ceļā tie bija aizmirsti stacijas tualetē vai tur pamesti, to grūti iedomāties. Tomēr nekā krimināla tajā, šķiet, nebija. Beigu beigās tie pirksti tā arī palika policijā. Varbūt vēl tagad glabājas kaut kur tās noliktavā.

- Savāds stāsts, - Cukuru sacīja. - Ja reiz cilvēks bija ar sešiem pirkstiem nodzīvojis līdz pieaugušā vecumam, tad kāpēc pēkšņi amputēt?

- Tur ir daudz neskaidrību. Pēc tam man par to radās interese un es sāku pētīt vairāk par sesto pirkstu. To sauc par polidaktiliju, un tā bijusi daudziem slaveniem cilvēkiem. Nezinu, vai tā ir taisnība vai ne, bet stāsta, ka Tojotomi Hidejoši esot bijuši divi īkšķi. Ir vēl daudz citu piemēru. Starp tiem ir gan slaveni pianisti, gan rakstnieki, gan gleznotāji, gan beisbolisti. No izdomātajiem varoņiem - Lekte-ram no “Jēru klusēšanas” arī bija seši pirksti. Tā ka sestais pirksts nekas tik rets nemaz nav. Tas tikai nozīmē, ka šis gēns ir dominējošais. Protams, pasaulē pastāv variācijas, bet vidēji uz piecsimt cilvēkiem viens piedzimst ar sešiem pirkstiem. Tikai, kā jau es pirmīt teicu, lielākajai daļai bērnu līdz viena gada vecumam tos ar vecāku piekrišanu amputē. Tāpēc jau mums ari tikpat kā negadās tos redzēt dzīvē. Es pats, pirms tie pirksti bija atrasti, nemaz par sesto pirkstu neko nebiju dzirdējis.

Cukuru teica:

- Bet dīvaini. Ja reiz sestais pirksts ir saistīts ar dominējošo gēnu, tad kāpēc tas nav vairāk cilvēkiem?

Stacijas priekšnieks nogrozīja galvu.

- Jā, nezin kāpēc. Sarežģīti, es to nesaprotu.

Tajā brīdī ierunājās Sakamoto, kurš pusdienoja kopā ar viņiem. Itin kā bailīgi veltu nost smagu klintsbluķi, kas sedz ieeju aizā.

- Vai atļauts ari man, iesācējam, kaut ko teikt?

- Protams, - Cukuru pārsteigts sacīja. Jo Sakamoto nebija no tiem jaunekļiem, kas stājas cilvēku priekšā, lai klāstītu savu viedokli. - Saki, ko vēlies.

- Tā kā dzirdēju vārdu “dominējošais”, gribēju teikt, ka daudzi cilvēki pasaulē to pārprot, sakot, ka kāda tendence ir ģenētiski dominējošā; tas nenozīmē, ka tā neierobežoti izplatās pasaulē, - Sakamoto teica. - Starp slimībām, kuras dēvē par “retām slimībām”, ir diezgan daudz tādu, kas ģenētiski ir dominējošas, tomēr nekļūst plaši izplatītas. Bieži, par laimi, tās aprobežojas ar nedaudziem gadījumiem, tā arī palikdamas “retas” slimības. Jo “dominējošais” bieži vien nenozīmē neko vairāk kā - viens no prevalences priekšnosacījumiem. Citi ir, piemēram, spēcīgākā izdzīvošana vai dabiskā izlase. Tas viss ir tikai mana hipotēze, bet seši pirksti - vai tikai cilvēkiem tas nav par daudz? Beigu beigās - pieci pirksti jeb desmit pirksti kopā, ar tiem cilvēks spēj visefektīvāk darboties. Tāpēc, pat ja tas ir dominējošais gēns, reālajā pasaulē sestais pirksts ir reti sastopams. Galu galā - vai dabiskās izlases likumi nepārspēj ģenētisko dominanci?

To visu pateicis vienā elpas vilcienā, Sakamoto atkal atkāpās klusumā.

- Tik tiešām, - Cukuru prātoja. - Pasaules kalkulācijas sistēmā notiek vienādošana - no divpadsmit uz decimālo.

- Jā, it kā visa pasaule pārietu uz decimālo sistēmu, -Sakamoto noteica.

- Bet kā tas nākas, ka tu tik labi zini tādas lietas? -Cukuru jautāja Sakamoto.

- Es universitātē apmeklēju ģenētikas kursu. Man par to bija personiska interese, - Sakamoto spilgti piesarkušiem vaigiem atbildēja.

Stacijas priekšnieks draudzīgi pasmējās.

- Kaut arī sāki strādāt dzelzceļa uzņēmumā, tomēr ģenētikas lekcijas noderēja. Iemācītais nekad neiet zudībā.

Cukuru teica stacijas priekšniekam:

- Bet pianistam seši pirksti varētu būt ļoti ērti, vai tā neliekas?

- Tā tas nemaz nav, - stacijas priekšnieks iebilda. - Ja runājam par klavieru spēlēšanu ar sešiem pirkstiem, tad liekais pirksts tikai traucē. Sakamoto kungam taisnība: veicot brīvas un saskaņotas darbības, sestais pirksts cilvēkam tikai kļūtu par smagu nastu. Pieci pirksti ir tieši laikā, tā gan.

- Bet kur ir kāds labums no sestā pirksta?

Stacijas priekšnieks sacīja:

- Cik es izpētīju, viduslaiku Eiropā cilvēkus, kuriem bija seši pirksti, sadedzināja - kā burvjus un raganas. Savukārt krusta karu laikā bija valstis, kurās šādus cilvēkus nogalināja. Nezinu, vai tā ir taisnība vai ne, bet Bomeo, ja piedzimst bērns ar sesto pirkstu, viņš automātiski tiek uzskatīts par šamani. Bet vai to var saukt par labumu?

- Šamani? - Cukuru brīnījās.

- Tas ir tikai Borneo stāsts.

Tad pusdienlaiks beidzās un beidzās ari stāsti. Cukuru, pateicies stacijas priekšniekam par pusdienām, cēlās, un abi ar Sakamoto devās atpakaļ uz kompāniju.

Atgriezies darbā un ieviesis pāris nepieciešamo labojumu projektā, Cukuru pēkšņi kaut ko iedomājās. To stāstu, ko Haida reiz stāstīja par savu tēvu. Par džeza pianistu, kurš ilgu laiku bijis apmeties dziļi kalnos viesu namā un, pirms sāka spēlēt, uzlicis uz klavierēm amuletu, - un tā varbūt bija burciņa, kurā bija formalīnā iemērkti ķirurģiski amputētie paša sestie pirksti. Un, pirms sāka spēlēt, viņš tos noteikti uzlika uz klavierēm. Kā talismanu.

Protams, tās bija tikai paša Cukuru iedomas. Tām nebija nekāda pamata. Turklāt šis notikums - ja tas patiešām noticis - bijis vairāk nekā pirms četrdesmit gadiem. Bet, jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk tas aizpildīja Haidas stāstā palikušo tukšumu, tas izskatījās kā atbilstošs puzles gabals. Viņš līdz pat vakaram, ar zīmuli rokā stāvēdams pie rasējamā galda, atkal un atkal domās atgriezās pie tā.

Nākamajā dienā Cukuru Hiroo satikās ar Saru. Abi devās uz mazu bistro, kas atradās dzīvojamo namu ielā (Sara Tokijā zināja daudzas tādas nomaļas, mazas ēstuves), un, kamēr abi ēda, Cukuru stāstīja par Nagojā pieredzēto - par satikšanos ar abiem vecajiem draugiem, par to, ko runājuši. Sanāca garāk, nekā domāts, bet Sara ieinteresēta viņu uzklausīja. Laiku pa laikam pārtrauca un kaut ko pavaicāja.

- Baltā visiem teica, ka esot apmetusies pie tevis Tokijā un tu esot viņai iedevis kādas zāles un viņu izvarojis?

- Tā man stāstīja.

- Viņa to visiem izstāstījusi un attēlojusi ļoti sīki un reālistiski. Lai gan bija ārkārtīgi kautrīga pēc dabas un vairījās runāt par seksuālām tēmām.

- Tā Zilais man sacīja.

- Un vēl viņa teikusi, ka tev esot divas sejas?

- Spriežot pēc redzamās sejas, nekad nevarētu iedomāties, kāda esot slēptā, tā viņa teikusi.

Saras sejā parādījās norūpējusies izteiksme, viņa brīdi domāja.

- Saki: ko tu par to domā? Varbūt starp jums abiem bija kāds brīdis, kurā radās īpaša tuvība?

Cukuru papurināja galvu.

- Nē, pat ne reizi. Es vienmēr apzināti centos, lai nekas tāds nenotiktu.

- Apzināti?

- Centos neuztvert viņu kā pretējā dzimuma pārstāvi. Tāpēc īpaši raudzījos, lai nerastos iespēja palikt tikai divatā.

Sara uz brīdi samiedza acis, pielieca galvu.

- Kā tu domā: vai arī pārējie grupā tāpat uzmanījās? Proti, zēni uzmanījās, lai neuztvertu meitenes kā pretējā dzimuma pārstāves, bet meitenes -, lai tā neuztvertu zēnus.

- Ko tolaik domāja pārējie, es, protams, visos sīkumos nezinu. Bet, kā jau iepriekš teicu, mēs centāmies grupas iekšienē neienest vīrieša un sievietes attiecības. Tā bija vārdos neizteikta vienošanās, bet skaidra.

- Bet vai tev nešķiet, ka tas bija nedabiski? Tajā vecumā, zēniem un meitenēm atrodoties tik tuvā kontaktā, visu laiku esot kopā, abpusējas seksuālas intereses rašanās, šķiet, būtu tikai dabiska notikumu attīstība.

- Man gribējās, lai man būtu draudzene, gribējās iet uz randiņiem divatā. Protams, arī par seksu man bija interese. Tas ir normāli. Un bija arī iespējas sadraudzēties ar kādu meiteni. Taču tolaik man nekas nebija nozīmīgāks par šo piecu cilvēku grupu. Es tik tiešām nespēju iedomāties, ka varētu no tās attālināties.

- Tikai tajā bija atrodama skaista kopība?

Cukuru pamāja ar galvu.

- Tajā bija kaut kas tāds, kaut kāda daļa, bez kuras es nespēju iztikt, bija tāda sajūta. Kaut kādas īpašas sajūtas, kuras es nespētu gūt nevienā citā vietā.

Sara sacīja:

- Tāpēc jums seksuālā interese bija kaut kur jāpaslēpj. Lai sargātu piecu cilvēku harmoniju. Lai nepārrautu šo perfekto loku.

- Tagad, paskatoties atpakaļ, kaut kas tajā tiešām var izskatīties savādi. Bet tolaik tas šķita absolūti dabiski. Mēs bijām tikai pusaudži, visu pieredzējām pirmo reizi. Nespējām objektīvi paraudzīties uz situāciju, kurā atradāmies.

- Kaut kādā ziņā jūs bijāt ieslēgti šajā ideālajā lokā. Vai tu tā nedomā?

Cukuru to apsvēra.

- Var jau būt, ka kaut kādā ziņā tā bija. Bet mēs labprātīgi tur bijām ieslēgti. Es pat šobrīd to nenožēloju.

- Ļoti interesanti, - Sara noteica.

Sara ar lielu interesi noklausījās stāstu par to, kā Sarkanais pusgadu pirms Baltās nāves saticies ar viņu Hama-macu.

- Varbūt gadījums nedaudz atšķiras, bet, to dzirdot, es atcerējos kādu savu vidusskolas klasesbiedreni. Viņa bija skaistule, ar labu stilu, ģimene bija bagāta, viņa bija tā dēvētais repatriantu bērns, bija dzīvojusi ārzemēs, runāja gan angliski, gan franciski un arī sekmju ziņā bija klases augšgalā. Lai ko viņa darītu, viss piesaistīja cilvēku uzmanību, visi viņu lutināja, jaunākās skolnieces tiecās būt tādas kā viņa. Mūsu skola bija privātā meiteņu skola, un tas bija kas īpašs.

Cukuru pamāja.

- Viņa turpināja mācības Svētās Sirds Universitātē, divus gadus studēja ārzemēs. Man gadījās ar viņu satikties divus gadus pēc viņas atgriešanās, un tad, pēc ilgāka laika viņu ieraudzījusi, es zaudēju valodu. Viņa bija, kā lai to labāk pasaka, viņa izskatījās izbalojusi. It kā ilgu laiku būtu atstāta izlikta saulē un lietū, viss augums izskatījās izbalojis. Ārējais izskats nebija īpaši mainījies. Viņa aizvien vēl bija skaista, arī stils bija labs... Tikai izskatījās blāvāka nekā agrāk. Apmēram tā, ka gribētos paņemt rokās televizora pulti un noregulēt krāsas. Tā bija visai savāda pieredze. Kā tas var būt, ka cilvēks tikai pāris gadu laikā tik redzami izbalo.

Viņa, pabeigusi ēst, gaidīja, kad atnesīs desertu karti.

- Mēs nebijām ipaši tuvas, bet mums bija kopējas draudzenes, un arī pēc tam mēs laiku pa laikam satikāmies. Katrā nākamajā tikšanās reizē viņa atkal bija kļuvusi mazliet blāvāka. Un tad kādā brīdī viņa vairs nevienam nešķita ne skaista, ne pievilcīga. Izskatījās, ka arī tik gudra viņa vairs nebija. Sarunas bija garlaicīgas, viedokļi - parasti. Divdesmit septiņu gadu vecumā viņa apprecējās, vīrs kaut kādā valdības iestādē bija elitārs darbinieks, no skata -sekls, nenozīmīgs vīrietis. Taču viņa pati, neaptverdama, ka vairs nav ne skaista, ne pievilcīga, nedz arī cilvēku uzmanību piesaistoša, uzvedās tāpat kā senāk - kā princese. Bija visai smagi noraudzīties uz to no malas.

Atnesa desertu karti, Sara to rūpīgi izpētīja. Izlēmusi aizvēra ēdienkarti un nolika to uz galda.

- Draugi pa vienam vien no viņas attālinājās. Bija sāpīgi viņu tādu redzēt. Pareizāk sakot, bija nevis žēl, bet, ieraugot viņu tādu, visi izjuta viena veida bailes. Tās lielākā vai mazākā mērā izjūt visas sievietes. Ka man kā sievietei mani ziedu laiki paliks aiz muguras, bet es to nepamanīšu, nespēšu to pieņemt un turpināšu darboties tāpat, un visi paslepus par mani smiesies, vairīsies no manis. Viņas gadījumā šis kritiens pienāca ātrāk. Tas ari viss. Viņas ziedu laiki bija pusaudzes gadi, kad viņa bija pilnos ziedos kā dārzs vasarā; kad tas pagāja, ātri vien novīta.

Pienāca sirms viesmīlis, Sara pasūtīja citronu suflē. Cukuru nodomāja: kā gan viņai izdodas, nekad neatsakoties no deserta, būt tik labā formā.

- Varbūt tu kaut ko sīkāk par Balto uzzināsi no Melnās, - Sara sacīja. - Kaut arī jūs visi pieci bijāt tajā ideāli harmoniskajā grupā, meitenes noteikti ari savā starpā runājās. Tā, kā Zilais sacīja. Un tādas sarunas ārpus meiteņu pasaules neizpauda. Mēs gan varbūt izpļāpājamies. Taču ir tādi noslēpumi, ko glabājam. It īpaši no vīriešiem.

Viņa uzmeta īsu skatienu viesmīlim, kas stāvēja attālāk. It kā nožēlodama, ka izvēlējusies citronu suflē. Varbūt vajadzēja ņemt kaut ko citu. Taču pārdomājusi novērsa skatienu.

- Jūs, trīs puiši, taču arī savā starpā atklāti runājāt?

- Es tādas sarunas neatceros, - Cukuru teica.

Par ko mēs vispār tolaik runājām? Cukuru bridi par to domāja. Tomēr sarunu saturu nekādi neatcerējās. Noteikti taču runājām ilgi, dedzīgi un atklāti...

- Es neatceros, - Cukuru sacīja.

- Savādi, - Sara noteica. Tad pasmaidīja.

- Nākamajā mēnesī šībrīža darbi būs mazliet apdarīti, -Cukuru teica. - Un es gribētu aizbraukt uz Somiju, tāpēc. Es jau ar priekšniecību runāju, man nebūs problēmu paņemt atvaļinājumu.

- Kad zināsi datumus, domāju, ka varēšu tev saplānot ceļojumu. Rezervēt lidmašīnas biļetes, viesnīcu.

- Paldies, - Cukuru pateicās.

Viņa paņēma glāzi, iedzēra malku ūdens. Tad pārlaida pirkstu pār glāzes malu.

- Kādi bija tavi vidusskolas gadi? - Cukuru vaicāja.

- Es nebiju īpaši pamanāma meitene. Spēlēju rokasbumbu. Nebiju skaista, ari sekmes nebija īpaši labas.

- Neesi pārāk pieticīga?

Viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

- Pieticība varbūt ir brīnišķīgs tikums, bet man nepiestāv. Tieši sakot, es dzīvoju pavisam neievērojamu dzīvi.

Domāju, ka skolas sistēma nebija man piemērota. Skolotāji mani ipaši nemīlēja, jaunākās skolnieces mani neapbrīnoja. Nebija ne drauga ēnas. Es biju spītīga un radīju problēmas. Man bija visu Wham! kompaktdisku kolekcija. Valkāju mammas pirktu baltu, garlaicīgu kokvilnas veļu. Tomēr man bija pāris labu draudzeņu. Vismaz divas. Tādas tuvas draudzības kā jums pieciem man nebija, tomēr bija draudzenes, ar kurām varēju atklāti parunāt. Tā arī kā nebūt izdevās nodzīvot tos nejēdzīgos pusaudža gadus.

- Vai tālaika draudzenes vēl satiec?

Viņa pamāja ar galvu.

- Mēs ari tagad esam labas draudzenes. Abas ir precējušās, ir bērni. Tik bieži satikties neiznāk, bet laiku pa laikam aizejam kopā paēst un tad nopļāpājam trīs stundas bez apstājas. Par daudz ko, kā lai to saka, gana atklāti.

Viesmīlis atnesa citronu suflē un espreso kafiju. Viņa kāri ēda suflē. Tomēr citronu suflē bijusi pareizā izvēle. Cukuru pamīšus skatījās te uz viņu, te garaiņiem, kas cēlās no kafijas tasītes.

- Vai tev tagad ir draugi? - Sara vaicāja.

- Šobrīd nav neviena, kuru es varētu saukt par draugu.

Par draugiem Cukuru bija saucis tikai četrus draugus

no Nagojas. Un pēc tam, kaut ari tas bija neilgi, par tādu varētu nosaukt ari Haidu. Nevienu citu.

- Vai nav skumji bez draugiem?

- Ko lai saku? Es nezinu, - Cukuru atteica. - Pat ja būtu, es nedomāju, ka spētu atklāti runāt.

Sara pasmaidīja.

- Meitenēm to kaut kādā mērā vajag. Bet, protams, atklātas sarunas ir tikai viena daļa draudzības.

- Protams.

- Vai gribi pagaršot suflē? Ļoti garšīgs.

- Nē, apēd pati līdz pēdējam kumosam.

Sara ļoti rūpīgi apēda pēdējo suflē gabaliņu, nolika dakšiņu, kārtīgi noslaucīja salvetē muti, tad, īsu brīdi kaut ko apdomājusi, pacēla galvu un pāri galdam paskatījās uz Cukuru.

- Saki: vai varam tagad iet pie tevis?

- Protams, - Cukuru sacīja, tad pacēla roku, lūdzot viesmīlim rēķinu.

- Un arī rokasbumbu tu spēlēji? - Cukuru jautāja.

- Par to es negribu runāt, - Sara atteica.

Cukuru dzīvoklī abi apskāvās. Cukuru bija ļoti priecīgs, ka Sara vēlreiz devusi viņam šo tuvības iespēju. Abi glāstīja viens otru, sēžot uz dīvāna, pēc tam pārcēlās uz gultu. Viņai zem salātzaļās kleitas bija melna mežģīņu veļa.

- Vai arī to tev mamma nopirka? - Cukuru vaicāja.

- Muļķis, - Sara iesmējās. - Pašas pirkta. Protams.

- Un arī pumpiņu nekur nav?

- Kā citādi!

Viņa pastiepa roku un glāstīja viņa stingro locekli.

Taču īsi pēc tam, kad Cukuru jau gribēja ieiet viņā, šis stingrums pazuda. Cukuru kaut ko tādu piedzīvoja pirmo reizi mūžā. Viņš šausmīgi samulsa un apjuka. Viss apkārt savādi apklusa. Dziļi ausīs atbalsojās paša sausie sirdspuksti.

- Neņem to galvā, - Sara, glāstīdama viņam muguru, teica. - Tāpat vien apskauj mani. Būs labi. Nedomā neko lieku.

- Es nesaprotu, - Cukuru sacīja. - Visu laiku domāju tikai par to, kā tevi apskaut.

- Varbūt tu pārāk daudz sacerējies. Bet es priecājos, ka tu par mani tik nopietni domā.

Pēc tam abi palika gultā kaili, nesteidzīgi glāstīja viens otru. Bet Cukuru pietiekama erekcija neatjaunojās. Un tad viņai vajadzēja atgriezties mājās. Abi klusēdami saģērbās, Cukuru pavadīja viņu līdz stacijai. Pa ceļam Cukuru atvainojās par to, ka viss nebija gājis tik gludi.

- Tas nav nekas, patiešām. Nevajag tam pievērst uzmanību, - Sara maigi teica un saņēma viņa roku. Maza, silta roka.

Vajadzēja kaut ko teikt, bet vārdi nenāca. Viņš izjuta Saras rokas pieskārienu.

- Varbūt tu esi apjucis, - Sara sacīja. - Atgriezies Nagojā, satiki ļoti sen neredzētus draugus, runāji ar viņiem, tik daudz kas uzreiz atklājās, varbūt jūties ļoti satraukts. Iespējams, pat vairāk, nekā tu pats to sajūti.

Patiešām, sajukums bija gan. Bija atdarītas ilgi aizvērtas durvis, pēkšņi atklājušies pāris līdz šim skatienam slēptu faktu. Fakti, kurus nespētu ne iedomāties. Un tie vēl nebija viņā atraduši ne savu secību, ne vietu.

Sara teica:

- Tevī kaut kas ir ieķēries, un tāpēc dabiskā straume vēl ir nosprostota. Vismaz tā šķiet.

Cukuru apdomāja viņas teikto.

- Vai tu gribēji teikt, ka to problēmu, kas ir manī, es šoreiz, aizbraucot uz Nagoju, nespēju atrisināt?

- Jā, tā šķiet. Bet tā, protams, ir tikai un vienīgi mana sajūta, - Sara sacīja. Tad, ar nopietnu sejas izteiksmi bridi padomājusi, piebilda: - Varbūt to pāris uzzināto faktu dēļ pārējais kļuvis vēl neskaidrāks.

Cukuru nopūtās.

- Tad sanāk, ka es neatvēru to vāciņu, ko vajadzēja atvērt.

- Tas prasīs laiku, - viņa teica. - Bet tu vismaz esi pagriezies uz atrisinājuma pusi, spēris soli uz priekšu. Tas ir vissvarīgākais. Es domāju: ja tāpat turpināsi, tad noteikti atradīsi īsto gabaliņu, ar ko aizpildīt tukšumu.

- Bet varbūt tas prasīs daudz laika.

Sara cieši paspieda Cukuru roku. Negaidīti stipri.

- Zini, nekur nav jāsteidzas. Labāk to darīt lēnām. Es vispirms gribētu noskaidrot, vai tu vēlies turpmāk ar mani ilgi uzturēt attiecības.

- Protams, vēlos. Ilgi būt kopā ar tevi.

- Patiešām?

- Es nemeloju, - Cukuru stingri noteica.

- Lai paliek. Ir vēl laiks. Jo es gaidīšu. Turklāt man arī vispirms vēl pāris lietu jānokārto.

- Vispirms vēl pāris lietu jānokārto?

Sara neatbildēja, viņas sejā pavīdēja noslēpumains smaids. Tad viņa sacīja:

- Tev pēc iespējas ātrāk jābrauc uz Helsinkiem un jāsatiek Melnā. Un tad atklāti jāizrunā viss, kas uz sirds. Tas ir ļoti svarīgi. Man ir tāda nojauta.

Iedams atpakaļ no stacijas uz mājām, Cukuru visu laiku bija iegrimis domās. Bija savāda sajūta, it kā laika straume būtu sadalījusies divos atzaros - pretējos. Viņš domāja par Balto, domāja par Haidu, domāja par Saru. Pagātne un tagadne, atmiņas un izjūtas plūda paralēli un vienlīdzīgi.

Varbūt manī kā cilvēkā slēpjas kaut kas kroplīgs, Cukuru iedomājās. Tā, kā Baltā teica: manī ir tāda neredzamā puse, par kuras esību, spriežot pēc redzamās, nevar ne iedomāties. Kā mēness otra puse, kas visu laiku slēpjas tumsā. Varbūt es kādā citā vietā, citā laikā, pašam to nemanot, patiešām esmu izvarojis Balto, dziļi ievainojis viņas dvēseli. Ar viltību, ar varu. Varbūt šī otra puse kādreiz ir pievārējusi redzamo pusi. Viņš devās pa gājēju pāreju pie sarkanās gaismas, taksometra šoferis spēji nobremzēja, un pār viņu nolija dusmīgas lamas.

Atgriezies dzīvoklī, pārģērbies pidžamā, viņš devās gulēt, pulkstenis bija gandrīz divpadsmit. Un tieši tad Cukuru pamanīja, ka atjaunojusies erekcija. Perfekta, akmenscieta. Viņš pats nespēja noticēt, ka var būt tik stingrs. Tomēr taču miesa. Viņš tumsā dziļi nopūtās. Izkāpa no gultas, ieslēdza istabā gaismu un, paņēmis no plaukta pudeli Cutty Sark, drusciņ ielēja glāzē. Tad atvēra grāmatu. Pēc stundas pēkšņi sāka līt. Laiku pa laikam vējš bija tik stiprs kā vētrā. Lielas lietus lāses slīpi sitās logā.

Cukuru pēkšņi iedomājās, ka viņš šī dzīvokļa gultā izvarojis Balto. Piebēris dzērienam zāles, padarījis viņu kustēties nespējīgu, norāvis viņai drēbes, ar spēku viņu ieguvis. Viņa bijusi jaunava, viņai šausmīgi sāpējis, bijušas asinis. Un tad, pie šīs robežas, tik daudz kas pārvērtās.

Klausoties lietū, kas sitās logā, ļaujoties šādām domām, šķita, ka istabā noskaņa kļūst pilnīgi citāda. It kā istabai būtu pašai sava griba. Viņš nespēja secīgi izspriest, kas no tā visa ir patiesība, kas - nav patiesība. Viens patiesības aspekts bija tāds, ka viņš nekad nebija Baltajai pieskāries. Bet otrs -, ka esot ar viltību un spēku viņu izvarojis. Kurā pats šobrīd atrodas, to viņš, jo vairāk domāja, jo mazāk spēja izlemt.

Beigu beigās viņš iemiga tikai divos.

13

Nedēļas nogalē Cukuru devās uz sporta kluba peldbaseinu. No mājām līdz sporta klubam ar riteni varēja aizbraukt desmit minūtēs. Viņš kraulā peldēja noteiktā ātrumā, tūkstoš piecsimt metrus nopeldēja trīsdesmit divās vai trīsdesmit trīs minūtēs. Ja baseinā bija ātrāki peldētāji, tad parasti parāvās sāņus, palaida tos pa priekšu. Viņa raksturā nebija sacensties ar citiem ātrumā. Arī todien, kā vienmēr, pamanījis kādu peldētāju, kurš peldēja tādā pašā ātrumā kā viņš, devās uz to pašu celiņu. Kalsnu, jaunu vīrieti. Melnās sporta peldbiksēs, melnā peldcepurē un brillēs.

Peldēšana izkliedēja uzkrājušos nogurumu, atbrīvoja sasprindzinātos muskuļus. Ielaižoties ūdenī, iestājās nekur citur neatrodams miers, divreiz nedēļā ejot pusstundu peldēt, viņam izdevās mierīgi uzturēt ķermeni un prātu līdzsvarā. Tāpat arī ūdens bija piemērota vieta pārdomām. Tas līdzinājās īpašam meditācijas veidam. Kad bija izveidojies kustību ritms, domas varēja lidināties galvā bez ierobežojumiem. Kā pļavā palaists suns.

- Peldēt ir tikpat patīkami kā lidot debesīs, - viņš reiz skaidroja Sarai.

- Tu esi lidojis debesīs? - Sara vaicāja.

- Vēl ne, - Cukuru atteica.

Torīt peldot viņš lielākoties domāja par Saru. Atcerējās viņas seju, viņas augumu, domāja par to, ka tuvība ar viņu nebija izdevusies. Un ari par šo to no viņas teiktā. Tevī ir kaut kas, kas kavē dabisko plūdumu, tā viņa bija teikusi.

Varbūt tā tiešām ir, Cukuru nodomāja.

Cukuru Tadzaki gāja pa dzīvi gludi, bez īpašām problēmām. Daudzi cilvēki tā domāja. Pabeidzis slavenas universitātes Inženiertehnisko fakultāti, strādā dzelzceļa uzņēmumā, kļuvis par savas jomas profesionāli. Darbs stabils, uzņēmumā viņu augstu vērtē. Kolēģi uzticas. Arī ekonomiskajā ziņā nekādu raižu. Pēc tēva nāves saņēma mantojumu. Viņam pieder vienas guļamistabas dzīvoklis netālu no centra, ērtā un labā dzīvojamo namu kvartālā. Pat hipotēku nevajadzēja ņemt. Alkoholu tikpat kā nelieto, smēķēt nesmēķē, dārgu hobiju nav. Tā nebūt nav, ka viņš dzīvotu ārkārtīgi pieticīgi, naudu netērējot, askēta dzīvi viņš nedzīvoja. Vienkārši neatrada pārāk daudz iespēju naudu tērēt. Mašīnu nevajadzēja, iztika ar nedaudz drēbēm, laiku pa laikam nopirka grāmatas vai kompaktdiskus. Bet tās nebija lielas summas. Arī ēst labāk patika mājās nekā ārpus mājās, palagus mazgāja un pat gludināja pats.

Parasti nerunīgs, ne pārāk sabiedrisks. Taču ari gluži vientuļnieka dzīvi nedzīvoja. Spēja piemēroties savai videi. Neprecēts, ar pietiekami glītu ārieni, atturīgs, kopts. Tāpēc vienmēr kāda sieviete viņam dabiski tuvojās. Vai arī apkārtējie iepazīstināja viņu ar kādu neprecētu sievieti (tā bija noticis arī ar Saru).

Trīsdesmit sešos gados, ārēji spriežot, eleganti baudīja vecpuiša dzīvi. Vesels, liekā svara nebija, ne ar ko neslimoja. Parasti cilvēki domātu, ka viņa dzīve norit gludi. Arī māte un māsas tā sprieda. “Vai vecpuiša dzīve tev nav pārāk iepatikusies, vai pamazām nesāc domāt par precēšanos?” - tā viņas teica Cukuru. Tomēr ar laiku mitējās runāt par laulības savedēju. Arī visi kolēģi domāja tāpat.

Patiešām, līdz šim Cukuru Tadzaki dzīvē nekā nebija trūcis. Nebija pieredzējis, ka nedabūtu kaut ko, ko vēlētos. Tomēr nebija ari piedzīvojis to prieku, kad iegūst ko grūti nākušu, kaut ko patiešām kārotu. Laikam gan visvērtīgākais, kas viņam bija piederējis, bija šī vidusskolas laika draudzība ar pārējiem četriem. Bet tas nebija kaut kas tāds, ko viņš būtu apzināti izvēlējies, tā drīzāk bija svētība, kas gluži dabiski atnākusi pie viņa. Un tad sen - un ari tas nebija saistīts ar viņa gribu - zaudēta. Vai ari - viņam atņemta.

Sara piederēja pie tā nedaudzā, ko viņš kāroja. Nevarētu teikt, ka viņš par to justos nesatricināmi pārliecināts, tomēr bija ļoti pieķēries šai par viņu divus gadus vecākajai sievietei. Turklāt tagad bija gatavs uz dažādiem upuriem, lai viņu dabūtu. Tik spēcīgas, dzīvas emocijas viņam bija kas neparasts. Taču viss neritēja tik gludi, kā plānots. Kaut kas aizsprostojis straumi. “Nevajag steigties, es gaidīšu,” Sara sacīja. Tomēr stāsts diez vai būs tik vienkāršs. Cilvēks visu laiku kaut ko dara, ari attieksme var mainīties. Neviens nezina, kas būs turpmāk.

Cukuru, par to visu prātodams, neapstādamies pārpeldēja divdesmit piecus metrus garo baseinu. Nedaudz uz sāniem izcēlis galvu no ūdens, ievilka elpu, tad izelpoja ūdenī. Lai ari distance bija gara, tāds ritmisks cikls pamazām kļuva automātisks. Vēzienu skaits, peldot uz abām pusēm, bija vienāds. Viņš ievēroja šo ritmu un skaitīja tikai pagriezienus.

Te pēkšņi viņš pamanīja, ka priekšā peldošā vīrieša pēdas ir kaut kur redzētas. Tās bija identiskas Haidas pēdām.

Viņš nedomājot ieelpoja, tādējādi izsitoties no ritma. Iz-sprauslāja ūdeni no deguna, pagāja kāds brīdis, iekams viņš peldot atkal atjaunoja elpošanas ritmu. Sirds krūtīs sitās cieti un tāli.

Bez šaubām. Haidas pēdas, Cukuru nodomāja. Lielums un forma, tīrie, stingrie atspērieni tieši tādi paši. Un arī ūdenī saceltie vilnīši tieši tādi paši. Vienādas kāju kustības, arī vilnīši mazi un maigi, līgani. Peldot universitātes baseinā Haidam aiz muguras, Cukuru aizvien bija vērojis viņa pēdas. Gluži kā cilvēks, kas naktī brauc pa šoseju un cenšas neizlaist no acīm priekšā braucošās automašīnas aizmugurējās gaismas. Un tāpēc tās tik spilgti bija iegūlušas viņam atmiņā.

Cukuru pārtrauca peldēt, izkāpa no ūdens, apsēdies uz starta platformas, gaidīja, kad peldētājs pagriezīsies.

Taču tas nebija Haida. Peldcepure un brilles neļāva saskatīt sejas vaibstus, taču, paraugoties rūpīgāk, varēja redzēt, ka vīrietis ir augumā garāks par Haidu, plecīgāks. Ari kakla forma bija citāda. Arī gados pārāk jauns. Visticamāk - vēl students. Haidam tagad būtu pāri par trīsdesmit.

Kaut ari Cukuru saprata, ka kļūdījies, sirds tomēr aizvien vēl spēcīgi sitās. Viņš apsēdās plastmasas krēslā pie baseina un turpināja vērot nepazīstamo peldētāju. Skaists peldēšanas stils, bez nelietderīgām kustībām. Tas ļoti līdzinājās Haidas stilam. Bez šļakstīšanās, bez lieka trokšņa. Elkoņi skaisti, gludi pacēlās gaisā, tad rokas klusi ieslīdēja ūdenī, sākot ar īkšķiem. Bez steigas. Šķita, ka šīs peldēšanas pamattēma bija saglabāt iekšēju mieru. Taču, lai cik ari peldēšanas stili bija līdzīgi, tas nebija Haida. Tad vīrietis beidza peldēt, noņēma melno peldcepuri un brilles un, ātri slaucīdams īsos matus dvielī, kaut kur aizgāja. Šis vīrietis ar stūrainiem sejas vaibstiem radīja pilnīgi citādu noskaņu nekā Haida.

Cukuru vairs nepeldēja, devās uz ģērbtuvi, iegāja dušā. Tad ar riteni atbrauca mājās un, gatavodams vienkāršu maltīti, domāja. Laikam gan Haida ir viens no tiem šķēršļiem, kas ir manī.

Paņemt brīvdienas, lai dotos uz Somiju, nebija grūti. Līdz šim viņam apmaksātā atvaļinājuma dienas nebija izlietotas, krājušās kā zem dzegām sasalis sniegs. Priekšnieks rādīja aizdomīgu seju. “Uz Somiju?” Cukuru paskaidroja, ka dodas turp satikt vidusskolas klasesbiedreni, kas tur dzīvo. Diez vai nākotnē tāda izdevība aizbraukt uz Somiju vēl būšot.

- Kas Somijā tāds ir? - priekšnieks vaicāja.

- Sibēliuss, Aki Kaurismeki filmas, Marimekko, Nokia, mumini, - Cukuru noskaitīja visu, ko atcerējās.

Priekšnieks nogrozīja galvu. Izskatījās, ka viņu nekas no tā neinteresē.

Cukuru piezvanīja Sarai un izlēma par konkrētiem datumiem atbilstoši reisu grafikam no Naritas lidostas uz Helsinkiem. Pēc divām nedēļām viņš izlidos no Tokijas uz Helsinkiem, paliks tur četras dienas, tad atgriezīsies To-kijā.

- Vai tu dodies, iepriekš sazinājies ar Melno? - Sara vaicāja.

- Nē, darīšu tāpat kā Nagojā: došos uz turieni, iepriekš tikšanos nesarunājot.

- Tomēr Somija ir daudz tālāk nekā Nagoja. Ceļš turp un atpakaļ prasa laiku. Var gadīties, ka aizbraucis uzzināsi, ka Melnā pirms trim dienām devusies vasaras brīvdienās uz Maljorku.

- Ja tā, tad neko darīt. Lēnā garā apskatīšu Somijas ievērojamākās vietas un došos atpakaļ.

- Protams, dari, kā gribi, - Sara sacīja. - Bet, ja reiz braukt tik tālu, vai nevēlies apskatīt vēl kādas vietas? Pēterburga un Tallina ir turpat degungalā.

- Nē, tikai Somiju, - Cukuru atteica. - Došos no Tokijas uz Helsinkiem, palikšu tur četras dienas, tad atgriezīšos Tokijā.

- Pase tev ir, protams?

- Kad sāku strādāt uzņēmumā, man teica, ka tai vienmēr jābūt lietošanas kārtībā. Ja nu nepieciešams braukt komandējumā uz ārzemēm. Vēl tagad tā ir kā jauna.

- Helsinkos iztiksi ar angļu valodu, kā ir citur, īsti nezinu. Mūsu uzņēmumam Helsinkos ir neliels birojs, tāda kā filiāle. Es ar viņiem sazināšos, pateikšu par tevi. Ja nu rodas kāda vajadzība, dodies uz turieni. Tur strādā Olga, somiete, es domāju, ka viņa palīdzēs.

- Paldies, - Cukuru pateicās.

- Parīt došos darba darīšanās uz Londonu. Lidmašīnas biļeti, Helsinku viesnīcas rezervāciju un visu informāciju es tev aizsūtīšu uz e-pastu. Tāpat arī mūsu Helsinku biroja adresi un telefonu.

- Skaidrs.

- Tu tiešām dosies uz Helsinkiem viņu satikt, iepriekš nepieteicies? Visu to ceļu pāri polārajam lokam?

- Domā, esmu galīgi nogājis no sliedēm?

Viņa iesmējās.

- “Pārgalvība” te būtu atbilstošāks vārds.

- Bet man šķiet, ka tieši tādā veidā būs labi rezultāti. Man ir kaut kas līdzīgs nojautai.

- Nu, vēlu veiksmi, - Sara sacīja. - Vai pirms tam vēl satiksimies? Nedēļas beigās atgriezīšos no Londonas.

- Nē, - Cukuru atteica. - Es, protams, gribu tevi satikt. Tikai man šķiet, ka labāk būs, ja pirms tam aizbraukšu uz Somiju.

- Vai tas arī ir kaut kas līdzīgs nojautai7

- Tā ir. Kaut kas līdzīgs nojautai.

- Tu aizvien tā paļaujies uz nojautām?

- Nē, nedomāju vis. Līdz šim vēl nebiju tā rīkojies. Diez vai stacijas var būvēt, paļaujoties uz nojautu. Un es īsti nezinu, kā lai to nosauc - vai par nojautu. Man ir tāda sajūta.

- Tev vienkārši liekas, ka šoreiz būtu pareizi tā darīt. Vienalga, vai tā ir nojauta vai kas cits.

Cukuru sacīja:

- Šodien, peldot baseinā, par daudz ko domāju. Par tevi, par Helsinkiem. Kā lai to pasaka, došos, paļaujoties uz intuīciju.

- Peldot?

- Peldot labi domājas.

Sara brīdi klusēja.

- Kā laši?

- Par lašiem neko daudz nezinu.

- Laši ceļo lielus attālumus. Sekojot kaut kam īpašam, - Sara teica. - Vai esi redzējis Star Wars?

- Bērnībā.

- Paļaujies uz Force, - viņa sacīja. - Nepadodies lašiem!

- Paldies. Kad atgriezīšos no Helsinkiem, došu ziņu.

- Gaidīšu.

Ar to saruna beidzās.

* * *

Tomēr, pāris dienu pirms sēsties lidmašīnā uz Helsinkiem, Cukuru nejauši redzēja Saru. Tikai Sara to nezināja.

Viņš pievakarē devās uz Aojamu nopirkt dāvanas Melnajai. Viņai - kādu nelielu rotaslietu, bērniem - japāņu bilžu grāmatas. Veikali, kur meklēt tādus pirkumus, atradās nedaudz tālāk no Aojamas ielas. Apmēram stundas laikā viņš bija ticis galā ar pirkumiem, gribēja mazliet atpūsties un iegāja nelielā kafejnīcā, kuras stiklotie logi izgāja uz Omotesando ielu. Apsēdās pie loga, pasūtīja kafiju un sviestmaizi ar tunci un vēroja pievakares saules staru iekrāsoto ielas ainavu. Garām pagāja daudz pāru. Viņi tiešām izskatījās laimīgi. Visi devās uz kādu īpašu vietu, kur viņus gaidīja kaut kas patīkams. Redzot cilvēkus tādus, sirds kļuva mierīga un rāma. Tik viegls noskaņojums kā bezvēja ziemas vakarā apsarmojis koks. Taču tajā nebija ne mazākās smeldzes. Cukuru ilgi bija pieradis pie šāda noskaņojuma, neizjūtot īpašas sāpes.

Viņš tikai nodomāja, cik būtu labi, ja Sara būtu te. Taču tur neko nevarēja darīt. Pats bija atteicies no tikšanās. Pats to bija gribējis. Paša vainas dēļ piesalis pie zara. Šajā spirgtajā vasaras novakarē.

Vai tā bija pareizi?

Cukuru nebija par to pārliecināts. Vai var paļauties uz šo “intuīciju”? Vai varbūt tā nemaz nav nekāda intuīcija, tikai nepamatota pārliecība? “Paļaujies uz Force,” Sara bija teikusi.

Cukuru brīdi domāja par lašiem, kas jūrā nopeld garus attālumus, instinkta, intuīcijas dzīti.

Un tieši tajā brīdī viņa redzeslaukā parādījās Sara. Viņai mugurā bija tā pati salātzaļā kleita ar pusgarajām piedurknēm, kājās gaišbrūnās laiviņas, viņa nāca lejup pa nelielo nogāzi no Aojamas ielas uz templi. Cukuru aizturēja elpu, neviļus saviebās. Nespēja noticēt, ka šī aina ir īsta. Pāris sekunžu domāja, ka tas ir paša vientuļās sirds uzburts rēgs.

Taču nebija šaubu - tā bija īsta, dzīva Sara. Cukuru instinktīvi uzrāvās kājās, gandrīz apgāzdams galdiņu. Kafija izlija no tasītes. Taču tad viņš uzreiz atkal apsēdās.

Sarai līdzās bija kāds pusmūža vīrietis. Vidēja auguma stalts vīrietis tumšā žaketē, zilā kreklā, ar sīkpunktotu kaklasaiti. Skaisti apgrieztajos matos šur tur vīdēja pa sirmam pavedienam. Varētu būt pāri par piecdesmit. Zods nedaudz smails. Patīkama seja. Izteiksmē - raksturīgi šīs paaudzes zināma tipa vīriešiem - manīja pašpārliecinātību. Abi bija draudzīgi sadevušies rokās. Cukuru pavēra muti un cauri loga stiklam noskatījās viņos. Gluži kā cilvēks, kas pēkšņi aizmirsis jau sagatavotos vārdus. Viņi nogāja Cukuru pavisam tuvu garām. Bet Sara uz viņa pusi pat nepaskatījās. Bija tik ļoti iegrimusi sarunā ar šo vīrieti, ka apkārtni vispār neredzēja. Vīrietis kaut ko īsi pateica, un Sara iesmējās. Tā, ka varēja labi saskatīt zobu rindu.

Tad abi mijkrēslī saplūda ar ļaužu pūli. Cukuru ilgi noraudzījās caur loga stiklu uz to pusi, kur viņi nozuda. Jo mazliet cerēja, ka Sara tūlīt atgriezīsies. Pēkšņi pamanījusi, ka Cukuru ir tur, atgriezīsies izskaidrot viņam situāciju. Taču viņa tā ari neparādījās. Garām gāja cilvēki - dažādām sejām, dažādām aprisēm.

Viņš sagrozījās krēslā, iedzēra malku ūdens ar ledu. Bija palikušas tikai klusas skumjas. Krūtīs kreisajā pusē nerimās asas sāpes, it kā viņš būtu sadurts. Varēja just, kā izplūst siltas asinis. Tās laikam ir asinis. Tādas sāpes sen nebija jutis. Iespējams, kopš tā laika, kad vasarā pēc universitātes otrā kursa tuvie draugi viņu pameta. Aizvēra acis un bridi ļāvās sāpju pasaulei, it kā būtu iemeties ūdenī. Iedomājās, ka izjust sāpes ir labi. Patiešām slikti būtu sāpes nejust.

Dažādas skaņas saplūda kopā. Un kļuva par troksni dziļi ausīs. Tas bija īpašs troksnis, ko var saklausīt tikai dziļā klusumā. Tas nenāk no ārpuses. Katram cilvēkam tas ir īpašs. Taču iespēja to sadzirdēt ir reti.

Kad viņš atvēra acis, šķita, ka pasaules apveids nedaudz mainījies. Plastmasas galdiņš, baltā, vienkāršā kafijas tase, neapēstā sviestmaize, pulkstenis TAG Heur (piemiņa no tēva) uz kreisās rokas, lasītā vakara avīze, koki ielas malā, spilgtie skatlogi ielas pretējā pusē. Viss izskatījās mazliet deformēts. Aprises šķita aptuvenas, nekas nešķita materiāls. Cits, samazināts mērogs. Viņš vairākkārt dziļi ieelpoja un pamazām nomierinājās.

Šīs skumjas nenesa līdzi greizsirdību. Cukuru zināja, kas ir greizsirdība. Viņš tikai vienu reizi sapnī bija pieredzējis šīs asās izjūtas. Un toreiz izjustais vēl tagad saglabājās viņā. Viņš saprata, cik tā ir smacējoša un cik ļoti no tās nav glābiņa. Taču šībrīža izjūtas nebija tik smagas. Viņš izjuta tikai šīs skumjas. Skumjas, it kā viens pats būtu pamests dziļā, tumšā alā. Bet beigu beigās tās bija tikai skumjas. Nekas vairāk kā gluži dabiskas sāpes. Un Cukuru par to jutās visai pateicīgs.

Cukuru visvairāk skuma nevis par to, ka Sara gāja pa ielu, sadevusies rokās ar kādu vīrieti. Ne arī par to, ka varbūt viņai ar to vīrieti ir seksuālas attiecības. Protams, Cukuru bija sāpīgi iedomāties, ka viņa tagad kaut kur izģērbjas, apguļas gultā kopā ar to vīrieti. Nebija viegli izdabūt šo ainu no galvas. Taču Sara bija trīsdesmit astoņus gadus veca, patstāvīga sieviete, neprecējusies un brīva. Viņa varēja, ar ko patika, kopā iet, kur patika, un darīt, ko patika, viņai ir tādas tiesības.

Taču Cukuru satrieca viņas neviltoti priecīgā seja. Sarunājoties ar to vīrieti, viņa plati smaidīja. Esot kopā ar Cukuru, viņai nekad nebija tik atklāta sejas izteiksme. Pat ne reizi. Cukuru viņu vienmēr redzēja daudz vēsāku un apvaldītāku. Un tieši tas vissāpīgāk dūrās krūtīs.

Viņš atgriezās dzīvoklī un sāka gatavoties ceļojumam uz Somiju. Nedomādams, ar grūtībām kustoties, to izdarīja. Un nemaz tik daudz bagāžas līdzi ņemt nevajadzēja. Drēbes dažām dienām, tualetes piederumu maisiņš, pāris grāmatu lasīšanai lidmašīnā, peldbikses un peldbrilles (kaut kur braucot, viņš tās vienmēr ņēma līdzi), saliekamais lietussargs, ne vairāk. Tas viss ietilpa plecu somā, to varēs ņemt līdzi lidmašīnas salonā. Fotoaparātu nevajadzēja. Kam viņam fotogrāfijas? Viņam vajadzēja dzīvu cilvēku un dzīvus vārdus.

Sakravājies ceļojumam, paņēma Lista “Svētceļnieka gadu” plates, kuras sen nebija klausījies. Trīs plates, Lazara Bermana priekšnesums. Tās pašas, kuras Haida te atstāja pirms piecpadsmit gadiem. Viņš tikai tāpēc vēl saglabāja veco plašu atskaņotāju, lai varētu tās klausīties. Uzlika plati uz apļa ripas, nolaida adatu.

“Pirmais gads. Šveice”. Viņš apsēdās dīvānā, aizvēra acis, klausījās mūziku. “Le Mal du Pays” bija astotais darbs, plates otras puses sākumā. Viņš daudzkārt sāka klausīties tieši ar to un noklausījās līdz “Otrais gads. Itālija” ceturtajam darbam - “Petrarkas četrdesmit septītajam sonetam”. Tur plate apstājās, adata automātiski pacēlās.

“Le Mal du Pays" klusi melanholiskā melodija pamazām piešķīra apveidu viņa sirdi pārņēmušajām skumjām. It kā neskaitāmi sīki ziedputekšņi apliptu ap kādu gaisā mītošu, neredzamu būtni, pamazām atsedzot to visu skatienam. Un šobrīd tā pieņēma Saras apveidu. Sara, ģērbusies salātzaļā kleitā ar īsām piedurknēm.

Krūtīs atkal iesmeldzās. Sāpes nebija briesmīgas. Tikai atmiņas par briesmīgām sāpēm.

Tur neko nevar darīt, Cukuru pats sev teica. Vien tas, kas bija tukšs, atkal ir tukšs. Kuru lai vainoju? Visi negaidot atnāk pie manis pārbaudīt, cik tukšs es esmu, pārbaudījuši aiziet prom. Un atkal paliek viens pats Cukuru, tukšs vai iztukšots. Nekā vairs, vai ne?

Tikai laiku pa laikam kāds atstāj kādu sīku piemiņu par sevi. Haida atstāja “Svētceļnieka gadu” plašu komplektu. Laikam tīšām atstāja pie manis dzīvoklī. Tā noteikti nebija vienkārši aizmāršība. Turklāt Cukuru mīlēja šo mūziku. Tā saistīja viņu ar Haidu, saistīja ar Balto. Kā dzīsla, kas saista trīs nošķirtus cilvēkus. Pavisam sīka, pat trausla dzīsla. Un tajā plūda sarkanas, dzīvas asinis. Tāda ir mūzikas vara. Klausoties šo mūziku, it īpaši “Le Mal du Pays", spilgti atcerējās viņus abus. Reizēm pat šķita, ka abi tobrīd ir viņam līdzās, klusītēm elpo.

Abi divi kādā brīdī bija aizgājuši no Cukuru dzīves. Tik pēkšņi, iemeslu nepateikuši. Pat ne aizgājuši, drīzāk - no viņa novērsušies, viņu pametuši. Tas Cukuru neizsakāmi ievainoja, šī rēta vēl aizvien bija viņā. Bet varbūt ievainoti, sāpināti bija viņi abi, nevis Cukuru. Pēdējā laikā Cukuru bija sācis tā domāt.

Varbūt esmu tukšs cilvēks, bez satura, Cukuru domāja. Taču, pat ja bez satura, kaut īslaicīgi ir bijuši cilvēki, kas te atraduši mājas. Kā vientuļš naktsputns meklē vietu, kur dienas vidū piestāt un atpūsties, kāda neapdzīvota nama jumtā. Tam putnam laikam patīk tā tukšā, pustumšā un klusā telpa. Tad varbūt Cukuru vajadzētu priecāties, ka viņš ir šāds tukšums.

“Petrarkas četrdesmit septītais sonets” izskanēja tukšumā, plate apstājās, adata automātiski pacēlās un līgani atgriezās uz balsta. Pēc tam viņš vēlreiz nolaida adatu uz tās pašas plates puses. Tā klusi slīdēja pa rieviņām, atkārtojot Lazara Bermana priekšnesumu. Tik izsmalcinātu, tik skaistu.

Divas reizes pēc kārtas noklausījies šo plates pusi, Cukuru uzvilka pidžamu un iekārtojās gultā. Izslēdza nakts-lampiņu un jutās pateicīgs, ka, lai gan sirdi pārņēmušas dziļas skumjas, tomēr viņš nav kritis greizsirdības jūgā. Tas noteikti laupītu viņam miegu.

Miegs atnāca un ietina viņu. Tikai īsu bridi viss augums izjuta šo kāroto maigumu. Arī par to Cukuru tonakt jutās pateicīgs.

Miegā viņš dzirdēja naktsputnu kliedzam.

14

Izkāpis Helsinku lidostā, viņš vispirms devās uz valūtas maiņas punktu un samainīja skaidrā naudā jenas pret eiro, tad, pamanījis veikalu, kur piedāvāja mobilos telefonus, nopirka pēc iespējas vienkāršāk lietojamu telefonu ar priekšapmaksas karti. To nokārtojis, uzmeta plecā somu un devās uz taksometru pieturu. Iekāpa veca modeļa Mercedes-Benz un pateica šoferim viesnīcas, kas bija pilsētas centrā, nosaukumu.

Braucot pa ātrgaitas maģistrāli no lidostas, viņš pa logu vēroja tumšzaļos kokus ceļmalās, reklāmas plakātus ar uzrakstiem somu valodā, un, kaut gan pirmo reizi bija ārzemēs, tomēr tādas īpašas sajūtas, ka būtu ieradies ārzemēs, nebija. Pārbrauciens gan bija prasījis vairāk laika, taču noskaņojums bija tāds pats, kā ierodoties Nagojā. Tikai makā cita valūta. Ari drēbes ierastās - platas bikses, melns polo krekls, sporta kurpes, gaišbrūna žakete. Līdzi paņēmis pēc iespējas mazāk drēbju. Ja kaut kā pietrūks, nopirks.

- No kurienes esat atbraucis? - šoferis, pusmūža vīrietis ar biezu, kuplu bārdu, vērojot viņu spogulī, angliski vaicāja.

- No Japānas, - Cukuru atbildēja.

- Esat atbraucis no tālienes, bet bagāžas maz.

- Man nepatīk smaga bagāža.

Šoferis iesmējās.

- Kuram tad smaga bagāža patīk? Bet attopamies, kad esam jau smagi apkrāvušies. Tāda ir dzīve. C'est la vie. - Un viņš atkal priecīgi iesmējās.

- Kādu darbu jūs darāt? - šoferis jautāja.

- Būvēju stacijas.

- Esat inženieris?

-Jā-

- Atbraucāt uz Somiju būvēt stacijas?

- Nē, paņēmu brīvdienas, lai satiktu draugu.

- Tas labi, - šoferis sacīja. - Brīvdienas un draugi - divas brīnišķīgākās lietas dzīvē.

Vai visiem somiem patīk klāstīt tādus prātīgus aforismus vai arī šāda nosliece ir tikai šim šoferim? Cukuru cerēja, ka pareizs ir pēdējais variants.

Kad pēc pusstundas taksometrs piebrauca pie viesnīcas Helsinku centrā, Cukuru attapās, ka nebija ceļvedī izpētījis, cik liela dzeramnauda jādod un vai vispār tāda jādod (viņš gan par šo valsti nebija izpētījis pilnīgi neko). Tāpēc pasniedza apmēram par desmit procentiem vairāk naudas, nekā rādīja skaitītājs. Šoferis izskatījās priecīgs un izrakstīja kvīti. Laikam taču tā bija pareizi darīts. Tas nu bija skaidrs, ka neapmierināts viņš nebija.

Saras gādīgi izvēlētā viesnīca atradās pašā pilsētas centrā, vecmodīga stila ēkā. Izskatīgs, sirms portjē pavadīja viņu uz numuru - izkratīja klasiskā liftā un ieveda numurā ceturtajā stāvā. Tajā bija vecas mēbeles un liela gulta, uz sienām pabalojušas tapetes ar skuju ornamentu. Vecmodīga vanna uz grebtām kājām, logi bīdījās uz augšu un leju. Pie logiem aizkari: vieni - ļoti biezi, otri - plāni, mežģīņu. Pa logu pavērās skats uz pilsētas ielu, pa kuru brauca zaļš tramvajs. Numurā bija mierpilna gaisotne. Bija ari kafijas automāts un plazmas televizors, bet bez tiem viņš varētu iztikt.

- Paldies. Šis numurs būs labs, - Cukuru sacīja portjē. Tad iedeva divas eiro monētas dzeramnaudā. Portjē priecīgs klusām kā gudrs kaķis izgāja no numura.

Kad Cukuru bija iegājis dušā un pārģērbies, bija jau vakars. Taču ārā aiz loga bija gaišs kā dienā. Debesīs bija skaidri redzams balts pusmēness. Gluži kā nolietots pumeka akmens. Kāds bija to aizmetis, un tas nez kāda iemesla dēļ bija tur tā palicis.

Viņš nobrauca lejā hallē, aizgāja pie konsjerža letes; tur rudmataina sieviete iedeva viņam bezmaksas pilsētas karti. Viņš pateica Saras tūrisma biroja adresi, un viņa kartē atzīmēja tā atrašanās vietu. Apmēram trīs kvartālu attālumā no viesnīcas. Paklausot konsjeržas ieteikumam, nopirka kopējo biļeti visam pilsētas transportam - autobusam, metro un tramvajam. Viņa izskaidroja, kā lietot transporta sistēmu, un ari iedeva tās shēmu. Sievietei varēja būt pāri par četrdesmit, gaišzaļām acīm, sirsnīga. Runājot ar sievietēm, kas bija vecākas par viņu, Cukuru aizvien jutās ļoti mierīgs. Un tā tas bija visā pasaulē.

Atradis hallē klusāku stūri un paņēmis lidostā nopirkto mobilo telefonu, viņš piezvanīja uz Melnās pilsētas dzīvokļa telefonu. Bija pieslēgts automātiskais atbildētājs. Dziļa vīrieša balss somiski kaut ko sekundes divdesmit runāja. Pēc tam atskanēja signāls, acīmredzot tad vajadzēja atstāt ziņu. Cukuru, neko nepateicis, pārtrauca zvanu. Bridi pagaidījis, zvanīja vēlreiz. Tas pats. Vēsti laikam ierunājis vīrs. Saturu, protams, viņš nesaprata, bet balss bija skaidra un pārliecinoša. Veselīga vīrieša balss, kuram nekā netrūkst un kurš brīvi dzīvo savu dzīvi.

Cukuru pārtrauca zvanu, ielika telefonu atpakaļ kabatā. Tad vienreiz dziļi nopūtās. Nojauta nebija visai laba. Izskatījās, ka Melnās šobrīd dzīvoklī nav. Viņai ir vīrs un divi mazi bērni. Ir jau jūlijs. Varbūt ir tieši tā, kā Sara sacīja: visa ģimene aizlidojusi vasaras brīvdienās uz Mal-jorku.

Pulkstenis bija pusseptiņi. Saras ieteiktais tūrisma birojs noteikti jau būs slēgts. Bet nekas ļauns nenotiks, ja pamēģinās. Viņš vēlreiz izvilka no kabatas mobilo telefonu, uzspieda šī biroja numuru. Pretēji gaidītajam, birojā vēl kāds bija.

Sievietes balss kaut ko sacīja somiski.

- Vai Olgas kundze būtu? - Cukuru angliski vaicāja.

- Es esmu Olga, - sieviete atbildēja skaistā angļu valodā bez akcenta.

Cukuru stādījās priekšā. Pateica, ka esot tas, par kuru runājusi Sara.

- Ā, Tadzaki kungs. Jā, Sara man par jums teica, - Olga sacīja.

Viņš izskaidroja situāciju. Atbraucis satikties ar draudzeni, bet mājas telefonā atstāts paziņojums. Tā kā tas ir somiski, viņš to nesaprot.

- Tadzaki kungs, vai jūs šobrīd esat viesnīcā?

Cukuru atbildēja, ka tā ir.

- Es pašlaik slēdzu biroju. Atnākšu apmēram pēc pusstundas. Satiksimies lejā hallē.

Olga bija ģērbusies plānos džinsos un baltā garpiedur-kņu T kreklā. Gaišmate. Pāri par divdesmit. Augumā apmēram metrs septiņdesmit, seja apaļīga, veselīga sejas krāsa. Atstāja iespaidu, ka dzimusi bagātā zemnieku namā, tur augusi zosu gāgināšanas pavadījumā. Mati pakausī sasieti, melna lakota plecu soma. Ienāca pa viesnīcas durvīm stalti un platiem soļiem kā pastnieks.

Abi sarokojās, apsēdās līdzās uz lielā dīvāna halles vidū.

Sara bija vairākas reizes pabijusi Helsinkos un tad strādājusi kopā ar Olgu. Varēja just, ka Sara viņai patīk tīri personiski, ne tikai kā biznesa partnere.

- Kādu laiku neesam tikušās. Kā Sarai klājas? - viņa vaicāja.

- Labi. Aizņemta darbā, visu laiku kaut kur lido, - Cukuru atbildēja.

- Viņa man pa telefonu teica, ka jūs esot tuvs, personisks draugs.

Cukuru pasmaidīja. Tuvs, personisks draugs, viņš domās atkārtoja.

- Labprāt palīdzēšu, ja varēšu. Sakiet, lūdzu, visu, kas vajadzīgs, - Olga priecīgi teica, ieskatoties viņam acīs.

- Paldies! - Šķita, ka viņu novērtē - vai ir Saras cienīgs mīļākais.

- Noklausīsimies to telefona paziņojumu, - Olga sacīja.

Cukuru paņēma mobilo telefonu, uzspieda Melnās dzīvokļa numuru. Pa to laiku Olga izņēma no somas piezīmju papīru un smalku zelta krāsas pildspalvu, nolika klēpī. Kad atskanēja zvana signāls, Cukuru pasniedza telefonu viņai. Olga, ar nopietnu sejas izteiksmi klausīdamās, ātri pierakstīja svarīgo informāciju. Tad pārtrauca zvanu. Viņa tiešām likās praktiska un spējīga sieviete. Tāda, kā Sara bija stāstījusi.

- Izklausās, ka ziņu ierunājis viņas vīrs, - Olga teica. - Visa ģimene no pagājušās nedēļas piektdienas ir aizbraukusi no Helsinku dzīvokļa uz vasarnīcu. Neatgriezīsies līdz augusta vidum. Atstājuši vasarnīcas telefona numuru.

- Vai tā ir tālu?

Viņa papurināja galvu.

- No atstātās ziņas nevar saprast. Spriežot pēc telefona numura, kaut kur Somijas vidienē. Domāju, ka varu uz turieni piezvanīt un noskaidrot.

- Es būtu par to ļoti pateicīgs, tikai man ir viens lūgums, - Cukuru sacīja. - Lūdzu, telefona sarunā neminiet manu vārdu. Ja iespējams, es gribu viņu apmeklēt bez iepriekšēja brīdinājuma.

Olgas sejā parādījās viegla ziņkāre.

Cukuru paskaidroja:

- Mēs vidusskolas gados bijām tuvi draugi. Ilgu laiku neesam tikušies. Pieļauju, viņa pat nespēj iedomāties, ka es atbraukšu ciemos. Gribu negaidīti pieklauvēt pie viņas mājas durvīm, pārsteigt viņu.

- Surprise, - viņa sacīja. Tad pagrieza abas klēpī saliktās rokas ar plaukstām uz augšu un papleta. - Tas varētu būt ļoti patīkami.

- Cerams, ka arī viņai tas būs patīkami.

Olga jautāja:

- Vai viņa bija jūsu mīļākā?

Cukuru papurināja galvu.

- Nē, tā nebija. Taču mēs bijām ļoti tuvi.

Olga viegli pielieca galvu.

- Vidusskolas laika draugi ir retums. Man ir viena draudzene no vidusskolas gadiem. Arī tagad bieži satiekamies un parunājam.

Cukuru pamāja ar galvu.

- Un jūsu draudzene pēc tam apprecējās ar somu, atbrauca uz šejieni. Ilgu laiku neesat viņu saticis. Vai tā?

- Jā, sešpadsmit gadus neesam tikušies.

Olga piespieda rādītājpirkstu pie deniņiem.

- Sapratu. Nenosaucot jūsu vārdu, kaut kādā veidā jāmēģina noskaidrot adresi. Jāizdomā kāda laba metode. Sakiet, lūdzu: kā viņu sauc?

Cukuru uzrakstīja uz piezīmju lapiņas Eri vārdu.

- Kurā Japānas pilsētā bija jūsu vidusskola?

- Nagojā, - Cukuru atbildēja.

Olga atkal paņēma Cukuru telefonu un uzspieda automātiskajā atbildētājā atstāto numuru. Pēc vairākiem zvaniem kāds atsaucās. Viņa somiski kaut ko laipni stāstīja. Kaut ko skaidroja, sarunu biedrs kaut ko par to jautāja, viņa atkal kaut ko īsi skaidroja. Vairākas reizes atskanēja Eri vārds. Tā tas atkārtojās vairākkārt, un tad šķita, ka sarunu biedrs beidzot piekrīt. Olga paņēma pildspalvu un kaut ko uzrakstīja uz piezīmju lapiņas. Tad, pieklājīgi pateikusi paldies, sarunu beidza.

- Izdevās, - Olga sacīja.

- Ļoti labi.

- Viņu uzvārds ir Hātaineni. Vīru sauc Edvards. Vasarnīca atrodas uz ziemeļrietumiem no Helsinkiem, Hēmen-linnas priekšpilsētā, ezera krastā. Tur viņi pavada vasaru. Protams, visa ģimene kopā.

- Kā jums izdevās to visu noskaidrot, neminot manu vārdu?

Olga draiski pasmaidīja.

- Es sameloju. Izlikos, ka esmu no FedEx piegādes. Eri kundzei no Nagojas pienākusi paciņa, prasīju, kur lai to piegādā. Pie telefona pienāca vīrs, viņš ātri izstāstīja atrašanās vietu. Te ir adrese.

To pateikusi, viņa pasniedza Cukuru piezīmju lapiņu. Tad piecēlās un aizgāja pie konsjerža letes, atgriezās no turienes ar vienkāršu Somijas karti. Izpleta karti un ar pildspalvu atzīmēja tajā Hēmenlinnu.

- Hēmenlinna ir te. Precīzu viņu mājas atrašanās vietu sameklēšu Google. Šodien birojs ir jau slēgts, bet rit iedošu izdruku.

- Cik apmēram tālu ir līdz Hēmenlinnai?

- Būs kādi simts kilometri, no šejienes ar mašīnu aptuveni pusotras stundas brauciens. Maģistrāle ved tieši uz turieni. Līdz pilsētai var aizbraukt arī ar vilcienu, bet, lai tiktu līdz viņu mājai, vajadzēs mašīnu.

- Es noīrēšu auto.

- Hēmenlinnā ir skaista pils ezera krastā, māja, kurā dzimis Sibēliuss, bet Tadzaki kungam noteikti ir svarīgākas darīšanas, vai ne? Varbūt rit jums ērtā laikā atnāksiet pie manis uz biroju? Strādājam no deviņiem. Netālu atrodas auto īres kompānija, tūlīt varēsim nokārtot ari nomas lietas.

- Jūs man ļoti palīdzējāt, - Cukuru pateicās.

- Saras tuvi draugi ir arī mani draugi. - Olga piemiedza ar aci. - Jauki, ka satiksiet Eri kundzi. Un ka jums izdosies viņu pārsteigt.

- Tā ir. Tieši tāpēc šurp atbraucu.

Olga, brīdi šaubījusies, apņēmīgi teica:

- Tas gan uz mani neattiecas, bet jūs braucāt šo lielo attālumu, lai viņu satiktu, tad jau laikam kādā ļoti svarīgā lietā.

- Man tā varbūt ir ļoti svarīga, - Cukuru sacīja. - Bet viņai, iespējams, tas nav tik svarīgi. Atbraucu to noskaidrot.

- Izklausās sarežģīti.

- Varbūt man grūti to izskaidrot angļu valodā.

Olga iesmējās.

- Mūsu dzīvē ir tādas lietas, ko nevienā valodā nav viegli izskaidrot.

Cukuru pamāja. Laikam tomēr mētāt aforismus par cilvēku dzīvi ir raksturīgi visiem somiem. Vai tikai tas kaut kādā veidā nav saistīts ar garajām ziemām? Bet viņai bija taisnība. Šai problēmai nebija nekāda sakara ar valodu. Laikam.

Viņa piecēlās no dīvāna, Cukuru arī piecēlās, paspieda viņai roku.

- Tad rit no rīta es gaidīšu. Ir laika atšķirība, un ari līdz vēlai naktij ir gaišs, nepieradušiem cilvēkiem var būt grūti aizmigt. Drošības labad palūdziet, lai jūs no rīta pamodina.

Cukuru solīja tā darīt. Viņa uzlika somu plecā un atkal platiem soļiem šķērsoja halli, tad izgāja ārā. Atpakaļ ne reizi nepaskatījusies.

Viņš paņēma Olgas iedoto piezīmju lapiņu, salocīja un ielika makā. Karti - kabatā. Tad izgāja ārā un devās bezmērķīgi pastaigāties ielās.

Vismaz ir noskaidrota Eri adrese. Viņa ir tur. Kopā ar vīru un diviem bērniem. Nevar zināt, vai viņa Cukuru pieņems vai ne. Kaut arī viņš lidojis šurp, pāri polārajam lokam, lai viņu satiktu, varbūt viņa tik un tā atteiksies satikties ar Cukuru. Tā tas varētu būt. Zilais stāstīja, ka izvarošanas dēļ tieši Melnā vispirms nostājusies Baltās pusē, prasot, lai Cukuru izstumj. Viņš nespēja iedomāties, ko Melnā jūt pret viņu tagad, pēc tam, kad Balto kāds noslepkavojis, kad grupas biedri izklīduši kur kurais. Viņa varētu būt ļoti vēsa. Tik un tā jādodas turp un jāmēģina noskaidrot patiesību.

Bija jau pāri astoņiem, bet, kā Olga bija teikusi, nebija ne zīmes, ka debesis varētu satumst. Daudzi veikali vēl bija vaļā, cilvēki nesteidzīgi pastaigājās ielās, kas bija gaišas kā dienā. Kafejnīcās cilvēki dzēra alu vai vīnu, draudzīgi pļāpāja. Ejot pa vecajām, bruģētajām ielām, no kaut kurienes vējš atnesa ceptas zivs smaržu. Tā smaržoja kā grilēta makrele Japānā pusdienu īpašajā piedāvājumā. Cukuru sajuta izsalkumu un, sekodams smaržai, iegriezās šaurā

šķērsielā. Tomēr smaržas avotu atrast neizdevās. Ejot tālāk pa ielu, pamazām smarža kļuva vājāka, līdz pagaisa pavisam.

Viņam negribējās īpaši domāt, kur paēst, tāpēc devās uz pamanīto picēriju, apsēdās ārā pie galdiņa, pasūtīja ledus-tēju un picu Margarita. Iedomājās, ko Sara par to teiktu. Aizlidot ar lidmašīnu speciāli uz Somiju un atgriezties atpakaļ, paēdušam picu Margarita, viņa uzjautrinātos. Taču pica bija tik garšīga, kā bija cerējis, cepta īstā krāsnī, plāna un kraukšķīga, smaržīga, šur tur apdegusi.

Vienkāršajā picērijā brīvu vietu nebija - to piepildīja ģimenes, jauni pārīši. Bija arī bariņš studentu. Visiem rokās bija alus vai vīna glāzes. Daudzi brīvi smēķēja. Pārlaidis skatienu apkārt, Cukuru saprata, ka tikai viņš te vienatnē dzer ledustēju un klusēdams ēd picu. Cilvēki skaļi un dzīvi sarunājās, dzirdama bija tikai (laikam) somu valoda. Visi pie galdiņiem sēdošie izskatījās pēc vietējiem, nevienu tūristam līdzīgu nemanīja. Tobrīd viņš beidzot no tiesas iedomājās, ka ir no tālās Japānas ieradies ārzemēs. Lai kur dotos, parasti viņš maltītes ieturēja viens, tāpēc tam īpašu uzmanību nepievērsa. Taču šeit viņš ne tikai bija viens. Viņš bija viens divās dažādās nozīmēs. Viņš bija ārzemnieks, visi apkārtējie runāja viņam nesaprotamā valodā.

Šī vientulība bija citāda nekā tā, ko viņš izjuta Japānā. Nemaz nav tik slikti, Cukuru nodomāja. Būt vienam divās dažādās nozīmēs, vai arī šīs divas dažādās vientulības savienojas savstarpējā noliegumā. Beigu beigās - būt šeit vienam pašam kā ārzemniekam bija pavisam loģiski. Tajā nebija nekā savāda. Tā domājot, viņš nomierinājās. It kā patiešām būtu īstajā vietā. Viņš pacēla roku un pasūtīja glāzi sarkanvīna.

īsi pēc tam, kad viņam atnesa sarkanvīnu, pēkšņi atnāca vecs vīrs novalkātu vesti mugurā, panamas cepuri galvā, ar

akordeonu un suni ar smailām ausīm. Ar ierastu kustību, it kā sapītu zirgu, viņš piesēja suni pie laternas staba, pats pret to atspiedās un sāka spēlēt Ziemeļeiropas tautasdziesmām līdzīgu melodiju. Pieredzējusi, prasmīga spēle. Un pats ari dziedāja līdzi. Kāds pasūtīja īpašu dziesmu, un viņš somiski nodziedāja Elvisa Preslija “Don’t be Cruel”. Melnais, kalsnais suns tur sēdēja, apkārt neskatīdamies, vērās vienā punktā, it kā būtu iegrimis pārdomās par kaut ko, i ne ausis nepakustināja.

“Mūsu dzīvē ir tādas lietas, ko nevienā valodā nav viegli izskaidrot,” Olga bija teikusi.

Tā tiešām ir, Cukuru, dzerdams vīnu, domāja. Ne tikai nevar izskaidrot citiem. Pat sev pašam to ir pārāk grūti izskaidrot. Un, cenšoties par katru cenu kaut ko izskaidrot, dzimst meli. Lai kā ari būtu, rit daudz kas kļūs skaidrāks nekā šobrīd. Tas jāgaida. Un, ja nenoskaidrosies, tad lai tā būtu. Tur neko nevar padarīt. Bezkrāsu Cukuru Tadzaki varēs dzīvot tālāk savu bezkrāsu dzīvi. Un tas nevienam nekļūs par apgrūtinājumu.

Viņš domāja par Saru. Par viņas salātzaļo kleitu, par priecīgajiem smiekliem, par pusmūža vīrieti, ar kuru viņa bija sadevusies rokās. Taču šīs domas viņu nekur neaizveda. Cilvēka sirds ir naktsputns. Tas kaut ko klusi gaida un, kad pienāk īstais brīdis, pagriežas un taisnā līnijā lido prom.

Viņš aizvēra acis, ļāvās akordeona skaņām. Vienkāršās mūzikas skaņas lauzās cauri cilvēku dzīvajām balsīm. Gluži kā miglas taure, kura gandrīz pazūd jūras auros.

Cukuru izdzēra tikai pusi vīna, samaksājis rēķinu un atstājis pateicībā sīknaudu, piecēlās no galda. Iemeta eiro monētu cepurē akordeonistam pie kājām un, tāpat kā visi pārējie, ejot garām pie laternas staba piesietajam sunim, noglaudīja tam galvu. Suns tik un tā neizkustējās, kā statuete. Nepakustējās nemaz. Tad viņš lēnām aizstaigāja atpakaļ uz viesnīcu. Pa ceļam kioskā nopirka minerālūdeni un sīkāku Somijas dienvidu daļas karti.

Lielas ielas vidū bija iekārtots parks, kurā bija sarindoti akmens šaha galdiņi, tur cilvēki baudīja šaha spēli, spēlēdami ar līdzi atnestajām šaha figūrām. Visi bija vīrieši, lielākā daļa - krietni gados. Atšķirībā no picērijas apmeklētājiem viņi visi bija ārkārtīgi nerunīgi. Arī skatītāji klusēja. Izskatījās, ka viņiem vajadzēja šādu nopietnu, dziļu klusumu. Daudzi pastaigājās ar suņiem. Arī suņi klusēja. Ielās ik pa brīdim uzvēdīja grilētas zivs vai kebaba smarža. Bija jau pāri deviņiem vakarā, bet puķu veikali vēl bija vaļā, tajos bija izlikti dažādu krāsu vasaras ziedi. Vai viņi vispār par nakti aizmirsuši?

Viesnīcas reģistratūrā Cukuru palūdza, lai septiņos viņam piezvana un pamodina. Tad iedomājās pajautāt:

- Vai šeit kaut kur tuvumā ir baseins?

Darbiniece viegli sarauca uzacis, padomāja, pēc tam pieklājīgi papurināja galvu. Tad sacīja, gluži kā atvainodamās par kādu nepilnību nācijas vēsturē:

- Piedodiet, bet šeit tuvumā baseina nav.

Viņš atgriezās numurā, cieši aizvilka logam priekšā biezos aizkarus, lai nelaistu iekšā āra gaismu, novilka drēbes un ielīda gultā. Bet gaismu nebija tik viegli apslāpēt, tā kā senas atmiņas pa kaut kurieni iespraucās iekšā. Pustumsā veroties istabas griestos, viņš domāja: cik tas ir savādi, ka dodos apciemot Melno nevis Nagojā, bet Helsinkos. Ziemeļeiropas nakts īpašā gaisma savādi satrauca viņa dvēseli. Ķermenim gribējās gulēt, bet prāts vēl bridi alka nomoda.

Tad viņš iedomājās par Balto. Nu jau ilgu laiku nebija sapņojis par viņu. Agrāk viņa bieži rādījās sapņos. Lielākoties tie bija erotiski sapņi, viņš spēcīgi izšļāca spermu viņā. Vēlāk, pēc pamošanās, vannas istabā mazgājot netīro veļu, viņu aizvien pārņēma sarežģītas domas. Dīvaina sajūta, kurā sajaucās vainas apziņa un iekāre. Tajā laikam sajaucās reālais un nereālais, kādas īpašas izjūtas, kas dzimušas tumšā, cilvēkiem nezināmā vietā. Viņam bija savādi kauns par šīm izjūtām. Vienalga kādi sapņi, vienalga kādas izjūtas. Ir labi vairs nesapņot par Balto.

Beidzot atnāca miegs, sapņus līdzi neatnesis.

15

Septiņos viņu modināja telefona zvans, tad viņam beidzot izdevās pamosties. Šķita, ka gulēts ļoti ilgi, visā ķermenī bija patīkams nogurums. Tas saglabājās vēl tad, kad viņš bija iegājis dušā, noskuvies un iztīrījis zobus. Debesis viscaur klāja plāni mākonīši, taču neizskatījās, ka grasītos līt. Cukuru saģērbās, viesnīcas restorānā bufetes galdā paēda vienkāršas brokastis.

Pēc deviņiem ieradās pie Olgas birojā. Tas atradās nogāzes ielas vidū, kompakts birojs, bez Olgas tur vēl bija gara auguma vīrietis ar apaļām zivs acīm. Vīrietis kaut ko skaidroja pa telefonu. Pie sienām bija plakāti ar dažādu Somijas apvidu fotogrāfijām. Olga iedeva Cukuru vairākas lapas ar karšu izdrukām. Tur bija atzīmēts, kur netālu no pilsētiņas Hēmenlinnas ezera krastā atrodas Hātainenu vasaras māja. Tajā vietā bija ievilkts krustiņš. Ezers izlocījās gluži kā kanāls, tievs un nezin cik garš. Laikam gan to pirms vairākiem desmitiem tūkstošu gadu bija dziļi izracis ledāju šļūdonis.

- Domāju, ceļu atradīsiet viegli, - Olga sacīja. - Somija nav ne Tokija, ne Ņujorka. Krustojumu nav daudz, ja ievērosiet ceļa zīmes un izvairīsieties no sadursmes ar aļņiem, tad tiksiet līdz turienei.

Cukuru pateica paldies.

- Mašīnu es jau rezervēju. Volkswagen Golf, nobraukums mazāks par diviem tūkstošiem kilometru. Dabūju arī mazu atlaidi.

- Paldies. Lieliski!

- Lai jums viss izdodas! Tieši tādēļ taču esat atbraucis uz Somiju, - Olga, priecīgi smaidīdama, teica. - Ja rodas kādi sarežģījumi, tad, lūdzu, zvaniet man.

Cukuru solījās tā darīt.

- Piesargieties no aļņiem. Tie ir dumji dzīvnieki. Pārāk ātri nebrauciet.

Tad abi atkal sarokojās un atvadījās.

Auto nomas kompānijā viņš noīrēja tumšzilu Golf, darbiniece viņam paskaidroja, kā izbraukt no Helsinku centra līdz maģistrālei, tālāk bija vienkārši.

Cukuru, klausoties FM radio mūziku, brauca pa maģistrāli uz rietumiem ar ātrumu apmēram simt kilometri stundā. Visas mašīnas viņu apdzina, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Sen nebija sēdējis mašīnai pie stūres, turklāt vēl kreisajā pusē. Tik un tā viņam vajadzētu ierasties Hātainenu mājās ap pusdienlaiku. Laika bija gana. Nekur nebija jāsteidzas. Klasiskās mūzikas radiostacija pārraidīja priecīgu trompetes koncertu.

Abās ceļa pusēs lielākoties bija meži. Šķita, ka te viss ir bagātīgi zaļā krāsā. Vairums koku bija bērzi, bet starp tiem manīja arī priedes, egles un kļavas. Priedes bija taisniem zariem, bērziem zari šķita smagnēji noliekušies. Šādus kokus Japānā nemanīja. Pa vidu arī platlapju koki. Kāds putns lieliem spārniem lēni laidās pa vējam, raugoties pēc medījuma uz zemes. Šur tur manīja zemnieku māju jumtus. Mājas bija nošķirtas un lielas, tālumā stiepās lēzenas piekalnes, varēja redzēt mājlopus ganāmies, nopļautā zāle bija ar mašīnām savelta apaļos ruļļos.

Hēmenlinnā viņš ieradās īsi pirms divpadsmitiem. Cukuru novietoja mašīnu stāvlaukumā, tikai piecpadsmit minūtes pastaigāja pa pilsētu. Tad iegāja kafejnīcā, kas atradās iepretim centrālajam laukumam, iedzēra kafiju un apēda kruasānu. Kruasāns bija pārāk salds, bet kafija - stipra un garšīga. Ari Hēmenlinnā debesis bija apmākušās, no vienas vietas mākoņiem klātas. Sauli neredzēja, tikai pašā debess vidū manīja oranžīgu plankumu. Kad laukumam cauri izskrēja vējš, sametās vēsi, un Cukuru uzvilka virs polo krekla plānu džemperi.

Hēmenlinnā nemanīja pilnīgi nevienu tūristu. Savās ikdienas gaitās nāca un gāja cilvēki ar iepirkumu maisiņiem. Arī galvenajā ielā bija nevis iebraucējiem, bet vietējiem iedzīvotājiem domāti veikali ar ikdienā vajadzīgo pārtiku un dažādām precēm. Laukumam iepretim atradās liela baznīca. Drukna, ar apaļu, zaļu jumtu. Melnu putnu bars kā vilnis krastā kaut kur steigšus aizlaidās prom no jumta. Baltas kaijas, cītīgi vērodamas apkārtni, nesteidzīgi pastaigājās pa laukuma akmens plāksnēm.

Turpat netālu bija vairākas letes, kur tirgoja dārzeņus un augļus, viņš tur nopirka maisiņu ar ķiršiem, apsēdās uz soliņa un sāka tos ēst. Kamēr viņš ēda ķiršus, divas meitenes, gadus desmit vienpadsmit vecas, pēkšņi atnāca un pa gabalu viņu vēroja. Laikam gan pilsētā aziāti tik bieži neparādījās. Viena bija augumā garāka, ar baltu ādu, bet otra - saulē iedegusi, ar vasarraibumiem. Abām mati bija izlaisti. Cukuru pagriezās pret viņām un pasmaidīja.

Abas tuvojās viņam uzmanīgi kā kaijas.

- Ķīnietis? - garākā meitene angliski vaicāja.

-Japānis gan, - Cukuru atbildēja. - Tuvu, bet ir atšķirība.

Abas izskatījās apjukušas.

- Vai jūs esat krievietes? - Cukuru jautāja.

Meitenes vairākkārt papurināja galvu.

- Somietes, - tā ar vasarraibumiem teica.

- Tas ir tieši tāpat, - Cukuru sacīja. - Tuvu, bet ir atšķirība.

Abas pamāja.

- Ko jūs te darāt? - vasarraibumainā vaicāja. It kā izmēģinot angļu valodas frāzi. Laikam skolā mācās angļu valodu, jāmēģina parunāt tajā ar ārzemnieku.

- Atbraucu apciemot draugu, - Cukuru atbildēja.

- Cik stundu ir no Japānas līdz šejienei? - garākā meitene noprasīja.

- Ar lidmašīnu apmēram vienpadsmit stundas, - Cukuru atteica. - Pa to laiku divas reizes paēdu un noskatījos vienu filmu.

- Kādu filmu?

- Die Hard 12.

Ar to viņām bija gana. Abas, sadevušās rokās, svārku malai plīvojot vējā, aizskrēja pāri laukumam. It kā vēja nestas Jērikas rozes. Bez pārdomām vai aforismiem par cilvēka dzīvi. Cukuru atvieglots atkal ķērās pie ķiršiem.

Pie Hātainenu vasaras mājas Cukuru nonāca pusdivos. Tomēr viņu māju nebija tik viegli atrast, kā Olga bija pieņēmusi. Nekā ceļam līdzīga tur nebija. Ja negadījies kāds laipns večuks, tad viņš varbūt to nekad ari neatrastu.

Pēkšņi parādījās kāds maza auguma vecs vīrs uz divriteņa. Pamanījis Cukuru, kas, nobraucis ceļa malā, pētīja kartes, viņš apstājās. Vecu mednieka cepuri galvā, gariem gumijas zābakiem kājās. No ausīm ārā spraucās sirmu matu kumšķi, acis bija asinīm pierietējušas sarkanas. Izskatījās, ka viņš par kaut ko ir ļoti noskaities. Cukuru lūdza večukam, lai kartē parāda, kur atrodas Hātainenu vasarnīca.

- Tepat tuvumā. Es parādīšu, - večuks vispirms pateica vāciski, pēc tam - angliski.

No skata smago melno riteni pieslēja turpat pie koka un, atbildi neklausījies, iesēdās Golf pasažiera sēdeklī. Tad ar sažuvušam zaram līdzīgu sačervelējušos pirkstu rādīja ceļu. Ezera krastā starp kokiem bija zemesceļš. Vairāk gan riteņu iebrauktas grambas, ne īsts ceļš. Starp grambām auga zāle. Drīz vien ceļš sadalījās divos atzaros. Krustcelēs pie koka zariem bija piestiprinātas vairākas uz koka uzkrāsotas norādes. Labajā pusē viena vēstīja “HAATAINEN”.

Kādu brīdi braucot pa labi, viņi nonāca atklātā vietā. Cauri bērzu zariem varēja saredzēt ezeru. Tur bija maza piestātne. Pie tās piesieta viena sinepju krāsas plastmasas laiva. Vienkārša laiva, makšķerēšanai. Pie ezera atradās neliela koka kotedža. Jumtā četrstūrains ķieģeļu skurstenis, pa to cēlās dūmi. Pie mājiņas stāvēja Renault ar Helsinku numura zīmi.

- Tā tur ir Hātainenu māja, - večuks nopietnā balsī paziņoja. Un tad, gluži kā cilvēks, kas dodas ārā sniega vētrā, kārtīgi uzmauca galvā mednieka cepuri, strupi nospļāvās.

Cukuru pateica paldies.

- Aizvedīšu jūs atpakaļ līdz vietai, kur palika ritenis. Tagad jau ceļu zinu.

- Nē. Nevajag. Iešu kājām, - vecais vīrs kā dusmojoties noteica. Vismaz Cukuru likās, ka to viņš teica. Tā bija Cukuru nesaprotama valoda. Pēc skaņas spriežot, somiski tas nebija. Pat neatvēlējis laiku, lai uz atvadām sarokotos, vīrs steigšus izkāpa no mašīnas un platiem soļiem devās prom. Atpakaļ nepaskatījies. Itin kā būtu nāves dievs, kas parādījis mirušajam ceļu uz viņpasauli.

Cukuru, apstādinājis Golf turpat ceļa malā zālē, noskatījās aizejošajā večukā. Tad izkāpa no mašīnas un dziļi ieelpoja. Te gaiss šķita svaigāks nekā Helsinkos. It kā mākslīgs. Maigs vējiņš purināja bērzu lapas, varēja dzirdēt, kā laiva sitas pret piestātni. Kaut kur čivināja putns. Skaļi un skaidri.

Cukuru paskatījās pulkstenī. Pusdienu laiks varētu būt garām? Bridi vilcinājās, bet nekā cita, ko te darīt, nebija, tāpēc devās vien uz Hātainenu mājas pusi. Gāja pa zaļo vasaras zāli tieši uz namiņu. Suns, kas gulēja diendusu uz terases, piecēlās un skatījās uz viņu. Mazs šunelis ar brūnu, garu spalvu. Tas pāris reižu uzrēja viņam. Suns nebija piesiets, laikam nebija bīstams, un Cukuru gāja vien tālāk.

Droši vien mājā sadzirdēja suni rejam. Pirms Cukuru bija sasniedzis durvis, tās atvērās un kāds vīrietis pabāza pa tām galvu. Vaigus un zodu sedza bieza, gaiša bārda. Viņam varēja būt pāri par četrdesmit. Pārāk garš augumā viņš nebija. Plati pleci gluži kā īpaši liela izmēra pakaramais, skaists kakls. Ari mati gaiši, izskatījās kā izplūkāta suka. No tiem spraucās ārā smailas ausis. Mugurā rūtains krekls ar pusgarām piedurknēm, kājās darba džinsi. Kreiso roku uz durvju roktura uzlicis, viņš noskatījās, kā Cukuru tuvojas. Tad uzsauca sunim, lai pārstāj riet.

- Hallo, - Cukuru sacīja.

- Labdien, - vīrietis atbildēja japāniski.

- Labdien, - Cukuru sasveicinājās japāniski. - Vai šis būtu Hātainenu nams?

- Tā ir. Es esmu Hātainens. - Vīrietis tekoši runāja japāniski. - Mani sauc Edvards Hātainens.

Cukuru uzkāpa pa lieveņa kāpnēm, sniedza roku. Ari vīrietis pastiepa roku, abi sarokojās.

- Mani sauc Cukuru Tadzaki, - Cukuru sacīja.

- “Cukuru” - vai tas būtu no “taisīt”, Cukuru, kas taisa?

- Tieši tā. No tā paša vārda.

Vīrietis plati pasmaidīja.

- Es arī taisu lietas.

- Tas ir labi, - Cukuru teica. - Es arī.

Pienāca suns un paberzēja galvu vīrietim pie kājas. To pašu atkārtoja Cukuru pie kājas. Tas laikam sunim bija sasveicināšanās rituāls. Cukuru pastiepa roku un noglaudīja sunim galvu.

- Ko jūs, Tadzaki kungs, taisāt?

- Es taisu dzelzceļa stacijas, - Cukuru sacīja.

- O! Vai zināt? Pirmā dzelzceļa līnija Somijā ir no Helsinkiem uz šejieni, Hēmenlinnu. Un cilvēki šeit lepojas ar staciju. Tikpat ļoti kā ar to, ka te dzimis Jans Sibēliuss. Esat atbraucis apskatīt īsto vietu.

- Ak tā? To es nezināju. Bet ko jūs, Edvarda kungs, taisāt?

- Es taisu keramiku, - Edvards atbildēja. - Salīdzinājumā ar stacijām - mazākas lietas. Bet, lūdzu, nāciet iekšā, Tadzaki kungs.

- Vai es jums netraucēšu?

- It nemaz, - Edvards sacīja. Tad papleta abas rokas. - Te visi tiek laipni gaidīti. It īpaši tie, kas kaut ko taisa. Tie ir mani draugi. Laipni lūgti.

Mājiņā neviena nebija. Uz galda bija viena kafijas tase un atvērta grāmata somu valodā, brošēts izdevums. Izskatījās, ka viņš te viens pats, lasīdams grāmatu, pēc pusdienām dzēris kafiju. Viņš piedāvāja Cukuru krēslu, pats apsēdās pretī. Ielika grāmatā grāmatzīmi, aizvēra to un pabīdīja malā.

- Vai varu piedāvāt kafiju?

- Labprāt, - Cukuru atteica.

Edvards aizgāja līdz kafijas automātam, ielēja krūzē kūpošu kafiju.

- Cukuru, krējumu?

- Nē, paldies, melna būs labi, - Cukuru atbildēja.

Krēmkrāsas kafijas krūze bija roku darbs. Osa bija šķība,

un forma - dīvaina. Taču to bija viegli turēt, un sajūta, tai pieskaroties, - silta un patīkama. Gluži kā tikai ģimenes lokā saprotams joks.

- To krūzi taisīja mūsu vecākā meita, - Edvards, priecīgi smaidīdams, stāstīja. - Protams, patiesībā apdedzināju es.

Viņam bija sirsnīgas, gaišpelēkas acis, kas labi saderēja gan ar matu, gan bārdas tumšo dzeltenumu. Cukuru pret šo vīrieti radās gluži dabiska patika. Viņš bija no tiem, kas ir vairāk piemēroti dzīvei mežā, pie ezera, nevis pilsētā.

- Tadzaki kungs, jūs noteikti esat atbraucis pie Eri, vai ne? - Edvards jautāja.

- Jā, atbraucu satikt Eri, - Cukuru sacīja. - Eri šobrīd nav šeit?

Edvards pamāja.

- Ir gan. Tagad pēc pusdienām aizgāja ar meitām pastaigāties. Noteikti staigā gar ezeru. Tur ir ļoti laba pastaigu taka. Suns, kā vienmēr, atskrēja pirmais. Tātad arī viņas drīz būs klāt.

- Jūs ļoti labi runājat japāniski, - Cukuru teica.

- Esmu dzīvojis Japānā. Nagojā un Gifu. Tur mācījos japāņu keramiku. Bez japāņu valodas tur nekas nesanāktu.

- Vai tur iepazināties ar Eri?

Edvards gaiši iesmējās.

- Tā gan. Pēc tam iemīlējāmies. Pirms astoņiem gadiem Nagojā apprecējāmies, tad abi pārcēlāmies uz Somiju.

Šobrīd nodarbojos ar keramiku. Pēc atgriešanās Somijā kādu brīdi strādāju uzņēmumā Arabia par dizaineru, bet gribējās strādāt vienam, un pirms diviem gadiem kļuvu par brīvmākslinieku. Divreiz nedēļā gan arī pasniedzu Helsinku Universitātē.

- Vai vasaras vienmēr pavadāt šeit?

-Jā, no jūlija sākuma līdz augusta vidum dzīvojam šeit. Tepat tuvumā ir neliela darbnīca, ko varu izmantot kopā ar draugu. Priekšpusdienās jau agri no rīta strādāju tur, pusdienas vienmēr ēdam kopā. Un pēcpusdienas pavadu ar ģimeni - ejam pastaigāties, lasām grāmatas, reizēm visi dodamies makšķerēt.

- Šī ir brīnišķīga vieta.

Edvards priecīgi, plati pasmaidīja.

- Paldies. Šajā apkaimē ir ļoti kluss, darbs labi sokas. Mēs dzīvojam vienkārši. Bērniem te ļoti patīk. Te var nonākt saskarē ar dabu.

Pie vienas no istabas balti apmestajām sienām bija piestiprināti koka plaukti no grīdas līdz griestiem, un tur bija sarindoti viņa keramikas darbi. Nekā cita, ko varētu nosaukt par rotājumiem, istabā nebija. Pie sienas vienkāršs pulkstenis, uz stabila, veca koka plaukta kompakta mūzikas aparatūra.

- Tajā plauktā aptuveni trešā daļa ir Eri darbi, - Edvards sacīja. Viņa balsī jautās lepnums. - Kā lai to pasaka - viņai ir dabas dots talants. Kopš dzimšanas. Un tas izpaužas darbos. Viņas darbi ir vairākos veikalos Helsinkos, un man ir teikuši, ka tie cilvēkiem patīkot labāk nekā manējie.

Cukuru tas nedaudz pārsteidza. Viņš nekad nebija dzirdējis, ka Melnā būtu interesējusies par keramiku.

- Nezināju, ka viņa nodarbojas ar keramiku, - Cukuru noteica.

- Eri interese par keramiku radās, kad viņai bija pāri par divdesmit. Pabeigusi parasto augstskolu, viņa sāka studijas vēlreiz - Aiči Mākslas akadēmijas Lietišķās mākslas nodaļā. Tur mēs satikāmies.

- Tiešām? Es viņu īsti pazinu tikai pusaudža gados.

- Jūs bijāt draugi vidusskolā?

- Tieši tā.

- Cukuru Tadzaki, - Edvards vēlreiz atkārtoja viņa vārdu, piemiedza acis un nodevās atmiņām. - Ja tā, tad Eri ir par jums stāstījusi. Viens no piecu draugu grupas Nagojā, vai ne?

- Jā, tā ir, mēs bijām vienā grupā.

- Nagojā uz mūsu kāzām bija trīs no tās grupas. Sarkanais, Baltā un Zilais. Colourful people. Krāsu ļaudis.

- Tieši tā, - Cukuru atteica. - Es diemžēl nevarēju atbraukt.

- Taču tagad atbraucāt satikties, - viņš sacīja. Sejā pazibēja silts smaids. Bārda šķita kā ugunskurs, kas trīsuļojoši izgaismo visu seju.

- Tadzaki kungs, vai jūs Somijā esat ceļojumā?

- Tā ir, - Cukuru atbildēja. Ja sāktu stāstīt patiesību, tad nāktos ieslīgt garos paskaidrojumos. - Jā, atbraucu uz Helsinkiem ceļojumā un tad iedomājos: ja izdotos, vajadzētu satikties ar Eri, tik sen neesam redzējušies. Ja reiz tik tālu esmu atkūlies. Iepriekš nesazinājos, piedodiet. Negribēju jūs apgrūtināt.

- Nē, ko jūs, tas nav nekāds apgrūtinājums. Esat laipni gaidīts. Lūdzu, jūtieties kā mājās. Labi, ka paveicās un es paliku mājās. Eri noteikti priecāsies.

Kaut nu viņa priecātos, Cukuru nodomāja.

- Vai drīkstu apskatīt? - viņš vaicāja Edvardam, norādot uz darbiem, kas rindojās plauktā pie sienas.

- Protams. Droši ņemiet rokās. Mani un Eri darbi ir sajaukti kopā, bet tie ārēji ļoti atšķiras, bez paskaidrojuma var saprast, kuri ir kura.

Cukuru piegāja pie sienas un citu pēc cita apskatīja tur sarindotos darbus. Lielākā daļa bija šķīvji un bļodas -trauki, kurus patiešām varēja likt galdā. Bez tam vēl pāris vāžu un krūku.

Edvardam bija taisnība - pietika uzmest skatienu, lai atšķirtu Eri darbus no viņējiem. Vīra darbi bija gludi, neglazēti, pasteļtoņos. Krāsa - te tumšāka, te gaišāka -plūda kā vējš vai ūdens, veidojot smalkas ēnas. Ornamentu nebija nekādu. Krāsu pārejas bija raksts. Cukuru, kas no keramikas neko daudz nesaprata, itin viegli iedomājās: lai iegūtu šādu krāsu izteiksmību, vajadzēja lielu meistarību. Dizains izslēdza liekus ornamentus, gludais pieskāriens bija tā īpašā iezīme. Pamatstils bija Ziemeļeiropas, taču darbu vienkāršībā varēja skaidri saskatīt Japānas keramikas ietekmi. Negaidīti viegli, veidoti ar ierastu roku. Uzmanība pievērsta katram sīkumam. Tāds darbs pa spēkam tikai īstam amata meistaram. Lielā rūpnīcā, kas nodarbojas ar masu produkciju, šis talants diezin vai spētu izpausties.

Salīdzinājumā ar to Eri darbu stils bija vēl vienkāršāks. Raugoties no mākslinieciskā viedokļa, tie bija tālu no vīra darbu izsmalcinātības. Tie visi bija raupjāki, neregulārām līnijām, tajos nebija izsmalcināta skaistuma. Taču, skatoties uz viņas darbiem, sirds sajuta savādu atvieglojumu, siltumu. Pieskaroties tie šķita mazliet negludi, vienkārši, bet sajūta bija tāda pati, kā paņemot rokā dabisku audumu vai sēžot pļavā un noraugoties, kā mākoņi peld debesīs. Tie nesa klusu mieru.

Atšķirībā no vīra darbiem viņējos bija raksts. Visos viņas darbos bija raksts gluži kā vēja pūstas koka lapas, te izklaidus, te kopā. Smalks raksta zīmējums. Atkarībā no tā, kā raksts bija izkaisīts, noskaņojums bija vai nu skumjš, vai priecīgs. Raksts atsauca atmiņā seno kimono smalkos rakstus. Cukuru, gribēdams saprast, ko šis raksts nozīmē, pieliecās tuvāk, bet tā jēgu nesaprata. Savāds dizains. Raugoties no nedaudz lielāka attāluma, tas izskatījās kā mežā uz zemes sabirušas lapas. Koku lapas, kuras min kādi bezvārdu, cilvēkiem nezināmi dzīvnieki.

Pretstatā vīra darbiem viņējos krāsa bija tikai fons. Tūs uzdevums bija atklāt, kur raksts parādās, kur - aizrit. Krāsas bija ārkārtīgi blāvas, atturīgas un tikai fons.

Cukuru paņēma rokās gan Edvarda, gan Eri darbus un salīdzināja. Vai arī kopdzīvē viņiem izdodas rast tādu līdzsvaru? Kontrasts šķita patīkams. Stils bija atšķirīgs, bet abos bija redzamas viņiem raksturīgās iezīmes.

- Varbūt nav pareizi, ka vīrs tā slavē sievas darbus, -Edvards, vērojot Cukuru, teica. - Kā to saka japāniski -nepotisms - mibiiki?

Cukuru tikai pasmaidīja, neko neteica.

- Taču man Eri darbi patīk ne tikai kā vīram. Šajā pasaulē nav daudz cilvēku, kuri tik prasmīgi strādātu, radītu tik skaistus darbus. Bet viņas darbos nav šaurības. Var just dvēseles plašumu. Kā to labāk pateikt...

- Es labi saprotu, ko jūs gribat pateikt, - Cukuru sacīja.

- Kaut kas tāds tiešām ir debesu dots. - Viņš pacēla pirkstu pret griestiem. - Dāvana. Un turpmāk viņa kļūs vēl prasmīgāka, par to nav šaubu. Eri vēl ir telpa, kur attīstīties.

Ārā ierējās suns. Rejas izklausījās citādi, draudzīgāk.

- Eri un meitenes atnākušas, - Edvards, pagriezies uz to pusi, teica. Tad piecēlās un devās atvērt durvis.

Cukuru ārkārtīgi saudzīgi nolika Eri darbu atpakaļ plauktā. Tad palika tur stāvam, gaidot, kad viņa parādīsies durvīs.

16

Izskatījās, ka Melnā, ieraudzījusi Cukuru, uzreiz neaptver notiekošo. Vienā mirklī no viņas sejas pagaisa iepriekšējā izteiksme, tā kļuva tukša. Atbīdījusi uz pieres saulesbrilles, klusēdama skatījās uz Cukuru. Atgriezusies no pēcpusdienas pastaigas kopā ar meitām, ierauga blakus virām japānim līdzīgu vīrieti. Seju neatceras.

Viņa turēja pie rokas mazāko meiteni. Tai varēja būt gadiņi trīs. Līdzās bija mazliet lielāka meitene, varbūt divus trīs gadus vecāka par māsu. Abām mugurā bija vienādas puķainas kleitas. Abām vienādas plastmasas sandales. Durvis bija palikušas vaļā, ārā skaļi rēja suns. Edvards pabāza galvu pa durvīm un īsi sarāja suni. Tas uzreiz mitējās riet un iekārtojās uz terases grīdas. Meitenes klusēja tāpat kā mamma.

Melnā pa šiem sešpadsmit gadiem nebija īpaši pārvērtusies. Tikai kādreiz apaļīgā meitenes seja tagad bija atsegusi atklātus, izteiksmīgus vaibstus. Viņai vienmēr bija bijis skarbs raksturs, kas atspoguļojās tiešajā skatienā. Taču tagad šajā skatienā jautās daudz kas no pieredzētā. Gan piere, gan vaigi saulē veselīgi iedeguši. Melnie, biezie mati krita līdz pleciem, tikai no pieres atsprausti ar sprādzi, lai netraucē. Krūtis šķita kuplākas nekā agrāk. Ģērbusies vienkrāsainā zilā kokvilnas kleitā, krēmkrāsas lakatu ap pleciem. Kājās baltas teniskurpes.

Melnā, kā paskaidrojumu lūgdama, pagriezās uz vira pusi. Taču Edvards neko neteica. Tikai mazliet pielieca galvu sāņus. Viņa vēlreiz paskatījās uz Cukuru. Tad viegli iekoda lūpā.

Cukuru acu priekšā bija cilvēks, kas dzīvojis gluži citādu dzīvi, daudz veselīgāku. Bet viņš nojauta ari šo sešpadsmit gadu smagumu. Tādas lietas, ko var izstāstīt tikai caur viņu.

Skatoties uz Cukuru, Melnā nedaudz saviebās. Lūpas notrīsēja, it kā tām pārskrietu viegls vilnītis, tad savilkās iešķībi. Cukuru ļoti labi atcerējās šo izteiksmi. īsi pirms pateikt kaut ko ironisku, viņas sejā noteikti parādījās šāda izteiksme. Taču neko ironisku nepateica. Tikai centās aptvert kādu pieņēmumu.

- Cukuru? - viņa beidzot šo pieņēmumu izteica vārdos.

Cukuru pamāja.

Pirmais, ko viņa izdarīja, - pievilka sev ciešāk klāt mazāko meitiņu, gluži kā gribēdama pasargāt no briesmām. Meitene, aizvien vēl skatīdamās uz Cukuru, ciešāk piekļāvās mammai. Vecākā meitene nekustīgi stāvēja nedaudz nostāk. Edvards piegāja pie viņas un maigi noglāstīja viņai matus. Tai meitenei bija tumšdzelteni mati. Mazākajai -melni.

Visi pieci stāvēja nepakustēdamies un klusēdami. Edvards - glāstīdams gaišmatainajai meitenītei galvu, Melnā - apskāvusi melnmatainās meitenes plecus, un otrpus galdam Cukuru - viens pats. It kā viņi pozētu kādai gleznai. Un šīs gleznas centrā būtu Melnā. It kā viņa vai viņas augums būtu šīs gleznas kodols.

Viņa sakustējās pirmā. Vispirms palaida vaļā mazo meiteni, noņēma uz pieres atbīdītās saulesbrilles un nolika tās uz galda. Tad paņēma vīra kafijas krūzi un iedzēra malku atlikušās, atdzisušās kafijas. Saviebās. It kā nesaprazdama, ko īsti dzer.

- Vai ieliet tev kafiju? - virs japāniski pavaicāja.

-Jā, lūdzu, - Melnā sacīja, uz viņa pusi nepaskatījusies.

Tad apsēdās uz krēsla pie galda.

Edvards aizgāja pie kafijas automāta, ieslēdza to. Meitenes ari apsēdās uz koka sola pie loga. Tagad abas tikai vēroja Cukuru.

- Vai tiešām Cukuru? - Melnā klusi jautāja.

- Es pats, - Cukuru atteica.

Melnā piemiedza acis un cieši viņā paskatījās.

- Tu rādi tādu seju, it kā es būtu spoks, - Cukuru sacīja. Bija domājis to kā joku, bet pats nemaz neko jocīgu tur nesaklausīja.

- Tu esi ļoti pārvērties, - Melnā sausi noteica.

- Tā saka visi, kas ilgi nav mani redzējuši.

- Tu esi daudz tievāks, daudz... Kļuvis daudz pieaugu-šāks.

- Laikam esmu pieaudzis, - Cukuru sacīja. - Tu gan nemaz neesi mainījusies.

Viņa mazliet pielieca galvu, neko neteica.

Vīrs atnesa viņai kafiju un nolika uz galda. Viņas pašas darinātā krūzītē. Viņa iebēra tajā karotīti cukura un izmaisīja, tad iedzēra malku kūpošās kafijas.

- Es ar bērniem aizbraukšu uz pilsētu, - Edvards priecīgi paziņoja. - Vajag sapirkt kaut ko no ēdiena, jāielej mašīnā benzīns.

Melnā pagriezās uz viņa pusi un pamāja.

- Jā, lūdzu, - viņa teica.

- Vai tev kaut ko atvest?

Viņa klusēdama pakratīja galvu.

Edvards ielika kabatā maku, paņēma mašīnas atslēgas, kas bija pakarinātas pie sienas, pagriezās pret meitenēm un pateica kaut ko somiski. Meitenes priecīgām sejām uzreiz piecēlās no sola. Noskanēja vārds “saldējums”. Laikam viņām kopā ar iepirkšanos apsolīts arī saldējums.

Cukuru un Melnā, stāvēdami uz terases, noskatījās, kā visi trīs iesēžas Renault pikapā. Edvards atvēra aizmugurējās abpusēji veramās durvis un īsi uzsvilpa, suns laimīgs atskrēja un ielēca bagāžas nodalījumā. Edvards, pabāzis galvu pa logu, pamāja ar roku, un tad baltā mašīna pazuda starp kokiem. Abi kādu bridi noskatījās tai pakaļ.

- Vai tu atbrauci ar to Golf? - Melnā vaicāja. Tad parādīja uz nedaudz attālāk novietoto tumšzilo, mazo auto.

- Jā. No Helsinkiem.

- Kāpēc tu atbrauci uz Helsinkiem?

- Lai satiktu tevi.

Melnā piemiedza acis, cieši ieskatījās Cukuru sejā, it kā mēģinādama atšifrēt nesalasāmu diagrammu.

- Speciāli atbrauci uz Somiju, tikai lai satiktu mani?

- Tieši tā.

- Pēc sešpadsmit gadu klusēšanas? - viņa it kā sašutusi noteica.

- Atklāti sakot, man draudzene lika to izdarīt. Teica, ka būtu labāk, ja es tomēr ar tevi satiktos.

Melnā atkal savilka muti. Balsī ieskanējās ari humors.

- Ko tu neteiksi! Tava draudzene pateica, ka tev tomēr vajadzētu ar mani satikties. Un tad tu Naritā iekāpi lidmašīnā un lidoji visu to gabalu līdz Somijai. Bez iepriekšējas norunas, bez pārliecības, ka patiešām satiksies ar mani.

Cukuru klusēja. Laiva, sizdamās pret steķiem, aizvien vēl klaudzēja. Kaut arī vējš bija rēns un nemaz tik lielus viļņus nesacēla.

- Domāju: ja iepriekš sazinātos, varbūt tu nemaz ar mani nesatiktos.

- Nu tiešām, - Melnā kā izbrīnīta noteica. - Vai tad mēs neesam draugi?

- Kādreiz bijām. Kā ir tagad, es īsti nezinu.

Viņa, vērdamās ezerā, kas vīdēja starp kokiem, klusi nopūtās.

- Viņiem ceļā uz pilsētu un atpakaļ paies divas stundas. Pa to laiku daudz ko izrunāsim.

Abi atgriezās mājā, apsēdās katrs savā pusē galdam. Viņa izņēma sprādzi no matiem, mati noslīdēja pār pieri. Tā viņa vairāk līdzinājās kādreizējai Melnajai.

- Man tikai ir viens lūgums, - Melnā sacīja. - Nesauc mani par Melno. Es gribu, lai mani uzrunā par Eri. Un Judzuki nesauc par Balto. Ja vari, tad mūs vairs tā nesauc.

- Šīs iesaukas vairs nepastāv?

Viņa pamāja.

- Es joprojām drīkstu būt Cukuru?

- Tu vienmēr esi bijis Cukuru. - Eri klusi iesmējās. - Tas nemainās. Cukuru, kas taisa lietas. Bezkrāsu Cukuru Tadzaki.

- Es maijā biju Nagojā, satiku Zilo un Sarkano, abus, -Cukuru teica. - Vai Sarkano un Zilo aizvien vēl drīkstu tā saukt?

- Tas ir vienalga. Tikai mani un Judzu sauc īstajā vārdā.

- Satikos ar viņiem abiem pa vienam, parunājām. Ne pārāk ilgi.

- Kā viņiem iet?

- Izskatījās, ka labi, - Cukuru atbildēja. - Arī ar darbiem viss iet gludi.

- Sen neredzētajā Nagojas pilsētā Zilais cītīgi tirgo Lexus, bet Sarkanais pievērsies biznesa kareivju trenēšanai. Un kā tev iet? Vai viss dzīvē labi?

- Jā, kā nebūt dzīvoju, viss ir labi, - Cukuru atbildēja. - Strādāju Tokijā dzelzceļa uzņēmumā, mans darbs ir taisīt stacijas.

- Pirms kāda laika dzirdēju tādas baumas. Ka Cukuru Tadzaki kungs centīgi strādājot Tokijā dzelzceļa kompānijā, - Eri sacīja. - Un ka viņam esot gudra draudzene.

- Šobrīd ir.

- Tas nozīmē, ka joprojām esi neprecēts?

- Tā ir.

- Dzīvo pats savā tempā?

Cukuru klusēja.

- Kad Nagojā satikies ar viņiem abiem, par ko jūs runājāt? - Eri vaicāja.

- Runājām par to, kas starp mums notika, - Cukuru teica. - Par to, kas notika pirms sešpadsmit gadiem, un par to, kas noticis pa šiem sešpadsmit gadiem.

- Vai satikties ar viņiem ari ieteica tava draudzene?

Cukuru pamāja.

- Viņa teica, ka man daudz kas jāatrisina. Jādodas pret straumi - uz pagātni. Tādas tās lietas... Citādi es no tām neatbrīvošos.

- Vai viņa jūt, ka tevī ir kāda problēma?

- Jā, tā viņa jūt.

- Un viņa domā, ka šis “kaut kas” kaitē jūsu attiecībām?

- Laikam, - Cukuru sacīja.

Eri saņēma krūzi abās plaukstās, pārbaudot, cik tā karsta. Tad iedzēra vēl vienu malku kafijas.

- Cik viņai gadu?

- Viņa ir divus gadus vecāka par mani.

Eri pamāja.

- Protams. Tev noteikti veiklāk sanāk ar vecākām sievietēm.

- Tā varbūt ir, - Cukuru atteica.

Abi klusēja.

- Mēs visi daudz ko sevī nesam šajā dzīvē, - Eri beidzot ierunājās. - Un viena lieta ir saistīta ar daudzām lietām citos cilvēkos. Nemaz nav tik viegli to atšķetināt. Ne tev, ne man.

- Protams, atbrīvoties nav viegli. Bet tik un tā nav labi atstāt problēmas nenoskaidrotas, - Cukuru sacīja. - Var jau uzlikt atmiņām vāku. Bet notikušo nevar izdzēst. Tā mana draudzene teica.

Eri piecēlās un piegāja pie loga, atvēra to, atbīdot uz augšu. Tad atkal atgriezās pie galda. Vējš purināja aizkarus, varēja dzirdēt laivas neritmisko, cieto klaudzēšanu. Viņa ar pirkstiem atglauda matus no pieres, nolika abas rokas uz galda un skatījās uz Cukuru. Tad sacīja:

- Bet ja nu tas vāks ir tā sacietējis, ka vairs nav noņemams?

- Par katru cenu tas nav jādabū vaļā, neko tādu es neprasu. Bet es gribētu pats savām acīm redzēt, kas tas ir par vāku.

Eri vērās savās uz galda noliktajās rokās. Tās bija lielākas un stiprākas, nekā viņš atcerējās. Gariem pirkstiem, īsiem nagiem, viņš iedomājās šos pirkstus darbojamies ap podnieka ripu.

- Tu teici, ka es ārēji esmu pārvērties, - Cukuru sacīja. - Patiešām, es arī domāju, ka esmu pārvērties. Kad mani pirms sešpadsmit gadiem izstūma no grupas, apmēram piecus mēnešus nodzīvoju, domādams tikai par nāvi. Patiešām, es nopietni domāju tikai par to. Ne par ko citu tā īsti nespēju domāt. Es nepārspīlēju, laikam patiešām aizgāju līdz pēdējam slieksnim. Līdz pašai pašai malai, ieskatījos iekšā un nespēju no turienes atraut acis. Tomēr kā nebūt man izdevās atgriezties atpakaļ īstajā pasaulē. Nebūtu bijis nekas savāds, ja es tolaik nomirtu. Tagad, par to domājot, redzu, ka laikam biju mazliet sajucis prātā. Vai tā bija neiroze vai depresija, slimības nosaukumu es nezinu. Bet tobrīd man galvā viss nebija kā parasti. Tā patiešām bija. Taču, neraugoties uz to, manī nebija haosa. Galva bija skaidra. Klusa, ne skaņas. Tagad man tas stāvoklis šķiet ļoti dīvains.

Cukuru, vērodams Eri klusējošās rokas, stāstīja tālāk:

- Pēc šiem pieciem mēnešiem mana seja pārvērtās. Ari augums mainījās, nevienas iepriekš valkātās drēbes vairs nederēja. Paskatoties spogulī, bija sajūta, ka esmu ielikts kādā citā satvarā, vairs ne sevī. Protams, laiku pa laikam cilvēku dzīvē ir tādi posmi. Bet varbūt ne tikai tas. Šis bija laiks, kad man galva nedarbojās kā parasti, un tad ari sejai un augumam vajadzēja ļoti pārvērsties. Bet to izprovocēja šī izraidīšana no grupas. Tas notikums mani ļoti pārvērta.

Eri, neko neteikdama, klausījās viņā.

Cukuru sacīja:

- Kā lai to paskaidro? Bija tāda sajūta, it kā es nakts vidū pēkšņi būtu iegrūsts no peldoša kuģa jūrā.

To pateicis, viņš atcerējās, ka nesen Sarkanais sacīja tieši tāpat. Viņš nopūtās un turpināja:

- Vai mani kāds tur iegrūda vai pats nejauši iekritu, to es nesapratu. Lai kā ari būtu, kuģis attālinājās, es, tumšā un aukstā ūdenī iemests, noskatījos, kā klāja ugunis atkāpjas. Uz kuģa neviens - ne pasažieri, ne apkalpe - nezināja, ka esmu iekritis jūrā. Tuvumā nebija nekā, pie kā pieķerties. Tolaik izjustās bailes aizvien vēl ir manī. Ka mana esība pēkšņi tiks noliegta, ka mani, visu aizmirstu, vienu pašu iemetīs naktī jūrā. Laikam tāpēc nespēju veidot dziļas attiecības. Visu laiku ieturu distanci starp sevi un citiem.

Viņš papleta abas uz galda uzliktās rokas, parādot apmēram trīsdesmit centimetrus lielu attālumu.

- Protams, iespējams, ka šāda īpašība ir man iedzimta. Šāds attālums starp mani un citiem... Varbūt šāda nosliece manī bijusi vienmēr. Taču neatceros, ka vidusskolas laikos, kad biju kopā ar jums, man šāds attālums būtu bijis vajadzīgs. Vismaz es neko tādu neatceros. Un es domāju par vēl senākiem laikiem.

Eri piespieda abas plaukstas pie vaigiem un lēni paberzēja tos, it kā mazgājoties.

- Tu gribi zināt, kas notika pirms sešpadsmit gadiem, vai ne? Visu patiesību.

- Domāju, ka gribu zināt, - Cukuru sacīja. - Taču vispirms es vēlētos, lai būtu skaidrība par to, ka es Baltajai, tas ir, Judzu, neko ļaunu neesmu nodarījis.

- Es, protams, to zinu, - viņa teica. Tad pārtrauca berzēt seju. - Tu neizvaroji Judzu. To es sapratu.

- Taču sākumā tu noticēji viņas teiktajam. Tāpat kā Zilais un Sarkanais.

Eri papurināja galvu.

- Nē, es jau no sākuma tam neticēju. Ko domāja Zilais un Sarkanais, es nezinu. Bet es neticēju. Tu nebūtu uz to spējīgs.

- Bet kāpēc tad...

- Kāpēc neiestājos par tevi, kāpēc tevi neaizstāvēju? Kāpēc pievienojos Judzu teiktajam un izstūmu tevi no grupas?

Cukuru pamāja.

- Jo man bija jāaizstāv Judzu, - Eri sacīja. - Un tāpēc vajadzēja novērsties no tevis. Realitātē es nevarēju pasargāt gan tevi, gan Judzu. Man vajadzēja kādu no jums pieņemt par simts procentiem un no viena no jums par simts procentiem atteikties.

- Viņai tolaik bija dzijas psiholoģiskas problēmas? Vai tā?

-Jā, viņai bija ļoti dziļas psiholoģiskas problēmas. Runājot skaidru valodu, viņa bija nonākusi līdz robežai. Kādam vajadzēja viņu pilnībā pasargāt. Un man vajadzēja kļūt par šo kādu.

- Būtu bijis labi, ja tu man to tolaik būtu paskaidrojusi.

Eri vairākkārt lēni nogrozīja galvu.

- Tolaik nebija iespēju ne atklāti parunāt, ne kaut ko skaidrot. “Klau, Cukuru, atvaino, vai tu varētu kādu laiku izlikties, ka izvaroji Judzu, viņa izskatās drusciņ neriktīga. Gan jau pēc tam visu sakārtosim, kādu bridi pacieties. Nu, gadus divus.” Es neko tādu nespētu pateikt. Diemžēl tev vajadzēja vienam pašam tikt galā. Tik skarbs ir tas stāsts. Bet man jāteic, ka tas nebija izdomājums, proti, Judzu kāds tiešām izvaroja.

Cukuru pārsteigts vērās Eri.

- Kurš to izdarīja?

Eri vēlreiz papurināja galvu.

- Es nezinu, kurš tas bija. Bet tā ir taisnība, ka kāds ar spēku, pret viņas gribu piespieda Judzu stāties seksuālās attiecībās. Un viņa palika stāvoklī. Tad viņa apgalvoja, ka izvarotājs esot bijis tu. To izdarīja Cukuru Tadzaki. Ļoti skaidri - tas bija Cukuru Tadzaki. Viņa nomācoši sīki un reāli atstāstīja notikušā apstākļus. Tomēr mēs nespējām viņas stāstītajam pilnībā noticēt. Piemēram, es sirds dziļumos sapratu, ka tu ne uz ko tādu nebūtu spējīgs.

- Viņa bija stāvokli?

- Jā. Par to nav nekādu šaubu. Es kopā ar viņu biju ginekoloģiskajā klīnikā. Saprotams, ne jau viņas tēva klīnikā, bet tālā un nomaļā.

Cukuru nopūtās.

- Un tālāk?

- Gāja visādi. Bet vasaras beigās viņai bija spontānais aborts. Ar to ari viss beidzās. Taču grūtniecība nebija iedomāta. Viņa patiešām bija stāvoklī, viņai patiešām bija spontānais aborts. Es to varu apliecināt.

- Spontānais aborts, tas nozīmē, ka...

- Viņa gribēja bērnu laist pasaulē, audzinātu viena pati. Viņai nebija nodoma taisīt abortu. Lai kādi būtu apstākļi -bērns bija dzīva būtne, kuru viņa negrasījās nogalināt. Vai tu to saproti? Viņa jau kopš seniem laikiem ļoti kritizēja to, ka viņas tēvs taisīja šīs operācijas. Mēs pat bieži par to strīdējāmies.

- Vai vēl kāds zināja, ka viņa ir stāvoklī?

- Es zināju. Viņas vecākā māsa zināja. Viņa ir ļoti noslēgts cilvēks. Visādi palīdzēja - ar izdevumiem, palīdzēja piesegt. Bet cits neviens to nezināja. Ne viņas vecāki, ne Zilais, ne Sarkanais. Tikai mēs trīs glabājām šo noslēpumu. Bet tagad, it īpaši - tev, es domāju, ka varu to atklāt.

- Bet Judzu apgalvoja, ka tas esot bijis es?

- Stingri, - Eri sacīja.

Cukuru piemiedza acis un brīdi pētīja viņas kafijas krūzi.

- Bet kāpēc viņa tā stāstīja? Kāpēc izvēlējās tieši mani? Es tur nesaskatu nekādu loģiku.

- Es arī nesaprotu - kāpēc, - Eri teica. - Esmu apsvērusi dažādus iemeslus, bet neviens nešķiet īsti atbilstošs.

Nemāku to izskaidrot. Bet vienu esmu iedomājusies - tāpēc, ka tu man patiki. Varbūt tas varēja to izprovocēt.

Cukuru pārsteigts skatījās uz Eri.

- Es tev patiku?

- Vai tu nezināji?

- Protams, ne. Nemaz.

Eri viegli saknieba lūpas.

- Tagad es tajā atzīstos - tu man visu laiku patiki. Tu man šķiti ļoti pievilcīgs kā pretējā dzimuma pārstāvis. Varētu teikt, ka es tevi mīlēju. Protams, es par to nerunāju, slēpu dziļi sirdi. Lai ne Zilais, ne Sarkanais nepamanītu. Taču Judzu noteikti saprata. Viņa ari bija meitene, no viņas to nevarēja noslēpt.

- Es to nemaz nepamanīju, - Cukuru sacīja.

- Tāpēc, ka tu biji muļķis, - Eri, rādītājpirksta galu pie deniņiem piespiedusi, teica. - Mēs tik ilgi bijām kopā, turklāt es tev devu visādas zīmes. Ja tev būtu kaut drusku smadzeņu, tu to būtu itin viegli sapratis.

Cukuru domāja par tām zīmēm. Taču neko tādu neatcerējās.

- Tu man pēc stundām mācīji matemātiku, - Eri sacīja. - Es tādos brīžos jutos ļoti laimīga.

- Tomēr tu integrāļus un diferenciālrēķinu principus tā ari nesaprati, - Cukuru noteica. Un tad atcerējās, ka Eri itin bieži sarka. - Tev taisnība. Salīdzinājumā ar citiem es neesmu pārāk attapīgs.

Eri, viegli pasmaidījusi, piebilda:

- Tā tas bija. Un varbūt tāpēc tu aizvainoji Judzu.

Cukuru neko neteica. Eri turpināja:

- Ne jau tu. Kāds ievainoja Judzu dvēseli. Viņa bija ļoti kārtīga, tāda kā Sniegbaltīte no Disney filmas. Bet es tāda nebiju. Vismaz kopā ar Judzu man vienmēr tika no meža iznākušo septiņu rūķīšu loma. Tur neko nevarēja padarīt. Mēs ar Judzu draudzējāmies kopš pamatskolas laikiem. Cits nekas neatlika, nācās piemēroties šai situācijai.

- Vai tas nozīmē, ka Judzu bija uz mani greizsirdīga? Tāpēc, ka es tev patiku kā pretējā dzimuma pārstāvis?

Eri papurināja galvu.

- Varbūt tas bija viens no iespējamiem iemesliem. Bet man grūti saprast tādu dvēseles šķelšanos. Taču, lai kā arī būtu, Judzu līdz pašām beigām ticēja, ka tas patiešām noticis. Tokijā, savās mājās tu esot ar varu laupījis viņai nevainību. Tāda bija viņas pēdējā versija par realitāti. Un tā līdz beigām palika nesatricināma. No kurienes šī iedoma, kāpēc viņai to vajadzēja tādā veidā izmainīt, to es vēl tagad nesaprotu. Varbūt to neviens nespētu saprast. Taču šāda veida iedoma kļuva daudz stiprāka par realitāti. Varbūt tā. Tas tev noteikti ir ļoti sāpīgi.

- Vai viņai bija interese par mani kā par pretējā dzimuma pārstāvi?

- Nē, tā nebija, - Eri skaidri sacīja. - Judzu šādas intereses nebija ne par vienu.

Cukuru sarauca uzacis.

- Vai viņa bija homoseksuāla?

Eri atkal papurināja galvu.

- Nē, arī tas ne. Viņai vispār nebija par to intereses. Nešaubīgi. Judzu kopš seniem laikiem konsekventi bija riebums pret seksuālām lietām, turklāt ļoti spēcīgs. Varbūt pat bailes. Kā tas radies, es nezinu. Mēs gandrīz par visu runājām atklāti, bet par seksuālām lietām - tikpat kā nekad. Es šajā ziņā esmu diezgan atklāta, bet, ja sarunas iegrozījās par to, Judzu uzreiz nomainīja tematu.

- Kas ar Judzu notika pēc spontānā aborta? - Cukuru vaicāja.

- Vispirms paņēma akadēmisko atvaļinājumu universitātē. Viņa vispār negribēja iet cilvēkos. Turklāt viņai bija veselības problēmas, tā notika. Noslēdzās mājās, ārā negāja nemaz. Tad viņai attīstījās smaga anoreksija. Visu apēsto izvēma un palikušo vēl dabūja ārā ar klizmām. Domāju, ka tā viņa nomirs. Bet tad viņa sāka iet uz profesionālām konsultācijām, kaut kā tika galā ar anoreksiju. Tas prasīja pusgadu. Vienu brīdi bija tiešām šausmīgi, viņa svēra tikai četrdesmit kilogramus. Tolaik izskatījās pēc rēga. Tomēr viņa cīnījās un atkāpās no galīgās līnijas. Es arī katru dienu ar viņu satikos, runāju, uzmundrināju, darīju, cik bija manos spēkos. Viņai izdevās arī atjaunoties augstskolā.

- Kāpēc viņai sākās anoreksija?

- Stāsts ir ārkārtīgi vienkāršs. Viņa gribēja pārtraukt mēnešreizes, - Eri sacīja. - Ja svars ekstrēmi samazinās, menstruācijas apstājas. Viņa to vēlējās. Negribēja vairs otrreiz palikt stāvoklī. Es domāju: ja būtu to varējusi, tad izņemtu arī dzemdi.

- Visai skarbs stāsts, - Cukuru noteica.

-Jā, ļoti skarbs. Tāpēc man nekas cits neatlika kā atteikties no tevis. Man tiešām bija tevis ļoti žēl, es labi sapratu, ka izturos pret tevi nežēlīgi. Un tas, ka vairs ar tevi nesatikos, man sāpēja visvairāk. Es nemeloju. Likās, ka tas mani salauzīs. Kā jau pirmīt teicu, tu man ļoti patiki.

Eri uz bridi apklusa, cieši skatījās uz savām rokām, it kā sakārtojot emocijas.

- Taču man vispirms vajadzēja panākt Judzu atlabšanu. Tobrīd tā bija vissvarīgākā prioritāte. Nevarēja saprast, vai viņa vispār izdzīvos. Viņai vajadzēja manu palīdzību. Tev nekas cits neatlika - bija jāpeld vienam pašam, izmestam naktī jūrā. Turklāt es domāju, ka tu tiksi ar to galā. Jo tikai tu biji tik stiprs.

Abi brīdi klusēja. Pa logu ieplūda klusas koku lapu čabē-šanas skaņas kā sīku viļņu sacelti šļaksti.

Cukuru ierunājās:

- Kas notika pēc tam, kad Judzu bija atlabusi no anoreksijas?

- Viņa turpināja reizi nedēļā iet uz konsultācijām. Vismaz atgriezās cik necik normālā dzīvē. Vairs neizskatījās pēc rēga. Bet tolaik Judzu vairs nebija tāda kā agrāk.

Eri nopūtās, meklēja īstos vārdus. Tad sāka stāstīt:

- Viņa bija citāda nekā pirms tam. Bija daudz ko izmetusi no sirds. Un arī strauji zaudējusi interesi par pasauli. Pat interesi par mūziku. Tādu galējību bija sāpīgi redzēt. Tikai vienu viņai patika darīt tikpat ļoti kā agrāk - mācīt bērniem mūziku. Vienīgais, ko viņa aizrautīgi darīja. Pat tad, kad viņas psihiskais stāvoklis bija diezgan slikts, pat tad, kad bija tik vārga, ka gandrīz nespēja piecelties, viņa reizi nedēļā gāja uz to baznīcas skolu un turpināja mācīt klavierspēli bērniem, kam bija interese par mūziku. Viņa viena pati turpināja šo brīvprātīgo darbu. Laikam ar to lepojās un tāpēc arī spēja attapties, izrauties. Ja tā nebūtu, tad ar Judzu tiešām būtu cauri.

Eri pagriezās un paskatījās ārā pa logu, pavērās debesīs virs koku galotnēm, tad atkal pavērsās pret Cukuru. Debesis vēl aizvien bija apmākušās.

- Tomēr tajā laikā manās un Judzu attiecībās beznosacījumu tuvības vairs nebija, - Eri teica. - Viņa sacīja, ka esot man pateicīga. Par to, ko es viņas labā esmu izdarījusi. Domāju, viņa patiešām jutās pateicīga. Bet vienlaikus viņa bija zaudējusi interesi par mani. Kā jau iepriekš teicu, Judzu zaudēja interesi pilnīgi par visu. Un šajā “pilnīgi visā” ietilpu arī es. Šī apziņa bija sāpīga. Ilgus gadus bijām tuvas draudzenes. Man viņa bija ļoti dārga. Bet tā bija realitāte. Tajā laikā viņa varēja bez manis iztikt.

Eri skatījās kādā punktā tukšumā virs galda. Tad sacīja:

- Judzu vairs nebija Sniegbaltīte. Vai arī bija nogurusi vienmēr būt Sniegbaltīte. Un arī es biju mazliet nogurusi no septiņu rūķīšu dzīves.

Eri atkal pavisam neapzināti paņēma rokās kafijas krūzi, tad nolika to atpakaļ uz galda.

- Lai kā arī būtu bijis, ap to laiku mūsu grupa, lieliskā grupa, bez tevis nu jau četru cilvēku grupa, vairs nespēja pastāvēt tā kā iepriekš. Visi bijām pabeiguši skolu, katram bija savas ikdienas darīšanas. Tas bija pats par sevi saprotams, mēs vairs nebijām vidusskolēni. Un mūs ļoti sāpināja arī tas, ka atteicāmies no tevis. Un šī brūce nebūt nebija virspusēja.

- Lai arī tevis vairs nebija, tu vienmēr tur biji, - Eri piebilda.

Atkal iestājās klusums.

- Eri, es gribētu kaut ko uzzināt par tevi, - Cukuru teica. - Vispirms gribētu zināt, kā tev gājis.

Eri piemiedza acis, mazliet pielieca galvu.

- Patiesību sakot, pēc pusaudža gadiem līdz laikam, kad man bija pāri par divdesmit, šķiet, visa mana dzīve grozījās ap Judzu. Tad es pēkšņi attapos, ka tādas manis nemaz vairs nav. Biju gribējusi iegūt kādu ar rakstniecību saistītu profesiju. Man vienmēr patika rakstīt tekstus, biju domājusi, ka mēģināšu rakstīt prozu vai dzeju. To taču tu zināji, vai ne?

Cukuru pamāja. Viņai vienmēr līdzi bija bieza piezīmju grāmata, kad bija tāds noskaņojums, kaut ko tajā rakstīja.

- Bet, kad iestājos universitātē, tam vairs laika nepalika nemaz. Rūpējos par Judzu, pildīju mājasdarbus, ar to vien pietika. Studiju laikā man bija divi draugi, bet ne ar vienu no viņiem attiecības īsti neizveidojās. Biju aizņemta

Abi bridi klusēja. Pa logu ieplūda klusas koku lapu čabē-šanas skaņas kā sīku viļņu sacelti šļaksti.

Cukuru ierunājās:

- Kas notika pēc tam, kad Judzu bija atlabusi no anoreksijas?

- Viņa turpināja reizi nedēļā iet uz konsultācijām. Vismaz atgriezās cik necik normālā dzīvē. Vairs neizskatījās pēc rēga. Bet tolaik Judzu vairs nebija tāda kā agrāk.

Eri nopūtās, meklēja īstos vārdus. Tad sāka stāstīt:

- Viņa bija citāda nekā pirms tam. Bija daudz ko izmetusi no sirds. Un arī strauji zaudējusi interesi par pasauli. Pat interesi par mūziku. Tādu galējību bija sāpīgi redzēt. Tikai vienu viņai patika darīt tikpat ļoti kā agrāk - mācīt bērniem mūziku. Vienīgais, ko viņa aizrautīgi darīja. Pat tad, kad viņas psihiskais stāvoklis bija diezgan slikts, pat tad, kad bija tik vārga, ka gandrīz nespēja piecelties, viņa reizi nedēļā gāja uz to baznīcas skolu un turpināja mācīt klavierspēli bērniem, kam bija interese par mūziku. Viņa viena pati turpināja šo brīvprātīgo darbu. Laikam ar to lepojās un tāpēc arī spēja attapties, izrauties. Ja tā nebūtu, tad ar Judzu tiešām būtu cauri.

Eri pagriezās un paskatījās ārā pa logu, pavērās debesīs virs koku galotnēm, tad atkal pavērsās pret Cukuru. Debesis vēl aizvien bija apmākušās.

- Tomēr tajā laikā manās un Judzu attiecībās beznosacījumu tuvības vairs nebija, - Eri teica. - Viņa sacīja, ka esot man pateicīga. Par to, ko es viņas labā esmu izdarījusi. Domāju, viņa patiešām jutās pateicīga. Bet vienlaikus viņa bija zaudējusi interesi par mani. Kā jau iepriekš teicu, Judzu zaudēja interesi pilnīgi par visu. Un šajā “pilnīgi visā” ietilpu ari es. Šī apziņa bija sāpīga. Ilgus gadus bijām tuvas draudzenes. Man viņa bija ļoti dārga. Bet tā bija realitāte. Tajā laikā viņa varēja bez manis iztikt.

Eri skatījās kādā punktā tukšumā virs galda. Tad sacīja:

- Judzu vairs nebija Sniegbaltīte. Vai arī bija nogurusi vienmēr būt Sniegbaltīte. Un ari es biju mazliet nogurusi no septiņu rūķīšu dzīves.

Eri atkal pavisam neapzināti paņēma rokās kafijas krūzi, tad nolika to atpakaļ uz galda.

- Lai kā ari būtu bijis, ap to laiku mūsu grupa, lieliskā grupa, bez tevis nu jau četru cilvēku grupa, vairs nespēja pastāvēt tā kā iepriekš. Visi bijām pabeiguši skolu, katram bija savas ikdienas darīšanas. Tas bija pats par sevi saprotams, mēs vairs nebijām vidusskolēni. Un mūs ļoti sāpināja ari tas, ka atteicāmies no tevis. Un šī brūce nebūt nebija virspusēja.

- Lai arī tevis vairs nebija, tu vienmēr tur biji, - Eri piebilda.

Atkal iestājās klusums.

- Eri, es gribētu kaut ko uzzināt par tevi, - Cukuru teica. - Vispirms gribētu zināt, kā tev gājis.

Eri piemiedza acis, mazliet pielieca galvu.

- Patiesību sakot, pēc pusaudža gadiem līdz laikam, kad man bija pāri par divdesmit, šķiet, visa mana dzīve grozījās ap Judzu. Tad es pēkšņi attapos, ka tādas manis nemaz vairs nav. Biju gribējusi iegūt kādu ar rakstniecību saistītu profesiju. Man vienmēr patika rakstīt tekstus, biju domājusi, ka mēģināšu rakstīt prozu vai dzeju. To taču tu zināji, vai ne?

Cukuru pamāja. Viņai vienmēr līdzi bija bieza piezīmju grāmata, kad bija tāds noskaņojums, kaut ko tajā rakstīja.

- Bet, kad iestājos universitātē, tam vairs laika nepalika nemaz. Rūpējos par Judzu, pildīju mājasdarbus, ar to vien pietika. Studiju laikā man bija divi draugi, bet ne ar vienu no viņiem attiecības īsti neizveidojās. Biju aizņemta ar Judzu aprūpēšanu, nebija laika iet uz randiņiem. Lai ko es darītu, man nekas īsti nevedās. Pēkšņi apstājos, pavēros apkārt un nodomāju: ar ko es īsti nodarbojos? Man dzīvē nebija nekā mērķim līdzīga. Bezjēdzīgi noņēmos ar visu kaut ko, bet biju zaudējusi ticību sev. Saprotams, Judzu bija ļoti grūti, bet arī man bija smagi.

Eri piemiedza acis, it kā vērdamās attālā ainavā.

- Tajā laikā viena draudzene no universitātes uzaicināja mani līdzi uz keramikas nodarbībām, es diezgan negribīgi aizgāju kopā ar viņu. Un tad atklāju, ka tieši to esmu ilgu laiku meklējusi. Griežot podnieka ripu, varēju būt pret sevi godīga. Koncentrējot visu uzmanību tikai uz to, lai uztaisītu pareizo formu, spēju pilnībā aizmirst visus citus notikumus. Kopš tās dienas sāku sapņot par keramiku. Universitātes laikā es ar to nodarbojos kā ar hobiju, taču gribēju, lai tas man kļūst par īsto ceļu; gadu pēc universitātes beigšanas piestrādāju visādos darbos un mācījos, tad iestājos no jauna - Mākslas akadēmijas Lietišķās mākslas nodaļā. Atā - romāni, sveicināta - keramika! Iepazinos ar ārzemju studentu Edvardu. Un tā palēnām vien; mēs apprecējāmies, un es pārcēlos uz šejieni. Savādi, vai ne? Ja toreiz draudzene nebūtu mani uzaicinājusi uz keramikas nodarbībām, mana dzīve būtu izvērtusies pavisam citāda.

- Bet var redzēt, ka tev ir talants, - Cukuru sacīja un norādīja ar pirkstu uz plauktā sarindotajiem darbiem. - Es neko daudz no keramikas nesaprotu, bet, paskatoties uz tiem, paņemot tos rokās, izjutu spēcīgas emocijas.

Eri pasmaidīja.

- Par talantu es neko nezinu. Taču manus darbus šeit tīri labi pērk. Milzīga nauda tā nav, bet man tiešām patīk, ka manis darinātās lietas kaut kādā veidā ir vajadzīgas citiem cilvēkiem.

- To es saprotu, - Cukuru sacīja. - Jo arī es esmu cilvēks, kas taisa lietas. Kaut gan pavisam citādas lietas.

- Tik citādas kā stacijas un šķīvji.

- Bet cilvēku dzīvē vajag gan vienas, gan otras.

- Protams, - Eri piekrita. Uz brīdi apklusa, kaut ko apdomādama. Tad viņas smaids nedaudz izbaloja.

- Man šeit patīk. Domāju, ka manus kaulus apglabās šajā zemē.

- Tu Japānā neatgriezīsies?

- Esmu Somijas pilsone, pēdējā laikā esmu sākusi runāt somiski. Ziemas te ir garas, bet pa to laiku var daudz grāmatu izlasīt. Varbūt kaut kad arī pati ko uzrakstīšu. Bērni ir pieraduši pie šīs zemes, meitenēm te ir draugi. Edvards ir ļoti labs cilvēks. Viņa ģimene mani labi pieņēmusi, arī darbi iet no rokas.

- Un tu esi šeit vajadzīga.

Eri pacēla galvu, cieši ieskatījās Cukuru acīs.

- Nolēmu, ka manus kaulus apglabās šajā zemē, kad uzzināju, ka Judzu noslepkavota. Zilais man piezvanīja un to pavēstīja. Tolaik gaidīju vecāko meitiņu, tāpēc uz bērēm nebraucu. Bet tas man bija ārkārtīgi smagi. Likās, ka sirds krūtīs salūzīs. Judzu kaut kur kāds nežēlīgi noslepkavojis, viņa sadegs un pārvērtīsies baltos pelnos. Un es viņu nekad vairs nesatikšu. Tobrīd es nolēmu: ja piedzims meitene, nosaukšu viņu par Judzu. Un Japānā vairs neatgriezīšos.

- Nosauci par Judzu?

- Judzu Kuruno Hātainena, - viņa sacīja. - Vismaz šī vārda skaņā daļa viņas turpina dzīvot.

- Bet kāpēc Judzu viena pati pārcēlās dzīvot uz Hama-macu?

- Judzu pārbrauca uz Hamamacu īsi pēc tam, kad es pārcēlos uz Somiju. Iemeslu es nezinu. Mēs gan regulāri sarakstījāmies, bet viņa par to neko sīkāk nepaskaidroja. Tikai to, ka darba dēļ esot pārvākusies uz Hamamacu, to viņa uzrakstīja jau pēc pārcelšanās. Arī Nagojā darba būtu pieticis, viņai vienai pašai dzīvot svešā vietā - tas bija pielīdzināms pašnāvībai.

Judzu noslepkavoja viņas dzīvoklī - nožņaudza ar apģērba jostu. Cukuru šīs detaļas bija izlasījis tāgada avīzēs un žurnālos. Bija ari papētījis internētā.

Laupīšana tā nebija. Maks ar naudu bija atstāts redzamā vietā neaiztikts. Nebija ari nekādu vardarbības pēdu. Dzīvoklī viss bija kārtīgi, nekas neliecināja, ka viņa būtu pretojusies. Tā stāva kaimiņi nekādus aizdomīgus trokšņus nebija dzirdējuši. Pelnu traukā pāris mentola cigarešu izsmēķu. Judzu atstāti (Cukuru neviļus saviebās. Judzu smēķēja?). Pieņēma, ka noziegums noticis laikā starp desmitiem vakarā un pusnakti. Tonakt no vakara līdz ausmai, kā jau maijā, lijis vēss lietus. Viņas līķis tā nogulējis trīs dienas. Trīs dienas gulējusi vienā pozā uz virtuves plastmasas flīzēm.

Slepkavas nolūku tā arī nenoskaidroja. Kāds bija naktī iekļuvis dzīvokli, noslepkavojis viņu, nesaceļot ne mazāko troksnīti, un pazudis, neko nenolaupot. Dzīvoklim bija šle-pera atslēga un ķēde. Tāpat arī nebija skaidrs, vai viņa pati atslēgusi durvis vai noziedzniekam bijis atslēgas dublikāts. Dzīvoja tur viena. Kā stāstīja kolēģi un kaimiņi, izskatījies, ka ne ar vienu īpaši tuvās attiecībās nav bijusi. Laiku pa laikam ciemos no Nagojas atbraukusi māsa un mamma, bet citādi viņa vienmēr bijusi viena. Ģērbusies vienkārši, nerunīga. Aizrāvusies ar darbu, skolēnu vidū bijusi ļoti populāra. Bet ārpus darba ne ar vienu nav sagājusies.

Neviens nespēja pat iedomāties, kāpēc viņa noslepkavota. Un policija, tā arī noziedznieka mērķi neatklājusi, beigusi šīs lietas izmeklēšanu bez rezultātiem. Pamazām par šo notikumu rakstīja aizvien mazāk, līdz beidzot to aizmirsa. Skumjš, nomācošs notikums. Gluži kā dzestrs lietus, kas nerimstas līdz ausmai.

- Viņu bija apsēdis kāds nelabais gars, - Eri noslēpumainā balsī atzinās. - Tas aizvien viņai sekoja saprātīgā attālumā, pūta auksto dvašu viņai pakausī. Pamazām pārņēma viņu savā varā. Ja tā nedomā, tad daudz kas nav izskaidrojams. Gan attieksme pret tevi, gan tā anoreksija, gan Hamamacu notikušais. Es negribēju to izteikt vārdos. Jo, ja kaut ko tādu pasaka skaļi, tas kļūst par realitāti. Tāpēc līdz šim paturēju to pie sevis. Biju domājusi klusēt par to līdz nāvei. Taču tagad pēkšņi visu pateicu. Bet iespējams, ka mēs ar tevi nekad vairs nesatiksimies. Varbūt tev tas tiešām jāzina. Tas bija ļaunais gars. Vai kaut kas ļaunajam garam līdzīgs. Un beigu beigās Judzu vairs nespēja no tā atkratīties.

Eri dziļi nopūtās. Skatījās uz savām rokām, kas gulēja uz galda. Cik varēja noprast, tās ļoti drebēja. Cukuru novērsa skatienu no tām, cauri vējā plīvojošajiem aizkariem paraudzījās ārā pa logu. Istabā valdīja smacējošs, dziļu skumju piepildīts klusums. Tajā kaut kāda vārdos neizteikta doma smagi uzplēsa zemi, atstājot aiz sevis dziļus, vientulīgus ezerus gluži kā senlaiku šļūdonis.

- Tu atceries Lista “Svētceļnieka gadus”? Judzu to bieži spēlēja, - Cukuru pēc brīža ierunājās, pārtraukdams klusumu.

- “Le Mal du Pays", protams, labi atceros, - Eri sacīja. - Vēl tagad to laiku pa laikam klausos. Paklausīsimies?

Eri piecēlās, aizgāja līdz mūzikas aparatūrai uz plaukta, izņēma vienu disku no kaudzītes, ielika atskaņotājā. No skaļruņiem atskanēja “Le Mal du Pays". Vienkārša, maiga, ar vienu roku nospēlējama melodija. Abi, sēžot katrs savā galda pusē, to klusēdami klausījās.

Somijā, ezera krastā ši mūzika skanēja mazliet citādi nekā Tokijas dzīvokļa istabā. Taču, lai kur to klausītos un kā - kompaktdiskā vai vecā vinila platē -, mūzika nemainīgi bija ļoti skaista. Cukuru atminējās, kā Judzu spēlēja šo melodiju uz klavierēm savas mājas dzīvojamā istabā. Tādos brīžos viņa it kā attālinājās pati no sevis. Viņa bija kaut kur citur.

Skaņdarbs beidzās, un pēc īsas pauzes sākās nākamais. Ženēvas zvani. Eri paņēma tālvadības pulti un pagrieza skaņu klusāk.

- Iespaids citāds nekā tajā izpildījumā, kuru es vienmēr klausos, - Cukuru teica.

- Kura priekšnesumu tu klausies?

- Lazara Bermana.

Eri papurināja galvu.

- Viņa izpildījumā es to vēl neesmu dzirdējusi.

- Man viņa priekšnesums šķiet mazliet estētiskāks. Šis izpildījums ir ļoti krāšņs, stils drīzāk kā Bēthovena sonātei, nevis Lista mūzikai.

Eri iesmējās.

- Tas ir Alfrēds Brendels. Var jau būt, ka nav pārāk estētisks, bet man patīk. Visu laiku to klausos, varbūt esmu pieradusi.

- Judzu to ļoti skaisti spēlēja. Ieliekot tajā dvēseli.

-Jā, viņai padevās šādi skaņdarbi. Pie garākiem viņai pa

vidu pietrūka spēka. Taču katram cilvēkam ir savas spējas. Un viņas dzīvība joprojām mājo šādā spožā mūzikā.

Kad Judzu skolā vairākiem bērniem mācīja klavierspēli, Cukuru un Zilais parasti ar zēniem spēlēja futbolu. Sadalījās divās komandās un sita bumbu vārtos (no kastēm improvizētos). Cukuru, piespēlējot bumbu, īpaši neklausoties, dzirdēja klavierspēles vingrinājumus.

Pagājušais laiks pēkšņi pārvērtās par asu, uztrītu iesmu, iedūra tieši sirdī. Nāca sāpes, bezskaņas, sudrabainas, pārvērta mugurkaulu sasalušā stabā. Sāpes nerimās spēkā. Viņš nopūtās, pievēra acis un ļāvās šīm sāpēm. Alfrēds Brendels turpināja spēlēt. Tālāk skanēja no “Otrais gads. Šveice” līdz “Trešais gads. Itālija”.

Un pa to laiku viņš beidzot spēja saprast visu. Saprata dvēseli līdz pašiem dziļumiem. To, ka cilvēku dvēseles nesaista tikai saskaņa. Tās sasaista arī brūce ar brūci, sāpes ar sāpēm, trauslums ar trauslumu. Bez rūgta kliedziena nav klusuma, bez asinsizliešanas nav piedošanas. Tajā sakņojas patiess miers...

- Vai zini, Cukuru, viņa patiešām turpina dzīvot dažādās lietās, - Eri piesmakušā balsī ar grūtībām izdabūja. - Es to jūtu. Visās skaņās ap mums, gaismā, apveidos, visur...

Tad Eri paslēpa seju rokās. Vairs neko neteica. Cukuru nespēja saprast, vai viņa raud vai ne. Ja raudāja, tad pavisam klusi.

Kad Zilais ar Cukuru spēlēja futbolu, tad, lai nepieļautu, ka pāris bērnu iet traucēt Judzu mūzikas stundu, Eri un Sarkanais visādi centās piesaistīt viņu uzmanību. Lasīja grāmatas, spēlēja spēles, izgāja ārā un dziedāja dziesmas, bet daudzkārt šie pūliņi izrādījās neveiksmīgi. Bērni neapturami devās traucēt klavierstundas. Tas viņiem bija interesantāk par visu citu. Un arī patika noskatīties, kā abi divi tik traki nopūlas.

Cukuru pavisam neapzināti piecēlās, apgāja ap galdu un uzlika roku Eri uz pleca. Viņa aizvien vēl bija paslēpusi seju rokās. Pieskaroties viņai, Cukuru saprata, ka viss viņas ķermenis viegli trīc. Nesaskatāmi.

- Paklau, Cukuru, - Eri balss izlauzās caur abu roku pirkstiem. - Es gribu tev kaut ko palūgt.

- Jā, protams, - Cukuru atteica.

- Vai tu varētu mani apskaut?

Cukuru piecēla Eri kājās un no priekšpuses apskāva. Viņas kuplās krūtis neierasti cieši piespiedās viņam klāt. Cukuru sajuta viņas siltās, stiprās rokas sev uz muguras. Maigo, miklo elpu uz kakla.

- Es domāju, ka nekad vairs Japānā neatgriezīšos, - Eri klusi čukstēja. Auss sajuta viņas silto, miklo elpu. - Lai ko es ieraudzītu, viss man atgādinās Judzu. Un tad mūs...

Cukuru neteica neko, cieši apskāva Eri.

Viņus abus tādus, cieši apskāvušos, noteikti varēja redzēt pa logu. Varbūt kāds iet te garām. Edvards ar bērniem kuru katru brīdi atgriezīsies. Bet viņiem bija vienalga. Lai domā, ko grib. Cukuru un Eri tagad vajadzēja apskauties cieši jo cieši. Nokratīties no ļaunā gara. Laikam tāpēc viņš bija uz šejieni atbraucis.

Ilgi - bet cik ilgi? - abi stāvēja apskāvušies. Vējš, kas skrēja pār ezera virsmu, raustīja aizkarus, viņa aizvien vēl raudāja. Noskanēja “Petrarkas četrdesmit septītais sonets”. Tad - “Petrarkas simtais sonets”. Cukuru atcerējās šo mūziku visos sīkumos. Varētu dziedāt līdzi. Pirmo reizi iedomājās, cik ārkārtīgi uzmanīgi ir šo mūziku klausījies.

Abi neko vairs neteica. Vārdiem te nebija varas. Kā divi dejotāji, kas apstājušies, abi tikai stāvēja klusā apskāvienā, ļāvās laika plūdumam. Laikā, kurā bija sajaukusies pagātne un tagadne, un varbūt arī nākotne. Starp viņu augumiem nebija attāluma, Eri siltā elpa pavisam tuvu vienmērīgi skāra viņa kaklu. Cukuru aizvēra acis, ļāvās mūzikas skaņām, ieklausījās Eri sirdspukstos. Šīs skaņas klājās pār klaudzieniem, ko sacēla pie steķiem piesietā mazā laiva.

17

Abi atkal apsēdās abpus galdam un atklāti izrunāja visu, kas bija uz sirds. Daudz kas no tā bija ilgu laiku vārdos neizteikts, nolikts dziļākajā dvēseles stūri. Viņi nocēla dvēselei vāku, atvēra atmiņas durvis, cik spēdami, atklāja savu noskaņu, klusi uzklausīja otra stāstīto.

Eri sacīja:

- Beigu beigās es Judzu pametu. Tā vai citādi es no viņas aizbēgu. Gribēju tikt pēc iespējas tālāk no tā, kas bija viņu apsēdis, lai kas tas arī būtu. Tāpēc es pilnīgi nodevos keramikai, apprecējos ar Edvardu, pārcēlos uz Somiju. Saprotams, tas viss notika dabiski. Nekāda plāna tajā nebija. Bet bija tāda sajūta, ka man jāpārtrauc rūpēties par Judzu. Man viņa patika vairāk par jebkuru citu, es kādu laiku viņu uztvēru gandrīz vai kā sevi pašu. Tāpēc dažādos veidos atbalstīju. Tomēr biju nogurusi līdz sirds dziļumiem. Turpinot rūpēties par viņu, mani spēki izsīktu pavisam. Un, lai kā es censtos, viņa ar katru dienu vairāk atkāpās no realitātes, to es skaidri sapratu. Ja būtu palikusi Nagojā, tad, iespējams, ari es kļūtu jocīga. Bet varbūt tas viss ir tikai taisnošanās.

- Tu tikai skaidri pasaki, kā juties. Tā nav taisnošanās.

Eri viegli iekoda sev lūpā.

- Tas gan nemaina to, ka es viņu pametu. Un tad Judzu viena pati pārcēlās dzīvot uz Hamamacu un tur viņu tik briesmīgi nogalināja. Viņai bija tik trausls, skaists kakls. Vai atceries? Kā skaistam putnam, tāds kakls - lai to pārlauztu, vajadzētu tikai mazliet spēka. Ja es būtu Japānā, varbūt nekas tik briesmīgs nebūtu noticis. Es nebūtu pieļāvusi, ka viņa viena pati pārceļas uz svešu pilsētu.

- Var jau būt, bet, ja tas nebūtu noticis tobrīd, tas pats būtu atgadījies kādā citā vietā. Tu nebiji Judzu aizbildne. Tu nevarēji būt kopā ar viņu divdesmit četras stundas diennaktī. Tev ir sava dzīve. Mūsu spējām arī ir robežas.

Eri papurināja galvu.

- Es jau arī pati sev to teicu. Nez cik reižu. Bet tas neko nepalīdz. Patiesība ir tā, ka man, lai pasargātu kaut ko sevī, sevi, vajadzēja attālināties no Judzu. Cits jautājums ir par to, vai tas būtu viņu izglābis vai ne, bet tā ir problēma manā sirdī. Turklāt šajā procesā es zaudēju arī tevi. Izvirzot tās problēmas, kas bija Judzu, par prioritārām, pametu neko nenoziegušos Cukuru Tadzaki. Un tikai šo apstākļu dēļ dziļi ievainoju tevi. Lai gan tu man tik ļoti patiki...

Cukuru klusēja.

- Bet tas vēl nav viss, - Eri sacīja.

- Tas nav viss?

- Nē, atklāti sakot, es norobežojos no tevis, ne jau tikai domājot par Judzu. Tas nebija nekas vairāk kā virspusējs iegansts. Galu galā es to izdarīju savas gļēvulības dēļ. Man trūka pašapziņas kā sievietei. Lai kā arī tu man patiki, es sapratu, ka nekļūšu par tavu draudzeni. Domāju, ka tu esi aizrāvies tikai ar Judzu. Un tāpēc es tādā veidā nežēlīgi pārtraucu attiecības ar tevi. Beigu beigās - lai pārtrauktu savas jūtas pret tevi. Ja man būtu bijusi kaut drusciņa ticības sev un drosmes, ja būtu bijusi kaut niecīga lepnība, tad, lai kāda būtu situācija, es nebūtu tādā veidā, tik nežēlīgi no tevis norobežojusies. Bet tobrīd man pašai ar galvu viss nebija kārtībā. Domāju, ka izrīkojos patiešām slikti. Es no sirds lūdzu tev piedošanu.

Uz brīdi iestājās klusums.

- Man jau agrāk vajadzēja tev par to lūgt piedošanu, -Eri teica. - Es to labi saprotu. Bet nekādi nespēju to izdarīt. Man pašai ir ļoti kauns par sevi.

- Par mani vairs neraizējies, - Cukuru sacīja. - Kā nebūt pašu bīstamāko posmu esmu pārlaidis. Man izdevās izpeldēt vienam pašam naktī, jūrā. Mēs katrs esam spējīgs uz kaut ko citu, katrs dzīvojam savu dzīvi. Un tagad paskatoties atpakaļ: ja toreiz būtu izlemts citādi, ja būtu izdarīta cita izvēle, mēs tagad nebūtu šajā vietā.

Eri iekoda lūpā, bridi kaut ko klusībā domāja. Tad vaicāja:

- Vai tu man kaut ko pateiktu?

- Jebko.

- Pieņemsim: ja es tolaik būtu saņēmusies un atzinusies, ka tu man patīc, vai būtu kļuvusi par tavu mīļāko?

- Ja tu man tā pēkšņi to būtu tieši pateikusi, es tam nenoticētu, - Cukuru atbildēja.

- Kāpēc?

- Jo es nespēju iedomāties, ka kādai varētu patikt, ka kāda varētu gribēt mani par mīļāko.

- Tu biji lielisks, savaldīgs, atturīgs un jau no tā laika dzīvoji tā, kā pats gribēji. Un izskatīgs.

Cukuru papurināja galvu.

- Man ir neizteiksmīga seja. Man pašam tā nekad nav patikusi.

Eri pasmaidīja.

- Var jau būt. Patiesībā tev tiešām ir ļoti parasta seja. Var jau būt, ka nebiju īsti prātīga. Nu, bet vismaz sešpadsmitgadīgai muļķa meitenei tu šķiti gana izskatīgs. Es domāju, cik būtu lieliski - tāds mīļākais kā tu.

- Man nav arī nekādas individualitātes.

- Kamēr vien cilvēks ir dzīvs, katrā ir individualitāte. Tikai ir tādi cilvēki, kuros to viegli ieraudzīt, un tādi, kuros to grūtāk saskatīt. - Eri piemiedza acis un pētīja Cukuru seju. - Bet kāda tad būs atbilde? Vai tu būtu ņēmis mani par savu mīļāko?

- Protams, - Cukuru atbildēja. - Tu man ļoti patiki. Citādi nekā Judzu, bet tu man šķiti ļoti pievilcīga. Ja tu tolaik būtu atzinusies, tad, protams, būtu kļuvusi par manu mīļāko. Un mums noteikti būtu gājis ļoti labi.

Abi noteikti būtu kļuvuši par tuvu pāri un arī guvuši bagātīgu seksuālo pieredzi. Cukuru tā nodomāja. Tāpēc, ka viņam ar Eri bija daudz kopēja. Pirmajā acu uzmetienā viņi kā cilvēki šķita atšķirīgi (Cukuru bija nerunīgs un introverts, Eri - sabiedriska un pļāpīga), bet abiem patika gatavot ar rokām kaut ko tādu, kam ir savs apveids, kam ir jēga. Bet varbūt tāds dvēseliskas tuvības posms nebūtu ilgs. Tā šķita. Laikam ejot, Eri gribētu kaut ko citu, arī Cukuru gribētu kaut ko citu, un starp viņiem parādītos plaisa. Tolaik abi vēl bija pusaudži, katram būtu savi mērķi, citāda attīstība, un tad kādā brīdī viņu ceļi šķirtos, katrs aizietu uz savu pusi. Varbūt bez strīdiem, bez abpusējiem ievainojumiem, dabiski un viegli. Un beigu beigās Cukuru dotos uz Tokiju un turpinātu būvēt stacijas, bet Eri apprecētos ar Edvardu un pārceltos uz Somiju.

Tajā nebūtu nekā dīvaina. Tas būtu pilnīgi iespējams. Un šāda pieredze viņu dzīvē nebūtu nekas negatīvs. Arī pēc tam, kad vairs nebūtu mīļākie, viņi turpinātu būt labi draugi. Taču īstenībā tā nenotika. Patiesībā ar viņiem abiem notika kaut kas pavisam cits. Un šobrīd šis fakts bija svarīgāks par visu.

- Pat ja tu melo, man prieks, ka tu tā saki, - Eri teica.

- Es nemeloju, - Cukuru sacīja. - Es to neizgudroju. Domāju, ka mēs abi kopā būtu pavadījuši brīnišķīgu laiku. Žēl, ka tā nenotika. Patiešām.

Eri pasmaidīja. Ironiju smaidā nemanīja.

Viņš atcerējās kādreiz bieži redzēto sapni, kurā parādījās Judzu. Un vienmēr arī Eri. Vienmēr abas kopā. Tomēr sapnī viņš katru reizi sēklu izšļāca Judzu. Eri - ne reizi. Tas laikam kaut ko nozīmē. Bet to viņš Eri neteiks. Lai cik arī sarunas būtu atklātas, ir lietas, kas nav stāstāmas.

Domājot par to sapni, Cukuru nevarēja stingri apgalvot, ka Judzu teiktais - viņš esot viņu izvarojis (un tā rezultātā viņa palikusi stāvoklī) - būtu pilnīgs izdomājums. Kaut arī tas bija noticis tikai sapnī, tomēr šķita, vai tikai viņš pats nav tajā vainojams. Ne tikai izvarošanā. Arī viņas slepkavībā. Varbūt tajā lietainajā maija naktī kaut kas viņā, pašam to nemaz nepamanot, bija devies uz Hamamacu un tur sažņaudzis viņas putnam līdzīgo, trauslo, skaisto kaklu.

Iedomājās ainu, kā pats pieklauvē pie Judzu dzīvokļa durvīm. “Lūdzu, atver! Man ar tevi jāparunā.” Melnu, samirkušu lietusmēteli mugurā, naksnīgā, smagā lietus dvaku piesūkušos.

“Tu, Cukuru?”

“Man noteikti ar tevi jārunā. Tas ir ļoti svarīgi. Tieši tāpēc atbraucu uz Hamamacu. Man nav daudz laika. Ver vaļā!” viņš saka. Un turpina runāt caur aizvērtajām durvīm. “Atbraucu, iepriekš ar tevi nesazinājies. Piedod. Bet, ja es būtu ar tevi iepriekš sazinājies, varbūt tu nemaz negribētu mani satikt.”

Judzu, brīdi šaubījusies, klusēdama atver durvis. Viņa labā roka ir kabatā, stingri saņēmusi auklu.

Cukuru neviļus saviebās. Kāpēc vajadzētu iedomāties kaut ko tādu? Kāpēc vajadzētu sažņaugt Judzu kaklu?

Saprotams, tam nav nekāda iemesla. Ne reizi neesmu domājis, ka gribētu kādu noslepkavot. Taču - pavisam simboliski - varbūt viņš nogalināja Judzu. Cukuru pats pat iedomāties nevarēja, kāda noslēpumaina tumsa mīt viņa dvēselē. Viņš saprata, ka arī Judzu laikam bija šāda iekšēja tumsa. Un šī tumsa kaut kur dziļi zemzemē varbūt satikusies ar Cukuru tumsu. Un tur viņš nožņaudza Judzu, un Judzu to gribēja. Un viņš šo vēlmi saklausīja tajā tumsā, kurā tā bija izteikta.

- Vai tu domā par Judzu? - Eri vaicāja.

Cukuru sacīja:

- Līdz šim es visu laiku uzskatīju sevi par upuri. Visu laiku domāju, ka pret mani izturējušies ļoti nežēlīgi. Un tāpēc man dvēselē ir dziļa brūce, un šī brūce nosprosto manas dzīves plūdumu. Atklāti sakot, es jūs četrus pat ienīdu. Kāpēc pret mani vienu šāda nežēlība? Bet īstenībā varbūt tā nemaz nebija. Es biju upuris, bet vienlaikus arī, pašam to nezinot, iespējams, esmu ievainojis cilvēkus ap sevi. Un pēc tam, it kā zobenam atsitoties, pats sevi ievainojis.

Eri neko neteica, tikai uzmanīgi skatījās uz Cukuru.

- Tāpēc varbūt es nogalināju Judzu, - Cukuru atklāti teica. - Varbūt es tonakt pieklauvēju pie viņas durvīm.

- Kaut kādā ziņā, - Eri piekrita.

Cukuru pamāja.

- Kaut kādā ziņā ari es nogalināju Judzu, - Eri sacīja. Tad novērsās. - Tonakt es pieklauvēju pie viņas dzīvokļa durvīm.

Cukuru skatījās uz viņas seju, skaisti iesauļotu, profilā. Uz mazliet uzrauto degunu, kas viņam vienmēr bija paticis.

- Mums katram jānes šādu domu nasta, - Eri teica.

Vējš uz bridi pierima, baltie aizkari pie loga neplivinā-jās, laiva nesitās pret steķiem. Varēja dzirdēt tikai putnu dziedam. Dīvainu, agrāk nedzirdētu melodiju.

Viņa, īsu brīdi klausījusies putna balsī, paņēma sprādzi, atglauda matus no pieres un tos atkal atsprauda. Tad viegli pārbrauca ar pirkstu galiem pār pieri.

- Ko tu domā par Sarkanā darbu? - viņa jautāja. Un laiks atkal sakustējās, it kā tam būtu nocelts kāds smagums.

- Es nezinu, - Cukuru atbildēja. - Pasaule, kurā es dzīvoju, ir ļoti tāla no tās, kurā dzīvo viņš. Tāpēc es tik vienkārši nevaru spriest, vai tas ir labi vai slikti.

- Man nepatīk tas, ko Sarkanais dara. Tas ir skaidrs. Bet tāpēc es no viņa nenorobežošos. Galu galā viņš ir viens no maniem vidusskolas laika draugiem. Tāpēc arī tagad viens no maniem tuviem draugiem. Mēs jau gadus septiņus astoņus neesam tikušies.

Viņa vēlreiz pārlaida roku pār matiem. Tad sacīja:

- Zini, Sakanais ziedo diezgan lielas naudas summas tās katoļu organizācijas atbalstam. Lai izveidotu citas tādas skoliņas. Tie cilvēki ir viņam par to ļoti pateicīgi. Viņiem ar finansēm iet ļoti grūti. Bet par šiem ziedojumiem neviens nezina. Sarkanais pats ļoti vēlējies būt anonīms ziedotājs. Bez tieši iesaistītajiem to zinu tikai es. Izveidojās tāda situācija, es gluži nejauši to uzzināju. Paklau, Cukuru, viņš tiešām nav slikts cilvēks. To es saprotu. Tikai izskatās slikti. Kāpēc tā, es nezinu, varbūt citādi nevar.

Cukuru pamāja.

- Un ar Zilo ir tāpat, - Eri turpināja. - Arī viņam joprojām ir skaidra dvēsele. To es labi saprotu. Tikai šajā pasaulē ir grūti būt izdzīvojušajam. Bet abi guvuši panākumus, kas ir virs vidējā līmeņa. Abi cenšas. Cukuru, tas, ka mēs tādi bijām, noteikti nebija veltīgi. Tas, ka mēs visi izveidojām vienu grupu. Es tā domāju. Pat ja tas turpinājās ierobežotu laika posmu.

Eri atkal piespieda abas plaukstas pie sejas. Bridi klusēja. Tad pacēla galvu un teica:

- Mēs esam tā izdzīvojuši. Es un tu. Un izdzīvojušajiem ir pienākums sevi piepildīt. Cik vien iespējams stipri dzīvot. Pat ja daudz kas ir nepilnīgs.

- Es neko citu īsti nespēju kā turpināt celt stacijas.

- Tas ir labi. Tas ir labi, ja tu turpini būvēt stacijas. Un tu noteikti cel pareizi izprojektētas, drošas stacijas, kas visiem patīk un visiem noder.

- Cik manos spēkos, gribu tādas būvēt, - Cukuru sacīja. - Zini, patiesībā tā neklājas darīt, bet tajās stacijās, par kuru būvniecību esmu atbildīgs, kaut kur atstāju savu vārdu. Slapjā cementā ar naglu ievelku savu vārdu. Taisījis Tadzaki. No ārpuses neredzamā vietā.

Eri iesmējās.

- Kad tevis vairs nebūs, tavas lieliskās stacijas paliks. Gluži tāpat, kā es šķīvim otrā pusē ievelku savus iniciāļus.

Cukuru pacēla galvu un paskatījās uz Eri.

- Vai varu pastāstīt tev par savu draudzeni?

- Protams, - Eri atteica. Tad apburoši pasmaidīja. - Es ļoti gribu kaut ko uzzināt par tavu gudro, par tevi vecāko draudzeni.

Un Cukuru stāstīja par Saru. Par to, kā, savādi, viņa iepatikusies jau pirmajā tikšanās reizē. Par to, kā trešajā randiņā kļuvuši tuvi. Par to, kā viņa gribējusi uzzināt par Nagojas piecu draugu grupu, par visiem apstākļiem. Un tad par seksuālo neveiksmi pēdējā tikšanās reizē. Kā nespējis viņā ieiet. Viņš apņēmīgi to atklāti izstāstīja. Un arī to, kā Sara uzstājīgi mudinājusi viņu aizbraukt uz Nagoju un pēc tam - uz Somiju. Kā teikusi, ka citādi viņš neatbrīvošoties no tās problēmas, kas ir viņam sirdī. Un ka Cukuru šķiet - viņš mīl Saru. Ka gribētu ar viņu precēties. Un ka pirmo reizi mūžā izjūtot tik spēcīgas jūtas pret kādu. Bet viņai, kā šķiet, ir mīļākais, pusmūža vīrietis. Ka Sara, ejot pa ielu kopā ar to vīrieti, izskatījusies ļoti laimīga. Varbūt viņa kopā ar mani nemaz nespētu būt tik laimīga.

Eri to ļoti uzmanīgi noklausījās. Ne reizi viņu nepārtraucot. Tad pašās beigās sacīja:

- Zini, Cukuru, tev tā sieviete ir jādabū. Lai kādi būtu apstākļi. Es tā domāju. Ja tā sieviete no tevis attālināsies, tad diez vai tu pēc tam kādu dabūsi.

- Bet manī nav ticības sev.

- Kāpēc?

- Varbūt tāpēc, ka manis nemaz nav. Man nav ne individualitātes, ne krāsu. Man nav nekā, ko dot. Tā aizvien bijusi mana problēma. Aizvien esmu sevi uztvēris kā tukšu trauku. Man ir kaut kāds satvars - kā traukam, bet tajā iekšā nav pilnīgi nekā, ko varētu nosaukt par saturu. Nedomāju, ka esmu viņas cienīgs partneris. Laikam ejot, iepazīstot mani labāk, Sara noteikti vilsies. Un tad pametīs mani.

- Cukuru, tev vajag ticību sev un drosmi. Man taču tu iepatikies. Tolaik pat gribēju tev piedāvāties. Es gan biju meitene, karstasinīga, bet no tiesas tā domāju. Tu esi tā vērts. Tu nebūt neesi tukšs.

- Man prieks to dzirdēt, - Cukuru sacīja. - Es tiešām tā domāju. Bet nesaprotu, kā ir tagad. Man ir trīsdesmit seši gadi, un tikai tagad sāku nopietni domāt par sevi; tāpat kā agrāk, pat vēl vairāk nekā agrāk es nezinu, ko iesākt. Nespēju izlemt, kā vajadzētu rīkoties. Un tik spēcīgas jūtas pret kādu man ir pirmoreiz dzīvē.

- Un, pat ja tu būtu tukšs trauks, vai tas nav labi? - Eri teica. - Pat ja tā, tu esi ļoti skaists, ļoti pievilcīgs trauks. Un to, kas mēs patiešām esam, to neviens nesaprot. Vai tev tā nešķiet? Un ja nu tu esi kļuvis par ļoti skaistas formas trauku? Kurā katrs grib nedomājot kaut ko ielikt, tāds trauks, kas rada tik patīkamu sajūtu.

Cukuru mēģināja par to domāt. Viņš saprata, ko Eri grib pateikt. Vienalga, vai tas patiešām viņam atbilda vai ne.

Eri sacīja:

- Kad atgriezīsies Tokijā, tūlīt pat visu viņai atklāti izstāsti. Tas tev ir jāizdara. Vislabākie rezultāti vienmēr ir tad, ja ieklausās savā sirdī. Tikai to gan nesaki, ka redzēji viņu kopā ar to vīrieti. To paturi dvēselē. Ir lietas, ko sievietes negrib rādīt. Bet visu pārējo viņai atklāj, godīgi izstāsti, kā jūties.

- Man ir bail. Ja nu es kaut ko nepareizi izdaru vai nepareizi pasaku, tad beigu beigās zaudēšu visu. Viss pagaisīs.

Eri lēnām nogrozīja galvu.

- Tas ir tāpat kā būvēt stacijas. Ja ir jēga un mērķis, pat ja kaut kas arī noiet greizi, tad jau nav tā, ka nekas nekam neder, ka viss kaut kur pagaist. Pat ja stacija nav perfekta, tik un tā vispirms stacija ir jāuzceļ. Vai tā nav? Ja nebūs stacijas, tad vilciens tur neapstāsies. Un tad svarīgus cilvēkus nesatikt. Tāpēc, ja pamani kādas nepilnības, atzīmē, kas vajadzīgs, un vēlāk izlabo. Bet vispirms uzcel staciju. īpašu staciju tieši viņai. Tādu staciju, kurā vilcienam gribēsies piestāt pat tad, ja tam tur nav nekādu darīšanu. Iztēlojies to, konkrētu krāsu un formu. Un kaut kur pamatos ievelc savu vārdu, iepūt tai dzīvību. Tikai tu to vari. Jo tu izpeldēji viens pats naktī aukstā jūrā.

Eri aicinaja viņu palikt uz vakariņām.

- Te apkārtnē daudz ķer treknas, svaigas foreles. Cepta pannā ar garšaugiem, tā ir vienkāršs, bet garšīgs ēdiens. Ja vēlies, paliec, pavakariņo kopā ar mums.

- Paldies. Bet es domāju, ka labāk posīšos ceļā. Gribu atgriezties Helsinkos, kamēr gaišs.

Eri iesmējās.

- Kamēr gaišs? Ir taču Somijas vasara. Te līdz nakts vidum ir gaišs.

- Tik un tā, - Cukuru sacīja.

Eri saprata viņa noskaņojumu.

Viņa teica:

- Paldies, ka speciāli atbrauci tālo ceļu, lai apmeklētu mani. Man liels prieks, ka varēju ar tevi tā parunāt. Patiešām. Izskatās, ka izdevās atklāt visu, kas ilgu laiku bija uz sirds. Saprotams, neko nevar uzreiz, viegli atrisināt. Taču tu man ļoti palīdzēji.

- Man tāpat, - Cukuru atteica. - Arī tu man ļoti palīdzēji. Satiku tavu vīru un meitas, redzēju, kā tu dzīvo. Tā dēļ vien bija vērts braukt uz Somiju.

Abi iznāca ārā no namiņa, lēnām aizstaigāja līdz nopar-kotajam Volksvvagen Golf. Lēni, izbaudot katru soli. Tad pēdējo reizi apskāvās. Šoreiz Eri vairs neraudāja. Viņš sajuta pie kakla viņas silto smaidu. Kuplās krūtis deva spēku dzīvot tālāk. Un viņas pirksti viņam uz muguras, tik ļoti īsti.

Tad Cukuru atcerējās par dāvanām, ko bija atvedis Eri un bērniem no Japānas. Izņēma tās no mašīnā atstātās plecu somas un pasniedza Eri. Buksusa koka matu sprādzi viņai un japāņu bilžu grāmatas bērniem.

- Paldies, Cukuru, - Eri noteica. - Tu esi tāds pats kā agrāk. Vienmēr tik uzmanīgs.

- Tādi nieki vien ir, - Cukuru sacīja. Tad iedomājās, ka tovakar, kad bija devies tās nopirkt, ieraudzīja Saru

Omotesando kopā ar vīrieti. Ja nebūtu gājis pirkt dāvanas, tad varbūt neko tādu nebūtu ieraudzījis. Savādi.

- Uz redzēšanos, Cukuru Tadzaki. Atceļā esi uzmanīgs, -šķiroties Eri teica. - Uzmanies, lai ļaunie rūķi tevi nenoķer.

- Ļaunie rūķi?

Eri piemiedza acis. Un mute palaidnīgi savilkās kā agrāk.

- Mēs te bieži tā sakām. Uzmanies, lai ļaunie rūķi nenoķer. Te apkaimes mežos no seniem laikiem dzīvo visādas radības.

- Skaidrs, - Cukuru smiedamies teica. - Piesargāšos, lai ļaunie rūķi mani nenoķer.

- Ja ir tāda iespēja, pasveicini Zilo un Sarkano, - Eri sacīja. - Pasaki, ka man te labi klājas.

- Pasveicināšu.

- Būtu labi, ja tu ar viņiem abiem šad tad satiktos. Vai ja jūs visi trīs satiktos. Gan viņu, gan tevis dēļ, es domāju, tas noteikti būtu labi.

- Tā gan. Varbūt būtu labi, - Cukuru atteica.

- Un varbūt arī manis dēļ, - Eri piebilda. - Pat ja es tur nepiedalīšos, tik un tā.

Cukuru pamāja.

- Mēģināšu šādu izdevību sagādāt. Tevis dēļ.

- Bet vai nav savādi? - Eri ierunājās.

- Kas?

- Tas brīnišķīgais laiks ir pagājis un vairs neatgriezīsies. Laika straume aiznesusi tik dažādas iespējas, tās pagaisušas.

Cukuru klusēdams pamāja. Gribēja kaut ko teikt, bet nespēja.

- Šajā zemē ir šausmīgi garas ziemas, - Eri, skatīdamās uz ezera virsmu, sacīja. It kā stāstītu sev pašai - kaut kur tālumā. - Naktis ir garas, šķiet, ka tās nekad nebeigsies.

Viss sasalis ragā. Sajūta tāda, ka pavasaris nekad nepienāks. Un tāpēc neapzinoties domāju tumšas domas. Kaut arī cenšos tās nedomāt.

Un ari tad viņš nespēja neko pateikt. Cukuru tikai klusēja, skatījās uz ezeru, kas bija acu priekšā. Tikai jau aizsprādzējis drošības jostu lidmašīnā atceļā uz Naritu, viņš iedomājās, ko tobrīd vajadzēja pateikt. Nezin kāpēc īstie vārdi vienmēr nāca ar novēlošanos.

Viņš pagrieza atslēgu un iedarbināja motoru. Volkswa-gen Golf pamodās no snaudas un sāka vienmērīgi dūkt.

- Paliec sveiks! - Eri teica. - Lai tev veicas! Un katrā ziņā dabū Saru. Tev viņu ļoti vajag. Es tā domāju.

- Mēģināšu.

- Paklau, Cukuru, vienu gan atceries. Tu neesi bez krāsām. Tas viss ir tikai vārdos. Kaut arī mēs bieži tevi tāpēc ķircinājām, tas bija tikai nenozīmīgs joks. Tu esi lielisks, krāsains Cukuru Tadzaki. Un arī turpmāk būvē lieliskas stacijas! Tu tagad esi vesels trīsdesmit sešus gadus vecs pilsonis, vēlētājs, nodokļu maksātājs, tu pat spēji atlidot uz Somiju, lai satiktos ar mani. Tev nekā netrūkst. Tikai saņemies pašapziņu un drosmi. Neko citu tev nevajag. Nezaudē sev dārgu cilvēku baiļu un niecīgas lepnības dēļ.

Viņš ielika pārnesumsviru ātrumā, nospieda gāzes pedāli. Tad izbāza roku pa atvērto logu un pamāja. Eri arī pamāja. Un visu laiku turpināja māt, roku augstu pacēlusi.

Beidzot koki aizsedza Eri stāvu, un viņu vairs nevarēja saskatīt. Spogulī bija redzams tikai Somijas vasaras spilgtais zaļums. Šķita, ka atkal sacēlies vējš, šur tur ezerā radot baltus vilnīšus. Kāds gara auguma jauns vīrietis airēja kajaku, kas lēni virzījās uz priekšu kā milzu virpuļotājva-bole.

Diez vai viņš vēl kādreiz šeit atgriezīsies. Arī Eri diezin vai vēl kādreiz satiks. Abi turpinās katrs sev nolemto ceļu, katrs sev nolemtajā vietā. Kā Zilais sacīja: atpakaļ vairs neatgriezīsies. Domājot par to, uznāca skumjas, tās it kā atplūda no kaut kurienes bez skaņas, iesūcās viņā kā ūdens. Skumjas bez apveida, caurspīdīgas skumjas. Tās vienlaikus bija gan viņa paša skumjas, gan skumjas no kādas tālas, neaizsniedzamas vietas. Likās, ka sāpes iztukšo krūtis, trūka elpas.

Izbraucis uz maģistrāles, viņš apturēja mašīnu ceļa malā, izslēdza motoru, atspieda galvu pret stūri un aizvēra acis. Vajadzēja lēni, mierīgi elpot, lai arī sirdsdarbība nomierinātos. Un tad pēkšņi pamanīja, ka tas, kas ilgus gadus bija bijis viņa viducī, tas cietais un aukstais, kas garo gadu laikā nebija izkausējams, tas, kas līdzinājās sasalušam zemes kukurznim, - tas viņu sāpināja un smacēja. Viņš pats nemaz nebija zinājis, ka viņā varētu būt kaut kas tāds.

Taču sāpēja pa īstam, un elpas trūka pa īstam. To nevarēja nejust. Tas aukstais kodols viņā laikam tagad pamazām izkusīs. Varbūt tam vajadzēs laiku. Taču tieši to viņam vajadzēja izdarīt. Un, lai šo sasalušo kukurzni izkausētu, Cukuru vajadzēja vēl kāda siltumu. Ar viņa paša auguma siltumu vien nepietiks.

Vispirms jāatgriežas Tokijā. Tas ir pirmais solis. Viņš pagrieza atslēgu, atkal iedarbināja mašīnas motoru. Un cerēja, ka atceļā uz Helsinkiem viņu nenoķers Eri meža rūķi. Tik daudz viņš šobrīd varēja vēlēties.

18

Alikušās divas dienas Cukuru pavadīja, bezmērķīgi klīzdams pa Helsinkiem. Ik pa laikam smidzināja lietus, bet tam nebija vērts pievērst uzmanību. Staigādams domāja. Bija daudz, par ko domāt. Pirms atgriešanās Tokijā vajadzēja, cik iespējams, nomierināties. Kad bija noguris no staigāšanas vai arī noguris no domāšanas, iegāja kafejnīcā, iedzēra kafiju, apēda sviestmaizi. Ja pa ceļam nomaldījās, ja pats vairs īsti nesaprata, kur atrodas, ari par to neuztraucās. Pilsēta nebija liela, un visur varēja aizbraukt ar pilsētas tramvaju. Un kaut kādā ziņā viņam pat patika tā apmaldīties. Pēdējās dienas pēcpusdienā aizgāja uz Helsinku Centrālo staciju, apsēdās uz soliņa un pavadīja laiku, vērodams vilcienus pienākam un aizbraucam.

Stacijā viņš no mobilā telefona piezvanīja Olgai, lai pateiktos. Hātainenu māju atradis, draudzene priecājusies, viņu redzot. Un arī Hēmenlinna esot skaista pilsētiņa. Brīnišķīgi, Olga sacīja. Izklausījās, ka viņa par to no sirds priecājas. Cukuru teica: ja Olga to vēlētos, viņš labprāt par pateicību uzaicinātu viņu vakariņās. Olga uzaicinājumu ar prieku pieņemtu, tikai todien viņas mammai bija dzimšanas diena un viņa bija solījusies doties vakariņās kopā ar vecākiem. Lūdza pasveicināt Saru. Cukuru apsolīja pasveicināt un pateicās par visām rūpēm.

Vakarā viņš aizgāja uz kādu restorānu netālu no Olgas biroja un pasūtīja zivi. Izdzēra pusglāzi Chablis. Tad domāja par Hātainenu māju. Ap šo laiku viņi visi četri arī noteikti apsēdušies pie galda. Vai vējš atkal skrien pār ezera virsmu? Nez ko Eri tādā brīdī domā? Viņa ausī aizvien vēl bija saglabājusies viņas siltās elpas sajūta.

Tokijā viņš atgriezās sestdienas rītā. Izkravājis ceļasomu, nesteidzīgi iegāja vannā, pēc tam visu dienu pavadīja, neko īpašu nedarot. Bija domājis tūlīt pēc atgriešanās zvanīt Sarai. Taču viņš tikai paņēma rokā klausuli un uzspieda numuru. Bet beigu beigās klausuli nolika. Vēl vajadzēja mazliet laika, lai šo to dvēselē sakārtotu. Kaut arī ceļojums bija īss, piedzīvots tajā bija daudz. Viņš vēl īsti nespēja patiešām izjust to, ka tobrīd atrodas Tokijas pašā vidū. Domāja par Hēmenlinnas pilsētiņu un ezera krastu, atcerējās caurspīdīgo vēja skaņu. Vajadzēja atrast vārdus, ko sacīt Sarai.

Viņš izmazgāja veļu, pārskatīja sakrājušās avīzes, pievakarē izgāja pilsētā nopirkt pārtiku, bet apetītes nebija. Laika starpības dēļ nāca miegs; kaut arī vēl bija gaišs, pusdeviņos aizgāja gulēt un aizmiga, bet pamodās pirms pusnakts. Mēģināja lasīt tālāk lidmašīnā iesākto grāmatu, bet galva labi nestrādāja. Tāpēc uzkopa dzīvokli. Neilgi pirms rītausmas vēlreiz aizgāja gulēt un pamodās, kad bija jau nākamās dienas pusdienlaiks. Izskatījās, ka diena būs karsta. Ieslēdza gaisa kondicionētāju, uzvārīja kafiju, pagatavoja grauzdētu maizi ar sieru.

Nomazgājies dušā, piezvanīja Sarai uz mājām. Taču tur bija ieslēgts automātiskais atbildētājs. “Pēc signāla, lūdzu, atstājiet ziņu,” tas pavēstīja. Viņš nedaudz apjuka un nolika klausuli, neko nepateicis. Sienas pulkstenis rādīja gandrīz viens, viņš iedomājās: varbūt jāpiezvana uz mobilo, bet tad šo domu atmeta.

Varbūt viņa šobrīd kopā ar mīļāko ēd svētdienas pusdienas. Gultai vēl par agru. Un Cukuru atkal atcerējās to ainu, kā viņa, sadevusies rokās ar pusmūža vīrieti, iet pa Omotesando ielu. Gribēja padzīt šo ainu, bet tā bija kā ieķērusies smadzenēs. Viņš apgūlās dīvānā un, pat par to nedomādams, prātoja; bija tāda sajūta, it kā mugurā durtu sīka adatiņa. Tik smalka, ka acīm nesaredzēt. Sāpina, bet ne līdz asinīm. Laikam. Un tomēr - sāpes paliek sāpes.

Viņš ar riteni aizbrauca uz sporta klubu, nopeldēja baseinā parasto distanci. Visā ķermenī joprojām bija savāds nogurums, peldot brīžiem šķita, ka iemigs. Saprotams, patiesībā jau guļot nevar peldēt. Tā tikai šķita. Kad ķermenis sāka kustēties gandrīz automātiski, viņš pārstāja domāt par Saru un to vīrieti. Un jutās par to pateicīgs.

Atgriezies no baseina, pusstundu pagulēja diendusu. Bez sapņiem, ciešā miegā, kas izslēdza apziņu. Pēc tam izgludināja vairākus kreklus un kabatlakatus, pagatavoja vakariņas. Cepeškrāsnī izcepa lasi ar garšaugiem, pielika citronu, ēda kopā ar kartupeļu salātiem. Pagatavoja miso zupu ar tofu un puraviem. Izdzēra pusi skārdenes vēsa alus, noskatījās televīzijas vakara ziņas. Tad apgūlās uz dīvāna un lasīja grāmatu.

Bija jau deviņi vakarā, kad piezvanīja Sara.

- Kā tiec galā ar laika starpību? - viņa vaicāja.

- Ar gulēšanu viss galīgi greizi, bet jūtos labi, - Cukuru sacīja.

- Vai tagad vari runāt? Neguli?

- Labprāt gulētu, bet nolēmu vēl stundu paciesties un tad likties gulēt. Rīt jāiet uz darbu, tur es nevarēšu gulēt diendusu.

- Tā būs labāk, - Sara teica. - Vai tu šodien aptuveni ap vieniem zvanīji man uz mājām? Biju aizmirsusi pārbaudīt atbildētāju. Tikai pirms brīža pamanīju.

- Es gan.

- Tieši tad biju izgājusi iepirkties.

- Jā, - Cukuru noteica.

- Bet nekādu ziņu tu neatstāji?

- Man vienmēr grūti atstāt kādu ziņu automātiskajos atbildētājos. Saspringstu, neko jēdzīgu nevaru pateikt.

- Tā jau varbūt ir, bet vismaz savu vārdu varēji nosaukt.

- Jā, tā ir, vismaz vārdu man vajadzēja pateikt.

Viņa brīdi klusēja.

- Es par tevi raizējos. Vai ceļojumā viss gāja labi? Būtu vismaz kādu ziņu atstājis.

- Piedod. Man tiešām tā vajadzēja darīt, - Cukuru atvainojās. - Starp citu, ko tu šodien visu dienu darīji?

- Mazgāju veļu un iepirkos. Gatavoju ēdienu, iztīrīju virtuvi un vannas istabu. Man arī reizēm vajag tādas pavisam vienkāršas brīvdienas, - viņa pateica un bridi klusēja. - Vai Somijā visu izdevās labi nokārtot?

- Es satiku Melno, - Cukuru sacīja. - Izdevās divatā bez steigas daudz ko izrunāt. Olga man ļoti palīdzēja.

- Ļoti labi. Viņa ir jauka meitene.

- Ļoti jauka.

Un Cukuru izstāstīja, kā braucis pusotras stundas ar mašīnu no Helsinkiem uz skaisto ezera piekrasti, lai satiktu Eri (Melno) un parunātu ar viņu. Viņa kopā ar vīru un divām meitiņām, un suni tur vasarnīcā pavada vasaras. Netālu ir neliela darbnīca, kurā viņa kopā ar vīru nodarbojas ar keramiku.

- Viņa izskatījās laimīga. Laikam gan dzīve Somijā viņai ir piemērota, - Cukuru sacīja. Ja neskaita tumšās un garās ziemas naktis, bet to viņš nepieminēja.

- Vai domā, ka bija vērts doties visu garo ceļu uz Somiju, lai viņu satiktu? - Sara vaicāja.

- Jā, jau aizbraukšana vien bija tā vērta. Ir lietas, ko var izrunāt, tikai tieši satiekoties. Varbūt vēl neesmu visu sapratis, tomēr man tas bija ļoti nozīmīgi. Manai sirdij.

- Ļoti labi. Man prieks to dzirdēt.

īss klusuma bridis. It kā nosakot vēja virzienu. Slēptas nozīmes piepildīts klusums. Tad Sara teica:

- Paklau, tev balss izklausās mazliet citāda nekā parasti. Vai tas ir manas vainas dēļ?

- Es nezinu. Varbūt balss izklausās savādi noguruma dēļ. Tik garā ceļojumā biju pirmo reizi dzīvē.

- Vai bija kāda īpaša problēma?

- Nē, nekādu problēmu nebija. Es ļoti daudz ko gribu tev izstāstīt, bet, ja sākšu runāt, tas būs ilgi. Būtu labi tuvākajā laikā satikties, tad visu izstāstīšu, bez steigas un secīgi.

- Jā. Satiksimies. Bet, lai kā ari būtu, labi, ka brauciens uz Somiju tev nebija veltīgs.

- Liels tev paldies. Man par to jāpateicas tev.

- Nav par ko.

Atkal uz bridi iestājās klusums. Cukuru vērīgi klausījās. Bet tā apslēpto nozīmi vēl nesaprata.

- Es gribētu tev kaut ko pavaicāt, - Cukuru saņēmās un teica. - Varbūt nevajadzētu par to runāt. Bet man šķiet, ka labāk pateikt atklāti, kā es jūtos.

- Labi, - Sara sacīja. - Protams, labāk runāt atklāti.

- Nezinu, kā īsti to pateikt. Man šķiet, ka tev ir tuvas attiecības ar kādu citu vīrieti. Man kādu laiku tā šķiet.

Sara bridi neteica neko.

- Tev tā šķiet? - viņa jautāja. - Tā vienkārši šķiet?

- Tā ir. Man vienkārši ir tāda sajūta, - Cukuru sacīja. - Bet, kā jau es tev agrāk teicu, man nav asas intuīcijas.

Man galva pašos pamatos domāta tam, lai es taisītu konkrētas lietas. Atbilstoši dotajam vārdam. Diezgan vienkārša struktūra. īsti nesaprotu cilvēku dvēseles sarežģītās kustības. Varētu teikt, pat īsti nesaprotu savas dvēseles kustības. Ar tādām smalkām problēmām man gadījies bieži kļūdīties. Cenšos par sarežģītām lietām nedomāt. Bet tas man kādu brīdi ieķēries dvēselē. Tāpēc nolēmu tev to pajautāt tieši, atklāti. Labāk tā nekā visādi par to pašam izdomāties.

- Protams, - Sara teica.

- Tātad - vai tev ir kāds cits mīļotais cilvēks?

Viņa klusēja.

Cukuru turpināja:

- Es tikai vēlētos, lai tu saproti: pat ja tā ir, es neko negribu tev pārmest. Varbūt man vispār nevajadzēja sākt par to runāt. Tev pret mani nav nekādu pienākumu, un man nav tiesību tev neko prasīt. Bet es tikai gribu to zināt. Vai mana nojauta bijusi pareiza vai nepareiza.

Sara nopūtās.

- Pienākums un tiesības - no tādiem vārdiem vajadzētu pēc iespējas izvairīties. Izklausās kā debates par konstitūcijas grozījumiem.

- Sapratu, - Cukuru sacīja. - Es laikam ne visai veikli izteicos. Kā jau iepriekš teicu, esmu tāds vienkāršs cilvēks. Nemāku šo noskaņojumu paust.

Sara brīdi klusēja. Viņš spēja spilgti iztēloties viņas muti pie telefona klausules.

Pēc brīža viņa klusi teica:

- Tu nu gan neesi vienkāršs cilvēks. Pat ja pats tā domā.

- Ja tu tā saki, varbūt tā arī ir. Es to īsti labi nesaprotu. Bet viens gan ir skaidrs - man piemērotāka ir vienkārša dzīve. It īpaši - attiecībās ar cilvēkiem, un līdz šim esmu vairākkārt ievainots. Un negribu, lai tas nākotnē atkārtotos.

- Skaidrs, - Sara sacīja. - Tu ar mani runāji atklāti, es ari būšu pret tevi atklāta. Bet vai tu varētu dot man mazliet laika?

- Cik daudz?

- Tā, aptuveni trīs dienas. Šodien ir svētdiena. Domāju, ka trešdien varēsim izrunāties un ka tad varēšu atbildēt uz tavu jautājumu. Vai tev trešdienas vakars ir brīvs?

- Trešdienas vakars man ir brīvs, - Cukuru atbildēja. Viņam nevajadzēja vērt vaļā blociņu un pārliecināties. Vakaros viņam nekas nebija ieplānots.

- Vai paēdīsim kopā? Tad arī daudz ko varēsim izrunāt. Atklāti. Vai tā būs labi?

- Tā būs labi, - Cukuru atteica.

Ar to viņu saruna beidzās.

Tonakt Cukuru redzēja garu un savādu sapni. Viņš sēdēja pie klavierēm, spēlēja sonāti. Pie milzīga koncertflīģeļa, baltie taustiņi bija balti jo balti, melnie - melni jo melni. Uz nošu statīva uzlikts lielas partitūras foliants. Tam līdzās stāvēja sieviete, ģērbusies nespodri melnā kleitā, baltiem jo baltiem gariem pirkstiem veikli pāršķīra nošu lapas. Darīja to ārkārtīgi precīzi. Mati viņai bija melni jo melni, sniedzās līdz gurniem. Izskatījās, ka tajā vietā viss ir melnbaltos toņos. Citas krāsas nemanīja.

Viņš nezināja, kas sarakstījis klavieru sonāti. Taču skaņdarbs bija garš. Partitūra - bieza kā telefonu grāmata. Partitūrā bija daudz simbolu, tā bija pierakstīta burtiski melna. Skaņdarbam bija sarežģīta struktūra, tas prasīja izmantot atbilstošu spēles tehniku. Turklāt viņš to tiešām redzēja pirmo reizi. Tomēr Cukuru pietika uzmest partitūrai skatienu, un viņš vienā mirklī saprata tajā atspoguļoto pasaules esību un pārvērta to skaņās. Gluži tāpat kā patstāvīgi saprotot sarežģītu rasējumu. Viņam piemita tādas īpašas spējas. Desmit ievingrinātie pirksti kā vējš traucās pār klavieru taustiņiem. Brīnišķīgs, tiešām reibinošs piedzīvojums. Viņš šo savīto simbolu milzīgo jūru saprata ātrāk par visiem citiem un to visu vienlaikus pārvērta pareizajā formā.

Viņš koncentrējās uz šo mūziku, un tā viņu iedvesmoja -kā spējš zibens spēriens vasaras pēcpusdienā. Tā bija skaista mūzika, ar skaistu saturu, bet vienlaikus ar virtuozu, sarežģītu struktūru. Tā godīgi un patstāvīgi atspoguļoja cilvēka dzīvi un darbus. Tās pasaules šķautnes, kuras var izteikt tikai caur mūziku. Viņš lepojās, ka pašrocīgi spēj nospēlēt šādu skaņdarbu, viņam pār muguru pārskrēja liela prieka tirpas.

Taču diemžēl viņa klausītāji tā nedomāja. Tie nemierīgi dīdījās, izskatījās nogarlaikojušies un aizkaitināti. Viņš dzirdēja, kā tie stumda krēslus un klepo. Nu kā tas var būt, ka šie cilvēki nespēja novērtēt šīs mūzikas nozīmi!

Viņš spēlēja kādas pils zālei līdzīgā vietā. Spožas marmora grīdas, augsti griesti. Pašā vidū gaisma krita pa griestu logiem. Cilvēki sēdēja elegantos krēslos, klausījās mūziku. Aptuveni piecdesmit cilvēku. Izskatīgi, smalki ļaudis. Jādomā - izglītoti. Bet diemžēl nesaprata šīs brīnišķīgās mūzikas vērtību.

Pamazām ļaužu saceltie trokšņi pieņēmās skaļumā, aizvien sāpīgāk griezās ausīs, neapturami tie nomāca mūziku. Un tā iznāca, ka pat viņš vairs nespēja saklausīt paša spēlēto mūziku. Dzirdēja tikai groteski pastiprinātus trokšņus un klepus lēkmes, un neapmierinātu ņurdēšanu. Un tomēr acis aizvien vēl lasīja partitūru, pirksti nenorimuši steidzās pār taustiņiem.

Un tajā brīdī viņš kaut ko pamanīja. To, ka melnā ģērbtajai sievietei rokām bija seši pirksti. Sestais pirksts bija tieši tikpat liels kā mazais pirkstiņš. Viņam aizrāvās elpa, sirds spēcīgi notrīsēja. Gribēja pacelt galvu, lai paskatītos uz līdzās stāvošo sievieti. Kas viņa tāda? Vai viņš to pazīst? Taču līdz pat skaņdarba beigām nebija brīža, kad viņš varētu atraut acis no partitūras. Kaut arī mūziku vairs neviens neklausījās.

Tad Cukuru pamodās. Elektroniskā pulksteņa zaļie cipari rādīja, ka ir divi un trīsdesmit piecas minūtes. Viņš bija nosvīdis, sirds sausi un ātri sitās. Viņš izkāpa no gultas, novilka pidžamu, noslaucījās dvielī, uzvilka tīru T kreklu un bokseršortus, apsēdās dzīvojamā istabā uz dīvāna. Tad tumsā domāja par Saru. Nožēloja to, ko pirms brīža bija pateicis viņai telefona sarunā. To viņam nevajadzēja pieminēt.

Gribēja piezvanīt Sarai, vērst notikušo par labu. Bet nevar taču kādam zvanīt gandrīz trijos naktī, un nevarēja arī būt, ka Sara būtu pilnībā aizmirsusi viņa pateikto. Cukuru nodomāja, ka laikam Saru pazaudēs.

Pēc tam Cukuru iedomājās Eri. Eri Kurono Hātainenu. Divu mazu meiteņu mammu. Viņš atcerējās plašo, zilo ezeru, kas vīdēja starp bērziem, to, kā piestātnē laiva sitās pret steķiem. Keramikas traukus ar skaistiem rakstiem, putniņu čivināšanu, suņa rejas. Un Alfrēda Brendela precīzi nospēlētos “Svētceļnieka gadus”. Eri kuplās krūtis, kas maigi piekļāvās viņam, silto elpu, saraudāto seju. Laiks, kad pazaudētās iespējas vairs neatgriezīsies.

Toreiz abi sēdēja pie galda un bridi klusēja. īpaši nemeklēdami vārdus, sēdēja un klausījās putnu balsīs aiz loga. Skanēja īpaša, dīvaina melodija. Viena un tā pati melodija vairākkārt atkārtojās mežā.

“Putnu vecāki māca bērniem čivināt,” Eri sacīja. Tad pasmaidīja. “To es tikai šeit uzzināju. Ka putniem pamazām jāiemācās dziedāt.”

Cilvēka dzīve ir kā sarežģīta partitūra, Cukuru nodomāja. Sešpadsmitdaļnotis un trīsdesmitdivdaļu notis, ar neskaidriem pierakstiem malās. Ir ārkārtīgi grūti to pareizi izlasīt un tad vēl pārvērst pareizās skaņās. Lai cilvēki pareizi saprastu tajā ielikto jēgu. Gandrīz tikpat grūti kā darīt kādu laimīgu. Kāpēc gan cilvēku darbībām jābūt tik ārkārtīgi sarežģītām?

“Noteikti dabū Saru. Jo viņa ir tev vajadzīga. Lai kas notiktu, nepazaudē viņu. Es tā domāju,” tā Eri sacīja. “Tev nekā netrūkst. Saņemies pašapziņu un drosmi. Nekā cita tev netrūkst.”

Un vēl piesargies no ļaunajiem rūķiem.

Viņš domāja par Saru un iztēlojās, ka varbūt viņa ir kaila kāda apskāvienos. Nē, ne jau kāda. To vīrieti viņš bija redzējis pats savām acīm. Kad Sara izskatījās tik laimīga. Smaidīja, atsedzot skaistos zobus. Viņš tumsā aizvēra acis, piespieda pirkstu galus pie deniņiem. Un nodomāja, ka ar šādām sajūtām nespēj dzīvot. Pat ne trīs dienas.

Cukuru paņēma klausuli, uzspieda Saras telefona numuru. Pulkstenis rādīja gandrīz četri. Pēc divpadsmitā zvana Sara atbildēja.

- Lūdzu, piedod, ka zvanu tādā laikā, - Cukuru sacīja. - Bet man noteikti vajadzēja ar tevi runāt.

- Tādā laikā? Cik tad ir pulkstenis?

- Drīz būs četri.

- Nezināju, cik ir pulkstenis, - Sara teica. Pēc balss spriežot, viņa vēl nebija īsti pamodusies. - Kas noticis? Kāds nomiris?

- Vēl nav, - Cukuru atbildēja. - Vēl neviens nav miris. Bet man noteikti tev kaut kas šonakt bija jāpasaka.

- Un kas tas būtu?

- Tu man patiešām patic, es tevi gribu no visas sirds.

Klausulē varēja dzirdēt čaboņu. Tad viņa klusi noklepojās, it kā nopūtās.

- Vai tu tagad vari runāt?

- Protams, - Sara atteica. - Ir taču gandrīz četri no rīta. Runā, par ko vēlies. Neviens neklausās. Visi guļ dziļā miegā pirms rītausmas.

- Tu man patiešām patīc, es tevi gribu no visas sirds.

- Un tāpēc tu man piezvanīji četros naktī, lai to pateiktu?

-Jā-

- Tu esi dzēris?

- Nē, esmu pilnīgi skaidrā.

- Ak tā, - viņa noteica. - Inženieri, izrādās, ir diezgan kaislīgi.

- Tas ir tāpat kā būvēt staciju.

- Kādā ziņā tāpat?

- Pavisam vienkārši. Ja nebūs stacijas, tad vilcieni tur nepiestās. Man vispirms stacija jāiztēlojas konkrētā krāsā un formā. Tas ir pats pirmais. Ja būs kādas nepilnības, tad vēlāk tās izlabos. Turklāt es protu tās būvēt.

- Jo tu esi izcils inženieris.

- Gribētu tāds būt.

- Un tu līdz rītausmai centīgi būvē tieši man domātu staciju?

- Tā ir, - Cukuru sacīja. - Jo tu man patiešām patīc un es tevi no sirds gribu.

- Tu arī man ļoti patīc. Ar katru satikšanās reizi vairāk, -Sara teica. Un uz brīdi apklusa, it kā veidojot teikumam atkāpi. - Bet tagad ir četri naktī, pat putni vēl nav modušies. Un es neteiktu, ka spēju skaidri domāt. Tāpēc pagaidi vēl trīs dienas.

- Jā. Bet tikai trīs dienas, - Cukuru sacīja. - Ilgāk es to neizturēšu. Tāpēc es tev tagad tādā laikā piezvanīju.

- Ar trim dienām pietiks, Cukuru. Būvniecības termiņi jāievēro. Satiksimies trešdienas vakarā.

- Piedod, ka tevi piecēlu.

- Tas nekas. Bija labi saprast, ka laiks plūst arī četros no rita. Vai ārā jau gaišs?

- Vēl ne. Bet pēc brīža jau kļūs gaišāks. Un putni sāks dziedāt.

- Kurš putniņš agri ceļas, saķer daudz mušu.

- Teorētiski.

- Man nekad nav bijusi izdevība to pārbaudīt.

- Arlabunakti, - viņš teica.

- Paklau, Cukuru, - Sara ierunājās.

-Jā-

- Arlabunakti, - Sara sacīja. - Guli mierīgi un cieši.

Un tad nolika klausuli.

19

Sindzjuku stacija ir milzīga. Kopējais cilvēku skaits, kas vienas dienas laikā iziet cauri šai stacijai, tuvojas trīsarpus miljoniem. Ginesa rekordu grāmatā oficiāli atzīts, ka JR Sindzjuku stacija “starp visām pasaules stacijām apkalpo visvairāk pasažieru”. Te krustojas vairākas dzelzceļa līnijas. Minot tikai svarīgākās - Čuo, Sobu, Jamanote, Saikjo, Šonanas-Šindzjuku līnijas un ekspreša līnija uz Naritas lidostu. Sliedes briesmīgi sarežģīti krustojas un savijas. Veseli 16 peroni. Turklāt vēl divas privātas dzelzceļa līnijas -Odavara un Keijo, kā ari trīs metrolīnijas. īsts labirints. Sastrēgumstundās, kad cilvēki brauc uz darbu un atpakaļ, šis labirints pārvēršas cilvēku jūrā. Jūra puto, viļņojas, auro, metas uz izejām un ieejām. Lai pārsēstos pēc nepieciešamības, cilvēku straume sazarojas, tur dzimst bīstami viļņi. Pat ne dižākais pravietis nespētu šo mežonīgo, nikno jūru pāršķirt.

Gandrīz neticami, ka šāds neaptverams cilvēku skaits piecas dienas nedēļā divreiz dienā, turklāt nekādā gadījumā ne pietiekamā stacijas darbinieku pārraudzībā prātīgi, bez nopietnām kļūdām izplūst tai cauri. It īpaši grūta ir rīta sastrēgumstunda. Visi steidzas, katrs uz savu mērķi koncentrējies. Ir jāsteidzas, jāpaspēj laikā. Stacija nav labā omā. Miegs vēl nav izdzenāts. Un pārpildītie vilcieni pienāk burtiski bez apstājas, nodarot pāri viņu miesai un dvēselei. Laimīgi tie, kuriem izdevies apsēsties. Cukuru aizvien apbrīnoja to, ka bieži neizcēlās vardarbība, ka nebija ne negadījumu, ne asiņainu traģēdiju. Ja šādā galēji pārpildītā stacijā un vilcienos kāda fanātiska teroristu grupa veiktu uzbrukumu, tad, bez šaubām, katastrofa būtu fatāla. Ar milzīgu upuru skaitu. Tas būtu ļaunākais murgs gan dzelzceļa uzņēmumā strādājošajiem, gan policijai, gan, protams, pasažieriem. Taču šobrīd nav veidu, kā šādu katastrofu novērst. Un tomēr šis ļaunākais murgs 1995. gada pavasarī kļuva par realitāti.

Stacijas darbinieki izsauca ziņojumus skaļruņos, aicinājumi turpinājās, aizbraucošie vilcieni zvanīja bez apstājas, biļešu kontroles aparāti nolasīja plašo informāciju no biļetēm un mēnešbiļetēm. Garie vilcienu sastāvi kā labi pieradināti, pacietīgi mājlopi sistemātiski izspļāva cilvēkus un tad atkal uzņēma, aizvēra durvis un brauca uz nākamo staciju. Dodoties augšup vai lejup pa kāpnēm, ja kāds cilvēku pūlī otram no aizmugures uzkāpj uz kājas un ja kurpe no vienas kājas nomūk, tad to atgūt ir pilnīgi neiespējami. Kurpe pazūd sastrēgumstundas briesmīgajās, plūstošajās smiltīs. Un tad viņam vai viņai nākas visu garo dienu pavadīt ar vienu kurpi kājā.

Deviņdesmito gadu sākumā, kad Japānā vēl turpinājās ekonomiskais uzplaukums, kāds ietekmīgs Amerikas laikraksts publicēja fotogrāfiju, kurā bija redzami cilvēki sastrēgumstundā kāpjam pa Šindzjuku stacijas (vai varbūt tā bija Tokijas stacija, tur nebūtu lielas atšķirības) kāpnēm. Šie cilvēki fotogrāfijā bija ceļā uz darbu un visi kā norunājuši raudzījās lejup drūmām, neizteiksmīgām sejām kā konservu kārbā saspiestas zivis. Raksts vēstīja: “Iespējams,

Japāna kļuvusi pārtikusi. Taču liela daļa japāņu izskatās tik nomākti un nelaimīgi.” Fotogrāfija kļuva slavena.

Cukuru nezināja, vai tiešām liela daļa japāņu ir nelaimīgi. Taču patiesais iemesls, kāpēc pārpildītajā Šindzjuku stacijā rīta sastrēgumstundā visi pasažieri, kāpjot lejā pa kāpnēm, skatījās uz leju, visticamāk, bija nevis tas, ka viņi justos nelaimīgi, bet gan tas, ka baidījās milzīgajā stacijā palikt bez kurpes. Taču rakstā šī svarīgā fona informācija netika pieminēta. Cilvēki, kuri, ģērbušies tumšos mēteļos, iet, galvas nodūruši, laimīgi neizskatās. Un tad, raugoties uz to gluži loģiski, vai nav pamatoti teikt, ka sabiedrība, kurā cilvēki katru rītu, braucot uz darbu, baidās pazaudēt kurpi, nav īpaši laimīga?

Cukuru mēģināja saprast, cik daudz sava dārgā laika cilvēki katru dienu patērē ceļā uz darbu. Vienā virzienā vidēji stundu vai pusotras stundas. Tā varētu būt. Pilsētas uzņēmumu darbiniekiem, kuri ir precējušies, kuru ģimenē ir viens vai divi bērni un kuri dzīvo privātmājā, aptuveni tik daudz laika vajag, lai izbraukātu uz “priekšpilsētu”. Un tad no katras dienas divdesmit četrām stundām divas vai trīs nākas pavadīt ceļā uz darbu un mājām. Pārpildītā vagonā, ja iemanās, varbūt var palasīt avīzes vai kādu brošētu grāmatu. iPod klausīties Haidna simfonijas, spāņu valodas vingrinājumus. Varbūt kāds spēj, aizvēris acis, gremdēties dziļās metafiziskās pārdomās. Taču šīs divas trīs stundas diezin vai vispārējā nozīmē varētu saukt par vērtīgākajām vai kvalitatīvākajām. Cik daudz laika no cilvēka dzīves nozog šādas (laikam) bezjēdzīgas darbības, cik daudz no tā pagaist? Cik lielā mērā tas cilvēkus nogurdina, nodeldē?

Taču ne jau dzelzceļa kompānijas darbiniekiem, it īpaši tādiem, kas atbild par staciju celtniecību, un Cukuru Ta-dzaki būtu jāprāto par šo problēmu. Cilvēki paši atbild par savu dzīvi. Jo tā ir viņu dzīve, ne Cukuru. Lai katrs pats izlemj, cik laimīga vai nelaimīga ir tā sabiedrība, kurā dzīvojam. Viņam savukārt jādomā par to, kā precīzi un droši novadīt šo neskaitāmo cilvēku milzīgo straumi. Tur filozofēšanu nevajag. Tur vajag tikai realitātē pārbaudāmu efektivitāti. Viņš nav ne domātājs, ne sociologs, tikai parasts inženieris.

Cukuru Tadzaki patika vērot JR Šindzjuku staciju.

Aizgājis uz Šindzjuku staciju, nopirka perona biļeti un parasti devās uz 9.-10. peronu. Tur pienāca Čuo līnijas ekspreši. Garie sastāvi, kas devās uz Macumoto vai Kofu. Salīdzinājumā ar citiem peroniem, kur lielākā daļa pasažieru brauca uz darbu un no darba, te cilvēku bija nedaudz mazāk un arī vilcieni pienāca retāk. Te viņš varēja sēdēt uz soliņa un nesteidzīgi vērot notiekošo.

Gluži tāpat kā citi cilvēki vaļasbrīžos dodas uz koncertiem, uz kino, uz klubu padejot, uz sporta sacensībām vai paklejot pa veikaliem, tā viņš gāja vērot stacijas. Ja gadījās brīvs brīdis un nebija īsti skaidrs, ko darīt, viņš itin bieži viens pats devās uz kādu staciju. Kad bija nemierīgs prāts, kad vajadzēja kaut ko apdomāt, kājas pašas no sevis aiznesa viņu uz stacijas pusi. Tad, aizgājis uz peronu un apsēdies uz soliņa, dzerdams kioskā nopirkto kafiju, salīdzināja vilcienu pienākšanas un atiešanas laiku ar sarakstu (tas viņam vienmēr bija somā). Vienkārši tā tur sēdēja. Tā varēja pavadīt vairākas stundas. Studiju gados viņš arī izdarīja sīkas piezīmes par stacijas formu, par pasažieru plūsmu, par stacijas darbinieku kustību. Saprotams, tagad viņš to vairs nedarīja.

Ekspresis, samazinādams ātrumu, piebrauca pie perona. Durvis atvērās, pasažieri cits pēc cita izkāpa. Vērojot šo ainu, viņš jutās piepildīts un mierīgs. Sapratis, ka vilciens pienācis precīzi paredzētajā laikā, viņš jutās lepns, kaut arī pats nestrādāja šajā transporta uzņēmumā. Juta klusu, neviltotu lepnumu. Pienākušajā vilcienā ātri iesteidzās apkopēju komanda, savāca atkritumus, notīrīja sēdekļus. Tad lietišķi nomainījās vilciena vadītāji formas tērpos, cepurēm galvā. Sagatavoja vilcienu nākamajam maršrutam. Abos sastāva galos nomainīja galapunkta nosaukumu, vilciena numuru. Tas viss notika ļoti ātri, bez liekām kustībām, bez kavēšanās. Tā bija Cukuru pasaule.

To pašu viņš darīja arī Helsinku Centrālajā stacijā. Dabūjis vienkāršu vilcienu sarakstu, apsēdās uz soliņa, dzēra kafiju no papīra glāzītes un vēroja pienākošos un aizejošos vilcienus. Atrada kartē vilcienu galamērķi, noskaidroja, no kurienes tie ieradušies. Vēroja pasažierus, kuri cits pēc cita izkāpa no vilciena vai mērķtiecīgi devās uz vajadzīgo peronu. Noskatījās stacijas darbinieku un vilcienu apkalpes darbošanos. Kā aizvien, viņš jutās ļoti mierīgs. Laiks plūda vienmērīgi, gludi. Izņemot to, ka viņš nesaprata paziņojumus, citādi viss bija tāpat kā Šindzjuku stacijā. Laikam gan visur pasaulē staciju pārvaldība pašos pamatos ir līdzīga. Precizitāte, lietderība, profesionālisms. Tas modināja viņā empātiju. Viņš labi juta, ka atrodas īstajā vietā.

Kad Cukuru Tadzaki otrdien pabeidza darbu, pulkstenis pie sienas rādīja astoņi. Tobrīd viņš birojā bija palicis viens. Tābrīža darbu dēļ viņam nevajadzētu strādāt virsstundas, taču nākamajā dienā, trešdienā, bija norunāta tikšanās ar Saru, un tāpēc viņš gribēja pirms tam visu pēc iespējas izdarīt.

Izslēdzis datoru un ielicis slēdzamajā rakstāmgalda atvilktnē svarīgākos diskus un dokumentus, nodzēsa kabinetā gaismu. Tad, atvadījies no sarga, kuru pēc sejas pazina, devās pa aizmugures durvīm prom.

- Jūs nu gan šodien vēlu, uz redzēšanos, - sargs sacīja.

Cukuru nodomāja, ka vajadzētu aiziet kaut kur vakariņās, bet apetītes vēl nebija. Tomēr ari uzreiz doties mājās negribējās. Tāpēc aizgāja uz JR Šindzjuku staciju. Arī šodien stacijas kioskā nopirka kafiju. Bija Tokijai raksturīga sutīga vasaras diena, sviedri tecēja pa muguru. Tomēr viņš nopirka karstu, kūpošu kafiju, nevis vēsu dzērienu. Tā viņš bija paradis.

Pie 9. perona, kā aizvien, aizbraukšanai gatavoja pēdējo ekspresi uz Macumoto. Mašīnisti izstaigāja vilcienu, pārliecinoties, vai viss kārtībā, ar ierastu, bet vērīgu skatienu visu pārbaudot. Vilciens numur E257. Vagoni nebija tik uzkrītoši kā ātrgaitas ekspreša Shinkansen vagoni, taču Cukuru to vienkāršība patika labāk. Līdz Šiodžiri vilciens brauc pa Čuo līniju, pēc tam līdz Macumoto - pa Šinonoi līniju. Macumoto vilciens pienāks piecas minūtes pirms pusnakts. Līdz Hačiodži jābrauc pa priekšpilsētām, tur jāievēro trokšņa ierobežojumi, bet pēc tam ceļš aiziet kalnos, ar daudziem pagriezieniem, tur nekādu lielo ātrumu nevar uzņemt, tam attālumam vajadzēs salīdzinoši vairāk laika.

Vilciena sagatavošana prasīja kādu laiku, tikmēr cilvēki, kas grasījās ar to braukt, kioskā pirka pusdienu kastītes un uzkodas, alus bundžiņas, žurnālus. Bija arī tādi, kas, iebāzuši ausīs baltās iPod austiņas, bija nodrošinājušies ar savu, pārnēsājamo pasauli. Šur tur cilvēki veikli kaut ko rakstīja viedtālruņos, citi skaļi runāja pa telefonu, cenšoties pārkliegt stacijas paziņojumus. Bija ari jauns pāris, kas ceļoja kopā. Abi sēdēja uz soliņa, cieši kopā saspiedušies, un laimīgi sačukstējās. Divi piecus sešus gadus veci zēni, laikam dvīņi, nogāja garām vecākiem pie rokas, katrs saņēmis savu spēļu ierīci. Divi jauni ārzemnieki, no skata ar smagām mugursomām. Jauna meitene ar skaistu profilu, ar čella futrāli. Cilvēki, kuri kāpa vakara ekspresī, lai kaut kur dotos, - Cukuru pat sāka mazliet viņus apskaust. Viņam, kā aizvien, nebija, kurp doties.

Cukuru Tadzaki nav, kurp doties.

Iedomājās, ka nekad nav bijis ne Macumoto, ne Kofu, ne Šiodžiri. Un, ja reiz sākts par to domāt, arī Hačiodži nekad nav bijis. Kaut arī no šīs Šindzjuku stacijas perona noskatījies, kā neskaitāmi vilcieni turp aizbrauc, bet doma, ka arī pats varētu kāpt vilcienā, līdz šim viņam vēl ne reizi nebija ienākusi prātā. Nez kāpēc?

Cukuru iedomājās, ka tagad pat varētu iekāpt vilcienā un doties uz Macumoto. Nekas neiespējams tas nebija. Un nosprieda, ka tā nemaz nav slikta doma. Galu galā, pēkšņi iedomājies, viņš aizbrauca uz Somiju. Ja nolemtu doties uz Macumoto, varētu to izdarīt. Un vispār - kāda tā pilsēta ir? Kādu dzīvi cilvēki tur dzīvo? Taču viņš papurināja galvu un šo domu padzina. Līdz rītdienai, kad būtu laiks iet uz darbu, nepaspētu atgriezties no Macumoto atpakaļ Tokijā. Tas bija skaidrs, pat nepētot vilcienu sarakstu. Turklāt rīt norunāta tikšanās ar Saru. Viņam rīt svarīga diena. Šis nav īstais brīdis doties uz Macumoto.

Viņš izdzēra atdzisušo kafiju un izmeta krūzīti tuvākajā atkritumu urnā.

Cukuru Tadzaki nav, kurp doties, - tas šķita kā viens no viņa dzīves postulātiem. Ne kurp doties, ne uz kurieni atgriezties. Ne agrāk bijis, ne tagad ir. Viņam ir tikai viena vienīga vieta - “te, kur esmu šobrīd”.

Nē, tā nemaz nav, Cukuru ienāca prātā.

Vairāk par to padomājis, saprata, ka viņam dzīvē bija gan vieta, kur reiz gribēja nonākt. Vidusskolas laikā sapņoja par to, ka iestāsies Tokijas Universitātes Inženiertehniskajā fakultātē un specializēsies staciju celtniecībā. Toreiz tā viņam bija vieta, kurp doties. Un tāpēc viņš traki daudz mācījās. Klases audzinātājs vēsi pateica, ka viņa sekmes neesot tādas, lai varētu cerēt tur iestāties. Taču Cukuru cīnījās un kā nebūt tika ar to galā. Tik daudz viņš nekad nebija mācījies. Nekad nebija sacenties ar citiem sekmju dēļ, bet, kad parādījās konkrēts mērķis, viņā radās īpašs spēks un uzcītība. Viņam pašam tas bija atklājums.

Tā rezultātā viņš aizbrauca no Nagojas un sāka dzīvot To kijā viens pats. Būdams tur, viņš aizvien gribēja pēc iespējas ātrāk atgriezties dzimtajā pilsētā, lai atkal satiktos ar draugiem. Tā viņam bija vieta, kur atgriezties. Un šāda dzīve, sadalīta starp divām vietām, kurp doties un kurp atgriezties, turpinājās apmēram gadu. Tad vienā brīdī šis cikls pēkšņi sabruka.

Un pēc tam viņam vairs nebija ne vietas, kurp braukt, ne vietas, kurp atgriezties. Nagojā joprojām bija viņa māja, tajā - viņa istaba, mājā dzīvoja māte un vecākā no māsām. Ari otra māsa dzīvoja pilsētā. Reizi vai divas reizes gadā viņš pieklājības dēļ aizbrauca uz Nagoju, viņu tur sirsnīgi uzņēma, bet viņam nebija, par ko runāt ar māti un māsām, viņš pēc to klātbūtnes neilgojās. Viņas no Cukuru vēlējās, lai viņš būtu tāds, kāds reiz bijis, tas cilvēks, ko reiz bija pametis. Lai to atkal atdzīvinātu, nācās nedabiski spēlēt teātri. Ari Nagojas ielas šķita tālas, tur nebija nekā tāda, ko Cukuru kārotu vai kā viņam pietrūktu.

Savukārt To kija viņam bija gana piemērota vieta. Tur viņš reiz bija studējis, tur šobrīd strādāja. Tai viņš piederēja profesionāli. Bet neko citu tā viņam nenozīmēja. Cukuru Tokijā dzīvoja kārtīgu, klusu dzīvi. It kā no kādas valsts padzīts trimdinieks svešā zemē censtos nesacelt nekādu troksni vai nepatikšanas, baidoties, ka citādi viņam atņems uzturēšanās atļauju, ļoti uzmanīgi. Dzīvoja tā, it kā būtu izraidīts trimdā pats no savas dzīves. Turklāt Tokija ir ideāla vieta cilvēkiem, kuri ilgojas pēc anonīmas dzīves.

Nebija neviena, kuru viņš varētu nosaukt par savu jauno draugu. Bija vairākas draudzenes, bet beigu beigās ar visām izšķīrās. Šķiršanās bija rāmas un mierīgas. Neviena no partnerēm nebija ienākusi viņam dziļi sirdī. Gadījās gan tā, ka viņš pats nevēlējās tādas attiecības, gan ari bija partneres, kuras to negribēja. Pusi uz pusi.

Cukuru, sēdēdams Šindzjuku stacijā uz soliņa, iedomājās, ka viņa dzīve kopš divdesmit gadu vecuma patiesībā uz priekšu nerit. Dienas pagāja, neko svarīgu neatstājot. Gadi un mēneši plūda viņam garām kā rēns vējiņš. Neatstājot ne sāpes, ne skumjas, neizraisot spēcīgas jūtas un ari neatstājot atmiņas par prieku. Un tā pamazām viņš tuvojās pusmūža robežai. Nē, līdz pusmūžam vēl mazliet laika. Taču par jaunu ari viņu vairs nenosauksi.

Viņš iedomājās, ka ari Eri kaut kādā ziņā bija trimdā no dzīves. Viņai ari bija ievainota dvēsele, un tāpēc viņa daudz ko pameta, atstāja dzimto zemi. Un izvēlējās sev jaunu pasauli - Somiju. Un tagad viņai ir vīrs, meitiņas. Nodevusies keramikai. Viņai ir vasarnīca pie ezera, sparīgs suns. Iemācījusies somu valodu. Centīgi uzbūvējusi sev mazu Visumu. Viņš gan - ne.

Cukuru ieskatījās TAG Heur pulkstenī, ko nēsāja uz kreisās rokas. Bija bez desmit deviņi. Pasažierus sāka ielaist ekspresī. Cilvēki ar somām cits pēc cita kāpa vagonos, iekārtojās norādītajās vietās. Salika mantas uz plauktiem, atviegloti nopūtās kondicionētāju atvēsinātajos vagonos, iedzēra aukstu dzērienu. To varēja redzēt pa logiem.

Šis pulkstenis Cukuru bija no tēva, viena no nedaudzajām tveramajām lietām, kas bija no tēva. Skaists, antīks sešdesmito gadu sākumā ražots pulkstenis. Ja trīs dienas to neuzvilka, skrūvītes atslāba un tas apstājās. Taču šī neērtība Cukuru tieši patika. Tas bija brīnišķīgs, tīrs mehānisks priekšmets. Pat nē, tas bija industriālā dizaina priekšmets. Tajā nebija ne kvarcu, ne mikroshēmu. Tikai smalkas skrūvītes un zobratiņi. Un bez apstājas nostrādājis pusgadsimtu. Turklāt laiku rādīja pārsteidzoši precīzi.

Cukuru nekad nebija pats sev pircis pulksteni. Vienmēr nēsāja kāda dāvinātu, lētu pulksteni. Nebija par tiem intereses. Bija gana ar to, ka rādīja pareizu laiku. Tā viņš uztvēra pulksteņus. Ikdienā pietika ar visvienkāršākā dizaina Casio pulksteni. Kad pēc tēva nāves viņš kā piemiņu saņēma šo dārgo priekšmetu, tas uz viņu īpašu iespaidu neatstāja. Tikai ikdienā radās jauns pienākums - to uzvilkt. Taču, kad sāka to nēsāt, tas viņam ļoti iepatikās. Tā pieskāriens un svars. Un klusie, mehāniskie tikšķi. Sāka biežāk skatīties, cik ir pulkstenis. Un tādos brīžos pār viņu krita tēva ēna.

Patiesību sakot, tēvu viņš bieži neatcerējās, pat īpaši par viņu neskuma. Viņš neatcerējās, ka kādreiz - ne bērnībā, ne tad, kad bija pieaudzis, - abi ar tēvu būtu divatā kaut kur gājuši, sarunājušies. Tēvs aizvien bija nerunīgs (vismaz mājās tāds bija), turklāt vienmēr bija aizņemts darbā, arī mājās tik bieži neparādījās. Domājot par to tagad, Cukuru saprata, ka tēvam laikam kaut kur bija cita sieviete.

Cukuru viņš drīzāk bija nevis kā miesīgais tēvs, bet kā bieži viesos atnācis ievērojams radinieks. Patiesībā Cukuru audzināja māte un abas vecākās māsas. Viņš neko īsti nezināja par to, kādu dzīvi tēvs dzīvo, kāds viņam domāšanas veids un kādas vērtības, ko konkrēti katru dienu dara. Viņš zināja tik vien, ka tēvs ir dzimis Gifu, mazs būdams, zaudējis abus vecākus, tad viņu pieņēmis tēvocis no tēva puses, budistu priesteris, tēvs kā nebūt pabeidzis vidusskolu, no nulles izveidojis uzņēmumu, guvis galvu reibinošus panākumus, uzbūvējis pašreizējo pārticību. Tie, kam grūti gājis, reti grib par to runāt. Varbūt negrib to īpaši atcerēties. Tēvam tik tiešām bija ķēriens uz biznesu, krietni virs vidusmēra, nešaubīgi. Talants ātri dabūt vajadzīgo, ātri atbrīvoties no nevajadzīgā. Vecākā no māsām bija daļēji mantojusi šo spēju. Savukārt jaunākā no māsām - mammas nepiespiesto sabiedriskumu. Taču Cukuru neviena no šīm īpašībām neturpinājās.

Tēvs katru dienu izsmēķēja piecdesmit cigaretes un nomira no plaušu vēža. Cukuru bija aizbraucis viņu apciemot Nagojas Universitātes klīnikā, un tobrīd tēvs vairs nespēja parunāt nemaz. Toreiz šķita, ka tēvs gribētu Cukuru kaut ko pateikt, bet vairs nespēja. Pēc mēneša tēvs šajā slimnīcas gultā nomira. Tēvs Cukuru atstāja dzīvokli Džijugaokā, bankā kontu uz viņa vārda un šo mehānisko, uzvelkamo TAG Heur rokaspulksteni.

Nē, viņš bija atstājis vēl kaut ko. Cukuru Tadzaki vārdu.

Kad Cukuru pateica, ka vēlas iestāties Tokijas Universitātes Inženiertehniskajā fakultātē profesionālām studijām, izskatījās, ka tēvs ir vīlies, ka viņa vienīgajam dēlam nav intereses turpināt tēva izveidoto biznesu. Taču viņš atbalstīja Cukuru vēlmi kļūt par inženieri. Tam es tev naudu labprāt iedošu, tēvs teica. Ir labi iegūt specialitāti, taisīt kaut ko konkrētu. Šajā pasaulē tas noderēs. Mācies kārtīgi, būvē stacijas, kas tev patīk. Tēvs izskatījās priecīgs, ka vārdu Cukuru - “taisīt” - nebija devis velti. Šī bija pirmā un pēdējā reize, kad viņš bija tēvu iepriecinājis vai arī -kad tēvs bija to izrādījis.

Tieši deviņos, pēc grafika, ekspresis uz Macumoto atgāja no perona. Cukuru, sēdēdams uz soliņa, noskatījās, kā, pamazām uzņemot ātrumu, vilciens attālinās un pazūd vasaras naktī. Kad pēdējais vagons pagaisa skatienam, apkārt pēkšņi kļuva ļoti tukšs. Izskatījās, ka pilsētas gaismas par vienu pakāpi vairāk satumsušas. Kā neizgaismota skatuve, kad izrāde beigusies. Viņš piecēlās no soliņa un lēni nokāpa pa kāpnēm.

Iznācis no Šindzjuku stacijas, iegāja tuvējā restorāniņā, apsēdās pie letes un pasūtīja maltās gaļas pīrāgu ar kartupeļu salātiem. No abiem apēda tikai pusi. Ne tāpēc, ka ēdiens būtu slikts. Šī vieta bija slavena ar garšīgiem maltās gaļas pīrāgiem. Vienkārši nebija apetītes. Un arī alus, kā vienmēr, palika pusē neizdzerts.

Pēc tam ar vilcienu aizbrauca uz mājām. Iegāja dušā. Kārtīgi nomazgājās ar ziepēm, noskaloja sviedrus. Uzvilka olīvzaļu halātu (bijušās draudzenes dāvana trīsdesmitajā dzimšanas dienā), izgāja uz balkona, apsēdās krēslā, baudīdams vakara vējiņu, ieklausījās apslāpētajās pilsētas skaņās. Bija jau gandrīz vienpadsmit, bet miegs vēl nenāca.

Viņš atcerējās studiju gadus, tās dienas, kad domāja tikai par nāvi. Nu jau sešpadsmit gadi pagājuši. Tolaik viņš domāja - ja ļoti dziļi ieskatītos sevī, tad sirds pati apstātos. Ja ļoti koncentrētu garu, sakopotu to vienā punktā, tad - gluži tāpat kā caur stikla lēcu ar saules stariem var aizdedzināt papīru - ari sirdi varētu nāvīgi ievainot. Viņš to no visas sirds vēlējās. Taču pretēji paša gribai pagāja vairāki mēneši, bet sirds neapstājās. Tik vienkārši sirdi neapturēt.

Kaut kur tālu dzirdēja helikopteru. Izklausījās, ka tas tuvojas, skaņa pamazām pieņēmās spēkā. Viņš paskatījās augšup debesīs, meklēdams lidaparāta ēnu. Šķita, ka tas ir ziņnesis, kas nogādā svarīgu vēsti. Tomēr to nemanīja, propellera skaņa attālinājās un beigu beigās pagaisa kaut kur uz rietumiem. Palika tikai kluss, haotisks pilsētas troksnis.

Iespējams, Baltā tobrīd gribēja izjaukt viņu piecu grupu. Cukuru iedomājās tādu varbūtību. Sēdēdams krēslā uz balkona, viņš pamazām deva šai varbūtībai konkrētākas aprises.

Vidusskolas laikā visiem pieciem bija ļoti tuvas, patiešām harmoniskas attiecības. Pilnībā cits citu pieņēma un saprata. Visi izjuta šo dziļo svētlaimi. Taču tāda svētlaime nevarēja turpināties mūžīgi. Paradīze reiz jāzaudē. Cilvēki attīstās katrs savā ātrumā, iet katrs savā virzienā. Laikam ejot, rodas neizbēgamas atšķirības. Parādās sīkas plaisas. Un tad jau tās vairs nebūt nav sīkas.

Iespējams, Baltās psihe nespēja izturēt šo spiedienu, apzinoties to, kam jānotiek. Varbūt viņai šķita, ka, grupai izjūkot, tieši viņa gūs fatālus ievainojumus. Kā cilvēks, kas lec jūrā no grimstoša kuģa.

Kaut kādā mērā Cukuru šīs izjūtas spēja saprast. Tagad spēja saprast. Iespējams, pamazām tur parādījās ari seksuālā spriedze. Tā Cukuru iedomājās. Viņam tā vēlāk izpaudās kā spilgtie erotiskie sapņi, kā šīs spriedzes pagarinājums. Bet, kā tas izpaudās pārējiem četriem, ko tā atnesa citiem - to viņš nezināja.

Laikam gan Baltā bēga no šīs situācijas. No cilvēciskām attiecībām, kurās visu laiku vajadzēja kontrolēt emocijas, tas viņai bija kļuvis nepanesami. Nenoliedzami, no viņiem pieciem Baltā bija visemocionālākā. Un laikam arī tāpēc ātrāk par visiem pārējiem sadzirdēja šo čīkstoņu. Taču viņai pašai nepietika spēka pamest šo loku. Tik daudz spēka viņai nebija dots. Un tāpēc Baltā nostādīja Cukuru atkritēja lomā. Tolaik Cukuru jau bija pirmais no grupas, kas izgājis ārpus šī loka. Un vienlaikus kļuva par ķēdes vājāko locekli. Citiem vārdiem sakot, priekšnoteikumi viņa sodīšanai pastāvēja. Un tad, kad Balto kāds izvaroja (kurš un kādos apstākļos viņu izvaroja un padarīja grūtu, tas laikam mūžīgi paliks mīkla), viņa bija šokā un histērijā un, gluži kā noraujot vilcienā stopkrānu, sakopoja visus spēkus, lai izlauztos ārpus šī loka.

Tā domājot, daudz kas šķita loģiski. Tobrīd viņa laikam, sekodama kādam pamatinstinktam, izmantoja Cukuru kā tramplīnu, lai pārlidotu pāri ierobežojošam mūrim. Laikam gan Baltā nojauta, ka Cukuru Tadzaki, pat nolikts šādā situācijā, izdzīvos. Gluži tāpat kā Eri, kas tam klusējot piekrita.

Aizvien vēsais Cukuru Tadzaki, kurš vienmēr dzīvoja, kā pats gribēja.

Cukuru piecēlās balkonā no krēsla, atgriezās istabā. Paņēma no plaukta Cutty Sark pudeli, ielēja dzērienu glāzē un atgriezās ar to uz balkona. Apsēdās uz krēsla, piespieda labās rokas rādītājpirkstu pie deniņiem.

Nē, viņš nebija aizvien vēss, kurš vienmēr dzīvotu tā, kā pats gribēja. Tas bija tikai līdzsvara jautājums. Viņš bija paradis prasmīgi sadalīt nesamo smagumu, izmantojot atbalsta punktu. Var jau būt, ka citiem tas šķita vēsi. Taču tas nebūt nebija viegli izdarāms. Prasīja vairāk pūļu, nekā varēja šķist no pirmā acu uzmetiena. Un tas, ka izdevās noturēt līdzsvaru, izmantot atbalsta punktu, tas jau uzlikto smagumu nemazināja ne drusku.

Un tomēr viņš piedeva Baltajai - Judzu. Viņa laikam pati bija dziļi ievainota, viņai pašai vajadzēja glābties. Viņa bija vājš cilvēks. Nespēja izveidot pietiekami stipru čaulu, lai sevi pasargātu. Apzinājās tuvās briesmas, bet nespēja no tām paglābties. Vai kāds viņu vajāja? Bet beigu beigās, lai kur viņa censtos glābties, izbēgt neizdevās. Vardarbīgā, tumšā ēna viņai bez apstājas sekoja. Eri to nosauca par “nelabo garu”. Un tad kādā klusā, lietainā maija nakti šis kāds pieklauvēja pie viņas durvīm, aizžņaudza viņas skaisto, trauslo kaklu. Laikam gan jau iepriekš noliktā vietā, jau iepriekš noliktā laikā.

Cukuru atgriezās istabā, paņēma klausuli, īpaši nedomājis, nospieda īso numuru un zvanīja Sarai. Taču, sagaidījis tikai trešo zvanu, pārdomāja un nolika klausuli. Bija jau vēls. Turklāt rīt satiksies ar viņu. Varēs sarunāties tieši. Nevar to atstāt līdz galam neizrunātu kā iepriekš. To viņš labi saprata. Taču šobrīd viņam bija pēkšņi iegribējies dzirdēt Saras balsi. Un Cukuru nespēja apspiest šo dabisko, dziļo impulsu.

Viņš uzlika uz atskaņotāja plati - Lazara Bermana izpildītos “Svētceļnieka gadus”, nolaida adatu. Koncentrējies klausījās mūziku. Atgriezās atmiņas par Hēmenlinnu. Vējš plivina baltos mežģīņu aizkarus, laiviņa viļņos sitas pret steķiem. Mežā putni pacietīgi māca mazuļiem čivināt. Eri mati smaržo pēc citrusu šampūna, kuplās, maigās krūtis. Izdzīvošanas simbols. Vecais, nīgrais vīrs, kas parādīja ceļu un strupi nospļāvās zālē. Suns, laimīgi luncinādams asti, ielec Renault bagāžniekā. Ļaujoties šīm atmiņām, krūtīs atgriezās smeldze. Cukuru piešķieba glāzi ar Cutty Sark, ieelpoja tā smaržu, dzēriens sasildīja kuņģi. Tolaik, universitātes otrajā studiju gadā, no vasaras līdz ziemai, tajās dienās, kad domāja tikai par nāvi, viņš katru vakaru iedzēra mazliet viskija. Citādi nevarēja aizmigt.

Pēkšņi iezvanījās telefons. Viņš piecēlās no dīvāna, nocēla adatu no plates, piegāja pie telefona. Zvanītāja noteikti bija Sara, neviens cits. Kurš cits varētu šādā laikā zvanīt? Zinādama, ka Cukuru viņai zvanījis, laikam atzvanīja. Kamēr telefons zvanīja divpadsmit reizes, Cukuru nespēja izlemt, vai pacelt klausuli. Iekodis lūpā, klusi elpoja, vērīgi skatījās uz telefonu. Kā cilvēks, kas mēģina rast risinājumu uz tāfeles uzrakstītai garai matemātiskai formulai, pētītu to, nedaudz pakāpies atpakaļ. Telefons apklusa. Sekoja klusums. Dziļš, mājienu pilns klusums.

Lai aizpildītu šo klusumu, Cukuru atkal nolaida adatu uz plates, atgriezās dīvānā un klausījās mūziku. Šoreiz centās nedomāt ne par ko konkrētu. Aizvēra acis, iztukšoja prātu, koncentrēja apziņu tikai uz mūziku. Un beidzot, it kā šīs melodijas pavedināti, gar acīm sāka plūst dažādi tēli. Apveidu virkne bez tveramas nozīmes. Tie uzpeldēja un pazuda. Tie nāca no kāda tumša apziņas lauka, klusi pārslīdēja pāri redzeslaukam, un tad tos kāda cita joma atkal iesūca. Kā sīksīkas noslēpumainu formu radības, kas redzamas mikroskopā.

Pēc piecpadsmit minūtēm atkal iezvanījās telefons. Cukuru atkal klausuli nepacēla. Šoreiz plati neapturēja, no dīvāna nepiecēlies, ignorēja melno telefonu. Arī neskaitīja, cik reižu tas nozvanīja. Pēc brīža telefons apklusa, skanēja tikai mūzika.

Sara, Cukuru nodomāja. Es gribu dzirdēt tavu balsi, gribu to dzirdēt vairāk par visu. Taču šobrīd nespēju runāt.

Iespējams, rīt Sara izvēlēsies to otru vīrieti, Cukuru, izstiepies dīvānā, acis aizvēris, domāja. Tas būtu pilnīgi iespējams. Turklāt Sarai pašai varbūt tā būtu pareizā izvēle.

Cukuru nebija ne jausmas, kas ir šis otrs vīrietis, kādas un cik ilgi Sarai ir attiecības ar viņu. Un arī nebija vēlēšanās uzzināt. Turklāt šobrīd viņš Sarai neko daudz nevarēja piedāvāt. Kaut ko ierobežotu pēc veida un skaita. Turklāt, no satura viedokļa raugoties, tur daudz kā pietrūka. Vai kāds kaut ko tādu patiešām vēlētos?

Sara teica, ka viņš tai patīkot. Un, visticamāk, tā bija taisnība. Taču pasaulē ir daudz tāda, kam patikt. Dzīve ir gara un laiku pa laikam - nežēlīga. Reizēm prasa upurus. Kāds tai jāupurē. Un cilvēka miesa ir trausla, būvēta tā, ka ievainota asiņo.

Ja rīt Sara tik tiešām neizvēlēsies viņu, tad viņš varbūt tiešām nomirs, Cukuru nodomāja. Vai tā būs īsta nāve vai simboliska, vienalga. Bet laikam gan tādā brīdī viņš patiešām pārstās elpot. Bezkrāsu Cukuru zaudēs jebkuru krāsu un klusi pagaisīs no šīs pasaules. Nepaliks nekā, tikai ciets zemes kukurznis, varbūt tā notiks.

Un kas tur liels, tā viņš pats sev sacīja. Cik reižu jau tas ir noticis, un nebūtu nekas dīvains, ja notiktu atkal. Nekas vairāk kā dabiska parādība. Pulksteņa skrūvītes pamazām atslābtu, ātrums tuvotos nullei, un beigu beigās zobratiņi apstātos, rādītāji sastingtu vienā vietā. Nolaistos klusums. Un tas arī viss.

Viņš aizgāja gulēt, pirms mainījās datums, nodzēsa gaismu pie pagalvja. Cukuru iedomājās, ka būtu labi sapņot par Saru. Labi, ja tas būtu erotisks sapnis, ja cits, ari labi. Tikai lai sapnis nebūtu pārāk bēdīgs. Ja varētu pieskarties viņas augumam. Beigu beigās viņš sapņoja.

Viņam vajadzēja Saru. Bija brīnišķīgi, ka viņam kādu vajadzēja tā, no sirds dziļumiem. Sen tā nebija bijis. Varbūt pat tas notika pirmo reizi. Protams, ne jau viss bija brīnišķīgi. Vienlaikus viņam smeldza sirds, trūka elpas, viņš baidījās. Atgriezās tumšas trīsas. Taču šīs sāpes tagad bija būtiska mīlestības daļa. Viņš negribēja zaudēt šīs izjūtas. Ja tās pazaudētu, tad otrreiz vairs šajā siltumā neatgrieztos. Tad jau labāk pazaudēt pašam sevi.

“Paklau, Cukuru, neizlaid to sievieti no rokām. Lai kāda būtu situācija. Ja tu viņu pazaudēsi, tad varbūt vairs nevienu nedabūsi.”

Eri tā teica. Lai tā būtu. Lai kas arī notiktu, Sara jādabū. To viņš saprata. Taču to viņš viens pats nevarēja izlemt. Tās bija divu cilvēku attiecības. Kaut kas tiek dots, kaut kas tiek ņemts. Lai tur kā, rīt par visu būs skaidrība. Ja Sara izvēlēsies viņu, tad viņš uzreiz to bildinās. Un piedāvās visu to, kas viņam šobrīd piedāvājams. Iekams viņi apmaldījušies dziļā mežā, iekams negantie rūķi viņus noķēruši.

“Viss nepazūd laika straumē,” - to Cukuru vajadzēja pateikt Eri Somijā, ezera krastā, bet tobrīd šie vārdi nenāca.

“Mēs tolaik kaut kam stipri ticējām, mēs tolaik spējām kaut kam stipri ticēt. Un tas nemaz nav tik viegli - nepagaist kaut kur tukšumā.”

Viņš nomierinājās, aizvēra acis un iemiga. Apziņas aizmugurējās gaismas attālinājās gluži kā ekspreša pēdējais vagons, ātrumam pamazām pieaugot, saruka, līdz beidzot pagaisa nakts tumsā.

Palika tikai vēja šalkas bērzos.

Content

Murakami Haruki Bezkrāsu Cukuru Tadzaki un viņa svētceļnieka gadi

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19