Murakami Haruki

Dejo Dejo Dejo

Haruki Murakami

DEJO DEJO DEJO

1

Es bieži sapņoju par viesnīcu "Delfīns".

Sapnī esmu tai piederīgs. Proti, esmu tajā ievilkts, it kā tā būtu kaut kāds nepārtraukts stāvoklis. Sapnis ļoti skaidri norāda uz šo nepārtrauktību. Sapnī viesnīcas "Delfīns" apveids ir izkropļots. Tā kļuvusi ļoti gara un šaura. Tik ļoti izstiepta, ka vairs neizskatās kā viesnīca, bet gan kā apjumts tilts. Šis tilts stiepjas no senseniem laikiem uz pašām Visuma beigām. Un es esmu tai piederīgs. Tur kāds raud. Manis dēļ raud.

Viesnīca ir ievilkusi mani sevī. Es skaidri izjūtu tās pulsu un siltumu. Sapnī esmu kļuvis par viesnīcas daļu.

Tāds sapnis.

Atveru acis. Kur es atrodos? es nodomāju. Ne tikvien tā nodomāju, bet no tiesas atveru muti un pats sev vaicāju: "Kur es atrodos?" Bet šis jautājums ir bezjēdzīgs. Nav vērts pat vaicāt, atbilde jau iepriekš ir skaidra. Šī ir mana esība. Šī ir mana dzīve. Manas pastāvēšanas īstuma apliecinājums. Neatminos, kad būtu skaidri aptvēris to, ka par manu esību liecina zināmi apstākļi, situācijas, nosacījumi. Reizēm man līdzās guļ sieviete. Tomēr lielāko tiesu esmu viens pats. Mājai līdzās esošās automaģistrāles rēkoņa, pie pagalvja glāze (dibenā palikuši vēl apmēram pieci mililitri viskija), tad naidīgā nē, vienkāršāk vienaldzīgā, putekļainā rīta gaisma. Reizēm līst. Ja līst, tad no gultas necelšos. Ja glāzē būs vēl palicis viskijs, tad to izdzeršu. Pēc tam, vērodams no dzegām krītošās lietus piles, domāšu par viesnīcu "Delfīns". Varbūt lēnām izstaipīšos. Tad sapratīšu, ka esmu es pats, ka neviens nav mani iesūcis sevī. Neviens nav mani iesūcis sevī. Tomēr es joprojām atceros sapnī izjusto. Ja pastieptu roku, tad, atbildot uz to, mani iesūkušais kaut kas sakustētos. Atbildes pa vienai vien, it kā pa pakāpieniem, it kā būtu iedarbojies kāds sīks ūdens mehānisms, lēni un daudznozīmīgi. Ja ieklausītos, tad visu to sadzirdētu. Es ieklausos. Tad es sadzirdu kādu klusi šņukstam. Ļoti klusi. Kaut kur no tumsas atskan kāda šņuksti. Kāds raud manis dēļ.

Viesnīca "Delfīns" ir īsta. Tā atrodas Saporo, ne ar ko neievērojamā pilsētas nostūrī. Pirms pāris gadiem es biju tajā apmeties tikai uz nedēļu. Nē, ir jādomā precīzi. Piespiedīšu sevi izteikties precīzi. Pirms cik gadiem tas bija? Pirms četriem. Nē, precīzāk, pirms četrarpus gadiem. Tolaik man vēl nebija trīsdesmit. Es toreiz tajā viesnīcā apmetos kopā ar kādu meiteni. Viesnīcu izvēlējās viņa. Tur ari apmetīsimies, tā viņa teica. Es domāju, ja viņa nebūtu uzstājusi, tad es vispār tajā viesnīcā nebūtu iegriezies.

Tā bija maza, noplukuši viesnīciņa, mēs tur nemanījām nevienu citu viesi, laikam tur bijām apmetušies tikai mēs abi. Tas vienas nedēļas laikā es viesnīcas foajē manīju divus trīs apmeklētājus, bet, vai viņi arī bija šajā viesnīcā apmetušies vai ne, to es nesapratu. Tomēr reģistratūrā pie dēlīša pakārtās atslēgas reizēm pazuda, tāpēc es domāju, ka viesnīcā vajadzēja būt vēl kādiem citiem viesiem. Tomēr ne pārāk daudz. Jo, ja reiz kādā lielā pilsētā kādā rajonā ir izkārta zīme viesnīca, ja tās telefons ir ievietots telefona uzziņu grāmatā, tad kādam klientam ir jāparādās. Tomēr, pat ja bez mums viesnīcā bija apmetušies vēl kādi citi viesi, tad viņi visi bija ļoti klusi un kautrīgi pēc dabas. Mēs viņus i nemanījām, i nedzirdējām, nebija ne mazākās viņu klātbūtnes zīmes. Tikai atslēgu izvietojums reģistratūrā uz dēlīša katru dienu nedaudz mainījās. Vai viņi, elpu aizturējuši, slapstīgi kā ēnas klīda gar gaiteņu sienām, iedami savās gaitās? Laiku pa laikam atturīgi nograbēja lifts, bet, kad šī skaņa apklusa, tad atkal iestājās smagais, nomācošais klusums.

Lai tur kā savāda viesnīca.

Man tā likās kā radījums, kas apstājies dzīvnieku evolūcijas ceļā. Ģenētiska regresija. Kropla radība, kas reiz kļūmīgi izvēlējusies virzienu, bet atpakaļ pagātnē arī vairs atgriezties nevar. Evolūcijas vektors iznīcināts, radījums, kas palicis stāvam vēstures mijkrēšļa vidū kā apjucis, vientuļš bārenis. Neviens pie tā nav vainīgs. Neviens tam ļaunu nav vēlējis, neviens nenāks to glābt.

Pirmām kārtām jau šajā vietā vispār nevajadzēja viesnīcu celt. Ar to arī kļūmes sākās. Jau no pirmā soļa viss sagāja grīstē. Tāpat kā pirmā nepareizi aizpogātā poga, un tad jebkurš mēģinājums kļūdu labot rada jaunu sajukumu neteiksim, ka izsmalcinātu, bet tikai sīku sajukumu. Un tā visa rezultātā pilnīgi viss izskatījās mazliet greizi. Ja gribēji kādu detaļu apskatīt rūpīgāk, tad galva itin dabiski pašķiebās. Tik greiza tā bija. Tāda galvas piešķiebšana nelielā leņķī nekādu ļaunumu nenodarīja, tāpat arī tā nelikās īpaši nedabiska, visu laiku te uzturoties, pie tās pierastu, varbūt tā pat nedaudz iepatiktos (bet, ja pie kaut kā tāda pierastu, tad uz īsto pasauli arī vairs nespētu paskatīties, galvu nepiešķiebis).

Tāda nu bija viesnīca "Delfīns". Tā nebija kārtīga viesnīca. Sajukums tajā bija klājies pāri sajukumam, līdz bija sasniegts piesātinājuma punkts, un pavisam netālā nākotnē tā pazudīs laika atvarā pietika uzmest tai skatienu, lai tas jebkuram kļūtu skaidrs. Nožēlojama viesnīca. Tikpat nožēlojama kā decembra lietū izmircis trijkājains melns suns. Protams, pasaulē visur ir pa pilnam nožēlojamu viesnīcu, tomēr viesnīca "Delfīns" no tām visām nedaudz atšķīrās. Viesnīcas "Delfīns" nožēlojamība bija vispārīga. Un tās bija pārpārēm.

Nav vērts pat īpaši pieminēt to, ka cilvēki šo viesnīcu kā apmešanās vietu apzināti neizvēlējās, viņi tur ieklīda kļūdas dēļ.

"Delfīns" nav viesnīcas īstais nosaukums. īstais nosaukums ir Dolphin Hotel, tomēr tas īsti neatbilst viesnīcas tēlam (man nosaukums Dolphin Hotel asociējas ar kādu Egejas jūras kūrorta viesnīcu cukurvates baltumā), tā mēs paši to nodēvējām. Pie ieejas tajā ir misiņa plāksnīte, kurā iegravēts Dolphin Hotel. Man liekas, ja tāda plāksnīte nebūtu piekārta, tad tā itin nemaz neizskatītos pēc viesnīcas. Tomēr, kaut arī plāksnīte tur bija, tik un tā gluži kā viesnīca tā īsti neizskatījās. Ja jāsaka, pēc kā tā izskatījās, tad visdrīzāk pēc paputējuša muzeja. Tāda īpaša muzeja, kura īpašos eksponātus klusītēm nāk apskatīt cilvēki, kuriem ir īpašas intereses. Tāds īpašs muzejs.

Tomēr, ja cilvēkam, raugoties uz viesnīcu, radās tāds priekšstats, tad jāteic, ka tas nebūt nebija nekontrolēts iztēles lidojums. Patiesību sakot, šīs viesnīcas viena daļa tik tiešām tika izmantota kā muzejs.

Kas gan apmetas šajā viesnīcā, kuras vienu daļu aizņem kaut kāds bezjēdzīgs muzejs? Viesnīcā, kuras tumšajos gaiteņos krājās aitu izbāžņi, aitādas, appelējuši dokumenti un sadzeltējušas, sabrūnējušas fotogrāfijas. Viesnīcā, kuras visi kakti likās aplipuši ar nepiepildītiem sapņiem kā sakaltušiem dubļiem?

Visas mēbeles bija izbalojušas, visi galdi čīkstēja, neviena atslēga kārtīgi neslēdza. Gaiteņu grīdas izstaigātas, elektriskās lampiņas blāvas. Izlietņu aizbāžņi šķībi, ūdens tajās īsti neturējās. Resna istabene (viņas kājas vedināja uz domām par ziloņiem) slāja pa gaiteņiem, draudīgi kāsēdama. Viesnīcas pārvaldnieks, kas aizvien bija sastopams reģistratūrā, bija pusmūža vīrs ar skumju skatienu un diviem trūkstošiem pirkstiem. Paraugoties uz šo vīrieti, bija skaidrs, ka viņš ir viens no tiem tipiem, kuriem, lai pie kā ar' tie ķertos, nekas lāgā nevedas. Nu tieši šāda vīriešu tipa eksemplārs. Viņš izskatījās tā, it kā būtu izvilkts ārā no gaišzila tintes šķīduma, kurā mērcēts veselu dienu, un viņa esību viscaur bija iekrāsojušas neveiksmju, sakāvju un neizdošanās ēnas. Vīrietis, kuru vajadzētu ielikt stikla vitrīnā un novietot skolā eksakto priekšmetu kabinetā. Un pielikt birku: "Vīrietis, kuram nekas nevedas". Lielākajai daļai cilvēku, jau viņu ieraugot vien, sametās žēl, bet daudzi arī dusmojās. Pietika ieraudzīt šādu nožēlojamu tipu, lai viņos saceltos nesamērīgas, nejēdzīgas dusmas. Kurš gan gribētu apmesties šajā viesnīcā?

Un tomēr mēs apmetāmies. Te arī apmetīsimies, tā viņa sacīja. Un pēc tam viņa pazuda. Pagaisa, pametusi mani vienu pašu. Par viņas aiziešanu man pavēstīja Aituvīrs. Viņa ir prom, tā viņš man laipni paskaidroja. Aituvīrs zināja. Aituvīrs saprata, ka viņa nevarēja palikt. Tagad es arī to sapratu. Jo viņas mērķis bija mani turp aizvest. Kaut kas liktenim līdzīgs. Itin kā upei ir jātek uz jūru. Es, vērdamies lietus lāsēs, domāju par to. Par likteni.

Kad man sapņos sāka rādīties viesnīca "Delfīns", es vispirms iedomājos par viņu. Pēkšņi iedomājos, ka viņa mani meklē. Ja tā nebūtu, tad kāpēc gan es atkal un atkal redzētu to pašu sapni?

Viņa pat viņas vārdu es nezināju. Lai gan bijām pāris mēnešu nodzīvojuši kopā. Patiesībā es par viņu nezināju neko. Es zināju vienīgi to, ka viņa bija meitene pēc izsaukuma kādā augstas klases klubā. Klubs bija domāts tikai tā biedriem, par kādiem varēja kļūt patiešām nopietni cilvēki. Augstas klases prostitūta. Bez šīs nodarbošanās viņai bija vēl pāris citu darbu. Parastajā darba laikā viņa kādā nelielā izdevniecībā strādāja uz pusslodzi par korektori, un vēl viņa strādāja par modeli specializējusies ausīs. Proti, viņa bija ļoti aizņemts cilvēks. Nu, protams, viņa nevarēja būt bez vārda. Atklāti sakot, es domāju, ka viņa lietoja vairākus vārdus. Un tomēr tajā pašā laikā vārda viņai nebija. Nevienā no viņas lietām kuru viņai tikpat kā nebija vārds neparādījās. Viņai nebija ne mēnešbiļetes, ne autovadītāja tiesību, ne kredītkartes. Tikai viena neliela piezīmju grāmatiņa. Tajā viņa ar pildspalvu šņāpāja nesaprotamas zīmes. Laikam gan viņa negribēja savai esībai nekādu enkuru. Iespējams, ka prostitūtām ir vārdi. Tomēr viņas mīt pasaulē, kurai tie nav vajadzīgi.

Lai tur kā, es par viņu nezināju tikpat kā neko. Kur viņa piedzimusi. Cik īsti viņai bija gadu. Dzimšanas dienu. Kur skolojusies. Pat to es nezināju, vai viņai ir vai nav ģimene. Nezināju neko. Nolija kā lietus, nez no kurienes ieradusies, un tad atkal pagaisa. Palikušas tikai atmiņas.

Tomēr tagad es jūtu, kā ap mani atmiņas par viņu atkal kļūst reālas. Es tās sajūtu. Caur šiem apstākļiem viņa mani sauc. Un tikai tad, ja atkal ļaušos viesnīcai "Delfīns", man izdosies viņu atkal satikt. Laikam gan viņa tur manis dēļ raud.

Es, vērdamies lietū, domāju par to, kā tas ir kaut kam ļauties. Pēc tam mēģināju domāt par to, kā tas ir, ka manis dēļ kāds raud. Tas likās kā tāla, tāla pasaule. Itin kā tas norisinātos uz Mēness vai līdzīgā vietā. Bet galu galā sapni. Man likās, lai cik tālu es stieptu roku, lai cik ātri es skrietu, to vietu man nekad neaizsniegt.

Kāpēc kādam manis dēļ jāraud?

Nē, tā viņa mani sauc. No kaut kurienes tajā viesnīcā "Delfīns". Un laikam gan arī es pats ar kādu sirds stūrīti sapņoju par to. Par to, ka šī vieta varētu mani pieņemt. Ka es varētu ļauties šai dīvainajai, liktenīgajai vietai.

Tomēr atgriešanās viesnīcā "Delfīns" nav nieka lieta. Jo ar numura rezervēšanu pa telefonu un aizlidošanu uz Saporo nekas nebūs beidzies. Jo tā vienlaikus ir gan viesnīca, gan apstākļi. Viesnīcas veidolu pieņēmuši apstākļi. Atgriezties viesnīcā "Delfīns" nozīmē vēlreiz satikties aci pret aci ar pagātnes ēnām. Šī drūmā doma vien man likās nepanesama. Šos četrus gadus es biju darījis, ko spējis, lai atbrīvotos no šīs stindzinošās, drūmās ēnas. Atgriezties viesnīcā "Delfīns" man nozīmētu aizmest prom visu, ko es ar lieliem pūliņiem šajos četros gados biju sakrājis. Nu, protams, ne pie kā diža es nebiju ticis. Lai ko par to domātu, tās visas bija tikai grabažas, viss bija pagaidām, viss bija ierasts. Tomēr es biju izdarījis visu, ko spējis, prasmīgi savācis šīs grabažas, izveidojis no tām saiti starp sevi un realitāti, uz sīku vērtībiņu pamatiem būvēju jaunu dzīvi. Vai man vēlreiz atgriezties tukšumā? Atvērt logu un izlidināt visu ārā?

Bet galu galā tieši tur viss sākās. To es sapratu. Un tikai no turienes tas varēja sākties.

Apgriezos gultā otrādi, skatījos griestos un smagi nopūtos. Met mieru, es domāju. Mest mieru, lai ko es domātu, tas likās muļķīgi. Tas, puis, nav tavā varā. Lai ko tu domātu, tam visam ir jāsākas tur. Tas ir jau izlemts.

Parunāsim par mani.

Iepazīstināšu ar sevi.

Agrāk skolās tā bija bieži jādara. Izveidojoties jaunai klasei, visiem pēc kārtas vajadzēja iznākt visu priekšā un stāstīt kaut ko par sevi. Man tas tik tiešām bija vājais punkts. Nē, es pat nevarētu teikt, ka tas bija vājais punkts. Es šajā darbībā nespēju saskatīt ne mazāko jēgu. Ko gan es vispār pats par sevi zināju? Vai tas "es", ko pieķēru slīdam cauri manai apziņai, tik tiešām biju "es" pats? It kā mana balss, platē ierakstīta, vairs neizklausītos pēc manas balss, un vai tas mana "es" tēls, ko notvēru savā apziņā, nebija tikai kaut kāds tēls, kas bieži pazib kā apziņas nosacījums? Tā man aizvien likās. Tad, kad vajadzēja iepazīstināt ar sevi, kad vajadzēja citiem stāstīt kaut ko par sevi pašu, man aizvien bija tāda sajūta, it kā es pats pēc savas patikas labotu liecībā izliktās atzīmes. Es nekad nespēju atbrīvoties no šīs neērtības izjūtas. Tāpēc tādās reizēs katrā ziņā centos stāstīt tikai materiālas, faktiskas lietas, kurām nebija vajadzīgi nekādi paskaidrojumi un kurām nebija jāpiedēvē nekāda jēga (Man ir suns. Man patīk peldēt. Man negaršo siers. Tamlīdzīgi.), un tādos brīžos man likās, ka stāstu kaut kādus izdomātus faktus par kaut kādu izdomātu personu. Ja es tādā pašā noskaņā ieklausījos tajā, ko citi stāstīja paši par sevi, tad likās, ka arī viņi stāsta par sevi kā par kaut kādu izdomātu personu. Mēs visi dzīvojām izdomātā pasaulē, elpodami izdomātu gaisu.

Lai kā tur būtu, kaut kas jāstāsta. Sākšu ar to, ka kaut kas ir jāpastāsta pašam par sevi. Tas ir pats pirmais solis. Vai pareizi vai nepareizi, par to varēs spriest vēlāk. Vienalga, vai es pats par to spriedīšu vai spriedējs būs kāds cits. Tā vai citādi, tagad ir pienācis tas brīdis, kad jāstāsta. Tāpēc man arī jādomā, ko izstāstīt.

Tagad man siers garšo. Nezinu, kad īsti man tas iegaršojās, kaut kad tas pēkšņi man pavisam dabiski iegaršojās. Suns, kas man kādreiz piederēja, tajā gadā, kad pārgāju vidusskolā, pēc izlīšanas lietū saķēra plaušu karsoni un nomira. Kopš tā laika man neviena cita suņa nav bijis.

Viss.

Tomēr tik vienkārši jau viss nebeidzas. Ja cilvēks kaut ko dzīvei prasa (un vai ir tādi cilvēki, kas neprasa?), tad dzīve no viņa prasa daudz vairāk paskaidrojumu. Lai uzzīmētu precīzu diagrammu, vajag pēc iespējas vairāk punktu. Pretējā gadījumā atbildi nedabūt.

Datu nepilnības dēļ atbilde nav iespējama. Nospiediet taustiņu "izdzēst".

Nospiežu taustiņu "izdzēst". Attēls pagaist. Klasesbiedri sāk mani apmētāt ar priekšmetiem. Stāsti vēl kaut ko. Pastāsti sīkāk par sevi. Skolotājs rausta plecus. Es zaudēju valodu, sastindzis stāvu pie katedras.

Stāsti. Ja ne, tad nekas nesāksies. Un pēc iespejas plašak.

Vai taisnība vai ne, par to padomāsi vēlāk.

*

Šad tad viņa palika pie manis. Pēc tam, kopā pabrokastojuši, gājām uz darbu. Viņai taču pat vārda nav. Tomēr vārda viņai nav tāpēc, ka viņa nav šī stāsta galvenā varone. Drīz vien viņa no šīs esības pagaisis. Tāpēc, lai izvairītos no sarežģījumiem, es viņai vārdu nepiešķīru. Tomēr man negribētos, lai kāds domātu, ka tāpēc es būtu nepietiekami novērtējis viņas esību. Man viņa ļoti patika, un šajā ziņā nekas nemainījās arī tad, kad viņa pagaisa.

Varētu teikt, ka mēs ar viņu bijām draugi. Vismaz varēja sacīt, ka viņa bija vienīgais cilvēks, kuru varētu saukt par manu draugu. Viņai gan bez manis bija citi mīļākie. Viņa strādāja telefonsakaru kompānijā, datorā sagatavoja rēķinus par telefona pakalpojumiem. Es viņai neko sīkāk par šo darbu nevaicāju, un arī viņa neko daudz par to nerunāja, bet man liekas, ka tas lielos vilcienos bija tāds. Viņa apkopoja privāto telefona numuru sarunas un sarēķināja kopējo summu, tāds darbs. Tāpēc katru mēnesi, ieraugot pastkastītē iemesto telefona rēķinu, man likās, it kā es būtu saņēmis man adresētu privātu vēstuli.

Ar to tam nebija nekāda sakara, viņa ar mani gulēja. Divas vai trīs reizes mēnesī, apmēram. Viņa mani uzskatīja par Mēness cilvēku.

Tu tagad atkal atgriezīsies uz Mēness? viņa man smiedamās jautāja. Gultā, kaili, ķermeņi savijušies. Viņas krūtis piespiedušās man pie sāniem. Mēs bieži tā runājāmies pirms rītausmas. Automaģistrāles trokšņi neapklusa ne mirkli. Pa radio skanēja vienkārša Human League dziesma.

Human League. Cik dumjš nosaukums! Kāda velna pēc ielikt tik bezjēdzīgu nosaukumu? Agrāk gan cilvēki grupām lika nosaukumus saskaņā ar kaut kādiem standartiem.

Imperials, Supremes, Flamingo, Falcons, Impressions, Four Seasons, Beach Boys.

Viņa smējās, kad es tā teicu. Tad sacīja, ka es pats esot mainījies. Es gan nezināju, vai kaut kādā ziņā esmu pārvērties vai ne. Man pašam likās, ka esmu ļoti kārtīgs cilvēks ar ļoti kārtīga cilvēka domāšanu. Human League.

-    Man patīk būt ar tevi kopā, viņa sacīja. Laiku pa laikam man šausmīgi sagribas tevi satikt. Darba laikā.

-    Mjā, es teicu.

Laiku pa laikam, viņa īpaši uzsvēra. Tad uz pusminūti apklusa. Human League dziesma beidzās, to nomainīja kādas nezināmas grupas dziesma.

-    Tur jau tā problēma, viņa turpināja. Man ļoti patīk tā būt divatā, kopā ar tevi. Bet es nevaru iedomāties, ka varētu visu laiku būt kopā ar tevi, katru dienu, no rīta līdz vakaram.

-    Mjā, es atbildēju.

-    Ne jau tā, ka man tas būtu apgrūtinājums. Tikai reizēm, kad esam kopā, rodas sajūta, it kā gaiss kļūtu retināts. It kā mēs būtu uz Mēness.

-    Tikai vienu soli…

-    Nē, tas nav nekāds joks, viņa pagriezās un cieši manī noraudzījās. Es to saku tavā labā. Vai ir vēl kāds cilvēks, kas kaut ko sacītu tavā labā, vai ir vēl kāds? Kā tad ir? Vai ir vēl kāds cilvēks, kas tev to pateiks?

-    Nav, es godīgi atbildēju. Nebija neviena.

Tad viņa atkal pagriezās uz sāniem, viņas krūtis maigi spiedās man pie sāna. Es maigi glāstīju viņas muguru.

-   Lai kā tur būtu, laiku pa laikam, esot kopā ar tevi, gaiss, šķiet, kļūst pavisam retināts, it kā uz Mēness.

-    Gaiss uz Mēness nebūt nav retināts, es norādīju. Uz Mēness vispār nav gaisa.

Retināts, viņa klusītēm atteica. Es nesapratu, vai viņa manis teikto vienkārši ignorēja vai tiešām nebija sadzirdējusi. Es saspringu, cik viņas balss bija klusa. Es nezinu kāpēc, bet tajā slēpās kaut kas tāds, kas lika man saspringt. Reizēm tas kļūst pavisam retināts. Un tad man liekas, ka elpoju pavisam citu gaisu, nevis to, ko tu. Tāds iespaids.

-     Detalizētāk, lūdzu, es sacīju.

-    Tas laikam tāpēc, ka es par tevi tikpat kā neko nezinu, vai ne?

-    Es pats sevi ne visai labi saprotu, teicu. Patiešām. Manis teiktajā nav nekāda īpaša filozofiska nozīme. Es domāju pavisam parastā nozīmē. Datu nepilnība.

-    Bet tev jau ir trīsdesmit trīs gadi? viņa jautāja. Viņai bija divdesmit seši.

-    Trīsdesmit četri, es palaboju. Trīsdesmit četri gadi un divi mēneši.

Viņa nogrozīja galvu. Tad izkāpa no gultas, piegāja pie loga un atvilka aizkaru. Pa logu varēja redzēt automaģistrāli. Virs šosejas kā kauli baloja Mēness, kā jau sešos no rīta. Viņa uzvilka manu pidžamu.

-    Paklau, tu, atgriezies atpakaļ uz Mēness, viņa sacīja, pirkstu pret Mēnesi pastiepusi.

-    Vai nav auksti? es pavaicāju.

-    Vai uz Mēness nav auksti?

-    Nē jau. Vai tev tagad nesalst? es teicu. Bija februāris. Viņai tur stāvot pie loga, varēja redzēt baltu elpu. Kad es to pateicu, viņa pēkšņi samanīja, ka tik tiešām ir auksts.

Viņa steigšus atgriezās gultā. Es viņu cieši apskāvu. Tā pidžama likās ļoti auksta. Viņa piespieda degungalu man pie kakla. Ari degungals bija ļoti vēss.

-    Tu man ļoti patīc, viņa sacīja.

Es domāju, ko man vajadzētu teikt, bet neatradu īstos vārdus. Es viņu maigi apskāvu. Tā mēs divatā gultā varējām patīkami pavadīt laiku. Man ļoti patika viņu sasildīt, patika maigi glāstīt viņas matus. Klausīties, kā viņa miegā klusi elpo, no rīta pavadīt viņu uz darbu, tur viņa sarēķina rēķinus tā man liekas -, un, saņemot telefona rēķinu, man patīk atcerieties viņu pidžamā, kas ir viņai par lielu. Bet man nedodas rokā tas viens vārds, kas to visu izteiktu. Tas, protams, nav " mīlēt", bet arī ne "patikt".

Kā to vajadzētu saukt?

Un tā es nepasaku neko. Vārdi nenāk. Un tad man liekas, ka, neko nepateicis, esmu viņu apbēdinājis. Viņa neliek man to manīt, bet es tomēr to jūtu. Laizdams roku pār viņas maigo ādu, sajuzdams mugurkaula izliekumu, es to samanu. Pavisam skaidri. Mēs kādu brīdi, neko neteikdami, slīgām viens otra apskāvienos, klausījāmies kaut kādu dziesmu, kuras nosaukumu nezinājām. Viņa maigi uzlika roku man uz vēdera.

-    Apprecies ar Mēness sievieti un radi skaistus Mēness bērnus, viņa maigi noteica. To vispirms.

Pa logu, kam aizkari bija atvilkti, varēja redzēt Mēnesi. Es, pat viņu apskaudams, tajā cieši noskatījos. Ik pa brīdim pa automaģistrāli garām pabrauca kāda automašīna, kas pārvadāja kaut ko smagu, saceļot tik nepatīkamu troksni, it kā kāds aisbergs sāktu sašķelties. Interesanti gan, kas tur tiek pārvadāts, es nodomāju.

-    Kas būs brokastīs? viņa pavaicāja.

-    Nekādu īpašu izmaiņu nav. Apmēram tas pats, kas parasti. Šķiņķis ar olām, grauzdiņi, vakar pusdienās taisītie kartupeļu salāti. Un kafija. Es uzsildīšu pienu un pagatavošu tev cafe au lait, es sacīju.

-    Lieliski, viņa pasmaidīja. Un tu uzcepsi šķiņķi ar olām, uzgrauzdēsi maizītes un ieliesi kafiju?

-    Protams. Ar prieku, es teicu.

-    Kā tev liekas, kas man patīk vairāk par visu?

-    Atklāti sakot, man nav ne jausmas.

-    Visvairāk man patīk, lūk, kas, viņa, skatoties man acis, sacīja. Aukstā, nepatīkamā ziemas rītā, kad nemaz negribas līst ārā no gultas, sajust kafijas smaržu, sajust, kā kaut kur čurkstot cepas šķiņķis un olas, dzirdēt, kā tiek griezta maize, un tad pēkšņi izlīst no gultas.

Lieliski. Pamēģināsim, es smiedamies noteicu.

*

Es nemaz neesmu pārvērties.

Man tik tiešām tā liekas.

Var jau būt, ka mani nevar nosaukt par vidusmēra cilvēku, bet pārvērties arī es neesmu. Es pats sevi uzskatu par ļoti kārtīgu cilvēku. Par ļoti tiešu cilvēku. Tiešs kā bulta. Šī manis kā "es" pastāvēšana ir ārkārtīgi nenovēršama, ārkārtīgi spontāna. Tā ir drīzāk pašsaprotama lieta, bet to, kā manu pastāvēšanu uztver citi cilvēki, to es nenojaušu. Tas, kā citi skatās uz mani, tā ir problēma, kurai ar mani nav nekāda sakara. Tā ir nevis mana problēma, bet gan drīzāk viņu problēma. Dažs labs varbūt patiesībā mani uzskata par muļķi, dažs labs par aprēķinātāju. Bet īstenībā man ir vienalga. Tādi izteicieni kā "patiesībā" nav nekas vairāk kā manis paša salīdzināšana ar to tēlu, ko notveru savā apziņā. Viņiem var likties, ka patiesībā es esmu muļķis vai aprēķinātājs. Bet kāds es esmu tam nav īpašas nozīmes. Tā tik tiešām nav nekāda problēma. Un pasaulē arī nav nekā tāda kā nesaprašanās. Pastāv tikai uzskatu atšķirības. Tā es uzskatu.

Tomēr šķiet, ka ir tādi cilvēki, kurus piesaista manī esošais krietnums. Skaitliski tādu ir ļoti maz, tomēr tādi, neapšaubāmi, pastāv. Viņi/viņas un es vienkārši lidināmies Visuma melnajā telpā kā divas planētas, kuras tik dabiski tuvojas viena otrai, bet tad atkal attālinās. Tie pietuvojas man, nonāk kontaktā ar mani, tad kādu dienu atkal attālinās. Viņi kļūst par maniem draugiem, par manām mīļākajām, pat par sievu. Reizēm gadās arī kļūt par pretiniekiem. Tā vai citādi, visi no manis aiziet. Viņi atmet visam ar roku, zaudē cerības, apklust (atgriež krānu bet nekas netek) un tad aiziet. Manā namā ir divas durvis. Vienas ir ieejas durvis, otras izejas durvis. Neaizvietojamas. Pa ieejas durvīm neiziesi. Pa izejas durvīm neienāksi. Tā ir izlemts. Cilvēki ienāk pa ieejas durvīm, iziet pa izejas. Ir dažādi ienākšanas veidi, un tāpat arī dažādi iziešanas veidi. Tomēr aiziet visi. Dažs aiziet izmēģināt jaunas iespējas, dažs laiku taupīdams. Dažs nomirst. Nepaliek neviens. Namā nepaliek neviens. Tikai es viens pats. Tad es apzinos viņu prombūtni. Aizgājušo cilvēku. Pa nama kaktiem kā putekļi laidelējas no viņu mutēm nākušie vārdi, viņu elpa, viņu dungotās dziesmas.

Liekas, ka tas "es", kāds es viņiem likos, nevar būt īsti pareizs. Tāpēc viņi, tik pēkšņi pie manis atnākuši, atkal aiziet. Viņi saskata manī krietnumu, un tā ir tiesa, ka es cenšos šo krietnumu uzturēt, nevaru iedomāties, kā citādi es varētu to aprakstīt. Viņi cenšas man kaut ko pateikt, viņi atver sirdis. Viņi ir patiešām sirsnīgi cilvēki. Bet es viņiem nespēju neko dot. Un, pat ja man būtu, ko dot, ar to vien nepietiktu. Es vienmēr centos viņiem kaut ko dot, cik vien spēju. Es izdarīju visu, ko spēju. Es arī no viņiem kaut ko lūdzu. Bet beigu beigās nekas man lāgā nesanāca. Un tad viņi aizgāja.

Tas, protams, sāp.

Tomēr daudz sāpīgāks par ienākšanas brīdi ir tas brīdis, kad viņi bēdīgo namu pamet. Viņi bija sevī iekšējo pakāpienu pārvarējuši un devās prom. Tas man bija skaidrs. Izklausās gan savādi, bet kāpēc bija tā, ka viņi vienmēr izdzēsa daudz vairāk nekā es? Nezin kāpēc? Kāpēc palicējs aizvien biju es? Kāpēc palicējs aizvien biju es turēdams rokā kāda pagaisušā cilvēka ēnu? Kāpēc? Nesaprotu.

Datu nepilnība.

Tāpēc nekad nav atbildes.

Kaut kā pietrūkst.

Kādu dienu, pārnācis mājās no darba tikšanās, es pastkastītē atradu pastkartīti. Uz pastkartītes bija attēlots kosmonauts skafandrā pastaigājamies pa Mēness virsmu. Kaut ari sūtītāja vārds nebija norādīts, es uzreiz sapratu, no kā tā ir. "Būtu labāk, ja mēs vairs nesatiktos," viņa rakstīja. "Es laikam drīz apprecēšos ar Zemes cilvēku."

Durvis ar troksni aizcirtās.

Detaļu nepilnības dēļ atbilde neiespējama. Nospiediet atcelšanas taustiņu.

Ekrāns nodziest.

Cik ilgi tā turpināsies? es nodomāju. Man jau ir trīsdesmit četri gadi. Cik ilgi tas tā turpināsies?

Man nebija sevis žēl. Pie tā neapšaubāmi es pats biju vainīgs. Viņas attālināšanās no manis bija gan pēkšņa, gan arī jau no paša sākuma zināma. Zināma kā viņai, tā man. Un tomēr mēs bijām lūguši vienkāršus brīnumus. Sīkumu lai kaut kāda nejaušība mūs pārveidotu pamatu pamatos, to bijām lūguši. Bet, protams, nekas tamlīdzīgs nenotika. Un tad viņa aizgāja. Kad viņas vairs nebija, es noskumu, bet tās bija skumjas par kaut ko jau iepriekš pieredzētu. Un tāpat arī es sapratu, ka biju labi iemanījies šīs skumjas pārspīlēt.

Es pie tām pierodu.

Par to domājot, garastāvoklis sabojājās. Bija tāda sajūta, it kā no iekšām spiestos ārā melns šķidrums un tas uzkāps līdz pat rīklei. Es nostājos vannas istabā pie spoguļa un nodomāju tas esmu es, es pats. Tas esi tu. Tu esi izdzēsis mani. Tevis ir daudz vairāk, nekā domāts, tu esi daudz vairāk izdzēsis. Mana seja izskatījās netīrāka un vecāka nekā parasti. Es kārtīgi nomazgāju seju ar ziepēm, apslacīju ādu ar losjonu, tad atkal lēnām nomazgāju rokas un ilgi slaucīju seju tīrā dvielī. Tad aizgāju uz virtuvi un, dzerdams alu no skārdenes, ieviesu kārtību ledusskapī. Izmetu savītušu tomātu, kārtīgi sarindoju alu, pārkārtoju traukus, sastādīju iepirkumu sarakstu.

Novakarē es vienatnē izklaidīgi vēroju Mēnesi un domāju cik gan ilgi tas tā turpināsies? Drīz atkal kaut kur nejauši satikšos ar kādu citu sievieti. Dabiski, mēs kā divas planētas tieksimies viens pie otra. Tad atkal velti cerēsim uz brīnumu, savu laiku apēduši, sirdis izdzēsuši, attālināsimies.

Cik ilgi tas tā turpināsies?

2

Nedēļu pēc tam, kad bija pienākusi viņas pastkartīte ar Mēness virsmu, man darba lietās vajadzēja doties uz Hokaido. Nevarētu teikt, ka šis darbs man būtu licies īpaši pievilcīgs, bet es nebiju tādā situācijā, lai varētu darbus īpaši izvēlēties. Un vispār attiecībā uz tiem darbiem, kas man vispār pagadās, nekāda īpašā izvēlība nav iespējama. Vai tas uz laimi vai nelaimi, bet, jo lielākās galējībās nonākam, jo mazāka nozīme kvalitātei. Tāpat ir arī ar frekvencēm. Kad tiek pārkāpts viens punkts, tad vairs nav iespējams izšķirt, kura no skaņām ir augstāka, un tad ne tikvien nevar izšķirt skaņas, bet vispār vairs neko nevar sadzirdēt.

Darbs bija tāds man bija kādam sieviešu žurnālam jāsagatavo reportāža par Hakodates restorāniem, kas piedāvāja garšīgākos ēdienus. Mums abiem ar fotogrāfu bija jāapstaigā vairāki restorāni, man jāuzraksta teksts, viņam jānofotografē bildes. Kopā piecas lapas. Sieviešu žurnālam bija lūgts šādu rakstu uzrakstīt, bet viņiem nebija neviena, kas to varētu izdarīt. Tas ir tāpat kā ar atkritumu izvešanu vai sniega nošķūrēšanu. Kādam tas ir jādara. Vienalga, vai tas patīk vai nepatīk.

Es jau trīsarpus gadus nodarbojos ar šāda veida gadījuma kultūrdarbiem. Šķūrēju kultūras sniegu.

Zināmu apstākļu dēļ aizgājis no biroja, kuru līdz tam vadījām divatā ar draugu, es veselu pusgadu pavadīju, nedarīdams pilnīgi neko. Man no tiesas nebija vēlēšanās kaut ko darīt. Iepriekšējā gadā no rudens līdz ziemai tik daudz kas bija noticis. Šķiršanās. Drauga nāve. Dīvaina nāve. Sieviete, neko nepateikuši, pazuda. Satikšanās ar savādiem cilvēkiem, iepīšanās dīvainos apstākļos. Un tad, kad tas viss bija galā, viss tinās vēl nekad nepieredzētā klusumā. Manā istabā laidelējās gluži vai biedējoši bieza tukšuma apziņa. Es veselu pusgadu pavadīju šajā istabā. Ja neskaita pirmās nepieciešamības preču iepirkšanu, es dienās no tās neizgāju. Es bezmērķīgi klīdu pa naksnīgajām ielām, kur nemanīja ne cilvēku ēnas. Ap to laiku, kad ielās sāka parādīties cilvēki, atgriezos savā istabā un gāju gulēt.

Tad pievakarē pamodos, pagatavoju sev kādu vienkāršu ēdienu, iedevu kaķim barību. Paēdis apsēdos uz grīdas un domās sāku pārcilāt visu ar mani notikušo, centos tajā ieviest kaut kādu kārtību. Sarindoju visu citādi, sastādīju sarakstu ar citādām alternatīvām, ko būtu varējis izvēlēties, apsvēru, vai esmu rīkojies pareizi vai nepareizi. Tā tas turpinājās, līdz satumsa. Tad atkal kā apjucis klīdu pa ļaužu pamestajām ielām.

Tā es nodzīvoju veselu pusgadu no dienas dienā. Tātad no 1979. gada janvāra līdz jūnijam. Neizlasīju nevienu pašu grāmatu. Pat ne avīzi neatvēru. Arī mūziku neklausījos. Televīziju neskatījos, radio neklausījos. Ne ar vienu nesatikos, ne ar vienu nesarunājos. Un arī nedzēru. Jo nebija noskaņojuma dzert. Es nezināju neko par to, kas pasaulē notiek, ne par to, ka kāds kļuvis slavens vai ka kāds nomiris. Manī nebija absolūtas pretestības pret jaunumiem. Vienkārši nevarēju iedomāties neko tādu, ko būtu vēlējies uzzināt. To, ka pasaule kustas, es jutu. Pat ja istabā viss bija pavisam nekustīgs, šo pasaules kustību varēju sajust uz ādas. Tomēr man par to nebija nekādas intereses. It kā man garām pūstu ilga klusuma vēsmiņa.

Es tikai sēdēju uz grīdas, un galvā man atkal atgriezās pagātne. Izklausās gan savādi, bet šī pusgada laikā, kad to visu atkārtoju no dienas dienā, nejutu ne garlaicību, ne apjukumu. Tāpēc, ka šie manis pārdzīvotie notikumi likās ļoti īsti, ļoti daudzslāņaini. Vareni un reāli. Gandrīz tādi, kuriem var pieskarties ar roku. Tie likās kā nakts tumsas vidū izslējies piemineklis. Un šis piemineklis pacēlās man vienam vienīgajam. Es pārbaudīju pilnīgi visu. Es biju izgājis cauri visiem šiem postījumiem un tāpēc neapšaubāmi biju cietis. Postījumi nebija no mazajiem. Daudz asiņu bija klusi iztecējis. Dažas sāpes, laikam ejot, bija pagaisušas, citas savukārt nāca tikai vēlāk. Taču ne jau šo ievainojumu dēļ es šo pusgadu pavadīju savā istabā, pilnīgi noslēdzies no pasaules. Man vienkārši vajadzēja laiku. Man bija vajadzīgs šis laiks, šis pusgads, lai es varētu sakārtot un izpētīt visu to, ko šie notikumi bija skāruši. Es nebūt nebiju kļuvis autisks, nedz arī sācis pilnībā noliegt pasauli. Pavisam vienkārši tas bija laika jautājums. Man vajadzēja pašam atkal atgūties, attapties, un tam man patiesi bija vajadzīgs fiziskais laiks. Es nedomāju par to, ko īsti nozīmē "atgūties", nedomāju par to, kurp doties pēc tam. Man likās, ka tā ir pavisam cita problēma. Par to labāk domāt pēc tam. Pirmām kārtām bija jāatgūst līdzsvara sajūta.

Es pat ar kaķi nesarunājos.

Lai cik reižu zvanītu telefons, klausuli necēlu.

Laiku pa laikam kāds pieklauvēja pie durvīm, es tās vaļā nevēru.

Pienāca vairākas vēstules. Mans kādreizējais biznesa partneris rakstīja, ka esot par mani norūpējies. Ja viņš varot man kā nebūt palīdzēt, lai es dodot ziņu. Pašlaik ar darba lietām arī viss ejot itin labi, tā viņš rakstīja. Tāpat arī viņš pieminēja šādus tādus jaunumus par kopējiem paziņām. Es to vairākas reizes pārlasīju, tad, saturu sapratis, noglabāju rakstāmgalda atvilktnē (bet, iekams aptvēru, man to nācās izlasīt apmēram reizes piecas).

Pienāca arī vēstule no šķirtās sievas. Viņa rakstīja par vairākiem praktiskiem jautājumiem. Ārkārtīgi praktiskā tonī ieturēta vēstule. Tomēr uz beigām viņa pieminēja, ka precoties otrreiz un ka to cilvēku, ar kuru viņa tagad precēšoties, es nepazīstot, tā viņa rakstīja. Un laikam arī neiepazīšot, tāds strups rakstības stils. Tātad tas nozīmē, ka viņa ir izšķīrusies ar to draugu, ar kuru sagājās mūsu šķiršanās laikā.

Tad redz kā, es nodomāju. To vīrieti es labi pazinu, bet nekas īpašs nu gan no Viņa nebija. Viņš bija džeza ģitārists, bet bez īpašas apdāvinātības šajā jomā. Un vispār viņš nebija interesanta persona. Man nu nekādi nebija aptverams, kas viņai šajā vīrietī likās pievilcīgs. Bet tā jau bija viņu abu problēma. Par mani viņa neraizējoties. Tu esi tāds cilvēks lai ko tu darītu, tev ies labi, tā viņa rakstīja. Es raizējos par tiem cilvēkiem, kuri nonāk saskarē ar tevi. Par tiem gan es pēdējā laikā ļoti raizējos.

Es šo vēstuli vairākkārt izlasīju, pēc tam arī to tāpat iemetu rakstāmgalda atvilktnē.

Tā plūda laiks.

Naudas problēmu man nebija, man bija pietiekami daudz naudas, lai es varētu nodzīvot pusgadu, un par nākotni labāk domāt tad, kad nākotne būs pienākusi. Pagāja ziema, pienāca pavasaris. Pavasaris manu istabu piepildīja ar siltiem, rāmiem stariem. Es no dienas dienā vēroju līniju, kuru zīmēja pa logu krītošais stars, un sapratu, ka pamazām vien saules leņķis mainās. Pavasaris piepildīja sirdi ar senām atmiņām. Ar atmiņām par aizgājušajiem un par mirušajiem. Es atcerējos dvīnes. Mēs dzīvojām trijatā. Tas bija 1973. gadā, noteikti. Es tolaik dzīvoju līdzās golfa laukumam. Kad saule norietēja, mēs pārrāpāmies pāri stiepļu žogam un devāmies iekšā golfa laukumā, tur pēc patikas izstaigājāmies un lasījām pazaudētās bumbiņas. Pavasara novakares man atsauca atmiņā šīs ainas. Kur tagad visi palikuši?

Ieeja un izeja.

Tāpat arī es iedomājos par to bāru, ko apmeklēju kopā ar tagad mirušo draugu. Tur mēs notriecām bezgala daudz laika. Tomēr, paskatoties uz to ar šā brīža acīm, likās, ka visas līdzšinējās dzīves laikā tieši tas posms bijis vispiepildītākais. Savādi. Es pat atminos to veco mūziku, kuru tur spēlējām. Mēs bijām studenti. Mēs tur dzērām alu un pīpējām. Mums tāda vieta bija vajadzīga. Un mēs par daudz ko runājām. Tomēr, par ko tieši mēs runājām, to es vairs neatceros. Atceros vienīgi to, ka runājām daudz.

Viņš jau ir miris.

Viņš nomira, kaut ko cieši satvēris rokās.

Ieeja un izeja.

Pavasaris pamazām pieņēmās spēkā. Nu pat vējš smaržoja citādi. Mainījās mijkrēšļa tonis. Arī skaņas atbalsojās citādi. Tad arī gadalaiki nomainījās, pienāca vasaras sākums.

Maija beigās nomira kaķis. Pēkšņā nāvē. Pirms tam nekas par to neliecināja. Kādu rītu es pamodies atradu kaķi virtuves kaktā savilkušos kamolā, mirušu. Laikam gan viņš bija nomiris, pats šo faktu tā īsti nepamanījis. Ķermenis bija auksts un ciets kā grilēta vista, spalva izskatījās daudz netīrāka, nekā viņam dzīvam esot. Kaķis, kuram vārds bija Siļķe. Nevarētu teikt, ka viņš būtu nodzīvojis laimīgu dzīvi. Neviens nebija viņu īpaši mīlējis, bet arī viņš nebija nevienam īpaši pieķēries. Viņš aizvien nemierīgi raudzījās cilvēku sejās. Likās, viņa skatiens vaicā: nu, ko tad man šoreiz atņems? Nav nemaz tik daudz kaķu, kas būtu spējīgi uz tādu skatienu. Lai tur kā, tagad viņš bija miris. Kad tu reiz esi ņēmis un nomiris, tad vairs nav nekā, ko zaudēt. Varbūt tāpēc nāve ir pats labākais.

Es ieliku kaķa mirstīgās atliekas lielveikala maisiņā, tad uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa, pēc tam tuvējā saimniecības preču veikalā nopirku lāpstu. Tad pēc tik ilga laika atkal ieslēdzu radio un, klausoties rokmūziku, braucu uz rietumiem. Lielāko tiesu stulba mūzika. Fleetwood Max, ABBA, Melissa Manchester, Bee Gees, KC Ando, The Sensationband, Donna Summers, Eagles, Boston, Commodores, Chicago,

Kenny Rogers… Šāda mūzika lidinājās kā ziepju burbuļi, tad pagaisa. Bezjēdzīgi, es nodomāju. Gumijai līdzīga plaša patēriņa mūzika, kura radīta, lai noplēstu no tīņiem sīknaudu.

Laiki mainījušies. Tas arī viss.

Grozīdams stūri, centos atcerēties kādu nevērtīgu mūziku, kas skanēja pa radio tajā laikā, kad mēs bijām tīņi. Nancy Sinatra, nūja. Tā tik tiešām bija mēsls. Monkeys arī bija briesmīgi. Elvis arī dziedāja pa pilnam nejēdzīgu meldiņu. Tad vēl kaut kāds Tony Lopez. Vairums Pat Boone dziesmu manī raisīja asociācijas ar veļas ziepēm. Fabian, Boby Raider un tad, protams, arī vēl Herman's Hermits. Tie bija pilnīga katastrofa. Šīs bezjēdzīgās angļu grupas, kuras sekoja cita pēc citas. Garmataini, jocīgām, stulbām drēbēm mugurā. Cik es tādu atcerēšos? Honeycomb, Dace Clark Five, Jerry and Peacemakers, Freddy and Dreamers… Gala neredz. Tā kā sastinguši līķi .Jeffron Airplane, Tom Jones… Pietiek izdzirdēt šos vārdus, lai būtu šausmās jāsastingst. Un tad tas neglītenis Engelberts Hamperdings. Lai ko klausītos, tas izklausījās pēc reklāmu mūzikas. Un vēl tie liekuļi Simon and Garfunkel. Garā slimie Jackson Five.

Toreiz viss bija tāpat kā tagad. Nekas nav mainījies.

Lai kad, lai kad, lai kad tas būtu, lietu esība ir nemainīga. Mainās tikai gadskaitļi. Tikai cilvēki nomainās. Visos laikmetos ir bijusi tāda bezjēdzīga vienreizējas lietošanas mūzika un būs arī turpmāk. Tāpat kā paisums un bēgums.

Bezmērķīgi par to visu prātodams, biju nobraucis jau diezgan garu gabalu. Pa vidu spēlēja arī Rolling Stones "Brown Sugar". Es neviļus pasmaidīju. Foršs gabals. "Patiess," tā es nodomāju.

Brown Sugar bija populārs laikam 1971. gadā, es nodomāju. Padomāju vēl brīdi, bet pavisam droši atcerēties nevarēju. Redz, tomēr bija arī labas lietas. Varbūt septiņdesmit pirmajā, varbūt septiņdesmit otrajā gadā, tagad jau vienalga. Kāpēc gan es tik sīki, tik nopietni par to visu domāju?

Ticis krietni kalnos, piemērotā vietā nogriezos no automaģistrāles, nolūkoju piemērotu mežiņu un tur apbedīju kaķi. Mežiņa vidū ar lāpstu izraku apmēram vienu metru dziļu bedri, ieliku tur iekšā lielveikala Seiju maisiņā ietīto to, kas reiz bija Siļķe, tad uzbēru tam virsū zemi… Tev gan tas piederas, un es pēdējo reizi nosaucu viņu par Siļķi. Kamēr bēru ciet bedri, kaut kur bez apstājas vidžināja putniņi. Kā flautas augšējais reģistrs tāda vidžināšana.

Kārtīgi aizbēris bedri, iemetu lāpstu mašīnas bagāžniekā un atgriezos uz automaģistrāles. Tad, aizvien vēl klausīdamies mūziku, pagriezos un braucu Tokijas virzienā.

Es nedomāju ne par ko. Es tikai vērīgi klausījos mūziku. Spēlēja Rod Steward un J. Giles Band. Pēc tam diktors pavēstīja, kad tagad skanēšot kāds veco laiku gabals. Ray Charles Born to Lose. Smeldzīgs gabals. "Kopš piedzimšanas brīža es visu laiku zaudēju bez apstājas," tā dziedāja Ray Charles… "Un tagad man jāzaudē arī tevi." Šī dziesma man no tiesas uzdzina skumjas. Gandrīz apraudājos. Tā reizēm gadās. Kaut kāda sīka noskaņa aizskar visvārīgāko vietu sirdī. Izslēdzu radio un nobraucu mašīnu malā pie degvielas uzpildes stacijas, kur iegāju kafejnīcā un pasūtīju sviestmaizi ar dārzeņiem un kafiju. Iegāju tualetē un rūpīgi nomazgāju zemi no rokām. Apēdu tikai vienu sviestmaizes kumosu, izdzēru divas tases kafijas.

Nez ko kaķis tagad dara? Tur taču ir piķa melna tumsa. Tad atminējos to skaņu, ar kādu zeme krita uz Seiju veikala maisiņa. Tas ir tik piedienīgi. Kā tev, tā man.

Tajā kafejnīcā es apmēram stundu laiski vēros uz neapēsto sviestmaizi. Tieši pēc stundas pie manis pienāca vijolīšu krāsas uniformā tērpusies oficiante un kautrīgi apvaicājās, vai varot šķīvi novākt. Es pamāju.

Nu tad tā, es nodomāju.

Laiks atgriezties sabiedrībā.

3

Atrast darbu šajā milzu skudru pūznim līdzīgajā attīstīta kapitālisma sabiedrībā nav nemaz tik sarežģīti. Nu, protams, ja neesi pārāk izvēlīgs ne attiecībā uz šī darba formu, ne saturu.

Tajā laikā, kad man bija pašam savs uzņēmums, es daudz darīju dažādus rediģēšanas darbus, kā arī pats rakstīju tekstus. Šajā sfērā man bija arī paziņas. Tāpēc man bija pavisam viegli sākt pelnīt sev iztiku kā "ārštatniekam". Turklāt ari sākumā man iztikšanai nemaz daudz nevajadzēja.

Izvilku savu pagājušo laiku piezīmju grāmatiņu un piezvanīju pāris cilvēkiem. Tad atklāti pavaicāju, vai viņiem neatrastos kāds darbs, ko man piedāvāt. Teicu, ka dažādu apstākļu dēļ kādu laiciņu esmu nodzīvojis bezdarbībā, bet, ja tas būtu iespējams, gribētu atsākt strādāt. Viņi man uzreiz piesvieda pāris darbiņu. Nekādi izcilie darbi tie nebija. Lielāko tiesu PR žurnāliem vai uzņēmumu bukletiem domātu bezjēdzīgu rakstu sacerēšanas darbi. Izsakoties ārkārtīgi atturīgi, puse no manis sarakstītajiem materiāliem bija bezjēdzīgi, nekam nederīgi gabali. Veltīgi izšķiesta tinte un celuloze. Tomēr es, ne par ko nedomādams, gluži automātiski darīju savu darbu tālāk. Sākumā darbu apjoms nebija īpaši liels. Katru dienu pastrādāju apmēram divas stundas, pēc tam gāju pastaigāties vai uz kino. Noskatījos ārkārtīgi daudz filmu. Tā nesteidzīgi pagāja apmēram trīs mēneši. Es izjutu atvieglojumu, tā pamazām atjaunodams sakarus ar ārpasauli.

Ap rudens pusi mana situācija sāka mainīties. Darba apjoms pēkšņi ļoti pieauga. Telefons zvanīja bez apstājas. Pastkaste bija pārpildīta. Darba jautājumos satikos ar daudziem cilvēkiem, mēs kopā pusdienojām. Viņi pret mani izturējās ļoti laipni un solīja darbu arī uz priekšdienām.

Iemesls bija vienkāršs. Es darbu ziņā nekad nebiju izvēlīgs, ņēmu pēc kārtas visus tos darbus, kuri patrāpījās.

Darbus nodevu laikā, ne par ko nesūdzējos, rakstīju glīti. Strādāju uzcītīgi. Tur, kur citi kļuva nevērīgi, es strādāju no sirds, pat ja honorārs bija zems, neapmierinātu ģīmi nerādīju. Ja man piezvanīja pustrijos naktī un lūdza līdz sešiem vakarā uzrakstīt divdesmit lappušu (četrsimt hieroglifu lapā) apjoma rakstu par analogo pulksteņu labajām īpašībām vai par četrdesmitgadīgu sieviešu burvību, vai par Helsinku (kur es, protams, nekad nebiju bijis) skaistākajām vietām, tad es darbu nodevu tieši pussešos. Un, ja man lūdza ieviest kādus labojumus, tad līdz sešiem es to biju paveicis. Nu, protams, man bija laba reputācija.

Tāpat kā ar sniega šķūrēšanu.

Ja uzsnigtu sniegs, es to lietpratīgi nostumtu ceļa malā.

Manī nebija ne drusciņas godkāres, ne drusciņas cerību. Es pamazām, sistemātiski izdarīju to, kas patrāpījās. Atklāti sakot, es reizēm iedomājos, vai tādējādi veltīgi nešķiežu savu dzīvi. Tomēr nonācu pie secinājuma, ka man nav pamata sūdzēties par to, ka mana dzīve tiktu veltīgi izšķiesta. Mēs dzīvojam attīstīta kapitālisma sabiedrībā. Un tajā tērēšana ir tikums. Politiķi to dēvē par "vietējā pieprasījuma izsmalcināšanu". Es to saucu par izniekošanu un izšķiešanu. Tikai atšķirīgs domāšanas veids. Un tomēr, lai arī domāšanas veids atšķiras, šī ir tā sabiedrība, kurā dzīvojam. Ja nepatīk, tad jāpārceļas uz Bangladešu vai Sudānu.

Bet man nebija intereses par pārcelšanos ne uz Bangladešu, ne Sudānu.

Tāpēc es klusēdams strādāju tālāk.

Un tad es drīz vien jau nodarbojos ne tikai ar PR pasūtījumiem, man sāka piedāvāt rakstus arī plaša patēriņa žurnāliem. Nezin kāda iemesla dēļ daudzi no tiem bija sieviešu žurnāli. Man pasūtīja intervijas, rakstus par mazsvarīgām tēmām. Tomēr nevarētu teikt, ka šie darbi būtu bijuši īpaši interesantāki par PR pasūtījumiem. Žurnālu ievirzes dēļ es lielāko tiesu intervēju cilvēkus no izklaides biznesa. Lai ko es kuram vaicātu, visas saņemtās atbildes likās štancētas. Jautājums vēl nebija uzdots, bet viņu atbildes jau bija iepriekš paredzamas. Smagākajos gadījumos menedžeris mani laikus sazvanīja un pieprasīja, lai es savlaicīgi paziņojot, kādus jautājumus uzdošot. Tad uz visiem maniem uzdotajiem jautājumiem atbildes bija jau iepriekš sagatavotas. Es reiz septiņpadsmit gadus vecai dziedātājai pavaicāju kaut ko tādu, kas izgāja ārpus iepriekš apstiprināto jautājumu loka. Blakus sēdošais menedžeris nekavējoties iejaucās: "Par to iepriekš nebija runāts, vienkārši neatbildi!" Man sametās bail nez vai tā meitene bez menedžera spētu atbildēt uz jautājumu, kurš mēnesis nāk pēc oktobra. Bet, protams, intervijās par tādām lietām nerunā. Tomēr es visu izdarīju tik labi, cik vien varēju. Pirms intervijām es rūpīgi sagatavojos, centos izdomāt tādus jautājumus, kurus citi pārāk bieži neuzdod. Pārdomāti veidoju intervijas struktūru. Par tādām lietām es īpaši slavēts netiku, bet arī kritiskas piezīmes man nenācās uzklausīt. Man pašam šāda centība sagādāja vislielāko prieku. Tāda pašdisciplīna. Bija gluži tā, it kā mani labu laiku nenodarbinātie pirksti un galva tagad pievērstos kaut kam reālam, lai gan arī kaut kam pavisam bezjēdzīgam.

Sociāla atdzimšana.

Biju tik aizņemts kā nekad agrāk. Parastajiem darbiem pievienojās vēl steidzamie. Ja kāds nevarēja atrast nevienu citu, kas varētu kādu darbu padarīt, tad uzrunāja mani. Darbi, kas solīja nepatikšanas vai bija nepatīkami, tie visi nonāca pie manis. Mana vieta šajā sabiedrībā bija kaut kas līdzīgs vecu automašīnu kapsētai pilsētas nomalē. Ja kaut kas nebija labā stāvoklī, tad to aizmeta uz manu pusi.

Pateicoties tam, skaitlis manā bankas kontā sasniedza iepriekš neredzētu apjomu, turklāt es biju tik aizņemts, ka nebija laika naudu tērēt. Atbrīvojos no mašīnas, kura man bija sagādājusi tik daudz problēmu, un no kāda paziņas lēti nopirku Subaru Leone. Modelis nebija pats jaunākais, bet tā bija aprīkota ar stereo mūzikas sistēmu un gaisa kondicionētāju, ari nobraukums nebija pārāk liels. Līdz šim man vēl tāda automašīna nebija piederējusi. Dzīvoklis, kurā es dzīvoju līdz šim, bija patālu no centra, tagad es pārcēlos uz Šibuju. Gar māju gāja automaģistrāle, bija diezgan trokšņaini, bet citādi dzīvoklis bija ļoti jauks.

Pārgulēju ar vairākām meitenēm, ar kurām iepazinos darba dēļ.

Sociāla atdzimšana.

Es sapratu, ar kuru sievieti būtu labi pārgulēt. Tāpat arī ar kuru es varētu pārgulēt un ar kuru nevarētu. Un ar kuru pārgulēt nevajadzētu. Gadiem ejot, skaidrība šādos jautājumos nāk gluži dabiski. Tāpat arī par to, kad ir pienācis laiks visu pārtraukt. Tas notika gluži dabiski un gluži patīkami. Es nevienu nevainoju, un arī mani neviens nevainoja. Tikai pietrūka to sirds trīsu, it kā sirdi pavilktu kāda aukliņa.

Visdziļākās attiecības man izveidojās ar kādu sievieti, kas strādāja telefonu kompānijā. Mēs iepazināmies kādā Vecgada ballītē. Abi bijām iereibuši, jokojām, labi sapratāmies, tad devāmies uz manu dzīvokli un pārgulējām. Viņai bija ass prāts un ļoti skaistas kājas. Abi kopā Subaru apbraukājām dažādas vietas. Kad viņai bija tāds noskaņojums, viņa piezvanīja un apvaicājās, vai varētu atbraukt un palikt pie manis. Šādas attiecības man izveidojās tikai ar viņu. Gan es, gan viņa sapratām, ka šīs attiecības nevirzās ne uz kurieni. Tomēr abi klusēdami pieņēmām šādu dzīves dāvātu žēlastības periodu. Arī man tās bija ilgu laiku nepiedzīvotas mierīgas dienas. Mēs maigi apskāvāmies un klusi sarunājāmies. Es viņai gatavoju īpašus ēdienus, dzimšanas dienā mēs viens otram sagādājām dāvanas. Gājām uz džeza klubiem un dzērām kokteiļus. Ne reizi nesastrīdējāmies. Labi apzinājāmies, ko viens no otra gribam. Un tomēr arī tas galu galā beidzās. Vienu dienu tas viss bija beidzies, it kā pārtrūkstot filmai.

Kad viņa bija aizgājusi, kādu bridi es izjutu nepanesamu tukšumu. Beigu beigās es pats neeju nekur. Visi cits pēc cita aiziet, tikai es aizvien palieku ieilgušā žēlastības perioda vidū. Dzīve, kas, būdama reāla, reizē ir arī nereāla.

Tomēr tas nebija galvenais iemesls, kāpēc es izjutu tādu tukšumu.

Problēma bija tā, ka patiesībā es nemaz nebiju viņu tā no sirds dziļumiem gribējis. Man viņa patika. Patika būt kopā ar viņu. Būdams kopā ar viņu, es spēju patīkami pavadīt laiku. Man bija lielisks noskaņojums. Bet galu galā viņa man nebija tā vajadzīga. Tieši trīs dienas pēc viņas aiziešanas es sāku to pavisam skaidri apzināties. Galu galā kopā ar viņu es būtu varējis būt uz Mēness. Visu šo laiku, kad sajutu viņas krūtis pieskārāmies man, īstenībā es biju kārojis kaut ko citu.

Lai savā dzīvē atjaunotu līdzsvaru, man bija vajadzīgi četri gadi. Es akurāti padarīju visus patrāpījušos darbus, un cilvēki sāka man uzticēties. Un, kaut arī tādu vēl nebija daudz, tomēr dažiem es pat iepatikos. Ar to gan, pats par sevi saprotams, vēl nebija gana. Biju iztērējis tik daudz laika un biju tikai atgriezies izejas punktā.

Nu tā, es nodomāju. Trīsdesmit četros gados esmu atkal atgriezies izejas punktā. Nu tā, ko lai tagad iesāku? Vispirms ko man vajadzētu darīt?

Līdz domāšanai es netiku. Man vienmēr ir bijis skaidrs, ko man vajadzētu iesākt. Secinājums jau pirms tam bija lidinājies man virs galvas kā smags mākonis. Vienīgais, es nespēju izlemt to realizēt dzīvē un atliku to no dienas uz dienu. Es braukšu uz viesnīcu "Delfīns", tas bija izejas punkts.

Tāpat arī man tur vajadzēja satikt viņu. To sievieti, kura reiz mani aizveda uz viesnīcu "Delfīns", to meiteni, kas bija augstas klases prostitūta. Nezin kāpēc man tagad bija vajadzīga Kiki. (Lasītāj! Viņai ir vajadzīgs vārds. Kaut arī tikai pagaidām. Viņas vārds ir Kiki. To raksta katakanā, nevis hieroglifos. Es šo vārdu uzzināšu vēlāk. Kādos apstākļos tas notika to aprakstīšu citreiz, bet pašreizējā stadijā es viņai dodu šo vārdu. Viņa ir Kiki. Nu vismaz kādā savādā, šaurā pasaulē viņu sauc šajā vārdā.) Tātad motora atslēgas ir pie Kiki. Man vajadzēja atsaukt viņu atpakaļ savā namā. Šajā namā, no kuras izgājušie otrreiz vairs tur neatgriežas. Es pats nezināju, vai kaut kas tāds vispār ir iespējams. Un tomēr vajadzēja mēģināt. Tur tad sāktos jauns cikls.

Sakravāju mantas, steigā pabeidzu visus neatliekamos darbus. Tad atcēlu visus nākamajam mēnesim rezervētos darbus. Piezvanīju visiem un pateicu, ka ģimenes apstākļu dēļ man uz mēnesi jāaizbrauc prom no Tokijas. Pāris redaktoru gan neapmierināti purpināja, bet es kaut ko tādu atļāvos pirmo reizi un arī viņiem to paziņoju ļoti savlaicīgi, tā ka viņiem bija iespējams vēl visu nokārtot. Tāpēc beigu beigās visi to saprata. Un es arī teicu, ka pēc mēneša būšu atpakaļ un ķeršos pie darba. Tad kāpu lidmašīnā un devos uz Hokaido. Bija 1983. gada marta sākums.

Bet, protams, pagāja vairāk nekā mēnesis, iekams dezertieris atkal atgriezās kaujas laukā.

4

Es noīrēju taksometru uz divām dienām, un mēs abi ar fotogrāfu sākām no viena gala apbraukāt apsnigušās Hakodates restorānus.

Mana pieeja temata izpētei ir sistemātiska un pamatīga. Rakstot par šādu tematu, vissvarīgākais ir veikt iepriekšēju izpēti un sastādīt detalizētu grafiku. Varētu teikt, ka tas arī ir viss. Pirms tam rūpīgi savācu materiālus par attiecīgo tematu. Ir arī institūcijas, kas veic šādu izpēti, kura nepieciešama cilvēkiem, kas strādā tādu darbu kā es. Kļūsti par šādas organizācijas biedru, nomaksā gada biedra naudu, un tā tev apkopos informāciju gandrīz par visu, kas tev būtu vajadzīgs. Piemēram, ja tev ir nepieciešami materiāli par Hakodates restorāniem, tad tā sagādās diezgan lielu materiālu apjomu. Tā strādā ar lieldatoru un atlasa nepieciešamos materiālus no informācijas labirintiem, informāciju nokopē, sakopē datnēs un piegādā tev. Protams, noteikta summiņa par to ir jāsamaksā, bet, ja padomā, cik daudz laika un darba par to var nopirkt, tad vairs nemaz tik dārgi nešķiet.

Turklāt es pats arī paskraidīju apkārt un ievācu informāciju. Ir arī bibliotēkas, kas specializējas ceļojumu literatūrā, reģionālo periodisko izdevumu un grāmatu bibliotēkas. Savācot visus šos materiālus, nudien, bija gana. No tā visa atlasu, manuprāt, atbilstošus restorānus, iepriekš šos restorānus apzvanu, noskaidroju to darba laiku un iespējamās brīvdienas. Ja tas viss ir izdarīts, tad uz vietas iespējams ietaupīt daudz laika. Tad sagrafēju piezīmju grāmatas lapas un sastādu katras dienas darba plānu. Ieskatos kartē, iezīmēju maršrutu. Cenšos maksimāli izvairīties no neparedzētas aizķeršanās.

Kad ierodamies galamērķī, abi ar fotogrāfu pēc kārtas apstaigājam restorānus. Kopumā apmēram trīsdesmit. Protams, ēdam tikai mazliet, pārējo atstājam. Tikai lai novērtētu garšu. Patēriņa izsmalcināšana. Šajā posmā mēs slēpjam to, ka vācam materiālus rakstam. Tāpēc arī fotografēts vēl nekas netiek. Izgājuši ārā no restorāna, apspriežam ēdiena garšu un novērtējam restorānu desmit punktu skalā. Labos atstājam, sliktos no saraksta svītrojam, apmēram puse tiek izmesta. Paralēli tam izvēlamies vēl piecus restorānus no tiem, kurus iesaka vietējie žurnāliņi. Iegriežamies arī tajos. Izvēlamies. Pēc tam kad pabeigts pēdējais izvēles raunds, sazvanām šos restorānus, pasakām žurnāla nosaukumu un to, ka vēlamies par viņiem rakstīt un arī publicēt fotogrāfijas. Tā paiet divas dienas. Vakaros es viesnīcas numurā gatavoju raksta uzmetumu.

Nākamajā dienā fotogrāfs ātri knipsē ēdienus, bet es pa to laiku uzklausu restorāna īpašnieku. Lakoniski. Trīs dienās esam tikuši galā. Protams, ir ari tādi kolēģi, kas šo darbu padarītu vēl ātrāk. Bet viņi nekādu priekšizpēti neveic. Izvēlas slavenākos restorānu nosaukumus un tos arī apstaigā. Uzraksta rakstu, neapēduši neko. Ko izdomā, to uzraksta. Atklāti sakot, man liekas, ka nav nemaz daudz tādu, kas ar tēmu strādātu tik rūpīgi kā es. Šis ir tāds darbs, kurš, ja to dara no sirds, tiešām lauž kaulus, bet tāpat ari to var izdarīt pa roku galam. Un vienalga vai dari to no visas sirds vai pa roku galam, pabeigtajā rakstā to tikpat kā neredzēs. Ārēji tie abi izskatīsies vienādi. Tomēr, ieskatoties ciešāk, sīkas atšķirības būs pamanāmas.

Es to visu neskaidroju tāpēc, ka gribētu lielīties.

Tikai vēlējos lielos vilcienos paskaidrot, kāds ir mans darbs. Kādas ir tās plaša patēriņa preces, ar kurām es nodarbojos.

Es jau agrāk biju vairākkārt strādājis kopā ar šo fotogrāfu. Mēs ļoti labi saprotamies. Abi esam profesionāļi. Uzvilkuši tīrus, baltus cimdus, uzlikuši lielas maskas, apāvuši tenisa čības bez neviena traipiņa gluži kā līķu novācēji. Mēs lietišķi padarām vienkāršu darbu. Lieku nerunājam, cienām viens otra darbu. Abi saprotam, ka šis ir nenozīmīgs darbs, kas jāpadara, lai dzīvotu. Taču, lai kāds šis darbs, ja reiz to darām, tad jāpadara kārtīgi. Mēs esam profesionāļi šādā izpratnē. Trešās dienas vakarā viss materiāls ir gatavs.

Ceturtā diena ir brīva. Darbs ir padarīts, nekā cita īpaša darāmā nav, noīrējam automašīnu un izbraucam ārpus pilsētas, un visu dienu nododamies distanču slēpošanai. Pēc tam vakarā nesteidzīgi iedzeram. Rāma diena. Es atdodu viņam manuskriptu. Tālāk šo darbu, pat ja manis nebūs, jebkurš cits varēs novest līdz galam.

Pirms gulētiešanas es piezvanu uz Saporo telefona uzziņām un pavaicāju viesnīcas "Delfīns" telefona numuru.

Numurs man uzreiz tiek nosaukts. Es apsēdos gultā un nopūtos. Tātad viesnīca "Delfīns" joprojām pastāv, nav izputējusi. Atvieglojuma izjūta. Tāda viesnīca nemaz nebūtu savādi, ja tās vairs nebūtu. Vēlreiz dziļi ieelpoju un uzgriežu šo numuru. Kāds tūlīt pat atsaucas. Tūlīt pat, it kā tur zvans būtu gaidīts. Tas manī rada zināmu nemieru. Tas šķiet pārāk profesionāli.

Man atbildēja jauna meitene. Meitene? es nodomāju. Viesnīca "Delfīns" nu gan nebija no tām viesnīcām, kuru reģistratūrā sēž jaunas meitenes.

-    Hotelis "Dolphin". Kā varu jums palīdzēt? viņa sacīja.

Es īsti nespēju aptvert notiekošo, tāpēc drošības labad

pārbaudīju, vai adrese tiešām ir pareiza. Adrese bija tā pati vecā. Varbūt, ka viesnīcā pieņemta jauna darbiniece. Ja tā padomā, tas taču nav nekas īpašs. Pateicu, ka vēlētos rezervēt numuru.

-    Paldies! Mirklīti uzgaidiet! Es jūs tūlīt savienošu ar darbinieku, kurš atbild par rezervācijām! viņa ātri un priecīgi pavēstīja.

Darbinieks, kas atbild par rezervācijām? Es atkal apjuku. To nu gan es nespēju aptvert. Kas īsti ar to viesnīcu "Delfīns" noticis?

-    Piedodiet, ka jums nācās pagaidīt. Es atbildu par rezervācijām, atkal atbildēja jauns cilvēks, šoreiz vīrietis. Lietišķa, patīkama balss. Domā, kā gribi, profesionāla viesnīcu darbinieka balss.

Kā nebūt man izdevās rezervēt vienvietīgu numuru uz trim dienām. Es nosaucu savu vārdu un Tokijas telefona numuru.

-    Skaidrs. Sākot no rītdienas, vienvietīgs numurs, vīrietis apstiprināja.

Nevarēju iedomāties neko tādu, ko vēl varētu piebilst, tāpēc pateicu paldies un tāpat vēl apjucis sarunu pabeidzu.

Kad noliku klausuli, apjukums tikai padziļinājās. Tad es kādu brīdi cieši noraudzījos telefonā. Man likās, ka kāds tūlīt man piezvanīs un to visu izskaidros. Tomēr paskaidrojumi nenāca. Nu, lai kā tur arī būtu, es atmetu ar roku. Aizbraukšu turp un uz vietas apskatīšos, tad arī viss kļūs skaidrs. Nekas cits neatlika, kā doties turp un apskatīties. Lai kā arī būtu, nebija iemesla tur nebraukt. Citas izvēles nemaz nebija.

Piezvanīju uz viesnīcas reģistratūru un palūdzu noskaidrot, cikos ir vilcieni uz Saporo. Priekšpusdienā īsti piemērotā laikā bija viens ātrvilciens. Tad es pasūtīju numurā puspudeli viskija un ūdeni. Dzerdams viskiju, skatījos televīzijā vakara filmu. Vesternu ar Klintu īstvudu. Klints īstvuds neiesmējās ne reizi. Ne reizi nepasmaidīja. Pat ne ar piespiešanos. Es vairākkārt mēģināju pasmieties, bet viņam pat ne vaibsts nepakustējās. Filma beidzās, arī viskijs bija gandrīz izdzerts, es nodzēsu gaismu un ciešā miegā nogulēju līdz rītam. Neredzēju nevienu sapni.

Pa ātrvilciena logu bija redzams tikai sniegs. Diena bija pavisam skaidra, tāpēc, tā kādu brīdi skatoties ārā pa logu, acis sāka sūrstēt un nogurt. Šķiet, ka biju vienīgais pasažieris, kurš vēroja apkārtni. Visiem citiem tā bija pazīstama.

Tā kā nebiju ēdis brokastis, tad pirms divpadsmitiem devos uz restorānvagonu pusdienot. Iedzēru alu un apēdu omleti. Man iepretim sēdēja kāds vīrietis tā ap piecdesmit, akurāti sasietu kaklasaiti, uzvalku mugurā, un arī dzēra alu un ēda sviestmaizi ar šķiņķi. Viņš nezin kāpēc izskatījās kā inženieris mehāniķis, un izrādījās, ka tā arī ir. Uzsācis ar mani sarunu, viņš man izstāstīja, ka esot inženieris mehāniķis un strādājot Pašaizsardzības spēkos pie lidmašīnu apkopes. Pēc tam viņš man sīki un smalki izklāstīja to, kā padomju iznīcinātāji un armijas lidmašīnas ielaužoties mūsu gaisa telpā. Tomēr izskatījās, ka šādi padomju lidaparātu izdarītie gaisa telpas likumu pārkāpumi viņam īpaši pie sirds neķeras. Likās, ka daudz vairāk viņu nodarbina ar F4

Phantom saistītie ekonomiskie apsvērumi. Par to, cik daudz degvielas tās aprijot pie straujas pacelšanās, viņš mani laipni apgaismoja. Drausmīga degvielas izšķiešana, tā viņš sacīja.

-    Ja tās būtu taisītas kādā Japānas aviorūpnīcā, tad iznāktu daudz lētāk. Mēs arī varētu ražot lētu iznīcinātāju, tūlīt pat.

Tad es savukārt paskaidroju viņam, ka šķiešana ir augsti attīstīta kapitālisma augstākais tikums. Japāna pērk no Amerikas Phantom reaktīvās lidmašīnas, strauji uzlido gaisā, velti šķiež degvielu, bet pasaules ekonomika tādā kārtā uzņem apgriezienus, un kapitālisms tādēļ paceļas vēl augstākā pakāpē. Ja pēkšņi pilnīgi visi pārtrauktu bezjēdzīgo šķiešanu, tad iestātos milzu panika, un beigu beigās pasaules ekonomiku pārņemtu haoss. Šķiešana rada pretrunas, pretrunas aktivizē ekonomiku, aktivitāte noved pie turpmākas šķiešanas.

Tā varbūt ari esot, viņš, nedaudz padomājis, atzina. Tomēr viņš esot kara laika bērns un dzīvojis ārkārtīgi trūcīgos apstākļos, un tāpēc šo sabiedrības iekārtu tā īsti nespējot saprast.

-    Mēs neesam tādi kā jūs, jaunie, jums tādas sarežģītas lietas ir tuvas, viņš, piespiedis sevi pasmaidīt, sacīja.

Es neteiktu vis', ka man tas viss būtu tuvs, bet saruna jau tā bija izvērsusies pārāk gara un apgrūtinoša, un tāpēc es neko neiebildu. Nē, nekas no tā nav man tuvs. Es tikai visu uztveru un atzīstu. Un starp šīm divām nostājām pastāv skaidra atšķirība. Lai kā tur būtu, es pabeidzu ēst omleti, atvadījos no viņa un atgriezos savā vietā.

Līdz Saporo es apmēram pusstundu nosnaudos, lasīju Džeka Londona biogrāfiju, ko biju nopircis grāmatveikalā netālu no Hakodates stacijas. Salīdzinājumā ar Džeka Londona vareno, pārmaiņu šaustīto dzīvi manējā izskatījās tik rāma kā tādai vāverei, kura ieritinājusies mūžzaļa ozola koka galotnē dobumā un, valriekstu spilvenā iesnaudusies, gaida pavasari. Vismaz kādu bridi tā likās. Kāpēc gan lai kāds lasītu šāda cilvēka biogrāfiju, kā viņš dzīvoja, kā nomira, kā strādāja par bibliotekāru Kavasaki pilsētas bibliotēkā? Lielākoties mēs cenšamies rast kompensāciju par saviem darbiem.

Iebraucis Saporo, es nolēmu, ka mēģināšu nesteidzīgi aizstaigāt līdz viesnīcai. Bija jauka pēcpusdiena rāma, bez vēja, arī nekādas īpašas bagāžas man nebija tikai plecu soma.

Ielās visās malās bija sašķūrētas netīra sniega kaudzes. Gaiss bija dzēlīgi dzestrs, cilvēki gāja, skatīdamies uz kājām. Visām vidusskolniecēm vaigi sārtojās. Karstās elpas balti izplūda gaisā. Šajos baltajos mākonīšos varētu kaut ko ierakstīt. Es soļoju, nesteidzīgi vērodams pilsētas ainavu. Bija pagājuši četri gadi, kopš es biju bijis Saporo, bet likās, ka pagājis daudz vairāk laika.

Pa ceļam iegriezos kādā kafejnīcā īsu brīdi atpūsties, tur iedzēru karstu, melnu kafiju ar brendiju. Man visapkārt ritēja ierastā pilsētas dzīve. Mīlētāji sačukstējās, biznesmeņi, izklājuši aprēķinus, pārbaudīja skaitļus, studentu bariņš sprieda par slēpošanas braucienu un Police jaunāko albumu. Pavisam ikdienišķa aina, kuru varētu vērot jebkurā Japānas pilsētā. Šī kafejnīca ar visu tās iekārtojumu tikpat labi varētu atrasties Jokohamā vai Fukuokā, nekas nemainītos. Un tomēr, par spīti tam vai varbūt tieši tāpēc, ka ārēji viss šķita gluži vienādi, mani, sēžot šajā kafejnīcā un dzerot kafiju, sāka pārņemt šausmīga, sveloša vientulība. Likās, ka es vienīgais te esmu nepiederošais. Man tik tiešām nebija nekādas daļas gar šo pilsētu un šo ikdienas dzīvi.

Protams, nevarētu teikt, ka es īpaši piederēju Tokijas kafejnīcām. Tomēr Tokijas kafejnīcās es nekad netiku izjutis šo svelošo vientulību. Es tur varēju dzert kafiju, lasīt grāmatas, pavisam ikdienišķi pavadīt laiku, dziļāk par to nedomājot, jo biju daļa no šīs ikdienišķās dzīves.

Tomēr šajā pilsētā, Saporo, es izjutu tādu svelošu vientulību, it kā būtu pamests uz tālas, vientuļas salas. Aina tāda pati kā aizvien. It visur sastopama aina. Bet, ja noņem masku, tad šī zeme nelīdzinājās nevienai no tām vietām, kuru es pazinu. Es tā nodomāju. Līdzīga… un tomēr atšķirīga. Gluži kā cita planēta. Gan valoda, gan apģērbs, gan sejas izteiksmes… viss ir vienāds, tomēr šī cita planēta kaut kādā veidā atšķiras. Planēta, kurā zināmas spējas nemaz nefunkcionē. Tomēr riav citas iespējas, kā vien pārbaudīt pa vienai vien izmēģināt visas savas spējas, kuras te funkcionē, kuras ne. Un tad, pieļaujot tikai vienu vienīgu kļūdu, visiem kļūs skaidrs, ka es esmu citplanētietis. Tad visi celsies kājās un rādīs uz mani ar pirkstiem. Tu esi citāds, un tu esi citāds, tu esi citāds, tu esi citāds.

Dzerdams kafiju, nesteidzīgi ļāvos šādām domām. Murgainām domām.

Tomēr es jutos vientuļš… tā bija patiesība. Nebiju ne ar vienu saistīts. Tā bija mana problēma. Biju uzsācis pats sevi atgūt. Un tomēr ne ar vienu saistīts es nebiju.

Kad es kādu patiesi mīlēju?

Ļoti sen. Kaut kādā leduslaikmetā vai starp kaut kādiem leduslaikmetiem. Lai tur kā ļoti sen. Vēsturiskā pagātnē. Juras laikmetā vai tamlīdzīgā pagātnē. Un tad visi pagaisa. Gan dinozauri, gan mamuti, gan zobenzobu tīģeri. Un arī Mijašitas parkā iestigusi bumba. Tad parādījās augsti attīstīta kapitālisma sabiedrība. Un es pamests un vientuļš šajā sabiedrībā.

Samaksāju rēķinu un izgāju ārā. Un tad, ne par ko nedomādams, pa taisno aizstaigāju līdz viesnīcai "Delfīns".

Tā kā viesnīcas "Delfīns" atrašanās vietu es skaidri neatcerējos, biju nedaudz nobažījies, vai izdosies to uzreiz atrast. Tomēr raizēm nebija iemesla. Es viesnīcu atradu uzreiz. Tā bija pārvērtusies par divdesmit sešu stāvu augstu celtni Bauhaus modernisma stilā, stikls un nerūsējošais tērauds saulē mirdzēja, gar piebrauktuvi mastos bija uzvilkti dažādu valstu karogi, šveicars akurātā uniformā māja taksometriem, uz restorānu pašā augšējā stāvā veda stiklots lifts… kurš gan varētu kaut ko tādu nepamanīt? Vienā no marmora kolonnām pie ieejas durvīm bija izgrebts delfīna cilnis, bet zem tā rakstīts: Dolphin Hotel.

Es paliku tur stāvam krietnas divdesmit sekundes, muti puspavēris blenzu uz šo viesnīcu. Tad es tik dziļi izelpoju, it kā elpa nāktu tik garu ceļu kā no Mēness. Jo es biju ļoti pārsteigts… un tas ir maigi teikts.

5

Cik tad ilgi varēju tā stāvēt un blenzt uz viesnīcu, gāju vien iekšā. Adrese bija īstā, nosaukums pareizais. Arī numurs man bija te rezervēts. Nekas cits neatlika, kā doties iekšā.

Soļoju augšup pa lēzeno piebraucamo ceļu, tad iekšā pa spoži mirdzošajām rotējošajām durvīm. Halle bija sporta zāles lielumā, griesti izpūsti milzīgā augstumā. Stikla siena stiepās līdz pašai augšai, no turienes telpā krita saules stari. Priekštelpā bija sarindoti lieli un nepārprotami dārgi dīvāniņi, tiem pa starpām dekoratīvie augi dāsnās devās. Priekštelpas dziļumā bija iekārtots elegants kafijas bārs. Ja šādā vietā pasūta sviestmaizes, tad atnes četras vizītkartes lieluma šķiņķa maizītes uz sudrabaina šķīvja. Ap tām mākslinieciski sarindoti kartupeļu čipsi un marinēti dārzeņi. Un, ja pie tā visa klāt vēl pasūtīsi kafiju, tad nāksies par to samaksāt taupīgas četru cilvēku ģimenes pusdienu maksu. Pie sienas karājās eļļas glezna trīs tatami lielumā, kurā bija attēloti kaut kādi Hokaido purvāji. Nevarētu teikt, ka tā bija īpašs māksliniecisks sasniegums, tomēr glezna bija tik liela, ka kļuva par īpašu eksponātu.

Izskatījās, ka viesnīcā notiek kaut kāds pasākums, halle bija pārpildīta. Dīvānos sēdēja grupiņa izskatīgu pusmūža kungu, kuri piekrītoši māja ar galvām un nepiespiesti smējās. Viņi visi bija vienādi pastiepuši zodus uz priekšu un visi vienādi sakrustojuši kājas. Varbūt ārstu vai universitātes pasniedzēju grupiņa. Un tad vēl cita, bet varbūt arī šim pašam bariņam piederoša grupa bariņš jaunu, uzpucējušos sieviešu. Puse bija ģērbušās tradicionālajā japāņu apģērbā, puse rietumnieciskās kleitās. Bija ari pāris ārzemnieku. Protams, neiztika bez biznesmeņiem uzvalkos, neuzkrītošām kaklasaitēm, diplomātportfeļiem rokās.

Vienvārdsakot, jaunajā viesnīcā "Delfīns" dzīve gāja uz augšu.

Viesnīca, kurā kapitāls bija pārdomāti investēts un kura šīs investīcijas atpelnīja. Es zināju, kā tādas viesnīcas rodas. Man reiz bija gadījies nodarboties ar šādu viesnīcu ķēdes PR izdevumu. Pirms ķerties klāt viesnīcas projektam, vispirms tiek izrēķinātas visas ar to saistītās izmaksas līdz pēdējam sīkumam. Pieaicina profesionāļus un ar datoru palīdzību aprēķina visu ievada informāciju un aprēķina. Vērā ņemts tiek viss, ieskaitot tualetes papīra vairumtirdzniecības cenas un patērēto apjomu. Tad tiek noalgoti studenti, kuri noskaidro, cik viesu apmeklē Saporo. Pēc tam, lai prognozētu paredzamo kāzu skaitu, salīdzina sieviešu un vīriešu skaitu pilsētā. Izpēta visu līdz pēdējam sīkumam. Pakāpeniski izslēdz biznesa risku. Tas prasa daudz laika, tiek veikti sīki aprēķini, tiek izveidota projekta komanda, iegādāts zemes gabals. Sapulcina cilvēkus, ieplāno spožu reklāmu. Ja tas būtu tik vien kā naudas jautājums un ja būtu drošība par to, ka nauda atgriezīsies, tad jau šeit iegrūstu tik daudz naudas, cik vajadzētu. Jo šis ir lielais bizness.

Taču ar tik lielu biznesu varētu nodarboties tikai lielie koncerni. Lai arī tikuši izslēgti visi aprēķinātie un paredzamie riski, tomēr aizvien paliek kāds neparedzēts risks. Ar šādu risku tikt galā ir pa spēkam tikai tādam konglomerātam.

Atklāti sakot, jaunā viesnīca "Delfīns" nebija manā gaumē.

Vispirms jau parastos apstākļos, maksājot par to savu naudu, es tajā neapmestos. Cena bija pārāk augsta, un pārāk daudz bija liekas greznības. Tur nu nekas vairs nebija darāms. Šoreiz man bija kritusi pārtapusi viesnīca "Delfīns".

Piegāju pie reģistratūras un nosaucu savu vārdu. Mani sagaidīja meitenes gaišzilās žaketēs un ar zobu pastu reklāmu smaidu. Jādomā, ka apmācības kursi, kuros iemācīja šādi smaidīt, bija iekļauti biznesa plānā. Visas meitenes bija ģērbušās spoži baltās blūzēs tikko uzsniguša sniega baltumā mati visām bija rūpīgi ieveidoti. Viņas bija trīs. Bet tikai viena no viņām, tā, kura pienāca pie manis, valkāja brilles. Jauka meitene, un brilles viņai piestāvēja. Jutos atvieglots, ka tieši viņa man pievērsās. Viņa bija visskaistākā no visām trim. Un viņa man uzreiz iepatikās. Viņas sejā bija kaut kas tāds, uz ko mana sirds atsaucās. Nodomāju, ka viņa izskatās pēc gariņa, kurā ir iemiesojusies viesnīca. Ka viņa kā Disneja filmā paņems rokā zelta nūjiņu un uzburs mana numura atslēgas.

Tomēr viņa ķērās nevis pie burvju nūjiņas, bet datora, ievadīja manu vārdu un kredītkartes numuru, pārbaudījusi datus uz monitora, pasmaidīja un pasniedza man atslēgas karti. Man bija ierādīta istaba Nr. 1523. Tad palūdzu viņai viesnīcas reklāmas brošūriņu. Pēc tam apvaicājos, cik ilgi viesnīca jau darbojas. No pagājušā gada oktobra, viņa gluži vai automātiski atbildēja. Tikai piecus mēnešus.

Vai drīkstu jums ko pavaicāt, iesāku. Es arī uzliku sejai tādu pašu patīkami profesionālo smaidu. Agrāk te, šajā pašā vietā, atradās viesnīca ar tādu pašu nosaukumu "Delfīns", vai ne? Kas ar to notika?

Viņas smaidam pārskrēja raižu ēna. It kā ārkārtīgi rāmā avotā būtu iemesta alus pudele vilnīši pārskrēja pār viņas seju. Tad norima. Kad tie bija norimuši, smaids vairs nelikās tik priecīgs kā iepriekš. Es ar interesi vēroju šīs sarežģītās pārmaiņas. Likās, tūdaļ parādīsies avota gars un apvaicāsies, vai manis tikko iemestajam priekšmetam bijis zelta vai sudraba vāciņš. Nu, protams, nekas tamlīdzīgs gan nenotika.

-    Nu kā lai saka, viņa atteica un ar rādītājpirkstu pieskārās briļļu ietvaram. Tas bija, pirms mēs sākām te strādāt, es tik tiešām…

Tad viņa aprāvās. Gaidīju turpinājumu, bet tas nesekoja.

-    Lūdzu, atvainojiet, viņa sacīja.

-     Hm, es noteicu. Laiks ritēja, un viņa man pamazām iepatikās. Man arī gribējās ar rādītājpirkstu atbīdīt brilles dziļāk uz deguna, bet, par nelaimi, man briļļu nebija. Vai te nav kāds, kuram varētu to pavaicāt, te kaut kur tuvumā?

Viņa, elpu uz brīdi aizturējusi, apdomājās. Smaids jau bija nodzisis. BUtu ārkārtīgi grUti smaidot aizturēt elpu. Pamēģiniet paši, tad redzēsiet.

-     Lūdzu, atvainojiet. Mazliet pagaidiet, viņa sacīja un pazuda kādā dziļākā telpā. Pēc pusminūtes viņa atgriezās kopā ar melnā uzvalkā ģērbušos vīrieti tā ap četrdesmit. Pietika uzmest viņam skatienu, lai būtu skaidrs šis cilvēks ir viesnīcu biznesa profesionālis. Man jau agrāk darba darīšanās bija vairākkārt gadījies ar tādiem sastapties. Savādi radījumi. Kaut arī viņi vienmēr smaida, šie smaidi viņiem ir dažādi īpaši piemeklēti katram konkrētam gadījumam, aptuveni divdesmit pieci dažādi smaidi. Sākot no pieklājīgi nicīga smaida, beidzot ar atturīgi apvaldītu, apmierinātu smaidu. Visi smaidi ir sanumurēti atbilstoši pakāpei no nr. 1 līdz nr. 25. Tos viņi izraugās kā golfa nūjas atbilstoši apstākļiem. Tāds, lūk, tipāžs.

-     Laipni lūgtu, viņš pateica un, pavērsis pret mani vidējā līmeņa smaidu, paklanīja galvu. Tā kā mans apģērbs īsti labu iespaidu uz viņu neatstāja, tad smaids tika par trim pakāpēm pazemināts. Man mugurā bija siltais medību pusmētelis ar kažokādas oderi (pie krūtīm piesprausta Keith Haring nozīmīte), galvā kažokādas cepure (Austrijas armijas

Alpu nodaļām paredzēta) un kājās izturīgas bikses ar daudzām kabatām un stipri sniega zābaki. Šie apģērba gabali visi kā viens bija ļoti skaisti un ļoti praktiski. Tikai šai viesnīcas hallei skarbo detaļu bija mazliet par daudz. Taču tā nu gan nebija mana vaina. Cits dzīves stils, cits domāšanas veids.

-    Vai jums, lūdzu, ir radušies kādi jautājumi par mūsu viesnīcu? viņš pieklājīgi apvaicājās.

Es ar abām rokām atbalstījos pret leti un atkārtoju pirms brīža meitenei uzdoto jautājumu.

Vīrietis paskatījās uz manu Disney pulksteni ar tādu sejas izteiksmi, ar kādu veterinārs varētu apskatīt kaķa izmežģīto priekšķepu.

-     Lūdzu, atvainojiet, viņš pēc īsa brītiņa sacīja. Tieši kāds būtu iemesls jūsu interesei par iepriekšējo viesnīcu? Ja jums labpatiktos, es labprāt šo iemeslu uzzinātu.

īsi paskaidroju. Pirms pāris gadiem biju apmeties šajā viesnīcā "Delfīns", toreiz iepazinos ar tās īpašnieku un tagad, pēc ilgāka laika te atkal ieradies, redzu, ka notikušas šādas pārmaiņas. Tāpēc arī gribētu uzzināt, kas ar viņu noticis. Katrā ziņā šī ir pilnīgi privāta lieta.

Viņš vairākkārt pamāja ar galvu.

-    Atklāti sakot, man pašam arī nav pilnīgas skaidrības par visiem šīs lietas apstākļiem, viņš teica, ārkārtīgi rūpīgi izvēlēdamies vārdus. Tāpēc varēšu jums sniegt pavisam vienkāršu paskaidrojumu. To zemes gabalu, uz kura agrāk atradās viesnīca "Delfīns", nopirkām mēs, un tad šajā vietā tika uzbūvēts jaunais hotelis. Patiešām, nosaukums ir tāds pats, taču menedžmenta ziņā šis hotelis ir kaut kas gluži cits, un pavisam konkrēti starp tiem abiem nav pilnīgi nekāda sakara!

-     Kāpēc saglabāts vecais nosaukums? es apvaicājos.

-    Lūdzu, atvainojiet, par šiem apstākļiem gan…

-    Vai nezināt, kur palicis iepriekšējais īpašnieks?

-    Piedodiet, bet… viņš atteica un pārslēdzās uz smaidu nr. 16.

-    Vai ir kāds, kam es varētu to visu pavaicāt, kas varētu to zināt?

-    Saprotiet taču, viņš sacīja, nedaudz piešķiebis galvu. Mēs te strādājam. Mums nav nekādas daļas par to, kas šeit notika pirms šī hoteļa atvēršanas. Pat ja kāds kaut ko vaicā, tad mēs tā uzreiz nevaram…

Viņa sacītais, protams, likās ļoti pamatots, un tomēr kaut kas man galvā aizķērās. Gan šī vīrieša, gan meitenes atbilde nedaudz oda pēc fabrikācijas. Tieši kas tajā nebija patiess, to es nevarēju pateikt, un tomēr tik viegli es to norīt nevarēju. Ja nodarbojas ar intervēšanu, tad izveidojas šāda dabiska, profesionāla nojauta. Sāc atpazīt toni, kad kaut kas tiek slēpts, sejas izteiksmi, kad cilvēks melo. Pamatojuma tam nav nekāda. Tu to vienkārši sajūti. Aiz šiem vārdiem slēpjas vēl kaut kas. Tā, lūk.

Tomēr viens gan bija skaidrs neko vairāk es no viņiem neizdabūšu. Pateicu vīrietim paldies. Viņš atvainojās un pazuda tālākajā telpā. Kad melnajā uzvalkā ģērbies vīrietis bija prom, es izvaicāju meiteni par ēdieniem un iespēju pasūtīt maltīti numurā. Viņa man to visu pieklājīgi paskaidroja. Kamēr viņa runāja, es skatījos viņai tieši acīs. Ārkārtīgi apburošas acis. Kamēr es tā cieši tajās skatījos, man pat likās, ka sāku tajās kaut ko saredzēt. Bet, kad mūsu skatieni sastapās, viņa piesarka. Tādēļ viņa man iepatikās vēl vairāk. Nezin kāpēc? Lai kā tur būtu, pateicu paldies un devos prom no reģistratūras letes, tad liftā uzbraucu līdz savam numuram.

1523. numurs bija tīri iespaidīgs. Gan gulta, gan vanna likās pārāk lielas vienvietīgam numuram. Ledusskapis bija piebāzts pilns ar visādām lietām. Kā rakstāmpapīra, tā aplokšņu bija papilnam. Bija arī glīts rakstāmgalds. Vannasistabā viss, ko var iedomāties, šampūns, matu balzams, losjons pēc skūšanās, peldmētelis. Skapis arī liels. Paklājs jauns un mīksts. Es, novilcis mēteli un noāvis zābakus, apsēdos uz dīvāna un sāku lasīt hoteļa reklāmas brošūriņu. Brošūriņa ari bija glīta. To es pratu novērtēt, jo pats biju tādas lietas taisijis. Nekas te nebija darīts pa roku galam.

Hotelis "Dolphin" esot pilnīgi jauna kvalitātes līmeņa pilsētas viesnīca, tā šajā brošūriņā bija rakstīts. Piedāvājot visas modernākās ērtības un arī pilnu servisu visas diennakts garumā. Numuri ērti un plaši. Rūpīgi izraudzīts produktu klāsts, klusums, omulīgs mājīgums. "Cilvēcīga atmosfēra," tā vēstīja brošūriņa. Tas viss bija prasījis daudz naudas, tāpēc cenas bija augstas.

Rūpīgi izstudējis brošūriņu, sapratu, ka šis hotelis tik tiešām ir labi iekārtots. Pagrabstāvā bija liels tirdzniecības centrs. Hotelis piedāvāja ari baseinu un saunu, kā ari solāriju salonu. Tāpat ari iekštelpu tenisa kortu, veselības klubu, kurā rindojās dažādi trenažieri un strādāja treneri, konferenču telpu ar sinhronās tulkošanas aprīkojumu, piecus restorānus un trīs bārus. Un vēl kafijas bāru, kas strādāja vakaros. Limuzīnu servisu. Vēl arī darba kabinetu ar dažādām rakstāmlietām un biroja tehniku, un tas viss bija lietojams bez papildu samaksas. Viss, ko vien varētu iedomāties. Ieskaitot helikoptera nosēšanās laukumu uz jumta.

Netrūka nekā.

Vismodernākās ērtības, elegance.

Tomēr kurai korporācijai šīs hotelis pieder un kura to pārvalda? Rūpīgi izlasīju brošūru no vāka līdz vākam. Tomēr par mātes uzņēmumu nekur nekas nebija rakstīts. Jo vairāk par to domāju, jo dīvaināk tas likās. Bija skaidrs, ka šādu izcilu augstākās klases hoteli uzbūvēt un uzturēt bija pa spēkam tikai pieredzējušai viesnīcu ķēdei un šāds uzņēmums noteikti norādītu savu nosaukumu, jo tam būtu jārūpējas arī par citu tam piederošo hoteļu reklāmu. Piemēram, Prince Hotel brošūrā būs norādītas visu citu valstī esošo Prince Hotel adreses un telefona numuri. Tā tas ir.

Un vēl kāpēc gan šim brīnišķīgajam hotelim saglabāts vecās, nožēlojamās viesnīcas "Delfīns" nosaukums?

Par to vien domājot, ne pie kādas atbildes nenonācu.

Nometu brošūru uz galda, tad izstiepos dīvānā un vēros ārā pa piecpadsmitā stāva logu debesīs. Pa logu bija redzamas tikai un vienīgi debeszilās debesis. Tā veroties debesīs, sāka likties, ka pats esmu pārvērties par lidojošu pūķi.

Un tomēr man pietrūka vecās viesnīcas "Delfīns". Pa tās logu tik daudz ko varēja ieraudzīt.

6

Lidz pat vakaram nodzīvojos pa viesnīcu, apskatīdams to. Iegriezos restorānos un bāros, baseinā un saunā, sporta klubā un pat tenisa kortā, aizstaigāju līdz tirdzniecības centram un nopirku grāmatu. Paklīdu riņķi pa halli, tad spēļu zālē uzspēlēju vairākas partijas PacMan. Tā nositot laiku, pēkšņi pienāca vakars. Vai tikai šis nav atrakciju parks, es nodomāju. Redz, kādas pasaulē paveras laika šķiešanas iespējas.

Tad izgāju ārā no hoteļa un bezmērķīgi klīdu naksnīgajās ielās. Tā pastaigājoties, pamazām atmiņā atausa šīs pilsētas plānojums. Toreiz, kad biju apmeties vecajā viesnīcā "Delfīns", es katru dienu gluži vai līdz reibumam metu lokus šajās ielās. Lielos vilcienos atcerējos, kas aiz kura stūra atrodas. Tajā viesnīcā "Delfīns" restorāna nebija, un, pat ja būtu bijis, diezin vai man būtu bijusi vēlēšanās tur kaut ko ēst, tāpēc mēs ar viņu (ar Kiki) vienmēr devāmies ēst uz kādu tuvēju ēstuvi. Tagad man bija tāds noskaņojums, it kā es pastaigātos netālu no mājas, kurā kādreiz esmu dzīvojis, un man būtu tikai viena stunda laika paklejot pa zināmajām ielām.

Saule bija norietējusi, vēsais gaiss skāra ādu. Vēl palikušais sniegs lipa pie ietvēm un gurkstēja zem kājām. Bet vēja nebija, un pastaigāties ielās bija patīkami. Gaiss likās tīrs un skaidrs, un pat ielu stūros sašķūrētajās, skudru pūžņiem līdzīgajās sniega kaudzēs no izmešiem pelēcīgais sniegs laternu gaismā likās tīrs un pat apburošs.

Salīdzinājumā ar pagājušajiem laikiem bija pārvērties viss rajons ap viesnīcu "Delfīns". Protams, kopš "pagājušajiem laikiem" bija pagājuši tikai četri gadi, un tāpēc tie veikaliņi un restorāniņi, kuros mēs tolaik mēdzām iegriezties, lielā mērā bija tādi paši kā agrāk. Arī atmosfēra pilsētā bija gandrīz tāda pati kā agrāk. Tomēr, pat uzmetot tikai paviršu skatienu, bija skaidrs, ka te manāmas progresa zīmes. Vairāki veikali bija slēgti, pie tiem bija piestiprināti paziņojumi par gaidāmajiem būvdarbiem. Dažu augstceltņu būvēšana jau bija sākusies. Tur bija iebraucamā hamburgeru bode, mazi saloniņi ar slavenu dizaineru zīmoliem, Rietumeiropas automašīnu salons, smalka dizaina tējnīca ar kokiem apstādītu iekšējo pagalmu, stiklotu biroju ēkas, tur agrāk nebijuši veikali un ēkas pamazām izspieda noplukušos trīsstāvu kantoru namus, vienkāršās ēstuves ar aizkariņiem pie durvīm, saldumu bodītes, kur kaķis vienmēr sildījās krāsns priekšā. Gluži kā tad, kad bērnam mainās zobi, pilsētā vienlaikus bija redzams dīvainu stilu sajaukums. Bija atvērta arī jauna bankas filiāle. Iespējams tādējādi izpaudās jaunā hoteļa "Dolphin" ietekme. Pavisam parastā pilsētas nostūrī, pat nomalē, pēkšņi parādoties šādam lielam hotelim, pilsētas līdzsvars tiek izjaukts. Cilvēku plūsma mainās. Sākas darbības. Zemes cenas kāpj.

Var jau būt, ka šīs pārmaiņas bija daudz visaptverošākas. Proti, šīs pārmaiņas neizsauca hoteļa "Dolphin" parādīšanās, tā bija tikai viens šīs pilsētas pārtapšanas posms. Piemēram, kāds ilgtermiņa pilsētas atjaunošanas plāns.

Iegriezos vienā nelielā bārā, kur agrāk jau biju vienreiz bijis, nedaudz iedzēru un uzkodu. Netīrs, skaļš, lēts un brīnišķīgs ūķis. Kad vienatnē eju kaut kur paēst, es vienmēr izvēlos šādus trokšņainus iestādījumus. Tā es jūtos mierīgāk, man nav skumji, un, pat ja es sāktu runāt monologos, neviens manī neklausītos.

Paēdu, un tomēr vēl kaut kā pietrūka, tāpēc pasūtīju vēl kādu dzērienu. Kamēr manī lija siltais sakē, domāju par to, ko īsti te meklēju. Viesnīcas "Delfīns" vairs nebija. Lai ko arī es būtu gribējis tajā atrast, no viesnīcas "Delfīns" nekas pāri nebija palicis. Tā vairs neeksistēja. Un tās vietā bija nācis stulbs, Star Wars noslēpumainai bāzes stacijai līdzīgs haiteka hotelis. Tas viss šķita kā tāls sapnis. Es pazudušo viesnīcu biju redzējis sapnī, tā nebija nekas vairāk kā sapnis par Kiki, kas iziet ārā pa durvīm. Protams, var jau būt, ka tur kāds manis dēļ raudāja. Taču tas viss bija beidzies. Te nekas vairs nebija palicis. Ko tu vēl te meklē?

Tā jau ir, es nodomāju. Bet var jau būt, ka to pat skaļi pateicu. Tā tas ir, tik tiešām, te vairs nekas nav palicis. No tā, ko es meklēju, te vairs nekas nav palicis.

Sakniebu lūpas un stingi vēros uz letes sarindotajās sojas mērces pudelēs.

Ja ilgāku laiku dzīvo viens pats, tad pasāc cieši skatīties uz dažādiem priekšmetiem. Reizēm sarunājies pats ar sevi. Sāc ēst pārpildītos restorānos. Sāc veidot personiskas attiecības ar savu nobraukto Subaru. Pamazām vien sāc atpalikt no laika.

Izgāju ārā no bāra un devos atpakaļ uz viesnīcu. Kaut arī biju aizklīdis krietnu attālumu no tās, tomēr atpakaļceļu atradu viegli. Pietika pacelt galvu, un hoteli "Dolphin" varēja ieraudzīt no jebkuras vietas. Tāpat kā trīs Austrumu gudrie, kas pēc zvaigznēm debesīs pavisam vienkārši atrada ceļu uz Jeruzalemi vai Betlēmi, arī es pavisam viegli nonācu atpakaļ pie hoteļa.

Atgriezos numurā un iegāju vannā, tad, slaucīdams matus, pa logu vēroju naksnīgo Saporo. Iedomājos, ka toreiz, kad biju apmeties vecajā viesnīcā "Delfīns", pa logu varēja vērot nelielu uzņēmumu. Es tā arī netiku skaidrībā, ar ko tas uzņēmums nodarbojās, bet kaut kāds uzņēmums tas bija. Cilvēki strādāja, kā likās bija ļoti aizņemti. Reiz es veselu dienu vēroju šīs ainas. Kas gan noticis ar to uzņēmumu? Tur bija viena krāšņa meitene. Kur tā meitene palikusi? Un vispār, sāksim ar to: tieši ar ko tas uzņēmums nodarbojās?

Man nebija nekā, ko darīt, un kādu brīdi es bezmērķīgi staigāju pa numuru. Tad apsēdos krēslā un skatījos TV. Rādīja tikai atbaidošus raidījumus. Likās, ka tiek rādīti dažādi mākslīgas vemšanas veidi. Taču, ja turpinātu to skatīties, nonāktu arī līdz dabiskai vemšanai.

Izslēdzu televizoru, apģērbos un devos uz bāru divdesmit sestajā stāvā. Tur es apsēdos pie letes un dzēru toniku ar citronu un šņablti. Visa bāra siena bija viens vienīgs stikla logs, pa kuru varēja vērot naksnīgo Saporo ainavu. Kaut kas tajā visā man radīja asociācijas ar Star Wars citplanētiešu pilsētu. Citādi bārs bija kluss un patīkams. Dzērienus te jauca akurāti. Arī glāzes bija augstākās kvalitātes. Saskaroties tās tīkami nodžinkstēja.

Bez manis te vēl bija tikai kādi trīs apmeklētāji. Divi pusmūža vīri sēdēja pie galdiņa, dzēra viskiju un čukstus par kaut ko apspriedās. Par ko viņi runāja, nebija saprotams, bet likās tika apspriests kaut kas ārkārtīgi svarigs. Varbūt viņi kala Darth Vader noslepkavošanas plānus.

Tieši pa labi no manis pie galdiņa sēdēja gadus divpadsmit trīspadsmit veca meitene, Walkman austiņas uzlikusi, un caur salmiņu sūca kaut kādu dzērienu. Jauka meitene. Gariem, nedabiski taisniem matiem, tie maigi skāra galda virsmu. Garām skropstām, acīs vēdīja skumjas. Viņa ar pirkstu galiem bungoja pa galdu ritmu, un tikai smalkie, skaistie pirksti salīdzinājumā ar visu pārējo viņas ārienē likās nedaudz bērnišķīgi. Nevarētu teikt, ka viņa centās izskatīties pieaugusi. Likās, šajā meitenē ir kaut kas tāds, kas liek viņai uz visu noraudzīties no augšas. Tajā nebija nekā ļauna, nekā aizvainojoša. Pavisam vienkārši, gluži neitrāli viņa noraudzījās visā no augšas. Tā, it kā pa logu no augšas vērotu naksnīgo ainavu. Taču patiesībā meitene neskatījās ne uz ko. Viņa nepievērsa ne mazāko uzmanību tam, kas notika ap viņu. Viņai mugurā bija sporta krekls ar uzrakstu GENESIS, kājās zili džinsi un baltas Converse sporta kurpes. Krekla piedurknes bija uzrotītas apmēram līdz elkoņiem. Viņa, klusītēm bungodama pa galdu, bija pilnībā iegrimusi Walkman spēlētajā mūzikā. Laiku pa laikam viņa arī pakustināja lūpas, atkārtodama dziesmas vārdus.

-    Citronu limonāde, bārmenis pienāca pie manis un it kā atvainodamies sacīja. Tā meitene gaida mammu.

-    Hmm, es noteicu. Taču, ja tajā iedziļinās, tas bija gan pavisam savādi divpadsmit trīspadsmit gadus veca meitene desmitos vakarā viena pati sēž viesnīcas bārā, klausās Walkman un kaut ko dzer. Tomēr, iekams bārmenis pats nebija par to ierunājies, es tajā neko dīvainu nesaskatīju. Biju to uztvēris kā gluži pašsaprotamu lietu.

Pasūtīju vēl vienu glāzīti degvīna un uzsāku pieklājīgu sarunu ar bārmeni. Par laiku, par skatu aiz loga tādas tukšas runas. Tad es it kā pavisam nejauši izmetu, ka šeit gan viss ir mainījies. Bārmenis apjucis pasmaidīja un paskaidroja, ka agrāk esot strādājis kādā Tokijas viesnīcā un par Saporo tikpat kā neko nezinot. Tajā brīdī ienāca kāds jauns apmeklētājs un šo neauglīgo sarunu pārtrauca.

Es izdzēru četras glāzes degvīna ar toniku. Būtu dzēris vēl, bet tad tas nebeigtos, un es nolēmu pārtraukt un palūdzu rēķinu. Kad piecēlos un devos prom no bāra letes, meitene joprojām vēl sēdēja pie galda un klausījās Walkman. Mamma nebija parādījusies. Ledus citronu sulā bija pavisam izkusis, bet viņa tam visam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Taču, lead es piecēlos, viņa pēkšņi pacēla acis un paskatījās uz mani. Tad, tikai divas trīs sekundes paskatījusies man sejā, pavisam viegli pasmaidīja. Iespējams, ka viņai tikai notrīsēja lūpas. Taču man izskatījās, ka viņa, pagriezusies pret mani, uzsmaida. Un tad tas izklausīsies savādi man krūtīs kaut kas nodrebēja. Man likās, it kā viņa būtu mani izraudzījusies. Es nekad neko tādu vēl nebiju izjutis, man patiesi pārskrēja satricinājuma vilnis. It kā mans ķermenis paceltos piecus sešus centimetrus virs zemes.

Es, pavisam apjucis, liftā uzbraucu līdz piecpadsmitajam stāvam un atgriezos savā numurā. Kāpēc gan tāds apjukums, es domāju. Tikai tāpēc, ka man uzsmaidīja apmēram divpadsmit gadus veca meitene? Varētu teikt gadu ziņā viņa varētu būt mana meita, es domāju.

Genesis, cik triviāls grupas nosaukums.

Tomēr viņai mugurā bija krekls ar šādu apdruku, un tāpēc šis vārds ieguva īpaši simbolisku nozīmi. Aizsākumi.

Un tomēr, es spriedu, kāpēc gan rokgrupas izvēlas tik ekstravagantus nosaukumus?

Kurpes nenoāvis, apgūlos gultā, aizvēru acis un domāju par viņu. Walkman. Balti pirksti bungo pa galda malu. Genesis. Izkusis ledus.

Aizsākumi.

Aizvēris acis, es jutu, kā mani lēni riņķo alkohols. Nometu smagos zābakus, novilku drēbes un ielīdu gultā. Biju pārāk piekusis un pārāk piedzēries, lai kaut ko justu. Gaidīju, kad meitene man līdzās noteiks: "Par daudz ieķēri, vai ne?" Taču neviens man neko neteica. Es biju viens pats.

Aizsākumi.

Pastiepu roku un izslēdzu gaismu. Tumsā domāju, vai viesnīca "Delfīns" man rādīsies sapņos. Beigu beigās nogulēju bez sapņiem. Nākamajā rītā pamodies izjutu šausmīgu tukšumu. Nulle, es nodomāju. Ne sapņu, ne viesnīcas. Esmu nepareizā vietā un daru kaut ko pilnīgi aplamu.

Pie gultas kājgaļa bija nomesti mani smagie zābaki, gulēja uz sāniem kā divi noguruši kucēni.

Aiz loga tumši, zemi mākoņi. Smagas debesis, likās teju teju sāks snigt. Ieraugot tādas debesis, pārgāja jebkura vēlēšanās kaut ko darīt. Pulkstenis rādīja piecas pāri septiņiem. Ar tālvadības pulti ieslēdzu televizoru un, vēl kādu brīdi palicis gultā, noskatījos rīta ziņu izlaidumu. Diktors klāstīja kaut ko par gaidāmajām vēlēšanām. Paskatījos minūtes piecpadsmit, tad metu mieru, izkāpu no gultas, aizgāju uz vannasistabu, nomazgājos un noskuvos. Lai kaut kā sevi uzmundrinātu, es dungoju uvertīru no "Figaro kāzām". Bet tā likās pārāk līdzīga "Burvju flautas" uvertīrai. Jo ilgāk par tām domāju, jo grūtāk bija tās vienu no otras atšķirt. Tad kura īsti ir kura? Likās, ka šī būs no tām dienām, kad, dari, ko gribi, nekas lāgā nevedīsies. Skujoties iegriezu vaigā, velkot kreklu, tam iztrūka poga.

Pie brokastu galda es atkal satiku vakar bārā redzēto meiteni. Viņai mugurā bija tas pats vakardienas Genesis sporta krekls, viņa garlaikoti dzēra tēju. Maizei un olu kultenim viņa tikpat kā nepieskārās. Viņas mamma tai vajadzētu būt viņas mammai bija sīka auguma sieviete ap četrdesmit, mati uz pakauša sasprausti ciešā mezglā, mugurā balta blūze, virs tās kamieļvilnas kašmira džemperis. Uzacu forma tieši tāda pati kā meitai. Smalki veidots deguns. Viņa smērēja sviestu uz grauzdētās maizītes tā, ka piesaistīja citu cilvēku uzmanību. Visa viņas uzvedība pauda to, ka viņa ir pieradusi pie citu cilvēku uzmanības izpausmēm.

Kad gāju garām viņu galdiņam, meitene pēkšņi pacēla skatienu un palūkojās uz mani. Tad pasmaidīja. Salīdzinājumā ar vakarvakaru šis nepārprotami bija smaids. Nekļūdīgi smaids.

Kamēr tā vienatnē brokastoju, lai par ko es domāju, man tomēr galvā nepārtraukti riņķoja vieni un tie paši vārdi. Tāpēc es, izklaidīgi vērdamies piparnīcā, ēdu brokastis, nedomādams ne par ko.

7

Man nebija nekā, ko darīt, man nekas nebija darāms, un nebija arī nekā tāda, ko es vēlētos darīt. Lai tiktu uz viesnīcu "Delfīns", es tik daudz ko biju izdarījis. Taču šī paša iemesla kādreizējās viesnīcas "Delfīns" vairs nebija. Nezināju, ko iesākt.

Tomēr es nobraucu lejā hallē, apsēdos skaistajā dīvānā un mēģināju saplānot šo dienu. Taču plānošana īsti labi nevedās. Doties apskatīt pilsētu es nevēlējos, nebija arī nevienas vietas, kuru es gribētu apmeklēt. Varbūt varētu nosist laiku, aizejot uz kino, bet nebija nevienas filmas, kuru es vēlētos redzēt, un vispār likās ārkārtīgi dumji atbraukt uz Saporo, lai tad laika nosišanas nolūkos ietu uz kino. Bet ko tad lai sadaru?

Man nebija nekā, ko darīt.

Nu tad tā, jāiet pie friziera, es izdomāju. Ja tā padomā, Tokijā es biju tik ļoti aizņemts, ka tur man nebija laika iet pie friziera. Mati nebija griezti jau pusotru mēnesi. Laba doma. Nu no tiesas saprātīga doma. Ja reiz gadījies brīvs brīdis, tad jāiet pie friziera. Loģiski. Par tādu domu nemaz nav jākaunas.

Devos uz viesnīcas frizētavu. Tā bija tīra un patīkama. Biju cerējis, ka man nāksies pagaidīt, bet, tā kā bija darbdienas rīts, tā bija pustukša. Pie zilpelēkās sienas bija piekārta abstrakta glezna, spēlēja BMG ierakstu Bahu Jacque Rouchetes izpildījumā. Šādā frizētavā man gadījās būt pirmo reizi mūžā. To jau pat nevar dēvēt par frizētavu. Laikam jau drīz pirtīs sāks atskaņot gregoriāņu mūku dziedājumus. Un nodokļu inspekcijas uzgaidāmajās telpās skanēs Rjūiči Sakomoto. Matus man grieza jauns frizieris tā ap gadiem divdesmit. Arī viņš par Saporo nezināja tikpat kā neko. Kad ieminējos, ka agrāk šajā vietā ir bijusi maza viesnīciņa ar tādu pašu nosaukumu, viņš tikai noteica: Ak tā, bet nekādu interesi par to neizrādīja. Vēsais tipiņš. Turklāt vēl viņam mugurā bija Men's Bigi krekls. Bet strādāja viņš itin veikli, un es no turienes aizgāju pavisam apmierināts.

Izgājis no frizētavas, atkal atgriezos hallē un domāju, ko darīt tālāk. Bija pagājušas tikai četrdesmit piecas minūtes.

Prātā nekas nenāca.

Nekas cits neatlika, kā atgriezties hallē, apsēsties dīvāniņā un vērot apkārtni. Reģistratūrā manīju vakar sastapto meiteni ar brillēm. Kad mūsu skatieni sastapās, viņa likās nedaudz saspringta. Kāpēc gan? Vai mana klātbūtne viņu kaut kādā veidā kaitināja? Es nesapratu. Pulkstenis rādīja jau vienpadsmit. Šajā laikā jau varēja sākt domāt par pusdienām. Devos prom no viesnīcas un klīdu pilsētas ielās, domādams, ko varētu apēst. Tomēr neviens no redzētajiem restorāniem mani neiedvesmoja. Un vispār apetītes man nebija. Neko nespēdams padarīt, iegāju vienā ēstuvē un pasūtīju spageti un salātus. Tad iedzēru alu. Tagad likās, ka pavisam drīz sāks snigt. Bet nesniga. Debesis likās sastingušas. Tās izskatījās kā lidojošā zeme no "Gulivera ceļojumiem", debesis spieda pilsētu pie zemes. Uz zemes viss likās pelēks. Viss gan dakšiņa, gan salāti, gan alus likās pelēks. Šādās dienās nekas jēdzīgs prātā nenāk.

Beidzot es izsaucu taksometru un braucu uz pilsētas centru, kur devos iepirkties. Nopirku zeķes un veļu, baterijas rezervei, ceļojumu zobu birsti un nagu šķērītes. Tāpat arī sviestmaizes vakaram un mazu pudelīti brendija. Nevarētu teikt, ka kaut kas no tā visa būtu bijis man īpaši vajadzīgs. Tomēr tā izdevās novilkt apmēram divas stundas.

Tad pastaigājos pa galvenajām ielām, bezmērķīgi apskatīju skatlogus; kad tas apnika, iegāju kādā kafejnīcā, pasūtīju kafiju un lasīju Džeka Londona biogrāfiju. Tā pamazām pienāca vakars. Tāda diena, it kā es visas dienas garumā būtu skatījies vienu garlaicīgu filmu. Tāda laika nosišana ir tik smags darbs, ka gluži vai kaulus lauž.

Kad, atgriezies viesnīcā, gāju garām reģistrācijas letei, kāds mani pasauca. Tā bija meitene ar brillēm no reģistratūras. Viņa mani no turienes sauca. Kad piegāju klāt, viņa paaicināja mani uz tālāko letes stūri. Tur bija automašīnu īres lete, uz kuras bija sakrautas dažādas brošūriņas par automašīnu īri, nevienu darbinieku tuvumā nemanīja. "

Viņa, virpinādama rokās pildspalvu, kādu brīdi noskatījās manī, it kā gribētu kaut ko sacīt, bet nevarētu saņemties. Bija skaidri redzams, ka viņa ir apjukusi un nokaunējusies.

-     Lūdzu, piedodiet, bet vai mēs nevarētu izlikties, ka apspriežam iespēju noīrēt automašīnu, viņa sacīja. Tad pazagšus uzmeta ātru skatienu reģistratūrai. Mums ir aizliegts uzsākt ar viesiem privātas sarunas.

-     Nu, protams, nē, es teicu. Es tev vaicāšu par automašīnu cenām, un tu man atbildēsi. Tās nav nekādas personiskās sarunas.

Viņa nedaudz piesarka.

-    Lūdzu, piedodiet. Šajā hotelī ir ļoti stingri noteikumi.

Es pasmaidīju.

-    Bet brilles gan tev piestāv.

-    Kā, lūdzu?

-     Tev šīs brilles ļoti piestāv. Tu ļoti jauki izskaties, es sacīju.

Viņa pieskārās briļļu ietvaram. Tad noklepojās. Laikam gan viņa bija no tām, kas ļoti ātri uztraucas.

-     Patiesībā es gribēju jums kaut ko pavaicāt, viņa saņēmusies teica. Tā ir privāta lieta.

Ja vien būtu varējis, es būtu noglaudījis viņai galvu, centies viņu nomierināt, bet, tā kā tas nebija iespējams, tad tikai klusēdams noskatījos viņā.

-     Cik nopratu no tā, ko jūs vakar sacījāt, te agrāk esot bijusi kāda viesnīca, viņa klusiņām teica. Viesnīca ar tādu pašu nosaukumu "Delfīns". Kas tā bija par viesnīcu? Vai tā bija īsta viesnīca?

Es paņēmu vienu auto īres brošūriņu un izlikos to pētām. Kā tu to domā īsta viesnīca? Konkrētāk?

Viņa saņēma baltās blūzītes apkaklītes stūrīšus, tad vēlreiz noklepojās.

-    Es nezinu… nepratīšu to izskaidrot. Vai ar šo viesnīcu nebija saistīti kaut kādi savādi notikumi? Es tur neko nevaru padarīt, es to nespēju aizmirst.

Ieskatījos viņai acīs. Tieši tā, kā man bija licies, lieliskas, skaistas acis. Kad es viņai tā cieši skatījos acīs, viņa piesarka.

-    Es nezinu, ko tu ar to domā "nespēju aizmirst", bet man liekas, ja sāksim par to runāt, tad runas būs garas. Šeit mums nekādas sarunas neiznāks, un man izskatās, ka tu arī esi aizņemta.

Viņa uzmeta skatienu pārējām kolēģēm, kuras strādāja reģistratūrā. Tad skaistiem zobiņiem iekoda apakšlūpā. Kādu brīdi vilcinājusies, viņa, kā likās izlēmusi, pamāja ar galvu.

-    Varbūt mēs varētu satikties un parunāt pēc tam, kad es būšu beigusi darbu?

-    Cikos tev beidzas darbs?

-    Astoņos. Bet te tuvumā mēs nevaram satikties. Noteikumi ir ļoti stingri. Mums jāsatiekas kaut kur tālāk no šejienes.

-    Tad iesim uz kādu attālāku vietu, kur varēsim mierīgi parunāt.

Viņa pamāja ar galvu, tad, brīdi padomājusi, paņēma no letes piezīmju papīra lapiņu, uzrakstīja tās vietas nosaukumu un uzzīmēja vienkāršu karti, kā tur nokļūt.

-    Lūdzu, gaidiet mani tur. Būšu ap pusdeviņiem.

Noglabāju papīra lapiņu mēteļa kabatā.

Šoreiz viņa cieši ieskatījās man acīs. Tikai, lūdzu, nedomājiet, ka es esmu jocīga. Es kaut ko tādu daru pirmo reizi. Pirmo reizi pārkāpju noteikumus. Taču šoreiz es citādi nevaru. Es to visu vēlāk paskaidrošu.

-    Es nedomāju, ka tu esi jocīga. Par to neuztraucies, atteicu. Es neesmu slikts cilvēks. Varbūt es cilvēkiem ne īpaši patīku, bet es nevienam neko ļaunu nedaru.

Viņa, pildspalvu rokās grozīdama, īsu brīdi apdomājās, bet izskatījās, ka viņa manis teiktā jēgu īsti labi nesaprot. Tad viegli pasmaidīja tikai ar mutes kaktiņiem un atkal ar pirkstu pabīdīja brilles tālāk uz deguna.

-    Nu labi, tiksimies vēlāk, viņa sacīja. Tad, profesionāli paklanījusies, atkal atgriezās savā vietā. Apburoša meitene. Un psiholoģiski drusciņ nedroša.

Atgriezies numurā, izņēmu no ledusskapja alu un iedzēru, apēdu universālveikala lejasstāva pārtikas nodaļā nopirkto rostbifa sviestmaizi. Nu tā, es nodomāju. Vismaz kaut kāda kustība. Zemā pārnesumā, uz kurieni nav skaidrs, bet vismaz kaut kur dodos. Nav slikti.

Iegāju vannasistabā, nomazgāju seju, vēlreiz noskuvos. Skuvos klusi un mierīgi, šoreiz neko nedungoju. Apslacījos ar losjonu. Iztīrīju zobus. Tad nopētīju sevi spogulī, ko labu laiku nebiju darījis. Nekādu īpašu atklājumu, arī nekāda īpaša drosme nemodās. Tas pats mans ierastais ģīmis.

Pusastoņos izgāju no numura un pie viesnīcas apturēju taksometru. Parādīju šoferim viņas aprakstīto piezīmju lapiņu. Šoferis klusēdams pamāja un aizveda mani uz to vietu. Brauciens nemaksāja vairāk par tūkstoš jenām. Mazais, omulīgais bārs atradās piecstāvu biroja ēkas pagrabstāvā. Kad atvēru durvis, pretim plūda siltās Gerry Mulligan plates skaņas. Mulligan bija vēl ar ezīti, vaļējā kreklā, no tā laika, kad grupā vēl spēlēja Chat Baker vai Bob Brukmayer. Es viņu agrāk bieži klausījos. Tajos laikos, kad Adam Ant vēl nebija parādījies.

Cik tomēr idiotiskus nosaukumus cilvēki izvēlas!

Es apsēdos pie letes un klausījos jauku Mulligan solo, lēni malkodams J&B ar ūdeni. Bija jau bez divdesmit deviņi, bet viņa vēl nebija parādījusies. Es par to īpaši neuztraucos. Varbūt aizķērusies darbā. Noskaņojums bārā nebija slikts, un es biju pieradis pavadīt laiku vienatnē. Klausījos mūziku un dzēru ar ūdeni atšķaidīto viskiju, kad dzēriens bija beidzies, pasūtīju vēl un, tā kā nekā cita īpaša, uz ko skatīties nebija, pētīju pelnu trauku uz galda.

Viņa atnāca bez piecām deviņos.

-    Lūdzu, atvainojiet, viņa nobēra. Aizkavējos darbā. Tā darbiniece, kurai vajadzēja mani nomainīt, pavisam negaidot nokavējās.

-    Tas nekas. Man te patīk, es sacīju. Tik un tā man kaut kā vajadzētu pavadīt laiku.

Viņa ierosināja pārsēsties kaut kur dziļāk bārā. Es, paņēmis savu viskija un ūdens glāzi, pārcēlos. Viņa novilka cimdus, pelēko mēteli, noņēma rūtaino šalli. Viņa bija ģērbusies vieglā, dzeltenā džemperī un zaļos vilnas svārkos. Pamanīju, ka džemperis slēpj daudz kuplākas krūtis, nekā man bija licies. Ausīs mirdzēja mazi zelta auskariņi. Viņa pasūtīja "Asiņaino Mēriju".

Kad atnesa dzērienu, viņa steigšus iedzēra vienu malku. Apjautājos, vai viņa jau ir ēdusi. Vēl ne, esot kaut ko vieglu iekodusi ap četriem, bet pagaidām vēl ēst negribot. Es iedzēru viskiju, viņa atkal iemalkoja "Asiņaino Mēriju". Izskatījās, ka viņa šurp ļoti steigusies, jo apmēram pusminūti atvilka elpu. Es paņēmu sauju riekstu, apskatīju, pagrauzu riekstus, tad paņēmu vēl vienu sauju, gaidīju, līdz viņa nomierināsies.

Tad beidzot viņa lēnām nopūtās. Nopūta iznāca ļoti gara. Laikam viņai pašai ari tā likās pārāk gara, un viņa, galvu pacēlusi, saspringti paskatījās manī.

-    Grūts darbs? es pajautāju.

-    Jā, viņa noteica. Grūts gan. Es vēl īsti neesmu pie tā pieradusi, man līdz šim nav bijis darīšanas ar viesnīcām, un vadība ari no visa baidās.

Viņa uzlika uz galda abas rokas, savija kopā pirkstus. Viņai bija tikai viens gredzens uz mazā pirkstiņa. Pavisam parasts sudraba gredzens. Kādu brīdi mēs abi noraudzījāmies šajā gredzenā.

-            Runājot par to veco viesnīcu "Delfīns", viņa sacīja, vai jūs neesat tāds kā… reportieris?

-    Reportieris? es izbrīnīts pārprasīju. Kā tā?

-    Es tikai pavaicāju, viņa atteica.

Es klusēju. Viņa iekoda lūpā un kādu brīdī vērās vienā punktā sienā.

-            Liekas, ka ir iznākušas kaut kādas nepatikšanas. Tāpēc priekšniecība ir ļoti modra. Attiecībā uz masu medijiem. Tā, lūk… Vai jūs saprotat? Ja kaut ko par to uzrakstītu, tas nāktu par ļaunu hotelim. Visam biznesam. Tas var sabojāt imidžu.

-    Vai līdz šim kaut kas ir uzrakstīts?

-            Vienreiz. Žurnālā. Kaut kas par negodīgiem darījumiem, cilvēkus, kas pretojušies, mafija vai kaut kādi labējie esot izspieduši ārā. Kaut kas tamlīdzīgs.

-            Šīs nepatikšanas kaut kādā veidā bija saistītas ar kādreizējo viesnīcu "Delfīns"?

Viņa paraustīja plecus un iedzēra vēl vienu "Asiņainās Mērijas" malku.

-            Laikam gan. Tieši tāpēc arī menedžerim radās aizdomas, jo jūs pieminējāt šo vārdu. Viņš taču kļuva ļoti modrs, vai ne? Atklāti sakot, es gan par to neko sīkāk nezinu. Tikai vienreiz dzirdēju par to, ka hotelim "Dolphin" esot kaut kāds sakars ar kādreizējo "Delfīna" viesnīcu. No viena cilvēka.

-    No kā?

-    No viena melnīša…

-    Melnīša?

-    Nūja, viena no tiem, kas staigā melnos uzvalkos.

-            Sapratu, es sacīju. Bet, ja neskaita to, neko citu par viesnīcu "Delfīns" neesi dzirdējusi?

Viņa vairākkārt nogrozīja galvu. Tad ar kreisās rokas pirkstiem grozīja gredzenu labās rokas mazajā pirkstiņā.

-    Man ir bail, viņa nočukstēja. Neizturami bail. Nesaprotu, ko iesākt.

-    Bail? No tā, ka es uzrakstīšu par to žurnālā?

Viņa vieglītēm papurināja galvu. Tad uz brīdi pielika glāzi pie lūpām. Izskatījās, ka viņa īsti nespēj izdomāt, kā lai man to visu paskaidro.

-    Nē, tā nav. Tam nav nekāda sakara ar žurnāliem. Tas, ko raksta žurnālos, uz mani neattiecas. Par to tikai priekšniecība dusmosies. Es runāju par kaut ko pavisam citu. Par šo hoteli. Šajā hotelī ir kaut kas pavisam dīvains. Tas ir kaut kāds neīsts… tajā ir kaut kas… greizs.

Viņa apklusa. Es izdzēru savu viskiju un pasūtīju nākamo. Tad pasūtīju arī viņai vēl vienu "Asiņaino Mēriju".

-    Bet kādā ziņā tas šķiet greizs? Vai tu nevarētu to paskaidrot konkrētāk? es jautāju. Protams, ja ir kaut kas konkrēts.

-    Protams, ir, viņa it kā apbēdināta noteica. Ir, bet es nezinu, vai atradīšu īstos vārdus, kā to aprakstīt. Tāpēc es līdz šim nevienam par to neesmu neko stāstījusi. Taču tas, ko es sajutu, bija ļoti konkrēts. Redz, bet, tiklīdz mēģinu to izteikt vārdos, tā šī šķietamā konkrētība kļūst aizvien plānāka, tā liekas. Tāpēc es nevarēšu to īsti labi izstāstīt.

-    Līdzinās reālam sapnim?

-Tomēr sapnis tas nebija. Es bieži redzu sapņus, laikam ejot, sapņi atkāpjas. Tas bija reāls. Jo ar to tā nenotika. Lai cik daudz laika paietu, tas paliek tāds pats. Visu laiku, visu laiku, visu laiku reāls. Lai cik daudz laika paietu, tas nekur nepazūd. Man acu priekšā.

Es klusēju.

-    Nu labi. Mēģināšu izstāstīt, viņa pateica un iedzēra vienu malku. Tad nosusināja lūpas ar papīra salveti. Bija janvāris. Janvāra sākums. Jaunā gada svinēšana bija tikko beigusies. Tovakar es strādāju vēlajā maiņā, naktsmaiņa man ne īpaši patīk, bet todien cita neviena nebija, tur neko nevarēja padarīt. Darbu pabeidzu tikai naktī, ap divpadsmitiem. Ja darbs beidzas tik vēlu, tad mūs visus pēc kārtas ar taksometru aizgādā uz mājām. Jo vilcieni vairs neiet. Tātad pabeidzu darbu drusciņ pirms pusnakts, biju jau pārģērbusies privātajās drēbēs un ar darbinieku liftu braucu uz sešpadsmito stāvu. Sešpadsmitajā stāvā ir darbinieku atpūtas istaba, biju aizmirsusi tur grāmatu. Es būtu varējusi to paņemt arī nākamajā dienā, bet biju iesākusi to lasīt, un tā meitene, ar kuru kopā man vajadzēja braukt taksometrā, vēl nebija visus darbus pabeigusi, tāpēc nolēmu uzbraukt augšā un to paņemt. Sešpadsmitajā stāvā ir telpas darbiniekiem atpūtas istaba, mēs tur braucam dzert tēju. Tāpēc bieži tur uzturamies.

Un tad. Lifta durvis atvērās, es kā parasti izkāpu ārā. Neko nedomādama. Kā gan citādi? Biju pieradusi to darīt, pieradusi pie šīs vietas, es darbojos, neko nedomādama, automātiski. Es pavisam dabiski izkāpu ārā no lifta. Man liekas par kaut ko es noteikti domāju. Bet par ko, to es vairs neatceros. Stāvēju gaitenī, abas rokas iebāzusi mēteļa kabatās, un pēkšņi aptvēru, ka apkārt ir tumsa. Piķa melna tumsa. Es satrūkos, paskatījos atpakaļ, bet lifta durvis jau bija aizvērušās. Pazudusi elektrība, nu, protams. Tomēr tas nav iespējams. Hotelim ir savs, autonoms elektrības ģenerators. Tāpēc, ja tiešām pazūd strāva, uzreiz notiek pārslēgšanās uz to. Uzreiz, automātiski. Tik tiešām uzreiz. Es to labi zināju, jo pati biju piedalījusies šādās apmācībās. Tāpēc tīri teorētiski tas nevarēja būt strāvas pārtraukums. Un, pat ja vienā gadījumā no miljons kaut kas būtu noticis ar ģeneratoru, tad gar gaiteņa grīdu vajadzēja iedegties brīdinājuma spuldzītēm. Tāpēc šāda piķa melna tumsa nedrīkstēja būt. Gaiteni vajadzēja izgaismot zaļām spuldzītēm. Taču tā nebija. Padomājiet par to situāciju.

Taču tobrīd gaitenī valdīja melna tumsa. Varēja redzēt tikai apgaismotās lifta pogas un stāva norādi. Es, protams, pogu nospiedu. Bet lifts, lēni nobraucis lejā, augšā neatgriezās. Ak vai, ak vai, es nodomāju, tad paskatījos apkārt. Protams, man bija bail, taču, kā vēlāk sapratu, es reizē jutos arī norūpējusies. Vai jūs saprotat, kāpēc?

Es papurināju galvu.

-     Šādas absolūtas tumsas iestāšanās nozīmē to, ka kaut kas nav kārtībā ar hoteļa pamatfunkcijām tehniski vai organizatoriski. Tad varēja sākties šausmīga ņemšanās. Būtu jāstrādā brīvdienās, visādi vingrinājumi no rīta līdz vakaram, priekšniecība uztrauktos. Līdz riebumam. Un tik tikko dzīve bija kļuvusi mierīgāka.

Skaidrs, es noteicu.

-     Un tā, par to visu domājot, es noskaitos. Es biju vairāk sadusmojusies nekā sabijusies. Un tad es nodomāju jāpaskatās, kas te īsti notiek. Lēnītēm paspēru divus trīs soļus uz priekšu. Un bija ļoti savādi, proti, soļu troksnis bija pavisam citāds nekā parasti. Man gan kājās bija kurpes ar zemiem papēžiem, bet likās, ka pamats zem kājām ir pavisam citāds nekā parasti. Likās paklāju nemaz nejūt. Tas drīzāk likās ciets. Es tādas lietas vienmēr ievēroju, es nekļūdījos, tā tik tiešām bija. Tāpat arī gaiss nebija tāds kā parasti. īsti nezinu, kā to aprakstīt, taču likās, ka ož pēc pelējuma. Šis gaiss ļoti atšķīrās no hoteļa gaisa. Mums hotelī ir nodrošināts pilnībā kondicionēts gaiss, tam tiek pievērsta ļoti liela uzmanība. Tā nav parastā gaisa kondicionēšanas sistēma, te tiek piegādāts labs gaiss. Ne jau tāds sauss gaiss kā citos hoteļos, ka kakls izkalst. Sistēma piegādā dabisku gaisu. Tāpēc tāda pelējuma dvaka ir kaut kas absolūti neiedomājams. Vienvārdsakot, tas gaiss bija vecs. Tāds, kā tad, kad es bērnībā braucu uz laukiem pie vectēva, tad šāds gaiss sitās pretī no šķūņa. Vienviet samestas dažādas vecas mantas, pavisam sastāvējies gaiss.

Vēlreiz mēģināju atgriezties liftā, bet nu jau ari lifta izsaukšanas pogu lampiņas bija nodzisušās. Redzēt nevarēja neko. Viss bija kā miris, viss. Man sametās bail. Tas taču ir pats par sevi saprotams. Es biju viena pati, piķa melnā tumsā. Bija gan bail. Tas bija tik dīvaini. Visapkārt bija pārāk kluss. Absolūts klusums. Nevienas skaņas. Savādi, vai ne? Galu galā ja elektrības padeve būtu pārtraukta, tad taču viesi būtu sacēluši troksni, vai ne? Viesnīcā visi numuri bija aizņemti, un šādā situācijā vajadzēja izcelties milzīgai jezgai. Taču valdīja spocīgs, ļaunu vēstošs klusums. Es nekādi nespēju saprast, kas te īsti notiek.

Mums atnesa dzērienus. Abi iemalkojām. Viņa nolika glāzi, pieskārās brillēm. Es klusēju. Gaidīju viņas stāsta turpinājumu.

-    Vai jūs tiktāl sapratāt, varat iedomāties, kā es jutos?

-    Lielos vilcienos jā, es noteicu un pamāju. Tu uzbrauci ar liftu sešpadsmitajā stāvā. Piķa melnā tumsā. Neparasta smaka. Pārāk kluss. Kaut kas dīvains.

Viņa nopūtās. Es negribētu lielīties, bet es nemaz neesmu tik ļoti bailīga. Es pat domāju meitene būdama, es esmu diezgan drosmīga. Nodziest elektrība, taču es atšķirībā no parastām meitenēm nespiedzu un nebļaustos. Nobijusies es biju, bet panikā nekritu. Tad es sāku taustīdamās virzīties uz priekšu pa gaiteni.

-    Uz kuru pusi?

-    Pa labi, viņa pacēla labo roku, lai pārliecinātos, ka tā tik tiešām ir labā roka. Tātad es virzījos pa labi. Lēnām. Gaitenis bija pilnīgi taisns. Kādu brīdi virzījos uz priekšu pa gaiteni, tad nāca pagrieziens pa labi. Tur tālumā priekšā varēja samanīt gaismiņu. Pavisam vāju gaismiņu. Tā atspīdēja kaut kur no dziļumiem tāda kā sveces liesmiņa. Nodomāju, ka kāds ir aizdedzis sveci. Un arī ka man jāmēģina līdz turienei nokļūt. Kad biju tikusi tuvāk, manīju, ka gaismiņa spīd no pavērtām durvīm. Savādām durvīm.

Neatcerējos, ka būtu šīs durvis agrāk redzējusi. Mūsu hotelī šādu durvju nevarēja būt. Gaismiņa krita tieši no šīm durvīm. Es stāvēju pie tām un nespēju izlemt, ko darīt. Vai tur iekšā kāds ir? Ko tad, ja no turienes iznāk kāds dīvainis, turklāt es nekad agrāk šīs durvis nebiju redzējusi. Tad klusītēm pieklauvēju. Tuk, tuk to klauvēšanu varēja sadzirdēt, bet varēja ari nesadzirdēt. Tomēr klaudziens pretēji manām iecerēm noskanēja ļoti skaļi. Varbūt tāpēc, ka visapkārt bija neparasti kluss. Tomēr nekādas atbildes nebija. Pagāja desmit sekundes. Es šīs desmit sekundes nostāvēju durvju priekšā. Nesapratu, ko iesākt. Bet tad iekšā atskanēja čaboša skaņa. It kā tur biezās drēbēs ģērbies cilvēks pieceltos kājās no grīdas tāda skaņa. Tad atskanēja soļi. Pavisam lēnīgi soļi. It kā kāds, čības apāvis, šļūktu tuvāk. Pa solim vien tas tuvojās durvīm.

Viņa, šos soļus atcerēdamās, vērās tukšumā. Tad papurināja galvu.

Taču, izdzirdot šos soļus, man dūša noplaka. Man likās, ka tie nav cilvēka soļi. Nebija nekāda pamata tā domāt, bet man tik tiešām tā likās. Tad man saltas tirpas pārskrēja pār muguru. Un nebūt ne pārnestā nozīmē. Es metos bēgt. Skrēju cik spēdama. Man liekas, ka es pa ceļam pāris reižu paklupu. Jo biju saplēsusi zeķes. Taču saprotams, ka es par to nedomāju. Tikai bēgu, skrēju, cik ātri spēdama, un ne par ko citu nedomāju. Domāju tikai par vienu: ko iesākšu, ja lifts joprojām nekustēsies no vietas. Bet lifts izkustējās. Dega gan lifta izsaukšanas poga, gan stāva tablo. Lifts bija apstājies pirmajā stāvā. Es nedomādama spiedu lifta pogas, un lifts sāka virzīties augšup. Tomēr ļoti lēni. Patiešām neticami lēni. Otrais stāvs… Trešais stāvs… Ceturtais stāvs… Nu ātrāk taču, nu ātrāk, es lūdzos, bet velti. Tas prasīja pārāk daudz laika. Likās, tas zobojas par cilvēkiem.

Viņa ievilka elpu un iedzēra malku "Asiņainās Mērijas", un pagrozīja gredzenu.

Es neteicu neko un gaidīju sarunas turpinājumu. Mūzika bija apklususi. Kāds smējās.

-     Taču es tos dzirdēju. Soļus. Tie tuvojās. Lēni, bet noteikti. Ārā no istabas, pa gaiteni, uz manu pusi. Man bija bail. Bail tā to pat nevarētu nosaukt. Man kuņģis bija tā sarāvies, ka likās kāps uz augšu un iesprūdis rīklē. Man plūda sviedri. Netīkami dvakojoši sviedri. Man sala. It kā pār ādu pēkšņi būtu nošļūkusi čūska. Lifts joprojām nenāca. Septītais stāvs… Astotais… Devītais stāvs. Tikmēr soļi nāca tuvāk.

Viņa klusēja divdesmit trīsdesmit sekundes. Un kā parasti pagrozīja gredzenu. It kā noregulētu radio. Sieviete, kas sēdēja pie bāra letes, kaut ko pateica, vīrietis atkal iesmējās. Vai viņi nevarētu ātrāk uzlikt mūziku, es nodomāju.

-    Tādas bailes. Ja kaut ko tādu neesi pārdzīvojis, tad to nevar saprast, viņa sausi noteica.

-    Kas notika tālāk? es pavaicāju.

-     Tad es pamanīju, ka lifta durvis ir atvērušās, viņa sacīja. Viegli paraustīja plecus. Durvis atvērās, atspīdēja gaisma, pēc kuras biju tik ļoti ilgojusies. Es burtiski iekritu liftā. Drebot nospiedu pirmā stāva pogu. Tikusi foajē, es visus pārbiedēju. Bāla, dreboša, es nespēju pateikt ne vārda. Atnāca menedžeris un prasīja, kas ar mani noticis. Tad es, elpai trūkstot, mēģināju paskaidrot. Ka sešpadsmitajā stāvā notiek kaut kas savāds. Tiklīdz menedžeris to izdzirdēja, viņš pasauca vienu no puišiem, un mēs visi trīs uzbraucām augšā uz sešpadsmito stāvu, lai pārbaudītu, kas īsti noticis. Bet sešpadsmitajā stāvā viss bija kā parasti. Elektrība dega, dīvainās dvakas vairs nebija. Viss bija kā aizvien. Mēs aizgājām līdz atpūtas istabai un apvaicājāmies tur esošajam darbiniekam, vai kaut kas noticis. Viņš sacīja, ka visu laiku esot bijis nomodā un elektrība ne uz mirkli neesot pazudusi. Lai nomierinātos, apstaigājām visu sešpadsmito stāvu no viena gala līdz otram, taču neko savādu nemanījām. It kā es būtu bijusi apmāta.

Kad nobraucām lejā, menedžeris ieaicināja mani savā kabinetā. Es biju pārliecināta, ka mani gaida brāziens. Tomēr viņš nedusmojās. Tikai palūdza, lai es mēģinu vēl sīkāk izstāstīt par notikušo. Tāpēc es viņam visu sīki izstāstīju. Par šļūcošajiem soļiem. Es jutos šausmīgi stulbi. Man likās, viņš pateiks, ka to visu esmu nosapņojusi, un pasmiesies par mani.

Tomēr viņš nesmējās. Viņš rādīja ārkārtīgi nopietnu seju. "Par notikušo nevienam neko nestāstiet!" viņš man sacīja. To viņš pateica ārkārtīgi laipni. "Man liekas, ka tur ir kaut kāda problēma. Bet mums nevajadzētu baidīt citus darbiniekus. Tāpēc labāk par to klusēt." Tāda laipnība mūsu menedžerim nemaz nav raksturīga. Viņš ir no tiem, kas vienmēr ir gatavs visus norāt. Tad man ienāca prātā, lūk, kas. Es atviegloti nodomāju: varbūt es neesmu pirmā, kas kaut ko tādu piedzīvo.

Viņa apklusa. Centos savā prātā viņas stāstīto sakārtot. Likās, ka būtu labi kaut ko pavaicāt.

Vai tev nav gadījies dzirdēt citus darbiniekus par to runājam? es jautāju. Par kaut ko savādu, kas līdzinātos tevis piedzīvotajam, vai arī par kaut ko vēl savādāku dīvainu, neparastu. Kaut vai baumas?

Viņa, drusciņ padomājusi, papurināja galvu. Šķiet, ka ne. Bet man liekas, ka tur kaut kas nav tā kā parasti. Piemēram, tas, kā menedžeris reaģēja uz manis stāstīto, un tad tā nemitīgā sačukstēšanās hotelī. Es neprotu to īsti labi paskaidrot, taču tajā ir kaut kas dīvains. Tajā hotelī, kurā es iepriekš strādāju, nekā tamlīdzīga nebija. Protams, tas hotelis nebija tik liels, šeit apstākļi nedaudz atšķiras, tomēr tās atšķirības ir pārāk lielas. Arī iepriekšējā hotelī klīda spoku stāsti, katrā hotelī taču jābūt savam spokam… bet mēs visi par to smējāmies. Te tā nav. Šajā atmosfērā smiekli nenāk. Tāpēc ir vēl vairāk bail. Ja toreiz menedžeris būtu pasmējies, tad viss būtu kārtībā. Vai ja būtu mani sabāris. Tad es justos atvieglota, nodomātu, ka tik tiešām bijusi kaut kāda kļūme.

Viņa piemiedza acis un skatījās uz glāzi, ko turēja rokā.

-    Vai pēc tam tu vēl esi bijusi sešpadsmitajā stāvā? es vaicāju.

-    Vairākkārt, viņa monotonā balsī atteica. Es tur strādāju. Man tur ir jāiet vai es to gribu vai negribu. Bet tagad tur eju tikai dienā. Naktī ne. Lai kas naktī es tur neeju. Kaut ko tādu es otrreiz negribu piedzīvot. Tāpēc arī es nestrādāju naktsmaiņā. Negribu strādāt naktsmaiņā. To es priekšniekam skaidri un gaiši pateicu.

-    Vai tu iepriekš kādam par to esi stāstījusi?

Viņa strupi nogrozīja galvu. Kā jau sacīju, es pirmo reizi to visu kādam stāstu. Pat ja gribētu to kādam izstāstīt, nav neviena, kam stāstīt. Par laimi, varēju izstāstīt jums, jo man likās, ka jums par to visu ir kaut kāda nojausma. Par to visu sešpadsmitā stāva lietu.

-    Man? Kāpēc tu tā domā?

Viņa neizteiksmīgi manī paskatījās. Es pati to īsti nesaprotu… Jūs zinājāt par to bijušo viesnīcu "Delfīns" un vaicājāt, kas noticis ar to viesnīcu. Man likās, ka tas kaut kādā veidā ir saistīts ar manis piedzīvoto.

-    Tā īsti nebūs, es, brīdi padomājis, sacīju. Es par to viesnīcu neko sīkāk nezinu. Tā bija neliela, necila viesnīciņa. Pirms četriem gadiem biju tajā apmeties, iepazinos ar tās viesnīcas īpašnieku. Iegriezos te vēlreiz. Tas arī viss. Vecā viesnīca "Delfīns" bija pavisam parasta viesnīca. Es pat neesmu neko īpašu par to dzirdējis.

Es, protams, nedomāju, ka viesnīca "Delfīns" būtu bijusi parasta viesnīca, bet negribēju šo sarunu īpaši izvērst.

-    Taču tad, kad es jums šopēcpusdien pavaicāju, vai viesnīca "Delfīns" bija īsta viesnīca, jūs sacījāt, ka tas ir ļoti garš stāsts. Kādā ziņā?

-    Tas ir ļoti personisks stāsts, es paskaidroju. Ja sāktu to stāstīt, tad iznāktu ļoti garš stāsts. Bet man liekas, ka ar visu to, ko tu tikko izstāstīji, tas nav tieši saistīts.

Likās, ka viņa ir nedaudz vīlusies. Viņa, viegli sakniebusi lūpas, vērās uz savām rokām.

-            Diemžēl no manis nekādas īpašas jēgas nav, es sacīju. Piedod, tu man visu tik sīki paskaidroji.

-            Tas nekas, viņa noteica. Jūs tur neesat vainīgs. Tomēr labi, ka es to visu izstāstīju. Es jūtos nedaudz labāk, ka varēju to izstāstīt. Ja to visu nēsā sevī, tad sāc justies nomākta.

-            Tā ir, es sacīju. Ja nevienam neko nesaki, tad viss domās pamazām izplešas. Un es, papletis rokas, parādīju milzu gaisa balonu.

Viņa klusēdama pamāja. Pēc tam pagrozīja gredzenu, noņēma no pirksta, tad atkal uzlika atpakaļ.

-            Paklausieties, bet vai jūs manam stāstam ticat? Tam visam par sešpadsmito stāvu? viņa vaicāja, skatīdamās pati uz saviem pirkstiem.

-    Protams, ticu, es atbildēju.

-    Patiešām? Bet tas taču ir tik nenormāls stāsts?

-            Protams, īsti normāli tas nav, taču tādas lietas notiek. To es zinu. Tāpēc es tevis teiktajam ticu. Viss beigu beigās saaužas kopā. Viss izlīdzinās.

Viņa īsu brīdi par to padomāja.

-    Vai jums arī ir gadījies kaut ko tādu piedzīvot?

-    Ir gan, es sacīju. Domāju, ka ir.

-    Vai jums tad bija bail? viņa vaicāja.

-            Nē, es neteiktu, ka būtu bijis bail, es atbildēju. Lietas saaužas kopā dažādos veidos. Un manā gadījumā…

Bet ar to mani vārdi spēji aprāvās. It kā tālumā kāds būtu izrāvis telefona vadu. Iedzēru vienu malku viskija un noteicu, ka pats to īsti nespēju saprast.

-            Nevarēšu īsti labi paskaidrot. Taču tādas lietas notiek. Tāpēc ari ticu. Pat ja kāds cits tam netic, es ticu. Tas nav sadomāts.

Viņa pacēla galvu un pasmaidīja. Šis smaids nedaudz atšķīrās no iepriekšējiem smaidiem. Privāts smaids, es

nodomāju. Viņa, savu stāstu izstāstījusi, kļuva nedaudz atbrīvotāka.

-     Es pati nesaprotu kāpēc. Sarunājoties ar jums, man kļūst vieglāk. Esmu ļoti kautrīga, un ar cilvēkiem, kurus satieku pirmo reizi, man parasti sarunas nevedas. Bet ar jums tīri labi.

-    Varbūt tāpēc, ka mēs abi kaut kādā ziņā esam līdzīgi, es pasmaidīju.

Viņa kādu brīdi vilcinājās, nespēdama izlemt, ko īsti atbildēt, bet tad neteica neko. Tikai smagi nopūtās. Tomēr nelikās, ka šī nopūta vēstītu par kaut ko ļaunu. Vienkārši noregulēja elpošanu.

-    Paklausieties, varbūt kaut ko apēdīsim? Man pēkšņi sagribējās ēst.

Aicināju viņu doties kaut kur citur ieturēt kārtīgas vakariņas, taču viņa sacīja, ka pietikšot ar kaut ko vieglu tepat uz vietas. Tad paaicinājām oficiantu un pasūtījām picu un salātus.

Ēdot mēs par daudz ko runājām. Par viņas darbu, par dzīvi Saporo. Viņa pastāstīja par sevi. Divdesmit trīs gadus veca. Pēc vidusskolas divus gadus mācījusies profesionālajā skolā viesnīcu biznesu, pēc tam divus gadus nostrādājusi kādā hotelī Tokijā, tad atsaukusies uz darba sludinājumu hotelim "Dolphin" un pārcēlusies uz Saporo. Pārcelties uz Saporo bijis izdevīgi. Proti, viņas ģimenei netālu no Asahikavas piederot viesnīciņa.

-    Diezgan labs viesu nams. Viņi ar to nodarbojas jau labu laiku, viņa teica.

-    Tātad šeit tu strādā, lai iegūtu pieredzi un pēc tam varētu pārņemt ģimenes uzņēmumu? es vaicāju.

-    Tā nav, viņa sacīja. Tad atkal pabīdīja brilles augstāk uz deguna. Vai turpināšu vai ne tik tālu uz priekšu neesmu domājusi. Vēl ne. Man tas vienkārši patīk. Darbs viesnīcā. Dažādi cilvēki atbrauc, apmetas, aizbrauc. Es

tajā visā jūtos ļoti ērti. Mierīgi. Jo tādā vidē esmu bijusi jau no bērnu dienām. Esmu pieradusi.

-    Nu, protams, es noteicu.

-    Kāpēc "nu, protams"?

-            Stāvēdama tur, pie reģistratūras, tu izskatījies pēc viesnīcas gariņa.

-            Viesnīcas gariņa? viņa nosmējās. Cik jauki tas skan. Būtu gan jauki, ja es tiešām varētu par tādu kļūt.

-Ja tu papūlētos, tad kļūtu gan, es arī pasmējos. Bet viesnīcā taču neviens nepaliek. Vai tas ir labi? Atbraukušie visi kā viens atkal aizbrauc prom.

-            Tā jau ir, viņa sacīja. Taču, ja kāds paliek, tad sametas bail. Kāpēc gan? Vai gļēvuma dēļ. Visi atnāk, bet pēc tam aiziet. Un es tā jūtos ērti. Dīvaini, vai ne? Parasti meitenes tā nedomā. Parasti meitenes meklē kaut ko paliekošu. Vai tā nav? Bet es neesmu tāda. Nezin kādēļ. Nesaprotu.

-            Man tu neliecies dīvaina. Tikai vēl neesi atradusi savu īsto vietu.

Viņa manī savādi paskatījās.

-    Kā jūs to zināt?

-    Nezinu, kā tas nākas, es teicu. Es to vienkārši zinu.

Viņa par to kādu brīdi domāja.

-    Pastāstiet man par sevi, viņa sacīja.

-            Stāsts nav no aizraujošajiem, es atteicu. Tomēr viņa vēlējās to dzirdēt. Tad es šo to par sevi pastāstīju. Trīsdesmit četrus gadus vecs, šķīries, pelnos ar dažādiem rakstu darbiem. Braucu ar lietotu Subaru. Kaut arī auto ir diezgan vecs, tajā ir gan mūzikas aparatūra, gan gaisa kondicionētājs.

Biju iepazīstinājis ar sevi. Objektīvi fakti.

Taču viņa gribēja uzzināt kaut ko vairāk par mana darba saturu. Nebija nekādas vajadzības to slēpt, tāpēc paskaidroju sīkāk. Par nesen intervēto zvaigzni, par Hakodates restorānu aprakstīšanu.

-    Ir nu gan aizraujošs darbs, viņa sacīja.

-            Man pašam gan tas nekad nav licies aizraujošs. Rakstīšana pati par sevi man īpašas grūtības nesagādā. Nevarētu teikt, ka man nepatīk rakstīt. Tas ir pat relaksējoši. Taču uzrakstītā saturs ir absolūta nulle. Pilnīgi bezjēdzīgs.

-    Piemēram?

-            Piemēram tu vienā dienā apstaigā piecpadsmit restorānus, kuros no pasūtītajiem ēdieniem nogaršo tikai pa kumosam, pārējo visu atstāj neskartu. Nu kaut kas ar to noteikti nav kārtībā, man tā liekas.

-    Bet arī visu apēst nebūtu jēdzīgi, vai ne?

-            Nu, protams, ne. Pēc trim tādām dienām es nobeigtos. Un visi mani uzskatītu par pēdējo muļķi. Ja nomirtu tādā nāvē, tad nevienam nebūtu manis žēl.

-            Tad jau tur neko nevar darīt, viņa smiedamās noteica.

-            Tur tiešām neko nevar darīt, es sacīju. Es to saprotu. Tāpēc tas līdzinās sniega šķūrēšanai. Jādara vien ir, neko tur nevar darīt. Taču tāpēc vien nesākšu to visu uzskatīt par aizraujošu.

-    Sniega šķūrēšana, viņa noteica.

-    Kultūras sniega šķūrēšana, es piebildu.

Pēc tam viņa apvaicājās par manu šķiršanos.

-            Tā nav, ka es izšķīros tāpēc, ka būtu izlēmis šķirties. Viņa kādu dienu pēkšņi aizgāja. Kopā ar kādu vīrieti.

-Jums tas sāpēja?

-Ja raugāmies uz to šādējādi, vai tad parastiem cilvēkiem šādas lietas vairāk vai mazāk nesāp?

Viņa atbalstīja zodu rokās un paskatījās manī.

-            Piedodiet. Dīvains jautājums. Vienkārši nespēju iedomāties, kā tieši jums tas sāpēja. Kādā veidā? Kas tad notika?

-Man sāpēja tik ļoti, ka piespraudu pie mēteļa Keith Haring nozīmīti.

Viņa iesmējās: Un viss?

-    Tas ir viss, ko es par to gribu pateikt, sacīju. Tā ir lcā hroniska slimība. Parasti piedzeroties aizmirstas, kur sāp. Lai paliek. Bet man nav tādas īpašas brūces, ko varētu izrādīt.

-    Saprotu, ko jūs gribat teikt. -Jā?

-    Varbūt tā neizskatās, taču es esmu daudz sāpju pārcietusi. Daudz, viņa klusītēm noteica. Tik daudz kā ir bijis. Galu galā tāpēc es pametu Tokijas hoteli. Jo man nodarīja pāri. Man bija smagi. Dažā ziņā es nespēju ar cilvēkiem saprasties.

-    Hm, es sacīju.

-    Man sāp vēl tagad. Ja es sāku par to domāt, tad pat vēl tagad reizēm gribas nomirt.

Viņa atkal novilka no pirksta gredzenu, tad uzlika atpakaļ. Iedzēra "Asiņaino Mēriju". Pabīdīja brilles. Un pasmaidīja.

Mēs krietni iedzērām. Man sajuka skaits, cik reižu pasūtījām dzērienus, bet dzerts tika daudz. Bija jau vienpadsmit. Viņa paskatījās pulkstenī un noteica, ka vajadzētu doties mājās, jo rīt no rīta agri jābūt darbā. Sacīju, ka aizvedīšu viņu uz mājām taksometrā. Viņa dzīvoja apmēram desmit minūšu brauciena attālumā no turienes. Es samaksāju rēķinu.

Kad izgājām ārā, tur gar acīm lidinājās sniegs. Nesniga pamatīgi, bet sniegs lipa un piesala pie ceļa. Tāpēc devāmies uz taksometru, cieši rokās sadevušies. Viņa bija noreibuši un nedaudz grīļojās.

-    Paklau, par to žurnālu, kas bija uzrakstījis par viesnīcu, ieminējos, it kā pēkšņi būtu to atcerējies. Vai tu neatceries tā žurnāla nosaukumu? Un aptuveno raksta publicēšanas laiku?

Viņa atsauca atmiņā žurnāla nosaukumu. Žurnāls bija saistīts ar kādu laikraksta izdevniecību.

-    Tas noteikti bija pagājušajā rudenī, tā es domāju. Es pati to neesmu lasījusi, tāpēc visos sīkumos nezinu, kas tur bija rakstīts.

Mēs vieglajā sniegputenī minūtes piecas gaidījām taksometru. Pa to laiku viņa cieši turējās man pie rokas. Viņa bija relaksējusies.

-    Tik bezrūpīgi sen neesmu jutusies, viņa sacīja. Arī es sen nebiju juties tik bezrūpīgi. Iedomājos, ka varbūt mums abiem tik tiešām ir kaut kas kopīgs. Varbūt tieši tāpēc arī viņa man iepatikās no pirmā skatiena.

Taksometrā mēs runājām par lietām, kas nevienu īpaši neskāra. Par sniegu, par aukstumu, par viņas darba laiku, par Tokiju un tamlīdzīgi. Tā runādamies, domāju, ko viņa darīs turpmāk. Es sapratu, ka pietiktu ar nelielu pamudinājumu, un es varētu ar viņu pārgulēt. Tieši tā vienkārši sapratu. Pagaidām gan man vēl nebija skaidrs, vai viņa gribētu ar mani pārgulēt vai ne. Tomēr apjautu, ka viņai liktos, ka tikpat labi ar mani var pārgulēt. To es nopratu no viņas skatiena, elpas, runas, roku kustībām. Es, protams, gribētu ar viņu pārgulēt. Un, pat ja mēs pārgulētu, tas neradītu problēmas. Vienkārši atnāktu un aizietu. Tieši tā, kā viņa pati bija teikusi. Tomēr man pietrūka apņēmības. Man likās, ka tā ar viņu pārgulēt nebūtu godīgi, un šī doma kavējās man kādā prāta nostūrī. Viņa bija desmit gadus jaunāka par mani, kaut kādā ziņā nedroša, turklāt vēl tik ļoti iereibuši, ka īsti labi neturējās uz kājām. Tas būtu tāpat kā laimēt spēli ar iezīmētām kārtīm. Nebūtu godīgi.

Tomēr man bija jāšaubās, vai tiešām seksa sfērā godīgumam ir kaut kāda nozīme. Ja sāksi meklēt godīgumu seksā, tad drīz vien kļūsi par zīdaini, labāk par to nerunāt, es nodomāju.

Saprātīgs arguments.

Vēl nebiju izlēmis par labu nevienam no šiem argumentiem, kad taksometrs piebrauca viņas mājas priekšā un viņa pavisam vienkārši izkliedēja manu dilemmu, pavēstīdama:

-    Es dzīvoju kopā ar jaunāko māsu.

Tad nu vairs nebija nekādas vajadzības par to vēl domāt, un es pat jutos atvieglots.

Kad taksometrs bija apstājies pie mājas, viņa ļoti atvainojās un pateica, ka viņai esot bail, un palūdza, vai es nevarētu viņu pavadīt līdz durvīm. Vēlu vakaros kādreiz gaitenī manot kādu dīvainu cilvēku, tā viņa sacīja. Palūdzu šoferim, lai viņš mani piecas minūtes pagaida, tad paņēmu viņu pie rokas un pa slideno ietvi pavadīju līdz ieejas durvīm. Tad mēs uzkāpām trešajā stāvā. Vienkārša dzelzsbetona bloku dzīvokļu māja. Kad nonācām pie durvīm nr. 306, viņa atvēra somu un sāka tajā rakņāties, meklējot atslēgu. Tad, pagriezusies pret mani, neveikli pasmaidīja, pateica paldies, esot bijis tik jauks vakars.

Sacīju, ka man arī bija ļoti patīkami.

Atslēgusi durvis, viņa iemeta atslēgu atpakaļ somā. Gaitenī atbalsojās sausā skaņa, somas slēdzim noklikšķot. Tad viņa cieši manī paskatījās. Ar tādu skatienu, it kā pētītu uz tāfeles uzrakstītu ģeometrijas uzdevumu. Viņa šaubījās. Viņa bija apjukusi. Viņa nespēja veikli atvadīties no manis. Es to sapratu.

Es, ar roku atspiedies pret sienu, gaidīju viņas lēmumu. Tomēr viņa nespēja izlemt.

-    Arlabunakti! Sveiciens māšelei! es noteicu.

Viņa četras piecas sekundes saknieba lūpas.

-    Tas, ka es dzīvoju kopā ar jaunāko māsu, viņa sacīja, ir izdomājums.

-    Zinu, es atteicu.

Viņa lēni un nesteidzīgi piesarka. Kā jūs to varat zināt?

-    Es nezinu kā. Vienkārši zinu, un viss, es sacīju.

-    Cik ļoti nejauks cilvēks, viņa klusītēm noteica.

-    Ak tā. Var jau būt, ka tā ir, es sacīju. Bet, kā jau es teicu, man nav nepatikas pret cilvēkiem. Es cilvēkus neizmantoju. Un arī nekādus izdomājumus nestāstu.

Viņa kādu brīdi vilcinājās, tad, it kā metusi tam mieru, iesmējās. Es arī neko neizdomāju.

-    Tomēr, es noteicu.

-    Tomēr iznāca ļoti dabiski. Man arī ir sāpējis. Kā jau es pirmīt sacīju.

-    Man arī ir sāpējis. Tik ļoti, ka es pat piespraudu Keith Haring nozīmīti.

Viņa pasmējās. Paklau, ienāc uz brītiņu, iedzersim tēju! Es gribētu vēl mazliet ar tevi parunāt.

Es papurināju galvu. Paldies. Es arī gribētu ar tevi parunāt. Tomēr tagad es iešu. Kāpēc tā pats nezinu. Man liekas, ka tagad man labāk būtu iet. Man ir tāda sajūta, ka būtu labāk, ja mēs ar tevi vienā reizē pārāk daudz neizrunātu. Nezin kāpēc gan?

Viņa manī noskatījās, acis piemiegusi, it kā censtos salasīt sīkus burtiņus uz izkārtnes.

-    Neprotu to īsti labi izskaidrot. Tomēr tā man liekas, es sacīju. Ja ir daudz, par ko runāt, tad vislabāk ir to visu izrunāt pamazām, pa druskai. Tā man šķiet. Bet var jau būt, ka es kļūdos.

Viņa nedaudz padomāja par manis teikto, tad meta domāšanu pie malas. Novēlējusi labu nakti, klusi aizvēra durvis.

-    Ei! es saucu. Durvis pavērās par piecpadsmit centimetriem, viņa pabāza galvu. Es atkal pavisam drīz gribētu mēģināt tevi pavedināt, kā būtu? es ierunājos.

Viņa, ar roku pieturēdama durvis, atkal nopūtās. Tad noteica: Varbūt. Un atkal aizvēra durvis.

Taksists garlaikodamies bija atvēris sporta avīzi un lasīja. Viņu pārsteidza tas, ka es viens pats iesēdos mašīnā un pateicu hoteļa nosaukumu.

-Jūs tik tiešām brauksiet prom? viņš pavaicāja. Es domāju, ka jūs man teiksiet, lai braucu prom. Spriežot pēc noskaņojuma. Parasti tā notiek.

-    Laikam gan, es piekritu.

-    Es jau daudzus gadus daru šo darbu. Parasti nojauta mani nepieviļ.

-    Daudzus gadus strādājot, jābūt ari izņēmumiem. Varbūtības likums.

-    Var jau būt, taksists nedaudz apjucis noteica. Tomēr, kungs, tas gan ir tā mazliet dīvaini.

-    Var būt, ka tā, es sacīju. Vai tik tiešām es būtu tik ļoti citāds?

Atgriezies savā numurā, nomazgāju seju, iztīrīju zobus. Zobus tīrīdams, sāku nedaudz nožēlot, bet beigu beigās tik un tā cieši aizmigu. Mana nožēla parasti ilgi neturpinās.

No rīta vispirms piezvanīju uz reģistratūru un pagarināju numura rezervāciju vēl par trim dienām. Nekādu problēmu nebija. Kā gan citādi, pašlaik nebija tūrisma sezona. Tiktāl nekādu grūtību nebija.

Tad nopirku avīzi un turpat viesnīcas tuvumā iegāju Dunkin Donuts un apēdu divus parastus kēksus un izdzēru divas krūzes kafijas. Par hoteļa brokastīm man pēc pirmās dienas bija zudusi interese. Dunkin Donuts bija tieši tas, ko man vajadzēja. Lēti, un kafiju var dabūt papildporciju.

Pēc tam izsaucu taksometru un devos uz bibliotēku. Teicu, lai ved mani uz vislielāko Saporo bibliotēku. Bibliotēkā ķēros pie viņas nosauktā žurnāla veco numuru studēšanas. Raksts par hoteli "Delfīns" bija publicēts 20. oktobra numurā. Pasūtīju raksta kopiju, tad iegāju tuvējā kafejnīcā, apsēdos un, kafiju dzerdams, to izlasīju.

Grūti lasāms raksts. Lai to līdz galam saprastu, nācās pārlasīt vairākas reizes. Žurnālists tik tiešām bija centies uzrakstīt viegli saprotamu rakstu, bet viņa pūliņiem situācijas sarežģītība nepavisam nebija pa zobam. Tā bija šausmīgi sarežģīta. Tomēr, ļoti rūpīgi izlasot, vispārējas aprises pamazām kļuva skaidras. Raksta nosaukums bija "Darījumi ar zemi Saporo: Melnās rokas aiz pilsētas attīstības plāniem". Līdzās aerofotogrāfija gandrīz pabeigtais hotelis "Dolphin".

Kopsavilkums tātad ir šāds. Zināmas personas bija iepirkušas lielus zemes gabalus vienā noteiktā Saporo daļā. Tad divus gadus no vietas zemes īpašnieku vārdi tika slepeni mainīti. īpašumu cenas uzkāpa bezjēdzīgi augstu. Balstoties uz to, žurnālists bija ķēries pie izmeklēšanas. Papētot to lietu sīkāk, atklājies, ka zemes īpašumus it kā bija iepirkuši dažādi uzņēmumi, bet lielākā to daļa eksistēja tikai uz papīra. Tie visi bija reģistrēti. Visi maksāja nodokļus. Tomēr ne biroju, ne darbinieku tiem nebija. Un šie uz papīra pastāvošie uzņēmumi bija saistīti ar citiem tādiem pašiem papīra uzņēmumiem. Tie veica no tiesas ģeniālus nominālus darījumus ar šiem zemes īpašumiem. Par divdesmit miljoniem jenu iegādāts īpašums tika pārdots par sešdesmit miljoniem un vēlreiz nu jau par divsimt miljoniem. Ja izsekoja šo dažādo fiktīvo uzņēmumu sazarotajiem ceļiem, tad beigu beigās tie visi aizveda uz vienu punktu: "B Industrijas" kādu nekustamo īpašumu kompāniju. Šis uzņēmums bija īstais. Tam Akasakā bija liels, moderns biroja nams. Savukārt šis uzņēmums, gan ne publiski, bija saistīts ar konglomerātu ģenerāluzņēmumu "A". Tam bija plašs darbības lauks dzelzceļi un viesnīcu ķēdes, filmu studija un pārtikas uzņēmumi, universālveikali un žurnāli, viss, sākot no kredītu aģentūrām un beidzot ar negadījumu apdrošināšanu. A uzņēmumam bija tieši sakari ar valdības aprindām. Un žurnālists raka dziļāk. Tad viņš atklāja vēl kaut ko interesantāku. Tie zemes gabali, kurus kompānija B bija iepirkusi Saporo, bija iekļauti vērienīgos pilsētas attīstības plānos. Tur bija iecerēts būvēt metro un vēl valdības ēkas. Valdība nodrošinātu pusi no finansējuma. Valdība un Hokaido prefektūra, un Saporo pilsētas valde bija to plānojušas kopīgi, un nu beidzot lēmums bija pieņemts. Par vietu, par plānojumu, par budžetu. Bet tad, kad beidzot vāciņš tika nocelts, izrādījās, ka vairāku gadu garumā kāds bija šos zemes gabalus uzpircis. A uzņēmumam kāds bija pieplūdinājis informāciju. Turklāt plāni bija zināmi, pirms tie tika apstiprināti, un tāpēc zemes uzpirkšana bija tā izvērsusies. Tātad šis galīgais lēmums jau no paša sākuma bija politiski korumpēts.

Šīs uzpirkšanas avangards bija hotelis "Dolphin". Hotelis būtu pirmklasīgs nekustamais īpašums. Tāpat arī A uzņēmums tajā varētu ierīkot savu štābu. Kļūtu par vadoni šajā pasākumā. Piesaistītu skatienus, mainītu cilvēku plūsmu, kļūtu par šo pārmaiņu simbolu. Kopumā viss notika saskaņā ar šo detalizēto plānu. Augsti attīstīts kapitālisms. Tas, kurš izdara vislielākos ieguldījumus, saņem maksimāli daudz izšķiroši svarīgas informācijas, lai varētu maksimāli efektīvi gūt maksimālo peļņu. Neviens neteiks, ka tas ir kaut kas slikts. Tā notiek kapitāla ieguldīšana. Cilvēki pieprasa maksimālu ieguldītā kapitāla atpelnīšanu. Tieši tāpat kā cilvēks, kas iegādājas lietotu automašīnu, iesper pa riepām un pārbauda dzinēju, tā arī cilvēks, kas iegulda divdesmit miljonus jenu, pārbaudīs šo investīciju izdevīgumu un dažkārt arī mēģinās veikt kaut kādas manipulācijas. Šajā pasaulē godīgums ir vārds bez jēgas. Investējamā kapitāla apjoms ir pārāk liels, lai domātu par tādām lietām.

Dažreiz nākas arī pielietot spēku.

Piemēram, ja kāds nevēlas īpašumu pārdot. Ja kādam no seniem laikiem te pieder kaut kāda kurpju bode un viņš atsakās to pārdot. Tad nezin no kurienes pēkšņi parādās baisi ļaudis. Lielām kompānijām ir tāda izcelsme. Tās ir saistītas gan ar politiķiem, gan prozaiķiem, rokzvaigznēm un mafiju, viss ir savstarpēji saistīts. Te pēkšņi uzrodas baisie ļautiņi ar samuraju zobeniem rokā. Policija ari nav diez ko kāra ķerties klāt šādiem incidentiem. Jo policija saņem savus norādījumus no augšas. Tā pat nav korupcija. Tā ir sistēma. Tā ir kapitāla investēšana. Protams, ari senos laikos tā notika. Tomēr salīdzinājumā ar senākiem laikiem viss ir kļuvis daudz skarbāks, kapitālisma tīkls ir daudz smalkāks. Tas noticis, pateicoties megadatoriem, jo tie aptver visu un visus, kas pastāv, visu pārrēķina neto izdevīgumā. Augsti attīstītais kapitālisms sāk pārspēt pats sevi. Nepārspīlēšu, sakot, ka finansiālie darījumi ir kļuvuši par jauna veida reliģiju. Cilvēki pielūdz kapitālisma dinamismu. Cilvēki pielūdz šo mitoloģiju. Pielūdz Tokijas zemes cenas, pielūdz spožos Porsche. Nevienu citu mitoloģiju šajā pasaulē vairs neatrast.

Tāds nu ir augsti attīstīts kapitālisms. Vai nu mums tas patīk, vai ne, šī ir tā sabiedrība, kurā dzīvojam. Pat izpratne par labo un ļauno ir kļuvusi sarežģītāka. Izsmalcinātāka. Pastāv moderni tikumi un nemoderni tikumi. Un tāpat arī ir moderni netikumi un nemoderni netikumi. Un starp modernajiem tikumiem ir oficiālie un neoficiālie tikumi un snobu tikumi. Turklāt modē ir arī kombinēt. Missioni džemperi var kombinēt ar Trussardi biksēm un Pollini kurpēm, mums atļauts baudīt dažādus stilus. Šajā pasaulē filozofija pamazām sāk līdzināties menedžmenta zinībām. Filozofija pietuvojas laikmeta dinamismam.

Tolaik es tā nedomāju, bet 1969. gadā pasaule vēl bija vienkārša. Pietika mest ar akmeni motorizētai policijas vienībai, un reizēm cilvēkam izdevās pašizpausties. Tas bija labs laikmets. Vai tagad saskaņā ar šo izsmalcināto filozofiju kāds vairs bliež akmeni virsū policistiem? Kāds atnāks un izpūtīs asaru gāzi. Šī ir tagadne. Tagad tīkls stiepjas no viena kakta līdz otram, bet viņpus šī tīkla nākamais tīkls. Nav kur likties. Ja metisi akmeni, tas savērpsies greizi un atgriezīsies atpakaļ pie tevis. Tā patiesi ir.

Žurnālists bija centies, ko spējis, izsekodams pēdas. Bet, lai kā viņš paceltu balsi, lai kā censtos, šim rakstam nebija ne mazākās ietekmes. Raksts nebija pievilcīgs. Viņš to nesaprata. Te nebija runa ne par kādām aizdomām. Vienkārši normāls augsti attīstīta kapitālisma process. Visi par to zināja. Tāpēc arī neviens tam nepievērsa uzmanību. Ietekmīgs kapitāls bija negodīgā ceļā ieguvis informāciju un iepircis zemi, vai arī tika izdarīts politisks spiediens, un, ja beigu beigās mafijas bandīti bija pielietojuši spēku pret kaut kādas kurpju bodes vai nepopulāras, mazas viesnīciņas īpašnieku, tad kas gan to pamanīs? Tā notiek. Laikmets aizplūst kā upes smilts. Tā vieta, kur stāvam, nav vairs tā vieta, kur reiz stāvējām.

Cik lielisks raksts, es nodomāju. Viss kārtīgi noskaidrots, iestājās par taisnīgumu, bet tik nemoderns.

Iebāzu raksta kopiju kabatā, izdzēru vēl vienu tasi kafijas.

Es domāju par viesnīcas "Delfīns" īpašnieku. Nelaimīgs cilvēks, pār kuru kopš piedzimšanas krita neveiksmju ēna. Viņam nebija nekādu izredžu šajā laikmetā izdzīvot.

Nemoderns, es skaļi noteicu.

Garām ejošā oficiante uzmeta man savādu skatienu.

Es apturēju taksometru un atgriezos hotelī "Dolphin".

8

No numura piezvanīju savam bijušajam partnerim uz Tokiju. Man atbildēja kāda nepazīstama balss, pavaicāja, kā mani sauc, tad pie telefona pienāca vēl kāds cits, atkal noprasīja manu vārdu, tad beidzot arī viņš pats atbildēja. Izklausījās aizņemts. Mēs veselu gadu nebijām runājuši. Nebija tā, ka es būtu apzināti no viņa izvairījies. Mums vienkārši nebija, par ko runāt. Es viņam aizvien tiku vēlējis tikai

to labāko, un ari tagad nekas nebija mainījies. Un tomēr beigu beigās viņš man bija (un tāpat ari es viņam) izstaigātai teritorijai piederošs. Es nebūt netiku viņu tur ievietojis. Un ari viņš pats tur neiekļuva. Mēs vienkārši katrs aizgājām savu ceļu, un šie divi ceļi tā īpaši nekrustojās. Tas arī viss.

Kā iet, es pajautāju.

Labi, viņš sacīja.

Pateicu, ka pašlaik esmu Saporo, viņš apvaicājās, vai tur nav auksts.

Salstu gan, es atbildēju.

Kā iet pa darbu, paprasīju.

Baigi daudz darba, viņš atbildēja.

Pārāk daudz nedzer, es sacīju.

Pēdējā laikā es neko daudz nedzeru, tā viņš teica.

Pie mums tagad snieg, es atbildēju.

Pie mums gan nekas no gaisa nekrīt, viņš sacīja.

Tā mēs kādu brīdi spēlējam pieklājīgās sarunas pingpongu.

-            Starp citu, gribēju tev kaut ko palūgt, es pārtraucu spēli. Es viņam kādreiz palīdzēju. Viņš arī nebija to aizmirsis, un arī es nebiju to aizmirsis. Jo vispār es neesmu no tiem, kas apgrūtina citus cilvēkus ar saviem lūgumiem.

-    Protams, skaidra un gaiša atbilde.

-            Mums senāk reiz bija viens pasūtījums profesionāls žurnāls par hoteļiem, es sacīju. Apmēram pirms gadiem pieciem. Vai tu atceries?

-    Atceros.

-    Vai tev tie kontakti vēl ir dzīvi?

Viņš drusciņ padomāja. Nevarētu teikt, ka tajā ziņā būtu īpaši aktīvs, bet dzīvi tie ir. Domāju, ka nebūs neiespējami atkal atkausēt.

-Tur bija viens cilvēks, kurš visos sīkumos pārzināja darījumu aizkulises. Vārdu gan neatceros. Kalsns vīrietis,

vienmēr dīvainu cepuri galvā. Vai tu man varētu palīdzēt sakontaktēties ar viņu?

-    Domāju, ka varēšu. Ko tu gribi uzzināt?

Es viņam īsumā pārstāstīju rakstu par skandālu, kas saistīts ar hoteli "Dolphin". Viņš pierakstīja žurnāla nosaukumu un iznākšanas dienu. Pēc tam es viņam pastāstīju par mazo viesnīciņu "Delfīns", kas tur atradās pirms lielā hoteļa uzbūvēšanas. Tad pateicu, ka vēlos uzzināt šādas lietas. Pirmām kārtām kāpēc jaunais hotelis ir pārņēmis vecās viesnīciņas nosaukumu. Tālāk kāds liktenis ir piemeklējis mazās viesnīciņas "Delfīns" pārvaldnieku. Un kā tālāk izvērsies skandāls? Viņš to visu pierakstīja, tad nolasīja klausulē.

-    Tas būtu viss?

-    Tas ir viss, es sacīju.

-    Cik steidzīgi tas ir? viņš apvaicājās.

-    Steidzīgi gan, es noteicu.

-    Pamēģināšu šīs dienas laikā sazināties. Vai tu man nepateiktu savu telefona numuru?

Nosaucu viesnīcas telefonu un pasacīju, kurā numurā esmu apmeties.

-    Labi, tad pagaidām, viņš nolika klausuli.

Es viesnīcas kafetērijā paēdu vienkāršas pusdienas. Tad nobraucu lejā foajē, reģistratūrā bija meitene ar brillēm. Iekārtojos krēslā foajē stūrī un kādu brīdi viņu vēroju. Viņa izskatījās darbā ļoti aizņemta. It kā manu klātbūtni pat nebūtu pamanījusi. Vai arī pamanīt gan bija pamanījusi, bet ignorēja. Es tāpat vien viņu vēroju. Tad, skatīdamies uz viņu, nodomāju: ja es būtu gribējis ar to meiteni pārgulēt, tad būtu pārgulējis.

Man laiku pa laikam rodas nepieciešamība tādā veidā pašam sevi iedrošināt.

Gana meitenē skatījies, es liftā uzbraucu līdz piecpadsmitajam stāvam un numurā lasīju grāmatu. Šodien debesis bija pavisam apmākušās. Saules stari tikai paretam izlauzās cauri mākoņiem, sajūta, gluži kā alā dzīvojot. Nezināju, kad varētu gaidīt telefona zvanu, bet man arī nebija nekādas vēlēšanās doties ārā, un tāpēc neatlika nekas cits, kā palikt numurā un lasīt grāmatas. Pabeidzu lasīt Džeka Londona biogrāfiju un ķēros klāt grāmatai par Spānijas pilsoņu karu.

Diena gara kā ieildzis vakars. Neteiksim, ka starp tiem būtu īpaša atšķirība. Ārā aiz loga pelnu pelēkā krāsa pamazām pārvērtās melnā. Beidzot pienākusi nakts. Tikai cita melanholijas kvalitāte. Pasaulē palikušas vairs tikai divas krāsas. Pelēkā un melnā. Tikai tās abas regulāri nomainīja viena otru.

Pasūtīju numurā sviestmaizes ar šķiņķi. Tad, uzkozdams sviestmaizes, izņēmu no ledusskapja alu. Lēnām malkoju alu. Man nebija nekā, ko darīt, un tā visu, ko darīju, veicu lēnām un rūpīgi. Mans partneris piezvanīja pusastoņos.

-     Man izdevās sazināties, viņš sacīja.

-    Bija ļoti grūti?

-    Ne īpaši, viņš, nedaudz padomājis, atteica. Nodomāju, ka laikam gan bijis ļoti grūti.

-    Tūliņ tev visu īsi paskaidrošu. Pirmām kārtām visai šai lietai virsū cieši uzlikts vāks. Vāks virsū, apsiets ar virvēm, dziļi noliktavā iekšā. Tā, lai tur neviens nerakņātos. Punkts un beigas. Arī skandāla vairs nekāda nav. Izskatās, ka tur bijusi iejaukta prefektūras vai pilsētas vadība. Neko vairāk neviens nezina. Prokuratūra nedaudz pieķērusies tai lietai, bet nevienam neko nav varējusi piesiet. Sarežģīts gadījums, tur saiet kopā dažādi gali.

-    Tā ir privāta lieta, es nevienam nekādas nepatikšanas nevēlu.

-    Tā es arī tam puisim pateicu.

Es ar klausuli rokā aizgāju līdz ledusskapim, paņēmu alus pudeli, ar vienu roku attaisīju vāciņu un ielēju alu glāzē.

-            Paklau, kaut ari tev mani ieteikumi kritis uz nerviem, uzmanīgi, ka neapdedzinies. Liela mēroga lieta. Es nesaprotu, kāpēc tu tajā pinies iekšā. Tomēr lūdzu, pārāk dziļi iekšā nelien. Labāk būtu dzīvojis mierīgāk, kā pieklājas. Pats par sevi gan es to nevarētu sacīt.

-    Sapratu, es noteicu.

Viņš noklepojās. Es iedzēru alu.

-Vecā viesnīca "Delfīns" līdz pašām beigām neparko nepadevās. Neatkarīgi no visādām nepatikšanām. Kaut arī viņam būtu bijis izdevīgi atkāpties neparko.

-    Viņš bija tāds tips, es sacīju. Nemoderns.

-            Visādas nepatikšanas. Piemēram, viņa viesnīcā apmetās bars mafijas bandītu. Nekādas likuma pārkāpšanas nenotika, līdz tam nenonāca. Tas bars vienkārši sēdēja viesnīcas hallē un blenza uz visiem, kuriem gadījās iegriezties viesnīcā. Saproti, kādas lietas? Bet viesnīcas ļaudis nekādu īpašu troksni necēla.

-            Laikam saprotu, es teicu. Viesnīcas īpašnieks bija no tiem, kas pieradis pie visādām nelaimēm un nebūšanām. Viņu nekas vairs īpaši nepārsteidza.

-            Bet tad beigu beigās "Delfīns" izvirzīja savādu noteikumu. Un sacīja ja tas tikšot izpildīts, tad vākšoties prom. Vai vari iedomāties, kas tas bija par noteikumu?

-    Nē, nezinu, atbildēju.

-            Nu, mazliet padomā, viņš noteica. Tā ir atbilde uz vienu no taviem jautājumiem.

-            Vai noteikums bija saglabāt viesnīcas "Delfīns" nosaukumu?

-Tieši tā, viņš sacīja. Viesnīcas īpašnieks izvirzīja šādu noteikumu. Pārpircēji to norija.

-    Kāpēc gan?

-            Nosaukums nemaz nebija no sliktajiem. Vai ne? Hotelis "Dolphin" neskan slikti, vai ne?

-    Nūjā, es noteicu.

-            Turklāt A uzņēmums bija ieplānojis veidot jaunu viesnīcu ķēdi. Un ne jau vidusmēra, bet gan augstākās klases viesnīcu ķēdi. Un šāda nosaukuma vēl nekur nebija.

-    Ķēde Dolphin Hotel, es izmēģināju.

-    Hilton un Hyatt klases viesnīcu ķēde.

-            Dolphin Hotel ķēde, vēlreiz atkārtoju. Turpinājums, sapnis palielinājumā.

-    Bet kas notika ar vecās viesnīcas "Delfīns" pārvaldnieku?

-    To neviens nezina, viņš atbildēja.

Es iedzēru vēl vienu malku alus, pabakstīju ar pildspalvu auss ļipiņu.

-            Viesnīcas īpašnieks dabūja krietnu atkāpšanās naudu, varbūt ar to kaut ko iesāka. Taču tas nav noskaidrots. Liekas, viņš ir no tiem, kas tik un tā nekur uz priekšu netiks.

-    Tā varētu būt, es piekritu.

-Tādas tās lietas, lielos vilcienos, viņš sacīja. Tik daudz es uzzināju. Neko vairāk. Noderēja?

-    Paldies! Tu man ļoti izpalīdzēji, es pateicos.

-    Hm, viņš noteica un vēlreiz noklepojās.

-    Cik tev tas izmaksāja? es pajautāju.

-            Neko. Vienreiz uzaicināšu papusdienot, aizvedīšu uz kādu klubu Gindzā. Samaksāšu dzeramnaudu. Par to nedomā. Es tik un tā visu norakstīšu izdevumos. Man vispār ir pārāk maz tēriņu. Grāmatvedis man visu laiku saka vajagot tērēt vairāk. Tāpēc par to nedomā. Ja tu gribētu aiziet uz kādu Gindzas klubu, es tevi labprāt tur aizvestu. Norakstītu izdevumos. Tu taču tur nekad neesi bijis.

-    Ko tādos klubos Gindzā dara?

-            Iedzer, papriecājas ar meitenēm, viņš sacīja. Ja mēs aizietu, tad nodokļu grāmatvedis mani ļoti slavētu.

-Varbūt tev vajadzētu aizvest uz turieni nodokļu grāmatvedi?

-    Biju jau aizvedis, viņš garlaikoti noteica.

Tad mēs atvadījāmies un nolikām klausules.

Klausuli nolicis, sāku domāt par savu kādreizējo biznesa partneri. Abi bijām vienos gados, bet viņam jau sāka izspiesties vēderiņš. Viņš bija vīrietis, kurš rakstāmgaldā turēja dažādas zāles un visā nopietnībā domāja par vēlēšanām. Raizējās par bērnu skološanu un strīdējās ar sievu, bet būtībā savu ģimeni mīlēja. Šad tad pavāju gribu, šad tad par daudz iemeta; bet būtībā kārtīgs, apzinīgs, strādīgs cilvēks.

Pēc universitātes beigšanas abi sametāmies kopā, un ilgu laiku mums gāja labi. Sākām ar nelielu tulkošanas uzņēmumu, pamazām paplašinājāmies. Tā nebija, ka mēs no sākta gala būtu bijuši tuvi draugi, tomēr daudzās lietās labi sapratāmies. Ik dienas strādājot kopā, tomēr ne reizi ne sastrīdējāmies. Gan tāpēc, ka viņš bija labi audzināts, mierīgs cilvēks, gan tāpēc, ka man nepatika strīdēties. Protams, šad tad mūsu viedokļi atšķīrās, bet turpinājām strādāt kopā, cienot viens otru. Tagad bijām šķirti nu jau visilgāko laika periodu. Kad es pēkšņi kompāniju pametu, viņš bez manis turpināja veiksmīgi darboties. Godīgi sakot, bez manis viņam gāja labāk. Viņš bija gan savedis visas biznesa lietas kārtībā, gan paplašinājis uzņēmumu. Pieņēmis jaunus cilvēkus, prasmīgi viņus izmantoja. Tāpat arī psiholoģiskajā ziņā viņš viens pats likās līdzsvarotāks.

Iedomājos, ka laikam taču problēmas ir bijušas ar mani. Iespējams, manī bija kaut kas tāds, kas atstāja uz viņu ne pārāk veselīgu ietekmi. Tāpēc arī tad, kad es aizgāju, viņš sāka darboties brīvāk. Glaimodams un pierunādams viņš veiklāk izmantoja cilvēkus, plēsa muļķīgus jokus ar grāmatvedības meiteni, domādams, ka tas ir bezjēdzīgi, tērēja naudu, vezdams citus izklaidēties uz Gindzas klubiem. Iespējams, ja es būtu kopā ar viņu, tad viņš saspringtu un šādas lietas viņam vairs tik labi nevestos. Viņš vienmēr manā skatienā samanītu, ko es par to visu domāju. Tāds cilvēks. Kaut arī, atklāti sakot, tajā laikā, kad bijām līdzās,

es nemaz tā īpaši par visu to, ar ko viņš nodarbojās, nedomāju.

Labi gan, ka viņš tagad ir viens, es nodomāju. Visādā ziņā.

Pēc manas aiziešanas viņš bija spiests sākt uzvesties saviem gadiem atbilstoši. Saviem gadiem atbilstoši, es nodomāju. Tad pamēģināju pateikt: Saviem gadiem atbilstoši. Pasakot to skaļi, tas izklausījās, kā citiem cilvēkiem domāts.

Pulksten deviņos telefons iezvanījās vēlreiz. Es šo telefona numuru nevienam nebiju devis, tāpēc uzreiz neattapos, kas tā par skaņu. Zvanīja telefons. Klausuli pacēlu tikai pēc ceturtā zvana.

-            Tu hallē tik cieši mani vēroji! meitene no reģistratūras sacīja. Spriežot pēc balss, viņa nebija ne īpaši dusmīga, ne īpaši priecīga. Pavisam vienaldzīga balss.

-    Vēroju gan, es neliedzos.

Viņa brītiņu paklusēja.

-Ja tad, kad es strādāju, uz mani tā skatās, es ļoti saspringstu, ļoti. Un tāpēc pieļauju kļūdas. Tāpēc, ka uz mani tā skatās.

-            Es vairs tā neskatīšos, teicu. Es uz tevi tā skatījos tikai tāpēc, lai saņemtu drosmi. Nedomāju, ka tas tev radīs tādu stresu. Turpmāk es skatīšos nepamanāmi. Kur tu tagad esi?

-            Mājās. Iešu vannā un tad gulēt, viņa sacīja. Paklau, tu paliekot ilgāk?

-Jā, man darīšanas nedaudz ieilga, es atteicu.

-            Tikai tā gan uz mani vairs neskaties. Mani tas ļoti apgrūtina.

-    Neskatīšos!

Tad klusuma brīdis.

-            Paklau, vai tev neliekas, ka es pārāk ātri saspringstu? Kopumā ņemot?

-    Es nezinu. Tā ir ļoti individuāla lieta. Laikam taču katrs saspringst, ja kāds cits viņu cieši vēro, vai ne? Par to nevajadzētu īpaši uztraukties. Es reizēm, pats to neapzinādamies, kaut ko cieši vēroju. Man ir tāda tieksme. Vērot dažādas lietas.

-    Kāpēc tev ir tāda tieksme?

-    Tieksmes nevar izskaidrot, es sacīju. Turpmāk vērošu tā, lai tu nepamani. Negribu, lai tu manis dēļ darbā pieļauj kļūdas.

-    Arlabunakti, viņa tad noteica.

-    Arlabunakti, atbildēju.

Noliku klausuli. Iegāju vannā un līdz pusvienpadsmitiem dīvānā lasīju grāmatu. Tad apģērbos un izgāju gaiteni. Aizgāju pa labirintam līdzīgo garo gaiteni līdz pašam galam. Tur pašā stāva stūrī bija darbinieku lifts. Šis lifts bija iebūvēts pēc iespējas tālāk no viesu acīm, bet nomaskēts tas nebija. Ja aizgāja līdz rezerves kāpnēm, tad tur bija rindā vairākas durvis bez numuriem. Un vienā stūrī darbinieku lifts. Lai viesi neiekāptu tajā kļūdas dēļ, pie tā bija piestiprināta plāksnīte ar norādi "Bagāžas lifts". Ātri izvērtēju apstākļus. Lifts bija apstājies pagrabstāvā. Šajā laikā tam nebija īpaši daudz lietotāju. No griestos iebūvētajiem skaļruņiem plūda klusa melodija. Paul Mauriat "Mīla ir gaišzila".

Pamēģināju nospiest lifta pogu. Lifts, it kā pēkšņi pamodies un pastiepis kaklu, sāka braukt augšup. Uz stāvu tablo parādījās cipari 1, 2, 3, 4, 5, 6, tas lēni, bet apņēmīgi tuvojās. Es, klausoties par to, cik "Mīla ir gaišzila", vēroju ciparus. Ja liftā kāds būs, teikšu, ka esmu sajaucis šo ar viesiem domāto liftu. Viesnīcu apmeklētāji taču mūždien kaut ko sajauc un saputro. 11, 12, 13, 14, tas nāk augšā. Pakāpos vienu soli atpakaļ un, rokas kabatās iebāzis, gaidīju, kad durvis atvērsies.

Bet pie cipara 15 kāpiens uz augšu apstājās. Pagāja īss brīdis. Nedzirdēja ne skaņas. Tad durvis pēkšņi atvērās. Lifts bija tukšs.

Cik ārkārtīgi kluss lifts, es nodomāju. Pavisam citāds nekā vecās "Delfīna" viesnīcas lifts astmatiķis. Iekāpu iekšā un nospiedu sešpadsmitā stāva pogu. Durvis bez skaņas aizvērās, varēja samanīt kaut kādu kustību, un tad durvis atkal atvērās. Sešpadsmitais stāvs. Tomēr sešpadsmitais stāvs nebija tāds tumšs kā viņas stāstā. Spilgts apgaismojums, no griestiem plūda "Mīla ir gaišzila" melodija. Nekādu dvaku ari nejutu. Es pārbaudīdams izstaigāju visu sešpadsmito stāvu no viena gala līdz otram. Sešpadsmitais stāvs bija iekārtots tieši tāpat kā piecpadsmitais. Gaiteņu līkloči, viesu numuru rindas, šur tur pa vidu stūrīši ar dažādiem pārdošanas automātiem, vairāki viesiem domāti lifti. Ārā pie vairākām durvīm izlikti istabā piegādāto maltīšu šķīvji. Tumšsarkani, mīksti paklāji, kas noslāpēja soļu troksni. Viss tinās klusumā. Radio turpināja programmu ar Percy Faith orķestra "Vasaras dienu". Aizstaigājis līdz galam, pagriezos pa labi, atgriezos pie kalpotāju lifta un nobraucu līdz piecpadsmitajam stāvam. Tad vēlreiz atkārtoju visu to pašu. Un atkal tas pats jau iepriekš redzētais, spilgti apgaismotais stāvs. Tā pati "Vasaras diena". Atmetu tam visam ar roku, atgriezos piecpadsmitajā stāvā, iedzēru divus malkus brendija un gāju gulēt.

Sāka aust gaisma, melno nomainīja pelnu pelēkais, sniga. Nu tā, es nodomāju, ko lai šodien iesāk.

Nekā darāma man nebija, gluži bez izmaiņām.

Es cauri sniegam devos uz Durtkin Donuts, tur apēdu virtuli un izdzēru divas tases kafijas, palasīju avīzi. Avīzē bija publicēti raksti par vēlēšanām. Kā aizvien filmu programmā neatradu nevienu tādu, kuru vēlētos noskatīties. Vienā no filmām kāds mans klasesbiedrs no vidusskolas laikiem spēlēja pa pusei galveno lomu. Jauniešu filma ar nosaukumu "Nelaimīgā mīlestība". Darbība notika skolā, daudzsološa jauna aktrise un daudzsološs dziedātājs. Man uzreiz bija skaidrs, kāda loma tikusi manam kādreizējam klasesbiedram.

Viņš tēloja glītu, jaunu un iejūtīgu skolotāju. Nu, protams, gara auguma, sportisks, skolnieces ar viņu tā aizrāvušās, ka ģībst no tā vien, ka viņš tās uzrunā. Un, protams, ari galvenā varone ir viņā ieķērusies. lāpēc viņa svētdienās sacep cepumus un nes skolotājam uz viņa dzīvokli. Bet kāds zēns mīl šo meiteni. Kāds pavisam parasts, kautrīgs zēns. Pat bez domāšanas viss skaidrs.

Tad, kad viņš kļuva aktieris, es, ziņkārības dzīts, biju aizgājis uz pāris viņa filmām. Pēc tam gan vairs negāju. Interesantākas filmas nekļuva, viņa spēlētie varoņi vienmēr bija pavisam vienādi, gluži kā štancēti. Skaisti, sportiski, šķīsti, garām kājām. Sākumā viņam bija daudz studentu lomu, vēlāk viņš spēlēja skolotājus vai ārstus, vai jaunus uzņēmumu darbiniekus. Viņam bija skaisti zobi, man viņa žilbinošais smaids patika. Tomēr par šādu filmu skatīšanos es naudu negribēju maksāt. Es neteiktu, ka esmu no tiem snobiem, kuriem patīk tikai tāds nopietns kino kā Fellīni vai Tarkovskis, tomēr tās filmas, kurās viņš filmējās, bija nu pārāk briesmīgas. Nesarežģīts sižets, banāli dialogi, nauda tajās netika ieguldīta, un šķiet, ka arī režisors tajās neieguldīja ne darbu, ne pūles.

Taču, ja tā padomā, pirms kļūšanas par aktieri viņš bija tieši tāds vīriešu tips. Patīkams, bet būtībā, kas viņš tāds īsti ir, nebija saprotams. Vidusskolā mēs divus gadus mācījāmies vienā klasē. Pie viena galda strādājām laboratorijas darbus. Tāpēc laiku pa laikam arī sarunājāmies. Viņš aizvien bija tieši tāds patīkams tips kā tagad kino. Jau no tiem laikiem meitenēm viņš patika līdz bezsamaņai. Kad viņš sarunājās ar meitenēm, tās vērās viņā pielūgsmes pilniem skatieniem. Arī laboratorijas darbu laikā meitenes skatījās uz viņu vien. Kad viņš ar izsmalcinātu žestu aizdedzināja gāzes baloniņa liesmu, visas tajā noskatījās kā olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā. Manai esībai neviena nepievērsa ne vismazāko uzmanību.

Arī sekmes viņam bija labas. Viņš klasē aizvien bija pirmais vai otrais skolēns. Lai ko viņš uzvilktu mugurā, aizvien izskatījās kopts un elegants. Pat tualetē čurājot viņš nezaudēja eleganci. Un nav nemaz tik daudz vīriešu, kuri čurājot izskatītos eleganti. Un, protams, sportā neuzvarams, tāpat ari ļoti spējīgs skolēnu komitejas loceklis. Runāja, ka viņš esot tuvās attiecībās ar klases vispopulārāko meiteni, bet, kā tur bija īstenībā, es nezinu. Skolotājiem viņš rādījās sapņos, un pēc vecāku dienas skolā arī visas mammas par viņu vien sapņoja. Tāds tips. Tomēr, ko viņš īstenībā domāja, par to man nebija ne vismazākās nojausmas.

Tieši tāds kā kino.

Vai šobrīd man būtu iegansts maksāt naudu un noskatīties šādu filmu?

Izmetu avīzi atkritumu urnā un cauri sniegam atgriezos viesnīcā. Ejot cauri hallei, uzmetu skatienu reģistratūrai, bet meiteni nekur nemanīja. Varbūt viņai bija pusdienas laiks. Es aizgāju līdz stūrim, kur stāvēja video spēļu automāti un uzspēlēju pāris Pacman un Galaxy spēles. Labas, neiralģiskas spēles. Pārāk militāras. Tomēr laiks bija nosists.

Tad atgriezos numurā un lasīju grāmatu.

Nevērtīga diena. Kad apnika lasīt, skatījos ārā pa logu, kā snieg. Sniga visu dienu. Sniga tik ļoti, ka likās vajadzētu sākt par to uztraukties. Pulksten divpadsmitos viesnīcas kafetērijā paēdu pusdienas. Tad atgriezos numurā un lasīju grāmatu, un skatījos pa logu, kā snieg.

Tomēr šoreiz līdz apnikumam netiku. Biju iekārtojies gultā un lasīju, kad pulksten četros pie durvīm klauvēja. Viņa bija atnākusi. Meitene no reģistratūras brillēs un gaišzilā darba žaketē. Viņa žigli ieslīdēja istabā pa pavērto durvju spraugu gluži kā ēna un steigšus aizvēra aiz sevis durvis.

-Ja mani kāds šeit pamanīs, tad būšu uz ielas! Šajā viesnīcā ir ļoti stingri noteikumi, viņa sacīja. Tad pārlaida skatienu istabai un apsēdās uz dīvāna, svārku malu pavilkuši uz leju. Nopūtās un noteica:

-    Man tagad ir pārtraukums.

-    Negribi kaut ko iedzert? Es dzeršu alu.

-     Nē, paldies. Man nav īpaši daudz laika. Paklau, ko tu visu dienu numurā sadarīji?

-    Neko īpašu. Nosituiaiku. Lasīju, skatījos, kā snieg, es atbildēju, izņēmu no ledusskapja alu un ielēju glāzē.

-    Ko tu lasi?

-     Grāmatu par Spānijas karu. Pilna ar pieņēmumiem. Agrāk kari bija tieši tādi.

-    Tikai nedomā, ka es esmu jocīga!

-Jocīga? es pārvaicāju. Vai tu domā, ka uzskatīšu tevi par jocīgu tāpēc, ka atnāci uz manu numuru?

-Hm.

Paņēmis glāzi, apsēdos uz gultas malas.

-     Nē, es tevi neuzskatu par jocīgu. Tas mani nedaudz pārsteidza. Bet es priecājos, ka tu atnāci. Man bija garlaicīgi, gribējās ar kādu parunāties.

Viņa nostājās pašā istabas vidū, novilka gaišzilo žaketi un, lai tā nesaburzītos, uzmeta uz rakstāmgalda krēsla atzveltnes. Tad atnāca un apsēdās man līdzās, kājas glīti kopā salikusi. Bez žaketes viņa izskatījās daudz maigāka, daudz neaizsargātāka. Apliku roku viņai ap pleciem, viņa nolika galvu man uz pleca. Viņa ļoti jauki smaržoja. Stīva, izgludināta balta blūze. Tā pagāja apmēram piecas minūtes. Biju aplicis viņai roku ap pleciem, bet viņa nolikusi galvu man uz pleca, aizvērusi acis, mierīgi, it kā iemigusi elpoja. Nebeidzami sniga sniegs, noslāpēdams pilsētas trokšņus. Nedzirdēja ne skaņas.

Nodomāju, ka viņa ir nogurusi, viņai vajadzēja atpūsties. Es biju kaut kas līdzīgs kokam, kur atspiesties. Man likās, tas ir tik absurdi un netaisnīgi, ka tik jauna un tik skaista sieviete ir tik ļoti nogurusi. Bet, vairāk tajā iedziļinoties,

sapratu, ka tajā nav ne absurda, ne netaisnības. Pārgurums nerēķinās ne ar skaistumu, ne gadiem. Gluži tāpat kā lietus, zemestrīce, zibens un plūdi.

Pagāja piecas minūtes. Viņa pacēla galvu, atrāvās no manis, uzvilka žaketi. Tad atkal apsēdās uz dīvāna. Ar žaketi mugurā viņa izskatījās saspringtāka un tālāka.

Es, joprojām sēdēdams gultā, noskatījos viņā.

-            Paklau, toreiz, kad tev gadījās tas dīvainais piedzīvojums sešpadsmitajā stāvā, es ievaicājos, vai tu toreiz izdarīji kaut ko neparastu? Pirms iekāpi liftā? Vai arī braucot tajā?

Viņa papurināja galvu un brīdi apdomājās. Kā tad īsti bija? Man liekas, es neko nedarīju citādāk kā parasti… Bet es vairs neatceros.

-    Vai nebija kaut kas savāds, kaut kas līdzīgs zīmei?

-            Viss bija kā parasti, viņa atbildēja un paraustīja plecus. Nekā savāda nebija. Es kā vienmēr braucu liftā, tad durvis atvērās, taču tur bija melna tumsa.

Es pamāju ar galvu. Varbūt aiziesim šovakar kaut kur vakariņās?

Viņa nošūpoja galvu. Atvaino, bet šodien nekas neiznāks. Man ir norunāts kaut kas cits.

-    Tad varbūt rīt?

-    Rīt es eju uz peldbaseinu.

-            Uz peldbaseinu? es teica. Tad pasmaidīju. Vai tu zināji, ka arī Senajā Ēģiptē bija peldbaseini?

-    Nezināju gan, viņa sacīja. Tu to izdomāji!

-            Nē, tā ir tiesa. Man vienreiz darba dēļ vajadzēja to visu izpētīt.

Tomēr, kaut arī es teicu, ka tā ir tiesa, ko ar to iesākt?

Viņa paskatījās pulkstenī, piecēlās kājās un sacīja: Paldies! Tad, tāpat kā atnākot, izslīdēja pa durvīm. Vienīgais, kam todien bija kāda nozīme. Kaut niecīga. Nezinu, ko darīja senie ēģiptieši, kādiem sīkiem priekiem aizpildīja

savas dienas pirms nāves. Vingrinājās peldēšanā un balzamēja mūmijas. Un tādas nodarbes cilvēki nodēvējuši par civilizāciju.

9

Pulksten vienpadsmitos vakarā man vairs nebija pilnīgi nekā, ko darīt. Visu izdarāmo biju izdarījis. Nogriezis nagus, iegājis vannā, iztīrījis ausis, noskatījies televīzijā ziņas, izpildījis gan piepumpēšanās, gan pieliekšanās, gan izstaipīšanās vingrinājumus, paēdis vakariņas, pat grāmatu biju izlasījis līdz galam. Tomēr miegs vēl nenāca. Gribēju vēlreiz izpētīt darbinieku liftu, bet vēl bija par agru to darīt. Vajadzēja sagaidīt, kad pulkstenis būs pāri divpadsmitiem, kad darbinieku staigāšana šurpu turpu būs pierimusi.

Visvisādi izprātojies, es beigu beigās uzbraucu uz divdesmit sestā stāva bāru. Tur skatījos pa logu, kā snieg, vēros tumsā, malkoju martini un domāju par ēģiptiešiem. Domāju par to, kā gan tie senie ēģiptieši dzīvoja. Nez kuri no viņiem apmeklēja peldbaseinus? Laikam gan faraona un augstmaņu ģimenes, tādi high class ļaudis. Izredzētie senie ēģiptieši. Šādu ļaužu vajadzībām īpaši nožogota Nīlas upes daļa, tā līdzinās baseinam, un tur smalki ļaudis ņem peldēšanas stundas. Manam skolasbiedram aktierim līdzīgs instruktors tur ir klāt un aizvien laipni dod padomus augstmaņiem: "Jūsu augstdzimtība, jā, ļoti labi! Tikai, kraulā peldot, labo roku vajadzētu mēģināt izstiept taisnāk."

Es iztēlojos tādas ainas. Tintes zilais Nīlas ūdens baseinā, žilbinoši spoža saule (nu, protams, tur būs uzsliets kaut kas nojumēm līdzīgs no niedru pinumiem). Ar šķēpiem bruņoti kareivji raugās, lai ne aligatori, ne vienkāršie ļaudis nenāktu ne tuvu, niedres lokās vējā, jaunais princis. Tad es iedomājos: kā gan ar princesēm? Vai princeses ari mācījās peldēt?

Piemēram, Kleopatra? Jauna, Džodijai Fosterei līdzīga Kleopatra? Vai arī viņa zaudētu veselo saprātu, ieraugot peldēšanas instruktoru manu draugu? Varbūt zaudētu ar'. Tādā gadījumā gan varētu iet paskatīties.

Peldēšanas instruktors nav nācis no vienkāršas kārtas. Viņš ir vai nu izraēliešu, vai asīriešu karaļdzimtas atvase, kara laikā sagūstīts un atvests uz Ēģipti, padarīts par vergu. Kaut arī vergs būdams, cēlumu viņš nav zaudējis. Apmēram tāds kā Čarltons Hestons vai Ķērks Duglass. Žilbinoši smaida un iznesīgi čurā. Paņēmis havajiešu ģitāru, Nīlas krastā dzied "Rock-a-Hula Baby". Tāda loma pa spēkam būtu tikai viņam.

Kādu dienu viņam garām brauc faraona kompānija. Viņš upes krastā griež meldrus, bet tajā brīdī laivu pēkšņi apgāž vilnis, viņam izdodas izglābt mazu meitenīti un atvairīt aligatoru uzbrukumu. Ārkārtīgi eleganti. Tikpat eleganti, kā viņam savulaik skolas laboratorijā izdevās aizdedzināt gāzes plītiņas degli. Faraons to redz, un redzētais atstāj uz viņu dziļu iespaidu, un viņš nolemj iecelt jaunekli par savu meitu peldēšanas instruktoru. Jo iepriekšējais instruktors par mutes palaišanu tieši pirms nedēļas iemests bezdibenīgi dziļā akā. Tādējādi viņš kļūst par pasniedzēju faraona peldēšanas akadēmijā. Viņa dzīve pārvēršas sapnī. Vakarā galma dāmas, iesvaidījušās brīnišķīgām smaržām, nāk pie viņa gultā. Arī prinči un princeses ir viņam ārkārtīgi pieķērušies.

Te parādās tādas ainas kā "Princese peldkostīmā" un "Viņa augstība un es". Viņš kopā ar prinčiem un princesēm sveic faraonu dzimšanas dienā, izpildot sinhronizētās peldēšanas priekšnesumu. Faraons par to ļoti priecājas, un atkal jau viņa akcijas ceļas. Tomēr šie panākumi viņam galvā nesakāpj. Viņš ir pazemīgs. Plati smaida un čurā tikpat iznesīgi kā aizvien. Kad kāda galma dāma iekāpj pie viņa gultā, viņš priekšspēlei atvēl veselu stundu, prasmīgi viņu apmierina, tad noglāsta viņai matus un saka: "Tu esi vislabākā." Sirsnīgs cilvēks.

Nez kā notika pārgulēšana ar ēģiptiešu galma dāmām, es pēkšņi iedomājos, bet nekādas konkrētas ainas nespēju iztēloties. Lai ko es domātu, man prātā nāca tikai 20th Century Fox "Kleopatra". Briesmīgais kino ar Elizabeti Teilori, Ričardu Bērtonu un Reksu Herisonu. Melnīgsnējas, eksotiskas, garkājainas meitenes, kuras apvēdina Elizabeti Teilori ar garos kātos piestiprinātiem vēdekļiem, ieņēmušas dažādas pozas, viņu iepriecēja. Ēģiptietes šajā ziņā izcēlās.

Tātad tā Džodijai Fosterei līdzīgā Kleopatra viņa dēļ ir kā bez prāta. Var jau būt, ka tas ir banāli, bet citādi taču nekāds kino neiznāks.

Viņš arī sapņo tikai par Džodiju Fosteri. Taču viņš nav vienīgais, kurš sapņo par Džodiju Kleopatru. Viņu iekārojis arī melnādainais abesīniešu princis. Tik liela ir šī iekāre, ka pietiek princim par viņu iedomāties, lai viņš mestos diet. Un šī loma katrā ziņā piešķirama Maiklam Džeksonam. Viņš, mīlas dzīts, ieradies no Abesīnijas Ēģiptē, šķērsojis tuksnesi. Karavānas ugunskura priekšā viņš sit tamburīnu un danco, dziedādams "Billie Jean". Acīs atspīd zvaigžņu mirdza. Tad, protams, peldēšanas instruktora un Maikla Džeksona attiecībās parādās sarežģījumi. Sāncensība mīlā.

Tiktāl es biju aizdomājies, kad pēkšņi parādījās bārmenis, atvainojās man un sacīja, ka viņam par lielu nožēlu ir pienācis laiks slēgt bāru. Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem. Es biju pēdējais viesis. Bārmenis jau bija visu nokopis. Padomā vien, es tik ilgu laiku, pats to nepamanījis, biju iegrimis šādās domās. Bezjēdzīgās un muļķīgās. Ko es daru? Parakstīju rēķinu, izdzēru atlikušo martini un cēlos iešanai. Tad, izgājis no bāra, rokas kabatās sabāzis, gaidīju liftu.

Pēkšņi iedomājos, vai saskaņā ar tradīciju Džodijai Kleopatrai nebija jāprecas ar jaunāko brāli. Tad man viss šis iedomātais scenārijs jāizmet no prāta. Pagļēvo, perverso brāli. Kurš derētu šai lomai? Vudijs Alens? Nūja, tad taču tas viss pārvērstos par komēdiju. Kam mums galma āksts, kas bārsta dumjus jokus un zvetē sev pa galvu ar plastmasas āmuru? Kādas muļķības!

Par brāli padomāšu vēlāk. Bet faraonam noteikti jābūt Lorensam Olivjē. Sāpošu galvu, aizvien rādāmos pirkstus pie deniņiem piespiedis, sev netīkamos iemet bezdibenīgā akā vai arī liek viņiem pārpeldēt Nīlu kopā ar aligatoriem. Inteliģents cilvēks, brutāls. Norauj upura acīm plakstiņus un izdzen to tuksnesī.

Kad tiktāl biju aizdomājies, atvērās lifta durvis. Bez skaņas. Iekāpu liftā un nospiedu piecpadsmitā stāva pogu. Tad domāju tālāk. īpašas vēlēšanās par to domāt man nebija, bet arī apstāties es nespēju.

Nākamā aina tuksnesis. Tur, tuksneša dziļumā, nevienam nezinot, vientulībā mīt kāds faraona izdzītais pravietis. Viņam, kā par brīnumu, kaut arī norautiem plakstiņiem, izdevies izdzīvot garajā gājienā cauri tuksnesim. Viņš, ģērbies aitādā, slēpjas no spožās saules un mīt melnā tumsā. Pārtiek no kukaiņiem un zāles. Bet ar gara acīm skata nākotni. Faraona krišanu, Ēģiptes norietu, pārmaiņas, kas satricina pasauli.

Aituvīrs, es nodomāju. Kāpēc gan Aituvīrs pēkšņi parādījies tādā vietā?

Tad durvis atkal bez skaņas atvērās. Es aizdomājies kāpu ārā no lifta. Vai tad tiešām Aituvīrs nāk no Ēģiptes laikiem? Vai tad tas viss nav nekas vairāk kā tikai manis paša uzburti iedomu tēli? Rokas kabatās sabāzis, stāvēdams tumsā, iegrimu šajās pārdomās.

Tumsā?

Tad es pamanīju, ka visapkārt ir melna tumsa. Nemanīja ne mazāko gaismiņu. Kad lifta durvis man aiz muguras aizvērās, mani no visām pusēm iekļāva melnā tumsas tinte.

I'at savas rokas nevarēju saskatīt. Radio ari neskanēja. Ne "Mīla ir gaišzila", ne "Vasaras diena". Gaiss bija sasmacis un dvakoja.

Es gluži viens stāvēju šajā tumsā.

10

Biedējoši melna tumsa.

Nespēju samanīt neviena priekšmeta apveidu. Pat savu ķermeni nespēju saskatīt. Nespēju pat saprast, vai tur kaut kas ir vai nav. Priekšā pletās tikai melns vakuums.

Stāvēdams tās tumsas viduci, es pats pārvērtos par tīri konceptuālu esību. Miesa bija izšķīdusi tumsā, es kā bezķermeniska, konceptuāla ektoplazma lidinājos gaisā. Atbrīvots no miesas, tomēr nebiju atradis citu norādi, kurp doties. Lidinājos vakuuma universā. Uz tās robežas, kas nošķir ļaunu sapni no realitātes.

Kādu bridi tā nostāvēju. Mēģināju pakustēties, bet locekli likās kā paralizēti. It kā es būtu iemests jūras dibenā. Biezā tumsa spieda mani lejup, klusums nepanesami spieda uz bungādiņām. Domāju, ka pēc brīža acis apradīs ar tumsu. Nekā tamlīdzīga. Tā nebija nekāda pustumsa, pie kuras acis varētu pierast. Šī bija absolūtā tumsa.

It kā melnās krāsas pigments būtu noklāts kārtu kārtām, necaurskatāma tumsa. Instinktīvi sāku rakņāties pa kabatām. Labajā kabatā bija maks un atslēgas. Kreisajā viesnīcas numura atslēgas karte un nedaudz sīknaudas. Nekas no tā šajā tumsā nebija izmantojams. Pirmo reizi nožēloju, ka atmetu smēķēšanu. Ja nebūtu atmetis, tad tagad atrastos šķiltavas vai sērkociņi. Ko līdzēja to tagad nožēlot, tur vairs nekas nebija darāms. Izvilku rokas no kabatām un pastiepu uz to pusi, kur vajadzētu būt sienai. Sataustīju tumsā cietu virsmu. Tur bija siena. Tomēr, sienai pieskaroties, tā bija vēsa. Pārāk vēsa, lai būtu hoteļa "Dolphin" siena. Hoteļa "Dolphin" sienas nebija vēsas. Šajā viesnīcā gaisa kondicionētājs aizvien uzturēja patīkamu gaisa temperatūru. Izdzirdēju pats savu balsi sakām: domā, tagad tikai nezaudē mieru.

Tikai nezaudē mieru, domā!

Šie apstākļi bija identiski tiem, kurus bija piedzīvojusi viņa. Es tikai viņai sekoju. Tāpēc te nekādu draudu nebija. Viņai vienai pašai izdevās izkļūt no šīs situācijas. Man arī noteikti izdosies. Nav iemesla, kāpēc lai neizdotos. Tāpēc jāsaglabā miers. Tāpēc tagad jārīkojas tieši tāpat, kā bija rīkojusies viņa. Šajā viesnīcā notiek dīvainas lietas, un kaut kādā ziņā tās varētu būt saistītas ar mani. Bez šaubām, šis hotelis kaut kādā veidā ir saistīts ar veco viesnīcu "Delfīns". Tāpēc es esmu šeit ieradies. Vai ne tā? Tā gan. Man bija jārīkojas tieši tāpat, kā bija rīkojusies viņa, un katrā ziņā jāredz tas, ko viņa nebija redzējusi.

Bail?

Bail gan.

Saņemies, es nodomāju. Līdz smieklīgumam bail. It kā es būtu kails. Nepatīkama sajūta. Man visapkārt virmoja tumsas atomi. Bet es nespēju saskatīt, kā tie man tuvojas, nedzirdami kā jūrasčūskas. Likās, ka tumsa spiežas manī iekšā pa visām porām. Krekls bija izmircis aukstos sviedros. Rīkle izkalta. Es pārgurumā riju siekalas.

Kur es īsti atrodos? Tas nevarēja būt hotelis "Dolphin". Es atrados kaut kur citur. Tas bija vienīgais, ko skaidri sapratu. Šī bija kaut kāda cita vieta. Biju pārkāpis kaut kādu robežu un iekritis šajā vietā. Aizvēru acis un vairākkārt dziļi ieelpoju.

Izklausās muļķīgi, es saprotu, bet man ļoti gribējās klausīties "Mīla ir gaišzila" Paul Mauriat Grand Orchestra izpildījumā. Šobrīd liftu radio darītu mani laimīgu. Dotu man spēku. Kaut vai Richard Clayderman. Tagad es viņu paciestu. Kaut vai Los Indios Tabajaras, Josй Feliciano, Julio Iglesias,

Sergio Mendes, The Partridge Family, 1910 Fruitgum Company vienalga kuru. Pieciestu vienalga kuru no viņiem. Jebko, lai tikai atskanētu mūzika. Te bija pārāk klusu. Paciestu Mitch Miller ar kori. Paciestu Andy Williams un Al Martino duetu.

Rimsties, es nodomāju. Tu domā par galīgām muļķībām. Par kaut ko taču jādomā. Met mieru. Prāta tukšums ar kaut ko jāaizpilda. Baiļu dēļ. Tukšā prātā iezogas bailes.

Maikls Džeksons, tamburīnu grabinādams, pie nometnes ugunskura dejo un dzied "Billie Jean". Pat kamieļi aizgrābti tajā ieklausās.

Tādas juceklīgas domas.

TĀDAS JUCEKLĪGAS DOMAS.

Manas domas klusītēm atbalsojās tumsā. Domas atbalsojās.

Vēlreiz dziļi ieelpoju. Padzinu no prāta dumjos tēlus. Tas viss nevar turpināties bezgalīgi. Jārīkojas. Ak tā? Tieši tāpēc es taču atbraucu uz šo viesnīcu.

Es saņēmos. Sāku taustīdamies lēnām virzīties pa labi. Tomēr kājas atkal neklausīja. It kā tās nebūtu manējās. Muskuļi un nervi nespēja kustēties. Tumsa apņēma mani kā melns ūdens un neļāva man bēgt. Uz visām pusēm bezgalīgi pletās tumsa. Līdz pat zemeslodes vidum. Es iešu uz zemeslodes vidus pusi. Ja došos turp, tad man vairs neizdosies atgriezties virszemē. Domā par kaut ko citu! Ja ne par ko nedomāšu, tad mani iezagsies bailes un sāks pār mani valdīt. Tad domā tālāk par filmas sižetu! Cik tālu es biju ticis? Līdz Aituvīra iznācienam. Tomēr pašlaik tuksneša aina ar to beidzās. Atgriežamies faraona pilī. Satriecoši grezna pils. Pilna ar dārgumiem no Āfrikas. Namībiešu vergu vidū faraons. Skan Miklos Rozsa līdzīga mūzika. Uzreiz redzams, lca faraons ir ar kaut ko neapmierināts. "Ēģiptes karaļvalstī kaut kas ir satrunējis!" viņš domā. "Manā pilī kaut kas nav kārtībā. Es to skaidri jūtu. Tam jādara gals!"

Ļoti uzmanīgi, soli pa solim virzījos uz priekšu. Tad iedomājos kā tas viņai izdevās! Apbrīnas vērts! Iemesta kaut kādā nesaprotamā melnā tumsā, viņa viena pati devās uz priekšu noskaidrot, kas īsti noticis. Kaut arī man bija jau stāstīts par šādas savādas, tukšas tumsas esību, bet ka tā būs tik… draudīga… Ja es iepriekš nebūtu par to brīdināts, vai es viens pats droši dotos uz priekšu…

Tad iedomājos viņu. Iztēlojos, kā viņa melnā, piegulošā peldkostīmā peld baseinā. Līdzās viņai parādās mans klasesbiedrs aktieris. Un arī viņa ir kā bez prāta viņa dēļ. Viņš liek viņai pievērst uzmanību tam, ka, peldot kraulā, labā roka ir jāizstiepj taisnāk, viņa noraugās manā klasesbiedrā pielūgsmes pilnu skatienu. Pienākot vakaram, viņa ieradās pie viņa gultā. Mani tas apbēdināja. Pat sāpināja. Tā taču nevar, es nodomāju. Tu taču neko nesaproti. Viņš tikai liekas jauks un sirsnīgs. Viņš tev teiks maigus vārdus un varbūt pat iejūsminās. Bet tā nav nekāda parasta laipnība. Tā vienkārši ir priekšspēle.

Gaitenī bija pagrieziens pa labi.

Tieši tā, kā viņa stāstīja. Taču manās domās viņa gulēja ar peldēšanas instruktoru. Viņš maigi viņu izģērba un slavēja katru viņas auguma daļu. Neviltoti slavēja. Redz, redz, es nodomāju. Laikam patiesas jūtas. Tomēr pamazām mani auga dusmas. Tā kļūdīties, es nodomāju.

Gaitenī bija pagrieziens pa labi.

Tieši tā, kā viņa stāstīja.

Es ar rokām aptaustīju sienu, tik tiešām iegriezās pa labi. Tālumā bija samanāma blāva gaismiņa. Blāva gaismiņa, it kā tā kristu cauri vairākiem šķidrautiem.

Tieši tā, kā viņa stāstīja.

Mans klasesbiedrs maigi skūpstīja viņas ķermeni. Lēnām kaklu, tad plecus, tad krūtis. Kamera rādija viņa seju un sievietes muguru. Tad pēkšņi kameras leņķis mainījās. Parādīja sievietes seju. Taču tā nebija viņa. Tā nebija meitene no hoteļa "Dolphin" reģistratūras. Tā bija Kiki seja. Kiki, kas reiz bija kopā ar mani apmetusies viesnīcā "Delfīns", augstas klases prostitūta, skaisto ausu īpašniece. Kiki, kas, nepateikuši ne vārda, pagaisa no manas dzīves. Precīzs kadrs. Pat pārāk precīzs. Varētu teikt viduvējs. Viņi atradās kāda dzīvokļa istabā. Cauri loga žalūzijām krita saules stari. Kiki. Kāpēc te pēkšņi parādījusies viņa? Galīgs sajukums laikā un telpā.

Galīgs sajukums laikā un telpā.

Virzījos uz gaismiņas pusi. Sperot soli, iedomu tēli pagaisa.

Kadra beigas.

■ Taustīdamies gar sienām, virzījos uz priekšu dziļāk klusumā un tumsā. Ne par ko citu es nedomāju. Tikai par to, kā pastiept laiku. Koncentrējos tikai uz to, lai, neko nedomājot, spertu soļus uz priekšu. Uzmanīgi, droši. Gaismiņa blāvi mirdzēja. Tomēr, kas šī īsti ir par vietu, es nesapratu. Bija redzamas tikai durvis. Durvis, kādas neatminos redzējusi. Tā, kā viņa sacīja. Vecas koka durvis. Pie tām bija piestiprināta plāksnīte. Tomēr rakstītais nebija salasāms. Bija pārāk tumšs, un plāksnīte pārāk netīra. Lai tur kā, hotelis "Dolphin" tas nebija. Šajā hotelī tādas vecas durvis nevarēja būt. Tāpat arī gaiss bija citāds. Kas tā par smaku? Gluži kā veca papīra dvaka. Gaismiņa raustījās un drebēja. Laikam sveces liesmiņa.

Stāvēju pie durvīm un brīdi vēros šajā gaismiņā.

Tad atkal iedomājos par meiteni no reģistratūras. Iedomājos, ka man toreiz vajadzēja ar viņu pārgulēt. Nezin, vai man izdosies atgriezties tajā īstenības pasaulē? Vai man izdosies vēlreiz aiziet uz randiņu ar to meiteni? Tajā brīdī sāku apskaust reālo pasauli un peldbaseina pasauli. Var jau būt, ka patiesībā tā nemaz nebija skaudība. Iespējams, ka tā bija palielināta, sagrozīta nožēla. Tomēr ārēji tā izpaudās kā greizsirdība. Vismaz melnajā tumsā es to izjutu kā greizsirdību. Tik sen nebiju izjutis greizsirdību. Esmu cilvēks, kuram tādas jūtas kā greizsirdība nav raksturīgas.

Laikam gan man greizsirdība šķiet kaut kas pārāk personisks. Tomēr izjutu pārsteidzoši stipru greizsirdību. Turklāt pret peldbaseinu,

Cik dumji, es nodomāju. Kurš kādreiz ir bijis greizsirdīgs uz peldbaseinu? Nekas tāds nav ne dzirdēts.

Noriju siekalas. Atskanēja varena dārdoņa it kā uz bungām nospēlētu ar metāla vāli. Bet es biju tikai norijis siekalas.

Skaņas savādi atbalsojās. Tieši tā, kā viņa stāstīja. Man taču jāpieklauvē! Es pieklauvēju. Bez vilcināšanās. Klusiņām. Ja nesadzirdēs, arī nekas. Tāda klusa skaņa. Tomēr atskanēja varena skaņa. Smaga un auksta kā nāve.

Elpu aizturējis, gaidīju.

Kādu brīdi klusums. Tieši tāpat kā viņai. Nezinu, cik ilgs laiks pagāja. Varbūt piecas sekundes, varbūt minūte. Tumsā nav viegli skaitīt laiku. Tas šūpojas, izplešas un saraujas. Šajā klusumā es pats ari šūpojos, izplešos un saraujos. Pielāgojos laika pārvērtībām. Kā atspulgs greizajos spoguļos.

Atskanēja tā skaņa. Čaboša, švīkstoša skaņa. Kaut kas piecēlās no grīdas. Soļi. Tas lēnām nāca uz manu pusi. Čībām kājās, šļūcošiem soļiem. Tas nebija cilvēks, tā viņa teica. Bija tieši tā, kā viņa stāstīja. Tie nebija cilvēka soļi. Tas bija kaut kas cits. Kaut kas, kas īstenībā nemaz nepastāv.

Un tomēr šeit tas pastāvēja.

Es nebēgu. Jutu, kā man pa muguru tek sviedri. Bet, šiem soļiem tuvojoties, notika kaut kas savāds manas bailes sāka pagaist. Būs labi, es nodomāju. Tas nav nekāds briesmonis. Es to skaidri sajutu. Ne no kā nav jābaidās. Jāļauj visam iet savu gaitu. Būs labi. Es stāvēju, mirkdams sviedros. Cieši satvēris durvju rokturi, elpu aizturējis, acis aizmiedzis. Būs labi. Nebaidies. Dzirdēju tumsā varenus sirdspukstus. Savējos. Mani sirdspuksti apņēma manu ķermeni un sargāja. Man ne no kā nav jābaidās, es pats sev teicu. Jo es esmu ar to saistīts.

Soļi apstājās. Tas bija pienācis man pavisam tuvu. Apskatīja mani. Es turēju acis ciet. Es esmu ar to saistīts, es nodomāju. Es esmu saistīts ar tādām vietām. Ar Nīlas pludmali, ar Kiki, ar viesnīcu "Delfīns", ar veco rokenrolu, ar kaut ko. Ar iesmaržinātajām nūbiešu galma dāmām. Ar bumbu, kas sagrauž laiku. Sendienu gaisma, sendienu skaņa, sendienu balss.

Nu gaidīju gan, tas teica. Pagalam nogaidījos. Nāc iekšā.

Pat acis neatvēris, es sapratu, kas tas ir.

Aituvīrs.

11

Mēs sarunājāmies, apsēdušies pie veca galda. Uz mazā, apaļā galdiņa pašā vidū vienkāršā, neglazētā māla šķīvī bija nolikta svece. Nekādu citu mēbeļu šajā istabā nebija. Pat ne krēsla. Krēslu vietā izmantojām visapkārt nokrautās grāmatas.

Šī bija Aituvīra istaba. Gara un šaura. Gan sienas, gan griesti, gan noskaņojums te atsauca atmiņā veco viesnīcu "Delfīns". Taču, ieskatoties rūpīgāk, bija redzams, ka tā ir pavisam citāda. Istabas pašā galā bija logs. Taču logs no iekšpuses bija aiznaglots ar dēļiem. Likās, ka tas izdarīts pirms laba laika, jo dēļu spraugās bija sakrājušies pelēki putekļi, naglas bija sarūsējušas. Nekā cita istabā nebija. Tikai četrkantainai kastei līdzīga istaba. Ne elektrības. Ne tualetes. Ne vannas. Ne gultas. Viņš laikam gan guļ uz grīdas. Aitas tērpā ietinies. Istabā brīvas vietas bija tikai tik vien, lai viens cilvēks varētu iziet, visu pārējo vietu aizņēma vecas grāmatas un avīzes, un piezīmju grāmatas ar ielīmētiem rakstu izgriezumiem. Visas bija sadzeltējušas, dažas bija neglābjami kukaiņu saēstas, citas pilnīgi izjukušas pa lapām. Es pārlaidu tām skatienu visas kā viena par Hokaido aitkopības vēsturi. Laikam gan visi materiāli bija savākti no vecās viesnīcas "Delfīns". Agrāk vecajā viesnīcā bija īpaša istaba, kurā bija sakrāti materiāli par aitām, to visu pārzināja viesnīcas pārvaldnieka tēvs. Kur tie tagad palikuši?

Aituvīrs caur plīvojošo sveces liesmiņu kādu brīdi mani vēroja. Uz sienas krita spocīgi liela, greiza Aituvīra ēna.

-    Tak' neesam labu laiku tikušies, no Aituvīra maskas atskanēja. Kāda tam nozīme. Neesi nošvakojies?

-Jā, esmu palicis drusciņ tievāks.

-    Kā tur āra pasaule? Vai ir kaut kas mainījies? Te dzīvojot, nezinu neko, kas notiek, viņš sacīja.

Es sakrustoju kājas un papurināju galvu: Viss bez izmaiņām. Nekas svarīgs nenotiek. Pasaule pamazām paliek sarežģītāka. Un viss notiek ātrāk. Citādi viss ir tāpat kā agrāk. Bez īpašām pārmaiņām.

Aituvīrs palocīja galvu. Kā tad. Vai nākamais karš vēl nav sācies?

Es īsti nezināju, kas Aituvīra izpratnē ir "iepriekšējais karš", bet tik un tā atbildēju: Vēl nav.

-    Gan drīz sāksies, Aituvīrs, cimdotās rokas saberzējis, pavisam neizteiksmīgā, vienmuļā balsī sacīja. Jāpiesargās. Ja negribi, lai tevi nogalē, tad piesargies. Karam jābūt. Karam vienmēr jābūt. Nav tā, ka nebūtu. Pat ja izskatās, ka nav, tik vai tā ir. Redz, cilvēkiem sirds dziļumos patīk slaktēt. Slaktē cits citu līdz pagurumam. Kad ir paguruši no slaktēšanas, drusciņ atpūšas. Un tad slaktiņš sākas no gala. Tā tas ir nolemts. Neviens tam netic, bet nekas nemainās. Tur neko nevar padarīt. Ja tev tādas lietas nepatīk, tad labāk pamukt prom uz kādu citu pasauli.

Viņa aitas tērps salīdzinājumā ar agrākiem laikiem likās daudz novalkātāks un netīrāks. Vilna izskatījās pavisam sataukojusies. Tāpat arī melnā maska, kas sedza viņa seju, likās daudz nožēlojamākā stāvoklī, nekā es to atcerējos.

Izskatījās steigā, pa roku galam uztaisīta. Taču varbūt man tā likās tāpēc, ka atradāmies šajā alai līdzīgajā, mitrajā telpā, tāpēc, ka apgaismojums bija tik slikts. Varbūt ari tāpēc, ka atmiņās viss šķiet labāks un skaistāks. Taču ne jau tikai maskā bija tā vaina, ari pats Aituvlrs likās novecojis un nevarīgs. Šo četru gadu laikā, kurā nebijām redzējušies, viņš šķita stipri novecojis. Ari elpa viņam bija dīvaini gārdzoša. It kā dārdētu aizsprostojušās caurules.

-    Domāju, ka tu daudz ātrāk atnāksi, Aituvlrs, vērdamies man sejā, noteica. Visu laiku gaidīju. Te pirms tevis kāds cits bija atnācis. Domāju tu. Bet nebiji vis tu. Kāds te kļūdas dēļ iemaldījās. Vai nav jocīgi? Tā tam nevajadzētu būt, ka kāds cits var tik vienkārši te ieklīst. Kas bijis, bijis. Domāju, ka tu atnāksi daudz ātrāk.

Paraustīju plecus. Es domāju par to, ka vajadzētu šurp atbraukt. Domāju, ka jāierodas. Taču vēl nebiju izlēmis, ka jābrauc. Man bieži rādījās sapņi. Es sapnī redzēju viesnīcu "Delfīns". Bet pagāja laiks, iekams skaidri izlēmu, ka man ir jābrauc uz šejieni.

-    Tu gribēji šejieni aizmirst?

-    Kaut kādā ziņā jā, es atzinos. Tad plīvojošā sveces liesmā pētīju pats savas rokas. Savādi, es nodomāju, nez no kurienes šeit pūš vējš. Daļēji man arī izdevās to aizmirst, es gribēju to aizmirst. Es gribēju, lai manai dzīvei ar šo vietu nebūtu nekāda sakara.

-    Vai tava mirušā drauga dēļ?

-Jā. Mirušā drauga dēļ.

-    Tomēr tu beigu beigās te atgriezies.

-    Tā gan. Beigu beigās es šurp atgriezos, es sacīju. Man neizdevās šejieni aizmirst. Pat ja aizmirsu, tad noteikti kaut kas to atkal atsauca atmiņā. Laikam gan šī man ir nolemta vieta. Vai man tas patīk vai ne, bet šķiet, ka esmu ar to saistīts. Ko tas viss īstenībā nozīmē, to es vēl neesmu sapratis. Tomēr to gan es skaidri jūtu. Ari sapnī es to jutu. Kāds te manis dēļ raud, kāds te mani sauc. Tāpēc izlēmu, ka man te ir jāatgriežas. Bet kas šī īsti ir par vietu?

Aituvīrs brīdi manī cieši noraudzījās. Tad nogrozīja galvu. Es ar' neko sīkāk nezinu. Te ir ļoti plašs un ļoti tumšs. Cik īsti plašs un cik īsti tumšs, to es pats skaidri nezinu. Man zināma ir tikai šī telpa. Par citām vietām es neko nezinu. Tāpēc nevarēšu neko vairāk tev pastāstīt. Taču, ja reiz esi šurp atnācis, tad bija pienācis tas laiks, kad tev bija jānāk. Man tā domāt. Tāpēc tev par to visu nevajadzētu ne domāt, ne spriedelēt. Var jau būt, ka kāds, iedams še cauri, ir tevis dēļ raudājis. Varbūt kāds ir tevi saucis. Ja tev tā liekas, tad tā arī noteikti ir. Bet tagad tu šeit esi atnācis tā ir lietu kārtība. Tāpat kā putns atgriežas savā ligzdā. Dabiski. Un otrādi ja tu nebūtu izdomājis šurp nonākt, tad šīs vietas nemaz nebūtu. Un Aituvīrs atkal saberzēja rokas. Viņam sakustoties, ēna uz sienas izpletās un notrīsēja. Izskatījās, ka man virs galvas savilcies negaisa mākonis. Tieši tā kā vecās multfilmās.

Tā kā putns atgriezies ligzdā, es nodomāju. Mēģināju to pateikt, tieši tā es arī jutos. Es, ļāvies šai notikumu plūsmai, biju te atgriezies.

Nu tad stāsti, Aituvīrs klusītēm sacīja. Pastāsti par sevi. ŠI ir tava pasaule. Stāsti visu, bez kautrēšanās. Stāsti visu, ko vēlies, nesteidzies. Tev taču ir kaut kas tāds, ko tu gribētu izstāstīt.

Vērodams ēnas uz sienas, blāvajā gaismā stāstīju par to, kā es dzīvoju. Tik sen nevienam nebiju atklāti par sevi kaut ko stāstījis. Gāja laiks, stāsts ritēja lēni kā ledum kūstot, pa gabaliņam vien. Par to, kā pelnu iztiku. Un nekur uz priekšu nepavirzos. Nekur uz priekšu nepavirzos, bet tik un tā novecoju. Ka nevienam no sirds neesmu pieķēries. Proti, ka dvēsele man vairs nenotrls. Ka vairs nezinu, ko man vajadzētu meklēt. Par to, kā cenšos labi padarīt to, kam ar mani nav nekāda sakara. Un teicu, ka tam nav nekādas jēgas. Ka man liekas: ķermenis pamazām sastingst. Sākot no vidus miesa un orgāni pamazām sacietē un sastingst. Ka es no tā baidos. Un ka cik necik saistīts jūtos tikai ar šo vietu. Es sacīju, ka jūtos tai piederīgs. Un es patiesi tā jutos. Ka es šeit piederu.

Aituvīrs, ne vārda neteicis, klausījās. Izskatījās, ka viņš ir aizmidzis. Tomēr, tiklīdz biju savu stāstu pabeidzis, viņš atvēra acis.

-    Būs labi. Neraizējies. Tu patiešām esi viesnīcai "Delfīns" piederīgs, Aituvīrs klusiņām sacīja. Tu vienmēr esi bijis tai piederīgs un vienmēr būsi. Te viss sākas, te viss beidzas. Šī ir tava vieta. Vienmēr. Viss ir saistīts ar šejieni. Šis ir tavs mezgla punkts.

-    Viss?

-    Jau zaudētais. Un vēl nepazaudētais. Tas viss. Tas viss ir saistīts ar šejieni, ar pašu viduci.

Nedaudz apdomāju Aituvīra teikto. Tomēr īsti labi es viņa vārdus nesapratu. Tie bija pārāk neskaidri, nespēju tiem izsekot. Pavaicāju, vai viņš nevarētu to visu paskaidrot konkrētāk. Tomēr Aituvīrs uz to neatbildēja. Tikai klusēja. Laikam gan šajā ziņā nekādi konkrētāki paskaidrojumi nebija iespējami. Viņš klusēdams papurināja galvu. Mākslīgās ausis plīvot plīvoja. Arī ēna uz sienas vareni nošūpojās. Tik stipri, ka likās, vai tikai siena nesabruks. Plaks, plaks.

-     Gan jau to sapratīsi. Tādas lietas saprot tad, kad ir pienācis īstais laiks tās saprast, viņš sacīja.

-    Es vēl vienu lietu nesaprotu, teicu. Kāpēc hoteļa "Dolphin" īpašniekiem lika saglabāt veco nosaukumu?

-     Tevis dēļ, Aituvīrs atbildēja. Lai tad, kad tu kaut kad atgrieztos, būtu vecais nosaukums. Ja nosaukums būtu nomainīts, kā tu zinātu, uz kurieni doties? Viesnīca "Delfīns" tepat vien ir. Lai arī nams ir cits. Lai ar' viss būtu mainījies. Tas neko neietekmē. Te tas ir. Te tevi gaida. Tāpēc ari saglabāja nosaukumu.

Es pasmējos: Manis dēļ? Manis, viena cilvēka dēļ to nosauca par hoteli"Dolphin"7

-    Jā gan! Kas tur smieklīgs?

Nogrozīju galvu. Nekā smieklīga tur nav. Mani tas nedaudz pārsteidz. Tāds neloģisks stāsts. Nemaz neizklausās pēc īstenības.

-    Ir gan īstenība, Aituvīrs klusītēm atteica. Hotelis taču īstenībā pastāv. Plāksnīte ar uzrakstu Hotel Dolphin ir īsta. Vai ne? Vai tad tā nav īstenība?

Un viņš ar pirkstiem pabungoja pa galdu. Sveces liesmiņa noraustījās.

-    Es tak ari esmu tepat. Te tevi gaidu. Viss ir izdarīts, kā nākas. Viss ir izdomāts līdz galam. Lai tu varētu atgriezties. Viss ir prasmīgi sasaistīts.

Kādu brīdi noraudzījos drebošajā sveces liesmiņā. Es nespēju tam visam noticēt.

-    Kāpēc vajadzēja manis dēļ tā pūlēties? Viena cilvēka dēļ?

-    Tāpēc, ka šī ir tava pasaule, Aituvīrs it kā pašsaprotami noteica. Nedomā tik daudz par to. Ja tu to meklē, tad tā atrodas. Tā tas ir. Redzi, tur tā lieta, ka šī ir tev radīta pasaule. Tu saproti? Tev tas jāsaprot, citādi nebūs nekādas jēgas. Tas tik tiešām ir kaut kas īpašs. Tāpēc pacentāmies, lai tev izdotos te atgriezties bez īpašiem sarežģījumiem. Lai tu to nepazaudētu. Tas arī viss.

-    Es tik tiešām esmu šai vietai piederīgs?

-    Nu, protams. Tu esi šeit piederīgs. Un es esmu šeit piederīgs. Visi ir šeit piederīgi. Šī ir tava pasaule, Aituvīrs sacīja. Tad pastiepa pirkstu gaisā. Uz sienas parādījās milzu pirksts.

-    Bet ko tu te dari? Un kas tu esi?

-    Mans ir Aituvīrs, viņš sacīja un piesmakušā balsī iesmējās. Tu taču to redzi. Es, uzvilcis aitādu, dzīvoju cilvēkiem neredzamā pasaulē. Aizbēgu no cilvēkiem mežos.

Tas bija ļoti sen. Tik sen, ka vairs nevar ne atcerēties. Nevar pat atcerēties, kas es biju pirms tam. Lai kā tur būtu, kopš tā laika es vairs neesmu cilvēkiem acīs rādījies. Ja negribi nevienam acīs rādīties, tad arī netrāpies nevienam acīs. Tā tas ir. Bet tad es pametu mežus un apmetos šeit. Es nokļuvu šai vietā, es te visu uzpasēju. Man vajadzēja vietu, kur neplosās vēji un lietus. Mežos ir zvēri. Tā ir?

-    Protams, es piebalsoju.

-    Te mans pienākums ir nodarboties ar savienojumiem. Kaut kas komutatoram līdzīgs. Man jāsavieno dažādas lietas. Te ir mezgla punkts. Tāpēc es visu savienoju. Izkaisīto atkal salieku kopā. Tas ir mans pienākums. Būt komutatoram. Savienot. Es tevi savienoju ar to, ko tu meklē. Vai tu saproti?

-    Apmēram, es atteicu.

-    Nu tad tā, Aituvīrs turpināja. Šobrīd es tev esmu vajadzīgs. Tu esi apjucis. Pats nesaproti, ko meklē. Tu esi nomaldījies un turpini maldīties. Tu nezini, kur gribētu iet, kur tev vajadzētu iet. Tu esi daudz ko pazaudējis. Daudzi sietie mezgli ir atrisuši. Bet neko citu to vietā tu neesi atradis. Tāpēc esi apjucis. Tev liekas, ka pašam neko neizdosies sasiet. Un īstenībā tev arī neizdosies neko sasiet. Jo šī ir tā vieta, ar kuru tu esi saistīts.

Es bridi domāju par to.

-    Varbūt tā ari ir. Tā, kā tu saki. Es esmu noklīdis un nomaldījies. Apjucis. Ne ar ko neesmu saistīts. Tikai ar šo vietu. Es apklusu un skatījos uz savām rokām sveces gaismā. Un tomēr es kaut ko jūtu. Kaut kas ir saistīts ar mani. Tieši tāpēc sapnī mani kāds sauc. Manis dēļ raud. Es noteikti esmu ar kaut ko saistīts. Ta man šķiet. Es gribētu visu sākt no gala. Tāpēc man ir vajadzīgs tavs spēks.

Aituvīrs klusēja. Man arī vairs nebija ko teikt. Klusums likās ļoti smags, šķita, ka esam dziļas, dziļas alas dibenā. Smagais klusums gūla man uz pleciem, nospieda manas domas. Šajā miklajā klusumā, zem šī spiediena domas izskatījās baisi kroplīgas kā dziļūdens zivis. Laiku pa laikam sveces liesmiņa noraustījās un nošvirkstēja. Aituvīrs vērās liesmā. Šis klusums ilga labu laiku. Tad Aituvīrs lēnām pacēla galvu un paskatījās manī.

-    Es mēģināšu savienot tevi ar šo "kaut ko", Aituvīrs sacīja. Es nezinu, vai man tas izdosies. Neesmu vairs nekāds jaunais. Nav vairs tā spēka kā agrāk. Nemāku pateikt, cik lielā mērā varēšu tev līdzēt. Un vēl, redz, pat ja man izdosies, es nezinu, vai tu kļūsi laimīgāks. Mēģināšu darīt, kas būs manos spēkos. Solīt gan neko nesolu. Neko nevaru garantēt. Taču tajā pasaulē tev laikam vairs nav, kur iet. Bet, redzi, ir tā, kā tu pirmiņ teici, tu liecies tāds sastindzis. Tas, kas zudis, ir zudis, tas vairs neatgriezīsies. Tu pats ari vairs neesi jauns.

-    Ko man darīt?

-    Tu tik daudz ko esi pazaudējis. Daudz ko vērtīgu. Neviens tajā nav vainojams. Nelaime ir tā, ka ikreiz, kad tu kaut ko pazaudēji, tu atmeti vēl daudz ko citu, kas bija ar to saistīts. Tā tev nevajadzēja darīt. Tu pats daudz ko aizmeti. Un tā tu pats arī esi nodzīvojies un novalkājies. Kāpēc tā? Kāpēc tu tā darīji?

-    Es nezinu.

-    Varbūt tur neviens neko nevarēja padarīt. Tāds liktenis. Kā lai to pasaka, nevaru atrast īsto vārdu.

-    Nosliece, es ieminējos.

-Jā gan. Nosliece. Tā man domāt. Pat ja tu varētu sākt dzīvi no sākuma, tu rīkotos tāpat. Tev ir tāda nosliece. Un tad, kad esi šķērsojis vienu robežu, atpakaļceļa vairs nav. Tur neko nevar padarīt. Es te visu uzpasēju, savienoju dažādas lietas. Bet neko vairāk es nevaru.

-    Ko man darīt? es vēlreiz atkārtoju pirmīt uzdoto jautājumu.

-    Kā jau es tev teicu, manos spēkos ir tikai noteiktas lietas, ko varu izdarīt. Es pamēģināšu, Aituvīrs sacīja. Bet ar to vien nepietiks. Tev pašam ari jācenšas. Ja tikai sēdēsi un spriedelēsi, nekas neiznāks. lā tu nekur netiksi. Saprati?

-    Sapratu, es atbildēju. Taču tieši ko man darīt?

-    Dejo, Aituvīrs teica. Kamēr mūzika skan, lai tur kas, dejo! Vai tu saproti, ko es saku? Dejo, dejo un neapstājies. Nedomā par to, kāpēc tu dejo. Nedomā par to, kāda tam jēga. Nav nekādas jēgas. Tikko tu sāksi par to domāt, tā kājas necilāsies. Un es vairs nevarēšu tevi savienot. Nekad vairs. Tad tu varēsi dzīvot tikai šajā pasaulē. Tevi pamazām ievilks šajā pasaulē. Tāpēc skaties, lai kājas cilājas. Nedomā par to, cik tas muļķīgi, nepievērs tam uzmanību. Dejo skaistā dejas soli. Tad man izdosies tev pamazām vien līdzēt. Tev ne no kā nav jābaidās. Jā, tu esi noguris un jūties apdraudēts. Tā ikvienam laiku pa laikam gadās. Bet reizēm liekas, ka esi kļūdījies. Un kājas pārstāj cilāties.

Pacēlu skatienu un kādu brīdī noraudzījos ēnā uz sienas.

-Tev nekas cits neatliek dejo, Aituvīrs turpināja. Dejo, cik labi prazdams. Tā, lai nevienam tas nepaliek nepamanīts. Tad arī es varēšu tev palīdzēt. Tāpēc dejo. Kamēr mUzika spēlē.

Dejo. Kamēr mūzika spēlē.

Domas atkal atbalsojās.

-    Kas ir šī pasaule, par kuru tu runā? Šī pasaule, kurā es tikšot ievilkts no tās pasaules? Bet tu teici, ka šī esot man radīta pasaule. Tā pastāvot manis dēļ. Ja reiz tā, kas tur slikts, ja es pāriešu savā, man radītajā pasaulē? Tu taču sacīji, ka šī vieta pastāvot īstenībā, vai ne?

Aituvīrs papurināja galvu. Ēna vareni nošūpojas. Šī ir cita īstenība. Pagaidām tu vēl nevari šeit dzīvot. Te ir pārāk tumšs. Un pārāk plašs. Es pats visus sīkumus par to nezinu. Šī, protams, ir īstenība. Mēs abi satiekamies un sarunājamies šajā īstenībā. Tā tas ir. Taču, redzi, nepastāv tikai viena vienīga īstenība. Īstenību ir daudz. Dažādas īstenību iespējamības. Es esmu izvēlējies šo īstenību. Kāpēc tāpēc, ka šeit nav karu. Un tāpēc, ka man nebija nekā, no kā vajadzētu atteikties. Bet ar tevi ir citādi. Tev vēl ir atlicis dzīvības siltums. Tāpēc šeit tev būs par aukstu. Ari ēdamā te nav. Tu nedrīksti nākt šurp.

Kad Aituvīrs bija to pateicis, es pamanīju, ka telpā tik tiešām temperatūra krītas. Sabāzu rokas kabatās un nodrebinājos.

-    Salsti? Aituvīrs apvaicājās.

Es pamāju ar galvu.

-    Laika vairs nav pārāk daudz, Aituvīrs sacīja. Pamazām jātaisās uz iešanu. Drīz tev te būs pārāk auksti.

-     Gribētu tev vēl tikai vienu lietu pajautāt. Tikko ienāca prātā. Es to pēkšņi pamanīju. Man liekas, ka es līdz šim cilvēku dzīvē visu laiku esmu meklējis tevi. Un man likās, ka daudzviet esmu manījis tavu ēnu. Tu pieņem dažādus apveidus, un man vienmēr liekas te tas ir. Bet šie apveidi ir ļoti neskaidri. Vai arī tu esi tikai daļēji samanāms. Taču tagad, ja es par to padomāju, man šķiet tas biji tu. Man tā šķiet.

Aituvīrs salika abu roku pirkstus kopā nesaprotamā formā. Tā ir. Tā ir, kā tu saki. Ir tieši tā, kā tu domā. Es vienmēr esmu tur. Kā ēna, kā fragments.

-    Nesaprotu, es sacīju. Tagad es skaidri tevi redzu tavu galvu, tavu ķermeni. Agrāk es to neredzēju, bet tagad redzu. Kāpēc tā?

-    Tas ir tāpēc, ka tagad tu, gluži pretēji, tik daudz ko esi pazaudējis, viņš klusi noteica. Tev atlicis maz vietu, kurp doties. Tāpēc tu tagad vari mani saskatīt.

Man viņa vārdu jēga nebija īsti skaidra.

-    Vai šī ir mirušo pasaule? es, saņēmis drosmi, pavaicāju.

-    Nav vis', Aituvīrs atbildēja. Tad, pleciem nošūpojoties, ieelpoja. Tā vis' nav. Šī nav mirušo pasaule. Gan tu, gan es esam dzīvi. Abi esam dzīvi, vienlīdz nepārprotami. Abi elpojam, abi sarunājamies. Tā ir īstenība

-    Es to nespēju saprast.

-    Dejo! viņš teica. Cita ceļa nav. Tu varbūt domāji, ka es tev kaut ko sīkāk paskaidrošu. Bet es nevaru. Nekādu citu padomu es tev nevaru dot. Dejo! Nedomādams, cik vien labi proti. Tev nekas cits neatliek!

Temperatūra strauji kritās. Drebēdams nodomāju, ka šādu aukstumu atceros. Es jau vienreiz biju šādu aukstumu piedzīvojis aukstumu, kas saldē līdz kauliem. Tālā pagātnē, tālā vietā. Tomēr es nespēju atcerēties, kur tas bija. Man vajadzētu vēl padomāt, lai atcerētos, taču neizdevās. Domas likās kā paralizētas. Sastingušas un sacietējušas.

Sastingušas un sacietējušas.

-    Tev jāiet, Aituvīrs sacīja. Ja paliksi te, tad nosalsi. Gan atkal tiksimies. Ja tev mani vajag, es te vienmēr būšu. Es tevi te gaidīšu.

Viņš šļūcošā gaitā nāca mani pavadīt līdz gaiteņa pagriezienam. Viņam ejot, skanēja šļūcošie soļi sara… sara… sara.. Tad teicu viņam uz redzēšanos. Bez sarokošanās, bez īpašiem atvadu vārdiem. Vienkārši uz redzēšanos. Pēc tam mēs tumsā izšķīrāmies. Viņš atgriezās garajā, šaurajā istabelē, es pagriezos uz lifta pusi. Kad nospiedu lifta pogu, lifts sāka lēnām kāpt augšup. Durvis bez skaņas atvērās, pa tām gaitenī krita maiga gaisma un ieskāva mani. Iekāpu liftā un brīdi stāvēju nepakustēdamies, pret sienu atspiedies. Durvis aizvērās automātiski. Es paliku tāpat pret sienu atspiedies.

Nu tā, es nodomāju. Bet aiz "nu tā" nekas nesekoja. Es stāvēju milzīga domu tukšuma vidū. Lai kurp es ietu, lai cik tālu noietu, visur būs tikai tukšums. Nekas nebija sasniedzams. Kā Aituvīrs bija teicis es biju noguris un nobijies. Un viens pats. Kā mežā nomaldījies bērns.

Dejo! Aituvirs sacīja.

Dejo! Doma atbalsojās.

Dejo! Es mēģināju to atkārtot balsi.

Tad nospiedu piecpadsmitā stāva pogu.

Pie piecpadsmitā stāva lifta skaļruņos atskanēja Henry Manson "Moon River". īstā pasaule, kurā man nekas nesagādā prieku. Laikam gan tā ir tā īstenība, kurā nekur nevar nokļūt.

Automātiski paskatījos rokas pulkstenī. Atgriešanās laiks bija divdesmit pāri trijiem naktī.

Nu tā, es nodomāju. Nu tā, nu tā, nu tā, nu tā, nu tā… domas atbalsojās. Es smagi nopūtos.

12

Atgriezies numurā, ielaidu vannā karstu ūdeni, izģērbos un lēnām iegremdējos ūdenī. Tomēr sasildīties nemaz nebija tik vienkārši. Ķermenis bija nosalis līdz pašam viducim. Biju nolēmis karsēties tik ilgi, līdz aukstums izgaisīs, tomēr man noreiba galva, un es kāpu ārā no vannas. Tad, piespiedis pieri pie loga, nosalis, ielēju glāzē brendiju un izdzēru glāzi tukšu. Uzreiz ielīdu gultā. Ne par ko nedomāju, un likās, ka ar šādu, pilnīgi tukšu galvu tūlīt pat aizmigšu. Tomēr nekas man neiznāca. Es tiešām nespēju aizmigt. Gulēju gultā sastingušu apziņu. Pamazām uzausa rīts. Nomācies, pelēks rīts. Debesīs bija savilkušies necaurredzami, pelēki mākoņi, un pilsēta bija pelēka un piesnigusi. Viss, cik vien tālu skatiens sniedzās, bija pelēks. Nolādēta, izpostīta, pamesta izpostītu, noklīdušu dvēseļu pilsēta.

Tā nebija, ka man kaut kādas domas neļautu gulēt. Es nedomāju ne par ko. Man prāts bija pārāk noguris, lai es vēl par kaut ko domātu, bet tik un tā aizmigt nevarēju. Gan miesa, gan gars alka miega. Tomēr galva bija kā sastingusi un pretojās šim lūgumam. It kā es brauktu vilcienā, kas drāžas uz priekšu mežonīgā ātrumā, bet es cenšos pa logu izlasīt garām slīdošo staciju nosaukumus. Tuvojas stacija, nu gan es paspēšu izlasīt, es nodomāju… un atkal nekā. Pārāk liels ātrums, uzraksti saplūst. Turklāt tam nav nekādas nozīmes, kas tur ir rakstīts. Pēc brīža viss sākas no jauna. Nebeidzami. Garām pazib stacija pēc stacijas. Mazas, nomaļas, man nepazīstamas stacijas. Vilciens pāris reižu nosvilpj. Spalga, griezīga skaņa duras man apziņā.

Tā tas turpinājās līdz deviņiem. Kad pulkstenis rādīja deviņi, nolēmu mest mieru un kāpu ārā no gultas. Nekas man neiznāks, miegs nenāk, es nodomāju. Aizgāju uz vannasistabu noskūties. Lai kārtīgi noskūtos, man visu laiku nācās sev atgādināt: "Tu tagad dzen bārdu!" Tad saģērbos, saķemmējos un devos uz hoteļa restorānu brokastīs. Apsēdos pie loga un pasūtīju Continental Breakfast izdzēru divas tases kafijas, apēdu vienu grauzdētu maizīti. Grauzdiņu es ēdu ilgi. Mākoņu pelēkums bija iesūcies pat grauzdiņā. Tas garšoja pēc vates plūksnām. Laiks tāds, it kā vēstītu par pasaules galu. Dzerdams kafiju, jau piekto reizi pēc kārtas pārlasīju ēdienkarti. Atkal traucās vilciens. Svilpe. Viss likās tik stīvs un stings kā sakaltusi zobu pasta. Visapkārt ļaudis nopietni brokastoja. Piebēra kafijai cukuru, uzsmērēja sviestu uz grauzdiņiem, rīkojās ar nažiem un dakšiņām, ēda ceptas olas ar šķiņķi. Dzin, dzin, dzin skanēja trauki un galda rīki. Gluži kā vilcienu dispečerpunktā, es nodomāju.

Pēkšņi atcerējos Aituvīru. Šajā brīdī viņš pastāv. Kaut kur šajā viesnīcā mazā, greizi savērptā laikā un telpā. Jā, viņš ir. Un viņš man kaut ko iemācīja. Nē, nekas neiznāk. Nevar salasīt. Pārāk liels ātrums. Galvā viss sastindzis. Neko nevar salasīt. Ja neapstāsies, nesalasīšu. (A) Continental Breakfast sula (apelsīnu, greipfrūtu vai tomātu), grauzdēta maize…

Kāds man kaut ko teica. No manis gaidīja atbildi. Kas? Pacēlu skatienu. Viesmīlis. Baltā žaketē, kafijas kannu abās rokās saņēmis. Kā lielu dārgumu.

Vai jūs nevēlētos vēl kafiju? viņš pieklājīgi apvaicājās.

Papurināju galvu. Viņš aizgāja tālāk. Piecēlos un izgāju ārā no restorāna. Dzin, dzin, dzin man aiz muguras aizvien skanēja.

Atkal atgriezos numurā un iegāju vannā. Nu vairs nebija tik auksti. Lēnām izstiepos siltajā ūdenī un pamazām, pa šķiedrai, pa cīpslai vien, sasildījos. Nu jau pat kāju pirkstus varēju pakustināt. Tā, tas ir mans ķermenis, es nodomāju. Pašlaik esmu te. īstā numurā, īstā siltā ūdenī. Nekādā ātrvilcienā nebraucu. Vilciena svilpi nedzird. Nav nekādas vajadzības salasīt staciju nosaukumus. Ne par ko nav jādomā.

Izkāpu no vannas, ielīdu gultā, paskatījos pulkstenī. Tieši pusvienpadsmit. Nu tā, nodomāju. Tad nospriedu: ja neizdosies aizmigt, došos pastaigāties. Bet notika tā, ka nebiju vēl to izdomājis līdz galam, kad aizmigu. Miegs uznāca tik spēji un negaidīti kā skatuves aptumšošana. Pašu aizmigšanas brīdi gan es ļoti labi atceros. Pēkšņi istabā nez no kurienes parādījās milzīgs pelēks mērkaķis ar āmuru ķepā, piezagās man klāt un negaidot iegāza pa pakausi. Tad es iekritu dziļā miegā kā ģīboni.

Miegs bija smags un dziļš. Melna tumsa, neredzēju neko. Pat liftu mūzika fonā neskanēja. Ne Moon River, ne "Mīla ir gaišzila", nekas. Parasts miegs, bez jebkādiem izpušķojumiem. "Kāds skaitlis nāk pēc 16?" man kāds jautāja. "Četrdesmit viens," es atbildēju. "Guļ," pelēkais mērkaķis noteica. Es gulēju. Biju ieritinājies cietā dzelzs lodē, ieritinājies kā vāvere un gulēju. Ar tādām lodēm sagrauj augstceltnes. Un pašā vidū tur kāds ieritinājies guļ. Es tur gulēju. Smagā, dziļā, vienkāršā miegā…

Kāds mani sauca.

Vai svilpe?

Nē, nē, tu maldies, kaijas ķērca.

Skaņa bija tāda, it kā kāds ar lodlampu dedzinātu metāla lodi.

Nē, tu atkal maldies, kaijas noķērcās. Kā koris sengrieķu drāmā.

Telefons, es iedomājos.

Kaijas pagaisa. Neviens man neatbildēja. Kāpēc kaijas pagaisa?

Telefons atradās pie gultas pagalvja, es pastiepu roku un pacēlu klausuli.

-            Hallo, es teicu. Tikai p-ī-ī-ī. Zvanīšana turpinājās dzin, dzin, dzin. Kāds zvanīja pie durvīm. Dzin, dzin, dzin, dzin.

-    Zvana pie durvīm, es skaļi sacīju.

Tomēr kaijas tā arī bija pagaisušas, un neviens manu vārdu patiesumu neapliecināja.

Uzmetu peldmēteli un devos uz durvīm, neko nejautādams, tās atvēru. Meitene no reģistratūras ātri ieslīdēja iekšā un aizvēra durvis.

Pakausis sāpēja tajā vietā, pa kuru pelēkais pērtiķis bija man iegāzis. Nevajadzēja gan tik stipri sist, es nodomāju. Sajūta tāda, it kā galvā būtu caurums izsists.

Viņa ieraudzīja manu peldmēteli, paskatījās man sejā, tad sarauca uzacis.

-    Kāpēc tu trijos dienā guli? viņa noprasīja.

-Trijos dienā? es atkārtoju. Nezin kāpēc, domāšana

man īsti labi nevedās.

-    Nezin kāpēc? jautāju pats sev.

-    Cikos tu aizgāji gulēt?

Mēģināju padomāt. Ļoti centos domāt. Tomēr neko izdomāt nevarēju.

-            Būs labi. Nepūlies, viņa noteica, it kā būtu nolēmusi mest tam mieru.

Tad apsēdās uz dīvāna, ar pirkstu pabīdīja brilles augstāk un noskatījās manī. Tu izskaties briesmīgi!

-    Tā varētu būt, es norūcu.

-            Sejas krāsa slikta, seja uztūkuši. Vai tev nav temperatūra? Vai tev nav slikti?

-    Slikti man nav. Es biju stipri aizmidzis. Neuztraucies. Es esmu vesels, saciju. Vai tev ir pārtraukums?

-Jā, viņa atbildēja. Atnācu uz tevi paskatīties. Gribējās. Bet, ja es tev traucēju, iešu prom.

-    Tu man netraucē, es noteicu un apsēdos gultā. Man miegs nāk kā nāve, bet traucēt tu man netraucē.

-    Tu nedarīsi neko dīvainu?

-    Nedarīšu.

-    Tā visi saka, bet tad ņem un izdara.

-    Var jau būt, ka visi dara, bet es nedaru, iebildu.

Viņa kādu brīdi padomāja, tad, it kā pārbaudot domāšanas rezultātus, cieši piespieda pirkstu pie deniņiem. Tā varbūt ir. Man liekas, ka tu neesi tāds kā citi, viņa noteica.

-    Turklāt pašlaik man vairāk par visu gribas gulēt, es piebildu.

Viņa piecēlās, novilka gaišzilo žaketi un tāpat kā iepriekšējā dienā uzlika uz rakstāmgalda krēsla atzveltnes. Taču šoreiz neapsēdās man līdzās. Viņa piegāja pie loga un vērās pelēkajās debesīs. Varbūt tāpēc, ka es biju ģērbies peldmētelī un ģīmis man bija briesmīgs. Bet ko es tur varēju padarīt? Tā šoreiz ir. Neesmu no tiem, kam vienmēr ir jābūt labā formā.

-     Paklau, ierunājos. Varbūt es jau iepriekš tev ieminējos, taču mēs abi kaut kādā ziņā esam līdzīgi.

-    Ak tā? viņa vienaldzīgi noteica. Tad pusminūti klusēja. Piemēram, kādā ziņā? viņa pēc pusminūtes pajautāja.

-Piemēram… es sacīju. Tomēr domas nemaz nevedās. Prātā nekas nenāca. Nekādi vārdi neuzpeldēja. Es tikai izskatījos muļķīgi. Man vienkārši likās, ka mēs ar šo meiteni kaut kādā ziņā esam līdzīgi. Bet piemēram un teiksim tālāk par to es neko nevarēju izdomāt. Man vienkārši tā likās.

-    Nemāku pateikt, es sacīju, man daudz ko vajadzētu sakārtot. Secīgi domāt. Vispirms ieviest kārtību, pēc tam pārliecināties.

-    Nu gan tu pateici! viņa, pret loga stiklu pagriezusies, sacīja. Viņas vārdos neizskanēja ne ironija, ne līdzjūtība drīzāk kaut kas pa vidu, neieinteresētība.

Ielīdu gultā un vēroju viņu no mugurpuses. Blūzīte bez nevienas grumbiņas, tumšzili, šauri svārki, slaidas kājas zeķēs. Pelēkais bija iekrāsojis ari viņu. Tāpēc viņa izskatījās kā tēls no vecas fotogrāfijas. Man tik ļoti patika viņu vērot. Likās, ka tādējādi es pats esmu ar kaut ko saistīts. Man pat bija erekcija. Neslikti! Pelēkas debesis, nāves miegā nogulējis līdz trijiem pēcpusdienā, un erekcija!

Es viņu ilgi un cieši vēroju. Viņa pagriezās un tikpat cieši paraudzījās manī. Es tik un tā nenovērsu no viņas skatienu.

-    Kāpēc tu mani tā vēro? viņa man pavaicāja.

-    Es esmu greizsirdīgs uz peldbaseinu, atteicu.

Viņa nogrozīja galvu, tad pasmaidīja. Jocīgs cilvēks.

-    Es neesmu jocīgs, sacīju. Tikai apjucis. Man jāsaved kārtībā domas.

Viņa pienāca pie manis un uzlika roku uz pieres.

-    Temperatūras tev nav, viņa teica. Ej gulēt! Saldus sapņus!

Man gribējās, lai viņa paliek pie manis. Lai ir man līdzās, kamēr es guļu. Tomēr bija veltīgi to prasīt. Tāpēc neteicu neko. Viņa klusēdama uzvilka gaišzilo žaketi un devās prom. Tikko viņa bija prom, istabā atkal uzradās pelēkais mērkaķis. Nevajag! Man nāk miegs, es tāpat aizmigšu! lūdzos. Man neizdevās viņu pārliecināt. Vēl viens blieziens.

-    Kas nāk pēc divdesmit pieci? kāds vaicāja.

-    Septiņdesmit viens, es atbildēju.

-    Guļ, pelēkais mērkaķis sacīja.

Kā gan citādi, es nodomāju. Pēc tāda blieziena cilvēks ne tikai guļ, bet iekrīt komā, tā būtu pareizāk teikt. Tad iestājās tumsa.

13

Mezgla punkts, es nodomāju.

Bija deviņi vakarā, es vienatnē vakariņoju. No dziļā miega es pamodos pulksten astoņos. Pamodos tikpat pēkšņi, kā biju aizmidzis. Es neatrados uz robežas starp miegu un nomodu. Atvēris acis, uzreiz biju nomodā. Likās, ka galvā viss ir nostājies savās vietās. Pat pelēkā mērkaķa sasistais pakausis vairs nesāpēja. Nogurums bija pagaisis. Vairs nesalu. Domas vedās skaidri un precīzi. Apetīte bija atjaunojusies… precīzāk izsakoties, mežonīgi gribējās ēst. Aizgāju uz to pašu krodziņu, kurā biju iegriezies pirmajā vakarā, kad biju iekārtojies viesnīcā, tur iedzēru un pasūtīju dažnedažādas uzkodas. Ceptu zivi, vārītus dārzeņus, krabi, kartupeļus. Krodziņš bija tikpat pārpildīts un trokšņains kā iepriekšējā reizē. Piepīpēts un piebāzts. Visi sarunājās skaļā balsī.

Jāsaved kārtībā domas, es nospriedu.

Mezgla punkts, es pievērsos šī haosa kodolam. Tad klusītēm mēģināju šos vārdus izrunāt. Ja es lūgšu, tad Aituvīrs savienos.

Līdz galam gan man tas saprotams nebija. Viņš runāja līdzībās. Bet iespējams, ka citādi kā tikai līdzībās par to visu nemaz nevarēja runāt. Tā nevarēja būt, ka viņš runātu līdzībās tikai tāpēc, lai pazobotos par mani. Laikam gan viņš nekādi citādi nespēja to paskaidrot. Varbūt viņš man tikai tādā veidā varēja uz to norādīt.

Es esmu saistīts ar šo Aituvīra pasauli… biju pieslēgts viņa komutatoram, daudz kas bija tam pieslēgts, tā viņš bija teicis. Taču šajos pieslēgumos bija iestājies sajukums. Kāpēc gan šis sajukums radies? Tāpēc, ka es pats nezināju, ko meklēju. Tāpēc mezgla punkts vairs nedarbojās, kā pienākas.

Iedzēru un cītīgi pētīju pelnu trauku.

Kas ir noticis ar Kiki? Es jutu viņas klātbūtni sapņos. Viņa mani atsauca uz šejieni. Viņai mani vajadzēja. Tāpēc es atbraucu uz hoteli "Dolphin". Bet viņas balsi es vairs nedzirdēju. Viņas vēsts bija pārtraukta. It kā būtu izrauts kontakts.

Kāpēc viss ir tik neskaidrs?

Laikam gan tāpēc, ka savienojumos iestājies sajukums. Tāpēc, ka pats nespēju skaidri izlemt, ko es meklēju. Ar Aituvīra palīdzību man izdotos visus savienojumus atkal atjaunot, pa vienam vien. Lai arī cik neskaidra liktos situācija, tomēr ar pacietību visus savienojumus varētu atšķetināt. Atšķetināt un tad atkal savienot. Man vajadzēja atgūt manu pasauli.

Bet no kurienes lai sāku? No kurienes nezinu. Biju pielipis augstam mūrim, visapkārt viss gluds kā spogulis, nekā, aiz kā aizķerties, pie kā pieturēties. Karājos gaisā pakārts.

Iedzēru vēl, tad samaksāju rēķinu un izgāju ārā. Lielas sniegpārslas lēni krita no debesīm. Tā īsti sniegputenis vēl nebija iesācies, taču sniega dēļ visi parastie pilsētas trokšņi izklausījās pavisam citādi. Gribēdams atskurbt, nolēmu izmest kādu līkumu. No kurienes lai sāku? Gāju, skatīdamies pats uz savām kājām. Cik muļķīgi! Es pats nezinu, ko meklēju. Es pat nezinu, uz kuru pusi man vajadzētu doties. Sāku rūsēt. Rūsēt un sacietēt. Viens pats būdams, es drīz vien arī pats sevi pazaudēšu. Padomā tik, bet no kā lai sāku? Ar kaut ko taču ir jāsāk! Kā būtu ar to meiteni no reģistratūras? Man viņa patīk. Man likās, ka kaut kādā ziņā abi esam līdzīgi. Man ari likās: ja man gribētos ar viņu pārgulēt, tad man tas izdotos. Es domāju: vai man vajadzētu sākt ar to? Taču diez vai es no turienes kaut kur tiktu. Vēl kaut kas pazaudēts. Tā ir es pats nespēju aptvert, ko meklēju, tā kā mana šķirtā sieva bija teikusi, un tā es tikai nodaru pāri citiem cilvēkiem.

Vēlreiz apriņķošu ap kvartālu. Un vēlreiz. Sniegs tāpat lēnigi snieg. Uzkrīt man uz jakas, bridi apjucis pakavējas, tad pagaist. Iedams cenšos savest kārtībā domas. Cilvēki izelpo baltus mākonīšus, pasteidzas man garām. Sals kož vaigos. Tomēr es turpinu riņķot ap kvartālu kā pulksteņa rādītājs, turpinu domāt. Sievas sacītie vārdi neiziet man no prāta kā lāsts. Bet viņai bija taisnība. Ir tā, kā viņa teica. Līdz šim es aizvien esmu sāpinājis tos, kuriem bijis ilgāks sakars ar mani, un laikam arī turpmāk sāpināšu.

-Atgriezies uz Mēness! to pasacījusi, draudzene no manis aizgāja. Nē, neaizgāja. Viņa atgriezās. Atgriezās īstajā un lielajā pasaulē.

Kiki, iedomājos, man vajadzētu sākt ar viņu. Taču viņas vēsts pārtrūka, pagaisa kā dūmi.

Ar ko tad man sākt?

Aizvēru acis un gaidīju atbildi. Bet galvā neviena nebija. Ne Aituvīra, ne kaiju, ne pelēkā mērkaķa. Tukšums. Viens pats sēdēju tukšās istabas vidū. Neviens man neatbildēja. Viens pats šajā tukšajā istabā, vecs, sačervelējies, noguris. Es vairs nedejoju. Skumja aina.

Kāpēc es nevaru salasīt staciju nosaukumus?

Datu nepilnības dēļ atbilde nav iespējama… Nospiediet taustiņu "izdzēst".

Tomēr atbilde negaidīti radās nākamās dienas pēcpusdienā. Pēkšņi, kā aizvien. Kā pelēkā mērkaķa belziens.

14

Savādi… taču varbūt nekā savāda tur nebija… tovakar aizgāju gulēt divpadsmitos un tūlīt pat aizmigu ciešā miegā. Kad pamodos, bija jau astoņi. Nogulējis bezatbildīgā miegā, es pamodos tieši pulksten astoņos. It kā būtu nogājis pilnu loku un atgriezies atpakaļ. Biju labā noskaņojumā un izsalcis. Tāpēc es devos uz Dunkin Donuts, kur izdzēru divas tases kafijas un apēdu divus virtuļus, tad, nespēdams izlemt, kurp doties, klīdu ielās uz labu laimi. Ielas bija apledojušas, sniegpārslas lidinājās kā maigas dūnas. Pelēki mākoņi joprojām klāja debesis no vienas malas līdz otrai. Neteiktu, ka šī bija pastaigām īpaši piemērota diena. Tomēr likās, ka staigājot mans gars pamazām noskaidrojas. Pagaisa tā nomāktība, ko visu šo laiku te biju izjutis, pat sals likās patīkams. Ko tas īsti nozīmē? Iedams nodomāju, ka tas tomēr ir savādi. īstenībā taču vēl nekas nav atrisinājies, bet noskaņojums ievērojami uzlabojies.

Apmēram pēc stundu ilgas pastaigas atgriezos viesnīcā, meitene ar brillēm bija reģistratūrā. Viņa tur bija kopā ar kādu citu darbinieci, kura kaut ko skaidroja vienam viesim. Savukārt viņa pati runāja pa telefonu. Klausuli piespiedusi pie auss, izklaidīgi virpināja pildspalvu, sejā smaids, gluži kā no profesionāļu rokasgrāmatas nokopēts. Man gribējās ar viņu parunāt. Protams, tam nebija nekādas īpašas nozīmes. Centos piemeklēt kādu muļķīgu, nenozīmīgu sarunas tematu. Piegāju pie viņas un gaidīju telefona sarunas beigas. Viņa jautājoši manī paskatījās un profesionāli laipni uzsmaidīja.

-    Kā varu jums palīdzēt? sarunu pabeigusi, viņa pieklājīgi pievērsās man.

Es noklepojos.

-    Redziet, runā, ka vakar vakarā tepat kādā tuvējā peldbaseinā aligators esot uzbrucis divām meitenēm un tās aprijis. Vai tā ir tiesa? es, tīšām nopietnu seju savilcis, spēru ārā pirmo prātā ienākušo muļķibu.

-    Ko lai jums pasaku? viņas seju joprojām kā mākslīga puķe rotāja smaids. Tomēr acīs pavīdēja dusmas, nāsis sakniebās ciešāk, vaigos iesitās sārtums. Man neko tādu nav gadījies dzirdēt. Piedodiet, bet vai jūs nebūsiet kaut ko sajaucis?

-    Aligators bijis briesmīgi liels. Tik liels kā Volvo pikaps, tā aculiecinieki zināja teikt. Pēkšņi ielidojis pa stikla griestiem, vienā kampienā aprijis abas meitenes, tad nograuzis pusi palmas saldajā ēdienā un aizbēdzis. Vēl neesot noķerts… Ja reiz vēl nav noķerts, es domāju, vai maz var iet ārā…

-Lūdzu, piedodiet, viņa, sejas izteiksmi nemainot, mani pārtrauca. Varbūt jums labpatiktos pašam par šo lietu painteresēties policijā? Tur noteikti zinās, vai kaut kas tāds ir noticis vai ne. Ja iziesiet ārā no viesnīcas un tūlīt pagriezīsieties pa labi, atradīsiet policijas iecirkni. Es domāju, ka vislabāk būtu vaicāt viņiem

-     Labi. Tā arī darīšu, es sacīju. Paldies. Lai gara spēks jūs nepamet!

-    Liels paldies! viņa nesatricināmā mierā atteica.

Tikko biju atgriezies numurā, zvanīja telefons.

-    Ko tas viss nozīmē? viņa, dusmas valdīdama, klusām vaicāja. Es tev jau iepriekš teicu, lai tu darba laikā tā neāksties. Man darbā tādas lietas nepatīk.

-    Piedod, es maigi sacīju. Man ļoti gribējās ar tevi parunāt, vienalga par ko. Gribēju dzirdēt tavu balsi. Laikam iznāca muļķīgs joks. Bet kāda tam nozīme. Es tikai gribēju ar tevi parunāties. Ceru, ka tevi pārāk neapgrūtināju.

-    Es uztraucos. Es taču tev jau iepriekš to teicu! Es darba laikā ļoti uztraucos. Tāpēc negribu, ka mani traucē. Tu taču man apsolīji! Ka tā neblenzīsi!

-    Es nemaz neblenzu! Tikai parunājos!

-    Apsoli, ka turpmāk tu vairs tā ar mani nerunāsi!

-    Apsolu! Nerunāšu. Neskatīšos. Nerunāšu. Būšu paklausīgs un sastindzis kā granīts. Paklau, vai tev šis vakars ir brīvs? Vai arī tev ieplānotas alpīnisma nodarbības?

-    Alpīnisma nodarbības? viņa sacīja un aizturēja elpu. Tu joko?

-Jā, es pajokoju.

Zini, es reizēm tādus jociņus uzreiz neuztveru. Ha, ha, ha.

Viņa šo "ha, ha, ha" noskaldīja pavisam sausi, it kā nolasītu uz sienas uzšņāptus burtus. Tad nolika klausuli.

Pusstundu nogaidīju, nezvanīja. Sadusmojusies. Reizēm mana humora izjūta citiem nebija viegli uztverama. Gluži tāpat kā mana nopietnība. Nekā cita, ko darīt, nebija, tāpēc nolēmu uz brīdi iziet ārā. Ja paveiksies, varbūt kaut kam nejauši uzskriešu. Kaut kam jaunam. Tas būs labāk nekā nedarīt neko. Labāk kaut ko pamēģināt. Jo gara spēks mani nav pametis!

Stundu klīdu, bet nevienu paziņu nesastapu. Man sāka salt. Joprojām sniga.

Pusvienos iegriezos McDonald's un apēdu čīzburgeru un fri kartupeļus, iedzēru kokakolu. Neko no tā visa man ēst nemaz negribējās. Tomēr laiku pa laikam man pašam nesaprotamu iemeslu dēļ es to ēdu. Laikam gan organismam periodiski ir jāpatērē šāda neveselīga ēdmaņa.

Izgājis no McDonald's, klīdu vēl pusstundu. Nekas nenotika. Tikai sniga vēl stiprāk. Aizvilku jakas rāvējslēdzēju līdz pašai augšai un satinu šalli līdz degunam. Tik un tā sala. Šausmīgi gribējās čurāt. Tik aukstā dienā ņemt un sadzerties kokakolu! Kur te varētu būt kāda tualete, es domāju. Priekšā pamanīju kinoteātri. Šausmīgi nolaists kinoteātris. Nu vismaz tualetei taču tur jābūt! Nebūtu slikti tur vispirms pačurāt un tad, filmu skatoties, sasildīties. Brīva laika man pietiek un pāri paliek. Nolēmu paskatīties plakātos, ko rāda. Rādīja divas japāņu filmas, viena no tām bija "Nelaimīgā mīlestība". Tā pati, kurā filmējies mans klasesbiedrs. Paskat tik', es nodomāju.

Kārtīgi pačurājis, nopirku karstu kafiju un devos iekšā zālē. Kā jau biju paredzējis tukša. Iekšā bija silts. Es, iekārtojies krēslā, dzēru kafiju un skatījos kino. Kopš "Nelaimīgās mīlestības" sākuma bija jau pagājusi pusstunda, bet tās sižetam itin viegli varēja izsekot arī bez šīs nokavētās pusstundas. Viegli uzminams sižets. Mans klasesbiedrs bija garš, izskatīgs, jauns skolotājs. Filmas varone bija viņā iemīlējusies. Tik traki ieķērusies, ka vai prāts jāzaudē. Toties meitenē bija ieķēries kāds puisis, kurš nodarbojās ar kendo. Dйjа vu elementu filmā bija gana. Tādu ķini pat es varētu uztaisīt.

Jāteic, ka mans klasesbiedrs (īstajā vārdā Rjoiči Gotanda; protams, viņam bija izvēlēts skaistāks skatuves vārds -, kura meitene gan zaudētu prātu, izdzirdot kaut ko tik parastu kā Rjoiči Gotanda) bija ticis pie nedaudz sarežģītākas lomas. Viņš bija ne tikai skaists un labs, bet arī pagātnē cietis. Vai nu viņš bija iesaistījies studentu radikāļu kustībā, vai arī pametis mīļāko, kura palikusi stāvoklī, kaut kādas tādas parastas ciešanas. Nu, vismaz labāk nekā nekas! Laiku pa laikam filmā parādījās atmiņu ainas, kas bija ievietotas tik nemākulīgi, it kā mērkaķis būtu lipinājis māla pikas pie sienas. Pazibēja ainas no studentu nemieru apspiešanas Tokijas Universitātes Jasudas auditorijā. "Es protestēju!" laiku pa laikam klusi noteicu, bet tad sapratu, cik tas muļķīgi.

Lai kā arī būtu, Gotanda spēlēja šo cietušo varoni. Viņš no sirds centās. Bet filma bija briesmīga, un režisors pilnīgi netalantīgs. Puse no dialogiem bija tik nemākulīgi, ka kauns klausīties, es mēmā izbrīnā noskatījos bezjēdzīgajās epizodēs, kas sekoja cita pēc citas. Meitene bezjēdzīgos tuvplānos. Lai kā viņš centās, izskatījās, ka viņš tikai nebeidzami atkārtojas. Pamazām sametās viņa žēl. Bija sāpīgi skatīties. Tomēr, ja tā padomā, kaut kādā mērā viņš jau no agrākiem laikiem ir dzīvojis tieši šādu dzīvi.

Vienā vietā bija mīlas aina. Gotanda svētdienas rītā savā dzīvoklī mīlējās ar sievieti, kad pēkšņi uzrodas filmas galvenā varone ar pašceptiem cepumiem vai kaut ko tamlīdzīgu. Paskat tik! Vai nav tieši tāpat kā manās vīzijās?

Gotanda gultā bija tieši tāds, kā es biju iztēlojies, maigs un laipns. Ļoti labs sekss. Paduses izskatījās ārkārtīgi smaržīgas. Mīlējoties izspūruši mati. Viņš glāsta sievietes kailo muguru. Tad kamera pēkšņi pagriezās un parādīja sievietes seju.

Dйjа vu. Es gandrīz aizrijos.

Tā bija Kiki. Es biju kā piesalis pie krēsla. Aizmugurē nograbēja nomesta pudele. Tā bija Kiki. Tieši tā, kā es viņu biju redzējis vīzijās tumšajā gaitenī. Kiki patiešām gulēja ar Gotandu.

Savienojās, es nodomāju.

Kiki parādījās tikai šajā epizodē. Viņa tajā svētdienas rītā pārgulēja ar Gotandu. Un viss. Gotanda sestdienas vakarā bija kaut kur dzēris, savācis viņu un atvedis pie sevis uz mājām. Tad no rīta vēlreiz viņu apskāva. Un tieši tajā bridi ieradās galvenā varone viņa skolniece. Kā par nelaimi, durvis nebija aizslēgtas. Tāda epizode. Kiki bija tikai rindiņa teksta. "Nu tiešām!" viņa teica. Skolniece pilnīgā šokā metās bēgt. To Kiki pēc tam pasacīja galīgi apjukušajam Gotandam. Briesmīga frāze. Un tomēr tie bija viņas pateiktie vārdi.

Nu tiešām!

Nebiju drošs, ka šo tekstu bija ierunājusi pati Kiki. Es tik precīzi Kiki balsi nevarēju atsaukt atmiņā, un kinoteātra skaļruņi ari bija šausmīgi slikti. Viņas augumu gan es atcerējos. Muguras izliekums, pleci, krūtis tāda, kāda viņa bija palikusi manās atmiņās. Sastindzis noskatījos uz ekrāna redzamajā Kiki. Epizode, man liekas, ilga piecas sešas minūtes. Gotanda viņu apskāva, glāstīja, viņa tīksmi aizvēra acis, lūpas nedaudz notrīsēja. Viegli nopūtās. Nespēju izlemt, vai viņa tēlo vai ne. Laikam taču tēlo. Tas taču ir kino. Es gan nekādi nespēju aptvert, ka Kiki tēlo. Es jutos stipri apjucis. Proti, ja viņa netēloja, tad īstenībā mīlējās ar Gotandu un bija ar viņu aizrāvusies, ja tēloja, tad manī viņas esības nozīme sašaurinājās. Jebkurā gadījumā es biju uz šo filmu greizsirdīgs.

Vispirms uz peldbaseinu, tagad uz filmu. Biju sācis izjust greizsirdību pret dažādām lietām. Vai tā būtu laba zīme?

Pēc tam skolniece atvēra durvis. Ieraudzīja viņus abus kailus apskāvušos. Viņai aizrāvās elpa. Viņa aizmiedza acis. Tad metās skriet. Gotanda apjucis. Tad Kiki noteica: "Nu tiešām!" Tad apjukušais Gotanda tuvplānā, un kadra beigas.

Nevienā citā filmas epizodē Kiki neparādījās. Es saspringtiem muskuļiem ārkārtīgi uzmanīgi skatījos filmu tālāk, bet Kiki vairs nekur nepavīdēja. Viņa bija kaut kur iepazinusies ar Gotandu, pārgulēja ar viņu, parādījās vienā viņa dzīves epizodē un tad pazuda. Tāda bija viņai iedalītā loma. Tieši tāda pati kā manā gadījumā. Pēkšņi parādījās, pabija, tad pazuda.

Filma beidzās, zālē ieslēdza gaismu, skanēja mūzika. Taču es, nespēdams piecelties, blenzu uz balto ekrānu. Vai šī ir īstenība, es nodomāju. Kāpēc Kiki parādās filmā? Turklāt vēl kopā ar Gotandu. Kāds idiotisms! Es noteikti esmu kaut kur kļūdījies. Strāvas nepareizi saslēgtas. Kāpēc gan iztēle un īstenība sakrustojas un sajaucas? Vai tad tā nav?

Izgājis ārā no kinoteātra, es kādu brīdi turpat tuvumā pastaigājos. Un visu laiku domāju par Kiki.

Nu tiešām! viņa čukstēja man ausī.

Nu tiešām!

Taču tā bija Kiki. Neapšaubāmi. Kad es viņu apskāvu, viņai bija tāda pati sejas izteiksme, viņai tāpat notrīsēja lūpas, viņa tāpat nopūtās. Viņa netēloja. Tā patiešām bija. Bet tas taču bija kino. Tas.

Es neko nesapratu.

Vairs nevarēju uzticēties savai atmiņai. Vai tas viss nebija tikai vīzijas?

Pēc pusotras stundas es atgriezos tajā pašā kinoteātrī. Vēlreiz no paša sākuma noskatījos "Nelaimīgo mīlestību".

Svētdienas rīts. Gotanda apskāvis sievieti. Redzama sievietes mugura. Kamera pagriežas. Redzama sievietes seja. Tā bija Kiki. Neapšaubāmi. Ierodas galvenā varone skolniece. Elpa aizraujas. Acis aizžmiedzas. Metas prom. Gotanda apjucis. Kiki ierunājas: "Nu tiešām!" Kadra beigas.

Viss atkārtojās uz mata tāpat.

Nākamajā dienā es vēlreiz devos uz to pašu kinoteātri. Atkal sēdēju gluži kā krēslam pielīmēts un ārkārtīgi uzmanīgi noskatījos "Nelaimīgo mīlestību". Es visu laiku gaidīju šo epizodi. Un uztraucos. Beidzot tā pienāca. Svētdienas rīts, Gotanda apskāvis sievieti. Redzama sievietes mugura. Kamera pagriezās. Redzama sievietes seja. Tā bija Kiki. Neapšaubāmi. Ienāk galvenā varone. Elpa aizraujas. Acis aizžmiedzas. Metas prom. Gotanda apjucis. Kiki ierunājas: "Nu tiešām!"

Es tumsā nopūtos.

0. K., tā ir realitāte. Neapšaubāmi. Savienojums izdevies.

15

Es, dziļi ieslīdzis kinoteātra krēslā, piespiedu pie deguna kopā saliktos pirkstus un uzdevu pats sev to jautājumu. Nu patiešām ko man darīt?

Mūžīgais jautājums. Vajag domāt mierīgi. Vajag ieviest kārtību. To man vajag darīt.

Jālikvidē sajukums savienojumos.

Jo kaut kāds sajukums te valda. Par to nav šaubu. Es, Kiki un Gotanda esam kaut kādā veidā saistīti. Tomēr man nav ne jausmas, kā kaut kas tāds varēja notikt. Tomēr saistīti mēs esam. Man vajag mūs atsaistīt. Vajag atgūt īstenības izjūtu, atgūt pašam sevi. Var jau būt, ka nekāda sajukuma savienojumos nav, šis vienkārši ir ne ar ko nesaistīts, pilnīgi jauns savienojums. Lai kā arī būtu, man šim pavedienam jāseko. Jāseko ļoti uzmanīgi, lai tas nepārtrūktu.

Tā ir atslēga. Tas mani izvedīs uz pēdām. Lai tur kas jākustas. Nedrīkst apstāties. Jādejo. Jādejo tā, lai visi brīnītos, tā Aituvīrs teica.

Jādejo! Domas atbalsojās.

Lai tur kā, es nodomāju, man jāatgriežas Tokijā. Te man vairs nav nekā, ko darīt. Tokijā varēšu ķerties pie daudzu mezglu atšķetināšanas. Apmeklējot viesnīcu "Delfīns", es savu mērķi biju pārpārēm sasniedzis. Aizvilku jakas rāvējslēdzēju, uzvilku cimdus, ietinos šallē līdz degunam un izgāju ārā no kinoteātra. Sniga aizvien stiprāk, priekšā tikpat kā neko vairs nevarēja redzēt. Visa pilsēta bija bezcerīgi sasalusi un apledojusi kā nosaluša cilvēka līķis.

Atgriezies viesnīcā, es piezvanīju uz ANA aviokompāniju, lai pasūtītu biļeti uz pirmo iespējamo tās pēcpusdienas reisu uz Tokiju.

-    Stiprā sniegputeņa dēļ ir iespējama reisu kavēšanās vai pat atcelšana. Vai tik un tā rezervēsiet biļeti? aviokompānijas darbiniece jautāja.

Pateicu, ka tik un tā biļeti pasūtīšu. Ja reiz biju izlēmis atgriezties Tokijā, tad negribēju te kavēties vairs nevienu brīdi ilgāk. Tad sakravāju bagāžu un nobraucu lejā samaksāt rēķinu. Pēc tam devos uz to leti, pie kuras strādāja meitene ar brillēm, lai pasūtītu automašīnu.

-     Man neparedzēti jāatgriežas Tokijā, es viņai teicu.

-    Paldies, ka bijāt apmeties pie mums. Ceram, ka vēl kādreiz atgriezīsieties, viņa žilbinoši smaidīja savu profesionālo smaidu. Iedomājos, ka varbūt viņai nedaudz sāp, ka es tā pēkšņi paziņoju par savu aizbraukšanu. Viņu bija viegli ievainot.

-    Paklau, es sacīju. Es atgriezīšos. Pavisam drīz. Tad abi aiziesim kaut kur vakariņās, izrunāsimies. Man ar tevi noteikti jāparunā. Bet tagad man jāatgriežas Tokijā, man tur šis tas jānokārto. Jāsakārto domas. Jādomā par nākotni. Vispārīgiem plāniem. Tas man jāizdara. Kad būšu to visu nokārtojis, es atkal šurp atbraukšu. Es tagad nevaru pateikt, cik mēnešu man tas prasīs. Taču beigu beigās man šī vieta liekas īpaša. Tāpēc es te agri vai vēlu atgriezīšos.

-    Phē, viņa neticīgi noteica.

-    Tieši tā! es apstiprinoši atbildēju. Laikam gan viss, ko es saku, izklausās kā pēdējās muļķības.

-    Tā nav, viņa neizteiksmīgi novilka. Man vienkārši grūti domāt par tādu nākotni, kas pienāks pēc nezin cik mēnešiem.

-     Nezin cik mēnešu nemaz nepaies. Mēs atkal satiksimies. Jo mēs abi kaut kādā ziņā esam līdzīgi, kā pierunādams viņai teicu. Tomēr neizskatījās, ka man tas būtu izdevies. Tev tā nešķiet? es pavaicāju.

Viņa pabungoja ar pildspalvas galu pa leti un uz manu jautājumu neatbildēja.

-    Tātad tā pēkšņi dodies prom ar pirmo iespējamo reisu? viņa noteica.

-     Tā esmu iecerējis. Protams, ja varēs lidot. Nevar zināt, vai laikapstākļu dēļ izdosies aizlidot.

-    Ja tu lido prom ar nākamo lidmašīnu, tad man būtu viens lūgums. Vai drīkstu lūgt?

-    Protams!

-     Lieta tāda, ka vienai trīspadsmit gadus vecai meitenei ir vienai pašai jāatgriežas Tokijā. Viņas mammai nācās darba dēļ aizlidot ātrāk. Bērns viens pats palika viesnīcā. Es saprotu, ka tas ir apgrūtinājums, bet vai tu nevarētu viņu pavadīt ceļā uz Tokiju? Viņai ir liela bagāža, un es ari baidos sūtīt viņu vienu pašu uz Tokiju.

-     Es to īsti nesaprotu. Kāpēc māte bērnu atstāja vienu pašu un pati devās prom? Vai tas nav mazliet kukū gājiens?

Viņa paraustīja plecus.

-     Ir jau arī nedaudz kukū. Viņa ir slavena fotogrāfe. Ja kaut kas ienāk prātā, tad pēkšņi dodas turp. Bērnu aizmirsa. Māksliniece. Ja kaut kas ienāk prātā, ne par ko citu vairs nedomā. Vēlāk atcerējās un piezvanīja. Ka esot bērnu aizmirsusi pie mums, lai mēs ar lidmašīnu aizsūtām uz Tokiju.

-    Vai tad viņai pašai tas nebūtu jānokārto?

-    Nezinu. Viņai vēl nedēļu jābūt Katmandu. Turklāt viņa ir slavenība. Viņa regulāri pie mums apmetas, mēs nevaram tā pret viņu izturēties. Viņa gan sacīja, ka mums vajagot tikai meiteni aizgādāt līdz lidostai, tālāk viņa tikšot pati. Taču es tā negribu darīt. Ja ar meiteni kaut kas notiktu, tad mēs būtu par to atbildīgi.

-    Paskat tik', es noteicu. Tad man kaut kas iešāvās prātā: Paklau, vai tā meitene gadījuma pēc nav gariem matiem, valkā krekliņus ar popmūzikas grupu uzrakstiem un visu laiku klausās Waīkman?

-    Tieši tā. Vai tu viņu pazīsti?

-    Paskat tik', es sacīju.

Viņa uzreiz piezvanīja uz ANA biroju un pasūtīja biļeti uz to pašu reisu, ar kuru es plānoju aizlidot. Pēc tam sazvanīja meiteni numurā un lika sapakot mantas un kāpt lejā, jo esot atrasts cilvēks, ar kuru kopā viņa varētu lidot. Viss būs kārtībā, es viņu labi pazīstu, ļoti kārtīgs cilvēks, viņa sacīja. Tad pasauca nesēju un lika nonest lejā meitenes bagāžu. Izsauca viesnīcas limuzīnu. Darbojās ļoti ātri un prasmīgi. Ļoti lietpratīgi. Ļoti prasmīgi, es noteicu.

-    Es taču teicu, ka man šis darbs ļoti patīk. Es tam esmu piemērota!

-    Redzi, nav taču par ko uztraukties, es sacīju.

Viņa atkal pabungoja ar pildspalvu pa leti un noteica: Tā jau ir pavisam cita lieta. Man nepatīk, ka par mani joko. Man nekad tas nav paticis. Es tādās reizēs uzreiz ļoti saspringstu.

-    Nē, man nebija ne vismazākā nolūka radīt tev stresu. Gluži pretēji es gribēju atbrīvoties. Laikam gan joks iznāca bezjēdzīgs, bet es centos. Man bieži tā gadās, ka citiem mani joki nemaz neliekas interesanti. Es neko sliktu ar to nedomāju. Man vienkārši gribējās pajokot.

Viņa, viegli sakniebusi lūpas, manī paskatījās. Ar tādu skatienu, ar kādu no kalna virsotnes varētu noraudzīties lejup pēc plūdu atkāpšanās. Pēc tam viņa ierunājās, it kā nopūzdamās, it kā nosprauslodamās, sarežģītā balsī:

-    Starp citu, vai tu man, lūdzu, neiedotu savu vizītkarti? Lai es zinu, kam meiteni uzticu.

-     Nu, protams, tad nu es burkšķēdams vilku ārā no maka vizītkarti un pasniedzu viņai.

Starp citu, vizītkarte man ir. Runā, ka vizītkartes noderot, tāpēc es tās, starp citu, nēsāju līdzi. Viņa paskatījās uz manu vizītkarti kā uz tādu grīdas lupatu.

-    Starp citu, kā tevi sauc? es pavaicāju.

-     Kad nākamreiz satiksimies, tad pateikšu! viņa sacīja un ar vidējo pirkstu pabīdīja brilles tālāk uz deguna. Ja satiksimies.

-    Protams, satiksimies, es teicu.

Viņai pār seju pārslīdēja viegls smaids kā jauna mēness atblāzma.

Pēc minūtēm desmit meitene nesēja pavadībā ieradās hallē. Nesējs stiepa milzīgu Samsonite čemodānu. Tik lielu, ka tajā mierīgi varētu ietilpināt četrus pieaugušus vilku sugas suņus. Jā, tik tiešām, neklātos trīspadsmit gadus vecu meiteni vienu pašu sūtīt uz lidostu ar tādu bagāžu. Šoreiz viņai mugurā bija krekliņš ar uzrakstu TALKING HEADS, kājās gaišzili džinsi un zābald. Virs tā kažokādas apmetnis. Tāpat kā iepriekšējā reizē viņa likās tik trausli, tik caurspīdīgi skaista. Ļoti viegli ievainojama. Tāds skaistums, par kuru jābīstas, vai tikai rīt tas jau nebūs pagaisis. Šis skaistums radīja pat zināmu nemieru. Laikam gan tas bija pārāk trausls. "TalkingHeads", es nodomāju. Nav slikts grupas nosaukums. Kā no Keruaka romāna. TalkingHead Runājošā galva. "Es sēdēju blakus Runājošajai galvai un dzēru aliņu. Man šausmīgi sagribējās čurāt. Man jāiet pačurāt, es teicu Runājošajai galvai." Vecais labais Keruaks. Nez kā viņam tagad iet?

Meitene paskatījās uz mani. Šoreiz nepasmaidīja. Saraukusi uzacis, viņa paskatījās vispirms uz mani, pēc tam uz meiteni ar brillēm.

-Viss būs kārtībā. Viņš nav slikts cilvēks, viņa sacīja.

-    Es neesmu tik slikts kā izskatos, es piebildu. Meitene vēlreiz uz mani paskatījās. Tad pamāja ar galvu,

it kā atzīstot, ka viņai nav citas izvēles. Ka nav te ko īpaši tielēties. Un sāka likties, ka es viņai noteikti nodarīšu kaut ko briesmīgu. Tāds kā tēvocis Skrūdžs. Tēvocis Skrūdžs.

-    Tu neuztraucies, viss būs kārtībā, meitene no reģistratūras sacīja. Onkulis daudz jokojas, viņš ļoti jauki izturas pret meitenēm. Turklāt viņš ir manas vecākās māsas draugs. Viss būs kārtībā, vai ne?

-    Onkulis? es biju mēms no pārsteiguma. Es vēl neesmu nekāds onkulis. Man vēl ir tikai trīsdesmit četri gadi. Onkulis kaut kas briesmīgs!

Bet manī neviens vairs neklausījās. Viņa, saņēmusi meiteni pie rokas, jau vadīja uz limuzīnu, kas stāvēja ārā pie durvīm. Šveicars iekrāva Samsonite limuzīnā. Es, stiepdams savu somu, viņām sekoju. Onkulis, es nodomāju. Šausmīgi!

Mēs bijām vienīgie, kurus limuzīns vizināja uz lidostu. Laiks bija briesmīgs. Pa ceļam uz lidostu bija redzams tikai sniegs un ledus. Tā kā aiz polārā loka.

-    Paklau, kā tevi sauc? es pavaicāju meitenei.

Viņa cieši ieskatījās man acīs. Tad drusciņ nogrozīja galvu. It kā teiktu: "Nu paskat tik." Tad, it kā kaut ko meklēdama, lēnām aplaida skatienu riņķi. Lai kur viņa raudzītos, skatienam pavērās tikai sniegs. Juki Sniegs, viņa noteica. -Juki?

j

Tā mani sauc, meitene sacīja. Juki. Sniegs.

Tad viņa izņēma no kabatas Walkman un pazuda savā privātajā pasaulē. Līdz pat lidostai viņa man vairs pat skatienu neuzmeta.

Cik briesmīgi, es nodomāju. Tikai vēlāk es sapratu, ka viņu tik tiešām sauc Juki Sniegs. Tajā brīdī man tas likās pēkšņi izdomāts, neīsts vārds. Tas mani sāpināja. Viņa laiku pa laikam no kabatas izņēma košļājamo gumiju un to košļāja. Man ne plāksnīti nepiedāvāja. Nevarētu teikt, ka es būtu šausmīgi kārojis košļājamo gumiju, bet likās, ka nepiedāvāt ir nepieklājīgi. Es jutos kā briesmīgi noplucis vecs vecis. Ko man atlika darīt ieslīgu sēdeklī, aizvēru acis. Sāku atcerēties senos laikus. To, kāds es biju viņas vecumā. Es tajā laikā kolekcionēju rokenrola plates. 45 apgriezienu singlu plates. Ray Charles "Hit the Road, Jack", Ricky Nelson "Travelin' Man", Brenda Lee "All Alone Am I", tādas lietas, apmēram simts. Es tās spēlēju augām dienām, līdz zināju visus tekstus no galvas. Mēģināju atsaukt atmiņā Travelin' Man vārdus, un, neticami un vārdos neizsakāmi, man tas izdevās no sākuma līdz beigām. Pilnīgi nenozīmīgu tekstu. Tikko mēģināju nodziedāt, tas viss atgriezās atmiņā. Tik tiešām jaunībā iemācītais paliek uz ilgiem laikiem. Atceries visādus nesvarīgus niekus.

And the China doll Down in old Hongkong Waits for my return…

Talking Heads noteikti dzied pavisam citādas dziesmas. Laiki mainās. Times are changing.

Atstājis Juki vienu pašu uzgaidāmajā zālē, devos nopirkt biļetes. Nolēmis, ka rēķinus varēsim nokārtot vēlāk, es par abām biļetēm samaksāju ar savu kredītkarti. Līdz iekāpšanai bija vēl stunda, turklāt aviokompānijas darbiniece mani brīdināja, ka iespējama kavēšanās.

-            Tiks paziņots, lūdzu, pievērsiet uzmanību paziņojumiem, viņa sacīja. Pagaidām gan redzamība vēl ir pārāk slikta.

-    Vai laikapstākļi neuzlabojas? es apvaicājos.

-            Saskaņā ar laika prognozēm vajadzētu uzlaboties, bet nav skaidrs, cik stundu vēl paies, viņas balsi jautās apnikums. Nūja, kuram gan neapniktu vienu un to pašu atkārtot divsimts reižu no vietas.

Atgriezos pie Juki un pateicu, ka lidmašīna laikam nedaudz kavēsies, jo sniegs nemitējas. Viņa, mani paskatījusies, savilka tādu sejas izteiksmi "Hm!". Tomēr nesacīja neko.

-            Es nezinu, kā būs vēlāk. Bagāžu labāk vēl nenodosim. Citādi var iznākt šausmīga noņemšanās, ja vajadzēs dabūt to atpakaļ, es sacīju.

Kā jums tīk, kārtējā grimase. Joprojām ne vārda.

-            Būs vien tepat kādu laiciņu jāpagaida. Nav jau nekāda interesantā vieta, es noteicu. Starp citu, vai tu pusdienas esi ēdusi?

Viņa pamāja.

-            Negribi aiziet tepat uz kafejnīcu? Negribi kaut ko iedzert kafiju, kakao vai tēju, vai sulu? es apvaicājos.

Var jau! Nākamā grimase. Bagāts sejas izteiksmju variāciju klāsts.

-            Nu tad iesim! Es piecēlos. Tad, vilkdams Samsonite, kopā ar meiteni devos uz kafejnīcu. Kafejnīca bija pārpildīta. Kavējās visi reisi, visiem pasažieriem nogurums sejās. Es tajā burzmā ieturēju pusdienas, kas sastāvēja no kafijas un sviestmaizes, Juki iedzēra kakao.

-    Cik dienas tu nodzīvoji viesnīcā? es apjautājos.

-    Desmit, brīdi padomājusi, viņa atbildēja.

-    Kad mamma aizbrauca?

Viņa paraudzījās ārā pa logu uz sniegu. Tad noteica:

-    Pirms trim dienām.

Es jutos tā, it kā nodarbotos ar angļu valodas mācīšanu iesācējiem.

-    Un skolā visu šo laiku ir pavasara brīvdienas?

-    Es vispār neeju skolā. Liec man mieru! viņa noteica. Tad izvilka no kabatas Walkman un uzlika austiņas.

Izdzēru atlikušo kafiju, palasīju avīzi. Tam visam ir jābūt kaut kādam dziļākam cēlonim.

Varbūt man vienkārši neveicas, es secināju. Izlasīju avīzi. Izņēmu no somas Folknera "Skaņa un niknums". Ja psiholoģiski smagos brīžos palasu kādu Folknera vai Filipa K. Dika romānu, tad vienmēr tieku pie skaidrības. Tādos brīžos vienmēr palasu kādu no viņu romāniem. Citādi es tos nelasu. Pa vidu Juki vienu reizi aizgāja uz tualeti. Pēc tam nomainīja Walkman baterijas. Apmēram pēc pusstundas atskanēja paziņojums. Reiss uz Hanedu kavējas par četrām stundām. Tiek gaidīta laikapstākļu uzlabošanās. Paskat tik, nāksies te nosēdēt vēl četras stundas no vietas.

Tur neko nevarēja padarīt. Es jau uzreiz tiku par to brīdināts. Nolēmu, ka jācenšas domāt optimistiskāk. The Power of Positive Thinking. Pozitīvās domāšanas vara. Pēc piecu minūšu ilgiem vingrinājumiem pozitīvajā domāšanā man radās kāda ideja. Nezinu, vai no tā būs kāds labums vai ne. Tomēr tas būs daudz labāk nekā bezjēdzīgi nosist laiku šajā piepīpētajā un pārpildītajā vietā. Pateicis Juki, lai viņa mani gaida un nekur neiet, pats devos uz lidostas automašīnu īres biroju un teicu, ka vēlētos noīrēt automašīnu. Meitene ātri vien nokārtoja visas formalitātes. Dabūju Corolla Sprinter, aprīkotu ar stereo mūzikas aparatūru. Mani ar auto īres kompānijas minibusu aizvizināja līdz Corolla un tur iedeva mašīnas atslēgu. Galvenais birojs atradās desmit minūšu brauciena attālumā no lidostas. Balta Corolla ar jaunām ziemas riepām. Es šajā automašīnā atgriezos lidostā. Tad aizgāju uz kafejnīcu un sacīju Juki:

-    Trīs stundas pavizināsimies tepat tuvumā!

-    Tādā sniegā? Kur mēs brauksim, tik un tā neko nevarēs redzēt! viņa rezignēti noteica. Un vispār uz kurieni mēs brauksim?

-    Ne uz kurieni. Vienkārši iesēdīsimies automašīnā un pavizināsimies, es sacīju. Un klausīsimies mūziku skaļi. Tev taču patīk klausīties mūziku. To arī varēsi darīt. Ja klausīsies tikai Walkman, sabojāsi dzirdi!

Viņa pašūpoja galvu, it kā teikdama: Nu nezinu gan! Tomēr, kad pagriezos iešanai, viņa arī piecēlās no krēsla.

Aizstiepu čemodānu līdz automašīnai un iecēlu bagāžniekā, tad lēnām un bezmērķīgi braucu pa piesnigušo ceļu. Juki izņēma no plecu somas kasetes, ielika magnetofonā, ieslēdza. David Bowie dziedāja China Girl. Pēc tam Phil Collins, Jefferson Star-ship, Thomas Dolby, Tom Petty & the Heartbreakers, Hall & Oates, Thompson Twins, Iggy Pop, Bananarama. Tā turpinājās parasta meiteņu iecienītā mūzika. Tad Stones dziedāja Goin' to a Go-Go.

-    Šo es zinu, es sacīju. Agrāk to dziedāja Miracles. Smokey Robinson and the Miracles. Es tolaik biju piecpadsmit vai sešpadsmit gadus vecs.

-    Ak tā, Juki bez vismazākās intereses noteica.

-    Goin' to a Go-Go, es dziedāju līdzi.

Tad Paul McCartney un Michael Jackson dziedāja Say Say Say.

Ceļi bija tukši. Tikpat kā nevienas mašīnas. Stikla tīrītāji, ko spēdami, cīnījās ar sniega pārslām. Automašīnā bija silti, rokmūzika radīja patīkamu noskaņu. Man patika pat Duran Duran. Es jutos tik ļoti relaksēti, ka laiku pa laikam dziedāju līdzi, braukdams taisni uz priekšu. Izskatījās, ka arī Juki garastāvoklis nedaudz uzlabojies. Tā bija pagājusi pusotra stunda, kad viņa ievēroja kaseti, kuru biju aizņēmies no auto īres biroja.

-    Kas tas ir? viņa pavaicāja. Es atbildēju, ka tā ir veco laiku mūzika. To biju klausījies pa ceļam uz lidostu.

-    Es gribētu to paklausīties, viņa sacīja.

-    Nezinu, vai tev patiks. Visas vecas dziesmas, es noteicu.

-    Būs labi. Lai ir vienalga kas. Es šis desmit dienas visu laiku esmu klausījusies vienas un tās pašas kasetes.

Tad nu es uzliku to kaseti. Uzreiz atskanēja Sam Cooke "Wonderful World". "Don't know much about history…" viņš dziedāja. Sam Cooke. Viņu nogalināja tad, kad es gāju vidusskolas trešajā klasē. Buddy Holly "Oh, Boy!". Buddy Holly arī ir miris. Lidmašīnas katastrofā. Boby Darin "Beyond the Sea". Boby Darin arī ir miris. Elvis "Hound Dog" Presley. Pārdozējis un beigts. Visi viņi ir miruši. Tad dziedāja Chuck Berry. "Sweet Little Sixteen". Eddie Cohrain "Summer Time Blues". Ebory Brothers "Wake up, Suzie!".

Dziesmām, kurām vārdus atcerējos, dziedāju līdzi.

-Jums gan ir laba atmiņa! Likās, ka uz Juki tas atstājis lielu iespaidu.

-    Tā jau ir. Es tavā vecumā arī biju tikpat traki aizrāvies ar rokmūziku, sacīju. Tajā pašā vecumā, kā tu esi tagad. Augām dienām biju kā pielīmēts pie radio, krāju kabatas naudu un pirku plates. Un domāju, ka pasaulē nav nekā labāka par rokenrolu. Klausoties vien, es biju laimīgs.

-    Un tagad?

-    Tagad arī klausos. Gadās arī dziesmas, kas patīk. Tomēr es vairs neklausos tik aizrautīgi, lai iemācītos dziesmu tekstus no galvas. Tās mani vairs tā neaizkustina kā agrāk.

-    Nez kāpēc?

-   Jā, nez kāpēc?

-    Pastāstiet man, Juki teica.

-    Laikam tāpēc, ka esmu sapratis īsti labu lietu nemaz tik daudz nav, es sacīju. īsti labu lietu ir pavisam maz. Tā tas ir ar jebko. Tāpat ar grāmatām. Kino. Koncertiem. īsti labu lietu ir pavisam maz. Rokmūzikā tieši tāpat. Ja stundu klausās radio, tad laba būs tikai viena dziesma. Viss pārējais masu produkcijas mēsli. Agrāk es par tādām lietām

nopietni nedomāju. Man patika viss, ko klausījos. Es biju jauns, laika atliku likām, un es biju iemīlējies. Tolaik sirds notrīsēja pat no visādiem niekiem. Vai tev tas liekas saprotami?

-    Apmēram, Juki noteica.

Atskanēja Del Vikings "Come Go With Me". Es dziedāju līdzi. Tev nav garlaicīgi? es apvaicājos.

-    Nē. Nav slikti, meitene noteica.

-    Nav slikti, es sacīju.

-    Vai tagad jūs vairs neiemīlaties? Juki pavaicāja.

Kādu brīdi par to nopietni padomāju. Grūts jautājums, es teicu. Vai tev kāds puisis patīk?

-            Nē, neviens, viņa atbildēja. Visādu kretīnu ir pa pilnam.

-    Man tavs noskaņojums ir saprotams, es sacīju.

-    Man daudz labāk patīk klausīties mūziku.

-    Arī tas man ir labi saprotams.

-            Tiešām? Juki pārjautāja un, acis piemiegusi, neticīgi manī noskatījās.

-            Tik tiešām saprotu, es teicu. Visi to sauc par eskeipismu. Par bēgšanu. Tomēr tā nemaz nav. Mana dzīve ir mana dzīve, tava dzīve ir tavējā. Ja tikai tu meklētu to, kas tev patīk, tad varēsi nodzīvot tā, kā tev pašai patīk. Lai citi runā, ko grib. Manis pēc viņus visus var izbarot aligatoriem. Sen atpakaļ, kad biju tavā vecumā, es ari tā domāju. Un arī tagad tā domāju. Var jau būt, ka es kā personība neesmu nobriedis. Bet var jau būt, ka man visu laiku ir bijusi taisnība. Par to vēl neesmu ticis skaidrībā. Atbildes man nav.

Jimmy Gilmer "Sugar Shack". Es braucu, svilpodams līdzi. Pa kreisi pletās sniegoti plašumi. Just a little shack made out of wood. Espresso cojfee tastes mighty good…

-    Laba dziesma. 1964. gads.

-            Paklau, Juki ierunājās. Jūs esat dīvains, vai citi nav jums to teikuši?

-    Hm, es noliedzoši novilku.

-    Vai jūs esat precējies?

-    Vienreiz.

-     Izšķīrāties? -Jā-'

-    Kāpēc?

-    Sieva mani pameta.

-    Patiešām?

-            Patiešām. Manai sievai iepatikās cits vīrietis, un viņa aizgāja pie viņa.

-    Cik žēl.

-    Paldies.

-            Tomēr man liekas, ka es kaut kādā ziņā jūsu sievu saprotu, Juki sacīja.

-    Kādā ziņā? es pavaicāju.

Viņa paraustīja plecus un neatbildēja. Es arī nevarēju izdomāt, ko pavaicāt.

-    Vai jūs negribat košļājamo gumiju? Juki piedāvāja.

-    Paldies, bet es nevēlos, teicu.

Mūsu attiecības bija nedaudz uzlabojušās. Nu jau mēs abi piedziedājām Beach Boys "Surfing' U.S.A.". Visas tās muļķības. Bet bija jauki. Tāpat ari divatā nodziedājām "Help me, Ronda". Var jau būt, ka es vēl nebiju gluži norakstāms. Varbūt vēl neesmu tēvocis Skrūdžs.

Pamazām sniegs sāka mitēties. Mēs atgriezāmies lidostā un atdevām atslēgu auto īres birojā. Tad nodevām bagāžu un pēc pusstundas jau gājām uz iekāpšanu.

Lidmašīna beidzot pacēlās ar piecu stundu nokavēšanos. Tikko lidmašīna bija pacēlusies, Juki aizmiga. Miegā viņas seja izskatījās tik skaista. Kā no trausla materiāla izgrebta skulptūra. Saplīsis pie stiprāka pūtiena. Tāds skaistums. Stjuarte atnesa sulu, paskatījās uz aizmigušās seju un pasmaidīja. Tad uzsmaidīja arī man. Es arī pasmaidīju. Pasūtīju džinu ar toniku. Tad, to dzerdams, domāju par Kilci.

Domās vairākkārt izspēlēju to epizodi, kurā viņa bija gultā ar Gotandu. Kamera pagriežas. Parādās Kiki. "Nu tiešām!" viņa saka.

Nu tiešām? domas atbalsojās.

16

Kad Hanedas lidostā bijām sagaidījuši bagāžu, apvaicājos Juki, kur viņa dzīvo.

-     Hakonē, viņa atbildēja.

-    Tālu gan, es noteicu. Bija jau pāri astoņiem vakarā, ja tagad vajadzētu taksometrā doties uz Hakoni un tad atpakaļ, es būtu galīgi pārguris.

-    Vai tu Tokijā nevienu nepazīsti? Tev te nav ne radu, ne paziņu? es paprasīju.

-    Tādu gan man nav, bet mums Akasakā ir dzīvoklis. Maziņš, bet mamma to izmanto, kad paliek Tokijā. Tur es varu palikt. Tur neviena nav.

-    Tev ir tikai mamma? Neviena cita ģimenē nav?

-    Nav, Juki atteica. Tikai es un mamma.

-    Hm, es sacīju. Ir nu gan ģimenīte, bet tā nav mana darīšana. Darīsim tā aizbrauksim ar taksometru uz manām mājām. Tad aiziesim kaut kur vakariņās. Un pēc vakariņām es tevi savā mašīnā aizvedīšu uz to Akasakas dzīvokli. Labi?

-    Labi, viņa sacīja.

Pamāju taksometram, mēs aizbraucām uz manu dzīvokli Šibujā. Juki palika gaidām gaiteni, es viens pats iegāju istabā, noliku mantas un pārģērbos, izlīdu ārā no biezajām drēbēm. Uzvilku parastas sporta kurpes, parastu ādas jaku un parastu džemperi. Tad iesēdināju Juki Subaru un mēs devāmies uz kādu itāļu restorānu apmēram piecpadsmit minūšu brauciena attālumā. Es ēdu ravioli un dārzeņu salātus, Juki pasūtīja spageti Boloņas mērcē un spinātu salātus. Tad es pasūtīju vienu porciju zivju burito. Porcija bija diezgan liela, bet viņa bija tik izsalkusi, ka pasūtīja vēl arī tiramisu. Es iedzēru espreso kafiju.

-    Ļoti garšīgi, viņa noteica.

Sacīju, ka labi pārzinu izcilu restorānu atrašanās vietas. Tad mēs parunājām par manu darbu atrast restorānus, kuros tiek piedāvāti garšīgi ēdieni.

-    Tāpēc es tos tik labi pārzinu, teicu. Gluži tāpat kā Francijā ir tādas cūkas, kurām iemāca urkšķēt, kad tās saož zem zemes trifeles.

-Jums laikam jūsu darbs nepatīk?

Es papurināju galvu. Nepatīk. Ne pārāk patīk. Es nodarbojos ar bezjēdzīgām lietām. Atrodu labu restorānu. Nopublicēju žurnālā par to rakstu. Aicinu visus turp doties un ēst to un to. Bet kāpēc visiem to vajadzētu darīt? Vai nebūtu labāk, ja katrs ēstu to, kas viņam labāk garšo? Vai ne? Kāpēc man vajadzētu mācīt citiem, kur būtu labāk ēst? Kāpēc būtu cilvēkiem jāmāca pat tas, kā kaut ko izvēlēties no ēdienkartes? Un tad notiek tā, ka šādā restorānā, par kuru esmu rakstījis, gan ēdienu garša, gan apkalpošanas kvalitāte pamazām pasliktinās. Tā notiek astoņos, pat deviņos gadījumos no desmit. Pieprasījuma un piedāvājuma līdzsvars ir izjaukts. To mēs izdarām. Atrodi kaut ko jauku un patiesu un izvārti dubļos. Un cilvēki to sauc par informāciju. Ja no visas esības lauka savāc visu informāciju bez atlikuma, visus netīrumus, tad to sauc par izsmalcinātu informāciju. Un tā vienmēr, līdz riebumam. To mēs paši izdarām.

Juki cieši manī noskatījās pāri galdam. Tā kā uz kādu neredzētu radījumu.

-    Bet tik un tā jūs to darāt?

-    Tas ir mans darbs! es atbildēju. Tad pēkšņi attapos, ka man pretī sēž trīspadsmit gadus veca meitene. Ko es te viņai, tik jaunai, esmu sarunājis?

-            Iesim! es sacīju. Ir jau vēls! Es tevi aizvedīšu uz to dzīvokli.

Braucot Subaru, Juki ielika automašīnas magnetofonā turpat atrasto kaseti. Tā bija manis paša ierakstītā veco gabalu kasete. Vienatnē braucot, es to bieži klausos. Skanot "Reach Out I'll be There", mēs virzījāmies uz Akasakas pusi. Pavaicāju Juki, tieši kur viņu dzīvoklis atrodas.

-    Es neteikšu, Juki sacīja.

-    Kāpēc tu man to neteiksi? es prasīju.

-    Es vēl negribu braukt mājās.

-            Ir jau pāri desmitiem vakarā, es sacīju. Ir bijusi gara un grūta diena. Man miegs nāk kā sunim.

Juki no blakussēdekļa cieši manī noraudzījās. Es gan skatījos taisni uz priekšu, uz ceļu, tomēr jutu viņas skatienu krītam uz mana kreisā vaiga. Dīvains skatiens. It kā bez jebkādām emocijām, tomēr tas laiku pa laikam mani durstīja. Tad viņa novērsās no manis un pagriezās pret logu.

-            Man vēl miegs nenāk. Ja es tagad atgriezīšos dzīvoklī, tad būšu tur viena pati. Es gribētu vēl mazliet pabraukāties un paklausīties mūziku.

Es brīdi apdomājos.

-            Vēl vienu stundu. Pēc tam jābrauc mājās un jāiet gulēt. Sarunāts?

-    Sarunāts, Juki sacīja.

Klausīdamies mūziku, metām lokus pa Tokijas ielām. Lūk, tā, es nodomāju tāpēc pamazām piesārņojas atmosfēra, sarūk ozona slānis, pieaug trokšņu līmenis, cilvēki kļūst nervozāki, tiek izsmelti dabas resursi. Juki, atspiedusi galvu pret sēdekļa atzveltni, neko nerunādama, vēroja naksnīgās ielas.

-    Tava mamma tagad ir ICatmandu? es pavaicāju.

-Jā, viņa atbildēja.

-    Viņas prombūtnes laikā tu būsi viena pati?

-    Hakonē mums ir kalpone, Juki sacīja.

-    Hm, es noteicu. Vai bieži tā gadās?

-    Ka viņa mani pamet? Bieži. Viņa domā tikai par savām fotogrāfijām. Viņa neko sliktu nedomā. Bet viņai svarīgas ir tikai viņas pašas lietas. Aizmirst, ka es esmu. Tā kā lietussargu. Vienkārši ņem un aizmirst. Pēkšņi viena pati kaut kur aizbrauc. Pēkšņi iedomājas, ka vajadzētu braukt uz Katmandu. Tad viņa vairs ne par ko citu nedomā. Protams, vēlāk, apdomājusies, viņa atvainosies. Taču pēc tam atkal izdarīs tāpat. Kā tagad iedomājās, ka vajag paņemt mani līdzi uz Hokaido, paņēma ar', bet ko es tur darīju augām dienām viesnīcas numurā ldausījos Walkman. Mamma tur tikpat kā neparādījās, es viena pati gāju ēst… Es jau vairs neceru. Tagad arī teica, ka pēc nedēļas būšot atpakaļ. Ja nekas cits neienāks prātā. Varbūt viņa no Katmandu dosies uz vēl kādu citu vietu.

-    Kā tavu mammu sauc? es pavaicāju.

Juki pasacīja viņas vārdu. Es to nekad nebiju dzirdējis. Pateicu, ka pirmo reizi to dzirdu.

-     Strādā viņa ar citu vārdu, Juki sacīja. Tad viņa ir Ame Lietus. Tāpēc arī nosauca mani par Juki Sniegu. Vai nav dumji? Tāda viņa ir.

Ame vārdu es, protams, biju dzirdējis. Viņu pazina visi. Izcilākā un slavenākā fotogrāfe. Tikai masu medijos gan viņa neparādījās. Sabiedrībā negāja. Viņas īsto vārdu neviens nezināja. Darīja tikai tādus darbus, kuri pašai patika. Bija pazīstama ar saviem ekscentriskajiem gājieniem. Taisīja agresīvas, asas bildes. Es nogrozīju galvu.

-Vai tavs tētis ir tas rakstnieks? Hiraku Makimura, vai pareizi?

Juki paraustīja plecus. Viņš nemaz nav tik slikts cilvēks. Tikai netalantīgs.

Pāris Juki tēva sarakstīto romānu es biju lasījis. Divi agrīnie darbi novele un stāstu krājums bija pavisam labi. Svaigi gan stila, gan skatpunkta ziņā. Pamazām viņa grāmatas kļuva par bestselleriem. Viņš kļuva par literāro aprindu brīnumbērnu. Sāka parādīties gan TV, gan žurnālos un paust savu viedokli par dažnedažādākajām sabiedrības problēmām. Tajā laikā viņš apprecējās ar jaunu un daudzsološu fotogrāfi Ami. Tā bija viņa karjeras virsotne. Pēc tam viss sagāja dēlī. Viņš pēkšņi un it kā bez iemesla pārstāja rakstīt jēdzīgas lietas. Nākamās divas trīs grāmatas bija nekur nederīgas. Kritiķu vērtējums bija bargs.

Grāmatas nepirka. Tad Makimura spēji nomainīja stilu. Prozaiķis naivists pēkšņi pārvērtās par eksperimentālistu un avangardistu. Taču bezsaturiguma ziņā gan nekas nemainījās. Viņš sāka rakstīt franču avangardistu stilā īstas šausmas. Pāris kritiķu ar ierobežotām iztēles spējām pasludināja to par jaunu modes tendenci. Tomēr pēc diviem gadiem pat kritiķi saprata, ka tās ir muļķības, un viņu vairs nepieminēja. Kāpēc tā notika, es nesaprotu. Bet šķiet, ka viņš visu talantu iztērēja uz pirmajiem diviem trim romāniem. Tomēr pēc tam viņš tik un tā turpināja rakstīt. Tā kā kastrēts suns, kas turpina ošņāt kuču smārdu. Turpināja grozīties literārās aprindās. Tajā laikā viņš un Ame izšķīrās. Drīzāk gan Ame no viņa atkratījās. Vismaz pasaulei tā tas tika paskaidrots.

Tomēr tas Hiraku Makimuru neapturēja. Viņš nolēma paplašināt savu darbību, kļūstot par ceļojumu un piedzīvojumu aprakstītāju. Bija septiņdesmito gadu sākums. Viņš atvadījās no avangarda un pievērsās darbībai un piedzīvojumiem. Apceļoja un aprakstīja neredzētas zemes. Ēda roņus kopā ar eskimosiem, Āfrikā dzīvoja kopā ar iedzimtajiem, vāca materiālus par Dienvidamerikas partizāniem. Asi norāja rakstniekus, kas noslēgušies savos kabinetos. Sākums nemaz nebija tik slikts. Bet tad viņš desmit gadus no vietas atkārtoja vienu un to pašu, un visi bija jau atēdušies. Turklāt pasaulē vairs nav palicis nemaz tik daudz iespēju mesties piedzīvojumos. Nav vairs Livingstona un Amundsena laikmets. Piedzīvojumi kļuvuši tādi kārni, bet Maldmuras stils uzpūsts. Turklāt patiesībā piedzīvojumiem viņš vairs nebija ne tuvu. Lielāko daļu viņa tā dēvētajos "piedzīvojumos" bija iesaistīti ari koordinatori, redaktori un fotogrāfi. Gadījumos, kad tika pieaicināta arī televīzija, darbinieku skaits sasniedza desmit, un nāca vēl klāt sponsori. Neiztika arī bez iestudējumiem. Ar laiku iestudējumu kļuva aizvien vairāk. To zināja visa industrija.

Varbūt viņš tiešām nebija nemaz tik slikts cilvēks. Bet netalantīgs. Tā kā viņa meita teica.

Sarunu par Juki tēvu mēs neturpinājām. Izskatījās, ka Juki negrib par to runāt, un arī man nebija nekādas vēlēšanās to apspriest.

Kādu bridi mēs klusēdami klausījāmies mūziku. Es grozīju stūri un turējos astē priekšā braucošam zilam BMW. Juki klaudzināja papēžus Solomon Burke ritmam līdzi un vēroja naksnīgo pilsētas ainavu.

-Jauka mašīna, viņa pēc brīža ierunājās. Kā to sauc?

-    Subaru, es atbildēju. Nopirku lietotu. Nav īpaši daudz cilvēku, kas tādu gribētu.

-    Es neko daudz no mašīnām nesaprotu, bet man patīk tajā braukt.

-    Harmoniskas izjūtas.

-    Nesaprotu, Juki noteica.

-    Mēs ar auto viens otru atbalstām. Vienkārši sakot. Es ienāku šajā telpā. Un man pret šo automašīnu ir labas jūtas. Tāpēc te iekšā to var just. Ari automašīna to jūt. Man ir labs noskaņojums. Automašīnai arī ir labs noskaņojums.

-    Vai mašīnām arī var būt labs noskaņojums?

-    Protams, kā gan citādi, es sacīju. Nevaru paskaidrot, kāpēc tas tā ir. Bet arī mašīnas mēdz būt labā noskaņojumā, mēdz arī noskalsties. Loģiska izskaidrojuma tam man nav. Taču es to zinu no pieredzes. Tā ir.

-    Vai tas ir tāpat kā mīlēt cilvēkus?

Es papurināju galvu.

-     Nē, ar cilvēkiem ir citādi. Kā lai to pasaka, šajā gadījumā jūtas sniedzas līdz zināmai robežai. Bet ar jūtām pret citiem cilvēkiem ir citādi. Tās nepārtraukti mainās, kaut nedaudz, atkarībā no partnera. Tās notrīs un apšauba, pieaug un pagaist, noliedz un sāpina. Turklāt daudzos gadījumos tu apzināti neko tur nevari padarīt. Ar Subaru ir citādi.

Juki kādu bridi par to domāja. Jūs ar sievu nesapratāties? viņa pavaicāja.

-Es visu laiku domāju, ka saprotamies, es atbildēju. Bet mana sieva tā nedomāja. Viedokļi atšķīrās. Tāpēc viņa aizgāja. Vieglāk laikam ir doties prom ar kādu citu nekā mēģināt saskaņot viedokļus.

-    Negāja tik gludi kā ar Subaru?

-    Tā varētu teikt, es sacīju. Paskat tik, es nodomāju, vai tādas lietas būtu jāapspriež ar trlspadsmitgadīgu meiteni?

-    Ko jūs domājat par mani? Juki vaicāja.

-    Es par tevi tikpat kā neko nezinu, atbildēju.

Viņa atkal ar skatienu ieurbās manā kreisajā vaigā. Likās, ka tur paliks caurums. Tik asu skatienu. Sapratu, sapratu, es noteicu. Tu varētu būt visskaistākā meitene no visām, ar kurām esmu ticies, es, skatīdamies uz ceļu man priekšā, iesāku. Nē, ne tā. Tu noteikti esi visskaistākā meitene. Ja es būtu piecpadsmit gadus vecs, tad noteikti tevi iemīlētos. Bet man ir trīsdesmit četri, un es vairs tik viegli neiemīlos. Turklāt es negribu nevienam nodarīt pāri. Ar Subaru ir drošāk. Vai tas tevi apmierina?

Šoreiz Juki uzmeta man pavisam neizteiksmīgu skatienu. Pēc tam sacīja:

-    Dīvains cilvēks.

Kad viņa bija tā pateikusi, man pašam arī sāka likties, ka es neesmu nekas vairāk kā cilvēka drupas. Viņa noteikti nebija domājusi neko sliktu. Bet ar šiem vārdiem es biju viņu stipri apbēdinājis.

Piecpadsmit pāri vienpadsmitiem mēs atgriezāmies Akasakā.

-    Nu tā, es sacīju.

Šoreiz Juki man uzreiz pateica, kur atrodas dzīvoklis. Tas bija sarkanu ķieģeļu namā, klusā ieliņā netālu no Nogi tempļa. Piebraucu pie mājas un izslēdzu motoru.

-     Par naudas lietām, viņa, sēdēdama sēdeklī, klusiņām sacīja. Par lidmašīnas biļeti un par vakariņām…

-     Naudu par lidmašīnas biļeti lai mamma atdod, kad būs atgriezusies. Viss pārējais ir uz mana rēķina. Es randiņos tēriņus nedalu uz pusēm. Tikai par lidmašīnas biļeti.

Juki, neko neteikusi, paraustīja plecus, atvēra automašīnas durvis. Izmeta izkošļāto košiem puķu podā.

-     Paldies par visu, es vienīgais mēģināju uzturēt pieklājīgu sarunu. Tad izņēmu no maka vizītkarti un pasniedzu Juki. Atdod to mammai, kad viņa būs atgriezusies. Un vēl, ja tev tagad, kamēr tu esi viena pati, gadās kādi sarežģījumi, tad zvani man uz šo telefona numuru. Ja varēšu, noteikti tev palīdzēšu.

Viņa, paņēmusi manu vizītkarti, brīdi to pētīja. Tad iebāza jakas kabatā.

-    Dīvains vārds, Juki noteica.

Es izcēlu smago čemodānu no aizmugurējā sēdekļa, un mēs to liftā uzvedām uz ceturto stāvu. Juki izņēma no plecu somas atslēgas un atslēdza durvis. Iestiepu čemodānu iekšā. Dzīvoklī bija tikai ar virtuvi apvienota ēdamistaba, guļamistaba un vannasistaba. Ēka bija vēl jauna, istaba izskatījās kā veikala skatlogs. Trauki, mēbeles, elektropreces viss likās gluži jauns un glīti sarindots. Viss bija stilīgs un dārgs. Tomēr dzīves smaržu te nejuta nemaz. Izskatījās, ka tas viss iepirkts trīs dienu laikā. Gaumīgs. Un kaut kādā ziņā nereāls.

-    Mamma te ļoti reti uzturas, Juki, redzēdama, kā es apskatu dzīvokli, noteica. Mammai tepat tuvumā ir studija, kad viņa ir Tokijā, tad visu laiku ir tur. Tur viņa guļ, un tur viņa ēd. Te iegriežas pavisam reti.

-    Skaidrs, es sacīju. Aizņemts cilvēks.

Juki novilka kažoku, pakāra uz pakaramā un ieslēdza gāzes sildītāju. Tad nezin no kurienes izvilka paciņu Virginia Slims, ielika vienu cigareti mutē un ar elegantu žestu aizdedzināja sērkociņu un piesmēķēja. Nodomāju, ka trīspadsmit gadus vecai meitenei smēķēt nevajadzētu. Neveselīgi, un ādai arī nenāk par labu. Tomēr viņa smēķējot izskatījās tik apburoši, ka jebkuri iebildumi pagaisa. Tāpēc neteicu neko. Ar cigareti smalkajās, plānajās, kā ar nazi izgrebtajās lūpās, garās skropstas nodrebēja kā koka lapas vējā. Viņa ar maigu kustību atbīdīja no pieres matu šķipsnu. Nevainojami. Piecpadsmit gadu vecumā es viņā noteikti iemīlētos. Tā būtu liktenīga mīla, kā sniega lavīna pavasarī. Nezin kāpēc tas nevarētu beigties laimīgi. Juki man atgādināja kādu meiteni, kuru es agrāk pazinu. Meiteni, kura man patika trīspadsmit četrpadsmit gadu vecumā. Pēkšņi atdzima to dienu noskaņa.

-    Negribat kafiju? Juki jautāja.

Es papurināja galvu. Ir jau vēls, es braukšu mājās, sacīju.

Juki, nolikusi cigareti pelnu traukā, piecēlās un pavadīja mani līdz durvīm.

-    Uzmanīgi ar cigaretēm un gāzi! es noteicu.

-    Tieši kā tētis, viņa sacīja. Precīzs aizrādījums.

Atgriezies savā dzīvokli Šibujā, apgūlos uz dīvāna un dzēru alu. Izskatīju četras piecas pastkastē iemestās aploksnes. Tās visas bija saistītas ar darbu nekā steidzama. Lasīšanu es atliku, nometu atplēstās aploksnes uz galda. Es biju traki noguris un negribēju neko darīt. Tomēr noskaņojums bija diezgan saspringts, miegs nenāca. Bija gara diena, es nodomāju. Gara, gara, izstiepusies diena. Sajūta tāda, it kā es būtu braucis pa atrakciju parka kalniņiem, augums vēl tagad drebēja.

Cik tad dienu es īsti pavadīju Saporo? Skaidrībā netiku. Visādas domas nāca galvā, neļāva gulēt. Necaurredzami pelēkas debesis. Notikumi un datumi sajaucās. Vispirms randiņš ar meiteni no reģistratūras. Zvans bijušajam partnerim, lai noskaidrotu par hoteli "Dolphin". Satikšanās un saruna ar Aituvīru. Ieiešana kinoteātrī, Kiki filmā kopā ar Gotandu. Divatā ar skaistu trlspadsmitgadīgu meiteni dziedam līdzi Beach Boys. Atgriešanās Tokijā. Cik dienu kopā sanāk?

Atbildes nebija.

Rīt, es noteicu. Par to es domāšu rit.

Aizgāju uz virtuvi un ielēju glāzē viskiju, un tādu pašu tīru izdzēru. Apēdu dažus atlikušos cepumus. Pajukuši tāpat kā manas domas. Tad klusām uzliku plati -Modernaires dzied Tommy Dorsey dziesmas. Mazliet no šī laika atpalikušas tāpat kā mana galva. Nedaudz skrapstēja. Bet mani tas netraucēja. Perfekti. Nekas tām nav jāsasniedz. Tāpat kā manai galvai.

Nu tiešām! pēkšņi domās uzradās Kiki.

Kamera pagriežas. Gotanda veikliem pirkstiem maigi glāsta viņas muguru. It kā meklēdams tur pazaudētos jūrasceļus.

Nu tiešām! Kiki. Man galvā tile tiešām bija sajukums. Tāpat kā agrāk biju zaudējis ticību sev. Mīlestība un lietots Subaru ir divas dažādas lietas. Biju greizsirdīgs uz Gotandas veiklajiem pirkstiem. Nez vai Juki ir nodzēsusi cigareti? Un gāzes sildītāju? Tieši tā kā tētis. Tieši tāds pats. Bez pašapziņas. Vai es tiešām te sapūšu, neapmierināti purpinādams, šajā augsti attīstītajā kapitālismā, kas līdzinās ziloņu kapsētai?

Par to visu es domāšu rit.

Iztīrīju zobus, pārģērbos pidžamā, izdzēru glāzē atlikušo viskiju. Jau grasījos līst gultā, kad iezvanījās telefons. Kādu brīdi, stāvēdams istabas vidū, uz to noskatījos. Tomēr beidzot klausuli pacēlu.

-            Es tikko izslēdzu sildītāju, Juki sacīja. Un arī cigareti nodzēsu. Vai tā ir labāk? Neuztraucieties.

-    Ir labāk, es teicu.

-    Arlabunakti.

-    Arlabunakti.

-            Paklau, Juki piebilda. Tad apklusa. Vai jūs Saporo viesnīcā arī redzējāt to cilvēku, kas bija ģērbies aitas ādā?

Sēdēju gultā ar telefonu klēpī, it kā tas būtu siltumā turama Āfrikas strausa ola.

-            Es zinu gan. Jūs viņu redzējāt. Bet visu laiku klusējāt. Es zinu. Es uzreiz to sapratu.

-    Vai tu satiki Aituvīru? es pajautāju.

-            Mjā, Juki neskaidri novilka un paklikšķināja mēli. Par to parunāsim citreiz. Labi? Citreiz parunāsim, bez steigas. Tagad jāguļ.

Tad viņa nolika klausuli.

Man sāpēja deniņos. Aizgāju uz virtuvi un iedzēru vēl viskiju. Drebēju pie visām miesām. Atrakciju kalniņi ierūcās zem manis un sakustējās. Viss ir savienots, Aituvīrs sacīja.

Savienots, domas atbalsojās.

Visvisādi savienojumi pa vienam vien sāk atjaunoties.

17

Virtuvē, atspiedies pret izlietni, iedzēru vēl viskiju un domāju, ko darīt. Varbūt vajadzētu piezvanīt Juki. No kurienes viņa uzzinājusi par Aituvīru? Tomēr es biju šausmīgi noguris. Aiz muguras gara diena. Turklāt viņa pateica: nākamreiz, un nolika klausuli. Nekas cits neatliek, kā gaidīt šo nākamo reizi. Turklāt es nemaz nezinu viņas dzīvokļa telefona numuru.

Ielīdu gultā, bet neaizmigu un desmit piecpadsmit minūtes no vietas vēroju telefonu. Man likās, ka varbūt Juki

pēkšņi vēlreiz piezvanīs. Ja nepiezvanīs Juki, tad varbūt kāds cits piezvanīs. Tādos brīžos telefons līdzinās bumbai ar laika degli. Neviens nezina, kad atskanēs zvans. Iespējamības sagrauž laiku. Ja tā labi ieskatās, redzams, ka telefoniem ir loti dīvaina forma. Ļoti dīvaina. Parasti to neievēro, bet, ja ļoti uzmanīgi ieskatās, tad šajā stabilitātē var samanīt zināmu uzstājību. Reizēm šķiet, ka telefons šausmīgi vēlas kaut ko izstāstīt, taču tāpat arī gluži pretēji ir neapmierināts ar to, ka ieslodzīts šajā formā. Tādā neveiklā priekšmetā ieslodzīta tīra doma.

Iedomājos telefona centrāli. Līnijas savienojas. Līnijas saista šo istabu ar visu pasauli. Principā varu savienoties ar jebkuru. Varu piezvanīt kaut vai uz Ankoridžu. Uz hoteli "Dolphin", varu piezvanīt savai šķirtajai sievai. Neierobežotas iespējas. Telefona centrāle ir mezgla punkts. Savienojumus uzrauga dators. Savienojumi ir pārvērsti ciparu izteiksmē, komunikācija izdodas. Pa gaisa vadiem, pazemes kabeļiem, zemjūras tuneļiem, satelītiem mēs tiekam savienoti. Pār to visu valda milzu datori. Tomēr, lai cik šī sistēma būtu izcila un precīza, ja nav vēlēšanās runāt, tad nekāda savienošanās neizdosies. Un pretēji lai cik stipra būtu tāda vēlēšanās, taču, ja nezini tā otra telefona numuru (tev to teica, bet esi aizmirsis), tad arī savienoties neizdosies. Un, pat ja esi pareizi saklausījis telefona numuru, taču esi aizmirsis un piezīmju lapiņu pazaudējis. Vai arī telefona numuru atceries pareizi, bet kļūdies un uzgriez nepareizu numuru. Ari tad nekāda savienošanās neiznāks. Mēs nu gan esam nepilnīga, spītīga suga. Ar to vēl nekas nebeidzas. Pieņemsim, esmu ticis par visu skaidrībā un uzgriežu Juki telefona numuru. Viņa pasaka: "Es tagad negribu runāt. Uz redzēšanos." Klikšķ. Noliek klausuli. Nekāda saruna mums neizdosies. Tas tikai pauž vienas puses noskaņojumu.

Pašlaik telefons izskatījās krietni aizkaitināts.

Viņa (varbūt viņš, bet es šajā brīdī nolēmu, ka telefons izskatās drīzāk sieviešu dzimtei piederīgs) likās aizkaitināta par to, ka nevar pastāvēt tīras domas formā. Dusmojās par to, ka komunikācijas pamati ir tik nepilnīgi, tik patvaļīgi. Tas viss viņai likās pārlieku nepilnīgs, pārlieku nejaušs, pārlieku pasīvs.

Atbalstījos uz spilvena un kādu brīdi vēroju, kā telefons dusmojas. Tomēr viss velti. Mani tajā nevaino, teicu telefonam. Tāda nu ir tā komunikācija. Nepilnīga, nejauša, pasīva. Viņa dusmojas, redzot, par ko tīrā doma pārvērtusies. Es neesmu pie tā vainīgs. Viņa noteikti dusmojas visur, kur parādās. Bet var jau būt, ka, atrodoties tieši manā istabā, viņas aizkaitinājums pieauga. Varbūt man arī jāuzņemas par to neliela daļa atbildības? It kā es, pats to neapzinādamies, šo nepilnību, nejaušību un pasivitāti vēl vairāk uzkurinātu.

Pēkšņi atcerējos šķirto sievu. Tālrune, ne vārda neteikusi, raidīja uz manu pusi mēmus pārmetumus. Tieši tāpat kāsieva. Es sievu mīlēju. Mums kopā tiešām gāja labi. Mēs jokojām. Simtiem reižu mīlējāmies. Apceļojām dažādas vietas. Taču laiku pa laikam sieva tieši tā uz mani skatījās. Nakts vidū, klusi un nepiekāpīgi. Viņa nosodīja manu nepilnību, nejaušību un pasivitāti. Viņa dusmojās. Mums gāja labi. Taču viņa meklēja kaut kādu domās uzzīmētu tēlu, kas nebija atrodams manas esības robežās. Viņa komunikācijā meklēja kaut kādu neatkarību. Epizode komunikācija, balts karogs bez neviena traipiņa plīvo, ved ļaudis uz spožu bezasiņu revolūciju. Kur nepilnība pazustu un nogrimtu pilnībā. Tā viņa saprata mīlestību. Es, protams, ne. Es mīlestību uztveru kā neveiklā miesā ietērptu tīru domu, kas ir savienota pa apakšzemes kabeļiem, pa gaisa vadiem, un, kaut arī tie varbūt ir sapinušies, tai ir jārada kaut kāds savienojums. Tā ir kaut kas ļoti nepilnīgs. Reizēm līnijas pagalam sapinas. Numuri aizmirstas. Iznāk sazvanīt

nepareizo numuru. Bet es tur neesmu vainīgs. Kamēr vien mēs dzīvosim šajā miesā, tā būs vienmēr. Tā tas ir principā. Es viņai to paskaidroju. Neskaitāmas reizes.

Un tad vienu dienu viņa aizgāja.

Vai arī es pats, iekurdams šo nepilnību, veicināju viņas aiziešanu.

Skatīdamies uz telefonu, atcerējos kopdzīvi ar sievu. Tomēr trīs mēnešus pirms aiziešanas viņa ar mani vairs negulēja. Tāpēc, ka gulēja ar citu vīrieti. Tolaik es nezināju, ka viņa guļ ar kādu citu.

Paklau, nedusmojies, bet varbūt tu varētu pārgulēt ar kādu citu. Es nedusmošos, viņa sacīja. Es to uztvēru kā joku. Teicu, ka man nav īpašas vēlēšanās gulēt ar kādu citu sievieti. Es tiešām negribēju ne ar vienu citu gulēt. Taču sieva sacīja, ka gribot, lai es pārguļu ar kādu citu. Pēc tam mēs abi varētu tikt par visu skaidrībā.

Beigu beigās es ne ar vienu citu nepārgulēju. Es neteiktu, ka seksuāli esmu šķīsts, tomēr es neguļu ar sievietēm tāpēc, lai tiktu skaidrībā ar savām domām. Es ar kādu guļu tāpēc, ka gribu ar viņu pārgulēt. Neilgi pēc tam sieva aizgāja no mājām. Varbūt, ja es būtu paklausījis un pārgulējis ar kādu citu, viņa nebūtu aizgājusi? Vai viņa tiešām domāja, ka tādējādi varētu padarīt mūsu komunikāciju neatkarīgāku? Tomēr tas bija muļķīgi. Es tolaik patiešām negribēju gulēt ne ar vienu citu. Tomēr es īsti nesaprotu, ko viņa tolaik domāja. Viņa par to neko konkrētu nepateica. Ari pēc šķiršanās neko nepasacīja. Viņa runāja tikai līdzībās. Par svarīgo viņa aizvien runāja tikai līdzībās.

Bija jau pāri divpadsmitiem, bet satiksmes troksnis nerimās. Negantu troksni saceldami, garām drāzās motocikli. Skaņnecaurlaidīgie stikli troksni nedaudz slāpēja, tomēr tas bija jūtams. Tas tepat vien bija, dzīvoja kaimiņos manai esībai. Iespieda mani noteiktā zemes gabaliņā.

Man apnika vērot telefonu, es aizvēru acis.

Tiklīdz biju aizvēris acis, tā nespēks, kas kaut kur bija gaidījis, aizpildīja tukšumu. Ļoti veikli un ļoti ātri. Tad lēnām mani apņēma miegs.

Pēc brokastīm izšķirstīju savu telefonu grāmatiņu, meklēdams kāda mākslas aģentūrā strādājoša vīrieša telefona numuru, tad piezvanīju viņam. Jau agrāk vairākkārt biju ar viņu sadarbojies, kad gatavoju intervijas žurnāliem. Pulksten desmitos no rīta viņš, saprotams, vēl gulēja. Atvainojos par to, ka biju viņu pamodinājis, un palūdzu Gotandas koordinātas. Viņš gan purpināja un īgņojās, bet beigu beigās iedeva man Gotandu pārstāvošās producentu kompānijas telefona numuru. Viena no centrālajām producentu kompānijām. Piezvanīju uz turieni. Kad pie telefona pienāca atbildīgais menedžeris, es pateicu žurnāla nosaukumu un sacīju, ka vēlētos sazināties ar Gotandu. Vai es vācot par viņu materiālus? Ne gluži, es atbildēju. Ko tad es vēloties? Pamatots jautājums. Gribu ar viņu parunāt privātā lietā, es sacīju. Cik lielā mērā privātā, man vaicāja. Esam skolasbiedri, no vidusskolas laikiem, un man katrā ziņā ar viņu jāsazinās, es skaidroju. Vai es nepateiktu savu vārdu? Es pateicu savu vārdu. Mēs ar jums sazināsimies, man pavēstīja. Es gribētu parunāt ar viņu personiski, sacīju. Tādu kā es esot daudz, vidusskolā vienā gadā mācās simtiem cilvēku.

Tas ir ārkārtīgi svarīgs jautājums, es sacīju. Ja jūs man šoreiz palīdzētu ar viņu sazināties, tad varbūt citreiz es varētu jums profesionālajā jomā izdarīt kādu pakalpojumu.

Sarunu biedrs brīdi apdomājās. Protams, es meloju. Tādas ietekmes man nebija. Mans darbs ir intervēt tos cilvēkus, kurus man ir likts intervēt. Ja viņš to sapratīs, sāksies problēmas.

-Jūs tiešām nevācat materiālus? viņš noprasīja. Ja jūs gatavojat materiālu žurnālam, tad es jums nevarēšu palīdzēt, tad ir jāiet oficiālais ceļš.

Ne, ta nav. Ši ir simtprocentīgi personiska lieta, es apgalvoju.

Pasakiet man savu telefona numuru, viņš palūdza. Pateicu.

-     Ak tad klasesbiedrs, viņš nopūtās. Sapratu. Es jums vai nu šovakar, vai rīt piezvanīšu. Protams, ja viņš pats to vēlēsies.

-    Nu, protams, es sacīju.

-     Viņš ir aizņemts cilvēks. Varbūt nemaz nevēlēsies runāt ar savu klasesbiedru. Jūs taču neesat bērns, saprotiet pats, veltīgi nezvaniet.

-    Protams.

Tad sarunu biedrs nožāvājās un nolika klausuli. Neko nepadarīsi. Bija vēl tikai desmit no rīta.

Pirms pusdienām es devos uz Kinokuņija lielveikalu Aojamā iepirkties. Novietoju Subaru stāvvietā starp sābiem un meršiem. Subaru, kas bija tāds pats kā es plecos šaurs. Tomēr iepirkties Kinokuņijā man patīk. Varbūt tas izklausās kā galīgās muļķības, bet šajā veikalā pirkto salātu pietiek ilgākam laikam. Kāpēc to es nezinu. Tā vienkārši ir. Varbūt pēc veikala slēgšanas salātiem tiek nodrošinātas īpašas apmācības. Tas mani nemaz nepārsteigtu. Augsti attīstīta kapitālisma sabiedrība piedāvā plašas iespējas.

Biju ieslēdzis automātisko atbildētāju, bet neviena ziņa man nebija atstāta. Zvanījis neviens nebija. Es, klausīdamies radio spēlēto Shaft tēmu, saliku dārzeņus ledusskapī. Kas tas Shaft tāds ir?

Pēc tam es aizgāju uz kinoteātri Šibujā un vēlreiz noskatījos "Nelaimīgo mīlestību". Ceturto reizi. Tomēr man bija tā jāskatās vēlreiz. Apmēram aplēsu laiku un devos iekšā kinozālē, tad gaidīju epizodi ar Kiki. Koncentrējos tikai uz to. Uz katru vissīkāko detaļu. Viss bija tieši tāpat kā vienmēr. Svētdienas rīts. Svētdienas rīta gaisma kaut kur. Žalūzijas pie loga. Sievietes kailā mugura. Vīrieša pirksti to glāsta. Pie sienas Le Corbusier plakāts. Pie gultas nolikta Cutty Sark pudele. Divas glāzes. Pelnu trauks. Paciņa Seven Stars. Uz grīdas mūzikas aparatūra. Pat puķu vāze. Vāzē margrietiņām līdzīgi ziedi. Uz grīdas nomesti apģērba gabali. Redzams ari grāmatplaukts. Kamera pagriežas. Kiki. Es neviļus aizvēru acis. Tad atvēru. Gotanda apskauj Kiki. Maigi. "Nē, tā vis nebūs," es nodomāju. Esmu pateicis to skaļi. Četras vietas tālāk sēdošais puisis paskatās uz manu pusi. Parādās galvenā varone, meitene. Matus sasējusi zirgastē. Mugurā buru audekla jaka, kājās zili džinsi un sarkanas Adidas sporta kurpes. Rokās tur vai nu kūkas, vai cepumus. Ienāk istabā, tad metas prom. Gotanda apjucis. Pieceļas gultā sēdus, spilgtajā gaismā acis miegdams, veras tukšumā, kur tikko bija meitene. Kiki uzliek roku viņam uz pleca un melanholiski saka: Nu tiešām!

Izgāju ārā no kinoteātra. Tad pastaigājos pa Šibujas ielām.

Sākušās vasaras brīvdienas, ielas pilnas ar pamatskolas un vidusskolas skolēniem. Viņi iet uz kino, ēd McDonald's sliktas kvalitātes ēdienu, veikalos, kas pārdod Popey vai Hot Dog Press, sapērk nekur nederīgus žurnālus, tērē kabatas naudu spēļu zālēs. Visos veikalos spēlēja skaļu mūziku. Stevie Wonder, Hall and Oats, pačinko marši, un tad vēl labējo radikāļu aģitācijas automašīnas spēlēja armijas dziesmas, un tās visas saplūda vienā skaņu un trokšņu haosā. Pie Šibujas stacijas notika pirmsvēlēšanu aģitācija.

Man no prāta neizgāja Gotandas smalkie pirksti, kas slīd pār Kiki muguru. Klīdu pa ielām. Aizgāju līdz Haradžuku, tālāk uz Sendagaju, garām Šingū stadionam, tad šķērsoju Aojamas ielu un devos uz kapsētas pusi, gar Nedzu muzeju, nogāju gar "Figaro". Tad vēlreiz aizstaigāju līdz Kinokuņijai. Garām Džintanas augstceltnei, tad atgriezos Šibujas stacijā. Biju nostaigājis lielus attālumus. Kad atgriezos Šibujā, saule jau rietēja. No pakalna pavērās skats uz neona krāsu ņirbu, kas pamazām iedegās, un melnos uzvalkos ģērbušies biroju darbinieki plūda uz priekšu kā lašu bari, kas apņēmīgi virzās pret straumi.

Atgriezies savā dzīvoklī, pamanīju, ka mirgo automātiskā atbildētāja sarkanais signāls. Iededzu istabā gaismu. Novilku žaketi, izņēmu alu no ledusskapja un iedzēru vienu malku. Apsēdos gultā un nospiedu atskaņošanas pogu. Lente patinās atpakaļ. Tad ieslēdzās.

-     Kur tie gadi! Gotanda teica.

18

-Kur tie gadi! Gotanda sacīja. Skaidra un patīkama balss. Ne par ātru, ne par lēnu. Ne par skaļu, ne par klusu. Ne pārāk saspringta, ne pārāk relaksēta. Nevainojama balss. Es uzreiz sapratu, ka tas ir Gotanda. Šī ir no tām balsīm, kuru, ja reiz esi dzirdējis, tik viegli neaizmirsīsi. Tāpat kā žilbinošo smaidu, nevainojamo zobu rindu, slaido degunu. To nevar tik viegli aizmirst. Agrāk nekad nebiju pievērsis īpašu uzmanību Gotandas balsij, bet tagad apdomājies sapratu, ka tā bija ieķērusies man prātā, un es to tūdaļ atcerējos, it kā nakts klusumā būtu nozvanījis zvans. Tas ir nopietni, es nodomāju.

-    Es šovakar būšu mājās, lūdzu, piezvani man. Gulēt es eju tikai no rīta, viņš sacīja un divas reizes nosauca telefona numuru. Nu tad pagaidām! Un viņš nolika klausuli.

Spriežot pēc numura, viņš nedzīvoja pārāk tālu no šejienes. Pierakstīju viņa nosaukto numuru, tad lēnām to uzgriezu. Pie trešā zvana ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Kāda sieviete paziņoja, ka pašlaik neesot mājās, bet lai atstājot ziņu. Es pateicu savu vārdu un telefona numuru. Tāpat arī, ka visu laiku būšu mājās. Sarežģīta pasaule.

Nolicis klausuli, aizgāju uz virtuvi, nomazgāju un sagriezu selerijas, pieliku majonēzi, un, kamēr ēdu un dzēru alu, iezvanījās telefons. Zvanīja Juki. Ko es pašlaik darot? Paskaidroju, ka sēžu virtuvē, ēdu selerijas un dzeru alu. Diez kas neesot. Nav nemaz tik slikti, es noteicu. Iespējami daudzi citi vēl nožēlojamāki varianti. Viņa vēl neko par tādām lietām nezina.

-    Kur tu pašlaik esi? es pavaicāju.

-Joprojām Akasakas dzīvoklī, viņa sacīja. Vai mēs nevarētu kaut kur pavizināties?

-    Žēl, bet šodien nekas neiznāks, es atbildēju. Šobrīd gaidu vienu ļoti svarīgu telefona zvanu, tas ir saistīts ar manu darbu. Kādu citu reizi, labi? Bet es tev gribēju pavaicāt vienu lietu par to, ko tu vakar teici. Vai tu satiki to vīrieti aitas kostīmā? Es gribētu, lai tu man par to pastāsti. Tas ir ļoti svarīgi.

-    Kādu citu reizi! Un viņa nometa klausuli.

Paskat tik, es nodomāju un brīdi skatījos uz klausuli, ko turēju rokā.

Nograuzis seleriju, sāku domāt, ko varētu ēst vakariņās.

Nolēmu gatavot spageti.

Sasmalciniet divas ķiploka daiviņas un apcepiet olīveļļā. Piešķiebiet pannu, lai eļļa satek vienuviet, cepiet uz mazas liesmiņas labu laiku. Tad piemetiet kaltētus sarkanos piparus. Cepiet tos kopā ar ķiplokiem. Izņemiet piparus, pirms garša nav kļuvusi pārāk asa. Ne par daudz, ne par maz. Tad sagrieziet šķiņķi un lieciet pannā, cepiet, līdz tas kļūst kraukšķīgs. Pievienojiet uzvārītos spageti, pieberiet sīki sakapātus pētersīļus. Pasniedziet kopā ar svaiga mocarellas siera un tomātu salātiem.

Nav slikti.

Tomēr spageti domātais ūdens bija tik tikko sācis vārīties, kad iezvanījās telefons. Nogriezu gāzi, aizgāju līdz telefonam un pacēlu klausuli.

-            Sveiks, kur tie gadi! Gotanda teica. Atcerējos senās dienas. Kā tev sviežas?

-    Tīri labi, es sacīju.

-            Menedžeris teica, ka tev esot kaut kas svarīgs runājams. Tu taču nesacīsi, ka gribētu kopā ar mani uzšķērst vardi? Patīkami smiekli.

-            Nē, bet gribu tev kaut ko pavaicāt. Es zinu, ka tu esi aizņemts, piedod, ka tev tā zvanu. Varbūt tev tas liksies savādi, bet…

-    Paklau, vai tu tagad esi aizņemts? Gotanda pavaicāja.

-            Nē, ne īpaši. Man ir brīvs laiks, biju sadomājis taisīt vakariņas.

-           Ļoti labi. Ja tev nekas nav pretī, aiziesim kaut kur kopā pavakariņot. Es tikko domāju, ar ko kopā varētu pavakariņot. Ēdot vienam pašam, klusumā, ēdiens liekas bezgaršīgs.

-    Es tā nebiju domājis, ņēmu un pēkšņi tev piezvanīju…

-            Nevajag kautrēties. Galu galā katru dienu noteiktā laikā sāk gribēties ēst. Vai mums tas patīk vai ne, bet jāēd ir. Ja man ēst negribētos, es taču tevis dēļ to nedarītu. Paēdīsim, iedzersim, parunāsim par veciem laikiem. Es paziņas no veciem laikiem tikpat kā vairs nesatieku. Es tiešām gribu tevi satikt. Vai es tevi neapgrūtinu?

-    Es taču gribēju ar tevi parunāt, kāda apgrūtināšana!

-    Paklau, aizbraukšu tev pakaļ. Kur tu dzīvo?

Pateicu viņam adresi.

-            Tas ir netālu no šejienes. Būšu klāt apmēram divdesmit minūšu laikā. Esi gatavs. Man šausmīgi gribas ēst, es nevaru ilgi gaidīt!

Pateicis, ka tā darīšu, noliku klausuli. Tad palauzīju galvu. Parunāsim par veciem laikiem?

To nu gan es nespēju saprast, ko mēs abi ar Gotandu varētu runāt par veciem laikiem. Tolaik nebijām īpaši tuvās attiecībās, nevarētu sacīt, ka būtu bieži sarunājušies. Viņš bija spīdeklis, viens no klases elites, es ne ar ko neizcēlos. Man jau likās savādi kaut vai tas vien, ka viņš atcerējās manu vārdu. Ko mēs runāsim par veciem laikiem? Par ko mums vajadzētu runāt?

Tomēr, lai ari par ko, tas ir labāk par nicīgu noraidījumu.

Ātri noskuvos, virs oranži svītrota krekla uzvilku Calvin Klein žaketi, apsēju Armani adītu kaklasaiti, kuru mana bijusī draudzene reiz uzdāvināja dzimšanas dienā. Uzvilku tikko izmazgātus zilus džinsus un pilnīgi jaunas Yamaha teniskurpes. Tie bija manas garderobes visšikākie elementi. Tad iedomājos, vai viņš spēs šo šiku novērtēt. Es vēl ne reizi nebiju vakariņojis kopā ar slavenu kinozvaigzni. Nezināju, kā šādos gadījumos pieklājas apģērbties.

Viņš ieradās tieši pēc divdesmit minūtēm. Viņa šoferis vīrietis ap piecdesmit, ārkārtīgi pieklājīgs nospieda mana dzīvokļa zvana pogu un paziņoja, ka Gotandas kungs mani gaidot. Ja reiz ir šoferis, tad jābūt arī mersedesam, es nodomāju. Tā ari bija. Turklāt ārkārtīgi liels un sudraba krāsā. Izskatījās pēc motorlaivas. Necaurredzamiem logu stikliem. Šoferis ar ierastu kustību atvēra man merša durvis, es iekāpu iekšā. Tur sēdēja Gotanda.

-    Kur tie gadi! viņš draudzīgi iesmējās. Sarokoties viņš nemetās, es par to nopriecājos.

-Jā, kur tie gadi, es noteicu.

Viņam mugurā bija pavisam vienkāršs džemperis ar V veida kakla izgriezumu, tumšzila vējjaka, kājās nodilušas krēmkrāsas velveta bikses un nenosakāmas krāsas Asics sporta kurpes. Tomēr viņš izskatījās lieliski. Necils apģērbs, bet viņš to prata eleganti valkāt. Viņš nopētīja manu apģērbu.

-    Tu gan esi šiks! viņš noteica. Laba gaume.

-    Paldies, es sacīju.

-    Tu izskaties kā kinozvaigzne, viņš teica. Bez ironijas, tāpat vien pajokoja. Es pasmējos, viņš arī iesmējās. Tad abi jutāmies mazliet nepiespiestāk.

Tad apskatīju Gotandas automašīnu no iekšpuses.

-            Foršs vāģis, vai ne? viņš ieminējās. Kad ir tāda vajadzība, aģentūra to man iedod. Ar visu šoferi. Lai negadītos nekādi negadījumi, nekāda braukšana dzērumā. Tā ir drošāk. Gan viņi ir laimīgi, gan es.

-    Protams, es noteicu.

-           Es pats ar tādu nebrauktu. Man patīk mazākas automašīnas.

-    Porsche?

-    Maserati.

-    Man patīk vēl mazākas mašīnas, es sacīju.

-    Civic? viņš pavaicāja.

-    Subaru, es atbildēju.

-            Subaru, Gotanda noteica un pamāja ar galvu. Es agrāk ar tādu braucu. Pirmā mašīna, kuru nopirku, nebija dārga, bet es to nopirku pats par savu naudu. Par honorāru, kuru man samaksāja par pirmo filmu, es nopirku lietotu automašīnu. Man tā šausmīgi patika. Braucu ar to uz studiju. Tajā laikā, kad filmējos otrā plāna lomās. Tas bija ļoti uzkrītoši. Man pateica: ja gribi kļūt par zvaigzni, tad nebraukā ar Subaru. Tāda ir pasaule. Pārdevu. Bija ļoti labs auto. Praktiska. Lēta. Man ļoti patika.

-    Man arī patīk, es sacīju.

-    Kā tev šķiet kāpēc es braucu ar Maserati?

-    Nav ne jausmas.

-            Man ir vairāk jātērē, viņš teica, uzacis saraucis, it kā atzītos nejaukā noslēpumā. Menedžeris visu laiku saka, lai es tērējot vairāk. Es tērēju, bet nekad nav gana. Tad es nopirku dārgu auto. Ar dārgu auto diezgan lielas summas var norakstīt izdevumos. Un visi ir laimīgi.

Tad redz kā, es nodomāju. Vai neviens ne par ko citu vairs nespēj domāt kā tikai par izdevumu norakstīšanu?

-            Man ļoti gribas ēst, viņš sacīja un nogrozīja galvu. Ko tu teiktu par vienu kārtīgu steiku? Vai tas tev patiktu?

Teicu, lai viņš izlemj, kurp mums doties. Viņš sacīja šoferim, uz kurieni jābrauc. Šoferis klusēdams pamāja. Gotanda paskatījās uz mani un pasmaidīja. Paklau, piedod, ka runāju par personiskām lietām. Tu teici, ka gribēji taisīt sev vakariņas, tas laikam nozīmē, ka tu dzīvo viens?

-    Tā ir, es atbildēju. Biju precējies. Esmu šķīries.

-    Tieši tāpat kā es, viņš sacīja. Biju precējies. Esmu šķīries. Tu maksā sāpju naudu?

-    Nemaksāju, es atteicu.

-    Nemaz?

Es papurināju galvu. Viņa neprasīja.

-    Tev paveicās, viņš sacīja. Tad iesmējās. Es arī nemaksāju, bet laulība mani izputināja. Varbūt tev gadījies dzirdēt par manu šķiršanos?

-    Nedaudz, es teicu. Viņš neko vairāk nestāstīja.

Viņš pirms četriem pieciem gadiem apprecējās ar slavenu aktrisi, pēc diviem laulības gadiem viņi izšķīrās. Visi žurnāli par to rakstīja. Bet kurš gan zina, kā bija īstenībā? Viņam bija sliktas attiecības ar sievas ģimeni. Tā bieži gadās. Viņas ģimene bija ļoti saliedēta, centās kontrolēt gan viņas privāto, gan publisko dzīvi. Viņš bija pieradis dzīvot pēc savas patikas, īpaši nesaspringstot. Kā gan viņiem varētu izveidoties labas attiecības?

-    Vai nav savādi? Vienu dienu kopā taisījām laboratorijas darbus, bet satiekamies nākamo reizi jau kā divi šķirteņi. Vai tev tas nešķiet savādi? Viņš plati pasmaidīja. Tad ar rādītājpirkstiem viegli izberzēja acis. Starp citu, kāpēc tu izšķīries?

-    Viss bija pavisam vienkārši. Kādu dienu sieva no manis

aizgāja.

-    Pēkšņi?

-Jā. Ne vārda nepateikuši. Nebrīdinājusi. Pārnācu mājās, viņas nebija. Nodomāju, ka viņa varbūt aizgājusi iepirkties. Uztaisīju vakariņas un gaidīju. Pienāca rīts, bet viņa vēl nebija pārnākusi. Pagāja nedēla, pagāja mēnesis. Tad pienāca šķiršanās papīri.

Viņš kādu brīdi par to padomāja. Tad nopūtās. Es negribētu tevi sāpināt, bet sacīšu, ka tev paveicās vairāk nekā man.

-    Kā tā? es pavaicāju.

-     Manā gadījumā sieva nekur prom negāja. Es tiku izmests. Burtiski. Kādu dienu mani ņēma un izmeta. Viņš caur dūmakaino stiklu vērās tālumā. Briesmīgi. Viss bija saplānots no sākuma līdz beigām. Viņi bija visu ārkārtīgi rūpīgi izplānojuši. Krāpšana. Viņa pamazām bija visu pārrakstījusi uz sava vārda. Es to nepamanīju. Es tādām lietām nepievēršu uzmanību. Mums abiem bija viens grāmatvedis. Es viņiem uzticējos. Uzticēju viņiem visu savu oficiālo zīmogu, nodokļu deldarācijas, akciju papīrus, bankas kontus. Viņi teica, ka tas viss vajadzīgs, lai sakārtotu nodokļu lietas. Es ar to visu netieku galā, priecājos, ja citi uzņēmās to izdarīt. Bet izrādījās, ka tas tips strādāja viņas ģimenes interesēs. Kad attapos, man vairs nebija nekā. Biju pliks līdz kaulam. Kad no manis vairs neko nevarēja paņemt, tad mani izmeta kā suni. Tā man bija laba mācība. Un viņš atkal plati pasmaidīja. Es kļuvu nedaudz pieaugušāks.

-     Mums jau ir trīsdesmit četri gadi. Visiem, patīk vai ne, jākļūst pieaugušiem, es sacīju.

-     Tev taisnība. Tā jau ir. Tieši tā, kā tu saki. Bet cilvēks ir viens dīvains radījums. Noveco pēkšņi. Es saku, kā ir. Agrāk domāju, ka cilvēks noveco pamazām, ka nāk klāt gads pēc gada, Gotanda teica, mani cieši vērodams. Taču tā nemaz

nav. Cilvēks noveco vienā brīdī.

*

Gotanda bija licis vest mūs uz steiku restorānu, no skata padārgu, Ropongi nomalē. Kad mersis piebrauca pie durvīm, mūs sagaidīt iznāca menedžeris un šveicars. Gotanda pateica šoferim, ka pavadīšot šeit apmēram stundu. Mersis paklausīgi pazuda naksnīgajās pilsētas ielās kā liela, laba zivs. Mūs aizveda dziļāk, pie nedaudz norobežota galdiņa. Restorāns bija pilns ar moderni ģērbtiem ļaudīm, bet visšikāk no visiem tomēr izskatījās Gotanda savās velveta biksēs un sporta kurpes. To es nevaru izskaidrot. Tomēr acīs visvairāk krita tieši viņš. Kad ienācām restorānā, visu viesu skatieni pievērsās viņam. Pakavējās ne ilgāk par divām sekundēm, tad novērsās, laikam gan ilgāka skatīšanās tiktu uzskatīta par nepieklājību. Sarežģīta pasaule.

Apsēdāmies pie galdiņa un vispirms pasūtījām viskiju ar ūdeni. Par mūsu šķirtenēm, Gotanda sacīja un iedzēra viskiju.

-Zinu, ka tas izklausās muļķīgi, Gotanda ierunājās, Man mana sieva joprojām patīk. Lai kādas nepatikšanas man bija, man viņa tik un tā patīk. Nespēju viņu aizmirst. Citas sievietes man neiepatīkas.

Viņš noskatījās ārkārtīgi izsmalcinātajos ledus gabaliņos kristāla glāzēs.

-    Un tev?

-    Ko es domāju par bijušo sievu? es pavaicāju. -Jā-

-    Es nezinu, atklāti pateicu. Es negribēju, lai viņa iet prom. Bet viņa aizgāja. Es nezinu, kurš no mums ir tajā vainojams. Taču tā tas notika. Tas ir noticis fakts. Laikam ejot, es pie šī fakta pieradu. Tomēr neko citu neesmu varējis izdomāt kā vien to, ka esmu "pieradis". Tāpēc es īsti nezinu, kā ar mani ir.

-    Hm, viņš noteica. Vai šādas runas tevi nesāpina?

-    Nē, tā nav, es sacīju. Fakts ir fakts, no tā nekur neaizbēgsi. Tāpēc tas mani nesāpina. Šīs izjūtas grūti saprast.

Tad viņš uzsita knipi. Tieši tā. Šīs izjūtas grūti saprast. It kā būtu mainījies pievilkšanas spēks. Un šīs izjūtas nav saprotamas.

Atnāca oficiants un pieņēma mūsu pasūtījumus. Mēs pasūtījām steikus un salātus. Abi gribējām vidēji saceptus steikus. Un tāpat arī vēl viskiju.

-            Tā, Gotanda ieminējās. Tev bija kaut kas ar mani runājams. Sāksim ar to, pirms esam piedzērušies.

-    Man tādas dīvainas runas, iesāku.

-    Man patīk dīvainas runas, viņš sacīja.

-    Noskatījos tavu jaunāko filmu, es teicu.

-            "Nelaimīgo mīlestību"? Viņš sarauca uzacis un klusiņām sacīja: Šausmīga filma. Briesmīgs režisors. Pretīgs scenārijs. Viss kā vienmēr. Visi, kas bijuši kaut kādā veidā ar to saistīti, grib to aizmirst.

-    Noskatījos to četras reizes.

Viņš vērās uz mani gluži kā uz kosmosa caurumu.

-            Esmu gatavs saderēt, ka šajā galaktikā nav neviena cilvēka, kas būtu to filmu noskatījies četras reizes. Varu derēt vienalga uz ko.

-            Tajā filmā spēlē kāds cilvēks, ko es pazīstu, sacīju un piebildu: Neskaitot tevi.

Gotanda pielika rādītājpirkstu pie deniņiem un piemiedza acis.

-    Kura?

-            Nezinu, kā viņu sauc. Tā meitene, ar kuru tu svētdienas rītā mīlējies.

Viņš iedzēra viskiju, pamāja ar galvu un sacīja:

-    Kiki!

-            Kiki, es atkārtoju. Savāds vārds. It kā kāds cits cilvēks.

-            Tā viņu sauc. Vismaz es viņu pazīstu ar tādu vārdu. Mūsu mazajā, dīvainajā pasaulītē viņa ir pazīstama ar vārdu Kiki. Un ar to pietiek.

-    Es gribētu ar viņu sazināties.

-    Nekas tev neiznāks.

-    Kāpēc?

-    Stāstīšu tev no paša sākuma. Pirmām kārtām Kiki nav profesionāla aktrise. Tāpēc nav tik vienkārši. Aktieri gan slavenie, gan neievērojamie visi ir saistīti ar kaut kādu producentu kompāniju. Ar viņiem uzreiz var sazināties. Lielākā daļa no viņiem sēž pie telefona un gaida, kad kāds piezvanīs. Bet ne Kiki. Viņa ne ar vienu nebija saistīta. Viņa šajā filmā parādījās nejauši. Strādāja nepilnu laiku.

-    Kā viņa nonāca tajā filmā?

-    Es viņu ieteicu, Gotanda atklāti sacīja. Pajautāju Kiki, vai viņa negribētu pamēģināt filmēties, un tad ieteicu viņu režisoram.

-    Kāpēc?

Viņš iedzēra malku viskija, aplaizīja lūpas. Tai meitenei bija kaut kas talantam līdzīgs. Kā lai to pasaka, klātbūtnes sajūta. Tādas lietas ir. Klātbūtnes sajūta. Es neteiktu, ka viņa būtu īsta skaistule. Arī īpaša aktrises talanta viņai nebija. Bet likās, ka pietiktu viņai parādīties kadrā un šis kadrs būtu pabeigts. Tās ir īpašas spējas. Tāpēc gribēju, lai viņa pamēģina filmēties. Beigās viss izdevās labi. Kiki visiem patika. Negribu lielīties, taču tā epizode izdevās vislabāk. Tā bija īsta. Tev tā neliekas?

-    Liekas gan, es sacīju. Tieši tā. īsta.

-    Biju domājis, ka ievedīšu to meiteni kino pasaulē. Ka viņai būs panākumi. Bet nekas man no tā neiznāca. Viņa pazuda. Tā ir problēma numur divi. Viņa izkūpēja. Kā cigarešu dūmi. Kā rīta rasa.

-    Pazuda?

-Jā, burtiski pazuda. Apmēram pirms mēneša. Viņai bija jānāk uz provēm. Viņai būtu tikai jāatnāk uz provēm, es jau biju visu nokārtojis, viņa dabūtu lomu jaunajā filmā. Vēl iepriekšējā dienā viņai piezvanīju, lai viņa nenokavētu. Teicu, lai katrā ziņā ierodas bez nokavēšanās. Taču Kiki tur pat neparādījās. Tas arī viss. Viņa vairs nekur nav manīta.

Gotanda pacēla pirkstu gaisā, pieaicināja oficiantu un pasūtīja vēl divus viskijus.

-    Es gribētu tev kaut ko pavaicāt, viņš sacīja. Vai tu ar Kiki gulēji?

-Jā, es atbildēju.

-Tad, ja es teiktu, ka es ar viņu gulēju, vai tas tev sāpētu?

-    Nesāpētu, es sacīju.

-     Ļoti labi, Gotanda atvieglots turpināja. Es tik un tā melot neprotu, tāpēc pateikšu tev tā, kā bija. Es vairākas reizes ar viņu pārgulēju. Jauka meitene. Varbūt mazliet savāda. No viņas būtu iznākusi laba aktrise. Daudz sasniegtu. Žēl, ka tā.

-    Tu tiešām nezini, kā ar viņu varētu sazināties? Vai viņas īsto vārdu?

-     Nezinu. Viņa to nevienam nesacīja. Neviens to nezina. Visi viņu pazina kā Kiki.

-     Bet vai tad kinostudijas grāmatvedībā tādu ziņu nav? es vaicāju. Apliecinājums par honorāra saņemšanu. Ar īsto vārdu un adresi. Ieņēmumu dienestam.

-     Es, protams, pārbaudīju. Neko tas nedeva. Viņa nemaz honorāru neizņēma un tāpēc arī nekāda apliecinājuma par to nav. Nulle.

-    Kāpēc viņa neizņēma naudu?

-     Nezinu, ko lai atbildu, Gotanda teica, ķēries pie trešās viskija glāzes. Varbūt negribēja atklāt savu vārdu un adresi. Es nezinu. Viņa bija noslēpumaina meitene. Nu redzi, mums ar tevi atradās vēl trešais vienojošais elements. Pirmkārt, vidusskolas laikā kopā taisījām laboratorijas darbus. Otrkārt, abi esam šķirteņi. Treškārt, abi esam gulējuši ar Kiki.

Beidzot mums atnesa ari steikus un salātus. Izcili steiki. Pareizi vidēji sacepti steiki, kā uzgleznoti. Gotanda priecīgi ķērās pie steika. Viņa galda manieres bija nepiespiestas.

Etiķetes stundās viņš pie laba vērtējuma netiktu. Tomēr ar viņu kopā bija ļoti patīkami vakariņot, jau paskatoties vien, viss likās tik garšīgs. Sievietes sacītu, ka viņš ir apburošs. Tādi kā viņš nemaz nav tik bieži sastopami. Dabisks šarms.

-            Starp citu, kur tu iepazinies ar Kiki? es, griezdams gaļu, vaicāju.

-            Kā tur īsti bija? viņš apdomājās. Izsaucu meiteni, un atbrauca viņa. Nu, tu zini, meitenes, ko izsauc pa telefonu. Tu saproti?

Es pamāju.

-            Pēc šķiršanās es laiku pa laikam pārguļu ar kādu no tām meitenēm. Nav jāpiepūlas. Amatieres neko nejēdz, ja es pārgulētu ar kādu no kino pasaules, to izbazūnētu pa visiem žurnāliem. Piezvanu, un viņa atbrauc. Dārgi. Taču noslēpumus glabā. Absolūti. Mani ieteica viens no producentu kompānijas. Visas meitenes ir ļoti labas. Patīkamas. Tāpēc, ka ir profesionāles. Bet ne piedauzīgas. Viņām arī tas patīk.

Viņš, gaļu sagriezis, izgaršoja kumosu, iedzēra viskiju.

-    Steilcs nav slikts, vai ne? viņš noteica.

Pamāju. Nav kam piesieties. Ļoti labs restorāns.

-   Jā, bet, ja nāk sešas reizes mēnesī, tad apnīk.

-    Kāpēc tu nāc šurp sešas reizes mēnesī?

-            Esmu pieradis. Neviens neceļ troksni, kad es te ienāku. Apkalpotāji nesačukstas. Viņi ir pieraduši pie slaveniem viesiem. Neviens uz mani neblenž. Neviens nenāk prasīt autogrāfu, kad tu griez gaļu. Citur es nevaru tik mierīgi paēst. Tā ir.

-            Šausmīga dzīve, es sacīju. Un tad tev ir, ko norakstīt izdevumos.

-    Tieši tā. Cik tālu mēs tikām?

-    Līdz meiteņu pasūtīšanai pa telefonu.

Pareizi, Gotanda ar salveti noslaucīja mutes kaktiņu.

Kādu dienu es pasūtīju to meiteni, kuru parasti pasūtīju.

Bet viņa nebija brīva. Viņas vietā man atsūtīja divas citas meitenes. Lai es pats izvēlos. Es esmu labāko klientu vidū, īpašs serviss. Viena no viņām bija Kiki. Nevarēju saprast, ko lai daru, man bija tik grūti izvēlēties. Tā es pārgulēju ar viņām abām.

-    Hm, es noteicu.

-    Vai tas tevi uztrauc?

-    Vidusskolas laikā varbūt uztrauktu, tagad ne.

-     Vidusskolas laikā es neko tādu nedarīju! Gotanda iesmējās. Lai nu paliek. Tātad es pārgulēju ar viņām abām. Dīvaina kombinācija. Tā otra bija ārkārtīgi krāšņa. Satriecoši. Skaistule, ikvienā miesas sprīdī bija ieguldīta nauda. Es nemeloju. Es šajā pasaulē esmu redzējis daudz skaistu sieviešu. Viņa bija vislabākā no visām. Ar savu raksturu. Gudra. Ar viņu varēja sarunāties. Kiki tāda nebija. Viņa nebija tik skaista. Skaista viņa bija, bet ne tāda kā klubu meitenes. Viņa bija, kā lai to pasaka…

-    Parasta? es ieminējos.

-Jā, tieši tā. Parasta. Patiešām. Ģērbās parastās drēbēs, kā sarunu biedre nebija nekāda zvaigzne, kosmētiku tikpat kā nelietoja. Taču dīvainā kārtā viņa man likās daudz pievilcīgāka. Kiki. Kad visi trīs bijām beiguši, sēdējām uz grīdas un iedzērām, klausījāmies mūziku, runājāmies. Agrāko laiku mūziku. Tā kā studenta gados. Pilnīgi nepiespiesti. Pēc tam mēs vēl pāris reižu satikāmies trijatā.

-    Kad tas notika?

-     Apmēram pusgadu pēc šķiršanās. Tātad apmēram pirms pusotra gada, viņš sacīja. Mēs trijatā mīlējāmies piecas, varbūt sešas reizes. Ar Kiki vienu pašu es ne reizi neesmu pārgulējis. Nez kāpēc? Vajadzēja pārgulēt.

-    Kāpēc nepārgulēji? es vaicāju.

Viņš nolika nazi un dakšiņu uz šķīvja, tad atkal piespieda rādītājpirkstus pie deniņiem. Viņam bija tāds ieradums. Meitenēm tas patika.

-    Varbūt man bija bail, Gotanda teica.

-    Bail?

-            Man bija bail palikt ar viņu divatā, viņš sacīja. Tad, atkal paņēmis nazi un dakšiņu, turpināja. Kiki bija kaut kas izaicinošs, nē pat provocējošs. Vismaz man tā likās. Es ļoti aptuveni izsakos. Nē, ne provocējošs. Es neatrodu īsto vārdu.

-    Uzvedinošs? es piedāvāju.

-            Varbūt. Es īsti nezinu. Es to jutu, bet ļoti aptuveni. Es nevēlējos palikt divatā ar viņu. Kaut arī viņa man likās daudz pievilcīgāka. Es tiešām nemāku to izskaidrot.

-    Man liekas, ka es saprotu.

-            Redzi, man likās: ja es gulētu tikai ar Kiki, es nespētu atbrīvoties. Man likās, ka es gribētu kaut ko dziļāku. Kaut ko. Taču es neko tādu nemeklēju. Es gulēju ar meitenēm, tikai lai relaksētos. Tāpēc nepārgulēju tikai ar Kiki vienu pašu. Kaut arī viņa man ļoti patika.

Kādu brīdi ēdām klusēdami.

-            Tajā dienā, kad Kiki neatnāca uz provēm, es piezvanīju uz klubu, Gotanda turpināja, it kā būtu to pēkšņi atcerējies. Pasūtīju tieši Kiki. Bet viņas nebija. Man teica, ka viņa esot pazudusi. Pagaisusi. Pēkšņi. Var jau būt, ka viņa bija lūgusi, lai man atbild, ka viņa ir pazudusi. To es nezinu. Tomēr man viņa izgaisa.

Oficiants aiznesa šķīvjus un apvaicājās, vai gribēsim arī kafiju.

-            Es kafijas vietā labāk iedzeršu vēl kādu viskiju, Gotanda teica. Un tu?

-    Pievienojos.

Mums atnesa pa ceturtajai glāzei viskija.

-            Kā tu domā, ko es šodien visu dienu darīju? Gotanda ierunājās.

Atbildēju, ka nezinu gan.

-     Visu dienu asistēju zobārstam. Lai sagatavotos lomai. Es vienā televīzijas seriālā spēlēšu zobārstu. Es esmu zobārsts, bet Rjoko Nakano acu ārste. Mūsu klīnikas atrodas vienā pilsētas rajonā. Mēs bērnībā esam spēlējušies kopā, bet nezin kāpēc mums attiecības īsti labi neveidojas… Tāds tas stāsts. Kā visās TV drāmās. Būsi taču redzējis?

-     Nē, neesmu, es atbildēju. Es televīziju neskatos. Tikai ziņas. Un arī ziņas ne biežāk kā divreiz nedēļā.

-     Gudri darīts, Gotanda piekrītoši pamāja. Nejēdzīgs raidījums. Ja es tajā nespēlētu, tad arī neskatītos. Tomēr tas ir populārs. Tiešām ļoti populārs. Skatītāji tam dzīvo līdzi. Katru nedēļu saņemu tik daudz vēstuļu. Man raksta zobārsti no visas valsts. Par to, ka neesot pareizi izpildījis kādu manipulāciju vai ka esmu izvēlējies nepareizo ārstēšanas metodi. Un visvisādi neapmierinātie protestē. Paši skatās un dusmojas. Ja nepatīk, lai neskatās. Vai ne?

-    Var jau būt, es noteicu.

-     Bet redzi, es esmu spēlējis tik daudz ārstu un skolotāju! Ārstu lomām man jau skaits ir sajucis. Vienīgais, ko vēl no ārstiem neesmu nospēlējis, ir proktologs. Tikai tāpēc, ka tas televīzijā neizskatītos īsti pievilcīgi. Esmu bijis gan veterinārārsts, gan sieviešu ārsts. Un kā skolotājs esmu mācījis visu programmu pilnībā. Tu man neticēsi, bet esmu pasniedzis pat mājturību! Nez kāpēc?

-    Tu laikam izraisi uzticību.

Gotanda pamāja. Laikam gan. Es vienreiz spēlēju greizaci, lietotu automašīnu tirgotāju. Ar vienu mākslīgu aci, baigo muldoņu. Kā man tā loma patika! Loma ar asumu! Man liekas, es to labi nospēlēju. Bet kas tev deva! Sāka nākt vēstules. Man tā loma nepiestāvot! Man tādas lomas nepiestāvot! Ja es turpināšot tādas lomas spēlēt, tad viņi pārtraukšot pat pirkt raidījuma sponsora produktus! Kas tam bija sponsors? Zobu pasta Lion, nē, Sun Star. Aizmirsās. Lai kā tur arī bija, mans varonis pēkšņi pačibēja. Pazuda. Loma bija pavisam svarīga, bet viņš izgaisa, pavisam dabiski. Tas bija interesants varonis. Kopš tā laika ārsts, ārsts, skolotājs, skolotājs, nebeidzamā rindā.

-    Dzīve ir sarežģīta, vai ne?

-    Vai arī pavisam vienkārša, Gotanda iesmējās. Tad nu šo dienu es pavadīju pie zobārsta, asistēju. Apguvu zobārstniecības paņēmienus. Jau cik reižu es tur esmu bijis. Pamazām man sokas labāk. Ārsts mani pat slavēja. Atklāti sakot, man liekas, ka ar vienkāršām manipulācijām es tiešām tiktu galā. Neviens mani tur nepazīst man ir maska. Bet pacienti manā klātbūtnē jūtas ļoti atbrīvoti.

-    Tu izraisi uzticību, es sacīju.

-    Hm, Gotanda turpināja. Man pašam arī tā šķiet. Zini, es pats arī jūtos tik labi, ka reizēm domāju, vai man īstenībā nevajadzēja kļūt par ārstu vai skolotāju. Varbūt, ja būtu izvēlējies tādu profesiju, tagad dzīvotu laimīgu dzīvi. Tas nebūtu nekas neiespējams. Ja būtu tā izlēmis, tad arī būtu tā izdarījis.

-    Vai tagad tu neesi laimīgs?

-    Grūts jautājums, Gotanda noteica. Pēc tam vairākas reizes pēc kārtas piespieda rādītājpirkstu pieres vidum.

-    Tas laikam ir saistīts ar uzticēšanos. Tieši tā, kā tu sacīji. To gan es nezinu, vai es pats sev uzticos. Skatītāji man uzticas. Bet tā ir spēle. Tēls, nekas vairāk. Nospied pogu, un filmas tēls pazūd. Es esmu tukša vieta. Vai ne?

-Hm.

-Ja es no tiesas būtu kļuvis par ārstu vai par skolotāju, tad tādas pogas nebūtu. Man visu laiku būtu jābūt man pašam.

-    Bet tagad tev tavās lomās vienmēr ir jābūt tādam.

-    Es reizēm no tā šausmīgi nogurstu, Gotanda sacīja. Šausmīgi nogurstu. Galva sāp. Nesaprotu, kas es esmu īstenībā. Vairs nespēju saskatīt robežu starp sevi un savu ēnu.

Tā jau gadās visiem, ne jau tev vienīgajam.

-    Protams, es to saprotu. Laiku pa laikam katrs no mums pazaudē sevi. Bet man ši tendence ir pārāk stipra. Kā lai to pasaku liktenīga. Tā vienmēr ir bijis. Atklāti sakot, es tevi apskaužu.

-     Mani? es izbrīnīts pārvaicāju. To gan es īsti labi nesaprotu. Tieši par ko tu mani apskaud? Man nav ne jausmas-par ko!

-    Kā lai to pasaka? Man aizvien licies, ka tev patīk būt vienam. Tu nepievērs īpašu uzmanību tam, vai citi tevi kritizē, vispār ko citi par tevi domā. Aizvien izskatījies, ka tu itin viegli dari to, ko pats vēlies darīt. Ka esi pārliecināts par sevi. Viņš mazliet piepacēla glāzi, kurā bija ar ūdeni atšķaidītais viskijs. Uzmeta tai caururbjošu skatienu. Es vienmēr biju izcilnieks. Tā tas bijis vienmēr, kopš es sevi atceros. Labas sekmes. Populārs. Izskatīgs. Gan skolotāji, gan vecāki man ticēja. Vienmēr klases elitē. Sports man padevās. Pietika man pacelt beisbola nūju, un bija skaidrs, ka būs stiprs un tāls sitiens. Nesaprotu, kāpēc tā. Es zināju, ka tā būs. Tāda sajūta, kāpēc, nesaprotu.

Noteicu, ka es arī to nesaprotu.

-Ja bija jāiet uz beisbola sacīkstēm, vienmēr izvēlējās mani. Es neatteicos. Ja bija kāda sanāksme, es noteikti uzstājos. Skolotāji teica ej un dari. Es nerunāju pretī. Man viss padevās labi. Kad vajadzēja izvēlēt skolēnu padomes priekšsēdētāju, es nevarēju nekandidēt. Visi gaidīja, ka es kandidēšu. Tāpat arī eksāmenos visi no manis gaidīja labus rezultātus. Ja stundās gadījās kāds grūts jautājums, tad skolotājs to uzdeva man. Nekad nekavēju. Un tad sāka likties, ka manis paša nemaz nav. Vidusskolas pēdējos gados bija tāpat. Es gāju citā vidusskolā. Tu gāji valsts skolā, bet es privātā skolā, kas gatavoja eksāmeniem. Vidusskolas laikā sāku spēlēt futbolu. Kaut ari skola galvenokārt gatavoja eksāmeniem, tomēr futbola komanda bija diezgan stipra. Par mata tiesu pietrūka, mēs būtu tikuši līdz nacionālajām spēlēm. Vidusskolā lielā mērā viss turpinājās kā iepriekš. Biju ideāls skolēns. Labas sekmes, panākumi sportā, līderis. Tuvējās meiteņu skolas meitenes bija par mani sajūsmā. Man bija sava meitene. Vienmēr nāca uz futbola sacīkstēm, tur es ar viņu iepazinos. Bet līdz galam mēs negājām. Ne tālāk par petingu. Kad viņas vecāku nebija mājās, mēs gājām pie viņas, tikai ar rokām… Drīz vien. Patīkami. Norunājām randiņus bibliotēkā. Vidusskolēnu dzīve kā no grāmatas. Gluži kā NHK jauniešu raidījumā.

Gotanda iedzēra malku viskija un nogrozīja galvu.

Kad iestājos koledžā, situācija nedaudz mainījās. Sākās nemieri. Pēkšņi kļuvu par līderi. Ja tik pakustos, tad noteikti kļūstu par līderi. Tas ir iepriekš nolemts. Es slēju barikādes, gulēju ar sievietēm, pīpēju zāli, klausījos Deep Purple. Tolaik visi tā darīja. Ieradās policijas vienība, mūs ielika uz brīdi cietumā. Pēc tam aptrūkās darāmā. Tad tā meitene, ar kuru tolaik dzīvoju kopā, pierunāja mani pamēģināt spēlēt teātri. Sākumā tas bija tikai joks, bet pamazām man par to radās interese. Kaut arī es biju jauniņais, man deva labas lomas. Pats sapratu, ka man uz to ir talants. Man izdevās lomas nospēlēt. Pēkšņi. Tā es spēlēju divus gadus, kļuvu populārs. Tolaik dzivoju pavisam haotiski. Daudz dzēru, salaidu ar dažādām sievietēm. Bet tolaik visi tā dzīvoja. Tad pie manis ieradās viens tips no kino un pavaicāja, vai es negribētu pamēģināt filmēties. Man bija par to interese, un es aizgāju. Loma nebija grūta. Viegli ievainojams students. Ātri vien parādījās ari nākamā loma. Runas par televīziju. Tad viss aizgāja savās sliedēs. Biju ļoti aizņemts, teātri pametu. Kad gāju prom, man pēkšņi sametās žēl. Taču tur neko nevarēja darīt. Es taču nevarēju mūžīgi spēlēt underground teātri. Gribēju tikt plašākā pasaulē. Kļūt par ārstu un skolotāju speciālistu. Filmējos reklāmās slavinu deguna pilienus un šķīstošo kafiju. Tā nu ir tā plašā pasaule.

Gotanda nopūtās. Ļoti šarmanti, bet tik un tā nopūtās.

-    Vai nav dzīve kā bilde, ko?

-    Ir daudz tādu, kuriem pindzelēšana nav tik labi padevusies.

-    Tā jau ir, viņš sacīja. Es par likteni nesūdzos. Taču, ja tā padomā, man ir tāda sajūta, ka nekas no tā nav manis paša izvēlēts. Reizēm nakts vidū pamostos un man sametas bail. Kur īsti meklējams tas "es"? Kur es esmu atrodams? Liekas, ka es bez apstājas spēlēju lomu pēc lomas. Bet es pats nevienu no tām neesmu izvēlējies.

Neteicu neko. Likās, ka būtu muļķīgi kaut ko sacīt.

-    Vai es nerunāju pārāk daudz par sevi?

Teicu, ka tā nemaz nav. Kad gribas runāt, tad ir jārunā. Nedomāju to stāstīt tālāk.

-    Par to es neuztraucos, Gotanda sacīja, raudzīdamies man acīs. Es par to nemaz nedomāju. Es no paša sākuma tev uzticējos. Nezinu, kāpēc. Bet tā tas ir. Ar tevi es varu runāt. Mierīgi. Ar kuru katru es tā nerunātu. Atklāti sakot, ne ar vienu. Ar bijušo sievu es tā runāju. Ārkārtīgi atklāti. Mēs daudz sarunājāmies. Mums gāja labi. Gan sapratām, gan mīlējām viens otru. Līdz tam, kad tie pārējie salaida visu grīstē. Ja mēs būtu bijuši divi vien, tad vēl tagad mums viss būtu kārtībā. Taču viņa bija psiholoģiski ļoti nedroša. Audzināta tādā skarbā ģimenē. Pārāk uzticējās savai ģimenei. Nenostājās pati par sevi. Un tad es… es esmu par tālu aizrunājies. Tas jau ir cits stāsts. Gribēju tikai pateikt, ka uzticos tev kā sarunu biedram. Vai nekrītu tev uz nerviem ar savām runām?

Nē, es teicu, ka nekrīt.

Pēc tam viņš sāka runāt par laboratorijas darbiem. Par to, ka esot vienmēr uztraucies. Par to, vai izdosies eksperimentu novadīt līdz galam pareizi. Un vēl viņam vajadzējis to visu skaidrot vienai neattapīgai meitenei. Bet es pa to laiku esot visu darījis lēnā garā, pats savā tempā. Man gan nekādi neizdevās atcerēties, ko es īsti darīju vidusskolas laboratorijas darbu laikā. Tāpēc nevarēju aptvert, par ko mani apskaust. Atcerējos to, kā viņš aizdedzināja degli, cik viņš prasmīgi darbojās. Meitenes sekoja katrai viņa kustībai. Es varēju mierīgi darboties tāpēc, ka viņš paveica visus grūtos darbus. Tas laikam bija tas iemesls.

Tomēr es neko par to neteicu. Uzklausīju viņu klusēdams.

Pēc kāda brīža pie mūsu galdiņa piestāja kāds Gotandas paziņa, iznesīgs vīrietis ap četrdesmit, uzsita viņam uz pleca un sacīja, ka sen nav tikušies. Viņam uz rokas bija tik spožs Rolex pulkstenis, ka acis bija jāpiemiedz. Viņš uzmeta man žiglu skatienu, tad uzreiz aizmirsa par to, ka es pastāvu. It kā būtu apskatījis kājslauķi koridorā. Viņš ar vienu garāmslldošu skatienu uzreiz saprata, ka es, kaut ari esmu apsējis Armani kaklasaiti, nekāda slavenība neesmu. Viņi ar Gotandu kādu bridi papļāpāja par neko kā tad iet, vienā skriešanā, vajadzētu atkal uzspēlēt golfu, tādas runas. Tad vīrietis ar Rolex, vēlreiz uzsitis Gotandam uz pleca un noteicis Uz redzi, aizgāja.

Kad viņš bija prom, Gotanda, saraucis uzacis par pieciem milimetriem augstāk, pacēla divus pirkstus un pasauca viesmīli. Lika atnest rēķinu. Tad parakstīja rēķinu, uz to īsti nepaskatījies. %

-    Neuztraucies. Tie visi ir izdevumi, viņš sacīja. Tā nav nauda, tie ir izdevumi.

Es pateicu paldies par cienastu.

-    Nav par ko pateikties, tie ir izdevumi, viņš neizteiksmīgā balsī atkārtoja.

19

Tad abi braucām viņa mersī uz kādu bāru Azabu šķērsieliņa dzert. Apsēdušies pie bāra letes vienā galā, mēs izdzērām pāris kokteiļu. Izskatījās, ka Gotanda var daudz turēt: lai cik viņš dzēra, piedzerties nepiedzērās. Ne viņam mainījās runas maniere, ne sejas izteiksme. Viņš daudz dzēra un daudz runāja. Par televīzijas bezjēdzību. Par nejēgām režisoriem. Par netalantīgajiem, kas uzdzen vēmienu. Par viltus kritiķiem, kas parādās ziņu raidījumos. Man bija interesanti viņā klausīties. Stāsti bija izteiksmīgi, un viņa novērojumi asi.

Pēc tam teica, lai espastāstot kaut ko par sevi. Kā tev dzīve iegriezusies, un tad es īsumā pastāstīju par savu dzīvi. Par to, kā, pabeidzis universitāti, kopā ar draugu nodarbojos ar reklāmas un izdošanas lietām. Par to, kā apprecējos, kā izšķīros. Par to, kā man darbi gāja no rokas, bet tad dažādu apstākļu dēļ kļuvu par ārštatnieku. Nekādu milzīgu naudu nesapelnu, taču brīva laika naudas tērēšanai arī nav… Stāstot šo savas dzīves kopsavilkumu, man likās cik šī dzīve ir rāma. Kaut kāda cita dzīve, ne manējā.

Bārs sāka pildīties, un sarunāties kļuva grūtāk. Parādījās arī tādi, kas blenza uz Gotandu.

-     Brauksim pie manis uz mājām, Gotanda piecēlās kājās. Tas ir netālu no šejienes, mājās neviena nav, bet dzeramais atradīsies.

Viņa māja bija pavisam tuvu no bāra, vajadzēja iegriezties ap diviem trim stūriem. Tad viņš pateica merša šoferim, ka tas varot šovakar būt brīvs. Lielisks nams. Ar diviem liftiem, vienā no tiem varēja tikt iekšā tikai īpašas atslēgas īpašnieki.

-    Man aģentūra nopirka šo dzīvokli, kad es pēc šķiršanās tiku izdzīts pats no savas mājas, viņš sacīja. Slaveno aktieri šķirtā sieva padzen no mājas, viņš pliks un nabags mitinās lētā dzīvoklītī, tas taču nekam nederētu. Graujoši iedarbojas uz imidžu. Protams, es maksāju īri. Oficiāli es šo dzīvokli īrēju no aģentūras. Un tas tiek norakstīts kā mani izdevumi. Glīti un jauki.

Viņa dzīvoklis atradās pašā augšējā stāvā. Plaša dzīvojamā istaba un divas atsevišķas istabas, un vēl virtuve. Un vēl stiklota lodžija, no kurienes pavisam labi varēja saredzēt Tokijas torni. Gaumīgs iekārtojums. Vienkāršs, tīrā stilā, dārgs. Dzīvojamās istabas koka grīdu sedza vairāki dažāda lieluma persiešu paklāji. Visi visaugstākās kvalitātes. Liels dīvāns, ne par cietu, ne par mīkstu. Efektīgi izvietoti istabas augi. Moderna itāļu dizaina griestu un galda lampas. Tikpat kā nekādu ornamentālu nieku, tikai uz bufetes pāris ārkārtīgi dārgu Minu dinastijas šķīvju. Istaba rūpīgi uzkopta, nekur nemanīja ne puteklīti. Laikam gan katru dienu ierodas kalpone ievest te kārtību. Uz galdiņa GQ un arhitektūras žurnāli.

-Jauka istaba, es noteicu.

-Jauka fotografēšanai, vai? viņš jautāja.

-Jā, var teikt arī tā, es sacīju, vēlreiz aplaidis skatienu istabai.

-    Tikko ielaid iekšā interjera dizainerus, ar to tas beidzas. Kā foto sesijas fons. īsti piemērota vieta fotografēšanai. Laiku pa laikam jāpaklauvē pa sienām. Lai pārliecinātos, vai tās visas nav butaforijas. Dzīvības smakas te nav. Tikai šķitums.

-    Bet tu te vari piešaut dzīvības smaku!

-    Lieta tāda, ka nav nekādas dzīves, viņš neizteiksmīgi noteica.

Gotanda uzlika plati uz B&O atskaņotāja un nolaida adatu. Skaļruņi bija vecie labie JBL P88. JBl bija no tiem neprātīgajiem Studio Mintor laikiem, bet skaļruņi vēl skanēja labi, lielisks tālaika izstrādājums. Viņš bija uzlicis Bob Cooper plati.

-     Ko tu gribētu? Ko tu dzersi? viņš vaicāja.

-    Vienalga. To pašu, ko tu, es atteicu.

Gotanda aizgāja uz virtuvi un atgriezās, nesdams degvīna un tonika pudeles, kā ari ledus trauciņu ar ledu un trīs uz pusēm sagrieztus citronus uz šķīvīša. Pēc tam, klausīdamies slilīgo Rietumkrasta džezu, dzērām degvīnu ar toniku un ledu un piekodām citronus. Jā, es nodomāju, tā tik tiešām ir, ar dzīves dvaku te pašvaki. Tomēr man nelikās, ka tās trūkums radītu kādus īpašus ierobežojumus. Tā ir domāšanas problēma. Es šajā istabā jutos ļoti ērti. Labā noskaņojumā, ērti iekārtojies dīvānā, baudīju dzērienus.

-     Bija tik dažādas iespējas, Gotanda sacīja, atrāvis skatienu no glāzes un pavēries griestos. Ja tā padomā, es varēju kļūt par ārstu. Koledžas laikā es dabūju skolotāja diplomu. Būtu varējis strādāt sabiedrībā. Bet galu galā redz, ar ko tas beidzies. Tāda dzīve. Cik dīvaini! Acu priekšā izliktas kārtis. Es varēju izvēlēties jebkuru no tām. Man liekas lai kuru es būtu izvilcis, man būtu gājis labi. Es ticēju pats sev. Tieši tāpēc neizvēlējos nevienu.

-Es neko kārtīm līdzīgu neesmu redzējis, atklāti noteicu. Viņš, acis samiedzis, manī paskatījās. Tad iesmējās. Laikam nodomāja, ka es jokoju.

Viņš vēlreiz piepildīja mūsu glāzes, izspieda citronu, iesvieda miziņu papīrgrozā.

-     Pat mana laulība bija kā iepriekš nolikta. Mēs ar sievu kopā filmējāmies un tā satuvinājāmies. Kopā braucām uz filmēšanas vietu, kopā gājām iedzert, noīrējām automašīnu un devāmies izbraukumos. Kad filma bija uzņemta, pāris reižu norunājām randiņus. Ari pārējiem likās, ka esam saderīgs pāris. Tad nodomājām, ka jāprecas. Un tā mēs apprecējāmies, it kā ļaudamies pašplūsmai. Varbūt tu to nezini, bet šī pasaule ir ļoti maza. It kā tu dzīvotu vienā ielas galā, garā dzīvokļu namā. Ja tu tur iepinies, tad tā sāk pārvērsties par īstenību. Ja sākas baumas, tad drīz vien tās pārvēršas par īstenību. Taču man viņa tik tiešām ļoti patika. Viņa bija vislabākais, kas man dzīvē bija trāpījies. Es to sāku skaidri apzināties pēc tam, kad bijām apprecējušies. Gribēju lai viņa paliek mana. Taču nekas man no tā neiznāca. Tildīdz es to izvēlējos apzināti, tā tas sāka slīdēt man ārā no rokām. Gan viņa, gan lomas. Bet to, kas man pienāk klāt negaidot, to, šķiet, es protu izmantot. Taču, tiklīdz pēc kaut kā tiecos, tas viss izslīd man no pirkstiem.

Klusēju. Neteicu neko.

-    Tā tas nav, ka es uz visu raudzītos no tumšās puses, viņš sacīja. Man viņa joprojām patīk. Tur tā lieta. Tā man reizēm liekas. Ja es būtu atteicies no aktiera dzīves, ja viņa būtu metusi mieru spēlēšanai, ja mēs divatā mierīgi un klusi dzīvotu, vai tas nebūtu lieliski. Mums nevajadzētu ne modernu māju. Ne Maserati. Neko mums nevajadzētu. īstu darbu, un būtu labi, ja būtu pašiem sava neliela mājiņa. Es gribētu arī bērnus. Pēc darba kopā ar draugiem aizietu kaut kur iedzert alu un pagvelzt niekus. Pēc tam es pārnāktu mājās, un viņa mani tur gaidītu. Nopirktu uz līzinga Civic vai Subaru. Tāda dzīve. Ja tā padomāju, tad tā ir tā dzīve, par kuru sapņoju. Ja tikai viņa tur būtu. Man ar to būtu gana. Bet nekas tur neiznāks. Viņa sapņo par kaut ko citu. Un arī visa viņas ģimene kaut ko no viņas gaida. Māte ir tipiska šovbiznesa mamma. Tēvs kā apsēsts ar naudu. Vecākais brālis uzmeties par menedžeri. Jaunākais brālis nemitīgi iekuļas nepatikšanās, un, lai viņu no tām izvilktu, vajadzīga nauda. Jaunākā māsa taisās par dziedātāju. Ne īpaši veiksmīgi. Viņa pati no trīs četru gadu vecuma ir audzināta ar tādām vērtībām. Dzīvojusi šajā pasaulē kā bērns aktieris. Apdzīvo radīto tēlu. Ne tā kā mēs ar tevi. Īstenības pasaule viņai nav saprotama. Taču sirdī viņa ir brīnišķīgs cilvēks. Ārkārtīgi maiga. Es to zinu. Bet nekas tur neiznāca. Neko tur nepadarīsi. Zini ko, es pirms mēneša ar viņu pārgulēju.

-    Ar šķirto sievu?

-    Jā. Vai tev tas liekas nenormāli?

-    Nē, es nedomāju, ka tas būtu kaut kas īpaši nenormāls, es atteicu.

-    Viņa atnāca uz šejieni. Kāpēc to es nezinu. Piezvanīja un sacīja, ka atnākšot ciemos. Nu, protams, nāc, es teicu. Iedzērām kā vecos laikos, parunājāmies, tad pārgulējām.

Bija šausmīgi jauki. Viņa sacīja, ka es viņai ari patīkot. Teicu, cik tas būtu lieliski, ja mēs varētu sākt visu no jauna. Viņa uz to neko neatbildēja. Tikai smaidot noklausījās. Runāju par parastu mājas dzīvi. Tā, kā pirmīt tev to stāstīju. Un viņa atkal, tāpat smaidot, noklausījās. Bet patiesībā viņa neko no tā nedzirdēja. No paša sākuma jau neklausījās. Nekādi uz manis teikto nereaģēja. Pilnīgi nekādi. Viņa bija jutusies vientuļi un sagribējusi, lai kāds viņu apskauj. Gadījās tā, ka šis partneris biju es, skan laikam briesmīgi, taču tā ir tiesa. Viņa ir pavisam citāda nekā tu vai es. Viņai vientulība ir tāda sajūta, no kuras citi palīdz atbrīvoties. Ja kāds to izdara, tad viss kārtībā. Un ar to viss beidzas. Bet es neesmu tāds.

Plate bija beigusi spēlēt, un bija iestājies klusums. Viņš pacēla adatu un kādu brīdi apdomājās.

-    Varbūt pasauksim meitenes? Gotanda sacīja

-    Man nekas nav pretī. Kā tu vēlies, es teicu.

-    Vai tu kādreiz esi maksājis sievietei par pārgulēšanu? viņš pajautāja.

Atbildēju, ka neesmu.

-    Kā tā?

Sacīju atklāti, ka man tas nekad nebija ienācis prātā.

Gotanda paraustīja plecus, tad vēl brīdi padomāja. Es domāju, ka tu man šovakar varētu piebiedroties, viņš teica. Es pasaukšu to meiteni, kas nāca kopā ar Kiki. Varbūt viņa kaut ko zinās par Kiki.

-    Izvēlies tu pats, es sacīju. Šos izdevumus gan tu laikam nevari norakstīt?

Viņš smiedamies iebēra glāzē ledu. Tici vai ne varu gan! Ir tāda sistēma. Uzņēmums reģistrēts kā tāds, kas nodarbojas ar viesību rīkošanu un apkalpošanu. Man izsniegs pareizu un tīru kvīti. Pat ja sāktu to pārbaudīt, tik vienkārši neko neatklātu. Tāpēc es pat pārgulēšanu ar sievieti varu norakstīt kā savus izdevumus. Fantastiska pasaule!

-    Augsti attīstīts kapitālisms, es noteicu.

Kamēr gaidījām meitenes, atcerējos Kiki ausis un apjautājos Gotandam, vai viņam bija gadījies redzēt Kiki ausis.

-    Ausis? viņš manī vaicājoši paskatījās. Nē, netiku redzējis. Varbūt arī esmu redzējis, bet neatceros. Kas ir ar tām ausīm?

-    Nekas īpašs, sacīju.

Abas meitenes ieradās nedaudz pāri pusnaktij. Viena no viņām bija meitene, kura bija nākusi kopā ar Kiki un kuru Gotanda dēvēja par "krāšņo". Viņa tik tiešām bija ārkārtīgi krāšņa. No tām meitenēm, kas paliek atmiņā, pat ja neesi ar viņu pārmijis ne vārda. Uzkrītoši skaista. No tām, par kurām vīrieši mūžam sapņo. Izsmalcināta. Zem mēteļa viņai bija zaļš kašmira džemperis. Un pavisam parasti vilnas svārki. Nekādu īpašu rotaslietu, tikai vienkārši auskariņi. Izsmalcināta, kārtīga ceturtā kursa studente.

Otra meitene bija ģērbusies eleganti saskaņotu krāsu kleitā. Viņai bija brilles. Es nezināju, ka prostitūtas mēdz būt ar brillēm. Izrādījās, ka ir gan. Satriecoši skaista viņa nebija, bet pievilcīga gan. Slaidiem locekļiem, iedegusi. Viņa teica, ka pagājušajā nedēļā esot bijusi Guamā peldēties un atpūsties. īsi mati, akurāti atsprausti. Brilles viņai bija iekārtas ķēdītē. Straujām kustībām, augums stingrs un lunkans kā gaļēdājam.

Skatoties uz viņām abām, atcerējos vidusskolas laika klasi. Pa pārstāvei no katra šī atšķirīgā tipa bija sastopamas katrā klasē. Izsmalcinātā skaistule un enerģiskā, apķērīgā, pievilcīgā meitene. Nu gluži kā klases salidojumā, es nodomāju. Tāds noskaņojums, it kā pēc salidojuma, kad saspringums zudis, tu būtu kopā ar sev tīkamiem klasesbiedriem aizgājis kaut kur vēl iedzert. Muļķīgas iedomas, taču noskaņojums tik tiešām bija tāds. Es pat pamazām sāku saprast, kāpēc Gotanda jūtas tik nepiespiesti. Viņš iepriekš jau bija gulējis ar viņām abām. Gan viņš, gan meitenes priecīgi sasveicinājās: "Sveiks!", "Kā iet," tāds noskaņojums. Gotanda iepazīstināja ar mani kā savu kādreizējo vidusskolas laika klasesbiedru, kas tagad esot pievērsies rakstīšanai. Abas meitenes priecīgi smaidīja prieks iepazīties, prieks iepazīties. Viss kārtībā. Mēs visi esam draugi tādi smaidi. Mūsdienu pasaulē šādus smaidus nemaz tik bieži nemana. Man arī bija prieks iepazīties.

Mēs, apsēdušies uz grīdas, dzērām viskiju, izstiepušies uz dīvāna, klausījāmies Joe Jackson un Alan Parsons Project plates un pļāpājām. Ļoti brīvā atmosfērā. Gotanda briļļainajai meitenei izrādīja, kā viņš darbojas kā zobārsta asistents. Viņš izskatījās daudz patiesāks par īstu zobārstu. Tas, lūk, ir talants.

Gotanda sēdēja līdzās briļļainajai meitenei. Viņš meitenei kaut ko čukstēja ausī, viņa laiku pa laikam iesmējās. Pa to laiku satriecošā skaistule atspiedās pret manu plecu un saņēma manu roku. Fantastiska smarža. Tāda smarža, ka krūtis aizžņaudzas un sāk trūkt elpas. Tik tiešām kā salidojumā, nodomāju. Tolaik nepratu to tev pateikt, bet īstenībā tu man aizvien patiki. Kāpēc tu necenties mani iegūt? Vīrieša, jauna vīrieša sapnis. Iedomu tēls. Apskāvu viņas plecus, viņa aizvēra acis un ar degungaliņu paberzēja manu ausi. Tad noskūpstīja manu kaklu, liegi elpodama. Pēkšņi pamanīju, ka Gotanda un otra meitene bija pazuduši. Laikam aizgājuši uz guļamistabu. Varbūt izslēgsim gaismu, viņa ieminējās. Izslēdzu slēdzi sienā, atstāju degot tikai galda lampu. Skanēja It's all over now, baby blue.

Izģērb mani lēnām, viņa čukstēja man ausī. Es, kā man tika teikts, lēnām atbrīvoju viņu no džempera, no svārkiem, no blūzes, no zeķēm. Gluži automātiski sāku apģērba gabalus salocīt, bet tad attapos, ka nav nekādas vajadzības to darīt. Viņa atbrīvoja mani no apģērba. Armani kaklasaites,

Levis zilajiem džinsiem, T krekla. Tad, ģērbusies tikai miniatūrā krūšturi un biksītēs, nostājās manā priekšā.

-    Nu, kā ir? viņa smaidīdama man vaicāja.

-    Super! teicu. Viņai bija krāšņs augums. Skaists, dzīvības pilns, tīrs un seksīgs.

-    Kādā ziņā super? viņa noprasīja. Lūdzu, izsakies precīzāk. Jo precīzāk izteiksies, jo dziļāka būs mana pateicība.

-    Tādā ziņā, ka liek domāt par seniem laikiem. Par vidusskolas gadiem, atklāti pateicu.

Viņa kādu brīdi, acis piemiegusi, manī savādi noskatījās. Tu nu gan esi nepārspējams!

-    Vai atbilde bija slikta?

-    Nepavisam ne, viņa atteica. Tad pienāca pie manis un izdarīja tādas lietas, ko es savos trīsdesmit četros gados vēl nekad nebiju izbaudījis. Delikāti un drosmīgi, kas tāds nemaz tik viegli prātā nenāk. Bet, redz, kādam tomēr bija ienācis prātā. Spēks mani pameta, es aizvēru acis un ļāvos izjūtu straumei. Šādu seksu es vēl līdz šim nebiju pieredzējis.

-    Nav slikti, vai ne? viņa atkal čukstēja man pie auss.

-    Nav slikti, es atbildēju.

Remdēja dvēseli gluži kā brīnišķīga mūzika un veldzēja miesu, lika aizmirst par laiku. Tik izsmalcināta tuvība, laikam un telpai esot pilnīgā saskaņā, ideāla, neierobežota komunikācija. Bobs Dilans kaut ko dziedāja. Ko īsti? Hard rain. Es viņu maigi apskāvu. Viņa bezspēcīgi ieslīga man rokās. Vai nav savādi klausoties Bobu Dilanu, skaut superkrāšņu sievieti, turklāt to visu norakstot izdevumos. Senajos, jaukajos sešdesmitajos gados nekas tāds nebūtu iespējams.

Vai tas viss nav tikai attēls? Kāds nospiedīs slēdzi, un viss pagaisis, trīsdimensiju seksuālā aina, seksīgā smaržūdens vēsma, maigās ādas pieskāriens, kaislīgā elpa.

Es, iedams pa iepriekš nosprausto kursu, pabeidzu, tad abi aizgājām uz vannasistabu mazgāties. Pēc tam, ietinušies lielos peldpalagos, atgriezāmies dzīvojamā istabā, malkojām brendiju un klausījāmies Dire Straits plati.

Viņa apjautājās, ar kādiem rakstu darbiem es īsti nodarbojos. Lielos vilcienos paskaidroju. Viņa atzina, ka īpaši saistoši tas neizklausoties. Atkarībā no tā, ko rakstu, es atteicu. Tad piebildu, ka mans darbs ir kultūras sniega šķūrēšana. Savukārt mans darbs ir šķūrēt juteklisko sniegu, viņa sacīja. Tad pasmējās un jautāja, vai mēs nevarētu vēl vienu reizi nošķūrēt sniegu. Pārcēlāmies uz paklāju. Šoreiz viss notika pavisam vienkārši un ārkārtīgi lēni. Bet viņa, izvēloties šo vienkāršību, labi zināja, kā mani iepriecināt. Nodomāju, kā gan viņa to tik labi saprot, tas man šķita dīvaini.

Kad bijām iekārtojušies lielajā, garajā vannā, es viņai pavaicāju par Kiki.

-    Kiki, viņa noteica. Sen nedzirdēts vārds. Vai tu pazini Kiki?

Pamāju.

Viņa drusciņ bērnišķīgi uzmeta lūpu, tad nopūtās un sacīja:

-    Kiki vairs nav. Viņa ņēma un pēkšņi pazuda. Mums bija labas attiecības. Laiku pa laikam abas kopā gājām iepirkties, aizgājām iedzert. Bet tad, neko neteikusi, viņa ņēma un pagaisa. Pirms mēneša vai diviem. Kaut gan patiesībā tur nekā dīvaina nav. Šajā darbā nav pieņemts iesniegt atlūgumu, ja vairs negribi ar to nodarbotos, tad arī pārtrauc, neko nesacījusi. Tomēr žēl, ka viņa tā pagaisa. Mums abām labi saskanēja. Taču neko nepadarīsi. Neesam nekāda meiteņu gaidu organizācija, viņa piebilda un skaistajiem, slaidajiem pirkstiem glāstīja man vēderu, tad maigi pieskārās loceklim.

-    Vai tu gulēji ar Kiki?

-    Mēs reiz kādu laiku dzīvojām kopā. Apmēram pirms četriem gadiem.

-    Pirms četriem gadiem? viņa pasmaidīja. Tie nu gan ir stāsti par seniem laikiem. Es pirms četriem gadiem vēl biju kārtīga vidusskolniece.

-    Vai nav kaut kādas iespējas satikties ar Kiki? mēģināju vaicāt.

-    Tas būs grūti. Es tik tiešām nezinu, kur viņa palika. Kā jau tikko sacīju, viņa pēkšņi pazuda. It kā būtu iesūkta sienā. Neviena paša pavediena. Pat ja gribētu meklēt, nav ko. Paklau, tev Kiki joprojām patīk?

Laiski izstiepos siltajā ūdenī, paskatījos griestos. Vai man Kiki joprojām patīk?

-    Nemāku pateikt. Bet tas ir gluži kas cits, man viņa ir katrā ziņā jāsatiek. Man ir tāda sajūta, it kā Kiki katrā ziņā gribētu mani satikt. Man viņa visu laiku rādās sapņos.

-    Savādi, viņa sacīja, paskatījusies man acīs. Es arī laiku pa laikam sapnī redzu Kiki.

-    Kādos sapņos?

Viņa neatbildēja. Tikai smaidīja, it kā par kaut ko domātu. Man gribētos kaut ko iedzert, viņa teica. Mēs atgriezāmies dzīvojamā istabā, sēdējām uz grīdas, klausījāmies mūziku un dzērām. Viņa bija piekļāvusies man, es glāstīju viņas kailos plecus. Likās, ka Gotanda ar savu partneri ir aizmiguši, viņi nemaz no istabas ārā neiznāca.

-    Varbūt tu nenoticēsi, bet man ļoti patīk būt tā kopā ar tevi. Patiešām. Es to nesaku tāpēc, ka tas ir mans darbs, es netēloju, man tik tiešām ļoti patīk. Es nemeloju. Vai tu man tici?-viņa jautāja.

-    Ticu, es atbildēju. Man arī ļoti patīk. Es jūtos tik nepiespiesti. Tik tiešām kā klases salidojumā.

-    Tu tiešām esi nepārspējams, viņa iespurdzās.

-    Bet parunāsim vēl par Kiki, es teicu. Vai nav neviena, kas varētu kaut ko zināt? Viņas adresi, īsto vārdu?

Viņa lēnām nogrozīja galvu.

-    Mēs tādas lietas patiešām neatklājam. Mēs visas dzīvojam ar izdomātiem vārdiem. Kiki. Es esmu Meja. Vēl kāda ir Mami. Visām ir vienkārši divzilbju vārdi. Cita par citas privāto dzīvi neko nezinām, par tādām lietām nav pieņemts vaicāt. Ja pati nestāsta, tad neko neprasa. Tā ir pieklājīgi. Attiecības ir labas, ar to pietiek. Reizēm aizejam kaut kur kopā izklaidēties. Tomēr tam nav nekāda sakara ar īstenību. Patiesībā es nezinu, kas viņa ir par cilvēku. Es esmu Meja, viņa Kiki. Tā nav mūsu īstā dzīve. Mēs esam tikai, kā lai to pasaka, tēli. Plivināmies tukšumā. Vārdi ir tikai piekabināti šim tēlam. Un mēs arī, cik vien to spēdamas, palīdzam cita citai šo tēlu uzturēt. Vai tu to saproti?

-    Saprotu gan, es sacīju.

-    Gadās ari tādi klienti, kuri mūs žēlo. Taču tā nemaz nav. Es to nedaru tikai naudas dēļ. Mums tas arī sagādā prieku. Mūsu klubs ir slēgts tikai kluba biedriem, tāpēc klienti ir labas kvalitātes, visiem gribas priecāties kopā ar mums. Mēs visi baudām šo tēlu pasauli.

-    Sniega šķūrēšanas bauda, noteicu.

-   Jā, sniega šķūrēšanas bauda, viņa sacīja. Tad piekļāva lūpas manām krūtīm. Laiku pa laikam ari pikošanās.

-    Meja, es sacīju. Es kādreiz pazinu meiteni, kuras īstais vārds bija Meja. Viņa strādāja zobārstniecības klīnikā par reģistratori, netālu no mana darba. Meitene no laukiem, no Hokaido. Visi viņu sauca par Kazu Meju. Tāda melnīgsnēja. Jauka meitene.

-    Kazu Meja, viņa atkārtoja. Un kā tevi sauc?

-    Lācītis Pūks, es ieminējos.

-    Kā pasakā, viņa piebilda. Augstu kalnos. Kazu Meja un lācītis Pūks.

-    Gluži kā pasakā, es noteicu.

-Noskūpsti mani, Meja sacīja. Es viņu apskāvu un skūpstīju. Brīnišķīgs skūpsts. Smeldzīgs skūpsts. Tad mēs dzērām jau kuro brendiju ar toniku un klausījāmies Police. Police, kārtējais bezjēdzīgais popgrupas nosaukums. Kāpēc gan grupu vajadzētu nosaukt par Police? Kamēr es par to domāju, viņa, piekļāvusies man pie krūtīm, aizmiga. Bet viņa, tā gulēdama man pie krūtīm, nemaz vairs neizskatījās pēc tās satriecoši krāšņās skaistules. Viņa izskatījās pēc pavisam parastas, pavisam neaizsargātas meitenes. Nu gluži kā salidojumā, es nodomāju. Bija jau pāri četriem. Visapkārt valdīja klusums. Kazu Meja un lācītis Pūks. Tēli, nekas vairāk. Attaisnojamos izdevumos norakstāma pasaka. Police. Cik dīvaina diena! It kā vajadzēja notikt savienojumam, taču nenotika. Sekoju pavedienam, bet tas pēkšņi pārtrūka. Satikos un izrunājos ar Gotandu. Kaut kādā ziņā viņš man pat iepatikās. Iepazinos ar Meju. Pārgulēju ar viņu. Brīnišķīgi. Pats kļuvu par lācīti Pūku. Nošķūrējām juteklisko sniegu. Tomēr nekur tālāk es nebiju ticis.

Pārējie trīs piecēlās tad, kad es virtuvē gatavoju kafiju. Bija pusseptiņi. Meja bija uzvilkusi halātu, Mami Gotandas lāsumainās pidžamas augšdaļu, bet Gotandam mugurā bija pidžamas bikses. Nekā cita. Es biju kārtīgi saposies džinsos un T kreklā. Visi dzērām brokastu kafiju. Pat uzgrauzdējām maizi. Uzsmērējām sviestu un ievārījumu. Pa radio FM raidīja "Baroka mūzika jums!". Henrijs Pērsels. Kā rīts vasaras nometnē.

-    Gluži kā vasaras nometnē, es teicu.

-    Kukū, Meja piekrita.

Pusastoņos Gotanda pa telefonu pasūtīja taksometru, lai aizgādātu meitenes uz mājām. Promejot Meja mani noskūpstīja.

-Ja tev izdodas atrast Kiki, pasveicini no manis! viņa

sacīja.

Neuzkrītoši iedevu viņai savu vizītkarti un lūdzu, lai piezvana, ja kaut ko uzzina. Viņa pamāja un solījās tā darīt.

-Varbūt varam vēl kādu reizi satikties un pašķūrēt sniegu? Meja piemiedza ar aci.

-    Pašķūrēt sniegu? Gotanda vaicāja.

Palikuši divatā, izdzērām vēl pa tasei kafijas. Kafiju pagatavoju es. Gotanda teica, ka kafijas vārīšana viņam nepadodoties. Klusi, bez skaņas lēca saule un spoži atmirdzēja Tokijas tornī. Šis skats man atsauca atmiņā kādu senu šķīstošās kafijas reklāmu. Tajā arī bija redzams Tokijas tornis agrā rītā. Tokijas rīts sākas ar kafiju… Varbūt tā nemaz nebija. Vai nav vienalga. Un tomēr saule atmirdzēja Tokijas tornī un mēs dzērām kafiju. Tieši tāpēc jau es pēkšņi atcerējos to šķīstošās kafijas reklāmu.

Bija agra rīta stunda, kad nopietni cilvēki steidzas uz darbu vai uz skolu. Bet mēs tādi nebijām. Pavadījuši nakti vienos priekos ar profesionālām skaistulēm, laiski dzērām kafiju. Visticamāk, ka pēc tam iesim izgulēties. Vai nu mums tas patika, vai ne, taču mēs es un Gotanda kaut kādā ziņā bijām palikuši ārpus normālās pasaules gaitām.

-            Ko tu tagad domā darīt? Gotanda, pagriezis galvu uz manu pusi, pavaicāja.

-            Braukšu uz mājām izgulēties, es sacīju. Nekādu īpašu plānu man nav.

-            Es tagad drusciņ nosnaudīšos, pa dienu man ir jāsatiekas ar cilvēkiem. Norunāta tikšanās, viņš teica.

Pēc tam viņš kādu brīdi klusēdams vērās Tokijas tornī.

-    Patika? Gotanda pavaicāja.

-    Patika gan, es atbildēju.

-    Izdevās kaut ko uzzināt par Kiki?

Es papurināju galvu.

-            Vienkārši pēkšņi pagaisusi. Tieši tā, kā tu teici. Nekādu pavedienu. Pat īstais vārds nav zināms.

-            Es arī kinostudijā mēģināšu apvaicāties par Kiki, viņš sacīja. Ja paveiksies, varbūt izdosies kaut ko uzzināt.

Viņš nedaudz uzmeta lūpu un piespieda karotītes kātu pie deniņiem. Apburoši, meitenes teiktu.

-     Starp citu, ko tu domā darīt, ja izdosies satikt Kiki? viņš jautāja. Gribi atsaukt bijušo? Vai vienkārši kaislības dēļ?

Nemāku teikt, atbildēju.

Es pats to nezinu. Domāšu, ko darīt, kad būšu saticies.

Kad bijām padzēruši kafiju, Gotanda savā brūnajā, spožajā Maserati aizvizināja mani uz manu Šibujas dzīvokli. Gribēju izsaukt taksometru, bet viņš sacīja, ka es dzīvojot pavisam tuvu un viņš mani aizvedīšot.

-    Vai varu drīz atkal tev piezvanīt? viņš prasīja. Bija tik jauki ar tevi parunāt. Nemaz nav tik daudz cilvēku, ar kuriem es spētu sarunāties. Ja tev nekas nav pretī, mēs varētu drīzumā atkal satikties.

-    Protams, es atbildēju. Tad pateicos par steiku, dzērieniem un meitenēm.

Viņš papurināja galvu. Viņš nesacīja ne vārda, bet es skaidri sapratu visu, ko viņš gribētu teikt.

20

Tā pagāja pāris rāmu dienu. Katru dienu atskanēja vairāki zvani darba lietās, bet man negribējās atbildēt, un es biju ieslēdzis automātisko atbildētāju. Pieprasījums pēc manis nebija krities. Pagatavoju ēst, izgāju Šibujas ielās, katru dienu noskatījos "Nelaimīgo mīlestību". Bija pavasara brīvdienas, un kinoteātris bija neteiksim, ka pārpildīts, taču krietni piepildīts gan. Skatītāji bija tikai vidusskolēni. Es biju vienīgais pieaugušais viņu vidū. Viņi bija nākuši skatīties savu elku galvenās lomas spēlētāju, dziedātāju. Viņus neinteresēja ne filmas sižets, ne kvalitāte. Viņi sagaidīja uz ekrāna parādāmies savu zvaigzni un tad sajūsmā gaudoja.

Tāds troksnis kā klaiņojošu suņu patversmē. Visi kaut ko ēda šmakstinādami un čabinādamies, skanēja spalgi izsaucieni. Man prātā pazibēja doma, ka derētu kinoteātrim pielaist uguni.

"Nelaimīgajai mīlestībai" sākoties, es rūpīgi pētīju titrus. Un patiesi arī Kiki vārds tajos parādījās, uzrakstīts sīkiem burtiņiem.

Sagaidīju epizodi ar Kiki, tad devos prom no kinoteātra un klīdu ielās. Vienmēr vairāk vai mazāk pa vienu maršrutu. No Haradžuku uz Džingu stadionu, Aojamas kapsētu, Omotesando, Šibuju. Reizēm pa ceļam iedzēru kafiju un atpūtos. Pavasaris patiešām bija nācis pār pasauli. Vēdīja ilgi gaidītās pavasara smaržas. Zeme nepiekāpīgi mēroja savu ceļu ap sauli. Visuma noslēpums. Aizvien, kad ziemai seko pavasaris, es domāju par šo Visuma noslēpumu. Kā tas nākas, ka aizvien sāk vēdīt šīs pavasara smaržas? Gadu no gada, iestājoties pavasarim, sajūtu šīs smaržas. Pavisam smalka, nemanāma smarža, bet vienmēr, pārsteidzošā kārtā, tieši tā pati.

Ielās bija izlīmēti priekšvēlēšanu kampaņas plakāti. Visi neglīti. Apkārt braukāja arī priekšvēlēšanu aģitācijas mašīnas. Neko no teiktā saprast nevarēja. Viens vienīgs troksnis. Klīdu šajās ielās, domādams par Kiki. Tad pamanīju, ka pamazām vien mans solis kļūst atsperīgāks, vieglāks, apņēmīgāks. Arī domas bija kļuvušas skaidrākas. Es virzījos uz priekšu pa solim vien, pa solim vien. Apjautis mērķi, es gluži dabiski biju sācis iet apņēmīgāk. Tā nebija slikta zīme. Danco, es nodomāju. Tur nekas nebija līdzams. Izdejo visus soļus, uzturi savu sistēmu. Tikai vērīgi jāraugās, kurp šī straume mani aizraus. Jānoturas šajā pasaulē.

Tā pagāja četras vai piecas marta pēdējās dienas. Arēji nekas nenotika. Gāju iepirkties, virtuvē pagatavoju dažas uzkodas, aizgāju uz kinoteātri un noskatījos "Nelaimīgo mīlestību", atgriezos mājās un noklausījos automātiskajā atbildētājā atstātās ziņas, bet tās visas bija saistītas tikai ar darbu. Vakarā vienatnē palasīju kādu grāmatu un iedzēru. Dienas līdzinājās cita citai. Tā pienāca Eljota dzejās un Count Basie mūzikā izslavētais aprīlis. Nakti, viens pats iedzerdams, pēkšņi sāku domāt par mīlēšanos ar Kazu Meju. Par sniega šķūrēšanu. Savādi, šis atmiņas likās pavisam vientuļas. Ne ar ko nesaistītas. Ne ar Gotandu, ne ar Kiki, ne ar vienu. It kā tas būtu īstenībai līdzīgs sapnis. Kurā redzams katrs sīkums, kaut kādā ziņā pat skaidrāk nekā īstenībā, reālais sapnis, kas beigu beigās ne ar ko nav saistīts. Tomēr man tas ļoti patika. Ierobežotā veidā dvēseļu saskare. Divi cilvēki, kas ciena iedomu tēlus. Būs labi, mēs visi esam draugi, tāds smaids. Rīta nometnē. Kukū.

Mēģināju iztēloties, kā Kiki pārgulēja ar Gotandu. Jādomā, ka viņa, tāpat kā Meja, nodrošināja Gotandam ļoti seksīgu apkalpošanu. Vai visas kluba meitenes izgāja šādu profesionālu apmācību? Vai varbūt tās bija Mejas pašas īpašās prasmes? Es nezināju. Gotandam to nevarēju vaicāt. Toreiz, kad Kiki dzīvoja kopā ar mani, viņas attieksme pret seksu bija pasīva. Ja es viņu apskāvu, viņa iesila un atbildēja, bet viņa nekad nespēra pirmo soli, nekad neko īpašu nepieprasīja. Kad es viņu apskāvu, viņa atbrīvojās, man likās viņai tas sagādāja prieku. Man ari pret šādu seksu nekādu iebildumu nebija. Bija tik brīnišķīgi viņu apskaut, kad viņa bija tik atbrīvojusies, tik paļāvīga. Maiga āda, liega elpa, karsts klēpis. Man ar to pietika. Tāpēc es tik tiešām nespēju iedomāties viņu kādam, piemēram, Gotandam, sniedzam kaislīgus, profesionālus seksuālus pakalpojumus. Varbūt patiesībā man vienkārši ir ierobežotas iztēles spējas.

Kā prostitūtām izdodas nošķirt savu privāto seksu no profesionālā? Es netiku galā ar šo problēmu. Kā jau Gotandam teicu, es nekad nebiju gulējis ar prostitūtu. Ar Kiki es gulēju. Un Kiki bija prostitūta. Bet toreiz es negulēju ar Kiki kā ar prostitūtu, tā bija privāta pārgulēšana. Turpretim ar

Meju es gulēju kā ar prostitūtu, privāti es ar viņu gulējis nebiju. Laikam gan tāpēc bija bezjēdzīgi nodarboties ar šo abu gadījumu salīdzināšanu. Lai kā un cik es par to domātu, problēma tikai sarežģījās. Sākot ar to, cik lielā mērā sekss ir iedomu lieta, cik lielā mērā tehnika. Cik tālu ir īstenība, un kur sākas spēle? Vai laba priekšspēle ir psiholoģijas vai tehnikas jautājums? Vai Kiki tik tiešām mīlēšanās ar mani sagādāja baudu? Vai viņa tajā filmā patiešām spēlēja? Vai arī patiesībā reiba, kad Gotandas pirksti slīdēja viņai pār muguru?

Patiesība sajaucās ar tēliem.

Piemēram, Gotanda. Viņš zobārsta lomā ir tikai tēls. Bet, spēlēdams zobārstu, šķiet ticamāks par īstu zobārstu. Viņš iedveš paļāvību.

Taču kāds īsti ir mans tēls? Vai man vispār kaut kas tamlīdzīgs ir?

Danco, tā Aituvīrs teica. Danco tik labi, lai visi tev noticētu.

Man tomēr arī jābūt kādam tēlam, kas visus spēj pārliecināt. Ja tā būtu, tad taču visi šo manu tēlu apbrīnotu. Vai tā ir? Vai kaut kur ir bijis kāds, kas būtu apbrīnojis mani tādu, kāds es esmu?

Man uznāca miegs, es izlietnē izskaloju glāzi, iztīrīju zobus un likos gulēt. Kad atvēru acis, bija jau nākamā diena. Dienas gāja ātri cita pēc citas. Aprīļa sākums. Gluži kā Trūmena Kapotes teikums smalks, viegli atdarināms, viegli ievainojams skaistās aprīļa sākuma dienas. Es rīta pusē devos uz Kinokuņija veikalu un atkal iepirku labi apmācītos dārzeņus. Tāpat arī duci alus skārdeņu un trīs pudeles vīna par izpārdošanas cenām. Nopirku arī kafijas pupiņas. Kūpinātu lasi sviestmaizēm. Miso un tofu. Atgriezies mājās, ieslēdzu automātisko atbildētāju. Juki bija atstājusi ziņu. Balsī, kas pauda pilnīgu vienaldzību, viņa vēstīja, ka piezvanīšot vēlreiz pēc divpadsmitiem, lai es esot mājās.

Tad uzreiz nometa klausuli. Spēja klausules nomešana bija viens no viņas ķermeņa valodas elementiem. Pulkstenis rādīja divdesmit pāri vienpadsmitiem. Es virtuvē pagatavoju karstu un stipru kafiju, tad, apsēdies uz grīdas, dzēru kafiju un lasīju Eda Makbeina 87. turpinājumu. Apmēram pirms desmit gadiem biju apņēmies neko tādu vairs nelasīt, bet ikreiz, kad iznāca jauns turpinājums, tomēr to nopirku. Desmit gadu pārāk ilgs laiks, lai varētu teikt, ka turpinu lasīt, inerces dzīts. Piecas pāri divpadsmitiem zvanīja telefons. Juki.

-     Kā iet? viņa noprasīja.

-    Ļoti labi, es teicu.

-    Ko tu tagad dari?

-    Drīz sākšu gatavot pusdienas. Esmu iecerējis kraukšķīgus, labi trenētus salātus ar kūpinātu lasi, sīki, kā ar asmeni sakapātus sīpolus, izmērcētus ledusūdenī, ar mārrutku un sinepju majonēzi uz sviestmaizes. Tādu kā Kinokuņija sviestmaizi ar kūpinātu lasi. Ja paveiksies, tad garša būs tieši tāda kā Kobes delikatešu nodaļā dabūjamai kūpinātā laša sviestmaizei. Protams, var arī neizdoties. Tomēr man ir skaidrs mērķis, un tad caur mēģinājumiem un kļūdām uz panākumiem!

-    Izklausās dumji.

-    Bet ļoti garšīgi! es sacīju. Ja netici, pavaicā medusbitei. Pavaicā zāles stiebram. Tik tiešām brīnišķīgi.

-    Kāda vēl medusbite un zāles stiebrs?

-    Nu, piemēram, es teicu.

-    Padomā tik, Juki nopūtās. Tev vajadzētu uzvesties kā pieaugušam. Tev jau ir trīsdesmit četri gadi, bet pat man tas liekas dumji.

-    Vai tu gribi teikt, ka vajadzētu socializēties?

-    Es gribētu pabraukāties, viņa sacīja, manu jautājumu ignorējot. Vai šovakar derēs?

-     Liekas, ka derēs, brīdi padomājis, atbildēju.

-            Atbrauc man pakaļ uz Akasakas dzīvokli, tu vietu atceries?

-    Atceros, es teicu. Tu visu laiku sabiji tur, viena pati?

-    Mh. Kāda jēga braukt uz Hakoni? Te ir daudz interesantāk.

-    Un ko dara tava mamma? Vai atgriezās?

-            Es nezinu. Par mammu. Viņa nav devusi nekādu ziņu. Laikam būs vēl Katmandu. Es taču sacīju par viņu nekad neko nevar zināt. Nezinu, kad viņa atgriezīsies.

-    Kur tu ņem naudu?

-            Naudas man pietiek. Es brīvi rīkojos ar naudas karti. Es paņēmu vienu karti no mammas maka. Viņa pat nepamanīs, ka viena karte pazudusi. Ja es pati par sevi neparūpēšos, tad nomiršu. Viņa par to nedomā. Vai tev tā nešķiet?

Atbildēju izvairīgi, lai nevajadzētu piekrist.

-    Vai tu ēd kārtīgi? es pavaicāju.

-            Ēdu gan. Kā tad tu domāji? Ja neēstu, tad taču es nomirtu!

-    Es prasīju, vai tu ēd kārtīgi!

Juki noklepojās. Kentucky Fried Chickens, McDonald's, Dairy Queen, tādās vietās un tad vēl Hokahoka Bento.

Nejēdzīgs ēdiens.

-             Piecos atbraukšu tev pakaļ, es teicu. Aiziesim kaut ko kārtīgu paēst. Citādi ēšanas ziņā tava dzīve šķiet aizvien briesmīgāka. Pubertātes vecuma meitenei ir jāēd kārtīgāk. Ja ilgi piekopsi šādu dzīvesveidu, tad tev iestāsies fizioloģiski traucējumi. Tu, protams, varētu savtīgi sacīt nu un tad. Bet padomā, ja tev iestāsies fizioloģiski traucējumi, tas radīs problēmas ari pārējiem. Jādomā arī par apkārtējiem!

-    Nu gan tu laid muļķības, Juki klusām noteica.

-            Paklau, starp citu, ja tev nekas nav pretī, vai tu man nepasacītu tā Asakusas dzīvokļa telefona numuru?

-    Kāpēc?

-            Citādi mums ir tāda vienvirziena komunikācija. Tu manu telefona numuru zini. Es tavu telefona numuru nezinu. Ja

tu pēkšņi izdomā man piezvanīt, tad vari piezvanīt. Ja es pēkšņi izdomāju tev piezvanīt, tad es tev nevaru piezvanīt. Netaisnīgi. Turklāt, piemēram, tā kā šodien, ja esam kaut ko norunājuši, bet pavisam pēkšņi plāni mainās un nav iespējams sazināties, tas ir apgrūtinoši.

Viņa brīdi kā apjukusi pašņaukājās, taču beigu beigās telefona numuru nosauca. Es to ierakstīju blociņā pie adresēm, tukšajā vietā zem Gotandas.

-    Tikai plānus gan tā viegli nemaini, Juki sacīja. Man pilnīgi pietiek ar mammu, kas ir no tādiem cilvēkiem.

-     Protams. Es tik viegli plānus nemainu. Es nemeloju. Jautā tauriņam, vaicā āboliņam. Nav otra tāda cilvēka, kas tā turētu doto vārdu kā es. Bet reizēm pasaulē gadās kādi neparedzēti notikumi. Tad pēkšņi notiek tā, ka tu nevari pildīt doto solījumu. Pasaule ir plaša un sarežģīta, var rasties arī tādi apstākli, kurus es nevaru ietekmēt. Tāpēc būtu ļoti neērti, ja tādā brīdī nevarētu ar tevi sazināties. Vai tu saproti, ko es teicu?

-    Kādi neparedzēti notikumi? viņa vaicāja.

-    Zibens no skaidrām debesīm, atbildēju.

-    Labāk lai nekas tāds nenotiek, Juki sacīja.

-    Tieši tā, es teicu.

Tomēr notika gan.

21

Viņi ieradās pēcpusdienā, pēc trijiem. Kad atskanēja durvju zvans, es biju dušā. Kamēr uzmetu peldmēteli un tiku līdz durvīm, zvans bija noskanējis astoņas reizes. No tādas zvanīšanas zosāda uzmetas. Atvēru durvis, tur stāvēja divi vīri. Vienam bija pāri par četrdesmit, otrs izskatījās ar mani vienos gados. Vecākais bija gara auguma, ar rētu uz deguna. Pavasaris vēl bija tikko aizsācies, bet viņš jau bija iededzis.

Iedegums bija pamatīgs, reālistisks, kā zvejniekam. Guamas pludmalē vai slēpošanas kūrortā pie tāda netiksi. No skata mati likās raupji, neomulīgi lielas rokas. Pelēku mēteli mugurā. Jaunākais bija augumā mazāks, mati garāki. Šaurajās acīs spīdums. Senos laikos tādus dēvēja par jaunajiem literātiem. Tādi kā viņš biedrības žurnāla sanāksmē izlaiž roku caur matiem un saka: "Nu, protams, Mišima!" Pāris tādu bija ari universitātēs kursā. Tam mugurā bija tumšzils mētelis ar pašauru apkaklīti. Abiem kājās melnas kurpes, kuras pat pie labākās gribas par modernām nosaukt nevarētu. Ja tādas nomestu kaut kur ielas malā, neviens gribētājs tām neatrastos. Lētas un nomītas. Neviens no abiem nebija tāds, ar kuru man īpaši gribētos sadraudzēties. Es viņiem piešķīru pagaidu nosaukumus Zvejnieks un Literāts.

Literāts, ne vārda neteicis, izņēma no kabatas un parādīja man policista apliecību. Kā kino, es nodomāju. Man līdz šim vēl policista apliecību nebija gadījies redzēt, bet, uzmetis tai īsu skatienu, es uzreiz sajutu, ka tā ir īsta. Tā labi saderējās ar novalkātajām kurpēm. Viņš apliecību izvilka ar tādu žestu, it kā grasītos piedāvāt man nopirkt viņa biedrības izdoto žurnāleli.

-    Akasakas iecirknis, Literāts paziņoja.

Es pamāju.

Zvejnieks, abas rokas mēteļa kabatās sabāzis, muti vēl nebija vēris vaļā. Tikai stāvēja, nevērīgi iebāzis kāju durvju spraugā. Lai es neaizrauju durvis ciet. Paskat tik, nu gluži kā kino.

Literāts iebāza savu apliecību atpakaļ kabatā un nopētīja mani. Tāds es tur stāvēju slapjiem matiem, peldmēteli mugurā. Zaļā peldmētelī. Cilvēkiem ticēt nevar. Tāpēc es, neko neteicis, gaidīju, ko viņi sacīs.

-    Redziet, mums vajadzētu jūs nopratināt, Literāts paziņoja. Tāpēc, piedodiet par apgrūtinājumu, bet jums vajadzētu braukt mums līdzi uz iecirkni.

-    Ko jūs gribat man vaicāt?

-    To mēs jums vēlāk paskaidrosim, mans sarunu biedrs paziņoja.

-      Nopratināšanas sakarā mums jāievēro dažādas formalitātes. Tāpēc būtu labi, ja mēs varētu doties uz iecirkni.

-    Vai es drīkstu pārģērbties? pavaicāju.

-    Protams, lūdzu, Literāts noteica ar to pašu nemainīgo izteiksmi sejā. Viņam bija ļoti neizteiksmīga runas maniere un ļoti neizteiksmīga seja. Pēkšņi iedomājos, ka Gotandam tas noteikti iznāktu ticamāk. Tāda nu ir tā īstenība.

Iegāju iekšā pārģērbties, tikmēr tie abi palika stāvam uz sliekšņa. Uzvilku izbalojušus zilus džinsus, pelēku džemperi un tvīda žaketi. Izslaucīju matus, iebāzu kabatā maku un atslēgas, aizvēru logu, izslēdzu gāzi un elektrību, ieslēdzu telefona automātisko atbildētāju. Tad uzvilku tumšzilo jaku. Kad es āvu kurpes, abi manī noskatījās kā brīnumā. Zvejnieks joprojām bija iebāzis kāju durvju spraugā.

Neuzkrītošā attālumā no mājas durvīm stāvēja policijas patruļas mašīna. Ārkārtīgi parasta policijas mašīna, pie stūres policists uniformā. Zvejnieks iekāpa pirmais, tad es, bet Literāts kā pēdējais. Tieši tā kā kino. Literāts aizvēra durvis, neviens neko neteica, un mašīna izkustējās no vietas.

Ielās bija sastrēgumi. Bet automašīna, sirēnu neieslēgusi, lēnīgi virzījās uz priekšu. Sajūta gluži tāda, kā braucot taksometrā. Tikai bez skaitītāja. Vairāk stāvējām nekā braucām, un tas deva iespēju līdzās iestrēgušo mašīnu šoferiem mani kārtīgi nopētīt. Neviens neko nesacīja. Zvejnieks sēdēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, un skatījās taisni uz priekšu. Literāts saspringtu sejas izteiksmi vērās ārā pa logu, it kā viņam būtu uzdots apcerēt ainavu. Nezin kādu aprakstu viņš sacerētu? Drūmu, bezjēdzīgu vārdu savirknējumu? "Pavasaris pāršalca pār mums kā drūmu domu jēdziens, tas pilsētas spraugās aizmaldījušos bezvārdu ļaudīs modināja ilgas un nesa tos klusēdams uz neauglīgajām plūstošajām smiltīm."

Man gribējās to visu izdzēst no domām. Ko tas nozīmē "pavasaris kā jēdziens"? "Neauglīgās plūstošās smiltis" kas tas ir? Nolēmu mest mieru šīm muļķībām. Šibujas ielas kā aizvien bija pilnas ar skolēniem sataisījušies kā klauni, no skata padumji. Ne kaislību, ne plūstošo smilšu.

Kad ieradāmies policijas iecirknī, mani aizveda uz nopratināšanas telpām otrajā stāvā. Neliela istabiņa ar logu, ne lielāka par četriem tatami. Nekāda gaisma pa logu neiespīdēja. Laikam gan blakusmāja bija pārāk tuvu. Telpas vidū bija viens galds, divi biroja krēsli un divi ar sintētisku audumu polsterēti krēsli. Pie sienas bija pulkstenis tik vienkāršs, ka vienkāršāku nemaz nebūtu iespējams saražot. Tas viss. Nekā cita tur nebija. Ne kalendāra, ne bildes pie sienas. Ne plauktu ar dokumentu mapēm, ne vāzes, ne uzrakstu pie sienām, ne tējas trauku. Tikai galds, krēsli un pulkstenis. Uz galda bija pelnu trauks un trauciņš ar rakstāmpiederumiem. Tajā bija ieliktas šķēres. Viņi, ienākuši istabā, novilka mēteļus un uzmeta uz krēslu atzveltnēm, bet mani nosēdināja uz viena no biroja metāla krēsliem. Zvejnieks iekārtojās man pretim. Literāts stāvēja mazu gabaliņu nostāk un šķirstīja piezīmju grāmatiņu. Kādu brīdi abi klusēja. Es arī neko neteicu.

-    Starp citu, ko jūs darījāt vakarnakt? Zvejnieks pēkšņi ierunājās. Iedomājos, ka šie ir pirmie vārdi, ko dzirdēju no viņa mutes.

Vakarnakt, es sāku domāt. Ko es īsti vakarnakt darīju? Nespēju izšķirt vakarnakti no aizvakarnakts. Un tāpat arī aizvakarnakti no aizaizvakarnakts. Nejēdzīgi, bet tā nu bija. Kādu brīdi klusēju un domāju. Man vajadzēja laiku, lai es atcerētos.

-    Paklau, Zvejnieks neizturēja. Ja sāksiet te domāt par juridiskiem formulējumiem, notērēsim šausmīgi daudz laika. Uz vienkāršu jautājumu vienkārši atbildiet. Ko jūs darījāt no vakarvakara līdz šīsdienas rītam? Vai tad nav vienkāršs jautājums? Gabals nenokritīs, ja atbildēsiet.

-    Tieši par to es domāju, teicu.

-    Vai tad bez domāšanas neatcerēsieties? Mēs runājam par vakardienu. Es jums neprasu par pagājušā gada augustu. Kas te ko domāt? Zvejnieks sacīja.

Man gribējās teikt, ka tieši tāpēc nevaru to atcerēties, tomēr nepasacīju. Diezin vai viņiem tāds mans īslaicīgs atmiņas zudums būtu saprotams. Noteikti nodomātu, ka esmu drusku jocīgs.

-    Pagaidīsim, Zvejnieks noteica. Mēs gaidīsim, varat nesteigties!

Tad viņš izņēma no žaketes kabatas Seven Stars un piesmēķēja ar Bic šķiltavām.

-    Pīpēsiet?

-    Nē, es sacīju. Žurnālā Brutus rakstīja, ka progresīvi pilsētnieki nesmēķē. Bet tie abi, kā likās, par to neko nezinādami, ar baudu pīpēja. Zvejnieks Seven Stars, Literāts Short Hopes. Abi pīpēja bez apstājas. Acīmredzot Brutus nav lasījuši. Nu galīgi nemoderni ļautiņi.

-    Mēs gaidīsim piecas minūtes, Literāts paziņoja, kā aizvien galīgi neizteiksmīgā balsī. Pa to laiku jūs taču noteikti ko nebūt atmiņā atsauksiet. Kur vakarnakt bijāt, ko darījāt.

-    Paklau, tas tips ir no inteliģentajiem, Zvejnieks sacīja Literātam. Es paskatījos, viņam jau agrāk bijušas darīšanas ar izmeklēšanas iestādēm. Pirkstu nospiedumi noņemti. Universitātes aktīvists. Sabiedriskās kārtības traucētājs. Lieta nosūtīta uz prokuratūru. Pie tādām lietām ir jau pieradis. Rūdīts. Policiju necieš. Likumus pārzina smalki. Ļoti labi zina savas konstitūcijā noteiktās tiesības. Drīz vien pieprasīs advokātu.

-    Bet viņš piekrita mūsu lūgumam atbraukt šurp uz iecirkni, atbildēt uz pavisam vienkāršu jautājumu, Literāts tēlotā pārsteigumā sacīja Zvejniekam. Par aizturēšanu te taču pat runas nav! Es kaut ko nesaprotu. Kāda te vajadzība pie,ucināt advokātu? Kāpēc visu tā sarežģīt? Pilnīgi bezjēdzīgi!

Es domāju tā pavisam vienkārši, šis cilvēks necieš policiju. Viņam ir psiholoģiska nepatika pret jebko, kas ir saistīts ar policijas vārdu. Sākot no policijas patruļas mašīnām un beidzot ar ceļu policijas inspektoru. Viņš labāk nomirs nekā sadarbosies ar policiju, Zvejnieks teica.

-    Būs labi. Jo ātrāk atbildēs, jo ātrāk varēs atgriezties mājās. Reāli domājošs cilvēks ātri vien pamanītos atcerēties. Turklāt neviens advokāts nenāks te palīdzēt atcerēties, ko kurš vakarnakt darījis. Advokātu kungi ir aizņemti cilvēki. Tik daudz tak gudrs cilvēks sapratīs.

-     Nūjā, Zvejnieks novilka. Ja saprastu, tad mums visiem izdotos ietaupīt laiku. Mēs esam aizņemti, viņš arī ir aizņemts cilvēks. Tāda gumijas stiepšana šķiež mums visiem laiku. Un nogurdina. No tiesas nogurdina.

Šim komiķu duetam tika atvēlētas piecas minūtes.

-    Nu tā, Zvejnieks paziņoja. Vai kaut ko atcerējāties?

Es neko nebiju atcerējies, manī i ne vēlēšanās nebija

modusies kaut ko atcerēties. Un pat tagad es neko nespēju atcerēties. Atmiņas zudums bija nepārvarams.

-     Es vispirms gribētu zināt, kas īsti ir par lietu. Iekams jūs man to nepaskaidrosiet, es neko neteikšu, paziņoju. Kamēr es nebūšu sapratis, kas īsti notiek, es negribu pasacīt neko tādu, ar ko varētu sev kaitēt. Turklāt pieklājīgi cilvēki vispirms paskaidro, kas par lietu, un tikai tad sāk uzdot jautājumus. Jūsu uzvedību gan par pieklājīgu nosaukt nevar.

-     Viņš negribot pateikt neko tādu, ar ko varētu sev "kaitēt", Literāts atkārtoja, it kā pārbaudīdams manu izteikumu. Mēs neuzvedoties pieklājīgi!

-     Es taču sacīju, ka viņš ir no inteliģentajiem, Zvejnieks noteica. Uz visu skatās greizi. Nīst policiju. Lasa Asahi Shimbun un Sekai.

-    Avīzes neabonēju un Sekai nelasu, es sacīju. Kamēr jūs nepaskaidrosiet, kāpēc mani šurp atvedāt, es jums neko neatbildēšu. Ja gribat, turpiniet, kā jums tīk. Man laika tam pietiek. Cik tik uziet!

Abi izmeklētāji saskatījās.

-    Tātad ja mēs jums paskaidrosim lietas apstākļus, jūs atbildēsiet uz jautājumiem? Zvejnieks noprasīja.

-    Iespējams, atteicu.

-    Ir nu gan šim humora izjūta, Literāts, rokas uz krūtīm sakrustojis un augstu sienā skatoties, sacīja. Iespējams, ko neteiksi.

Zvejnieks ar pirkstiem paberzēja rētu, kas šķērsoja viņa degunu. Izskatījās pēc naža cirtiena. Miesa ap to bija savilkusies.

-    Paklau, viņš sacīja. Mēs nu gan esam aizņemti. Turklāt nopietni cilvēki. Mēs arī gribam šo lietu nokārtot pēc iespējas ātrāk. Mēs ari gribētu līdz sešiem tikt ar to visu galā, doties mājās un bez steigas vakariņot kopā ar ģimeni. Mums nav pret jums nekāda īpaša naida vai nepatikas. Pasakiet mums, kur vakarnakt bijāt un ko darījāt, neko citu mēs no jums neprasām. Kas tur ko nepateikt, ja jums ir tīra sirdsapziņa. Vai arī jūs neatbildat tāpēc, ka sirdsapziņa diez cik tīra nav?

Es pētīju uz galda nolikto pelnu trauku.

Literāts aizvēra piezīmju bloknotu un iebāza kabatā. Pusminūti neviens nesacīja ne vārda.

Zvejnieks izvilka un aizsmēķēja kārtējo Severt Stars.

-    Rūdīts, Zvejnieks atzina.

-    Izsauksiet Cilvēktiesību komiteju? Literāts noprasīja.

-    Paklau, šis nav cilvēktiesību jautājums, Zvejnieks turpināja. Te ir runa par pilsoņa pienākumu. Likumā rakstīts, ka pilsoņiem iespēju robežās jāsadarbojas ar tiesībsargājošām iestādēm. Tā stāv rakstīts jūsu mīļajos likumos. Kāpēc jums tik ļoti nepatīk tiesībsargājošās iestādes? Ja apmaldīsieties u/ ceļa vai ja jums uzbruks laupītājs, tad gan mēs jums būstm vajadzīgi, tad gan mums zvanīsiet. Bet sadarboties to, Ink, ne. Kāpēc jūs negribat sadarboties tik vienkāršā lietā? V.ii tad jautājums nav pavisam vienkāršs? Kur jūs bijāt un ko jūs darījāt vakar vakarā? Ja jums ir tīra sirdsapziņa, tad .ir to arī beigsim. Un mēs varēsim strādāt tālāk.

-    Vispirms es gribētu uzzināt, kas īsti notiek, atkārtoju.

Literāts izvilka no kabatas papīra salvetīti un skaļi izšņauca degunu. Zvejnieks izņēma no galda atvilktnes plastmasas lineālu un sāka ar to sist sev pa plaukstu.

-    Paklau, jūs saprotat vai ne, Literāts noprasīja, iemezdams salvetīti paplrkurvl zem galda. Jūs savu stāvokli tikai pasliktināt!

-    Nav vairs sešdesmitie gadi. Nav vairs vaļas noņemties ar ciņu pret pastāvošo varu, Zvejnieks likās noguris. Tie laiki ir beigušies. Gan mēs, gan jūs, visi mēs esam saistīti ar šo sabiedrību. Tagad vairs nav ne pastāvošās varas, ne tās pretinieku. Tagad neviens vairs tā nedomā. Viena liela sabiedrība. Pat ja ir kāda liela neapmierinātība, neviens to nesaka. Sistēma ir sakārtota. Ja kādam šī sabiedrība nepatīk, lai sēž un gaida zemestrīci. Var ierakties alā. Bet ar tādu noliegumu neko nevar panākt. Tikai nogurt. Gudrs cilvēks to saprastu.

-     Nu labi, mēs ari esam noguruši. Varbūt mūsu izteikumi ir jūs sadusmojuši. Ja tā, tad atvainojiet, Literāts atsāka šķirstīt savu piezīmju bloknotu. Taču mēs arī esam noguruši. Skrienam bez apstājas. Kopš vakardienas tikpat kā nav gulēts. Bērnus jau piecas dienas no vietas neesmu saticis. Kārtīgi paēst arī nav sanācis. Mēs jums varbūt nepatīkam, bet mēs kalpojam sabiedrībai. Tad jūs te atsakāties mums atbildēt, nu, protams, mums tas nepatīk. Vai saprotat? Un jūs savu stāvokli tikai pasliktināt. Jo nogurušāki esam, jo nelāgākā garastāvoklī. Lietu, ko varējām tik vienkārši atrisināt, nevaram vienkārši atrisināt. Viss sarežģījas. Protams, likums ir jūsu pusē. Protams, pilsoņiem ir tiesības. Taču tāda pieeja prasīs daudz vairāk laika. Un, kamēr laiks iet, varbūt jums tas nemaz vairs tik ļoti nepatiks. Likums tiek realizēts pastarpināti. Vai saprotat?

-    Tikai nepārprotiet mūs, mēs jums ne ar ko nedraudam, Zvejnieks pievienojās. Mēs tikai brīdinām. Mēs negribam, lai ar jums notiktu kaut kas ļauns.

Klusēdams pētīju pelnu trauku. Bez jebkādiem uzrakstiem. Parasts, vecs, netīrs pelnu trauks. Varbūt sākumā tas bija caurspīdīgs. Tagad gan vairs ne. Pavisam nespodrs, kaktos sakrājusies tabaka. Nez cik gadu tas jau stāv uz šī galda? Varbūt desmit.

Tikmēr Zvejnieks grozīja rokās plastmasas lineālu.

-    Nu labi, viņš beidzot padevās. Paskaidrošu jums lietas apstākļus. Patiesībā mums ari ir jāievēro zināma procedūra, bet šoreiz darīsim tā, kā jums labpatīk. Šoreiz.

Tad viņš nolika lineālu uz galda, paņēma vienu mapi, no tās izņēma aploksni, no aploksnes trīs lielas fotogrāfijas, kuras nolika man priekšā. Paņēmu fotogrāfijas rokās un apskatīju. Melnbaltas, reālistiskas fotogrāfijas. Uzreiz kļuva skaidrs, ka to uzņemšana nav bijusi māksliniecisku mērķu iedvesmota. Fotogrāfijās bija redzama sieviete. Pirmajā fotogrāfijā bija redzama kaila sieviete, kas uz vēdera gulēja gultā. Slaidi locekļi, glīts dibens. Garie mati krita pār galvu. Kājas paplestas, bija redzams, kas ir starp tām. Rokas izplestas. Izskatījās, ka viņa guļ. Gultā neko īpašu nemanīja.

Otrā fotogrāfija bija vēl reālistiskāka. Sieviete bija apgriezta uz muguras. Redzamas bija gan krūtis, gan kaunuma apmatojums, gan seja. Rokas un kājas gluži kā miera stājā nostieptas. Bez paskaidrojumiem bija skaidrs, ka sieviete ir mirusi. Plati ieplestām acīm, šķībi savilktu muti. Tā bija Meja.

Apskatīju trešo fotogrāfiju. Seja tuvplānā. Tā bija Meja. Ne mazāko šaubu par to. Taču viņa vairs nebija krāšņa. Viņa

I>ij;i auksta un sastingusi miesa. Ap kaklu žņaugšanas rievas. Man mute sametās sausa, es īsti nespēju norit siekalas. Plaukstu āda niezēja. Meja. Fantastiskais sekss kopā ar viņu. Ka mēs abi līdz rita gaismai tīksmi nodevāmies sniega šķūrēšanai, klausījāmies Dire Straits, dzērām kafiju. Un tagad viņa ir mirusi. Tagad viņas vairs nav. Man gribējās papurināt galvu, bet es to neizdarīju. Saliku visas trīs fotogrāfijas kopā un pasniedzu atpakaļ Zvejniekam, it kā tas nebūtu nekas īpašs. Abi policisti uzmanīgi vēroja, kā es skatos fotogrāfijas. Nu un? ar tādu sejas izteiksmi es paskatījos uz Zvejnieku.

-    Vai jūs šo sievieti pazīstat? Zvejnieks vaicāja.

Es papurināju galvu: Nē.

Ja būtu atzinies, ka viņu pazinu, tad uzreiz būtu spiests stāstīt viņiem par Gotandu. Viņš bija mana saite ar Meju. Taču pašlaik nebija nekādas vajadzības tajā visā iepīt ari viņu. Var jau būt, ka viņš visā tajā ir iepinis mani. To es nezināju. Bet, ja tā, ja viņš ir nosaucis manu vārdu un pateicis, ka es ar Meju pārgulēju, tad mans stāvoklis tik tiešām pasliktinās. Tad izrādīsies, ka esmu melojis. Un tad vairs nekādi joki nebūs. Ar to es riskēju. Tomēr es nu nebūšu tas, kas nosauks Gotandas vārdu. Mēs bijām dažādās situācijās. Ja kaut kas tāds nonāktu atklātībā, izceltos briesmīgs skandāls. Žurnālisti skriešiem saskrietu.

-     Paskatieties uzmanīgi vēlreiz! Zvejnieks lēni un skaidri teica. Tas ir ārkārtīgi svarīgi, tāpēc, lūdzu, paskatieties vēlreiz! Tikai tad atbildiet. Vai esat kādreiz ar šo sievieti saticies? Tikai, lūdzu, nemelojiet. Mēs esam profesionāļi, mēs uzreiz redzam, ja kāds cenšas mums melot. Turklāt, ja melo policijai, tad var iznākt lielas nepatikšanas. Skaidrs?

-    Nepazīstu, es sacīju. Taču viņa ir mirusi.

-     Viņa ir mirusi, Literāts burtiski atkārtoja. Uzreiz mirusi. Briesmīgi mirusi. Pagalam mirusi. Pats redzat. Mēs arī redzējām, tur uz vietas. Jauka sieviete. Kaila un mirusi.

Uzreiz var redzēt, ka viņa bija lieliska sieviete. Bet mirusi, un tam vairs nav nekāda sakara ar to, bija viņa lieliska vai ne. Tam nav nekāda sakara ar to, ka viņa ir kaila. Vienkārši līķis. Un tad sāks trūdēt, āda saplīsīs, pūstošā miesa iztecēs. Drausmīga smaka. Tad saradīsies kukaiņi. Jums ir kādreiz nācies kaut ko tādu redzēt?

Atteicu, ka nav vis nācies.

Mums gan ir, nez cik reižu! Ja tiek tik tālu, tad jau vairs nepasacīsi, vai bija lieliska sieviete vai ne. Nekas vairāk kā pūstoša miesa. Tikpat kā pūstoša steika gaļa. Ja saož to smaku, tad ēst vairs negribas. Mēs gan esam profesionāļi, bet tā smaka ir nepanesama. Pie tās nevar pierast. Ja paiet vēl ilgāks laiks, tad vairs paliek tikai kauli. Tad smakas vairs nav. Viss izkaltis. Balti un skaisti kauli. Kauli ir tīri. Nu labi, šī sieviete tik tālu nebija tikusi. Arī pūt vēl nebija sākusi. Tikai mirusi. Tikai sastingusi. Pavisam stīva. Redzams, ka bijusi krāšņa sieviete. Dzīva būdama. Taču tagad, pat redzot viņu kailu, es neko nejutu. Jo viņa jau bija mirusi. Mirušie ir pavisam citādi nekā mēs. Mirušais ir līdzīgs akmens tēlam. Tur ir tā robežšķirtne, pietiek ar vienu soli, un tu kļūsti par nulli. Par pilnīgu nulli. Tad atliek vien gaidīt, kad tevi kremēs. Bet bija taču skaista sieviete. Mīlīga. Ja būtu palikusi dzīva, kļūtu vēl jaukāka. Taču kāds viņu nogalēja. Nejauki. Arī šai meitenei bija tiesības dzīvot. Viņai nebija vairāk par divdesmit gadiem. Bet kāds viņu nožņaudza ar zeķi. Tā nav pārāk ātra nāve. Prasa diezgan daudz laika. Ļoti mokoša nāve. Cilvēks zina, ka mirs. Cilvēks domā par ko man tāda nāve? Es vēl gribu dzīvot. Pietrūkst skābekļa, elpot kļūst grūtāk. Galva reibst. Apčurājas. Locekļi kļūst nejūtīgi. Pietrūkst spēka. Lēna nāve. Neteiksim, ka īpaši jauka nāve. Mēs gribam noķert to nelieti, kas viņai to nodarījis. Viņš ir noziedznieks. Briesmīgs noziedznieks. Ar ellišķīgu spēku nogalina vājākos. To nedrīkst pieļaut. Citādi tas sagraus sabiedrības pamatus. Noziedznieki ir jānotver un jāsoda. Tas ir mūsu pienākums. Ja mēs to nepildīsim, tad tas noziedznieks nogalēs vēl citas sievietes.

-   Tā sieviete vakar ap pusdienas laiku rezervēja divvietīgu numuru kādā Akasakas luksusviesnicā. Ieradās tur ap pieciem, viena pati, Zvejnieks stāstīja. Sacīja, ka virs ieradīšoties vēlāk. Neīsti vārdi, neīsti telefona numuri. Samaksāja uzreiz. Sešos viņa pasūtīja vakariņas numurā vienai personai. Tobrīd viņa bija viena. Ap septiņiem paplāte ar traukiem bija izlikta gaitenī. Izkārta zīmīte "Lūdzu netraucēt!". Nākamajā dienā pulksten divpadsmitos numurs jāatbrīvo. Pusvienos reģistratore zvana uz numuru, neviens neatbild. Pie durvīm joprojām karājas zīmīte "Lūdzu netraucēt!". Uz klauvējieniem neviens neatbild. Viesnīcas drošības dienesta darbinieki atslēdza durvis ar rezerves atslēgu. Viņa bija kaila un mirusi. Tādā pozā, kāda redzama pirmajā fotogrāfijā. Vīrieti atnākam neviens nebija redzējis. Augšstāvā ir restorāns, tāpēc ar liftu augšā lejā braukā daudz cilvēku. Var neuzkrītoši nākt un iet. Tāpēc šo viesnīcu daudzi izmanto randiņiem.

-   Viņas rokassomā neatradām neko tādu, kas kalpotu kā pavediens, Literāts sacīja. Ne autovadītāja apliecību, ne adrešu grāmatiņu, ne kredītkartes, ne bankas čeku grāmatiņu, neko. Ne iniciāļus uz drēbēm. Somā bija tikai kosmētika, trīsdesmit tūkstoši jenu un kontracepcijas tabletes. Nekā cita. Tomēr tur atradās vēl kaut kas. Pašā maka dziļumā, grūti atrodamā vietā bija viena vizītkarte. Jūsu vizītkarte.

-   Jūs tik tiešām viņu nepazināt? Zvejnieks neticīgi pārvaicāja.

Es papurināju galvu. Man būtu gribējies policijai palīdzēt, cik vien es to spētu, palīdzēt tiem sadzīt rokā viņas slepkavu. Tomēr vispirms man bija jāpadomā par dzīvajiem.

-    Vai tagad jūs mums nepaskaidrotu, kur jūs vakar vakarā bijāt un ko darījāt? Mēs taču jums lietas apstākļus sīki un skaidri izldāstījām, vai ne? Literāts sacīja.

-            Vakar vakarā es ap sešiem vienatnē pavakariņoju. Pēc tam lasīju grāmatu. Nedaudz iedzēru. Ap divpadsmitiem aizgāju gulēt, es teicu. Man atmiņa pēkšņi bija atgriezusies. Laikam gan tāpēc, ka biju redzējis fotogrāfijas ar mirušo Meju.

-    Vai šajā laikā jūs ar kādu satikāties? Zvejnieks jautāja.

-    Nē, ne ar vienu. Es visu laiku biju viens pats, sacīju.

-    Nevienam nezvanījāt? Vai neviens jums nezvanīja?

Nē, es teicu, ka ne ar vienu nesazvanījos.

-            Tikai ap deviņiem kāds zvanīja, bet es biju uzlicis automātisko atbildētāju. Vēlāk to noklausījos, zvans bija par darba lietām.

-            Kāpēc jūs, būdams mājās, ieslēdzāt automātisko atbildētāju? Zvejnieks prasīja.

-            Esmu paņēmis brīvdienas un nevēlos runāt par darbu, es paskaidroju.

Viņi gribēja zināt zvanītāja vārdu un telefona numuru, es to pateicu.

-            Un pēc vakariņām jūs visu laiku lasījāt grāmatu? Zvejnieks jautāja.

-    Vispirms nokopu traukus, pēc tam lasīju grāmatu.

-    Kādu grāmatu?

-    Ticiet vai ne Kafkas "Procesu".

Zvejnieks uz lapiņas uzrakstīja "Kafka, process". Likās, viņš zina, kas tā par grāmatu.

-            Un to jūs lasījāt līdz divpadsmitiem? Zvejnieks jautāja. Un dzērāt?

-    Jā, ap saules rietu alu, pēc tam brendiju.

-    Cik apmēram jūs izdzērāt?

Mēģināju atcerēties. Divas skārdenes alus. Tad apmēram ceturtdaļpudeli brendija. Ēdu konservētus persikus.

Zvejnieks to visu pierakstīja. Ēda konservētus persikus.

-Varbūt jūs vēl kaut ko atcerējāties? Kaut vai kādu sīkumu?

Brīdi padomāju. Neko citu es neatcerējos. Tik tiešām vakars ne ar ko neizcēlās. Vienatnē klusi lasīju grāmatu. Un šajā pašā klusajā vakarā, kas ne ar ko neizcēlās, kāds nožņaudza Meju ar zeķi. Neatceros, es teicu.

-    Padomājiet kārtīgāk, Literāts noklepojās un ierunājās. -Jūs pašlaik esat ļoti apdraudētā situācijā.

-    Liecieties mierā, es neko neesmu izdarījis un neesmu nekādā apdraudētā situācijā, sacīju. Es darbojos kā ārštatnieks un darba lietās savas vizītkartes izdalu pa labi un pa kreisi. Kā es varu zināt, kā tai meitenei gadījās mana vizītkarte. Tas nenozīmē, ka es būtu viņu nogalinājis!

-    Cilvēki nemēdz nēsāt līdzi vienu vienīgu, maka dziļumā kā lielu dārgumu noglabātu vizītkarti pilnīgi bez jebkāda sakara, Zvejnieks noteica. Mums ir divas versijas. Viena ir tāda, ka šī sieviete bija viesnīcā norunājusi tikšanos ar kādu jūsu biznesa partneri, kurš viņu nogalināja. Tad viņš iebāza to viņai somā, lai novērstu no sevis aizdomas. Tomēr vizītkarte bija nobāzta pārāk dziļi. Otra hipotēze ir tāda, ka šī sieviete bija profesionāle. Prostitūta. Augstas klases. Tāda, kas izmanto pirmšķirīgas viesnīcas. Tādas parasti nenēsā līdzi personu apliecinošus dokumentus. Un kaut kāda iemesla dēļ klients viņu nogalināja. Nauda nebija paņemta, tāpēc varam pieņemt, ka noziedznieks bijis nenormāls. Mēs domājam šajos divos virzienos. Kā jums šķiet?

Es klusēju, nedaudz piešķiebis galvu uz sāniem.

-    Abos gadījumos jūsu vizītkarte ir galvenais pavediens. Neviena cita pavediena mums pašlaik nav, Zvejnieks teica, bungodams ar pildspalvu pa galdu.

-    Vizītkarte nav nekas vairāk kā papīra gabals, uz kura ir uzdrukāts vārds, es sacīju. Tas nav nekāds pierādījums, tas neko nepierāda.

-    Pagaidām, Zvejnieks noteica un turpināja bungot ar pildspalvu pa galdu. Pagaidām neko nepierāda. Patiesībā ir tā. Pašlaik Kriminālizmeklēšanas nodaļas darbinieki meklē numurā jebkādas pēdas. Tiks izdarīta sekcija. Rīt jau daudz kas būs kļuvis skaidrāks. Konkrētāks. Varbūt pagaidīsim līdz rītdienai? Pagaidīsim. Varbūt gaidīšanas laikā jūs vēl kaut ko atcerēsieties. Varbūt paies visa nakts. Atcerieties kārtīgi. Bez steigas. Var būt, ka jūs daudz ko atcerēsieties. Tad no rīta sāksim no sākuma.

Es paskatījos sienas pulkstenī. Interesanti gan, pulkstenis rādīja desmit pāri pieciem. Pēkšņi atcerējos Juki doto solījumu.

-    Vai drīkstu piezvanīt? es pavaicāju Zvejniekam. Man piecos bija norunāta tikšanās. Svarīgā lietā. Nebūs labi, ja es nepiezvanīšu.

-    Ar meiteni? Zvejnieks pajautāja.

-    Jā, es atbildēju.

Viņš pamāja un pastūma telefonu uz manu pusi. Es piezīmju grāmatiņā uzmeklēju Juki telefona numuru un uzgriezu to. Viņa pacēla klausuli pēc trešā zvana.

-    Tev gadījušās kaut kādas steidzamas darīšanas un nevarēsi atbraukt, vai ne? Juki uzreiz teica.

-    Jā, ir gan steidzamas darīšanas, es paskaidroju. Tā nav mana vaina. Tikai nedomā neko sliktu. Esmu atgādāts uz policiju sniegt paskaidrojumus. Esmu Akasakas iecirkni. Lai to visu paskaidrotu, vajadzēs daudz laika. Liekas, ka tik vienkārši mani vaļā nelaidīs.

-    Policijā? Ko tad tu esi sastrādājis?

-    Neko. Esmu izsaukts sniegt liecību kādā slepkavības lietā. Iepinies.

-    Cik dumji, īpaša aizkustinājuma Juki balsī nebija.

-    Tieši tā, es piekritu.

-    Tu taču nebūsi kādu noslepkavojis?

-    Nu, protams, es neesmu nevienu slepkavojis, es sacīju. Mani var apsūdzēt visādos grēkos, bet slepkava es neesmu. Viņi tikai noskaidro lietas apstākļus. Uzdod dažādus ļ,Ķīlājumus. Piedod, ka tas pavērsās pret tevi. Es tev vēlāk Iii .itlīdzināšu.

Tiešām stulbi, Juki noteica un tad uzreiz nometa klau-

suli.

Noliku klausuli un atdevu telefonu Zvejniekam. Abi polii isl i bija vērīgi noklausījušies manu sarunu ar Juki, taču, kā līkas, neko īpaši noderīgu saklausījuši nebija. Tomēr man likās: ja viņi zinātu, ka man bija norunāts randiņš ar trīspadsmit gadus vecu meiteni, viņu aizdomas pret mani būtu līkai padziļinājušās. Iedomātos, ka noteikti esmu seksuāli perverss. Pasaulē taču nav pieņemts, ka trīsdesmit četrus gadus vecs vīrietis satiekas ar trīspadsmit gadus vecu meiteni.

Pēc tam viņi mani sīki un smalki iztaujāja par manām iepriekšējās dienas gaitām. Palikuši biezāku papīru zem vēstuļpapīram līdzīgām lapām, rūpīgi visu pierakstīja ar lodīšu pildspalvu. Pilnīgi idiotiski dokumenti. Veltīgi izšķiests laiks un pūles. Izklāstīju visu, ko biju ēdis un kur gājis. Pat paskaidroju, kā es sagatavoju dārzeņu sautējumu vakariņām. To es viņiem skaidroju puspajokam pat to, kā sasmalcināju žāvēto tunci. Tomēr viņi joku nesaprata un visu manis teikto rūpīgi pierakstīja. Iznāca diezgan apjomīgs dokuments. Pilnīgi bezjēdzīgs dokuments.

Ap pus septiņiem viņi no kādas tuvējās ēstuves pasūtīja ēdienu. To nu gan nevarētu teikt, ka ēdiens būtu bijis īpašs. Neveselīgs un negaršīgs. Pelmeņi ar gaļu, kartupeļu salāti un zivju nūjiņas ar dārzeņiem. Ne garšīgs, ne labi pagatavots ēdiens nebija. Eļļains un bezgaršīgs. Marinētie dārzeņi bija ar mākslīgajām krāsvielām. Tomēr gan Zvejnieks, gan Literāts to visu notiesāja, kā likās, ar garšu, un es ari apēdu visu savu porciju. Es gan nodomāju, ka tādā saspringumā nevajadzētu ēst, ka nepiemetas spazmas.

Kad bijām paēduši, Literāts atnesa plānu un remdenu tēju. Abi policisti, tēju dzerdami, uzpīpēja. Šaurā telpa piepildījās ar tabakas dūmiem. Acis sāka sūrstēt, drēbes piesūcās ar nikotīna dvaku. Kad tēja bija padzerta, viņi atkal ķērās pie iztaujāšanas. Jautājumu gūzma, kuru bezjēdzībai nebija robežu. No cikiem līdz cikiem es lasīju "Procesu"? Ap cikiem uzvilku pidžamu? Tādi sīkumi. Mēģināju Zvejniekam īsi izstāstīt Kafkas romāna sižeta līniju, bet likās, ka viņam par to nekādas intereses nav. Var jau būt, ka viņam šis romāns likās pārāk ikdienišķs. Es pēkšņi sāku raizēties, vai Franča Kafkas romāns izdzīvos līdz divdesmit pirmajam gadsimtam. Lai tur kā, viņi pierakstīja "Process". Man galīgi nebija saprotams, kāpēc viņi man to visu vaicā un pieraksta. Tik tiešām kafkiski. Man sāka likties, ka pamazām zaudēju sajēgu. Tad nāca nogurums. Galva vairs skaidri nestrādāja. Tas viss bija pārāk banāli un pārāk bezjēdzīgi. Tomēr abi darbojās ārkārtīgi pacietīgi un, ja kādā lietā pamanīja kādu sīku neatbilstību, tad sāka vaicāt par to un pierakstīja manas atbildes visos sīkumos. Reizēm Zvejnieks, nesaprazdams, kādus hieroglifus rakstīt, prasīja Literātam padomu. Likās, ka viņiem šis darbs riebjas. Laikam gan policisti bija noguruši. Kļūdas pieļaut nedrīkstēju. Abi spicēja ausis un modri raudzījās, vai kaut kur nepamanīs kādu sīkumu, kādu caurumu. Ik pa laikam kāds no viņiem izgāja ārā un atgriezās pēc piecām sešām minūtēm. Vīri bija no skarbajiem.

Ap astoņiem Zvejnieks pratināšanu uzticēja Literātam. Zvejnieks uzreiz metās atpūsties, izstaipīja rokas, pagrozīja galvu. Tad atkal aizsmēķēja. Ari Literāts, pirms ķerties pie jautāšanas, izsmēķēja vienu cigareti. Telpā bija slikta ventilācija, un to drīz vien pildīja balti mākoņi, gluži kā studijas noformējums laika ziņu izlaidumam. Man sagribējās iziet ārā un dziļi ieelpot.

Pateicu, ka man vajag uz tualeti. Literāts paskaidroja, ka man jāiet ārā pa durvīm, tad pa labi, tad taisni un pa kreisi. Protams, iet uz tualeti ieelpot svaigu gaisu ir tā dīvaini, tomēr, atklāti sakot, īsti labi ap dūšu man nebija. Bet tur man bija dota greznība padomāt par mirušo Meju. Es vismaz biju dzīvs. Es vismaz varēju elpot.

Kad atgriezos no tualetes, Literāts atsāka pratināšanu. Gribēja zināt visu par tā vakara zvanītāju. Kādā sakarā viņš zvanījis? Kāda darba lietā? Kas tieši viņam bija vajadzīgs? Kāpēc es uzreiz neesmu viņam piezvanījis? Kāpēc esmu paņēmis tik garas brīvdienas? Vai man pietiek līdzekļu? Vai maksāju nodokļus? Smalki izprašņāja mani par tādām lietām. Tikko es atbildēju, tā policisti to vienlaicīgi pierakstīja skaidrā, drukātā rakstā. Nespēju saprast, vai viņi tik tiešām šajā darbā saskata kaut kādu jēgu. Taču varbūt viņi par to nedomāja, tas vienkārši bija viņu ikdienas darbs. Kafkisks. Varbūt abi domāja, ka, tā turpinādami, mani nogurdinās un es pēkšņi atklāšu patiesību. Ja tā, tad viņi bija tuvu mērķim. Biju pārguris, man tas bija apnicis, uz visiem uzdotajiem jautājumiem atbildēju, kā nākas. Gribējās, kaut tas viss ātrāk beigtos.

Bija jau vienpadsmit, bet darbs vēl nebija galā. Nebija ne mazākās pazīmes, ka tas varētu beigties. Zvejnieks desmitos izgāja un atgriezās vienpadsmitos. Likās, ka viņš bija nosnaudies, acis bija drusku apsārtušas. Viņš pārbaudīja, kas dokumentā ierakstīts viņa prombūtnes laikā. Tad nomainīja Literātu. Viņš atnesa trīs kafijas krūzes. Šķīstošās kafijas. Bija pat pielicis cukuru un pielējis krējumu. Kārtējā ēdmaņa.

Man tas tik tiešām bija apnicis.

Pusdivpadsmitos paziņoju, ka esmu noguris, gribu gulēt un ne uz vienu jautājumu vairs neatbildēšu.

-    Cik nelāgi, Literāts ar pirkstiem pabungoja pa galdu. Šī ir ārkārtīgi steidzama lieta. Ļoti svarīgas lietas izmeklēšana. Tur neko nevar darīt, mums jāmēģina tikt līdz galam.

-    Atklāti sakot, es gan šajos jautājumos neko svarīgu nesaskatu. Man tie liekas triviāli.

-    Tomēr triviālas lietas bieži vien izrādījušās ārkārtīgi noderīgas. Ir tādi piemēri, kad atrisinājums meklējams tieši triviālās lietās. Galu galā notikusi slepkavība. Cilvēks ir miris. Mēs pret to izturamies ļoti nopietni. Ir grūti, bet, lūdzu, sakopojiet spēku un pacietību. Atklāti sakot, mēs jau varētu jūs pataisīt par svarīgāko liecinieku un dabūt aresta orderi. Tādā gadījumā gan jums, gan mums būtu lielāki sarežģījumi. Vai ne? Būtu jāraksta šausmīgi daudz papīru. Nekāda elastība vairs nebūtu iespējama. Tāpēc mēģināsim visu nokārtot mierīgi. Ja jūs ar mums sadarbosieties, tad neko tik stingru nepasāksim.

-Ja jums nāk miegs, varat pagulēt, mums ir telpa, Zvejnieks, šķību muti savilcis, noteica. Varbūt, nolicies slīpi un pagulējis, jūs vēl kaut ko atcerēsieties, ko?

Es pamāju. Lai iet. Kaut tikai tiktu prom no šīs piepīpētās telpas.

Zvejnieks aizveda mani uz to guļamtelpu. Pa tumšu gaiteni, tad lejup pa vēl tumšākām kāpnēm, tad atkal gājām pa gaiteni. Skumju un tumsas valstība. Vieta, kurā, kā viņš teica, es varēšot pagulēt, izrādījās policijas izolatora kamera.

-    Man gan šī vieta izskatās pēc kameras, es sāji pasmaidīju. Protams, ja es nekļūdos.

-    Nu, piedodiet, neko citu es jums nevaru piedāvāt, Zvejnieks sacīja.

-    Nejokojiet. Es braukšu mājās un rīt no rīta atgriezīšos pie jums.

-    Nē taču, to neslēdz ciet, Zvejnieks atbildēja. Es jūs lūdzu. Nu izturiet vēl rītdienu. Ja kameru neaizslēdz, tad tā parasta istaba vien ir.

Man apnika meklēt kaut kādus argumentus. Lai paliek, kā ir, es nodomāju. Tā jau ir, ja kameru neaizslēdz, tad tā tik tiešām ir parasta istaba. Turklāt biju šausmīgi noguris un samiegojies. Man vairs nebija ne mazākās vēlēšanās sarunāties. Nogrozīju galvu un, neko neteicis, iegāju iekšā un iegāzos gultā. Sen aizmirstas sajūtas. Mikls matracis, lēta sega, urīna smārds. Bezcerība.

Es neslēgšu ciet, Zvejnieks noteica un aizvēra durvis. Auksts klikšķis. Aizslēgtas vai ne, bet aizveroties durvis stindzinoši noklikšķēja.

Nopūtos un palīdu zem segas. Kaut kur kāds šausmīgi skaļi krāca. Brīžiem likās, ka šīs skaņas nāk no lielas tālienes, brīžiem ka skan tepat tuvumā. Likās, ka, man nezinot, pasaule ir sašķēlusies vairākās kārtās un šī skaņa laužas ārā no vistuvākās kārtas. Žēla, neaizsniedzama, tik reāla skaņa.

Meja, es iedomājos. Meja, es vakar vakarā par tevi domāju. Tobrīd tu vēl biji dzīva, bet varbūt-jau mirusi, es nezinu. Lai tur kā, tobrīd es tevi atcerējos. To, kā mēs mīlējāmies. Kā es tevi lēnām izģērbu. Kā tas atgādināja klases salidojumu. Es biju tik atbrīvojies, it kā kāds visas pasaules skrūves būtu palaidis vaļīgāk. Sen neko tādu nebiju piedzīvojis. Bet, Meja, tagad man vairs nav ko tev dot. Slikti, taču tā nu tas ir. Tu to sapratīsi, mūsu visu dzīves ir tik trauslas. Tāpēc man negribējās iepīt Gotandu kādā skandālā. Viņš ir vīrietis, kas dzīvo imidžu pasaulē. Ja tas, ka viņš ir gulējis ar prostitūtu un kļuvis par liecinieku slepkavības lietā, nāks atklātībā, tad izpostīs šo viņa tēlu pasauli. Viņu vairs neaicinās piedalīties ne raidījumos, ne reklāmās. Nejēdzīgi tēli, nejēdzīga pasaule. Bet viņš man uzticējās kā draugam, viņš mani izklaidēja. Tāpēc es arī pret viņu izturēšos kā pret draugu. Tā ir goda lieta. Meja, kazu gane Meja. Mums abiem gan gāja labi. Man tā paveicās, ka varēju ar tevi pārgulēt. Kā pasakā. Es nezinu, vai tas ir tev mierinājums vai ne, taču, Meja, es nekad tevi neaizmirsīšu. Kā mēs abi šķūrējām sniegu līdz rītausmai. Juteklisko sniegu. Mēs abi šajā tēlu pasaulē, norakstāmi izdevumos. Lācītis Pūks un kazu gane Meja. Tas laikam ir briesmīgi, ka tevi nožņaudz. Tu

negribēji mirt. Laikam. Bet es tev vairs neko nevaru dot. Pat nezinu, vai rīkojos pareizi. Nekas cits gan man neatlika. Tāds ir mans dzīvesveids. Tāda sistēma. Tāpēc turu muti un nesaku neko. Kazu gane, Meja, vismaz tev vairs nevajadzēs vēlreiz mosties. Un nevajadzēs otrreiz mirt. Arlabunakti, es noteicu. Arlabunakti, domās atbalsojās. Kukū, Meja sacīja.

22

Nākamajā dienā vairāk vai mazāk atkārtojās gandrīz tas pats. No rīta mēs visi trīs atkal sapulcējāmies tajā pašā telpā un klusēdami dzērām pretīgu kafiju un ēdām maizi. Kruasāns nemaz nebija tik slikts. Tad Literāts aizdeva man elektrisko skuvekli. Man elektriskie skuvekļi ne pārāk patīk, bet, neko nepadarīsi, noskuvos ar to. Zobu birstes man nebija, tāpēc centos kārtīgi izskalot muti. Tad atsākās iztaujāšana. Nenozīmīgi, triviāli jautājumi. Likumīga spīdzināšana. Tā tas gliemeža gaitā vilkās līdz dienas vidum. Dienas vidū likās, ka viņi man ir uzdevuši pilnīgi visus iespējamos jautājumus. Šķita, ka viņi ir pilnībā izsmēluši visu jautājumu paveidus.

Nu tad tā, Zvejnieks nolika lodīšu pildspalvu uz galda. Abi detektīvi, it kā iepriekš būtu to norunājuši, vienlaicīgi nopūtās. Nodomāju, ka viņi laikam gan vairs nedrīkst mani ilgāk te paturēt, atļautais aizturēšanas laiks varētu būt beidzies. Lai cik noslepkavotu sieviešu maciņos būtu atrasta mana vizītkarte, tomēr viņiem jārespektē man konstitūcijā garantētās tiesības. Pat ja man nebija ticama alibi. Tāpēc viņi mani vazāja pa šo bezjēdzīgo, kafkisko labirintu. Kad dabūs daktiloskopijas un sekcijas rezultātus, tad būs skaidrs, ka neesmu noziedznieks. Veltīgas runas.

Tomēr pratināšana bija galā. Atgriezīšos mājās. Ieiešu vannā, iztīrīšu zobus, vēlreiz kārtīgi noskūšos. Iedzeršu kārtīgu kafiju. Paēdīšu kārtīgu ēdienu.

-    Nu tā, Zvejnieks noteica, izstaipījās un uzsita pa gurnu.

Drīz jāiet pusdienās.

-       Kā šķiet esat pabeiguši mani pratināt, tad es atgriezīšos mājās, sacīju.

-    Diez vai tas būs iespējams, Zvejnieks atbildēja.

-    Kāpēc? es pavaicāju.

-    Mums vajadzīgs jūsu paraksts uz liecības.

-    Nu labi. Es parakstīšos.

-       Bet pirms tam jums rūpīgi jāiepazīstas ar saturu, jāpārlasa katra rindiņa, jāpārbauda, vai nav kāda kļūda. Tas ir ļoti svarīgi.

Rūpīgi izlasīju visus šos oficiālos pierakstus trīsdesmit četrdesmit lappušu apjomā. Varbūt pēc divsimt gadiem šim dokumentam būs ārkārtīga vērtība tas būs labs materiāls ieradumu pētīšanai, tā es lasīdams nodomāju. Apraksts gluži vai perversi detalizēts, precīzs. Pētniekiem noderēs, tas precīzi atklās trīsdesmit četrus gadus veca pilsētnieka, vientuļa vīrieša dzīvesveidu. Neteiksim, ka vidusmēra cilvēks, tomēr sava laikmeta bērns. Taču, lasot to šobrīd, policijas nopratināšanas telpā, tas uzdzina tikai un vienīgi garlaicību. Tomēr es to izlasīju, tas man prasīja stundas ceturksni. Tad nu tas bija galā. Izlasīšu, parakstīšos un došos uz mājām. Pabeidzis lasīšanu, noliku papīra lapas uz galda.

-       Viss ir kārtībā, es sacīju. Pret rakstīto man nekādu iebildumu nav. Es parakstīšos. Kur man jāparakstās?

Zvejnieks, grozīdams pirkstos pildspalvu, paskatījās uz Literātu. Literāts izņēma cigareti no Short Hope paciņas, kuru bija nolicis uz radiatora, ielika mutē un aizsmēķēja, savilcis grimasi, vērās dūmos. Man nezin kāpēc sametās pavisam šķērmi ap dūšu. Zirgs dodas nāvē, no tālienes atskan bungu rīboņa.

-    Tik vienkārši jau nebūs, Literāts ārkārtīgi lēni novilka. Viņš man to pacietīgi paskaidroja, kā jau profesionālis, kas apgaismo amatieri. Redziet, ar šāda veida dokumentiem ir tā: tam jābūt rakstītam ar jūsu paša roku, citādi tas nav derīgs.

-    Paša rakstītam?

-    Tāpēc jums nekas cits neatliks, kā to visu pārrakstīt pašam ar savu roku. Jums. Pašam. Citādi pēc likuma tas nav spēkā.

Uzmetu skatienu papīru kaudzītei. Man vairs nebija spēka dusmoties. Es gribēju sadusmoties. Man gribējās noskaisties, man gribējās sist dūri galdā un kliegt jums nav tiesību kaut ko tādu darīt, es esmu pilsonis, kuru aizstāv konstitūcija. Gribēju lēkt kājās un iet prom, uz mājām. Sapratu, ka viņiem nebija tiesību mani aizturēt. Tomēr es biju pārāk noguris. Biju piekusis, un man vairs neko negribējās. Man vairs negribējās nevienam neko pierādīt. Negribēju ne kaut ko pierādīt, ne kādam kaut ko teikt. Man likās, ka tā būs mazāk neērtību. Tu kļūsti par lupatu, nodomāju. Tu esi noguris un vājš. Agrāk tā nebija. Agrāk es daudz ātrāk sadusmojos. Bet tolaik ari nelikos ne zinis par sliktu ēdienu, cigarešu dūmiem un elektrisko skuvekli. Par tādām lietām es nelikos ne zinis. Gadi iet. Es kļūstu vājš.

-Tā nebūs, sacīju. Es esmu noguris un došos uz mājām. Man ir tiesības iet. Neviens nedrīkst mani aizturēt.

Literāts norūca kaut ko nesaprotamu. Zvejnieks pacēla skatienu pret griestiem un pabungoja ar lodīšu pildspalvu pa galdu. Tuk, tuk, tuk; tuk, tuk, tuk; tuk, tuk, tuk tā, mainot ritmu.

-Ja jūs sākat tā runāt, tad sarunas kļūst nepatīkamākas, Zvejnieks sausi noteica. Labi, kā vēlaties. Mēs izņemsim aresta orderi. Varēsim jūs aizturēt un lietu izmeklēt. Un, ja tā, tad vairs noskaņojums nebūs tik rāms. Tā mums būs pat vienkāršāk. Vai tad ne? Zvejnieks pievērsās Literātam.

-           Tā gan. Mums noteikti būs vienkāršāk. Tad tā arī darīsim, Literāts pievienojās.

-            Kā jums labpatīk, es sacīju. Bet, kamēr orderis nav izdots, es esmu brīvs. Es došos mājās. Ja dabūsiet orderi, nāciet. Tagad es iešu mājās. Te uzturoties, uznāk depresija.

-            Kamēr gaidām aresta orderi, iespējams jūs aizturēt īslaicīgi, Literāts teica. Likumdošana to atļauj.

Gribējās pavaicāt, lai viņi man uzrāda konkrētu likuma pantu, kur tas stāv rakstīts, bet pietrūka enerģijas. Man bija skaidrs, ka viņi abi blefo, tomēr īpaši necentos viņiem to pierādīt.

-            Sapratu, es padevos. Tad es rakstīšu, kā jūs likāt. Tikai, pirms sāku, es gribētu piezvanīt.

Zvejnieks pastūma telefonu uz manu pusi. Es vēlreiz zvanīju Juki.

-            Es joprojām esmu policijā, sacīju. Iespējams, ka būšu te līdz vakaram. Liekas, ka arī šodien mums nekas neiznāks. Piedod, lūdzu.

-    Tu joprojām esi turpat? viņa likās pārsteigta.

-    Stulbi, es pasteidzos pirmais to pateikt.

-            Tas nav godīgi, viņa sacīja. Īstenību iespējams aprakstīt dažādos veidos.

-    Ko tu tagad dari? es pavaicāju.

-            Neko īpašu, viņa atbildēja. Šo un to. Slaistos, klausos mūziku, palasīju žurnālus, apēdu kūku. Nu tā.

-            Hm, es noteicu. Es tev piezvanīšu, tiklīdz būšu ticis no šejienes ārā.

-   Ja tiksi ārā, Juki neizteiksmīgā balsī sacīja.

Tie abi atkal spicēja ausis, cenšoties noklausīties telefona sarunu. Likās, ka ari šoreiz neko vērtīgu viņi nesaklausīja.

-    Nu ko, pusdienlaiks, Zvejnieks paziņoja.

Pusdienās bija nūdeles. Tiklīdz bija izdevies tās satvert ar

irbulīšiem, tās ņēma un izjuka. Tāds kā slimniekiem domāts sašķidrināts ēdiens. Neārstējamas slimības dvaka. Abi

policisti gan ēda, kā likās tiem garšoja. Es arī centos turēties līdzi. Kad nūdeles bija apēstas, Literāts atkal atnesa remdeno tēju.

Pēcpusdiena plūda kā dziļa, līkumota upe. Telpu pildīja pulksteņa tikšķi. Laiku pa laikam varēja dzirdēt blakustelpā iezvanāmies telefonu. Es visu laiku pārrakstīju papīrus. Abi detektīvi pa to laiku pēc kārtas atpūtās. Vairākkārt viņi izgāja gaitenī un tur sačukstējās. Es, piesēdies pie galda, klusēdams rakstīju ar pildspalvu. No kreisās uz labo pusi pārrakstīju bezjēdzīgos teikumus. "Apmēram piecpadsmit pāri sešiem es nodomāju gatavot vakariņas. Vispirms es izņēmu no ledusskapja konjaka pastu." Pilnīgi pa tukšo. Es kļūstu vājš, pats sev sacīju. Ārkārtīgi vājš. Viegli izrīkojams. Neko neiebilstu.

Tas vēl nav viss, es nodomāju. Skaidrs, kļūstu vājāks. Tomēr galvenā problēma ir tā, ka man pietrūkst pašpārliecības. Tāpēc es nespēju uzstāt. Vai patiešām es rīkojos pareizi? Varbūt man nevajadzētu censties piesegt Gotandu, bet gan atklāti visā atzīties un palīdzēt izmeklēšanā? Es meloju; lai kādi tie meli, melošana nekad nav patīkama. Pat ja melots tiek drauga labad. Pat ja Meju vairs nekādi neatgriezīsi dzīvē. Es pats radu sev attaisnojumus. Taču arī nespēju iebilst. Un klusēdams pārrakstīju papīrus. Pamazām plaukstas locītava kļuva stīva. Elkonis smags. Labās rokas vidējais pirksts sāka sāpēt. Galva nestrādāja, sāku pieļaut kļūdas. Tiklīdz biju dokumentā labojis kādu kļūdu, labojumu vajadzēja apliecināt ar īkšķa nospiedumu. Depresīvi.

Pievakarē atkal tika atnests ēdiens. Ēst nemaz negribējās. Iedzēru tēju, un no tās vien sametās nelabi. Aizgāju uz tualeti, paskatījos spogulī, ģīmis man bija briesmīgs.

-    Vai rezultāti vēl nav saņemti? es pavaicāju Zvejniekam. Es domāju pirkstu nospiedumi, numurā atstātās pēdas, sekcija.

-    Vēl nav, viņš sacīja. Tik ātri tas neiet.

Līdz desmitiem kā nebūt biju ticis līdz pēdējām piecām lapām, bet tur arī mani spēki beidzās. Nevienu hieroglifu vairāk uzrakstīt nespēju, es nodomāju. Un tā arī pateicu. Zvejnieks atkal aizveda mani uz kameru. Es tur cieši aizmigu. Ne zobus iztīrījis, ne pārģērbies, taču man arī tāpat bija labi.

Nākamajā rītā atkal noskuvos ar elektrisko skuvekli, iedzēru kafiju un apēdu kruasānu. Tad nodomāju palikušas vēl piecas lapas. Divu stundu laikā es ar šīm piecām lapām biju ticis galā. Tad akurāti parakstīju katru lapu un apstiprināju to ar īkšķa nospiedumu. Literāts pārbaudīja, vai viss izdarīts, kā nākas.

-    Vai tagad jūs mani atbrīvosiet? es jautāju.

-Jums vajadzēs atbildēt vēl uz pāris jautājumiem, tad gan, Literāts paziņoja. Neuztraucieties, jautājumi būs vienkārši. Mēs iedomājāmies, ka par šo un to gribētu uzzināt kaut ko vairāk.

Es nopūtos.

-    Un tas viss, protams, atkal būs jāpieraksta, vai ne?

-    Protams, kā citādi? Literāts atbildēja. Valdības iestādēs tā ir, tur neko nevar darīt. Papīri izšķir visu. Ja tev nav dokumenta un zīmoga, tad tev nav nekā.

Es ar pirkstu galiem paberzēju deniņus. Sajūta bija tāda, it kā man deniņos būtu iemājojis kaut kāds svešķermenis. Ieradies nez no kurienes un tagad galvā izplešas. Likās, ka tagad to vairs ārā dabūt nevarēs. Bija par vēlu, vēl pirms īsa brīža to pavisam viegli varētu dabūt ārā. Žēl.

-    Neuztraucieties. Tik daudz laika tas neprasīs, pavisam ātri tiksim galā.

Es atkal bez spēka atbildēju uz bezjēdzīgiem jautājumiem, tad telpā atgriezās Zvejnieks un pasauca Literātu tuvāk, abi labu laiku sačukstējās. Es pa to laiku, atgāzies krēslā, pacēlis galvu pret griestiem, pētīju pelējuma plankumu vienā kaktā. Pelējuma plankumi izskatījās kā kaunuma apmatojuma melnbaltas fotogrāfijas. Tos savienoja plaisas sienā, gluži kā sienas gleznojums. Likās, ka šajā pelējumā bija sasūkusies neskaitāmo šajā telpā pabijušo cilvēku ķermeņu dvaka un sviedri. Nez cik gadu desmiti bija vajadzīgi, lai izveidotos tāds drūms pelējums? Nez cik ilgi āra ainava nav redzēta, nez cik ilgi mūzika nav dzirdēta? Briesmīga vieta. Šeit, izmantojot dažādas metodes, tiek nosmacēta cilvēka patība, jūtas, lepnums, ticība sev. Tiek psiholoģiski apstrādāti tā, ka nepaliek neviena redzama rēta, tiek ievilkti skudru pūznim līdzīgā birokrātiskā labirintā, te tiek neierobežoti izmantota cilvēku nedrošības izjūta. Viņiem ir liegta saules gaisma, viņiem ir jāēd neveselīgs ēdiens. Līst netīkami sviedri. Tā piedzimst pelējums.

Noliku abas rokas uz galda, aizvēru acis un sāku domāt par piesnigušajām Saporo ielām. Par man tik dārgo viesnīcu "Delfīns" un meiteni no reģistratūras. Ko gan viņa pašlaik dara? Stāv reģistratūrā un smaida žilbinošo, profesionālo smaidu? Man gribējās no šejienes viņai piezvanīt un parunāties. Bezjēdzīgi jokoties. Taču es pat viņas vārdu nezināju. Es pat viņas vārdu nezināju. Labāk nezvanīt. Jauka meitene, es nodomāju. Man it īpaši patika, kā viņa kustējās. Viesnīcas gariņš. Viņai patika strādāt viesnīcā. Ar mani gan tā nav. Man nekad nav paticis strādāt. Es strādāju ļoti akurāti. Bet man tas nepatīk. Viņai gan patika strādāt. Ārpus darbavietas viņa izskatījās tik trausla. Nedroša un viegli ievainojama. Ja tolaik būtu iedomājies ar viņu pārgulēt, tad būtu pārgulējis. Tomēr nepārgulēju.

Man gribējās vēlreiz ar viņu parunāt.

Kamēr kāds viņu nav nogalējis.

Kamēr viņa nav kaut kur pagaisusi.

23

Drīz vien izmeklētāji atgriezās, bet šoreiz abi palika stāvam. Es joprojām, domās iegrimis, pētīju pelējumu.

-Varat iet, Zvejnieks neizteiksmīgā balsī paziņoja. Paldies par pūlēm.

-    Varu iet? es, gluži vai valodu zaudējis, pārvaicāju.

-Jā, esam beiguši jūs iztaujāt, Literāts noteica.

-    Dažādi apstākļi ir mainījušies, Zvejnieks sacīja. Nevaram jūs te ilgāk turēt. Tāpēc varat atgriezties. Paldies par darbu.

Uzvilku ar tabakas dūmiem piesūkušos žaketi, piecēlos no krēsla. Man galīgi nebija skaidrs, kas īsti notiek, tomēr sapratu, ka labāk pēc iespējas ātrāk doties prom, iekams tie abi nav pārdomājuši. Literāts pavadīja mani līdz izejas durvīm.

-Jūs esat "tīrs", to mēs jau vakar vakarā zinājām, viņš teica. Dabūjām gan daktiloskopijas, gan sekcijas rezultātus. Nojums tur nebija ne mazāko pēdu. Ari tur atrastajiem asins traipiem ir cita asins grupa. Jūsu pirkstu nospiedumu tur nebija. Un tomēr kaut ko jūs slēpjat. Tāpēc nolēmām jūs vēl paturēt. Gribējām paskatīties, vai kaut ko no jums neizdabāsim. To mēs saprotam, ka jūs kaut ko slēpjat. Intuīcija. Profesionāla intuīcija. Jūs kaut ko zināt, varētu dot kādu mājienu, kas tā sieviete ir. Tomēr jums ir kaut kāds iemesls to slēpt. Tas nav labi. Mēs, profesionāļi, neesam tik lētticīgi.

-    Es diemžēl īsti nesaprotu, par ko jūs runājat, sacīju.

-     Nevar zināt, iespējams, mēs vēlreiz jūs apciemosim. Viņš izvilka no kabatas sērkociņu kastīti, tad ar sērkociņu sāka bakstīt ienadzi. Mēs esam neatlaidīgi. Un, ja tā gadīsies, tad būsim pamatīgāk sagatavojušies, tad no jūsu advokāta vairs nekādas jēgas nebūs.

-    Advokāta? es pajautāju.

Bet viņš jau bija pazudis iekšā. Apturēju taksometru un devos uz mājām. Sagatavoju vannu un ilgi mērcējos. Iztīrīju zobus, noskuvos, nomazgāju seju. Es viss biju piesūcies ar tabakas dūmiem. Briesmīga vieta, es nodomāju. Ista čūsku ala.

Pēc vannas uzvārīju ziedkāpostus, ēdu un iedzēru alu. Klausījos Arthur Prysock Count Basie Orchestra pavadījumā. Nenoliedzami krāšņa skaņuplate. Pirku pirms sešpadsmit gadiem. 1967. gadā. Klausos jau sešpadsmit gadus. Neapnīk.

Pēc tam nedaudz nosnaudos. Tikai tik daudz, ka varētu teikt biju kaut kur aizgājis un tūdaļ pat atgriezies. Pusstundā turp un atpakaļ. Kad pamodies paskatījos uz pulksteni, tas joprojām vēl radīja viens. Tad iemetu pelddvieli somā, iekāpu Subaru un aizbraucu uz Sendagajas baseinu, kur apmēram stundu enerģiski peldēju. Tad atkal sāku justies kā cilvēks. Pat ēstgriba nedaudz atgriezās. Mēģināju sazvanīt Juki. Viņa bija mājās. Pavēstīju, ka esmu tikko izlaists no policijas. Tas gan labi, viņa pavisam nesatricināmi sacīja. Apvaicājos, vai viņa ir pusdienojusi. Teica, ka neesot vēl ēdusi. No rīta esot apēdusi divus eklērus. Atzinu, ka viņas ēšanas ieradumi ir nemainīgi slikti. Es ieminējos, ka varētu aizbraukt viņai pakaļ un mēs varētu kaut kur paēst, viņa atbildēja ar "hm".

Es sēdos Subaru un apbraucu ap Meidži tempļa dārziem, tad pa kokiem apstādīto avēniju, kas veda gar Mākslas muzeju, tad iegriezos Aojama-Ičome, tālāk līdz Nogi templim. Katru dienu pavasara izjūtas pieņēmās spēkā. Šo divu dienu laikā, kuras biju pavadījis Akasakas policijas iecirknī, vējš bija kļuvis maigāks, vairāk lapiņu bija izplaukušas kokos, saules gaisma kļuvusi pilnīgāka un maigāka. Pat pilsētas trokšņi izklausījās kā Art Farmer's Fliegelhorn. Pasaule bija skaista, un man gribējās ēst. Ari svešķermenis aiz deniņiem bija pagaisis.

Tiklīdz es piezvanīju pie ieejas durvīm, Juki jau nāca lejā. Šodien viņa bija uzvilkusi biezu sporta kreklu ar Dāvid

Bowie, virs tā brūnu džemperi. Vēl viņai bija audekla plecu soma. Pie audekla somas viņa bija piespraudusi Stray Cats, Steely Dan un Culture Club nozīmītes. Dīvaina kompānija, bet labāk neteikt neko.

-    Vai policijā gāja jauki? Juki noprasīja.

-            Bija briesmīgi, es sacīju. Tikpat briesmīgi, cik Boy George dziesmas.

-    Hm, viņa nosacīja neaizkustināta.

-            Es tev nākamreiz uzdāvināšu Elvis Presley nozīmīti, varēsi nomainīt, es noteicu, pielicis pirkstu pie Culture Club nozīmītes.

-    Ķerts, viņa nosacīja. Ir dažādas izteiksmes iespējas.

Vispirms aizvedu viņu uz normālu restorānu un pasūtīju

rostbifa sviestmaizes uz pilngraudu maizes ar dārzeņu salātiem un vēl liku iedzert svaigu pienu. Es ēdu to pašu, tikai piena vietā dzēru kafiju. Garšīga sviestmaize. Pareiza mērce, maiga gaļa, ar mārrutkiem un sinepēm. Pasta. īsts ēdiens.

-    Nu, uz kurieni tālāk? es pavaicāju Juki.

-    Uz Cudžido, viņa atteica.

-            Nu labi, es sacīju. Brauksim uz Cudžido. Bet kas tur īpašs?

-            Tur dzīvo papus, Juki paskaidroja. Viņš grib ar tevi satikties.

-    Ar mani?

-    Viņš nav nemaz tik slikts cilvēks.

Es, dzerdams otro kafijas tasi, ierunājos: Nekad neesmu teicis, ka viņš būtu slikts cilvēks. Taču kāpēc tavs paps grib satikties tieši ar mani? Tu viņam par mani stāstīji?

-Jā. Es viņam piezvanīju. Un pastāstīju, ka tu atvedi mani no Hokaido un ka tagad esi policijā un netiec ārā. Tad paps palūdza vienu savu draugu advokātu, lai viņš painteresējas policijā, kas tur īsti ir par lietu. Viņam ir plaši sakari. Paps ir ļoti praktisks cilvēks.

-    Nu, protams, es sacīju. Ak tādas tās lietas?

-    Vai nenoderēja?

-    Noderēja gan.

-     Paps stāstīja, ka policistiem nebija tiesību tevi tā aizturēt. Tu būtu varējis iet no turienes prom. Pilnīgi likumīgi.

-    To es arī pats zināju, atteicu.

-    Tad kāpēc negāji?

-     Sarežģīts jautājums, es, brīdi apdomājies, atbildēju. Varbūt es pats sevi sodīju.

-     Tas nav normāli, viņa sacīja, atspiedusi zodu rokās. Var teikt arī tā.

Iesēdāmies Subaru un devāmies uz Cudžido. Bija vēla pēcpusdiena, ceļi bija tukši. Juki no plecu somas izņēma dažādas kasetes. Sākot ar Bob Marley "Exodus" un beidzot ar Styx "Mister Roboto", mašīnā tik tiešām skanēja visdažādākā mūzika. Bija gan interesantas lietas, gan galīgi draņķi. Gluži tāpat kā apkārtējās ainavas, kas zibēja garām kreisajā un labajā pusē. Juki visu laiku klusēja, atlaidusies sēdeklī, klausījās mūziku. Viņa uzlika manas saulesbrilles, kas bija nomestas uz priekšējā paneļa, pa ceļam izsmēķēja vienu Virginia Slims. Es ari klusēju, visu uzmanibu veltīju braukšanai. Pārslēdzu pārnesumus, skatījos taisni uz priekšu, krustojumos neatstāju bez ievērības nevienu ceļa zīmi.

Es apskaudu Juki. Viņa bija tikai trīspadsmit gadus veca. Viņai tik daudz kas, ieskaitot bēdas, likās tik svaigs, nebijis. Gan mūzika, gan ainavas, gan cilvēki. Man tas viss izskatījās citādi. Tomēr senos laikos es arī biju tāds kā viņa. Taču tolaik, kad man bija trīspadsmit, pasaule bija daudz vienkāršāka. Dabūji to, ko biji nopelnījis, vārdiem bija jēga, skaistums nebija zudis. Es savos trīspadsmit gados nebiju laimīgs. Man patika būt vienam, kad biju viens, es ticēju pats sev, tomēr parasti man tādas iespējas būt vienam pašam nebija. Biju iespiests divos rāmjos mājās un skolā. Jutos izmisis. Un dzinu izmisumā citus. Biju iemīlējies vienā meitenē, un, protams, man nekas neiznāca. Jo es nesapratu, kas tā mīlestība īsti ir. Nemaz nespēju viņu uzrunāt. Biju sevī noslēdzies un neveikls zēns. Gribēju sacelties pret skolotāju un vecāku vērtību sistēmu, bet neatradu dumpīgus vārdus. Lai ko es darītu, nekas man nevedās. Biju īsts pretmets Gotandam, kuram padevās itin viss, kam viņš ķērās klāt. Tomēr laiku pa laikam man izdevās saskatīt visu tik skaisti un neredzēti. Tas bija tik brīnišķīgi, kad smaržas tik tiešām smaržoja. Asaras bija siltas, meitenes bija tik skaistas kā sapņi, un rokenrols mūžīgi mūžos bija rokenrols. Man patika kinoteātri, to tumsa un noslēpumainība, un vasaras nakšu dziļās skumjas. Šajās izmisīgajās dienās es pievērsos mūzikai, kino un grāmatām. Vadīju dienas, klausoties Sam Cooke un Ricky Nelson. Biju uzbūvējis pats savu pasauli un tajā dzīvoju. Tā bija tolaik, kad man bija trīspadsmit. Kad kopā ar Gotandu mēs veicām eksperimentus laboratorijas darbos. Viņš peldējās meiteņu kaislīgajos skatienos, uzrāva sērkociņu un aizdedza gāzes degli. Paukš!

Kāpēc gan lai viņš mani apskaustu?

Nezinu.

-    Paklau, es uzrunāju Juki. Vai negribi man pastāstīt par to vīru aitādas kažokā? Kur tu viņu satiki? Un kā tu zini, ka es esmu viņu saticis?

Viņa pielieca galvu, paskatījās uz mani, noņēma saulesbrilles un nolika tās uz priekšējā paneļa, tad viegli paraustīja plecus.

-    Tad tev vispirms jāatbild uz dažiem jautājumiem.

-    Labi, es piekritu.

Juki kādu brīdi dungoja kopā ar paģiraini smagnējo Phil Collins, uzlika atkal saulesbrilles.

-    Vispirms atceries, ko tu man sacīji Hokaido! Ka no visām meitenēm, ar kurām tu esot saticies, es esot visskaistākā?

-    Tā es teicu, atbildēju.

-            Vai tā ir tiesa? Vai tu man tikai glaimoji? Tikai atbildi godīgi.

-    Tā patiešām ir, es nemeloju, sacīju.

-    Ar cik meitenēm tu esi saticies? Līdz šim?

-    Neesmu skaitījis.

-    Apmēram diviem simtiem?

-            Nerunā niekus! es nosmējos. Tik populārs es neesmu. Protams, es neteiktu, ka par mani galīgi nav intereses, tomēr tā ir ierobežota. Mans lauks nav tik plašs. Varētu būt ap piecpadsmit.

-    Tik maz?

-    Nožēlojama dzīve, es sacīju. Tumša, mitra un šaura.

-    Ierobežota? Juki noteica.

Es pamāju.

Viņa uz bridi ieslīga pārdomās par šādu dzīvi. Tomēr nespēja to īsti saprast. Ko tur var darīt? Vēl pārāk jauna. Piecpadsmit, viņa atkārtoja.

-            Apmēram, es sacīju. Tad vēlreiz pārdomāju vienkāršo dzīvi trīsdesmit četru gadu garumā. Jā, apmēram tik daudz. Nu, varbūt divdesmit.

-            Ak divdesmit, Juki vīlusies atkārtoja. Bet no viņām visām es esmu visskaistākā?

-Jā, es apstiprināju.

-            Nekad neesi īsti labi sapraties ar skaistulēm? viņa pavaicāja. Tad aizsmēķēja otro Virginia Slim cigareti. Es, pamanījis krustojumā policistu, paķēru cigareti un izmetu ārā pa logu.

-            Esmu saticies ar daudzām skaistām meitenēm, es sacīju. Taču tu esi visskaistākā. Es nemeloju. Nezinu, vai tu saproti, ko es saku, vai ne. Bet tavs skaistums ir īpašs, savrups. Tu esi pavisam citāda nekā citas meitenes. Tomēr man tev ir viens lūgums izbeidz pīpēt mašīnā. To var redzēt no āra, un arī mašīna piesmird. Es jau tev iepriekš sacīju: ja meitenes agri sāk smēķēt, viņām kļūst neregulāras mēnešreizes.

-    Muļķis tāds, Juki noteica.

-    Pastāsti man par to vīru aitādā, es sacīju.

-    Par Aituvīru?

-    Kā tu zini, kā viņu sauc?

-    Pats pateici, toreiz pa telefonu Aituvīrsl

-    Tiešām?

-    Tā gan! Juki atcirta.

Satiksme kļuva intensīvāka, krustojumā nācās nogaidīt, līdz gaismas nomainījās divas reizes.

-    Pastāsti man par Aituvīru. Kur tu viņu satiki?

Juki paraustīja plecus.

-            Es viņu nekad neesmu satikusi. Pēkšņi par viņu iedomājos, kad satiku tevi. Un viņa tina ap pirkstu plānu matu šķipsnu. Man tā likās. Ka ir tāds aitādās ieģērbies cilvēks. Tāda sajūta. Tāpēc es to pateicu. Bet es par to neko nezinu.

Gaidīdams, kamēr luksoforā nomainīsies gaisma, es domāju par to. Man bija par to jādomā. Man vajadzēja kādu skrūvi galvā pievilkt stiprāk. Un nekavējoties.

-            Tev tā likās? es pārvaicāju Juki. Taču redzējusi tu viņu neesi, Aituvīru, es domāju?

-            Es nemācēšu to paskaidrot, viņa teica. Nu kā lai to pasaku. Pati savām acīm es viņu neesmu redzējusi. Bija tāda sajūta, kas it kā virmoja gaisā, ka cilvēki viņu ir redzējuši. Tas ir kaut kas acīm nesaskatāms. Kaut arī neredzams, es to sajutu, kaut kādu veidolu. Tomēr tam patiesībā veidola nav. Kaut kas apveidam līdzīgs. Pat ja man tajā brīdī izdotos to citiem parādīt, tie nesaprastu, kas tas ir. Tas bija saprotams tikai man vienīgajai. Nemāku to izskaidrot. Izklausās šausmīgi muļķīgi. Vai saproti, ko es gribu pateikt?

-    Ne pārāk, es atklāti atzinos.

Juki paraustīja plecus un sāka košļāt saulesbriļļu kājiņu.

-            Vai tas būtu tā, es ierunājos. Tu sajuti kaut ko manī, kaut ko ar mani saistītu, kādas sajūtas vai iedomu… Un to saskatīji un vizualizēji kā sapnī. Kaut kas tamlīdzīgs?

-    Iedomu…

-    Jā, kādu spēcīgu domu?

-Jā. Var būt, ka tā. Spēcīgu domu… Nē, ne tikai. Ne tikai spēcīgu domu, tā bija pārtapusi par kaut ko. Kaut ko spēcīgu. Doma pārtapusi spēkā. Sajutu kaut ko tamlīdzīgu. Kaut ko iemiesojušos. Un tad es to ieraudzīju. Taču ne tā kā sapnī. Tas bija tukšs sapnis. Nu, tāds tukšs sapnis. Tajā nekā nebija. Neviena nebija. Tā, kad televizorā ieregulē pārāk zemus kontrastus, bet attēlu pārāk spilgtu. Neko nevar redzēt. Taču kaut kas tur ir. Redzēt neko nevar. Ja samiedz acis, tad to var samanīt. Tur iekšā bija aitādā ģērbies cilvēks. Viņš nebija ļauns. Varbūt viņš nemaz nebija cilvēks. Bet ļauns tas nebija. Taču nebija arī saskatāms. Izplūdis. Tas tur bija. Neredzams, bet nojaušams. Apveids bez apveida, viņa noklikšķināja ar mēli. Briesmīgs paskaidrojums.

-    Nē, tu to ļoti labi izskaidroji.

-    Patiešām?

-    Ļoti, es sacīju. Viss, ko tu sacīji, šķiet ļoti saprotams. Man tas tikai uzreiz nepielēca.

Mēs izbraucām ārā no pilsētas, iegriezāmies pie jūras. Apturēju mašīnu pie priežu meža. Nevienu mašīnu nekur nemanīja. Es teicu Juki, ka mēs varētu nedaudz pastaigāties. Bija jauka aprīļa pēcpusdiena. Ne vēsmiņas, liegi vilnīši. Likās, ka līcim pāri kāds pārklājis palagu, bija manāma vien viegla viļņošanās. Sērfotāji bija atteikušies no domas izbraukt jūrā, tērpus nenovilkuši, sēdēja Ierastā un smēķēja. Baltie dūmi no degošiem atkritumiem kāpa taisni gaisā, bet kreisajā pusē kā mirāža vīdēja Enošimas sala. Liels, melns, sadrūvējies suns skraidelēja gar krastu te pa labi, te pa kreisi. Tālāk līcī manīja pāris zvejas laivu, virs tām kā kluss mākonis laidelējās kaiju bars. Pavasari varēja manīt pat pie jūras.

Abi ar Juki gājām pa celiņu gar jūru, pa ceļam sastapdami tikai skrējējus un vidusskolnieces uz divriteņiem. Pagājām uz Fudžisavas pusi, tad, atraduši piemērotu vietu, apsēdāmies un skatījāmies uz jūru.

-    Vai tu bieži kaut ko tādu sajūti? es pavaicāju.

-     Ne bieži, Juki atbildēja. Šad tad. Paretam. Nav daudz cilvēku, kas man radītu tādas izjūtas. Tikai nedaudzi. Es no šādām izjūtām cenšos bēgt. Un, pat ja kaut ko tādu sajūtu, tad mēģinu par to nedomāt. Ja sajūtu, tad cenšos aizvērties ciet. Tad es to neizjūtu tik dziļi. Gluži tāpat, kā notiek, ja aizver acis. Es it kā aizveru maņas. Tad neko nevar redzēt. Tikai apjaušu, ka tur kaut kas ir, bet neko neredzu. Tāpat kā kino, kad briesmīgā epizodē aizver acis. Tieši tāpat. Turi acis ciet, kamēr tas ir garām. Cieši aizvērtas.

-    Kāpēc tu aizver sevi ciet?

-     Tāpēc, ka man tas nepatīk, viņa sacīja. Senāk, kad biju maziņa, es neaizvēros ciet. Ari skolā, tiklīdz kaut ko sajutu, visiem par to stāstīju. Bet tad visiem tas sāka riebties. Ja es nojautu, ka kādam notiks kaut kas ļauns, pateicu to draugiem, un beigu beigās tam cilvēkam kaut kas tāds gadījās. Tas atkārtojās vairākkārt, un tad visi sāka uzskatīt mani par briesmoni. Un tā arī saukāja "Briesmone". Baigā reputācija. Tas man ļoti sāpēja. Tad nolēmu vairs nekad neko nevienam nesacīt. Ja kaut ko redzēšu, ja kaut ko manīšu, tad noslēgšos sevī.

-    Taču attiecībā uz mani tu nenoslēdzies?

Juki paraustīja plecus.

-    Tas notika pēkšņi. Bez jebkāda brīdinājuma. Tas tēls pēkšņi parādījās. Vispirms tad, kad tikko tevi ieraudzīju, viesnīcas foajē. Klausījos mūziku, rokmūziku, es vairs neatceros Duran Duran vai David Bowie. Biju iegrimusi mūzikā. Biju zaudējusi modrību. Es jutos ļoti brīvi. Tāpēc man tik ļoti patīk mūzika.

-    Tev ir gaišreģes spējas? es pavaicāju. Tu teici, ka iepriekš zināji, ka kādam notiks kaut kas ļauns. Vai kas?

-    Kā lai to pasaku. Tas ir nedaudz citādi. Nav tā, ka es to zinātu, ir tāda sajūta. Rodas tāda īpaša atmosfēra, kā radīta tam, lai kaut kas notiktu. Piemēram, ja zinu, ka kāds savainosies uz līdztekām, tad tas ir tāpēc, ka sajūtu nevērību un pašpārliecību. Sajūtu šādu noskaņu, tā izplatās kā viļņi. Tādi sajūtu viļņi, kā gaisa masas. Sajūti briesmas. Parādās šie tukšie sapņi. Un tad tas notiek… Bet tās nav priekšnojautas. Kaut kas izkliedētāks. Tomēr tas notiek. Es to redzu. Taču vairs neko nesaku. Negribu, lai mani saukā par briesmoni. Piemēram, vai tikai tas tur cilvēks neapdedzināsies? Apdedzinās. Tomēr es neko nesaku. Vai nav briesmīgi? Sāku pati sev riebties. Tāpēc es noslēdzos. Ja noslēdzos, tad pati sev neriebjos.

Viņa paņēma saujā smiltis un brīdi tās bārstīja.

-    Vai īstenībā tāds Aituvīrs ir?

-Jā, tā ir īstenība, es sacīju. Viņš mitinās tajā viesnīcā. Gluži cita viesnīca šīs viesnīcas iekšienē. Parasti tā vieta nav redzama. Tomēr tā tur ir. Tā tur ir manis dēļ. Tā vieta ir domāta man. Viņš tur dzīvo un nodrošina man savienojumus. Tā vieta ir domāta man, un Aituvīrs strādā manā labā. Ja nebūtu viņa, tad man pašam daudzi savienojumi neizdotos. Viņš par mani rūpējas, gluži kā komutatoru operators.

-    Savieno?

-Jā. Ja es kaut ko meklēju, ja gribu ar kaut ko saistīties, tad viņš mani savieno.

-    Es īsti nesaprotu.

Es, tāpat kā Juki, pagrābu saujā smiltis un ļāvu tām slīdēt caur pirkstiem.

-    Es arī to īsti labi nesaprotu. Tomēr tā man Aituvīrs to izskaidroja.

-    Vai Aituvīrs ir no seniem laikiem?

Es pamāju. Jā. No seniem laikiem. Kopš bērnības. Es jau visu laiku to jutu. Jutu, ka kaut kas tāds pastāv. Tomēr agrāk nezināju, ka šim "kaut kam" ir noteikts apveids, ka tas ir Aituvīrs. Aituvīrs parādījās pamazām, pamazām pieņēma šīs pasaules apveidus. Man novecojot. Nezin kāpēc. Man pašam ari tas nav skaidrs. Varbūt tā tam jābūt. Gadiem ejot, daudz kas pagaist, un tad rodas tāda vajadzība. Lai varētu dzīvot tālāk, bez šādas palīdzības neiztikt. Tomēr es to skaidri nezinu. Varbūt ir vēl kādi citi iemesli. Es visu laiku par to domāju. Tomēr skaidrībā netieku. Muļķīgi.

-    Vai tu vēl kādam esi par to stāstījis?

-     Nē, es par to nekad nerunāju. Kurš maniem stāstiem noticētu? Neviens to nesaprastu. Turklāt es nemaz neprotu to īsti labi izskaidrot. Tu esi pirmais cilvēks, kam es to stāstu. Nevienam citam man nav gribējies to stāstīt.

-    Tu ari esi pirmais cilvēks, kuram es to stāstu. Es visu laiku klusēju. lētis un mamma šo to par to zina, bet es pati to nekad neapspriežu. Es, pavisam maza būdama, sapratu, ka labāk par to nerunāt. Patiešām.

-    Labi, ka parunājām par to, es sacīju.

-    Tu arī esi viens no Briesmoņu kluba, Juki, smiltis sijādama, noteica.

Atpakaļceļā uz mašīnu Juki man pastāstīja par skolu. Viņa man izstāstīja to, cik briesmīga ir pamatskola.

-     Kopš vasaras brīvdienām uz skolu vairs neeju, viņa sacīja. Ne jau tāpēc, ka man nepatiktu mācīties. Man vienkārši tur riebjas. Nespēju to paciest. Ja eju uz skolu, man rodas veselības problēmas, es sāku vemt. Katru dienu vemju. Ikreiz, kad man bija jāvemj, viņi mani aiztika vēl vairāk. Visi tur mani apcēla. Pat skolotāji mani aiztika.

-    Ja es būtu tavs klasesbiedrs, es gan tik skaistu meiteni nemaz neapceltu.

Juki īsu brīdi noraudzījās jūrā.

-     Taču vai reizēm nav tā, ka apceļ tieši tāpēc, ka es esmu skaista? Turklāt mani vecāld ir slaveni. Reizēm pret tādiem bērniem izturas īpaši, bet reizēm tieši tādēļ apceļ vēl vairāk. Es esmu šis otrais gadījums. Nespēju labi saprasties ar visiem cilvēkiem. Es visu laiku esmu saspringta. Jo man taču jebkurā bridi jābūt gatavai aizslēgties. Taču to neviens nesaprot. Es tāpēc esmu tramīga, bet tam ir savs iemesls. Tad es izskatos pēc tramīgas pīles, un tad mani apceļ. Ir visādi pretīgi paņēmieni. Neticami pretīgi. Šausmīgi apkaunojošas lietas. Neviens neticētu, ka kaut kas tāds ir iespējams. Un tomēr…

Es saņēmu Juki roku.

-     Būs labi, es teicu. Labāk to visu aizmirsti! Nav nekāda iemesla iet skolā. Ja negribi iet, tad neej. Es to labi saprotu. Skola ir briesmīga vieta. Pretīgi klasesbiedri. Skolotāji uzpūtīgas niecības. Atklāti sakot, astoņdesmit procenti skolotāju ir nejēgas vai sadisti. Vai arī nekompetenti sadisti. Sakrājušos stresu viņi izgāž uz skolēniem. Pa pilnam sīku, bezjēdzīgu noteikumu. Sistēma, kas apspiež individualitāti. Tajā panākumus var gūt tikai ar iztēli neapveltīti muļķi. Tā bija agrāk. Un tā tas ir joprojām. Nekas tur nemainās.

-    Tu patiešām tā domā?

-    Es varētu stundu no vietas runāt par skolas bezjēdzību.

-    Tomēr pamatskolas izglītība ir obligāta.

-     Lai citi par to domā. Tev nav obligāti jāiet uz tādu vietu, kur visi tevi apceļ. Nepavisam. Tev arī ir tiesības. Skaļi pateikt man nepatīk!

-     Bet ko es turpmāk darīšu? Visu laiku atkārtosies viens un tas pats?

-     Trīspadsmit gadu vecumā man arī tā likās, es sacīju. Taču visu laiku tas tā neturpināsies. Tā tam nav jābūt. Kaut kas notiks. Kaut kam jānotiek. Tad arī par to domāsi. Pieaugsi un iemīlēsies. Nopirksi krūšturi. Un raudzīsies uz pasauli citām acīm.

-     Nu tu atkal muļķojies, viņai zuda ceribas. Starp citu, mūsdienās visas trīspadsmit gadus vecas meitenes valkā krūšturus. Tu esi par pusgadsimtu atpalicis.

-Jā?

-Jā! Juki teica. Tad vēlreiz atkārtoja: Tu tomēr esi muļķis.

Var jau būt, es sacīju.

Un tad viņa, neko neteikusi, man pa priekšu devās uz mašīnu.

24

Kad sasniedzām Juki tēva māju, jau krēsloja. Nams bija vecs un plašs, dārzā bija ārkārtīgi daudz koku. Te vēl bija saglabājusies seno laiku kūrortu noskaņa. Tā labi saderējās ar kluso un rāmo vakara mijkrēsli. Šur un tur dārzā jau bija uzziedējuši ķirši. Kad tie noziedēs, izplauks magnolijas. Šādas krāsu un smaržu pārejas ļauj izsekot gadalaiku maiņai. Redz, šādas vietas tomēr vēl saglabājušās.

Makimuras namu ieskāva augsts žogs, virs ieejas vārtiem pacēlās senlaicīgs jumtiņš. Tikai plāksnīte ar vārdu bija jauna, uz tās melniem burtiem bija skaidri uzrakstīts "Makimura". Tiklīdz bijām piezvanījuši, iznāca jauns, gara auguma vīrietis, tā ap divdesmit, un ielaida mani un Juki iekšā. īsi apcirptiem matiem, no skata patīkams vīrietis. Gan pret mani, gan Juki viņš izturējās laipni. Laikam gan ar Juki viņi jau agrāk bija vairākkārt tikušies. Viņš likās tikpat kopts, bet, protams, ne tik izsmalcināts kā Gotanda. Vezdams mūs iekšā cauri dārzam, viņš paskaidroja, ka esot meistara Makimuras palīgs.

-    Braucu ar mašīnu, piegādāju viņa manuskriptus, izpētu lietas, esmu viņa golfa un madžonga partneris, pavadu viņu ārzemju braucienos, daru visu, kas vajadzīgs, tā viņš man īpaši priecīgi skaidroja.

-    Senos laikos mani sauktu par meistara mācekli.

Šķita, ka Juki tūdaļ pateiks: "Cik stulbi!" tomēr savaldījās nepasacījusi. Laikam gan viņai bija skaidrs, kāds viņš ir.

Makimura dārzā aiz mājas trenējās golfā. Starp divu priežu stumbriem bija novilkts zaļš tīkls, un viņš centās iesist bumbiņas tieši tam pa vidu. Varēja dzirdēt, kā golfa nūja atvēzienos šķeļ gaisu. Šī ir skaņa, kas man riebjas visvairāk par visām citām skaņām uz pasaules. Traģiska un nožēlojama skaņa. Kāpēc gan? Pavisam vienkārši. Aizspriedums. Es neciešu un nepanesu šo sporta veidu golfu.

Kad ienācām, Makimura nolika golfa nūju malā. Tad paņēma dvieli un noslaucīja no pieres sviedrus.

-    Labi, ka tu atbrauci, viņš uzsauca Juki.

Viņa izlikās, ka neko nav dzirdējusi. Novērsa skatienu, izvilka no džempera kabatas košļājamo gumiju, attina papīriņu un iebāza košļeni mutē. Tad skaļi košļāja. Un, saspiedusi papīru bumbiņā, iemeta to tuvākajā puķu podā.

-    Vismaz būtu pateikusi labdien, Makimura sacīja.

-    Labdien! Juki ar redzamu nepatiku izmeta. Tad, atkal sabāzusi rokas džempera kabatās, aizklīda nostāk.

-    Ei, būtu alu atnesis, Makimura asi uzsauca māceklim.

-Jā, tas skaļi atbildēja un aizsteidzās prom no dārza.

Makimura skaļi noklepojās un nospļāvās, tad vēlreiz ar dvieli noslaucīja sviedrus no pieres. Tad kādu brīdi, nelikdamies ne zinis par manu klātbūtni, blenza tīklā un baltajā mērķī. It kā apdomājot kaut ko ārkārtīgi sarežģītu. Es pa to laiku vēros ar sūnām apaugušajos dārza akmeņos.

Man šī atmosfēra šķita pavisam mākslīga un diezgan stulba. Es neteiktu, ka man tā likās ļauna. Tāpat es arī nedomāju, ka te būtu noticis kāds pārpratums. Tomēr viss te izskatījās pēc parodijas. Visi akurāti spēlēja tiem iedalītās lomas. Rakstnieks un viņa māceklis. Gotanda šajā lomā būtu daudz šarmantāks un izdarīgāks. Kā jebkurā citā lomā. Varbūt visa vaina scenārijā.

-Juki man stāstīja, ka jūs par viņu rūpējoties, Makimura iesāka.

-    Neko īpašu es neesmu darījis, sacīju. Vienkārši kopā atlidojām mājās. Nekas īpašs. Toties man jāpateicas jums, ka izpestījāt mani no cietuma. Liels paldies.

-    Nē, jums nav par ko pateikties. Tā es varēju pateikties jums. Aizmirstiet par to. Meita man tik reti kaut ko lūdz. Tas man īpašu piepūli neprasīja. Turklāt man policija riebjas jau no seniem laikiem. Man bija briesmīga pieredze sešdesmitajos gados. Tolaik, kad nogalināja Mičiko Kanbu. Man iznāca ar viņiem saskriešanās pie parlamenta. Tik sen tas bija… Tik sen..

Tad viņš pieliecās un pacēla golfa nūju, pagriezās pret mani un, viegli uzsizdams ar golfa nūju sev pa kāju, ieskatījās man sejā, atkal paskatījās uz zemi man pie kājām, tad atkal man sejā. It kā mēģinātu saskatīt, kāda varētu būt galvas un kāju savstarpējā saistība.

-    Senos laikos, tolaik, kad vēl bija skaidrs, kas ir pareizi un taisnīgi un kas ne, Makimura atklāti sacīja.

Es pamāju, gan bez īpaša entuziasma.

-    Tu golfu spēlē?

-    Nespēlēju, atbildēju.

-    Tev nepatīk golfs?

-    Ne patīk, ne nepatīk. Vienkārši neesmu to spēlējis.

-    Tā nevar būt ne patīk, ne nepatīk. Lielāko tiesu tiem cilvēkiem, kas golfu nav spēlējuši, tas nepatīk. Tā ir iekārtots. Runā atklāti. Man patīk, ja ar mani runā atklāti.

-    Nepatīk, ja atklāti, es vaļsirdīgi pateicu.

-    Kāpēc?

-    Kaut kas visā tajā man šķiet ārkārtīgi stulbs, atbildēju. Samākslotais aprīkojums, augstprātīgie ratiņi un karodziņi, īpašais apģērbs un speciālie apavi, un tas, kā, vērīgi veroties zālē, saspicējas ausis, lūk, tādas lietas man nepatīk.

-    Saspicējas ausis? viņš, neticīgu sejas izteiksmi, pārvaicāja.

-     Es vienkārši tā pateicu. Tas neko nenozīmē. Man vienkārši golfā kaut kas nepatīk. Par to ausu saspicēšanu es pajokoju, sacīju.

Hiraku Makimura paskatījās manī tukšu skatienu.

-    Vai tu neesi drusku savāds? viņš noprasīja.

-    Es neesmu vis' savāds, atbildēju. Esmu ārkārtīgi parasts cilvēks. Mana jokošanās gan laikam nav pārāk interesanta.

Tad parādījās māceklis ar paplāti, uz kuras bija alus un divas glāzes. Viņš nolika paplāti verandā, ar pudeļu attaisāmo atvēra pudeles, ielēja mums alu un atkal steigšus nozuda.

-    Nu tad iedzersim, Makimura noteica, apsēdies verandā.

Es arī paņēmu glāzi un sacīju: Priekā!

Alus tīkami veldzēja slāpes. Bet, tā kā man vēl būs jābrauc ar mašīnu, tad vairāk dzert nedrīkstēju. Tikai vienu glāzi.

Skaidri nezināju, cik īsti Makimuram gadu, taču varētu būt pāri par četrdesmit. Viņš nebija gara auguma, bet, tā kā bija spēcīgs, tad izskatījās iespaidīgs. Viņam bija platas krūtis, gan rokas, gan kakls spēcīgs, kakls bija īpaši drukns. Ja kakls būtu nedaudz tievāks, viņu varētu noturēt par sportistu, taču nu tas bija tieši tādā pašā diametrā kā žokļa daļa, un zem ausīm sakrājusies fatālā miesas masa liecināja par dažādās pārmērībās šķiestiem gadiem. No golfa spēlēšanas tādās neiedzīvojas. Cilvēks pamazām noveco. To visu iedala laiks. Man bija gadījies redzēt Makimuras jaunības dienu fotogrāfijas, kurās viņš bija slaids jauneklis vērīgu skatienu. Neteiktu, ka viņš būtu bijis skaistulis, bet likās pievilcīgs. Daudzsološa rakstnieka tēls. Nez pirms cik gadiem tas varēja būt? Pirms piecpadsmit vai sešpadsmit. Tomēr vērīgums skatienā vēl nebija zudis. Laiku pa laikam atkarībā no tā, kādā leņķī krita saules stari, acis brīnišķīgi iemirdzējās. Mati bija īsi apgriezti, šur tur tos izraibināja sirmums. Skaists iedegums, laikam gan pateicoties golfam, un tam labi piestāvēja Lacoste vīnsarkanais krekliņš. Kreklam visas pogas, protams, bija vaļā. Citādi pie kakla tas būtu par šauru un izskatītos neglīti. Viņš šķistu pārāk resns un pārkarsis. Grūti atrast līdzsvaru. Gotanda gan prastu atrast piemērotu apģērbu, es iedomājos. Kas tad nu, kāpēc man visu laiku nāk prātā Gotanda?

-    Tu arī pelnot darbu ar rakstīšanu? Makimura ievaicājās.

-    Nu, es gan neteiktu, ka ar rakstīšanu, atbildēju. Es atbilstoši pieprasījumam aizpildu tukšumu. Rakstu vienalga ko. Sarakstu hieroglifus, un viss. Kādam taču tas ir jādara, un es rakstu. Sniega šķūrēšana. Kultūras sniega šķūrēšana.

-     Sniega šķūrēšana? Makimura sacīja. Tad nopētīja malā nolikto golfa nūju. Interesants izteiciens.

-    Kā to ņem, atbildēju.

-    Vai tev patīk rakstīt?

-    Attiecībā par to, ko daru pašlaik, nevaru teikt ne to, ka man tas patiktu, ne -, ka nepatiktu. Tas nav tāda līmeņa darbs. Bet redziet, ne jau katram sniega šķūrēšana iet no rokas. Man patīk tas, ka man uz to ir ķēriens, iemaņas, nostāja, ka es cenšos. Tā, lūk. Ja tā par to padomā, tad es nesacītu, ka man tas nepatīk.

-    Skaidra atbilde, viņš noteica, it kā apbrīnojot.

-    Līmenis zems, darbs vienkāršs.

-     Hm, viņš novilka. Tad apmēram piecpadsmit sekundes klusēja. Vai apzīmējumu "sniega šķūrēšana" pats izdomāji?

-    Jā. Tā man šķiet, es atbildēju.

-    Vai kādreiz drīkstu to izmantot? To "sniega šķūrēšanu"? Interesants izteiciens. Kultūras sniega šķūrēšana.

-     Lūdzu, izmantojiet. Nekāda īpaša licence uz to nav jāizņem.

-     Ļoti labi saprotu, ko tu gribi sacīt, Makimura noteica, raustīdams auss ļipiņu. Es pats reizēm tieši tā jūtos. Vai kāda jēga kaut ko rakstīt? Reizēm. Agrāk tā nebija. Pasaule bija daudz mazāka. Tā kaut kādā veidā reaģēja. Pašam bija skaidrs, ar ko nodarbojies. Bija skaidrs, ko visi grib. Mediji arī bija mazāki. Kā mazā ciematā. Visi cits citu pazina pēc sejas.

Tad viņš izdzēra alus glāzi tukšu, pacēla pudeli un no jauna piepildīja abas glāzes. Es gan atteicos, bet viņš par maniem iebildumiem nelikās ne zinis.

-    Tagad gan tā vairs nav. Tagad neviens vairs nesaprot, kas ir pareizi un taisnīgi. Neviens vairs nesaprot. Visi nodarbojas tikai ar to, ko redz sev degungalā. Šķūrē sniegu. Tā, kā tu sacīji, to pateicis, viņš pievērsa skatienu starp priežu stumbriem novilktajam zaļajam tīklam. Zālē bija izmētātas kādas trīsdesmit četrdesmit baltas golfa bumbiņas.

Iedzēru malku alus.

Šķita, ka Makimura apdomā, par ko nu lai runā. Domāšana prasīja laiku. Viņu gan tas īpaši neuztrauca, viņš bija pieradis, ka visi gaida, kad viņš sāks stāstīt. Tur neko nevarēja padarīt, ari man nācās gaidīt, kad viņš sāks stāstīt. Viņš visu laiku berzēja auss ļipiņu. Tas izskatījās tā, it kā viņš pārskaitītu jaunu banknošu kaudzīti.

-     Mana meita ir tev pieķērusies, Makimura noteica. Un viņa nu gan kuram katram nepieķeras. Proti, viņa tikpat kā nevienam nepieķeras. Ar mani viņa tikpat kā nerunā. Ar māti ari. Nu, māti viņa vismaz ciena. Mani gan ne. Itin nemaz. Uzskata mani par muļķi. Draugu viņai nav. Uz skolu jau pāris mēnešu neiet. Sēž viena pati mājās un klausās to skaļo mūziku. Problēmu bērns. Tā viņas skolotāja sacīja. Neprot veidot attiecības ar cilvēkiem. Bet tev viņa ir pieķērusies. Nez kāpēc?

-Jā, kāpēc gan? es noteicu.

-    Jums saskan?

-    Varbūt.

-    Ko tu par viņu domā?

Pirms atbildēt, es nedaudz apdomājos. Jutos tā, it kā tiktu eksaminēts. Laikam jāatbild atklāti, es nodomāju.

-     Smags vecums. Tas jau vien ir briesmīgi, turklāt man liekas, ka arī mājas apstākļi ir viņai nepanesami. Neviens par viņu nerūpējas. Neviens neuzņemas atbildību. Viņai viss jādara vienai pašai. Viņai nav neviena cilvēka, kuram varētu izkratīt sirdi. Ļoti viegli ievainojama. Taču nav neviena cilvēka, kas varētu šīs sāpes remdēt. Abi vecāki ir pārāk slaveni. Pati pārāk skaista. Pārāk smaga nasta. Turklāt ir vēl viens neparasts apstāklis. Viņa ir ārkārtīgi jūtīga… neparasti… Bet īstenībā viņa ir baigi labs bērns. Ja kāds par viņu kārtīgi rūpētos, izaugtu lielisks cilvēks.

-    Taču neviens nerūpējas.

-    Tā laikam ir.

Viņš smagi un gari nopūtās. Tad atrāva roku no auss un ilgi pētīja pirkstu galus.

-    Tev taisnība. Absolūti. Bet es pats to nekādi nevaru ietekmēt. Pirmkārt, tāpēc, ka šķiroties es parakstīju tādu papīru. Man pār Juki nav nekādas teikšanas. Tur vairs neko nevar darīt. Es tajā laikā šāvu pa kreisi un nebiju tādā situācijā, lai varētu kaut ko iebilst. Patiesību sakot, lai šādi satiktos ar Juki, man vajadzētu dabūt no Ames piekrišanu. Smieklīgi vārdi Ame un Juki. Tā nu tas ir noticis. Otrkārt, kā jau pirmīt sacīju, Juki man itin nemaz nav pieķērusies. Lai ko es teiktu, viņa manī neklausās. Tāpēc es tur neko nevaru padarīt. Es meitu mīlu. Tā ir. Viņa ir mans vienīgais bēras. Bet viss ir galīgi greizi. Viņa ir man neaizsniedzama.

Viņš atsāka pētīt zaļo tīklu. Novakares ēnas sabiezēja. Zālē izmētātās baltās golfa bumbiņas izskatījās tā, it kā tur būtu izbērts vesels grozs artrītisku locītavu kaulu.

-     Tomēr tādu nevērību nevajadzētu pieļaut, es ierunājos. Māte ir vienmēr aizņemta darbā, braukā apkārt pa pasauli. Viņai nav vaļas domāt par bērnu. Viņai pat aizmirstas, ka viņai ir bērns. Atstāja Juki bez naudas Hokaido viesnīcas numurā un atcerējās par viņu tikai pēc trīs dienām. Pēc trīs dienām! Es atvedu viņu atpakaļ uz Tokiju, kur viņa viena pati sēdēja ieslēgusies dzīvokli, klausījās rokmūziku, ēda grilētu vistu un kūkas. Skolā neiet. Draugu viņai nav. Lai kā par to domātu, nav labi. Tā ir citas ģimenes lieta, varbūt es pārspīlēju. Bet man liekas, ka tas ir par traku. Var jau būt, ka mans domāšanas veids ir pārāk piezemēts, ikdienišķs, mietpilsonisks.

-    Nē, tev ir simtprocentīgi taisnība! Makimura sacīja. Tad lēni pamāja ar galvu. Tieši tā arī ir. Man nav, ko iebilst. Tev ir taisnība pat par divsimt procentiem. Tieši tāpēc gribēju ar tevi parunāt. Tāpēc arī lūdzu atbraukt šurp.

Nelāgas priekšnojautas. Zirgs beigts. Indiāņi lielās bungas vairs neribina. Pārāk klusi. Es ar mazo pirkstiņu pakasīju deniņus.

-     Tad, lūk, tā. Vai tu neuzņemtos pieskatīt Juki? viņš jautāja. Tā pieskatīšana nebūs nekas liels. Es gribētu, lai tu ar viņu laiku pa laikam satiecies. Divas trīs stundas dienā. Parunā ar viņu, aizved kaut ko kārtīgu apēst. Neko vairāk. Kā jau par darbu es tev par to samaksāšu. Mēģini uztvert sevi kā mājskolotāju, kuram nekas nav jāiemāca. Nezinu, cik tu pašlaik nopelni, bet varu solīt kaut ko tuvu tam. Pārējā laikā vari darīt, ko tik vēlies. Vienīgais dažas stundas dienā jāpavada kopā ar Juki. Nav nemaz slikts piedāvājums? Es jau par to ari piezvanīju Amei. Viņa pašlaik ir Havaju salās. Fotografē Havaju salās. Paskaidroju viņai, kāda ir situācija, un viņa piekrita, ka varu tev to lūgt. Viņa arī pret Juki izturas ļoti nopietni. Bet viņa tāda ir, citāda, laikam tāpēc, ka ir ārkārtīgi apdāvināta. Reizēm viņas domas vienkārši aizlido kaut kur citur. It kā viņai būtu izsisti drošinātāji. Tad viņa aizmirst visu. Ar praktiskām lietām viņa nu galīgi netiek galā, viņa pat ar aritmētiskām darbībām netiek galā.

-    Es to īsti labi nesaprotu, noteicu, vāji pasmaidījis. Tam bērnam taču ir vajadzīga vecāku mīlestība. Viņai vajag, lai kāds viņu mīl no visas sirds, bez ierobežojumiem. Es nevaru viņai to nodrošināt. To var dot tikai vecāki. Domāju, gan jūs, gan jūsu sieva tam piekritīsiet. Tas ir pirmkārt. Otrkārt, šajā vecumā viņai ir jādraudzējas ar sava vecuma meitenēm. Viņai vajag draudzenes, ar kurām var atklāti izrunāties. Es esmu vīrietis, turklāt mums ir arī liela vecuma atšķirība. Turklāt ne jūs, ne jūsu sieva tā īsti neko par mani nezināt. Trīspadsmitgadīga meitene kaut kādā ziņā jau ir sieviete. Ļoti skaista, bet, piedodiet, psiholoģiski mazliet nenosvērta. Un jūs šo bērnu vienkārši uzticēsiet kaut kādam vīrietim? Vai jūs vispār kaut ko par mani zināt? Vēl nesen biju policijā tiktu pratināts saistībā ar kādu slepkavību. Ja nu es esmu slepkava?

-    Jūs esat slepkava?

-    Protams, nē, noteicu un nopūtos. Gan tēvs, gan bērns man uzdeva vienu un to pašu jautājumu. Es neesmu slepkavojis.

-     Būs labi. Es tev uzticos. Ja reiz saki, ka neesi slepkavojis, tad laikam arī neesi.

-    Kāpēc jūs man uzticaties?

-     Neesi slepkavas tips. Tāpat arī neesi no tiem, kas uzmāksies jaunām meitenēm, Makimura sacīja. Turklāt es uzticos Juki intuīcijai. Tam bērnam jau no paša sākuma ir bijusi ļoti asa intuīcija. Kaut kas līdzīgs medijam. Reizēm man, esot ar viņu kopā, ir bijusi tāda sajūta, ka viņa redz tādas lietas, kuras es neredzu. Vai vari to sajūtu iedomāties?

-    Nojaušu, es atbildēju.

-     Es domāju, ka tas viņai no mātes. Tāda ekscentriska iezīme. Tikai viņas mātei tas viss sakoncentrējas mākslā. Tad to dēvē par talantu. Bet Juki vēl nav atradusi neko tādu, kam to veltīt. Šķiež to bezmērķīgi. It kā ūdens plūstu pāri spaiņa malai. Gluži kā medijs. Tas viņai pa mātes līniju. Tā, lūk. Man pašam nekas tamlīdzīgs nepiemīt. Nu nemaz. Es neesmu ekscentrisks. Tāpēc neesmu nekāds labais partneris ne mātei, ne meitai. Es noguru, dzīvojot kopā ar viņām abām. Tik ļoti, ka man vairs negribējās redzēt nevienas sievietes seju. Tu noteikti pat iedomāties nevari, ko nozīmē dzīvot kopā ar viņām abām. Ame un Juki. Vārdi arī tā kā laika prognoze. Taču man viņas abas tik un tā patīk. Vēl tagad šad tad piezvanu Amei, lai papļāpātu. Taču vēlreiz dzīvot kopā tas man prātā nenāktu. īsta elle. Es arī kādreiz biju talantīgs, biju rakstnieks, bet tajā kopdzīvē viss pagaisa. Atklāti sakot. Pašam liekas, ka man nemaz tik slikti nav gājis, pat bez talanta. Sniega šķūrēšanā. Izsakoties taviem vārdiem, esmu šķūrējis sniegu. Ļoti labs formulējums. Bet par ko mēs īsti runājām?

-     Par to, vai man var uzticēties.

-    Pareizi. Es uzticos Juki intuīcijai. Juki tev uzticas. Tāpēc es arī tev uzticos. Tu arī varētu uzticēties man. Es nemaz neesmu tik slikts cilvēks. Laiku pa laikam uzrakstu kaut ko nejēdzīgu, taču neesmu slikts cilvēks. Un viņš vēlreiz noklepojās un nospļāvās zemē. Nu, vai tu uzņemsies? Pieskatīt Juki? Es ļoti labi saprotu visu to, ko tu pirmīt teici. Patiesībā tas būtu vecāku pienākums. Bet es jau sacīju situācija nav parasta. Kā jau teicu, es to nevaru izdarīt. Man nav neviena cita, kam varētu to lūgt.

Pētīju alus putas glāzē. Man pašam arī nebija īstas skaidrības par to, kā būtu pareizi darīt. Jocīga ģimene. Trīs ekscentriķi un māceklis Piektdienis. Tā kā Robinsoni no kosmosa.

-    Es labprāt ar viņu šad tad satiktos, sacīju. Bet katru dienu es nevarēšu. Pirmkārt, man pašam ir savas lietas kārtojamas. Otrkārt, man nepatīk satikties ar cilvēkiem pienākuma dēļ. Satiekos ar cilvēkiem tad, kad man gribas ar viņiem satikties. Man naudu nevajag. Šobrīd man naudas problēmu nav, un, lai satiktos ar Juki kā ar draugu, tik daudz naudas man pietiek. Tas nav izšķirošais. Man Juki ļoti patīk, man patīk ar viņu satikties. Taču nekādus pienākumus es negribu uzņemties. Vai tas ir skaidrs? Jo, beigu beigās, las, kāda Juki kļūs, ir jūsu atbildība. To nevar nokārtot ar naudu.

Makimura vairākas reizes pamāja. Miesa zem ausim nodrebēja. Golfs nepalīdzēs no tās atbrīvoties. Viņam dzīvē vajadzētu ieviest daudz nopietnākas pārmaiņas. Bet uz to viņš laikam nebija spējīgs. Ja spētu, tad jau sen to būtu izdarījis.

-    Es ļoti labi saprotu, ko tu gribi teikt, un tam visam, ko tu saki, ir jēga, viņš teica. Es negribu uzspiest tev nekādus pienākumus. Mums nav neviena cita, ko izvēlēties, un tāpēc es tev to pazemīgi lūdzu. Par pienākumiem vispār varam nerunāt. Par naudu padomāsim, kad pienāks īstais brīdis. Es savus parādus nekad neatstāju nenokārtotus. Lūdzu, paturi to prātā. Taču pagaidām lai notiek tā, kā tu teici. Lai paliek tavā ziņā. Dari, kā tev patīk. Bet, ja tev vajag naudu, tad sazinies ar mani vai ar Ami, nevienam no mums ar naudu nekādu problēmu nav. Bez kautrēšanās.

Es neko neatbildēju.

-    Cik noprotu, tu esi diezgan spītīgs vīrietis, viņš sacīja.

-    Es to nesauktu par spītību. Esmu izveidojis pats savu sistēmu.

-     Sistēmu, viņš noteica. Tad atkal paberzēja auss ļipiņu. Tādām lietām vairs īpašas jēgas nav. Tieši tāpat kā ar rokām veidotiem vakuuma cauruļu pastiprinātājiem. Nav jēgas pašam šķiest pūliņus un laiku, labāk aiziet uz audio tehnikas veikalu un nopirkt jaunus un gatavus tranzistora pastiprinātājus. Gan lētāk, gan skaņas kvalitāte labāka. Un, ja salūst, tad tos uzreiz salabos. Un, pērkot jaunus, tos var iemainīt. Šis laikmets nav domāts paša sagudrotām domāšanas sistēmām. Var jau būt, ka kādreiz tai bija sava vērtība. Tagad ir citi laiki. Tagad visu var nopirkt par naudu. Tajā skaitā ari domāšanas veidu. Nopērc to, kas tev vajadzīgs. Pavisam vienkārši. Un no tā brīža sāc lietot. Var pat sakombinēt kopā A un B. Kad noveco, tad izmet. Tā ir ērtāk. Vairs nav tie laiki, lai pieķertos sistēmai. Asus pagriezienus nepaņemsi. Citiem tas var likties nomācoši.

-    Augsti attīstīta kapitālisma sabiedrība, secināju.

-    Tā gan, Makimura noteica. Tad atkal uz bridi apklusa.

Visapkārt jau bija diezgan tumšs. Kaut kur tuvumā nervozi rēja suns. Kāds spēlēja Mocarta klavieru sonāti. Makimura apsēdās verandā un dzēra alu, par kaut ko iegrimis dziļās pārdomās. Kopš atgriezos Tokijā, visu laiku satiekos tikai ar dīvaiņiem, es nodomāju. Ar Gotandu, abām augstas klases prostitūtām (viena no viņām jau mirusi), diviem skarbajiem policistiem, Makimuru un viņa mācekli Piektdieni. Tā, vērojot satumsušo dārzu, suņa rejas un Mocarta sonāte saplūda kopā, un īstenība pamazām izplūda un sajaucās ar tumsu. Daudz kas pamazām zaudēja aprises un jēgu, viss pārvērtās haosā. Gan maigie Gotandas pirksti, kas glāstīja Kiki muguru, gan piesnigušās Saporo ielas, ganu meitenes Mejas teiktais kukū, detektīvs, kas sit ar plastmasas lineālu sev pa plaukstu, tumšā gaiteņa galā mani gaidošais Aituvīrs, viss izkusa un saplūda vienā veselā. Vai es būtu noguris? Tomēr nogurumu es nejutu. Vienkārši īstenība izkusa. Izkusa un saplūda kopā, veidojot vienu vienīgu haosu haosa lodi. Tā izskatījās pēc kaut kāda debesu ķermeņa. Vēl klavieru skaņas, suņa rejas. Kāds kaut ko teica. Kāds kaut ko man teica.

-    Paklau, Makimura uzrunāja mani.

Pacēlu galvu un pagriezos pret viņu.

-    Tu taču to sievieti pazini, vai ne? viņš sacīja. To noslepkavoto? Avīzes rakstīja, ka viņu nogalināja viesnīcā. Personība joprojām neesot noskaidrota. Makā atrasta viena vienīga vizītkarte. Šī persona it kā tiekot nopratināta, tavs vārds nekur neparādījās. Mans advokāts teica, ka tu policijā neko neesot stāstījis, bet tas jau nenozīmē, ka tu viņu nepazini, vai ne?

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Tā man liekas, viņš sacīja, pacēla golfa nūju, izstiepa to sev priekšā taisni kā zobenu un skatījās tajā. Man ir tāda sajūta. Man liekas, ka tu kaut ko slēp. Runājot ar tevi, man pamazām radās tāda sajūta. Tu ļoti ņemies ap sīkumiem, bet lielās lietās kļūsti ārkārtīgi iecietīgs. Es saskatu šādu modeli. Interesants raksturs. Šajā ziņā tu esi līdzīgs juki. Izdzīvošana tev sagādā mokas. Citiem grūti tevi saprast. Šoreiz tev paveicās. Policisti nav nekādi mīlīši. Šoreiz viss izgāja gludi, nākamreiz varbūt neizies. Sistēma ir laba, pat slavējami, ka tu tā no tās neatkāpies. Taču šiem laikiem vairs neder.

-    Tā nav nekāda nepiekāpība. Tas nedaudz līdzinās dejas soļiem. Ieradums. Ķermenis tos atceras. Kad atskan mūzika, ķermenis dabiski kustas. It kā ar apkārtni tam vairs nebūtu nekāda sakara. Ļoti sarežģīts dejas solis. Tāpēc par apkārtni es vairs nedomāju. Ja pārāk aizdomājies, solis nojūk. Ļoti neveikls, ļoti nemoderns dejas solis.

Makimura klusēdams noskatījās golfa nūjā.

-    Savādi, viņš noteica. Zini, tu man kaut ko atgādini. Nez ko?

-    Nez kas tas varētu būt? es sacīju. Varbūt Pikaso Puķu vāze holandiešu stilā un trīs bārdaini jātnieki1

-    Zini, tu man tīri labi patīc. Tādam cilvēkam kā tu es varu uzticēties. Piedod, ka lūdzu tev parūpēties par Juki. Kādreiz es tev par to pateikšos. Esmu no tiem, kas nevienam parādā nepaliek. To jau es pirmīt tev teicu.

-    To es jau dzirdēju.

-    Nu labi,Makimura sacīja, nolika golfa nūju malā un piecēlās. Pietiks.

-    Ko vēl avīzē rakstīja? es pavaicāju.

-    Neko citu. Nožņaugta ar zeķi. Augstākās šķiras viesnīcā, kaut kur pilsētā. Pat vārds nav zināms. Tiekot analizēti pierādījumi. Tas viss. Tādas lietas notiek bieži. Pēc tam visi to aizmirst.

-    Vai tiešām? es noteicu.

-    Nu, ir arī tādi, kas neaizmirst, viņš sacīja.

-    Droši vien.

25

Septiņos Juki nepiespiesti atgriezās. Teica, ka esot pastaigājusies gar jūru. Hiraku Makimura apvaicājās, vai viņa negribētu pavakariņot. Neesot izsalkusi, un esot arī laiks atgriezties mājās.

-            Nu labi. Atbrauc atkal paciemoties, kad ir tāds noskaņojums, tēvs sacīja. Pēc tam pagriezās pret mani, pateicās par atbraukšanu un atvainojās, ka neesot varējis neko īpašu piedāvāt. Atbildēju, ka nav par ko pateikties.

Māceklis Piektdienis mūs pavadīja līdz automašīnai. Tālāk dārza dziļumā bija laukums automašīnām, kurā stāvēja Jeep Cherokee un Honda 750cc, kā arī bezceļu motocikls.

-            Izskatās pēc nopietna dzīvesveida, es sacīju Piektdienim.

-            Nav nekāds rāmais, Piektdienis, brīdi padomājis, atteica. Viņš nav parastais "rakstnieka" tips. Rīcības cilvēks.

-    Un muļķis, Juki klusītēm piebilda.

Gan es, gan Piektdienis izlikāmies, ka neesam to dzirdējuši.

Tiklīdz Subaru bija izkustējies no vietas, Juki paziņoja, ka esot izsalkusi. Apturēju mašīnu pie jūras krastā uzceltā "Hungry Tiger", tur ēdām steikus. Un dzērām bezalkoholisko alu.

-    Par ko runājāt? Juki, ēzdama saldo pudiņu, noprasīja.

Nebija nekāda iemesla to slēpt, un es lielos vilcienos

izstāstīju sarunas būtību.

-            Es jau domāju, ka būs kaut kas tamlīdzīgs, viņa saviebās. Viņa domāšanas veidam raksturīgi. Ko tu par to sacīji?

-    Atteicos, protams. Tas nav man domāts. Tā nav nopietna saruna. Bet man liekas, ka ari bez šādas vienošanās varam laiku pa laikam satikties. Pēc patikas. Mēs esam ļoti atšķirīgi vecuma, dzīves apstākļu, domāšanas un jušanas veida ziņā, taču, neatkarīgi no tā, šķiet, ka mums abiem ir, par ko parunāt. Vai tev tā nešķiet?

Juki paraustīja plecus.

-Ja negribi ar mani satikties, tad pasaki. Pienākuma dēļ cilvēkiem nav jāsatiekas. Ja ir vēlēšanās satikties, tad jāsatiekas. Varētu viens otram stāstīt daudz ko tādu, ko nevienam citam neatklājam, uzticēt noslēpumus. Vai es kļūdos?

Viņa bridi vilcinājās, tad noteica:

-Hm.

-Ja tam visam ļauj sakrāties, tad tas viss pamazām tevī iekšā samilst. Un pienāk bridis, kad to vairs nav iespējams apturēt. Ja spiedienu laiku pa laikam neizlaiž ārā, tad var iznākt sprādziens. Bums! Saproti? Tad dzīvot kļūst pavisam grūti. Vienam pašam to visu saturēt ir smagi. Tev ir grūti, un arī man tas liekas smagi. Nevienam neko nestāsti, neviens neko nesaprot. Bet man liekas, ka mēs viens otru saprotam. Ka varam runāt atklāti.

Viņa pamāja.

-     Nedomāju tev kaut ko uzspiest. Ja gribi par kaut ko parunāt, piezvani man. Tam nav nekāda sakara ar manu un tava tēva sarunu. Es arī netaisos uzņemties saprotoša vecākā brāļa vai onkuļa lomu. Mēs abi kaut kādā ziņā esam līdzīgi. Domāju, ka varam viens otram palīdzēt. Tāpēc mums nenāktu par sliktu laiku pa laikam satikties.

Viņa neko neatbildēja. Pabeidza ēst saldo ēdienu, lieliem malkiem dzēra ūdeni. Tad uzmeta šķību skatienu uz apalīšu ģimeni pie blakusgaldiņa, kas nopietni notiesāja savu maltīti. Vecāki, meita un mazāks puika. Un visi patiešām tuldi.

Es atspiedu elkoņus uz galda un, dzerdams kafiju, vēroju Juki seju. Tik tiešām skaista meitene, nodomāju. Cieši viņā veroties, šķita, ka sirds visdziļākajā stūrītī ir iemests sīks akmentiņš. Tāda veida skaistums. Šajā visdziļākajā līkloču alā, kur nekas parasti netika iekšā, viņas mestais akmentiņš tika gan. Ja man būtu piecpadsmit gadu, noteikti viņā iemīlētos, jau divdesmito reizi pēc kārtas nodomāju. Bet piecpadsmit gadu vecumā es diezin vai viņu saprastu. Šobrīd kaut kādā ziņā sapratu. Varētu viņu pasargāt. Taču man jau ir trīsdesmit četri gadi un trispadsmitgadīgās meitenēs iemīlēties neklājas. Tur nekas labs neiznāktu.

Nespēju saprast, kāpēc klasesbiedri par viņu ņirgājas. Iespējams, ka ikdienā viņas īpašais skaistums šķita nepanesams. Pārāk ass. Iespējams, ka arī viņa pati nepieļāva nekādus kompromisus. Varbūt tiem bija bail no viņas, tāpēc viņu izsmēja, saukāja par histēriķi. Viņa radīja iespaidu, ka nav iesaistāma viņu slepenajā sadarbībā. Ar to viņa atšķīrās no Gotandas.

Gotanda ļoti labi apzinājās, cik spēcīgu iespaidu atstāj uz apkārtējiem, bet to pietaupīja. Viņš to kontrolēja. Viņš citus nebiedēja. Un tad, kad viņa esība pamazām vien izpletās, viņš spoži pasmaidīja un pārvērta to par joku. Tad arī visi citi plati smaidīja un jutās labi. Baigi foršais puisis, tā visi domāja. Varbūt… patiesībā viņš tik tiešām ir ļoti labs, Gotanda. Taču Juki nebija tāda kā viņš. Juki dzīvoja tikai pati sevī cik spēdama. Viņai nebija vaļas domāt par to, ko jūt citi un kā viņus neaizskart. Tā rezultātā viņa citus ievaino, un tad arī pati tiek ievainota. Viņa pašā būtībā atšķīrās no Gotandas. Skarba dzīve. Ta kā drusku par skarbu trispadsmitgadīgai meitenei. Pat pieaugušam cilvēkam tas būtu skarbi.

Nespēju iedomāties, kas ar viņu notiks turpmāk. Ja viss noritētu gludi, tad varbūt tāpat kā māte atradīs un pieņems kādu pašizpausmes veidu, varbūt dzīvos kādā no mākslas jomām. Un iespējams: lai kuru jomu viņa izvēlētos, tad talanta spēka dēļ viņas darbus citi apbrīnos. Man nebija pamata tā domāt. Taču man tā šķita. Arī Hiraku Makimura bija to pieminējis viņas iekšējo spēku, auru, apdāvinātību. Viņa bija ārpus vidusmēra. Sniegu nešķūrēs.

Kaut gan to nekad nevar zināt, varbūt astoņpadsmit deviņpadsmit gadu vecumā viņa pārvērtīsies par pavisam parastu meiteni. Biju redzējis vairākus tādus gadījumus. Meitenes, kas trīspadsmit četrpadsmit gadu vecumā ir skaistas un asas, kāpjot augšup pa pubertātes kāpnēm, pamazām vien savu spožumu zaudē. Šķiet, ka šis asums, tiklīdz tiek aizskarts, kļūst truls. Viņas kļūst par meitenēm, kas "ir gan skaistas, bet ne tik iespaidīgas". Taču izskatās laimīgas.

Protams, man nebija ne jausmas, pa kuru no šiem pieaugšanas ceļiem Juki aizies. Tā ir dīvaina lieta, katrs cilvēks savu augstāko punktu sasniedz citādi. Kad tur ir uzkāpts, tālāk vairs iet tikai lejup. Tur neko nevar padarīt. Taču neviens nezina, kad pienāks šis augstākais punkts. Šķiet, ka viss vēl priekšā, bet tad pēkšņi izrādās, ka šī robežšķirtne jau ir aiz muguras. To neviens nezina. Dažs labs savu augstāko virsotni sasniedz divpadsmit gadu vecumā. Tālāk dzīvo pavisam neievērojamu dzīvi. Cits turpina kāpt augšup līdz nāves brīdim. Cits, sasniedzis virsotni, mirst. Daudzi dzejnieki un komponisti dzīvo kā viesuļvētra, no pārāk straujās kāpšanas nomirst, pat trīsdesmit gadu vecumu nesasnieguši. Pablo Pikaso turpināja gleznot, ko spēja, kad viņam bija jau pāri par astoņdesmit, un nomira vieglā nāvē. Par to ir skaidrība tikai tad, kad viss jau ir beidzies.

Bet kā ar mani?

Virsotne. Nekur neko tādu nemanīju. Pametot skatienu pār plecu, likās, ka tā nemaz nelīdzinās cilvēka dzīvei. Neizteiksmīgs reljefs. Mazliet pakāpjas augstāk, tad atkal nolaižas. Un viss. Tik tiešām nekā. No nekā nekas nepiedzimst. Es biju kādu mīlējis, un es tiku mīlēts. Taču palicis nebija nekas. Tik dīvaini plakana, līdzena ainava. It kā es pastaigātos video spēles iekšienē. Kā tāds Packmari. Krumš, krumš.

apēd labirinta caurumoto līniju. Bez mērķa. Bet kaut kad noteikti nāks nāve.

Tev jākļūst laimīgam, Aituvīrs bija teicis. Tāpēc tev jādejo. Jādejo tik labi, ka visi brīnās.

Metu mieru domāšanai un pievēru acis.

Kad tās atkal atvēru, Juki pāri galdam cieši manī noskatījās.

-            Tev nav labi? viņa noprasīja. Tu tā pārvērties. Vai es kaut ko briesmīgu pasacīju?

Es pasmaidīju un nogrozīju galvu. Nē, tu neko tādu nepateici.

-    Vai tu domāji par kaut ko sliktu?

-    Varbūt.

-    Tu bieži domā par tādām lietām?

-    Laiku pa laikam.

Juki nopūtās un tad spēlējās ar salocīto salveti uz galda.

-            Vai tev nekad neuznāk briesmīgas skumjas? Kad pamosties nakts vidū un domā par tādām lietām.

-    Protams, tā gadās, es sacīju.

-            Bet tad kāpēc tu šeit pēkšņi par kaut ko tādu aizdomājies?

-    Laikam tāpēc, ka tu esi pārāk skaista, atbildēju.

Juki paskatījās manī ar tikpat tukšu skatienu kā viņas

tēvs. Tad klusām nogrozīja galvu. Un neteica neko.

Par vakariņām samaksāja Juki. Paziņoja, ka tēvs esot viņai iedevis kaudzēm naudas. Tad paņēma rēķinu un aizgāja uz kasi, izvilka no kabatas kādas piecas sešas desmittūkstoš jenu banknotes, ar vienu no tām samaksāja un atlikumu nepārskaitījusi iebāza ādas jakas kabatā.

-            Viņam liekas, ka pietiek iedot naudu un viss ir kārtībā, -Juki sacīja. Muļķīgi. Tāpēc šodien uzsaukšu es. Mēs taču esam vienlīdzīgi. Kaut kādā ziņā. Citādi tu vienmēr par mani maksā. Tas nav taisnīgi.

-     Paldies, es noteicu. Bet zini, varbūt tev turpmāk šīs zināšanas noderēs ar tādu uzvedību tu pārkāp klasisko i .indiņu etiķetes normas.

-    Ak tā?

-Ja randiņa laikā kopā ietur maltīti un meitene ir nolēmusi pati maksāt, tad ļauj samaksāt vīrietim, taču pēc tam viņam naudu atdod. Tā ir pieņemts. Vīriešu lepnums ir tik viegli ievainojams. Mani tas, protams, neapvaino. Lai kā uz mani paskatītos, neesmu nekāds mačo. Mani tas apmierina, bet šajā pasaulē ir ārkārtīgi daudz vīriešu, kuri par to apvainotos. Pasaule vēl joprojām ir mačo pasaule.

-      Cik stulbi, viņa noteica. Es ar tādu vīrieti uz randiņu neiešu.

-      Tas ir tikai viens viedoklis, es iebildu. Tad izstūrēju Subaru no stāvvietas. Taču cilvēkiem gadās iemīlēties pilnīgi absurdi. Neiemīlamos. Tāda ir mīlestība. Kad būsi tajā vecumā, kad valkā krūšturus, tu arī to sapratīsi.

-     Es taču tev teicues jau valkāju! Un viņa iesita man pa plecu. Tikai drusciņ pietrūka, un es būtu ietriecies ar mašīnu lielā, sarkani krāsotā atkritumu urnā.

-      Es pajokoju, -, apturējis mašīnu, sacīju. Redzi, mēs pieaugušo pasaulē visi jokojamies. Reizēm kāds joks neizdodas. Bet tev jāpierod arī pie tā.

-    Hm, viņa noteica.

-    Hm, es atkārtoju.

-    Cik stulbi! viņa sacīja.

-    Cik stulbi! es teicu.

-    Izbeidz mēdīties, viņa sacīja.

Izbeidzu mēdīties. Tad izbraucu ārā no mašīnu stāvvietas.

-      Bet zini, tā nedrīkst sist cilvēkam, kas sēž pie stūres. Pat ne pa jokam, es teicu. Mēs abi varējām nosisties. Un tas nu būtu otrais padoms attiecībā par labām randiņu manierēm. No tiem jāpārnāk dzīviem.

-    Hm, Juki novilka.

Atpakaļceļā Juki tikpat kā nesarunājās. Viņa gluži kā bez spēka ieslīga sēdeklī, izskatījās, ka par kaut ko domā. Ik pa laikam šķita, ka viņa iesnaužas, taču īpašas atšķirības nebija vai viņa bija nomodā vai snauda. Kasetes vairs neklausījās. Pamēģināju uzlikt līdzpaņemtās John Coltrane "Ballads", viņa neiebilda. Tomēr nelikās, ka viņa kaut ko dzird. Klusiņām dungoju līdzi solo gabaliem un braucu uz priekšu.

Ceļš, pa kuru mēs naktī atgriezāmies Tokijā, bija vienmuļš. Koncentrēju uzmanību uz priekšā braucošo mašīnu aizmugurējām gaismām. Nebija nekā īpaša, par ko runāt. Kad tikām uz autostrādes, Juki nosēdās taisnāk un sāka košļāt gumiju. Tad izsmēķēja tikai vienu cigareti. Trīs četras reizes ievilka dūmu un izmeta cigareti ārā pa logu. Laikam domāja, ka es iebildīšu, ja viņa smēķēs vēl vienu, un aprobežojās ar vienu. Laba intuīcija. Saprot, ko es domāju. Zina, kad ir īstais brīdis atkāpties.

Kad apstājāmies pie Akasakas dzīvokļu nama, es paziņoju: "Esam klāt, princese."

Viņa ietina košļājamo gumiju papīriņā un nolika to uz mašīnas priekšējā paneļa. Tad it kā bez spēka atvēra mašīnas durvis, izkāpa ārā un, kā gāja, tā aizgāja. Neatvadījusies, durvis aiz sevis neaizvērusi, atpakaļ pār plecu nepaskatījusies. Sarežģīts vecums. Vai vienkārši fizioloģija. Iedomājos, ka viņa labi iederētos kādā Gotandas filmā. Sarežģītā, viegli ievainojamā pusaudze. Ja Gotanda būtu manā vietā, viņš gan daudz labāk tiktu ar to visu galā. Ja viņš būtu manā vietā, tad Juki viņā neprātīgi iemīlētos. Citādi nekāds kino neiznāk. Un tad… tad redz kā, es jau atkal domāju par Gotandu. Nogrozīju galvu, pārliecos pāri pār pasažiera sēdekli un aizvēru mašīnas durvis. Blaukš! Tad, klausīdamies Freddie Hubbard "Red Clay", braucu mājās.

Nākamajā rītā devos uz staciju nopirkt avīzi. Bija pirms deviņiem, tāpēc Šibujas stacija bija pilna ar cilvēkiem, kas brauca uz darbu. Bija pavasaris, bet smaidošas sejas tikpat kā nemaz nemānijā. Kioskā nopirku dažas avīzes, Dunkin Donuts ieēdu virtuļus un, dzerdams kafiju, tās izlasīju. Nevienā no tām par Meju itin nekas nebija rakstīts. Par drīzo Disnejlendas atklāšanu, par Vjetnamas un Kambodžas karu, par gaidāmajām mēra vēlēšanām, noziedzību skolās. Taču par skaisto, jauno sievieti, kuru nožņaudza Akasakas viesnīcā, ne rindiņas. Tā jau Makimura bija teicis parasts notikums. Disnejlendas atklāšanai nestāv ne tuvu. Šādus notikumus visi drīz vien aizmirst. Bet, protams, ir ari tādi, kas neaizmirst. Esmu viens no tādiem. Ari slepkava ir viens no tiem. Un abi izmeklētāji tāpat.

Iedomājos, ka varētu aiziet uz kino, un izpētīju avīzē nodrukāto kinorepertuāru. "Nelaimīgo mīlestību" vairs nerādīja. Tad atcerējos par Gotandu. Vismaz viņam man vajadzētu paziņot par to, kas noticis ar Meju. Ja nu gadās tā, ka ari viņu iztaujā, tad uzpeldēs mans vārds. Un tad es nonāktu ārkārtīgi nepatīkamā situācijā. Pietika iedomāties par atgriešanos policijā, lai iesāpētos galva.

Centos no Dunkin Donuts rozā telefona sazvanīt Gotandas namu. Protams, viņa nebija mājās. Automātiskais atbildētājs. Tikai pateicu, ka būtu labi, ja viņš ar mani sazinātos kādā svarīgā jautājumā. Tad izmetu avīzes atkritumu urnā un devos mājās. Iedams iedomājos: nez kāpēc Vjetnama un Kambodža karo? Nevar saprast. Sarežģīta pasaule.

Lietu sakārtošanas diena.

Bija daudz padarāmu lietu. Tāda diena. Jākļūst materiālistiskam un jākārto reālas lietas, jāķeras klāt pareizā secībā.

Vispirms aiznesu vairākus kreklus uz veļas mazgātavu, vairākus izmazgātos kreklus izņēmu. Tad uz banku izņemt naudu, samaksāju telefona un gāzes rēķinu. Pie viena arī īri. Aizgāju pie kurpnieka, kurš manām kurpēm piesita jaunus papēžus. Nopirku baterijas modinātājam un sešas tukšas kasetes. Atgriezos dzīvoklī un, klausoties FEN, ķēros pie uzkopšanas darbiem. Kārtīgi izberzu vannu. Izņēmu visu no ledusskapja un iekšpusi skaisti izslaucīju, izšķiroju ēdienus un sakārtoju. Noberzu gāzes plīti, notīrīju ventilatoru, izslaucīju grīdu, notīrīju logus, savācu atkritumus. Nomainīju palagus un spilvendrānas. Darbojos ar putekļsūcēju. Kad, dziedot līdzi Styx "Mister Roboto", ar lupatu slaucīju žalūzijas, iezvanījās telefons. Zvanīja Gotanda.

-    Varbūt mēs varētu satikties un mierīgi parunāt? Tā īsti nav telefona saruna, es sacīju.

-Jā, protams. Bet vai tas ir tik steidzīgi? Šobrīd saskrējis ļoti daudz darba. Gan filma, gan televīzijas video drāma, pēc divām trim dienām mēs varētu parunāt bez steigas un patīkami.

-    Piedod, es saprotu, ka tu esi aizņemts. Taču ir nomiris kāds cilvēks. Cilvēks, kuru mēs abi pazinām. Ar to lietu nodarbojas policija.

Viņš pie klausules klusēja. Daiļrunīga klusēšana klusumā. Līdz šim biju domājis, ka klusēšana vienmēr ir tikai klusēšana. Tomēr Gotandas klusēšana nebija tāda. Tā bija gudra, intelektuāla klusēšana. Izklausīsies savādi, ja tā teikšu, bet likās: ja saspicētu ausis, tad varētu dzirdēt, kā viņam domas darbojas lielā ātrumā.

-    Sapratu. Domāju, ka šovakar atgriezīšos mājās. Tas gan varbūt būs ļoti vēlu. Vai tas nekas?

-    Tas nekas.

-    Es tev piezvanīšu, ap vieniem vai diviem. Atvaino, bet agrāk nekādi netieku.

-    Tas nekas. Būšu nomodā un gaidīšu.

Nolicis klausuli, es domās šo sarunu atkārtoju vārdu pa vārdam.

Taču ir nomiris kāds cilvēks. Cilvēks, kuru mēs abi pazinām. Ar to lietu nodarbojas policija.

Vai tikai tas viss nesāk pārvērsties par detektīvtrilleri? Viss un visi, kas nonāca saskarē ar Gotandu, sāka līdzināties kino epizodei. Kāpēc gan tā? Šķita, ka īstenība pamazām atkāpjas. It kā tu spēlētu tev iedalīto lomu. Viņam noteikti piemīt kaut kas aurai līdzīgs. Iztēlojos Gotandas stāvu, izkāpjam no Maserati, tumšas saulesbrilles, uz augšu saslieta lietusmēteļa apkakle. Apburoši. Radiālo riepu reklāma. Nogrozīju galvu un pabeidzu slaucīt žalūzijas. Nu pietiks. Šī ir bijusi materiālistiska diena.

Piecos aizstaigāju līdz Haradžuku un Takešita ielā meklēju Elvisa nozīmīti. Tomēr Elvisa nozīmīti nemaz nebija tik viegli uziet. Bija gan Kiss, gan Iron Maiden, gan AC/DC, gan Motorhead, gan Michael Jackson, gan Prince, tādu te bija papilnam. Bet Elvisa nebija. Tomēr trešajā veikalā pamanīju vienu ar uzrakstu ELVIS THE KING. To ari nopirku. Pa jokam pavaicāju pārdevējai, vai viņiem ir nozīmītes ar Sly & the Family Stones. Pārdevēja, kura bija neliela auguma, lakatiņu kā lenti apsējusi, septiņpadsmit astoņpadsmit gadus veca, mēmā izbrīnā manī noskatījās.

-    Kas tie tādi? Neko par tiem neesmu dzirdējusi. Jaunais vilnis vai panki?

-    Tā apmēram pa vidu.

-    Pēdējā laikā nāk tik daudz jaunu ierakstu, viņa noteica un noklakšķināja mēli.

-    Tieši tā, es piekritu.

Pēc tam devos uz Curuoku iedzert alu un ieēst tempuru. Tā pamazām laiks gāja, saule norietēja. Sunrise. Sunset. Es kā vientuļš, garlaicīgs Packman graužos cauri labirintam pa punktoto līniju. Šķita, ka uz priekšu nemaz nevirzos. Netuvojos nekam. No vidus pamazām ari sižets izplūda. Pazuda arī tā līnija, kas savienoja mani ar Kiki. Šķita, ka klīstu pa apkārtceļiem. It kā es šķiestu pūliņus un naudu intermēdijām, nevis galvenajam pasākumam. Un vispār, kur paredzēts galvenais pasākums? Un vai tas vispār notiks?

Nezinādams, ko lai līdz pusnaktij sadaru, aizgāju uz Šibujas kinoteātri, seansu pulksten septiņos, rādija Pola Ņūmena "Spriedumu". Filma nebija slikta, bet es tās laikā vairākkārt aizdomājos par kaut ko citu un pazaudēju sižeta pavedienu. Skatījos uz ekrānu, un man šķita, ka kuru katru brīdi tajā parādīsies Kiki kailā mugura, un tad nevilšus sāku domāt par viņu dažādas domas. Kiki ko tu man lūdzi?

Tad parādījās filmas beigu titri un es, tā arī no sižeta neko nesapratis, cēlos un gāju ārā. Nedaudz pastaigājos, iegriezos bārā, kuru šad tad apmeklēju, ēdu riekstus un izdzēru divas "skrūves". Kad atgriezos mājās, bija jau pāri desmitiem, tad lasīju grāmatu un gaidīju Gotandas zvanu. Laiku pa laikam uzmetu skatienu telefonam. Jo man likās, ka telefons mani vēro. Neirotiski.

Tad noliku grāmatu malā un izstiepos gultā, un domāju par zemē aprakto kaķi Siļķi. Iedomājos, ka no viņa laikam pāri vairs palikuši tikai kauli. Zemē iekšā laikam gan ir mierīgi. Tātad kauliem tagad ir miers. Lielveikala papīra maisiņā.

Nekādu sarunu.

Kad attapos, istabā rāmi un bez skaņas kā ūdens bija ieplūdusi bezspēcība. Nolēmis šo bezspēcību nokratīt, devos uz vannasistabu un, dungodams līdzi Red Clay, iegāju dušā, stāvēdams virtuvē izdzēru skārdeni alus. Tad, aizvēris acis, spāniski aizskaitīju no viens līdz desmit, skaļi noteicu: "Darīts!" un sasitu plaukstas. Tad bezspēcība pazuda kā vēja aizpūsta. Tas bija manis paša rituāls. Viens pats dzīvodams, cilvēks pamazām tādas lietas apgūst. Citādi neizdzīvot.

26

Gotanda piezvanīja pusvienos naktī.

Atvaino. Bet vai tu tagad nevarētu atbraukt ar savu mašīnu pie manis? viņš vaicāja. Vai atceries, kur es dzīvoju?

Teicu, ka atceros.

-            Galīgs trako nams, beigu beigās neko laikā nepaspēju. Parunāsim mašīnā. Labāk tavējā. Tas laikam nebūtu domāts šofera ausīm.

-           Tieši tā, es sacīju. Tūlīt pat braukšu. Būšu pie tevis apmēram divdesmit minūšu laikā.

-    Labi, tad pagaidām. Un viņš nolika klausuli.

Paņēmu mašīnu no tuvējās stāvvietas un devos uz viņa

namu Adzabu. Nevajadzēja vairāk par piecpadsmit minūtēm. Foajē nospiedu zvana pogu līdzās plāksnītei ar uzrakstu "Gotanda", un viņš tūdaļ pat nokāpa lejā.

-            Atvaino, ka tik vēlu. Šausmīgi daudz darba. Briesmīga diena, viņš teica. Pēc tam man būs jābrauc uz Jokohamu. Rīt agri no rīta filmēšana. Pirms tās jāpaspēj mazliet pagulēt. Palikšu viesnīcā.

-            Paklau, es aizvedīšu tevi līdz Jokohamai, es sacīju. Tā mēs varēsim parunāt pa ceļam. Izdosies ietaupīt laiku.

-    Tā tu man ļoti palīdzētu, viņš atteica.

Gotanda iekāpa Subaru un izbrīnīts apskatīja mašīnu no iekšpuses.

-    Cik mierīgi, viņš sacīja.

-    Tāpēc, ka mums ir siržu saskaņa, es noteicu.

-    Protams, viņš sacīja.

Lai cik tas būtu dīvaini, bet Gotanda tiešām bija uzvilcis lietusmēteli. Tas viņam labi piestāvēja. Saulesbrilles viņš nebija uzlicis. To vietā viņam bija pavisam parastas brilles ar caurspīdīgiem stikliem. Ari brilles viņam ļoti labi piestāvēja. Viņš izskatījās ārkārtīgi inteliģents. Naksnīgi tukšajā automaģistrālē iegriezos trešajā sānceļā uz Jokohamu.

Viņš paņēma uz priekšējā paneļa nolikto Beach Boys kaseti un brīdi to pētīja.

-            Kur tas laiks, viņš noteica. Agrāk bieži viņus klausījos. Vidusskolas laikos. Beach Boys, tas izklausījās tik īpaši. Tik intīmi, tik saldi. Vienmēr spīd saule, jūras smarža, līdzās guļ skaista meitene. Klausoties tās dziesmas, vienmēr likās, ka tāda pasaule patiešām pastāv. Mūžīga jaunība, mūžīga saules gaisma, mītu pasaule. Mūžīgie pusaudža gadi. Pasaka bērniem.

-Jā, sacīju un pamāju ar galvu. Tā bija. Patiešām.

Viņš pasvārstīja kaseti rokā, it kā gribētu noteikt tās svaru.

-    Bet, protams, nekas no tā visa nevar turpināties mūžīgi. Visi kļūst vecāki. Pasaule mainās. Pat mītos visi kādreiz mirst. Nekas nepastāv mūžīgi.

-    Tā ir.

-Ja par to runājam, pēc Good Vibrations es Beach Boys vairs neklausījos. Kaut ko no viņiem es dzirdēju, bet man nepatika, sāku klausīties skarbākas lietas Ledd Zeppelin, Jimmy Hendriks… Pienāca skarbi laiki, tie vairs nebija Beach Boys klausīšanās laiki. Bet vēl tagad bieži atceros. Surfer Girl, piemēram. Pasaka bērniem. Tomēr nebija slikta.

-    Slikti nebija, noteicu, bet arī pēc Good Vibrations viņi nebija slikti. Ir vērts paklausīties. 20/20, Wild Honey un ari Holland un Surf's Up nebija sliktas plates. Man patika. Nebija tik spožas kā pirmie gabali. Saturs arī haotisks. Bet nevar noliegt, ka tajos jūtams gribasspēks. Brian Wilson pamazām psiholoģiski kļuva nekam nederīgs, grupai vairs neko nepiedāvāja, taču visi tomēr centās dzīvot tālāk, spēkus apvienojuši. Tādas izmisīgas domas. Protams, tam laikam viņi vairs nederēja. Tieši tā, kā tu teici. Bet nav nemaz slikti.

-    Pamēģināšu paklausīties, viņš sacīja.

-    Tev nepatiks, es iebildu.

Viņš ielika kaseti pleijerī. Kādu brīdi Gotanda svilpoja līdzi.

-    Kur tie laiki, viņš piebilda. Neticami. Jau divdesmit gadi būs pagājuši, kopš šis gabals bija topos.

-Jā, bet liekas, ka tas bija tikai vakar.

Gotanda, savilcis izlēmīgu sejas izteiksmi, brīdi manī cieši noskatījās. Tad plati pasmaidīja.

-    Tu reizēm sarežģīti joko, viņš noteica.

-    Ne visi to saprot, es sacīju. Lielākā daļa manus jokus uztver kā nopietnību. Briesmīga pasaule. Pat pajokot nevar.

-    Tomēr daudz labāka par to pasauli, kurā man jādzīvo, viņš nosmējās. Tajā par augstākās klases joku tiek uzskatīts tas, ja pusdienu kastītē pa jokam tiek ielikts suņa sūds.

-    Tas tiek uzskatīts par augstākās klases joku?

-    Patiešām.

Pēc tam kādu brīdi klusēdami klausījāmies Beach Boys. California Girls, 409, Catch a Wave, tikai un vienīgi tādus nevainīgus aizgājušo laiku meldiņus. Sāka līņāt. Laiku pa laikam ieslēdzu logu tīrītājus, tad uz mirkli izslēdzu, tad atkal ieslēdzu. No tādiem lietiem. Liegs pavasara lietus.

-     Ko tu atceries no vidusskolas laikiem? Gotanda man pavaicāja.

-    Savas esības neglītumu un pamestību es atbildēju.

-    Un vēl?

Nedaudz apdomājos.

-    Vēl es atceros, kā tu laboratorijas darbu laikā ar sērkociņu aizdedzināji gāzes degli.

-    Kāpēc gan? viņš izbrīnīts noprasīja.

-Tāpēc, ka uguns pielaišana bija, kā to teikt, ārkārtīgi šika. Kad tu aizdedzināji degli, tad tas izskatījās kā kaut kas tāds, kas ieies cilvēces vēsturē kā varens sasniegums.

-     Tas nu gan ir pārspīlējums, viņš nosmējās. Tomēr es saprotu, ko tu gribi teikt. Tas, par ko tu runā, ir… izrādīšanās. Daudzkārt esmu kaut ko līdzīgu dzirdējis. Agrāk es tādēļ pārdzīvoju. Man pašam nav nekāda nolūka izrādīties. Tomēr es to daru, laikam gan. Dabiski. Kopš manas bērnības visi vienmēr ir uz mani skatījušies. Pār mani lijuši uzmanība. Un es to apzinos. Lai ko es darītu, es to izpildu. Tas pielīp. Tāpēc sāku tēlot. Tāpēc kļuvu par aktieri. Tas nāca kā atvieglojums. Tad man par tēlošanu vairs nebija jākaunas. Un viņš nolika abas plaukstas uz ceļiem. Bet patiesībā nemaz neesmu tik slikts cilvēks. Patiesībā… patiesībā… Nemaz neesmu tik slikts. Man pašam liekas, ka esmu lielisks, viegli ievainojams. Tā nav, ka es dzīvotu, nekad nenoņemot masku.

-    Protams, es sacīju. Es neko tādu negribēju teikt. Gribēju sacīt vienkārši to, ka tu šiki aizdedzināji gāzes degli. Labprāt vēlreiz to redzētu.

Viņš priecīgi smējās, noņēma brilles un ar kabatlakatiņu tās notīrīja.

-    Labi, nākamreiz pamēģināšu atkārtot, viņš noteica un tad, priecīgi noķiķinājis, uzlika brilles atpakaļ. Brīdi padomājis, nogrieza kasešu pleijeri klusāk. Ja tev nekas nav pretī, varbūt parunāsim par to cilvēku, kas ir miris. Labi?

-    Meja, es sacīju, pievērsis skatienu stikla tīrītājiem. Viņa nomira. Viņu nogalināja. Kādā Akasakas viesnīcā nožņaudza ar zeķi. Slepkava nav noskaidrots.

Gotanda brīdi vērās manī tukšu skatienu. Pagāja trīs četras sekundes, iekams viņš saprata, par ko es runāju. Bet, kad saprata, viņa seja pārvērtās. "Ia kā pārvēršas logu rūtis spēcīgas zemestrīces laikā. Uzmanīgi vēroju, kā viņa sejā mainās izteiksme. Izskatījās, ka viņš tik tiešām ir šokēts.

-    Kad viņu nogalināja?

Pateicu precīzu datumu. Gotanda atkal klusēja, šķita, ka viņš cenšas saņemt sevi rokās.

-    Briesmīgi, viņš noteica. Tad vairākkārt nogrozīja galvu. Tas vienkārši ir pārāk briesmīgi. Nebija nekāda iemesla viņu nogalināt. Tik jauka meitene. Un turklāt… Viņš atkal vairākas reizes papurināja galvu.

-    Viņa bija jauka meitene, es sacīju. Gluži kā no bērnu pasakas.

Gotanda smagi nopūtās, it kā būtu pavisam bez spēka. Pārgurums padarīja viņa seju vecāku. Likās, ka viņš šo nogurumu slēpj sevi, cilvēku acīm nepieejamā vietā. Dīvains vīrietis, es nodomāju. Ir uz to spējīgs. Noguris viņš izskatljās nedaudz vecāks. Tomēr pat noguris viņš likās apburošs. Tāds cilvēcisks akcents. Bet, protams, bija netaisni tā par viņu teikt. Viņš patiesi bija noguris un sāpināts. Es to sajutu. Lai ko darītu, viņš vienmēr izskatās apburošs. Kā pasaku princis, kurš visu, kam vien pieskaras, pārvērš zeltā.

-    Mēs tik bieži trijatā nopļāpājām līdz pat rītam, Gotanda klusi ierunājās. Es un Meja, un Kiki. Cik mums gāja jauki! Tāda tuvība. Tu sacīji pasaka bērniem. Taču tādas pasakas tik viegli rokās nedodas. Man tas bija ļoti svarīgi. Bet viņas pazūd, cita pēc citas.

Pēc tam abi klusējām. Es skatījos uz ceļu mums priekšā, bet viņš uz priekšējo paneli. Ieslēdzu un izslēdzu stikla tīrītājus. Beach Boys klusās balsīs dziedāja vecas dziesmas. Dziedāja par sauli, sērfošanu un mašīnu sacīkstēm.

-     Kā tu zini, ka viņa ir mirusi? Gotanda man pavaicāja.

-    Biju izsaukts uz policiju, paskaidroju. Viņai bija mana vizītkarte. Es toreiz iedevu. Lūdzu, lai man paziņo, ja izdodas uzzināt kaut ko par Kiki. Viņa bija to iebāzusi pašā maka dziļumā. Kāpēc viņa nēsāja to sev līdzi? Lai tur kā, to atrada pie viņas. Lai cik tas būtu nejauki, tas bija vienīgais pavediens, lai noskaidrotu viņas personību. Tāpēc mani izsauca. Man parādīja viņas fotogrāfijas, prasīja, vai es šo sievieti pazīstu. Divi skarbie izmeklētāji. Sacīju, ka nepazīstu. Meloju.

-     Kāpēc?

-    Kāpēc? Vai būtu labi, ja es izstāstītu, ka tu mani ar viņu iepazīstināji, ka mēs abi pirkām sievietes? Kā tu domā, kas notiktu, ja es kaut ko tādu pateiktu? Kas tev noticis, vai tu esi galīgi zaudējis iztēles spēju?

-    Cik nelāgi, viņš klusi atvainojās. Esmu drusciņ apjucis. Jautājums bija lieks. Ja padomā, tad viss kļūst saprotams. Piedod. Kas notika tālāk?

-    Policisti man nemaz neticēja. Profesionāļi, viņi uzreiz saož, ja kāds melo. Trīs dienas mani žņaudzīja. Tiesības nepārkāpjot, tā, lai nekādas pēdas uz ķermeņa nepaliek, nogurdinoši. Es jau esmu vecs. Nav vairs tā, kā agrāk. Man tur nebija, kur pārgulēt, tāpēc gulēju kamerā. Neaizslēgtā. Tomēr, lai ari neaizslēgta, kamera ir un paliek kamera. Noskaņojums drūms. Uznāk vājums.

-    Saprotu. Agrāk es ari vienreiz biju tur ticis, uz divām nedēļām. Klusēju. Biju teicis, ka klusēšu, un klusēju. Bet es biju pārbijies. Divu nedēļu garumā sauli neredzēju ne reizi. Domāju, ka no turienes ārā vairs neiznākšu. Tāds noskaņojums. Tie puiši cilvēkus sita. It kā klapētu gaļu ar alus skārdenēm. Tie to pieprot, lai tur kā, nospiež cilvēkus uz ceļiem. Viņš uzmanīgi pētīja nagus. Tevi noturēja trīs dienas, un tu tā arī neko nepasacīji?

-    Kā gan citādi? Ja es pēkšņi pa vidu būtu pateicis: "Patiesībā…" tad vairs neizķepurotos. Ja būtu kaut ko tādu izdarījis, tad līdz šejienei netiktu. Ja vienreiz kaut ko tādu pasaki, tad mute ir jātur ciet līdz nāvei.

Gotandam atkal seja nedaudz pārvērtās.

-    Cik nelāgi! Es jūs abus iepazīstināju. Tu manis dēļ iekūlies tādās nepatikšanās. Iepinu tajā visā.

-    Tev ne par ko nav jāatvainojas, es sacīju. Kas bijis, bijis. Man tas viss sagādāja baudu. Bet tagad ir tagad. Tu neesi vainīgs pie tā, ka viņa ir mirusi.

-    Tā jau ir. Taču tik un tā tu manis dēļ policijai meloji. Manis dēļ visā tajā iekūlies. Esmu pie tā vainīgs. Jo es tevi uz to pamudināju.

Gaidot, kamēr nomainīsies luksofora signāls, es, skatoties viņam acīs, pateicu, manuprāt, vissvarīgāko:

-     Šajā ziņā viss ir kārtībā. Nepievērs tam uzmanību. Tev nav jāatvainojas. Nav jājūtas man pateicīgam. Tu ieņem zināmu stāvokli, un es to saprotu. Problēma ir tā, ka es nevarēju atklāt, kas viņa ir. Viņai taču noteikti ir tuvinieki, viņi arī grib, lai noziedznieku noķer. Labprāt būtu visu izstāstījis. Bet neizstāstīju. Man tas sāp. Vai nav skumji, ka Meja tagad ir vientuļa, mirusi bez vārda.

Viņš labu laiku domāja, acis cieši aizvēris. Jau nodomāju, vai tikai viņš nav iesnaudies. Beach Boys kasete bija beigusies, es nospiedu pogu un izņēmu to ārā. Pēkšņi iestājās klusums. Varēja dzirdēt tikai riepas švīkstam uz slapjā ceļa. Ir nakts vidus, es iedomājos.

-    Es piezvanīšu uz policiju, Gotanda, acis atvēris, klusām noteica. Anonīmi. Informēšu, ar kuru klubu viņa bija saistīta. Tas palīdzēs izmeklēšanai noskaidrot viņas identitāti.

-    Brīnišķīgi, es sacīju. Tu tiešām esi ļoti gudrs. Protams, ir šāda iespēja. Tādā gadījumā policija ķersies klāt klubam. Un uzzinās, ka dažas dienas pirms slepkavības tu biji viņu pasūtījis uz mājām. Tad policija ķersies klāt tev. Kāda jēga tad man bija trīs dienas no vietas klusēt un neizpaust šo noslēpumu?

Viņš pamāja.

-    Ir tā, kā tu saki. Bet ko man iesākt? Esmu apjucis.

-    Esi apjucis? Tādos gadījumos vislabāk ir nedarīt neko. Tad viss pāriet. Laika jautājums. Kādā viesnīcā nogalināta kāda sieviete, nekas vairāk. Tādas lietas notiek bieži. Drīz vien visi būs to aizmirsuši. Tev nav jājūtas par to vainīgam. Ierauj galvu un sēdi mierīgi. Vislabāk nedarīt neko. Ja tagad izdarīsi kaut ko lieku, var iznākt pavisam citas sarunas.

Varbūt mana balss skanēja vēsi. Varbūt izteicos pārāk skarbi. Tomēr man arī ir emocijas. Man arī…

-    Nelāgi… noteicu. Es tevi nevainoju. Man tas ir smagi. Es viņai nekādi nevarēju palīdzēt. Tas viss. Tu neesi pie tā vainīgs.

-    Nē, es esmu vainīgs, viņš sacīja.

Vēl dziļāks klusums. Nomainīju kaseti. Atskanēja Ben E. King "Spanish Harlem". Līdz pat Jokohamas pilsētas centram turpinājām klusēt. Bet šī klusuma dēļ mūs ar Gotandu vienoja draudzīga tuvība. Gribējās uzlikt viņam roku uz pleca un sacīt, ka viss jau ir galā, ka viss būs labi. Tomēr es to nepateicu. Viens cilvēks bija nomiris. Tas cilvēks bija viens pats aprakts. Man likās, ka tas smagums ir lielāks, nekā es spētu izturēt.

-     Kas gan varēja viņu nogalināt? pēc krietna brīža Gotanda vaicāja.

-     Ko var zināt? es sacīju. Šajā profesijā nākas satikties ar dažādiem klientiem. Daudz kas var notikt. Nav nekāda bērnu pasaka.

-     Bet tajā klubā visus klientus ļoti stingri pārbauda. Pieņem tikai ar ieteikumu, ja papētītu, nebūtu grūti noskaidrot, kas ir bijis klients.

-    Visticamāk, tas nebūs nācis caur klubu. Tā šķiet. Tā ir bijusi privāta tikšanās vai arī piepelnīšanās darbs, klubu apejot. Lai kā tas būtu bijis, viņa nebija izvēlējusies labāko partneri.

-    Žēl, viņš teica.

-    Viņa pārāk ticēja pasakām, es piebildu. Ticēja izdomātai pasaulei. Bet tas nevarēja bezgalīgi turpināties. Lai tā turpinātos, ir vajadzīgi skaidri noteikumi. Ne visi šādus noteikumus ievēro. Kļūdaina partnera izvēle beidzas briesmīgi.

-    Tomēr dīvaini, Gotanda sacīja. Kāpēc tāda skaista un gudra meitene strādāja par prostitūtu? Dīvaini. Tāda meitene būtu varējusi savu dzīvi nokārtot daudz labāk. Būtu varējusi atrast kārtīgu darbu vai noķert kādu bagātnieku. Varēja kļūt par modeli. Kāpēc viņa nodarbojās ar prostitūciju? Laikam, lai nopelnītu naudu. Tomēr nauda to meiteni nemaz tik ļoti neinteresēja. Var jau būt, ka ir tā, kā tu teici: viņa glābās pasakā.

-     Laikam gan, es sacīju. Tāpat kā tu. Tāpat kā es. Tāpat kā visi citi. Katrs meldē kaut kādu glābiņu. Tāpēc reizēm gadās negaidītas kļūdas un pārpratumi. Un tad kāds cilvēks mirst.

Es piebraucu mašīnu pie New Grand Hotel.

-    Paklau, vai tu ari negribi palikt šonakt viesnīcā? Gotanda pavaicāja. Domāju, ka numuru dabūsim. Pasūtīsim istabā dzērienus, divatā iedzersim. Es tik un tā uzreiz nevarēšu aizmigt.

Papurināju galvu. Man šobrīd negribas dzert. Esmu drusku noguris. Labāk uzreiz braukšu atpakaļ uz mājām un, neko nedomājot, likšos gulēt.

-    Sapratu, viņš noteica. Paldies, ka atvedi. Šķiet, ka es šodien sarunāju vienas vienīgas nejēdzības.

-    Tu ari esi noguris, es sacīju. Nevajag tagad domāt par mirušajiem. Viņi ir miruši. Kad kļūs labāk, tad domā. Vai tu saproti, ko es runāju? Tie, kas ir miruši, ir pagalam un pilnīgi miruši. Sastinguši un auksti. Lai cik vainīgs tu justos, lai ko tu justu, viņi vairs pie dzīvajiem neatgriezīsies.

Gotanda pamāja.

-    Es ļoti labi saprotu, ko tu saki.

-    Arlabunakti, es novēlēju.

-    Paldies par visu, viņš teica.

-    Nākamreiz tu man varētu nodemonstrēt gāzes degļa aizdedzināšanu.

Viņš pasmaidīja un izkāpa no automašīnas. Tad, it kā pārdomājis, pagriezās pret mani.

-    Manis teiktais izklausīsies dīvaini, taču, izņemot tevi, man nav neviena cilvēka, kuru es varētu saukt par savu draugu. Esam satikušies atkal pēc divdesmit gadiem, turklāt šī tagad ir tikai otrā tikšanās reize. Dīvaini.

To pasacījis, viņš aizgāja. Viņš sacēla uz augšu lietusmēteļa apkakli un pavasara lietū iegāja New Grand Hotel. Kā "Kasablankas" aina, es iedomājos. Skaistas draudzības sākums.

Bet es pret viņu jutu to pašu, tāpēc viņa teikto sapratu. Man likās, ka šobrīd ir tikai viens cilvēks, kuru varu saukt par savu draugu. Un man arī tas likās dīvaini. Un viņš nebija vainīgs pie tā, ka tas izskatījās kā aina no "Kasablankas".

Atgriezos Tokijā, klausīdamies Sly & the Family Stones, ar plaukstu sizdams pa stūri līdzi taktī. Sen nedzirdētie Everyday People.

Es esmu niecība,

Un tu arī, tu arī.

Mēs esam līdzīgi,

Ha, ha.

Everyday people

Turpināja līņāt. Maigs lietus, kas naktī palīdz izplaukt koku lapām.

"Neatsaucami, nepielūdzami mirusi," es atkārtoju. Tad pēkšņi iedomājos, ka man vajadzēja palikt tajā viesnīcā un iedzert kopā ar Gotandu. Mums bija kopīgas četras lietas. Pirmkārt, laboratorija. Otrkārt, abi bijām šķīrušies un dzīvojām vieni paši. Treškārt, abi bijām gulējuši ar Kiki. Ceturtkārt, abi bijām gulējuši ar Meju. Un Meja tagad bija mirusi. Neatsaucami, nepielūdzami mirusi. Bija vērts kopā iedzert. Un viņš bija laba kompānija. Man bija gan brīvs laiks, gan arī rīt nekas īpašs nebija ieplānots. Kas mani kavēja to darīt? Nonācu pie secinājuma, ka, iespējams, man nepatika, ka tas viss pārāk līdzinātos kino epizodei. Ja tā padomā, sametas viņa žēl. Pārāk apburošs vīrietis. Turklāt viņš pie tā nebija vainīgs. Laikam gan. Atgriezies Šibujas dzīvoklī, es pa žalūziju spraugām vēroju automaģistrāli un dzēru viskiju. Pirms četriem man uznāca miegs un es aizgāju gulēt.

27

Pagāja nedēļa. Pavasaris nostiprināja pozīcijas un šīs nedēļas laikā krietni pavirzījās uz priekšu. Neatkāpās ne reizi. Pavisam citādi nekā martā. Ķirši ziedēja, tad nobira vakara lietū. Vēlēšanas pagāja, skolās sākās jaunais mācību gads.

Atvēra Tokijas Disnejlendu. Bjorns Boigs pameta sportu. Maikls Džeksons visu laiku bija hitu augšgalā. Mirušie kā bija, tā palika miruši.

Man šī nedēļa izvērtās ļoti nesakarīga.

Bezjēdzīgas un bezmērķīgas dienas. Šīs nedēļas laikā divas reizes devos uz baseinu peldēt. Aizgāju pie friziera. Šad tad nopirku un izlasīju avīzes, par Meju ne reizi nekas neparādījās. Laikam gan vēl nebija viņu identificējuši. Avīzes aizvien nopirku Šibujas stacijas tuvumā, lasīju Dunkin Donuts, izlasījis izmetu atkritumu urnā. Svarīgu rakstu nebija.

Tās nedēļas otrdienā un ceturtdienā mēs ar Juki izgājām kopā paēst un parunāties. Pirmdienā devāmies pabraukāt, klausīdamies mūziku. Man patika ar viņu satikties. Mums bija kaut kas kopīgs. Brīvs laiks. Viņas māte vēl nebija atgriezusies no ārzemēm. Izņemot svētdienas un tās dienas, kurās mēs satikāmies, Juki augas dienas sēdēja mājās. Viņa sacīja: ja staigāšot apkārt, tad viņu klaiņošanas dēļ nodošot aizbildniecībā.

-    Varbūt aizbrauksim apskatīt Disnejlendu? es apvaicājos.

-    Es negribu uz turieni braukt, viņa viebdamās atbildēja. Man tādas vietas nepatīk.

-    Tev nepatīk tādas ņuņņainas, bērniem domātas komercializētas, mikimausiskas vietas?

-    Tieši tā, viņa īsi atbildēja.

-    Bet tā visu laiku sēdēt mājās nav veselīgi, es sacīju.

-    Paklau, varbūt aizbraucam uz Havaju salām? viņa ieminējās.

-    Havaju salām? Tas mani pārsteidza.

-    Mamma zvanīja. Viņa teica, ka es varētu atbraukt uz Havaju salām. Viņa šobrīd ir Havajās. Fotografē Havaju salas. Viņa visu laiku mani kaut kur pamet, bet tad pēkšņi sāk par mani uztraukties. Un tad zvana. Viņa vēl kādu laiku Japānā neatgriezīsies, un es tik un tā uz skolu neeju, un

Havaju salās nemaz nav slikti. Ja tu ari brauktu, tad par tevi ari samaksātu. Tomēr viena pati es nevaru braukt. Aizbraucam apmēram uz nedēļu izklaidēties! Būs interesanti.

Es pasmējos:

-    Ar ko atšķiras Disnejlenda no Havaju salām?

-    Havaju salās nav aizbildņu! Vismaz tik daudz.

-    Hm, nemaz nav slikta doma, es piekritu.

-    Nu tad brauksi man līdzi?

Es ātri to apdomāju. Jo vairāk par to domāju, jo vairāk man doma par došanos uz Havaju salām iepatikās. Likās, ka Tokijā es visu esmu izsmēlis. Tokijas ielās man viss bija apnicis. Te man vairs neviena laba doma nenāca prātā. Pavediens bija pārtrūcis, un nekas neliecināja par to, ka varētu parādīties kāds cits pavediens. Man tik tiešām gribējās doties uz kādu citu vietu un darīt kaut ko pilnīgi citu. Darīt kaut ko tādu, ko ķermenis nav pieradis darīt. Ēst to, ko neesmu pieradis ēst. Gribējās pirkt kaut ko tādu, ko es parasti nepērku. Turklāt mirušie ir neatsaucami, nepielūdzami miruši. īsi sakot, biju drusciņ noguris. Vēl nebiju atguvies pēc trim policijā pavadītajām dienām.

Es Havajās biju bijis tikai vienu dienu. Braucot darba darīšanās uz Losandželosu, pa ceļam kaut kas gadījās ar lidmašīnas dzinēju. Mēs nolaidāmies Havaju salās, mums apmaksāja ēšanu un viesnīcu. Aviokompānijas apmaksātās viesnīcas veikaliņā nopirku saulesbrilles un peldbikses un visu dienu noslaistījos pludmalē. Tā bija brīnišķīga diena. Havaju salas. Nav slikti.

Tur noslaistīties veselu nedēļu, peldēt, cik patīk, dzert pinakoladas, tad atgriezties. Arī nogurums pagaisis. Varbūt jutīšos laimīgs. Nosauļošos. Tad varbūt spēšu uz visu paskatīties no cita skatpunkta, pamēģināšu mainīt domas. Tad varbūt man liksies ak tā es esmu domājis, ak tāds ir bijis mans domāšanas veids. Nav slikti.

-    Nav slikti, es teicu.

-    Nu tad izlemts. Ejam pirkt biļetes!

Pirms to darīt, palūdzu viņai Hiraku Makimuras mājas telefona numuru un piezvanīju viņam. Pie telefona pienāca māceklis Piektdienis. Nosaucu savu vārdu, viņš laipni mūs savienoja.

Izskaidroju Makimuram lietas apstākļus. Tad apvaicājos, vai es varētu pavadīt Juki uz Havaju salam. Protams, tas pat nebija jāprasa, viņš sacīja.

-    Tev nemaz nenāktu par ļaunu aizbraukt kaut kur uz ārzemēm, viņš teica. Pat sniega šķūrētājiem pienākas brīvdienas. Un būsi arī tālāk no policijas. Tā lieta vēl nav norimusies. Kaut kad viņi vēlreiz tevi apciemos, noteikti.

-    Iespējams, es piekritu.

-     Par naudu nerūpējies, brauciet, uz cik ilgu laiku gribat, viņš sacīja. Sarunas ar šo vīrieti vienmēr neizbēgami noveda pie naudas. Pragmatiski.

-    Uz cik ilgu laiku vien gribas braukt nevarēsim. Ne ilgāk kā uz nedēļu, es teicu. Man arī ir daudz darāmā.

-    Kā vēlies. Dari, kā tev tīk, Makimura sacīja. Kad jūs dodaties prom? Jo ātrāk, jo labāk. Tā ir ar ceļošanu. Tiklīdz ir nolemts, tā arī jābrauc. Nekāda bagāža jums nav vajadzīga. Nebraucat jau uz Sibīriju. Kā pietrūks, to nopirksiet tur. Tur visu var nopirkt. Tā gan. Man liekas, ka varēšu sagādāt biļetes uz parītu. Derēs?

-    Derēs. Bet es pats arī varētu biļetes sagādāt. Tāpēc…

-     Nē, nē. Man ir tāds darbs. Varu dabūt ārkārtīgi lētas lidmašīnas biļetes. Tūlīt pat dabūšu labas vietas. To labāk uzticēt man. Katram cilvēkam kaut kas labi padodas. Nav ko lieki par to runāt. Es pārzinu sistēmu. Arī viesnīcu es pasūtīšu. Divus numurus. Tev un Juki. Ko vēl? Vai vajadzētu ar virtuvi?

-    Nebūtu slikti, ja arī paši varētu kaut ko pagatavot…

-     Zinu vienu labu vietu. Netālu no pludmales, ldusa, skaista vieta. Es tur agrāk esmu apmeties. Katram gadījumam pasūtīšu uz divām nedēļām. Dariet, kā gribat.

-    Bet…

-    Ne par ko nedomā. Es visu nokārtošu. Labi. Un ari Juki mātei par tevi paziņošu. Tev nekas cits nav jādara, kā tikai kopā ar Juki jābrauc uz Honolulu, jāguļ pludmalē un jāēd. Mamma skraida apkārt ar saviem darbiem. Kad viņa strādā, tad aizmirst par meitu, aizmirst pilnīgi par visu. Tāpēc ne par ko neuztraucies. Nesaspringsti. Skaties, lai Juki kārtīgi paēd. Relaksējies. Atgūsti spēkus. Jā, starp citu, vai vīza tev ir?

-    Ir, bet…

-    Tātad parīt! Labi. Tev vajag tikai peldbikses, saulesbrilles un pasi. Visu var nopirkt tur. Pavisam vienkārši. Nebrauc taču uz Sibīriju. Sibīrijā būtu skarbi. Tur ir briesmīgi. Afganistānā tāpat. Havaju salas salīdzinājumā ar to ir Disnejlenda. Momentā būsiet tur. Aizmigsi ar vaļēju muti un jau būsi galā. Starp citu, angļu valodu proti?

-    Vienkāršas sarunvalodas līmenī…

-    Labi. Pietiks. Perfekti. Rīt Nakamura aizgādās tev biļetes. Tad arī atdos tev naudu par Saporo biļeti. Viņš pirms braukšanas piezvanīs.

-    Nakamura?

-    Mans māceklis. Jūs pie manis satikāties. Tas jaunais vīrietis, kas pie manis dzīvo.

Māceklis Piektdienis.

-    Vai ir vēl kādi jautājumi? Makimura noprasīja. Likās, ka jautājumu ir bijis daudz, tomēr prātā neviens nenāca. Nē, nekā īpaša, es sacīju.

-    Ļoti labi, viņš teica. Tu visu ātri aptver. Tu man patīc. Un tev no manis būs vēl viena dāvana. To tu arī saņemsi. Kas tā būs, sapratīsi, kad būsi nonācis tur galā. Atsien lentīti un baudi. Havaju salas. Brīnišķīga vieta. Rotaļlaukums. Relaksējies. Tur nav sniega, ko šķūrēt. Jaukas smaržas. Baudi. Kad būsi atpakaļ, satiksimies.

Un nolika klausuli.

Skarbais rakstnieks.

Atgriezos restorānā pie galdiņa un pateicu Juki, ka aizbraukšana paredzēta parit.

-    Cik jauki! Juki sacīja.

-    Tu varēsi pati sagatavoties braucienam? Mantas, somas, peldkostīms, tādas lietas, es apvaicājos.

-     Mēs taču brauksim uz Havaju salām, vai ne? viņa savilka aizdomīgu sejas izteiksmi. Tas ir tas pats, kas braukt tepat uz Oiso pludmali. Nelidosim taču uz Katmandu.

-    Tā gan, es novilku.

Tā gan, tomēr pirms aizbraukšanas bija daudz kas kārtojams. Aizgāju uz banku pēc skaidras naudas un nopirkt ceļojumu čekus, naudas man vēl bija palicis pietiekami daudz. Nākamā mēneša honorāru apjoms. Tad devos uz grāmatnīcu nopirkt pāris grāmatu. Pēc tam uz mazgātavu pēc krekliem. Tad atgriezos mājās un ieviesu kārtību ledusskapī. Trijos piezvanīja Piektdienis. Viņš pašlaik esot Marunouči un varētu atvest biļetes. Mēs sarunājām satikties tuvējā kafijas bārā. Viņš man pasniedza biezu aploksni. Tur bija nauda par Juki biļeti no Saporo uz Tokiju, divas JAL pirmās klases biļetes ar maināmiem lidošanas datumiem, American Express ceļojumu čeki. Un vēl Honolulu karte, kurā bija atzīmēti viesnīcas apartamenti.

-    Aizbrauksiet tur, pateiksiet, kā jūs sauc, tur viss būs skaidrs, Piektdienis sacīja. Rezervēts ir uz divām nedēļām. Bet varat uzturēties īsāku vai ilgāku laiku, pēc patikas. Tad vēl parakstieties uz čekiem. Tērējiet pēc patikas. Nekautrējieties, tie visi ir norakstāmi izdevumi. Tā, lūk.

-    Vai pilnīgi visu ir iespējams norakstīt kā izdevumus? es brīnījos.

-     Visu diez vai, taču, cik vien varat, saglabājiet čekus. Man pēc tam tas viss ir jāsakārto, tā būtu ērtāk, Piektdienis smiedamies teica. Smiekli nebija nepatīkami.

Apsolījos tā darīt.

-    Lai jums jauks ceļojums! viņš novēlēja.

-    Paldies, es pateicos.

-    Jūs taču braucat uz Havaju salām, ne jau uz Zimbabvi.

Ir dažādi izteiksmes veidi.

Pievakarē pagatavoju vakariņas no tā, ko varēju sagrabināt ledusskapi. Sanāca dārzeņu salāti, omlete un miso zupa. Bija dīvaini iedomāties, ka rīt jau būšu Havaju salās. Man tas šķita tikpat dīvaini kā tas, ja rītdien man būtu jādodas uz Zimbabvi. Laikam tāpēc, ka nekad nebiju bijis Zimbabvē.

Izņēmu no skapja ne pārāk lielu neilona ceļojuma somu, iemetu tajā tualetes priekšmetus, grāmatas, tīru veļu un zeķes. Peldbikses, saulesbrilles un pretiedeguma krēmu. Divus T kreklus, polo kreklus, šortus un Šveices armijas nazi. Svītrotu kokvilnas vasaras žaketi akurāti uzliku virspusē. Aiztaisīju somu ciet un pārbaudīju, vai man ir pase, ceļojuma čeki, vadītāja apliecība, biļetes un kredītkartes. Vai vēl kaut kas būtu vajadzīgs?

Ir ļoti vienkārši ceļot uz Havaju salām. Gluži tāpat kā braukt uz Oisu. Dodoties uz Hokaido, bagāža ir daudz lielāka.

Noliku sakravāto somu uz grīdas un sagatavoju drēbes, ar kurām rīt gatavojos ceļot. Zilus džinsus un T kreklu, jūrnieku džemperi ar kapuci, vējjaku. Kad tas bija padarīts, uznāca garlaicība. Nekā darāma vairs nebija, un neatlika nekas cits kā iet vannā un dzert alu, noskatīties TV ziņas. Ziņās nekādu īpašu jaunumu nebija. Diktore paziņoja, ka, sākot no rītdienas, laikapstākļi mainīšoties. Ļoti labi, es nodomāju. Rit mēs jau būsim Honolulu. Izslēdzu televizoru, izstiepos gultā un dzēru alu. Tad atkal domāju par Meju. Neatsaucami, nepielūdzami mirušo Meju. Tagad viņa ir šausmīgi aukstā vietā. Ar nenoskaidrotu identitāti. Neviena nepieprasīta. Neklausās ne Dire Straits, ne Bob Dylan. Bet es rit došos uz Havaju salām. Turklāt uz kāda cita cilvēka rēķina. Vai pasaule ir taisnīga?

Papurināju galvu, cenzdamies aizdzīt domas par Meju.

Mēģināju domāt par reģistratūras darbinieci no Saporo. Meiteni ar brillēm no viesnīcas reģistratūras. Meiteni, kuras vārdu es nezināju. Es jau vairākas dienas ļoti gribēju ar viņu parunāt. Pat redzēju viņu sapnī. Bet īsti nesapratu, kā man rīkoties. Ko varētu teikt piezvanījis? Palūdziet pie telefona reģistratūras darbinieci ar brillēm? Izklausītos dumji. Tā nebūtu īsti labi. Diezin vai mūs savienotu. Hotelis ir traki nopietna darbavieta.

Brīdi to apsvēru. Nodomāju, ka kaut kādam labam risinājumam jābūt. Ja vien ir griba un apņemšanās, tad var atrast arī risinājumu. Es tik daudz biju par to domājis. Ir vērts pamēģināt, vienalga izdosies vai ne.

Piezvanīju Juki. Norunājām, kā rītdien satiksimies. Sacīju, ka deviņos ar taksometru atbraukšu viņai pakaļ. Tad pēkšņi iedomājos, ka vajadzētu apvaicāties, vai Juki nezina tās meitenes vārdu.

-    Hm. Šķiet, ka zinu. Viņai bija ļoti jocīgs vārds. Pierakstīju to dienasgrāmatā. Tagad nevaru atcerēties, bet dienasgrāmatā varētu atrast, viņa teica.

-    Vai tu, lūdzu, nevarētu tagad paskatīties? es palūdzu.

-    Tagad es skatos televīziju. Nevar vēlāk?

-    Atvaino, bet tas ir steidzīgi.

Viņa kaut ko neapmierināti nomurmināja, tomēr dienasgrāmatu sameklēja.

-    Jumijoši, viņa pavēstīja.

-Jumijoši? es pārvaicāju. Kādiem hieroglifiem tad to raksta?

-     Nezinu. Tāpēc taču es tev uzreiz teicu, ka viņai bija jocīgs vārds. Hieroglifus es nezinu. Vai tikai nebūs no Okinavas? Spriežot pēc vārda.

-     Nē, man liekas, ka tas nav Okinavas vārds.

-    Lai tur kā, tāds tas vārds ir. Jumijoši, Juki sacīja. Tas viss? Es skatos televīziju.

-    Ko tu skaties?

Viņa, uz to neatbildējusi, nolika klausuli.

Ziņkārības dzīts, paņēmu Tokijas telefona grāmatu un meklēju vārdu Jumijoši. Neticami, bet Tokijā bija divi ieraksti "Jumijoši". Vienā variantā tas bija uzrakstīts ar hieroglifiem "loks" un "veiksme". Otrā gadījumā tā bija fotodarbnīca un "Jumijoši" bija rakstīts katakanā "Jumijoši foto". Ir nu gan pasaulē visādi vārdi.

Pēc tam piezvanīju uz hoteli "Dolphin" un apvaicājos, vai varētu runāt ar Jumijoši jaunkundzi. Man nemaz nevajadzēja gaidīt mūs tūlīt pat savienoja. Jā, es iesāku. Jumijoši mani pat atcerējās. Nebija pavisam norakstījusi.

-    Es šobrīd strādāju, viņa klusi noteica, vēsi un skaidri. Es vēlāk piezvanīšu.

-    Labi, tad pagaidām, es sacīju.

Gaidot Jumijoši zvanu, piezvanīju Gotandam un atstāju automātiskajā atbildētajā ziņu, ka rīt negaidot jābrauc uz Havaju salām.

Šķiet, ka Gotanda bija mājās, jo viņš tūlīt pat man piezvanīja.

-     Paklau, es tevi apskaužu. Cik jauki nomainīt noskaņu! Ja vien varētu, es arī brauktu.

-    Vai tad tu nevari braukt?

-    Nē, tas nav tik vienkārši. Esmu kompānijai parādā. Visa tā šķiršanās un uzturnauda, tam visam aizgāja šausmīgi daudz naudas. Es noteikti tev par to stāstīju, vai ne? Lai nokārtotu to parādu, strādāju cik spēdams. Filmējos tādās reklāmās, kurās man vispār nevajadzētu parādīties. Izklausās dīvaini, vai ne? Visādiem norakstāmiem izdevumiem man naudas pietiek, bet parādu īsti nespēju atdot. Šī pasaule ar katru dienu kļūst aizvien sarežģītāka. Pats vairs nesaprotu, vai esmu bagāts vai nabags. Mantas man ir papilnam, bet nav tā, ko gribu. Naudu tērēju, cik tik uziet, bet, kam gribētu tērēt, naudas nav. Varu nopirkt skaistas sievietes, cik tik gribu, tomēr pārgulēt ar to, kura man patīk, nevaru. Savāda dzīve.

-    Cik daudz tu esi parādā?

-     Pietiekami, viņš atteica. Pietiekami, bet, cik īsti, to es nezinu. Negribu lielīties, bet lielāko tiesu esmu virs vidējā līmeņa, taču naudas lietās esmu galīgs nejēga. Pietiek ieraudzīt konta bilances ciparus, un man uzreiz tirpas pārskrien pār kauliem. Novēršu skatienu. Esmu audzis vecmodīgā ģimenē un tā esmu audzināts. Man mācīts, ka smalki cilvēki par naudu nerunā. Tērē maz, domā par kopsakarībām. Ir tāds domāšanas veids. Vismaz kādreiz tā bija. Tomēr tagad tas diemžēl pagaisis. Mūsdienās tas ir bezjēdzīgs. Sarunas ir sarežģītākas. Kopsakarību vairs nav, un, ja rēķinos esi vājš, atliek tikai maz tērēt. Nejēdzīgi. Pats īsti nesaprotu, kas notiek. Kompānijas grāmatvedis man visu smalki paskaidroja. Bet tas bija gan garlaicīgi, gan nesaprotami. Man esot gan parādi, gan aizņēmumi, gan izdevumu nauda, šausmīgi sarežģīti. Teicu, lai man to izklāsta saprotami. Taču to neviens nav izdarījis. Tad sacīju, lai man paskaidro tikai to, kāds tad ir gala rezultāts. To man paskaidroja. Proti, es joprojām esmu parādos līdz acīm. Diezgan daudz jau ir nomaksāts, bet vēl paliek. Taču tēriņu naudu es varu tērēt. Tā, lūk. Kāds absurds! Tā kā skudru lauva. Tāpēc man jāstrādā. Man nav nekas pret to. Bet reizēm paziņas mani nesaprot. Reizēm kļūst pārāk bailīgi. Paklau, es jau atkal aizpļāpājos. Tas nav lāgā. Es vienmēr ar tevi aizpļāpājos.

-    Nē, nē. Tas nekas, es noteicu.

-     Tam ar tevi nav nekāda sakara. Pēc tam atkal satiksimies, parunāsimies, Gotanda sacīja. Lai tev jauks brauciens! Man tevis pietrūks. Ja būs brīvs brīdis, aiziesim kaut kur, iedzersim.

-     Es taču braucu tikai uz Havaju salām, nosmējos. Nepazūdu taču uz Ziloņkaula Krastu. Pēc nedēļas būšu atpakaļ.

-    Labi. Piezvani, kad esi atgriezies, labi?

-    Piezvanīšu, es apsolīju.

-     Kamēr tu gozēsies Vaikiki pludmalē, es maksāšu parādus, tēlodams zobārstu.

-     Šajā pasaulē cilvēki dzīvo dažādi, es noteicu. Cik cilvēku, tik dzīvesveidu. Different strokes for different folks.

-    Sly and the Family Stones, Gotanda uzsita knipi.

Jā, runājot ar savas paaudzes cilvēkiem, daži pūliņi atkrīt.

Jumijoši piezvanīja īsi pirms desmitiem. Esot pārnākusi no darba un zvanot no mājām. Atcerējos viņas dzīvokļu namu sniegā. Pavisam vienkāršo namu. Pavisam vienkāršās kāpnes. Pavisam vienkāršās durvis. Viņas nervozos smieklus. Tas viss bija tik smeldzīgi. Aizvēru acis un centos iztēloties nakts tumsā lēni dejojošās sniegpārslas. Gluži kā būtu iemīlējies.

Viņas pirmais jautājums bija: Kā tu uzzināji manu vārdu?

Paskaidroju, ka to man teica Juki.

-     Neesmu darījis neko nepareizu. Uzpircis nevienu neesmu. Telefona sarunas noklausījies neesmu. Neesmu ne no viena izspiedis informāciju. Ļoti pieklājīgi pavaicāju tai meitenei, un viņa man pateica.

Viņa brīdi neticīgi klusēja. Kā tai meitenei iet? Atgriezāties bez problēmām?

-     Bez problēmām. Es viņu nogādāju mājās. Vēl tagad šad tad satiekamies. Viņai iet labi. Kaut gan viņa ir savāda meitene.

-     Tev līdzīga, Jumijoši pēkšņi sacīja, it kā starp citu. Izklausījās tā, it kā tas būtu pavisam nenoliedzams, visiem uz pasaules zināms fakts. Nu tā mērkaķiem garšo banāni, Sahārā ir smiltis un lietus nelīst.

Starp citu, kāpēc tu visu laiku slēpi savu vārdu? es pavaicāju.

-    Nē, tā nebija. Es tev būtu pateikusi. Man nav nekāda iemesla to slēpt, viņa sacīja. īpaša iemesla slēpt to nav. Bet ir jau arī apnicis, visi vienmēr prasa, ar kādiem hieroglifiem tas rakstāms. Visi vienmēr prasa, vai tāds vārds ir bieži sastopams, no kurienes ēs nākot; apnicīgi, tāpēc man nepatīk bez īpašas vajadzības atklāt citiem savu vārdu. Tu pat nevari iedomāties, cik ļoti tas apnīk. Vienmēr skaidrot vienu un to pašu.

-Jauks vārds. Es papētīju Tokijā ir divi cilvēki ar tādu vārdu. Tu to zināji?

-     Zināju gan, viņa atbildēja. Es taču tev stāstīju, ka agrāk dzīvoju Tokijā. Tādas lietas es vienmēr noskaidroju. Lai kur es aizbrauktu, pārskatu telefona grāmatas. Jumijoši, Jumijoši. Ari Kioto viens ir. Starp citu, kāpēc tu zvanīji?

-    Nekāda īpaša iemesla man nav, atklāti pateicu. Es rīt uz kādu laiciņu aizbraukšu. Pirms tam gribēju ar tevi parunāt. Tas arī viss. Man laiku pa laikam ļoti gribas dzirdēt tavu balsi.

Viņa atkal kādu bridi klusēja. Sakari bija traucēti, kaut kur tālumā bija dzirdama vēl cita saruna kādas sievietes tērgāšana. Balss šķita atskanam no gara gaiteņa otra gala. Savādi sausa, savādi asa. Viņas sacīto nevarēja saprast, bet balss izklausījās ārkārtīgi sarūgtināta. Sarūgtināta tā aprāvās un atsāka runāt.

-     Es tev stāstīju par braukšanu liftā, aklo tumsu, vai ne? Jumijoši vaicāja.

-    Jā, stāstīji, es atbildēju.

-    Patiesībā tas notika vēlreiz, viņa sacīja.

Es klusēju. Arī viņa klusēja. Sarūgtinātā sieviete tālumā atkal bēra vārdus. Viņas sarunu biedrs laiku pa laikam kaut ko piekrītoši piebilda. To balsi bija ļoti grūti saklausīt. Šķita, kāda maigāka balss ik pa brīdim nosaka ak tā, jā. Tikai īsas atbildes. Bet viņa, it kā kāpdama pa kāpnēm, turpināja aizvainoti tērgāt. It kā kāds mironis sarunātos, es iedomājos. It kā no gara gaiteņa viņa gala kāds mironis runātu. Par to, cik šausmīgi ir būt mirušam.

-    Vai tu klausies? Jumijoši ievaicājās.

-    Klausos, atteicu. Pastāsti, kas notika.

-    Vai tu patiešām tici tam, ko es tev toreiz stāstīju? Tu necenties man izpatikt?

-    Es tev ticu, atbildēju. Es tev to neteicu, bet es pēc tam ari uzbraucu tur. Liftā, tādā pašā aklā tumsā. Piedzīvoju tieši to pašu, ko tu. Tāpēc ticu visam, ko tu man saki.

-    Tu biji tur aizgājis?

-    Par to visu vajadzētu parunāt bez steigas. Es vēl nespēšu to īsti labi izstāstīt. Vēl daudz ko neesmu sapratis. Kad nākamreiz satiksimies, mēģināšu tev visu izskaidrot, no sākuma līdz galam. Tāpēc mums abiem noteikti vēl kādreiz jāsatiekas. Taču to vēl paspēsim. Tagad izstāsti, kas ar tevi notika. Tas ir daudz svarīgāk.

īsu brīdi klusums turpinājās. Arī to otru sarunu vairs nedzirdēja. Tikai telefonisks klusums.

-    Tas bija pirms dažām dienām, Jumijoši iesāka. Varbūt pirms desmit. Man bija jābrauc liftā uz pazemes autostāvvietu. Bija apmēram astoņi vakarā. Tāpat kā toreiz. Izkāpu no lifta un pēkšņi atkal biju tajā vietā. Šoreiz nebija pusnakts un nebija ari sešpadsmitais stāvs. Bet tieši tas pats. Akla tumsa, pelējuma smaka, mitrums. Viss tieši tas pats gan dvaka, gan siltums, gan mitrums. Šoreiz nekur negāju. Stāvēju tur uz vietas un nekustējos, gaidīju, kad lifts atgriezīsies. Man šķita, ka tur nostāvēju krietnu laiku. Tad lifts atgriezās, es iekāpu iekšā un uzbraucu augšā. Tas arī viss.

-    Vai tu kādam par to stāstīji? es pajautāju.

-    Nevienam neko, viņa atbildēja. Jau otro reizi? Nē, man arī tajā pirmajā reizē labāk nevajadzēja nevienam neko teikt.

-    Labi. Nevienam arī neko nesaki.

-    Ko lai es iesāku? Man pēdējā laikā vienmēr ir bail, ka iekāpšu liftā un atkal iestāsies akla tumsa. Tomēr, strādājot tik lielā viesnīcā, gribot negribot katru dienu nākas vairākas reizes braukt ar liftu. Ko man darīt? Man nav neviena cita, ar kuru es to varētu apspriest.

-    Bet, Jumijoši, es ierunājos. Kāpēc tu man agrāk nepiezvanīji? Tad es tev jau agrāk būtu varējis to paskaidrot.

-    Es tev vairākkārt zvanīju, viņa klusiņām teica, gluži vai čukstēja. Bet tevis nekad nebija mājās.

-    Automātiskais atbildētājs taču bija ieslēgts?

-    Man tie riebjas. Es ļoti uztraucos.

-     Skaidrs. Es tev tagad to īsi paskaidrošu. Tajā tumsā nemājo nekas ļauns. Tam nav pret tevi nekādu ļaunu nodomu. Tas tevi neapdraud. Bet kaut kāda radība tur dzīvo… tie soļi, kurus tu dzirdēji… tomēr tas nekādā gadījumā tev neko ļaunu nenodarīs. Tā būtne vispār nevienam neko ļaunu nevar nodarīt. Tāpēc, ja nu tev atkal gadās nokļūt tumsā, tad vislabākais ir cieši aizvērt acis, stāvēt tur uz vietas un gaidīt liftu atgriežamies. Labi?

Jumijoši brīdi klusēja, it kā sagremodama manus vārdus.

-    Vai man pasacīt atklāti, kā es jūtos?

-    Protams.

-     Es tevi īsti labi nesaprotu, Jumijoši pavisam klusi noteica. Es laiku pa laikam par tevi iedomājos. Bet nevaru tikt skaidrībā, kas tu īsti esi par cilvēku.

-     Es ļoti labi saprotu, ko tu gribi teikt, sacīju. Man jau ir trīsdesmit četri gadi, bet šajā vecumā man ir vēl pārāk daudz nenoskaidrota. Pārāk daudz atliktā. Pašlaik cenšos to visu pamazām piepildīt. Es cenšos. Tomēr vēl vajag nedaudz laika. Domāju, ka varēšu tev daudz ko izskaidrot. Un tad viens otru labāk sapratīsim, tā es domāju.

-     Cerams, ka tā, viņa noteica, ārkārtīgi atsvešināti. Gluži kā televīzijas ziņu diktore, man ienāca prātā. "Cerams, ka tā. Un tagad pārejam pie nākamā mūsu ziņu izlaiduma sižeta" tāda sajūta. Un tagad mūsu ziņu izlaiduma nākamais sižets…

-    Patiesību sakot, es rīt došos uz Havaju salām, tā es sacīju.

-    Ak tā. Tas uz viņu nekādu iespaidu neatstāja. Ar to arī mūsu saruna beidzās. Atvadījos un noliku klausuli. Tad izdzēru tikai vienu glāzi viskija, nodzēsu gaismu un likos gulēt.

28

Mūsu ziņu izlaiduma nākamais sižets. Gulēju Fortderusī pludmalē, vēros augstajās, zilajās debesīs un palmu lapās, un kaijās un izmēģināju šo frāzi. Juki bija man līdzās. Es uz sava paklājiņa gulēju uz muguras, viņa uz vēdera, acis aizvērusi. No viņai līdzās noliktā milzīgā Sanyo kasetnieka plūda Eric Clapton dziesmas. Juki mugurā bija olīvzaļš bikini, un viņa līdz pat kāju pirkstu galiem bija noziedusies ar kokosriekstu eļļu. Meitenīgais augums likās slidens kā delfīns. Mums garām nogāja jauns samoietis, stiepdams sērfa dēli, bet tumši iededzis glābējs noskatījās visā no platformas, vēsi žibinādams savu zelta piekaru. Visa pilsēta smaržoja pēc ziediem, augļiem un sauļošanās eļļas. Havaju salas!

Mūsu ziņu izlaiduma nākamais sižets.

Daudz kas ir noticis, cilvēki iznāk uz skatuves, ainas nomainās cita pēc citas. Pirms tam staigāju pa piesnigušajām Saporo ielām. Tagad guļu Honolulu pludmalē un blenžu debesīs. Lietu secība. Savieno punktus un virzies uz priekšu. Ja skan mūzika, tad dejo un tiksi tik tālu. Vai es dejoju tik labi, cik spēju? Domās atgriezos pie notikušā, pārbaudīju savas kustības. Nemaz nav slikti, es nodomāju. Varbūt tik labi arī nemaz nav. Un tomēr nav slikti. Ja es atkal stāvētu tajā pašā vietā, tad, jādomā, izpildītu tieši tos pašus gājienus. To sauc par sistēmu. Vai par nosliecēm. Turos dejas solī.

Brīvdienas, es klusi noteicu. Es to sacīju pavisam klusi, bet šķita, ka Juki to sadzirdējusi. Juki apgriezās otrādi, pagriezās pret mani, noņēma saulesbrilles un, acis piemiegusi, cieši manī paskatījās.

-    Par ko tu tikko domāji? viņa aizsmakušā balsī noprasīja.

-    Ne par ko īpašu. Šādiem tādiem sīkumiem, atteicu.

-    Man gan vienalga, tomēr varbūt labāk netraucē citus ar savu izrunāšanos. Labāk to dari, kad esi viens pats savā istabā.

-    Atvaino. Es tā vairs nedarīšu.

Viņa uzmeta man gandrīz vai maigu skatienu.

-    Tas tik muļķīgi izskatās.

-    Hm, es novilku.

-    Tā kā tāds vientuļš večuks, Juki sacīja un atkal apsviedās uz vēdera.

Atbraukuši taksometrā no lidostas uz viesnīcu, mēs nolikām mantas numuros, pārģērbāmies šortos un T kreklos un tad, pirmais, ko darījām, uzreiz devāmies uz tuvējo iepirkšanās centru un nopirkām lielu radio un kasetnieku. Juki to gribēja.

-    Tādu, ko var baigi skaļi uzgriezt, Juki man teica.

Paņēmu no Makimuras saņemto aploksni un nopirku vislielāko Sanyo kasetnieku. Tad vēl pietiekami daudz rezerves bateriju un dažas kasetes. Apjautājos, vai viņai vēl kaut ko nevajadzētu. Kaut ko no drēbēm, peldkostīmu, tādas lietas? Viņa papurināja galvu. Kad devāmies uz pludmali, viņa noteikti stiepa to līdzi. Stiepējs gan, protams, biju es. Kā iedzimtais no Tarzāna filmas. "Kundze, uz to pusi labāk neiet, tur dzīvo ļaunie gari!" tecēju viņai nopakaļ. Diskžokejs bez apstājas spēlēja popmūzikas dziesmas. Tāpēc es ļoti labi atceros tās vasaras hitus. Pasauli bija pārņēmusi Maikla Džeksona dziesmu epidēmija. Vēl mums trāpījās ari Hall & Oats un šad tad uzrnirdzēja Duran Duran, bet ari tas tālāk par vidusmēru netika. (Kaut kā viņiem pietrūkst, es nodomāju.) Jo Jackson, Pretenders, aizvien kaut kur pa vidu esošais Super Tramp. Un tad neskaitāmi nezināmi dziedātāji un dziesmas.

Viesnīca, gluži kā Makimura bija solījis, nebija slikta. Protams, mēbeles un dizains, un izvēlētā sienu krāsa bija tālu no elegances, bet dīvainā kārtā tas derēja. (Kurš tad brauc uz Havaju salām meklēt eleganci?) Atradās netālu no pludmales un bija ērta. Numurs bija desmitajā stāvā, no turienes pavērās rāms skats. Varējām sauļoties uz terases. Arī virtuve bija plaša un ērti aprīkota. Tur bija viss, sākot ar elektrisko plīti un beidzot ar trauku mazgājamo mašīnu. Juki numurs bija blakus, nedaudz mazāks par manējo. Tajā nebija atsevišķas virtuves, bet tikai virtuves stūrītis. Gan liftā, gan hallē satiktie cilvēki bija jauki un smalki.

Kad bijām nopirkuši radio, es viens pats devos uz tuvējo pārtikas veikalu un sapirku pa pilnam alu, Kalifornijas vīnus, augļus un sulas. Tāpat arī visu nepieciešamo vienkāršu sviestmaižu pagatavošanai. Tad abi ar Juki devāmies uz pludmali gulšņāt un līdz pat vakaram vērāmies jūrā un debesīs. Mēs tikpat kā nesarunājāmies. Laiku pa laikam pagriezāmies otrādi, tad atkal atpakaļ, baudijām laiku aizplūstam. Saules stari krita pār mums un karsēja smilts. No jūras puses pūta maiga, liega vēsmiņa, brīdi pa brīdim palmu lapas iečabējās. Vairākkārt iesnaudos, tomēr mani pamodināja garāmgājēju soļi un balsis, un tādos brīžos iedomājos nez kur es atrodos. Tikai pēc brīža attapos, ka esmu Havajās. Man pār seju plūda ar pretiedeguma eļļu sajaukušies sviedri, pilēja zemē. Dažādas skaņas kā viļņi skalojās man pāri. Laiku pa laikam saklausīju, kā manis paša sirdspuksti sajaucas ar tām. Šķita, ka ari mana sirds atradusi savu vietu zemes varenajā ritmā.

Atlaidu galvas skrūves vaļīgāk. Atslābu. Brīvdienas.

Arī Juki sejas izteiksmē bija skaidri manāmas pārmaiņas. Tas notika tūlīt pēc tam, kad mēs izkāpām no lidmašīnas un saskārāmies ar saldo, silto Havaju salu gaisu. Viņa nokāpa pa trapu, apstājās, aizvēra acis, dziļi ieelpoja, tad atvēra acis un paskatījās uz mani. Tajā brīdī no viņas sejas pazuda pašaizsardzības un aizkaitinājuma izteiksme. Te nekas viņu neapdraudēja. Redzot, kā viņa izlaida rokas cauri matiem, kā ietina košļeni papīriņā un izmeta, bezjēdzīgi raustīja plecus, es sapratu, ka līdz šim viņas dzīve ir bijusi briesmīga. Ne tikvien briesmīga, bet galīgi pārprasta.

Matus uzspraudusi, tumšām saulesbrillēm uz deguna, mazu bikini mugurā kad viņa gulēja pludmalē, nebija viegli noteikt, cik viņai īsti gadu. Tomēr viņa izturējās tā, it kā būtu vecāka par saviem gadiem. Viņai bija slaidi locekļi, bet ne trausli, drīzāk spēcīgi. Šķita, ka tad, kad viņa neapzināti izstiepās, arī gaiss ap viņas rokām un kājām paplēšas. Es nodomāju, ka pašlaik viņai sākas visdinamiskākais augšanas posms. Viņa ļoti spēji kļuva par pieaugušu cilvēku.

Mēs viens otru ieziedām ar eļļu. Vispirms Juki iezieda man muguru. Briesmīgi liela mugura, tā viņa sacīja. Pirmo reizi kāds teica, ka man esot liela mugura. Kad sāku ieziest Juki muguru, viņa nespēja mierīgi nogulēt tik ļoti viņai kutēja. Matus viņa bija uzspraudusi, un bija redzamas viņas austiņas un kakls. Es neviļus pasmaidīju. Reizēm, redzot viņu no tālienes vai guļam pludmalē, Juki šķita tik pieaugusi, ka pat man pārsteigumā aizrāvās elpa, bet ausis gan viņai bija jaunas tieši viņas vecumam atbilstošas, tajās vēl bija saglabājies viņas bērnišķīgums. Tomēr vēl bērns, es nodomāju. Savādi, taču sievietes kakls ļoti precīzi atklāj viņas vecumu, gluži kā koka gadu gredzeni. Kāpēc tā, es nezinu, to es nespēšu izskaidrot. Lai tur kā, meitenei ir meitenes kakls un nobriedušai sievietei nobriedušas sievietes kakls.

-Jāsauļojas ir pamazām, Juki man prātīgi paskaidroja. Sākumā jāsauļojas pavēnī, tad pamazām jāpāriet saulē. Tad atkal jāatgriežas ēnā. Citādi iedegums izskatīsies pēc apdeguma. Var iedzīvoties čūlās. Un no tām paliek rētas. Izskatās šausmīgi neglīti.

-    Ēna, saule, ēna, es atkārtoju, ziezdams viņai muguru ar eļļu.

Tāpēc pirmās dienas pēcpusdienu Havaju salās pavadījām galvenokārt palmu ēnā, klausoties FM radio dīdžeju. Es laiku pa laikam aizgāju līdz jūrai un nopeldējos vai pie pludmales bāra iedzēru vēsu pinakoladu. Juki peldēt negāja. Viņa teica, ka vispirms gribot atslābt. Viņa iedzēra ananasu sulu un lēnām notiesāja hotdogu ar sinepēm un marinētiem dārzeņiem. Tad noskatījās, kā milzīgā saule pazūd rietumos, kā iekrāso izklaides jahtu buras tomātu mērces sarkanumā. Viņa gribēja izbaudīt visu līdz pat pēdējam saules staram.

-    Iesim! Saule norietējusi, ēst gribas! es sacīju. Drusciņ pastaigāsimies un iesim apēst hamburgerus. Tādus ar īstu, sulīgu grilētu gaļu un no tomātiem taisītu kečupu! īstos hamburgerus!

Viņa pamāja, bet necēlās un neizkustējās. It kā gribētu izbaudīt visu atlikušo laiku. Es saritināju paklājiņus, paņēmu radio.

-    Būs labi. Rīt arī ir diena. Nedomā ne par ko. Un, kad rītdiena būs galā, tad pienāks parītdiena, es noteicu.

Viņa paskatījās augšup uz mani un pasmaidīja. Es pastiepu roku, viņa to saņēma un piecēlās.

29

Nākamajā rītā Juki sacīja, ka vēlētos aizbraukt apciemot mammu. Viņa zināja tikai mammas apmešanās vietas telefona numuru, es piezvanīju, apsveicinājos un apvaicājos, kā līdz turienei var aizbraukt. Ame dzīvoja nelielā kotedžā netālu no Makahas. Viņa teica, ka no Honolulu tas esot apmēram pusstundas brauciena attālumā. Es sacīju, ka, manuprāt, brauciens varētu prasīt vairāk par stundu. Pēc tam es tuvējā auto nomā noīrēju Mitsubishi Laricer. Cerams, ka būs patīkams brauciens. Mēs uzgriezām skaļi mašīnas radio, atvērām logus un laidāmies prom pa piejūras ceļu simt divdesmit kilometrus garajā braucienā. Visapkārt saule, jūras vējš un ziedu smarža.

Man pēkšņi ienāca prātā pavaicāt Juki, vai mamma dzīvo viena.

-    Kā tad! viņa noteica, lūpas savilkusi. Viņa viena pati ārzemēs netiktu galā. Viņa tik tiešām ir šausmīgi nepraktisks cilvēks. Ja kāds par viņu neparūpējas, tad viņa ne ar ko netiek galā. Varu derēt, ka viņa tur ir kopā ar boifrendu. Noteikti jaunu un skaistu. Tāpat kā tētis. Atceries, kad bijām aizbraukuši pie tēta, to viņa skaisto, nejauko drauģeli geju. Tas vīrietis noteikti vannā iet trīs reizes dienā un vismaz divreiz dienā maina apakšveļu.

-    Viņš ir gejs? es pajautāju.

-    Tu nezināji?

-    Nē, nezināju.

-    Muļķis. Tas taču uzreiz ir redzams! Juki sacīja. Vai tētim par to ir interese vai nav, to es nezinu. Bet tas gan noteikti ir gejs. Simtprocentīgi. Divsimtprocentīgi.

Sāka spēlēt itaxy Music, un Juki pagrieza radio vēl skaļāk.

-    Mammai jau no seniem laikiem ir patikuši dzejnieki. Dzejnieki vai jauni vīrieši, kas apņēmušies kļūt par dzejniekiem. Viņa attīsta filmas, bet tie viņai skaita dzejoļus. "Iada aizraušanās. Savāda aizraušanās. Un viņai pilnīgi vienalga, kādi tie dzejoļi ir. Fatāla pievilcība. Būtu labi, ja ari tētis būtu rakstījis dzeju. Tomēr no viņa nu nekāds dzejnieks neiznāk.

Dīvaina ģimenīte, es kārtējo reizi nodomāju. Kā no kosmosa. Tēvs populārs rakstnieks, māte ģeniāla fotogrāfe, meita ar ekstrasensa spējām, māceklis gejs un mīļākais dzejnieks. Bet kāda ir mana vieta šajā psihodēliskajā ģimenē, kāda ir man ierādītā loma? Esmu laika kavētājs, kuram jāaprūpē un jāizklaidē viņu meita. Atcerējos labvēlīgo smaidu, ko Piektdienis man veltīja. Vai tas nebija solidaritātes smaids? Sveiks, piebiedrojies! Nē. Šis ir vienreizīgs pasākums. Man ir brīvdienas. Skaidrs. Kad brīvdienas būs galā, atkal atgriezīšos pie sniega šķūrēšanas. Tad man vairs nebūs laika iesaistīties jūsu spēlītēs. Patiesi tas viss ir tikai pagaidām. Šai epizodei ar galveno sižeta līniju nav nekāda sakara. Man patīk vienkāršāka, vieglāk saprotamāka pasaule.

Ievērojot Ames norādījumus, es īsi pirms Makahas nogriezos pa labi un devos uz kalnu pusi. Tur rindojās no skata nedroši, viegli namiņi, kurus, kā likās, nākamā lielā vētra aizpūtis pa gaisu, tad to kļuva mazāk un, kā jau tika teikts, parādījās privātnamu rajona vārti. Tur sarga namiņā sēdēja sargs, kurš izskatījās pēc indieša, viņš apjautājās, kurp mēs braucam. Nosaucu Ames kotedžas numuru. Viņš piezvanīja, tad pagriezās pret mums un pamāja:

Viss kārtībā! Lūdzu.

Kad iebraucām iekšā pa vārtiem, skatienam pavērās plašs, rūpīgi kopts mauriņš. Dārznieki tur pārvietojās kaut kādā golfa ratiņiem līdzīgā ierīcē un klusēdami apkopa zālienu un krūmus. Mauriņu kā kukaiņi bija apsēduši putniņi ar dzelteniem knābīšiem. Palūdzu vienam no dārzniekiem, lai viņš man parāda Juki mammas dzīvesvietu. Tur, viņš pavisam īsi sacīja. Un pastiepa pirkstu uz baseina, koku rindas un zāliena pusi. Abās pusēs garām baseinam stiepās melni, asfaltēti ceļi un meta lielu līkumu otrpus baseinam. Pateicu viņam paldies un braucu tālāk pa to pašu ceļu. Nobraucām pa nogāzi, uzbraucām augšup pa nogāzi, un tur jau bija arī Juki mammas kotedža. Moderna, tropu stilā celta ēka. Veranda, no kuras durvis veda tālāk uz gaiteni. Iekārti vēja zvaniņi. Visapkārt auga nepazīstami koki un ienācās nepazīstami augļi.

Apturēju automašīnu, mēs abi ar Juki uzkāpām pa pieciem kāpņu pakāpieniem un nospiedām durvju zvana pogu. Vēja zvaniņi laiku pa laikam miegaini, klusi ieskanējās, un šī skaņa sajaucās ar Vivaldi mūziku, kas plūda pa vaļējiem logiem. Pēc ceturtdaļminūtes durvis klusi atvērās un tajās parādījās vīrieša stāvs. Tas bija kāds baltais vīrietis, amerikānis, tumši iededzis, ne pārāk gara auguma. Viņam nebija labās rokas, no pleca uz leju. Spēcīgas miesas būves, prātīgām ūsiņām. Viņam mugurā bija izbalojis puķains havajiešu krekls, kājās sporta šorti un gumijas sandales. Viņš varētu būt vienos gados ar mani. Nevarētu teikt, ka viņš bija izskatīgs, bet likās patīkams vīrietis. Vai tikai nav pārāk skarbs, lai būtu dzejnieks? Tomēr laikam taču šajā pasaulē ir arī skarbie dzejnieki. Tas nemaz nav savādi. Pasaule ir liela.

Viņš paskatījās uz mani, tad uz Juki, tad atkal uz mani, tik tikko sašķieba žoldi un pasmaidīja.

-    Hello, viņš klusām teica. Pēc tam pārgāja uz japāņu valodu.

-    Labdien!

Tad sarokojās ar mani un ar Juki. Ārkārtīgi spēcīgs rokasspiediens.

-    Lūdzu, nāciet iekšā, viņš sacīja skaistā japāņu valodā.

Viņš ieveda mūs iekšā plašā dzīvojamā istabā, apsēdināja

dīvānā, atnesa no virtuves divas pudeles Primo alus, vienu kolu un trīs glāzes. Mēs abi dzērām alu, Juki dzērienam nepieskārās. Tad viņš piecēlās, piegāja pie mūzikas aparatūras un nedaudz pieklusināja Vivaldi. Istaba labi iederētos Samerseta Moema stāstā. Lieli logi, ventilators pie griestiem, pie sienām dienvidjūras tautu mākslas darbi.

-     Viņa pašlaik attīsta filmas, vēl vajag minūtes desmit, viņš paskaidroja. Lūdzu, tepat nedaudz pagaidiet. Es esmu Diks. Diks Norss. Es te dzīvoju kopā ar viņu.

-    Priecājos iepazīties, atteicu.

Juki nesacīja neko un skatījās ārā pa logu. Cauri augļu kokiem varēja manīt zilo jūru. Virs jūras līnijas peldēja mākonis neandertālieša galvaskausa formā. Mākonis nekustējās, nebija pat ne zīmes, ka tas varētu izkustēties. Tāds pavisam spītīgs mākonis. Balts kā izbalināts, ārkārtīgi skaidrām aprisēm. Tikai dzeltenknābji laiku pa laikam pašāvās tam garām. Vivaldi beidzās, Diks piegāja un nocēla adatu, ar vienu roku ieslidināja plati atpakaļ vāciņā un nolika plauktā.

-Jūs ļoti labi runājat japāniski, es ieminējos. Nevarēju iedomāties neko citu, par ko varētu parunāt.

Diks pamāja, sarauca abas uzacis un aizvēra acis, tad pasmaidīja.

-    Es Japānā dzīvoju jau ilgu laiku, viņš teica. Muti viņš virināja ļoti lēni. Jau desmit gadu. Kara laikā, Vjetnamas kara laikā, es pirmo reizi atbraucu uz Japānu, man te iepatikās, pēc kara es iestājos Sophia Universitātē. Tagad rakstu dzeju.

Nu, protams, nodomāju. Nav ne jauns, ne skaists, taču ir dzejnieks.

-    Tagad arī tulkoju japāņu haiku, tankas un dzeju, viņš piebilda. Grūts darbs, ļoti grūts.

-    Tā gan, es sacīju.

Viņš plati pasmaidīja un apvaicājās, vai es negribētu vēl vienu alu. Teicu, ka labprāt. Viņš vēlreiz atnesa divas slcārdenes alus. Neticami veikli ar vienu roku atrāva vaļā skārdeņu gredzenus, salēja glāzēs un ar baudu iemalkoja. Tad nolika glāzi uz galda, vairākkārt papurināja galvu un ieurbās ar skatienu Vorhola plakātā pie sienas.

-    Vai nav savādi, viņš iesāka, pasaulē nav dzejnieku vienroču. Nez kāpēc? Ir gan vienroči mākslinieki, gan pianisti, gan beisbola spēlētāji. Bet kāpēc nav vienroču dzejnieku? Jo tam, vai tev ir viena vai trīs rokas, ar dzejas rakstīšanu nav nekāda sakara.

Patiešām tā ir, nodomāju. Roku skaitam nav nekāda sakara ar dzejas rakstīšanu. Vai jūs zināt kādu dzejnieku vienroci? Diks Norss man jautāja.

Papurināju galvu. Tomēr, atklāti sakot, par dzeju man nekādas sajēgas nebija, es uzreiz nevarētu iedomāties pat neviena divroča dzejnieka vārdu.

-    Ir vairāki sērfotāji vienroči, viņš turpināja. Iras ar kājām. Diezgan veikli. Es arī esmu izmēģinājis.

Juki piecēlās un sāka staigāt pa istabu, piegāja pie plauktiņa ar platēm un sāka tās pētīt, tomēr laikam gan neko savai gaumei atbilstošu neatrada, tāpēc saviebās, it kā teikdama: "Cik stulbi!" Kad mūzika apklusa, visapkārt iestājās iemidzinošs klusums. Laiku pa laikam atskanēja zāles pļāvēja rūkoņa. Kāds kādu skaļi sauca. Vēja zvaniņu klusā šķinda. Putnu čivināšana. Tomēr klusums bija nospiedošs. Pat ja kaut kas sacēla kādu skaņu, tad tā drīz vien tika ievilkta šajā klusumā, neatstājot ne pēdu. It kā, izceļoties kādai skaņai, visi mestos tai virsū un to nodzēstu.

-    Klusa vieta, es noteicu.

Diks Norss pamāja, tad vērīgi nopētīja vienīgo plaukstu, vēlreiz pamāja.

-    Tā ir. Te ir kluss. Tas ir vissvarīgākais. It īpaši cilvēkiem, kas strādā tādu darbu kā Ame un es, mums ir nepieciešams klusums. Mēs nepanesam kņadu. Kā lai to pasaka hustlebustle, burzma. Nekam tas neder. Vai Honolulu pārāk nekrīt uz nerviem?

Man Honolulu ne tuvu nekrita uz nerviem, bet, lai šī saruna pārāk neieilgtu un nekļūtu pārāk apnicīga, piekritu. Juki turpināja vērot ainavu ar sejas izteiksmi, kurā nepārprotami bija ierakstīts: "Cik stulbi!"

-     Kauai ir jauka vieta. Klusums, maz cilvēku. Es patiešām gribētu dzīvot Kauai. Oahu neder. Pārāk daudz tūristu, pārāk daudz mašīnu, diezgan augsts noziedzības līmenis. Tomēr mēs esam šeit Ames darba dēļ. Viņa divas trīs reizes nedēļā brauc uz Honolulu. Tehnikas dēļ. Visādas tehniskas vajadzības. Oahu turpretim var izveido labus kontaktus, satikties ar cilvēkiem. Viņa pašlaik fotografē dažādus cilvēkus. Cilvēkus, kas vienkārši dzīvo. Zvejniekus un dārzniekus, un fermerus, un pavārus, un ceļa strādniekus… zivju tirgoņus. Tajās fotogrāfijās redzama viņas griba un talants.

Es līdz tam gan vēl nekad nebiju Ames fotogrāfijas rūpīgāk apskatījis, bet piekritu arī šim apgalvojumam. Juki kaut ko nesaprotamu novilka caur degunu.

Viņš apvaicājās, ar ko es nodarbojos.

Atbildēju, ka esmu ārštata žurnālists.

Izskatījās, ka viņam par manu profesiju ir zināma interese. Laikam gan nodomāja, ka esmu viņa profesijas pārstāvis, tāds kā jaunāks brālēns. Pajautāja, ko es rakstot.

Jebko, atbildēju. Ja ir pasūtījums, tad jebko. Kas jādara, jādara, tāpat kā ar sniega šķūrēšanu.

Sniega šķūrēšana, viņš atkārtoja. Tad bridi to apsvēra, nopietnu sejas izteiksmi. Laikam gan viņš tā īsti nesaprata, ko es ar to domāju. Sāku apdomāt, vai man nevajadzētu viņam sniegt sīkākus paskaidrojumus sniega šķūrēšanas lietā, bet tieši tajā brīdī istabā ienāca Ame un mūsu saruna ar to beidzās.

Amei mugurā bija džinsu krekls ar pusgarām piedurknēm un kājās balti, nodiluši šorti. Viņa nebija uzkrāsojusies, mati izspūruši, it kā viņa tik tikko būtu izkāpusi no gultas. Tomēr viņa bija ārkārtīgi pievilcīga sieviete, izskatījās tikpat apburoši un izsmalcināti kā toreiz, kad viņu pirmo reizi ieraudziju Saporo viesnīcas restorānā. Tiklīdz viņa ienāca istabā, tā uzreiz visi sajuta, ka viņas klātbūtne ir gluži citāda, bez izskaidrojumiem, bez izrādīšanās.

Viņa, neko neteikusi, devās tieši pie Juki, pabužināja meitai matus, tad piespieda degungalu viņai pie deniņiem. Juki neizrādīja nekādu īpašu interesi par to, bet ari nepretojās. Viņa tad divas trīs reizes papurināja galvu, un mati atkal ieņēma iepriekšējo formu. Tad atkal nevērīgi pētīja uz plaukta nolikto puķu vāzi. Tomēr šī viņas nevērība bija citāda nekā tā vienaldzība, ko viņa izrādīja, tiekoties ar tēvu. Viņa likās saņemamies, apspiežam neveiklību. Acīmredzot māti un meitu vienoja kaut kādas emocionālas saites.

Ame un Juki. Lietus Un sniegs. Tiešām dumji, es nodomāju. Tiešām izdomāts neglīts vārds. Tiešām, kā sacīja Makimura, laika ziņas. Nez kādu vārdu viņa būtu izdomājusi, ja viņai būtu piedzimis vēl viens bērns?

Ne Ame, ne Juki viena otrai neapvaicājās, kā iet, vai viss kārtībā, nekā tamlīdzīga. Māte sabužināja meitai matus un piespieda degungalu pie deniņiem. Tad Ame pienāca pie manis, apsēdās man līdzās un izņēma no krekla kabatas paciņu Salem un ar papīra sērkociņu aizdedzināja cigareti. Dzejnieks no kaut kurienes atnesa pelnu trauku un ar elegantu žestu nolika to uz galda. It kā novietotu tur vietai atbilstoši izraudzītu rotājumu. Ame iemeta tur sērkociņu, izpūta dūmus, noslaucīja degunu.

-    Atvainojiet. Nevarēju pamest iesākto darbu, Ame ieminējās. Pusceļā nevar apstāties. Citādi var visu sabojāt.

Dzejnieks atnesa glāzi arī Amei. Kārtējo reizi ar vienu roku ļoti veikli atvēra skārdenes gredzenu un ielēja alu glāzē. Viņa, sagaidījusi, kad putas nosēdīsies, vienā rāvienā izdzēra pusi glāzes.

-    Cik ilgi būsiet Havajās? Ame pavaicāja.

-    īsti nezinu, atbildēju. Konkrēti neesam izlēmuši. Apmēram nedēļu. Pašlaik man ir atvaļinājums. Tad vajadzēs atgriezties Japānā un atkal ķerties pie darba.

-    Būtu labi, ja jūs varētu palikt ilgāk. Ļoti jauka vieta.

-Jā, patiešām jauka, noteicu. Taču viņa vairs manī

neklausījās.

-    Vai esat ēduši? Ame pavaicāja.

-    Pa ceļam uzēdām sviestmaizes, es atbildēju.

-    Ko esam plānojuši pusdienās? Ame pievērsās dzejniekam.

-    Mēs tieši pirms stundas ēdām spageti, vismaz, cik es atceros, dzejnieks nesteidzīgi un klusi atbildēja. Pirms stundas bija piecpadsmit pāri divpadsmitiem, un parasti cilvēki šo ēdienreizi dēvē par pusdienām, kopumā ņemot.

-    Ak tā? Ame izklaidīgi sacīja.

-    Tā gan, atteica dzejnieks, tad pagriezās uz manu pusi un pasmaidīja. Kad Ame iegrimst darbā, tad par ikdienišķām lietām pavisam aizmirst. Vai ir ēdusi vai ne, ko darījusi. Par tādām lietām pilnīgi aizmirst. Galvā iestājas tukšums. Tāpēc, ka maksimāli koncentrējas darbam.

Es gan iedomājos, vai šāda koncentrēšanās spēja nesāk robežoties ar psiholoģiskām patoloģijām, bet, protams, neko tādu neminēju. Sēdēju dīvānā un pieklājīgi smaidīju.

Ame kādu bridi izklaidīgi vērās alus glāzē, tad, it kā pārdomājusi, paņēma to rokā un iedzēra vienu malku.

-    Lai kā arī būtu bijis, es esmu izsalkusi. Laikam tāpēc, ka nepaēdām brokastis, viņa sacīja.

-    Nu, izklausās, ka es visu laiku iebilstu, tomēr, ja pievēršamies reālajiem faktiem, tad tu pusastoņos apēdi lielu grauzdētu maizi, greipfrūtu un jogurtu, Diks Norss paskaidroja. Un teici, ka tās tev ļoti patikušas, ka brokastis vispār esot viena no lielākajām baudām cilvēka dzīvē.

-    Var jau būt, Ame sacīja un pakasīja degungalu. Tad atkal to apdomāja, veroties tukšumā. Nodomāju, ka tas patiešām izskatās kā Hičkoka filmas epizode. Drīz vien vairs nevarēs saprast, kā tad īsti ir bijis patiesībā. Tad vairs nevar izlemt, kur ir saprāts, kur ārprāts.

-    Tik un tā es esmu šausmīgi izsalkusi, Ame noteica. Vai tam ir kāda nozīme, ka esmu jau ēdusi?

-    Nu, protams, tam nav nekādas nozīmes, dzejnieks nosmējās. Tu esi izsalkusi, bet es ne. Ja tev gribas ēst, tad tev jāpaēd, ko tik vēlies. Tas ir labi, ka cilvēkam ir apetīte. Ar tevi tā ir vienmēr. Kad darbi iet no rokas, tad arī rodas apetīte. Vai pagatavot tev kādu sviestmaizi?

-Jā, lūdzu. Un vai tu varētu arī atnest vēl vienu alu?

-    Certainly, viņš sacīja un pazuda virtuvē.

-Vai jūs jau esat papusdienojis? Arne man pajautāja.

-    Pa ceļam iekodu sviestmaizes, es atkārtoju.

-Un Juki?

Juki strupi izmeta, ka neko negribot.

-     Mēs ar Diku iepazināmies Tokijā, Ame pārmeta vienu kāju pār otru un, skatoties manī, runāja. Tomēr šķita, ka šie paskaidrojumi domāti Juki. Viņš man pastāstīja par Katmandu. Ka tā esot iedvesmojoša vieta. Katmandu ir laba vieta. Diks Vjetnamā zaudēja vienu roku. Kājnieku mīna. Tās dēvē par Bouncing Betty Betija Lēkātāja. Ja tām uzkāpj, tās uzlido gaisā un uzsprāgst. Bāc! Viens kareivis līdzās Dikam tai uzkāpa, bet Diks zaudēja roku. Viņš ir dzejnieks. Labi runā japāniski, vai ne? Mēs īsu brīdi bijām Katmandu, tad atbraucām uz Havaju salām. Pēc uzturēšanās Katmandu gribējām braukt uz kādu siltu vietu. Tad Diks atrada šo namiņu. Kotedža pieder viņa draugam. Viesu vannasistabu izmantoju kā fotolaboratoriju. Laba vieta.

Tad viņa nopūtās, it kā būtu pateikusi visu, kas būtu sakāms, izstaipījās. Iestājās klusums. Pēcpusdienas klusums padziļinājās, ārā aiz loga gaismas daļiņas ņirbuļoja kā putekļi, neandertālieša galvaskausam līdzīgais baltais mākonis joprojām lidinājās virs ūdens līnijas un izskatījās tikpat spītīgs kā pirmīt. Ames Salem cigarete gruzdēja pelnu traukā, viņa tai tikpat kā nebija pieskārusies.

Iedomājos, kā gan Diks Norss sagatavo sviestmaizes ar vienu roku. Kā sagriež maizi? To es nesapratu. Nazi viņš tur labajā rokā. Tas skaidrs. Ar ko pietur maizi ar kāju vai? Varbūt, ja apgūst ritmu, tad arī maizes griešana izdodas. Un kāpēc viņš nelieto protēzi?

Drīz pēc tam parādījās dzejnieks, nesdams uz šķīvja eleganti izkārtotas sviestmaizes. Angļu stila sviestmaizes ar šķiņķi un gurķi, smalki sagrieztas, pat olīvas bija uzspraustas. Izskatījās ļoti garšīgas. Kā viņš tās tik veikli sagatavojis, man tas tiešām šķita ļoti iespaidīgi. Tad viņš atvēra skārdeni un ielēja alu glāzē.

-    Paldies, Dik, Ame sacīja. Tad pagriezās pret mani. Viņš ļoti labi gatavo ēst.

-Ja tiktu rīkoti kulinārijas konkursi dzejniekiem vienročiem, tad es noteikti būtu uzvarētājs. Un viņš piemiedza man ar aci.

Ame aicināja arī mani nogaršot sviestmaizes. Vienu paņēmu, patiešām ārkārtīgi garšīga sviestmaize. Tajā bija kaut kas poētisks. Svaigi produkti, eleganta kombinācija, atbilstoši izvēlēta toņkārta. Teicu, ka garšīgi. Tomēr man tik un tā nebija skaidrs, kādā veidā viņš sagriež maizi. Gribējās to pavaicāt, bet šādus jautājumus neklājas uzdot.

Diks šķita ārkārtīgi darbīgs cilvēks. Kamēr Ame ēda sviestmaizes, viņš atgriezās virtuvē un pagatavoja kafiju. Kafija bija ļoti garšīga.

-     Sakiet, vai jums, Ame pievērsās man, vai jums ar Juki nav nesaprašanās?

Es šo jautājumu īsti labi nesapratu. Tāpēc pavaicāju, kā tas domāts.

-    Nu, protams, par mūziku. To rokmūziku. Jūs tā nenomoka?

-    Nē, neteiktu vis, atbildēju.

-Ja man tā jāklausās, tad ātri vien piemetas galvassāpes. Nevaru to paciest ilgāk par pusminūti. Neizbēgami. Man patīk būt kopā ar Juki, bet tā mūzika nekam neder, viņa noteica, tad piespieda rādītājpirkstu pie deniņiem. Es spēju klausīties ļoti ierobežota veida mūziku. Baroka mūziku, zināma veida džezu. Etnisko mūziku. Nomierinošu mūziku. Tāda man patīk. Man patīk arī dzeja. Harmonija un klusums.

Viņa paņēma un aizsmēķēja kārtējo cigareti, ievilka vienu dūmu. Iedomājos, ka noteikti aizmirsis ari šo, un tieši tā ari notika. Nobrīnījos, ka viņa vēl līdz šim nav kaut ko nosvilinājusi. Man šķita, ka saprotu, ko Makimura bija domājis, sacīdams, ka kopdzīve ar Ami nodzēsa viņa talantu. Viņa nebija no tiem cilvēkiem, kas domā par apkārtējiem. Tieši otrādi. Lai tiktu galā pati ar savu esību, viņa kaut ko ņēma no visiem, kas bija ap viņu. Un neviens nevarēja viņai pretoties. Viņas talantam ir liels pievilkšanas spēks. Viņa to uzskatīja par savām pašsaprotamām tiesībām. Harmonija un klusums. Un, lai viņa to dabūtu, visiem vajadzēja viņas labā nopūlēties, cik spēka.

Man ar to nav nekāda sakara, man gribējās kliegt. Es te atrodos tikai tāpēc, ka man ir atvaļinājums. Un viss. Kad brīvdienas būs beigušās, atgriezīšos pie sniega šķūrēšanas. Šī dīvainā situācija drīz vien beigsies, dabiskā veidā. Es neizjutu nekādu bijību pret viņas tā dēvēto ģenialitāti. Un, pat ja to izjustu, tad to nepaustu. Es vienkārši plūstu uz priekšu pa straumi, likteņa nests. Un esmu atnests tik nejēdzīgā vietā… Iedzīts te uz laiku. Ja varētu, man gribētos to pateikt skaļi. Bet laikam gan manis sacītajā neviens neklausīsies. Šajā paplašinātajā ģimenē pagaidām biju otršķirīgs loceklis, bez balss.

Mākonis joprojām vēl tajā pašā apveidā lidinājās virs ūdens. Ja garām brauktu kuģis, tad masts to aizķertu. Milzīgā neandertālieša milzīgo galvaskausu. Iekritis Honolulu debesis caur kādu vēstures spraugu. Var būt, ka mēs tāpat, es domāju, skatīdamies mākoni.

Ame, apēdusi sviestmaizes, piegāja pie Juki un atkal sabužināja viņai matus. Juki neizteiksmīgu seju aplūkoja kafijas tases uz galda.

Brīnišķīgi mati, Ame noteica. Man arī tādus gribētos. Vienmēr tik mirdzoši, tik taisni. Manējie vienmēr ir izspūruši. Vai ne, princese? Un viņa atkal piespieda degungalu Juki pie deniņiem.

Diks Norss nokopa tukšās skārdenes un šķīvjus. Tad uzlika Mocarta kamermūziku.

-    Vēl vienu alu? viņš man vaicāja.

Atbildēju, ka esmu jau gana dzēris.

-    Paklausieties, mēs ar Juki gribētu te parunāt par ģimenes lietām, Ame asi sacīja. Ģimenes sarunas. Mātes un meitas sarunas. Varbūt Diks varētu jūs aizvest uz pludmali? Mums vajadzētu apmēram stundu.

-Jā, protams, dzejnieks piecēlās kājās.

Es ari piecēlos. Dzejnieks viegli noskūpstīja Ami uz pieres, uzlika galvā baltu audekla cepuri un uz acīm zaļas Roy Ban saulesbrilles.

-    Mēs apmēram stundu pastaigāsimies. Jūs varat mierīgi izrunāties. Tad viņš saņēma mani aiz rokas un izveda ārā, teikdams: Iesim nu. Mums te ir brīnišķīga pludmale.

Juki tikai viegli paraustīja plecus un uzmeta man neizteiksmīgu skatienu. Ame izņēma trešo Salem cigareti no paciņas. Atstājuši viņas vienas, abi ar dzejnieku izgājām ārā pēcpusdienas saulē.

Stūrēju Lancer uz pludmali. Viņš sacīja, ka ar protēzi nebūtu nekādu problēmu braukt ar mašīnu.

-    Bet tas nav dabiski, viņš skaidroja. Es ar to nejustos labi. Varbūt tā būtu ērtāk, tomēr es sevi izjustu pilnīgi citādi. Es nejustos kā es pats. Tāpēc uzskatīju, ka man katrā ziņā jāiemācās dzīvot ar vienu roku. Ir lietas, ko nevaru, bet es tieku galā.

-    Kā jūs sagriežat maizi? iedomājos pavaicāt.

-    Maizi? viņš brīdi apdomājās. It kā nesaprastu, par ko es runāju. Tad viņš pēkšņi saprata, ko gribu vaicāt.

-    Ā, maizi griežot… Saprotu, kāpēc jūs tā vaicājat. Parasti cilvēki to nevar saprast. Taču tas ir vienkārši. Tāpēc, ka es griežu ar vienu roku, protams. Bet neturu nazi tā, kā parasti.

Tad man nekas neiznāktu. Jāpietur maize ar pirkstiem un jākustina naža asmens. Tā redz.

Kaut ari viņš man parādīja, kā to dara, tik un tā nespēju iedomāties, ka to tik tiešām tā var izdarīt. Tomēr viņš maizi bija sagriezis daudz smalkāk, nekā tas parasti izdodas citiem, darbojoties ar abām rokām.

-     Ļoti labi izdodas, Diks, uzmetis man skatienu, nosmējās. Es gandrīz visu varu izdarīt ar vienu roku. Aplaudēt gan nevaru. Taču kauties varu, pie stieņa pievilkties varu. Treniņa lieta. Ko jūs nodomājāt? Kā es to maizi sagriezu?

-    Nu, es domāju, varbūt kaut kā ar kāju palīdzību…

Diks priecīgi smējās.

-    Interesanti, viņš noteica. Par to es gribētu uzrakstīt dzejoli. Dzejoli par vienroci dzejnieku, kas ar kājām smērē sviestmaizes. Iznāktu interesants dzejolis.

Es to ne noliedzu, ne apstiprināju.

Mēs nobraucām kādu gabalu pa šoseju gar jūru, tad piestājām nopirkt vēl sešas skārdenes alus (viņš velti izsvieda naudu), tad pastaigājāmies nomaļā pludmalē, kur nebija pārāk daudz cilvēku, tur apgūlāmies un iedzērām alu. Bija ļoti karsts, un tāpēc mēs no alus nereibām. ŠI pludmale nebija tipiska Havaju salu pludmale. Tur auga zemi krūmāji, arī smilšu liedags bija nevis lidzens, bet akmeņains. Taču vismaz tūristisks tas nebija. Turpat tuvumā bija piebraukuši pāris pikapu, ģimenes plunčājās ūdenī, dziļāk selgā manīja kādus desmit sērfotājus. Neandertālieša galvaskauss vēl joprojām nebija izkustējies no vietas, kaiju bari riņķoja debesis kā putas veļas mašīnā. Mēs laiski vērojām šo ainavu, dzērām alu un mazliet parunājām. Diks Norss stāstīja, cik ļoti viņš cienot Ami. Viņa esot māksliniece šī vārda patiesajā nozīmē. Runājot par Ami, viņš pavisam dabiski pārslēdzās no japāņu uz angļu valodu. Jo savas jūtas viņš japāņu valodā neprata tik labi izteikt.

-    Kopš satiku viņu, ir mainījusies mana attieksme pret dzeju. Viņas fotogrāfijas, kā lai es to pasaku, dzeju atkailina. Mēs rūpīgi izvēlamies vārdus, vērpjam ko spēdami, bet viņas fotogrāfijās viss iemiesojas momentā. Embodiment. Viņa no tukša gaisa, no gaismas, spraugām starp mirkļiem iemieso cilvēka dvēseles dziļākās izjūtas. Vai saprotat, ko es gribu teikt?

Lielos vilcienos, jā, es sacīju.

-    Reizēm, kad skatos viņas fotogrāfijas, man sametas bail. Tāda sajūta, it kā tiktu apšaubīta visa mana esība. Tik nomācoši. Vai jūs zināt to vārdu dissilient?

Tādu vārdu es nezināju.

-    Nez kā tas ir japāņu valodā. It kā kaut kas atvērtos, pavērtos. It kā bez kāda brīdinājuma pasaule pēkšņi pavērtos. Gan laiks, gan gaisma var būt tādi dissilient. Viens mirklis. Viņa ir ģēnijs. Atšķirībā no manis, atšķirībā nojums. Piedodiet, es tā negribēju. Es taču neko pārjums nezinu.

Es papurināju galvu.

-    Viss kārtībā. Es labi saprotu, ko jūs gribat teikt.

-    Ģenialitāte ir ārkārtīgi reti sastopama. Es nerunāju vienkārši par apdāvinātību. Tā ir laime ar to sastapties, redzēt to savām acīm, bet… Viņš uz brīdi apklusa un ar vienu roku rādīja tādu žestu, it kā gribētu ieplest abas rokas. Kaut kādā ziņā šāda pieredze var būt arī ārkārtīgi smaga. Tas reizēm dursta manu egoismu kā ar adatām.

Es, viņā klausīdamies, turpināju vērot okeānu un mākoni virs tā. Te viļņi bija stipri, tie neganti sitās pret krastu. Ielaidu pirkstus karstajās smiltīs, pacēlu saujiņu rokā, ļāvu tām iztecēt. Un tā atkal un atkal. Tikmēr sērfotāji bija sagaidījuši īstos viļņus un laidās tālāk.

-    Tomēr pat tad, ja man jāatsakās no sava ego, viņas talants mani ārkārtīgi pievelk, un es viņu mīlu, Diks sacīja. Tad uzsita knipi.

-     It kā milzīgs vilnis būtu mani aizrāvis. Man ir sieva. Japāniete. Mums ir arī bērns. Es mīlu savu sievu. Tik liesām mīlu. Pat tagad. Bet kopš pirmā iepazīšanās brīža ar Ami kaut kas velk mani pie viņas. Kā atvarā. Es nespēju tam pretoties. Un es to sapratu. Kaut kas tāds notiek vienu reizi mūžā. Kaut ko tādu var pieredzēt tikai vienu reizi. To es sapratu. Un tad nodomāju ja es palikšu kopā ar viņu, tad kaut kad to nožēlošu. Tomēr man bija jāpaliek kopā ar viņu, citādi mana esība zaudētu jēgu. Vai jums kādreiz ir gadījies tā domāt?

Šķiet, ka ne, atteicu.

-    Savādi, Diks Norss turpināja. Es tik ļoti nopūlējos, lai tiktu pie mierīgas, rāmas dzīves. Sieva, bērns un maza mājiņa. Pārāk daudz nenopelnīju, bet darbs bija labs. Rakstīju dzeju, tulkoju. Uzskatīju, ka man iet labi. Karā zaudēju roku, taču domāju, ka tomēr mana dzīve ir izdevusies. Pagāja ilgs laiks, iekams tiku ar to galā, es krietni piepūlējos. Sirdsmieru. Man nebija viegli to iegūt. Un tomēr. Un tad… Viņš pacēla plaukstu un pamāja uz ūdens pusi. Lai to visu zaudētu, pietiek ar vienu vienīgu mirkli. Pavisam vienkārši. Man vairs nav, kur atgriezties. Es nevaru atgriezties savās mājās Japānā. Arī Amerikā man nav vairs vietas, kur atgriezties. Pārāk ilgi esmu bijis prom.

Gribēju kaut ko bilst, lai viņu mierinātu, bet nekas nenāca prātā. Es tikai grābu smiltis saujā un ļāvu tām tecēt. Diks Norss piecēlās, pagājās piecus sešus metrus tālāk un pie kādā krūma pačurāja, tad lēnām atstaigāja atpakaļ.

-    Atzīšanās, viņš nosmējās. Man gribējās to kādam izstāstīt. Ko jūs par to domājat?

Ko man par to visu bija domāt? Mums abiem jau bija pāri par trīsdesmit, pieauguši cilvēki. Katrs pats izvēlas, ar ko gulēt, atvaru vai ūdenskritumu, vai smilšu vētru, un tad pašam ar to jātiek galā. Diks man likās patīkams vīrietis. Man bija liela cieņa pret viņu, ka viņš, palicis ar vienu roku, tā ticis galā ar visām problēmām. Bet ko gan lai atbild uz šādu jautājumu?

-    Es neesmu māksliniecisks cilvēks, es sacīju. Tāpēc nevaru saprast šādas mākslinieciski iedvesmojošas attiecības. Mana iztēle tik tālu nesniedzas.

Viņš nedaudz noskumis vērās jūrā. Šķita, ka viņš gribētu kaut ko teikt, bet galu galā neko nepasacīja.

Aizvēru acis. Biju nodomājis tikai uz bridi pievērt acis, bet beidzās ar to, ka aizmigu. Laikam vainīgs alus. Kad pamodos, koka ēnas jau krita pār mani. No karstuma man drusku reiba galva. Pulkstenis rādīja pustrīs. Papurināju galvu un piecēlos kājās. Diks Norss krastā spēlējās ar kaut kādu suni. Cerēju, ka nebūšu viņu aizvainojis. Ņēmu un aizmigu sarunas vidū. Turklāt viņam šī saruna bija ārkārtīgi svarīga.

Tomēr ko es būtu varējis viņam atbildēt?

Es atkal laidu smiltis caur pirkstiem un noskatījos, kā viņš rotaļājas ar suni. Viņš piespieda sev klāt suņa galvu. Viļņi skaļi sitās pret krastu, tad tālu atkāpās. Baltie oļi mirdzēja. Iedomājos, ka varbūt esmu pārāk vēss. Ka nespēju saprast, kā viņš jūtas. Vienalga, vai tev ir viena roka vai divas, vai esi dzejnieks vai ne, pasaule ir skarba. Visi tajā dzīvojam un cīnāmies ar savām problēmām. Esam taču pieauguši cilvēki. Tik tālu mēs esam tikuši. Neklājas uzdot tik sarežģītus jautājumus cilvēkam, ar kuru tik tikko esi iepazinies. Galu galā tas būtu tikai pieklājīgi. Esmu pārāk auksts, nodomāju. Tad papurināju galvu. Tomēr ar galvas purināšanu nekas netika atrisināts.

Mēs Lancer atgriezāmies kotedžā. Diks nospieda zvana pogu, durvis atvēra Juki ar vienaldzīgu izteiksmi sejā. Ame sēdēja uz dīvāna, smēķēja un blenza tukšumā, it kā būtu nodevusies dzen meditācijai. Diks Norss piegāja pie viņas un viegli noskūpstīja uz pieres.

-    Vai esat izrunājušās? viņš pavaicāja.

-    Mm, viņa novilka, cigareti no mutes neizņēmusi. Pozitīva atbilde.

-     Mēs pludmalē vērojām pasaules malu un jauki pasauļojāmies, Diks Norss sacīja.

-    Laiks braukt atpakaļ, Juki neizteiksmīgi noteica.

Es domāju tāpat. Laiks atgriezties apnicīgajā, tūristiskajā Honolulu.

Ame piecēlās.

-    Atbrauciet vēl kādreiz paciemoties. Es gribu ar jums satikties, Ame sacīja.

Tad piegāja pie meitas un viegli ieknieba viņai vaigā.

Pateicos Dikam Norsam par alu un visu pārējo. Viņš plati smaidīja un atbildēja, ka neesot par ko pateikties.

Es jau palīdzēju Juki iekārtoties Lancer priekšējā sēdeklī, kad Ame saņēma mani aiz rokas.

-     Man jums ir kas sakāms, viņa ieminējās. Abi aizgājām uz tādu kā nelielu parciņu turpat tuvumā. Tur pa vidu bija iekārtots kaut kas bērnu rotaļlaukumam līdzīgs. Viņa atbalstījās pret kāpnēm un atkal aizsmēķēja. Šķita, ka pat sērkociņa uzraušana viņu apgrūtina.

-Jūs esat labs cilvēks, to es redzu, viņa sacīja. Tāpēc es gribētu jums kaut ko palūgt. Lūdzu, katrā ziņā atvediet to bērnu uz šejieni. Man viņa ir ļoti mīļa. Gribu ar viņu satikties. Satikties un parunāt. Vēlos, lai mēs esam draudzenes. Labas draudzenes. Pat vairāk nekā māte un meita. Tāpēc, kamēr jūs esat šeit, es gribētu daudz ko ar viņu izrunāt, Ame to pateica un tad kādu brīdi noskatījās manī.

-    Tā ir jūsu abu problēma, es sacīju.

-    Protams, viņa atteica.

-     Tāpēc, ja viņa gribēs ar jums satikties, tad es viņu šurp atvedīšu, turpināju. Vai arī, ja jūs kā māte liksiet man viņu šurp atvest, tad es to darīšu. Bet citādi man tur nav nekāda teikšana. Draugiem trešo personu iejaukšanās nav vajadzīga. Vismaz tā es to atceros.

Ame nedaudz par to padomāja.

-Jūs sakāt, ka gribat kļūt par viņas draugu. Tas ir labi. Protams. Tomēr varbūt, iekams kļūt par viņas draudzeni, jums vajadzētu būt viņas mātei, es turpināju. Vai nu jums tas patīk, vai ne. Viņai ir tikai trīspadsmit gadu. Viņai vajag māti. Viņai vajag kādu, kas viņu tumšā, nelaimīgā naktī apskautu un samīļotu. Zinu, ka es te nepiederu, ka man neklājas tā runāt. Viņai nevajag tādu garāmejošu draudzību, viņai vajadzīga tāda pasaule, kas pieņem viņu tādu, kāda viņa ir. Tas viņai vajadzīgs vispirms.

-Jūs nesaprotat, Ame sacīja.

-     Tā ir. Es nesaprotu, atteicu. Bet noskaidrosim: Juki ir tikai bērns, un viņai ir nodarīts pāri. Kādam vajag viņu pasargāt, parūpēties par viņu. Tas ir jūsu pienākums. Vai jūs to saprotat?

Nu, protams, viņa to nesaprata.

-    Es nesaku, ka jums vajadzētu katru dienu viņu vest šurp, viņa sacīja. Atvediet tad, kad viņa grib atbraukt. Es, protams, viņai piezvanīšu. Es nevēlos bērnu pazaudēt. Viņa pamazām izaugs liela un aizies no manis. Gribētu izveidot kaut kādu garīgu saiti. Varbūt neesmu laba māte. Bet, pirms būt mātei, man ir tik daudz cita, ko darīt. Tur neko nevar padarīt. Tam bērnam tas ir jāsaprot. Tāpēc vēlos tādas attiecības, kas būtu vairāk nekā mātes un meitas attiecības. Tādu kā asins draudzību.

Es nopūtos. Tad papurināju galvu. Tomēr galvas purināšana neko nelīdz.

Atpakaļceļā klausījāmies pa mašīnas radio mūziku. Laiku pa laikam klusiņām uzsvilpoju, bet citādi mēs klusējām. Juki, aizgriezusies prom no manis, skatījās ārā pa logu, man arī nebija nekā īpaša, ko teikt. Tā tas turpinājās apmēram minūtes piecpadsmit. Tomēr man bija neskaidras priekšnojautas. Tās iešāvās man prātā kā lode, bez skaņas, šīs priekšnojautas. Šīs priekšnojautas bija tādas, it kā sīkiem burtiņiem būtu uzrakstīts: "Vajadzētu apstāties."

Paklausīju šīm priekšnojautām un, pamanījis kādu stāvvietu jūras krastā, tur apstājos un apvaicājos, vai juki nejūtas labi.

Vai tev nekas nekaiš? Vai viss kārtībā? Vai negribi padzerties?

Juki brīdi klusēja. Zīmīgs klusums. Neko citu nesacīju, tikai vēroju, kur šie mājieni aizvedīs. Gadiem ejot, es pamazām sāku labāk saprast dažādu mājienu dabu. Gaidu, kad šie mājieni iegūs reālās aprises. Tāpat kā jāgaida krāsu nožūstam.

Divas vienādos mazos, melnos bikini ģērbušās meitenes lēni gāja zem palmām. Sperdamas soļus kā kaķi, kas staigā pa žogu. Viņām bija basas kājas, peldkostīmi tādi kā kopā sasieti vairāki mazi lakatiņi, nevaldāmi radījumi, izskatījās, ka spēcīgāka vēja brāzma varētu tos noraut nost. Abas divas kā apspiests sapnis, kā reāls sirreālisms lēni izgāja cauri manam redzeslaukam no labās puses uz kreiso un pazuda.

Bruce Springsteen dziedāja Hungry Heart. Laba dziesma. Ir jau arī vēl pasaulē šis tas derīgs. Arī dīdžejs teica, ka dziesma esot laba. Mazliet pagrauzu nagus, paskatījos debesīs, tas galvaskausam līdzīgais mākonis joprojām bija turpat, kā nolemtība. Havaju salas, es nodomāju. Kā pasaules auglis. Māte grib draudzēties ar meitu. Meitai māti vajag vairāk nekā draudzeni. Nekur uz priekšu netiek. Mātei ir bojfrends. Vienrocis dzejnieks, kam nav vairs, kur atgriezties. Ari tēvam ir boifrends. Māceklis gejs Piektdienis. Nekur uz priekšu netiek.

Pēc desmit minūtēm Juki piespieda seju man pie pleca un sāka raudāt. Sākumā klusi, bet pēc tam jau skaļi. Abas rokas klēpī salikusi, viņa raudāja, degunu man plecā iespiedusi. Kas tur ko brīnīties, nodomāju. Es viņas vietā arī raudātu. Kas tur ko brīnīties!

Apskāvu viņas plecus un ļāvu izraudāties. Krekla piedurkne man galīgi izmirka. Raudāja viņa diezgan ilgi. Raudāja, pleciem stipri drebot. Klusēju, apņēmis viņu ap pleciem.

Divi policisti, revolveriem zibot, nogāja šķērsām pāri pastaigu laukumam. Garām noskrēja vilku suns, mēli izkāris, tad kaut kur pazuda. Palmu lapas liegi čabinājās. Kāds liela auguma samoietis ar daiļu meiteni piebrauca Ford pikapā, abi izkāpa un aizgāja uz liedaga pusi. Radio spēlēja J. Giles Band "Deju paradīzi".

Juki izraudājusies norima.

-            Nekad vairs nesauc mani par princesi, Juki sacīja, joprojām vēl seju man pie pleca piespiedusi.

-    Vai es tevi tā saucu? pavaicāju.

-    Sauci gan.

-    Neatceros.

-            Tad, kad pārbraucām no Cudžido. Tovakar, viņa teica. Nekad vairs tā nedari!

-            Nedarīšu, sacīju. Es apsolu. Es zvēru pie Boy George un Duran Duran. Nekad vairs tevi tā nesaukšu.

-    Mamma tā vienmēr mani sauc. Par princesi.

-    Nesaukšu, es atkārtoju.

-            Viņa vienmēr nodara man pāri. Pati to nemaz nesaprot. Bet viņa mani mīl. Vai tā ir?

-    Tā šķiet.

-    Ko lai es iesāku?

-    Tev nekas cits neatliks jāizaug lielai.

-    Negribu.

-            Tik un tā izaugsi, es sacīju. Pat ja negribam, tik un tā visi kļūstam pieauguši. Tad visi noņemas ar problēmām, noveco un beigu beigās nomirst. Tā tas bijis kopš seniem laikiem. Un būs arī turpmāk. Nav jau tā, ka tev vienai būtu problēmas.

Viņa pacēla asaru sašvīkāto seju.

-    Tu neproti cilvēkus mierināt.

-    Es gribēju gan tevi mierināt.

-    Iznāca gluži pretējais, viņa noteica, atbrīvojās no manas rokas, izņēma no somas papīra kabatlakatiņu un izšņauca degunu.

-    Nu tā, es lietišķi sacīju. Tad izbraucu automašīnu ārā no stāvvietas. Aizbrauksim mājās, nopeldēsimies, pagatavosim garšīgas vakariņas un vakariņosim labā garastāvoklī.

Mēs apmēram stundu peldējāmies. Juki bija diezgan laba peldētāja. Viņa aizpeldēja tālu, nira un šļakstinājās. Tad nodušojāmies un devāmies uz lielveikalu nopirkt gaļu steikam un dārzeņus. Sacepām steikus ar sīpoliem sojas mērcē, sataisījām salātus. Pagatavojām arī miso zupu ar tofu un puraviem. Bija jauks vakars. Es dzēru Kalifornijas vīnu, Juki ari iedzēra nedaudz vīna.

-    Tu ļoti labi gatavo ēst, Juki atzinīgi izteicās.

-    Tā nemaz nav. Es tikai gatavoju no visas sirds. Tur tā atšķirība. Gatavoju ar aizrautību. Ja dara ar mīlestību, tad padodas. Tad arī to kaut kādā mērā iemīlam. Jācenšas dzīvot ar tādu attieksmi. Tad kaut kādā mērā izdodas dzīvot labā noskaņā.

-    Citādi tev neizdotos?

-    Citādi tas ir veiksmes jautājums, es sacīju.

-    Tu gan proti uzdzīt depresiju. Tā ir tā pieaugušo pasaule, -Juki noteica, it kā būtu ar to samierinājusies.

Tad abi kopā nomazgājām traukus un devāmies pastaigāties spilgti izgaismotajā Kalakaua avēnijā. Bezmērķīgi klīdām, apskatījām un kritizējām dažādu veikalu skatlogos izliktās preces, vērojām garāmgājējus, atpūtāmies pilnajā Royal Hawaiian Hotel pludmales bārā. Es atkal dzēru pinakoladu, viņa augļu sulu. Tad iedomājos, ka Dikam Norsam šāda skaļa, naksnīga pilsēta ārkārtīgi nepatiktu. Man gan nekādu iebildumu nebija.

-    Ko tu domā par manu mammu? Juki pavaicāja.

-            Atklāti runājot, īsti nezinu, ko lai saku pēc pirmās tikšanās, es, brīdi apdomājies, teicu. Lai visu apdomātu un izspriestu, vajadzīgs laiks. Es neesmu pārāk gudrs.

-    Tu tomēr uz viņu drusku noskaities? Vai ne?

-    Ak tā?

-Jā, tev tas sejā bija ierakstīts, Juki sacīja.

-            Iespējams, piekritu. Tad, vērodams naksnīgo jūru, lēnām malkoju pinakoladu.

-    Par ko?

-            Par to, ka pilnīgi neviens no tiem cilvēkiem, kuriem vajadzētu par tevi rūpēties, neuzņemas nekādu atbildību. Bet kāda tam nozīme? Es ar savām dusmām neko nepanākšu, manām dusmām nav nekādas jēgas.

Juki paņēma no šķīvīša sāļo cepumu un grauza.

-            Laikam gan neviens nezina, ko iesākt. Kaut ko darīt grib visi, tomēr ko īsti, tas nevienam nav skaidrs.

-    Tā laikam ir. Izskatās, ka neviens to nezina.

-    Vai tu zini, ko iesākt?

-            Es domāju, ka ir jānogaida, kad mājieni iegūs savas īstās aprises. Tikai tad kaut ko darīt.

Juki virpināja pirkstos T krekla apkaklīti un to apdomāja. Laikam tomēr nesaprata.

-    Kā tas ir?

-            Es domāju, ka vislabāk ir nogaidīt, paskaidroju. Pavisam bez steigas jāgaida īstais brīdis. Nemainīt neko tāpat vien, skatīties, uz kurieni viss plūst. Censties visu vērot taisnīgi. Tad pēkšņi sapratīsi, kā būtu pareizi rīkoties. Bet visi pārāk steidzas. Pārāk liels talants. Pārāk daudz darāmā. Viņi ir pārāk aizrāvušies paši ar sevi, lai domātu par taisnīgumu.

Juki atspiedās ar elkoņiem uz galda, tad notrausa no rozā galdauta sāļā cepuma drupačas. Pie blakusgaldiņa sēdēja vecs amerikāņu precēts pāris saskaņotās drēbēs: viņš rakstainā havajiešu kreklā, viņa garā puķotā kleitā un no lielām glāzēm dzēra brīnišķīgus tropiskos kokteiļus. Abi izskatījās ārkārtīgi laimīgi. Turpat dārzā kāda meitene, kurai mugurā bija tāda pati puķota garā kleita, uz elektriskajām klavierēm spēlēja un dziedāja "Song for You". Ne pārāk prasmīgi, bet tik daudz, ka viņa dzied "Songfor You", saprast varēja. Šur tur dārzā mirdzēja izkarinātie gāzes lukturīši. Kad gabals bija nospēlēts, atskanēja šķidri aplausi. Juki paņēma manu pinakoladu un iedzēra vienu malku.

-    Garšīga! viņa noteica.

-     Priekšlikums atbalstīts, es sacīju. Garšīga divas balsis.

Juki brīdi manī vērīgi noskatījās.

-    Kas tu īsti esi par cilvēku? Nekādi nespēju to saprast. Reizēm izskaties tik nopietns un kārtīgs cilvēks, bet reizēm pilnīgi kā nojūdzies.

-     Var arī būt tā, ka cilvēks vienlaikus ir gan ārkārtīgi kārtīgs, gan galīgi nojūdzies. Tāpēc nevajag pievērst tam īpašu uzmanību, centos paskaidrot. Tad briesmīgi jaukajai viesmīlei pasūtīju vēl vienu pinakoladu. Viņa, gurnus grozīdama, atnesa pasūtījumu un atkal pazuda, atstādama aiz sevis platu Češīras kaķa smaidu.

-    Tik un tā, ko man iesākt? Juki vaicāja.

-     Tava mamma grib ar tevi satikties, es teicu. Neko vairāk es nezinu. Gan tāpēc, ka tās ir citas ģimenes lietas, gan tāpēc, ka viņa ir ārkārtīgi unikāls cilvēks. īsi sakot, cik sapratu, viņa vēlas ar tevi veidot nevis ierastās mātes un meitas attiecības, bet gan grib būt ar tevi draugos.

-    Man liekas, ka cilvēkiem sadraudzēties ir ļoti grūti.

-    Piekrītu, es sacīju. Grūti divas balsis par.

Juki, elkoņus uz galda atspiedusi, laiski manī noskatījās.

-    Ko tu par to domā? Par tādām mammas idejām?

-     Tam, ko es par to domāju, nav nekādas nozīmes. Svarīgi ir tas, ko tu par to domā. To var uztvert kā tādu tukšu džinkstēšanu, var arī uztvert kā apsvēršanas vērtu, konstruktīvu piedāvājumu. Tev pašai jāizlemj, kuru no tiem tu izvēlēsies. Taču nevajag steigties. Lēnām visu apdomā, tad izlem.

Juki, atspiedusi zodu rokās, pamāja. Pie letes kāds skaļi smējās. Pianiste bija atgriezusies un sākusi spēlēt Blue Hawaii. "Nakts tikko sākusies, mēs esam jauni. Kamēr vēl mēness pār jūru slīd…"

-     Mums šobrīd ir briesmīgas attiecības, Juki sacīja. Vissliktāk bija pirms aizbraukšanas uz Saporo. Tāpēc, ka pārstāju iet uz skolu. Bija tik šausmīgi drūmi. Mēs tikpat kā nesarunājāmies. Es vispār negribēju viņu redzēt. Un tā visu laiku. Viņa nemaz nav spējīga sakarīgi domāt. Sarunā visu, kas ienāk prātā, un uzreiz aizmirst. Tajā brīdī viņa to domā nopietni, bet vēlāk aizmirst. Un tad pēkšņi atceras, ka vajadzētu spēlēt māti. Man tādas lietas šausmīgi krīt uz nerviem.

-    Bet… es mudināju.

-Tomēr viņa ne mazākajā mērā nav parasta, tas ir brīnišķīgi. Pilnīgi izjukusi kā māte, un viņa man nodara pāri, bet tik un tā ļoti pievilcīga. Nevis tā kā paps. Tomēr es to visu nesaprotu. Tagad viņa pēkšņi paziņo, ka grib, lai mēs būtu draugi. Tomēr viņa ir daudz stiprāka par mani. Es esmu bērns. Viņa ir pieaudzis cilvēks, turklāt ļoti spēcīgs. Jebkuram tas būtu skaidrs. Taču mamma to nepavisam nesaprot. Mamma vēlas būt mans draugs un cenšas, cik spēj, bet tā viņa man nodara pāri vēl vairāk. Piemēram, tā bija Saporo. Mamma gribēja kļūt man tuvāka. Es arī mēģināju paieties viņai pretī. Es centos. Tomēr mamma jau bija pievērsusies kaut kam citam, domāja par kaut ko citu. Viņai bija pilna galva ar kaut ko citu, un viņa par mani aizmirsa. Aizmirsa pilnīgi visu, Juki sacīja un drupināja pusapēsto sāļo cepumu smiltīs. Paņēma mani līdzi uz Saporo. Un ar ko tas beidzās? Viņa aizmirsa, ka paņēmusi mani līdzi,

un aizbrauca uz Katmandu. Tikai trešajā dienā attapās, ka mani aizmirsusi. Pilnīgi izjukusi. Tāpēc nezinu, cik daudz es varētu izturēt. Man mamma patīk. Man liekas, ka man viņa patīk. Draudzēties laikam būtu labi. Bet, ja iedomājos, ka mani otrreiz tā kaut kur pamestu. To es negribu.

-           Viss, ko tu saki, ir pareizi, es teicu. Skaidri un pamatoti. Saprotami.

-           Tomēr mamma nesaprot. Lai cik viņai smalki to apskaidrotu, viņa to nekādi nesaprot.

-    Tā šķiet.

-    Tāpēc es dusmojos.

-            To es arī labi saprotu, sacīju. Tādos brīžos mēs, pieaugušie, iedzeram.

Juki izdzēra apmēram pusi manas pinakoladas. Tā bija ielieta lielā, apaļam akvārijam līdzīgā glāzē, liela porcija. Iedzērusi viņa atspieda zodu pret galdu un atkal vērīgi mani pētīja.

-    Savādi, viņa noteica. Silti un nāk miegs.

-    Tas ir labi, es sacīju. Garastāvoklis nav slikts?

-    Nav slikts. Labs garastāvoklis.

-            Labi. Bija gara diena. Beigu beigās gan trīspadsmit gadīgajam, gan trīsdesmitčetrgadīgajam ir labs garastāvoklis.

Samaksāju rēķinu, paņēmu Juki pie rokas, un mēs gar jūras krastu atgriezāmies viesnīcā. Atslēdzu viņas numura durvis.

-    Paklau, Juki ierunājās.

-Jā? es pavaicāju.

-    Arlabunakti, viņa sacīja.

Pienāca nākamā brīnišķīgā Havaju salu diena. Pabrokastojuši mēs ātri pārģērbāmies un devāmies uz pludmali. Juki bija teikusi, ka gribētu pamēģināt sērfot, es noīrēju divus dēļus, un mēs devāmies sērfot pludmalē pie Sheraton viesnīcas. Kādreiz man kāds draugs bija iemācījis pašus

pamatpaņēmienus, un tagad es tos iemācīju Juki. Kā noķert vilni, kur likt kājas. Ne vairāk. Juki tos ļoti ātri apguva. Viņa bija lokana, ar nevainojamu laika izjūtu. Apmēram pēc pusstundas viņai jau gāja labāk nekā man.

-    Interesanti, viņa sacīja.

Pēc pusdienām aizgājām uz sērfinga piederumu veikalu un nopirkām divus lietotus dēļus. Pārdevējs noskaidroja mūsu svaru un piemeklēja mums atbilstošus dēļus. Apjautājās, vai mēs esam brālis un māsa. Man negribējās neko skaidrot, tāpēc atteicu, ka jā. Jutos nedaudz atvieglots, ka netikām noturēti par tēvu un meitu.

Divos atgriezāmies pludmalē un gulējām saulē, laiskojāmies. Mazliet papeldējām, nedaudz pagulējām. Slinki aizvadījām laiku. Klausījāmies radio, pašķirstījām pa grāmatai, vērojām cilvēkus, klausījāmies, kā vējš čabina palmu lapas. Saule lēnītēm virzījās uz priekšu pa savu noteikto ceļu. Kad tā norietēja, atgriezāmies viesnīcā, nodušojāmies, ieēdām spageti ar salātiem un gājām noskatīties Spīlberga filmu. Izgājuši no kinoteātra, devāmies pastaigāties un iegriezāmies viesnīcas Halekulani bārā pie baseina. Es pasūtīju pinakoladu, bet Juki atkal dzēra augļu sulu.

-    Vai drīkstu drusku iedzert tavējo? Juki pastiepa pirkstu uz pinakoladas pusi.

-    Lūdzu, atbildēju, un mēs apmainījāmies glāzēm.

Juki caur salmiņu nodzēra apmēram divus centimetrus

pinakoladas.

-    Garšīga, viņa noteica. Bet garšo mazdrusciņ citādi nekā tajā vakardienas bārā.

Pasaucu viesmīli un pasūtīju vēl vienu pinakoladu.

-    Dzer visu, es sacīju. Ja katru vakaru pavadīsi kopā ar mani, tad pēc nedēļas būsi pinakoladas jautājumā viszinošākā skolniece Japānā.

Pie baseina deju orķestris sāka spēlēt Frenesi. Pa vidu gados vecs klarnetists spēlēja garu solo gabalu, kas atgādināja

Artie Shaw. Kādi desmit pienācīgi uzcirtušies pavecāki pāri dejoja. Baseina apgaismojums krita viņu sejās un darīja to visu vīzijai līdzīgu. Dejojošie vecie ļaudis izskatījās laimīgi. Pēc ilgiem gadiem bija beidzot tikuši līdz Havaju salām. Slīdēja pareizā dejas solī. Vīrieši turēja taisnu muguru, zodu uz leju, sieviešu garo kleitu svārki švīkstēja. Mēs viņus vērojām. Nezin kāpēc viņi mani nomierināja. Varbūt tāpēc, ka viņi, veci būdami, dejoja laimīgām sejām. Atskanēja Moon Glow, un viņi dejoja, vaigu pie vaiga piespieduši.

-    Man atkal uznāca miegs, Juki sacīja.

Bet šovakar viņa gāja viena pati. Progress.

Atgriezies savā numurā, paņēmu pudeli vīna un glāzi un iekārtojos viesistabā pie televizora, skatījos Klinta īstvuda "Rauj viņus pie kāķa". Nepārspējamais īstvuds. Filmu skatoties, izdzēru trīs glāzes vīna, taču tad man uznāca miegs, es izslēdzu televizoru un devos uz vannasistabu iztīrīt zobus. Ar to tad diena būs galā, nodomāju. Vai šī diena kaut kādā ziņā bijusi nozīmīga? Ne īpaši. Bet diena bija tā nekas. No rīta mācīju Juki sērfot, tad nopirkām dēļus. Paēdām vakariņas, noskatījāmies "E. T.", tad Helkulani dzērām pinakoladas un skatījāmies brīnišķīgos dejojošos pārus. Juki noreiba, es viņu atvedu uz viesnīcu. Tā nekas. Havaju salu diena, ne laba, ne slikta, tomēr, lai tur kā, tā nu beigusies, es nodomāju.

Tik vienkārši nekas nebeidzas.

Es, tikai T kreklā un biksītēs, nodzēsu gaismu, bet nepagāja ne piecas minūtes, kad atskanēja zvans pie durvīm. Kas tad nu? Bija īsi pirms pusnakts. Ieslēdzu naktslampiņu, uzrāvu kājās bikses un devos atvērt durvis. Kamēr gāju, zvans noskanēja vēlreiz. Droši vien Juki, domāju. Nevarēju iedomāties, kas vēl varētu pie manis nākt. Tāpēc vēru vaļā durvis, pat nenoskaidrojis, kas ir nācējs. Taču tā nebija Juki. Tur stāvēja man nepazīstama jauna sieviete.

-    Hi, viņa teica.

-    Hi, automātiski atbildēju.

Ieskatījies ciešāk, sapratu, ka viņa varētu būt no Dienvidaustrumu Āzijas Taizemes, Filipīnām vai Vjetnamas. Es gan īsti labi nepārzinu sīkās nacionālās atšķirības. Bet no kaut kurienes turienes noteikti. Skaista sieviete. Neliela auguma, melnīgsnēja, lielām acīm. Viņai mugurā bija mirdzoša rozā kleita. Gan somiņa, gan kurpes viņai ari bija rozā. Ap kreiso roku viņai kā rokassprādze bija apsieta plata rozā lente. Izskatījās kā dāvana. Kāpēc viņa apsējusi lenti ap roku? Nesaprotu. Viņa ielika roku durvis, plati smaidīja un skatījās manī.

-    Es esmu Džūna, viņa sacīja angliski, ar vieglu akcentu.

-    Sveika, Džūna, atbildēju.

-    Vai drīkstu ienākt? viņa ar pirkstu norādīja man aiz muguras.

-    Pagaidiet, pagaidiet, es sacīju, man šķiet, jūs būsiet sajaukusi durvis. Pie kā jūs nācāt?

-    Pagaidiet… viņa izvilka no somas piezīmju papīra lapiņu. Misters…

Tas biju es.

-    Tas esmu es.

-    Tad jau nebūšu neko sajaukusi.

-    Pagaidiet, pagaidiet, es teicu. Vārds sakrīt, bet es neko nesaprotu. Kas jūs tāda būtu?

-    Vai es drīkstētu vispirms ienākt? Ko mēs te runāsim, visiem dzirdot? Ko gan cilvēki nodomās? Viss būs kārtībā. Neraizējieties. Neesmu policijas uzsūtīta.

Es arī sapratu, ka ar šādu skaidrošanos varam pamodināt Juki blakusnumurā. Lai notiek, kam jānotiek. Būs labi, kā būs.

Ienākusi numurā, Džūna uzreiz apsēdās uz dīvāna, iekams biju paspējis to piedāvāt. Apvaicājos, vai nevaru piedāvāt viņai kādu dzērienu. Viņa sacija, ka dzeršot to pašu, ko es. Es virtuvē iejaucu divus džinus ar toniku. Tad apsēdos viņai pretī.

Viņa, kājas sakrustojusi, skaisti malkoja džinu ar toniku. Skaistas kājas.

-            Paklausieties, Džūna, kāpēc jūs esat pie manis atnākusi? es pajautāju.

-            Man lika atnākt, viņa atbildēja, it kā tas būtu kaut kas pašsaprotams.

-Kas?

Viņa paraustīja plecus.

-            Kāds anonīms kungs, kuram tu patīc. Tas kungs arī samaksāja. No Japānas. Tavā vietā. Vai saproti? Kas par lietu?

Makimura, nodomāju. Šī nu ir tā viņa pieminētā dāvana. Tāpēc viņai ap roku apsieta rozā lente. Varbūt viņš iedomājās -ja atsūtīs man sievieti, tad Juki būs drošībā. Praktiski. Ļoti pragmatiski. Es nedusmojos, drīzāk izjutu pateicību. Tā tik ir pasaule visi grib uzsaukt man sievietes!

-            Viņš samaksāja par visu nakti. Mēs varam baudīt bez steigas. Man ir ļoti labs augums.

Džūna nometa rozā augstpapēžu kurpes un valšķīgi nogūlās uz grīdas.

-    Nē, tur nekas neiznāks, es sacīju.

-    Kā tā? Tu esi homo?

-            Nē, tā nav. Vienkārši man un tam kungam, kas tevi apmaksāja, ir atšķirīgi domāšanas veidi. Tāpēc es nevaru ar tevi gulēt. Tā ir domāšanas problēma.

-            Bet man jau ir samaksāts. Es nevaru to atmaksāt atpakaļ. Turklāt man arī viņam vēl pēc tam ir jāzvana un jāziņo: "Yes, sir, we fucked three times." Tāpēc vai mēs esam gulējuši vai ne, tāpat būs. Ar domāšanu tam nav nekāda sakara.

Nopūtos. Tad iedzēru džinu ar toniku.

-            Ņemsim un nodarīsim, Džūna vienkārši teica. Būs labi.

Nezināju, ko iesākt. Man bija apnicis visu laiku kaut ko domāt un kādam kaut ko skaidrot. Diena bija galā, es biju nodzēsis gaismu, ielīdis gultā, ar vienu kāju jau miegā,

un te pēkšņi uzrodas nepazīstama sieviete un aicina mani nodarboties ar to. Briesmīga pasaule.

-    Varbūt iedzersim vēl mazliet džinu ar toniku? viņa ieminējās. Es pamāju, aizgāju uz virtuvi un atnesu vēl divus džinus ar toniku. Tad ieslēdzu radio. Viņa bija ērti iekārtojusies, it kā būtu pati savās mājās. Spēlēja smago roku.

-    Saiko! Džūna izmeta japāniski. Lieliski! Tad apsēdās man līdzās, piekļāvās man klāt un malkoja džinu ar toniku.

-    Nevajag tik daudz domāt! viņa sacīja. Es esmu profesionāle. Man šajās lietās ir daudz lielāka pieredze nekā tev. Ar domāšanu tam nav nekāda sakara. Atstāj visu manā ziņā. Un ar to kungu no Japānas tam nav nekāda sakara. Tas ir tikai starp mums abiem.

Tad Džūna maigi noglāstīja man krūtis. Man tik tiešām daudz kas bija apnicis. Galu galā, ja Makimuras sirdsmieram vajadzīgs, lai es pārguļu ar prostitūtu… Tad varbūt labāk to nodarīt ātrāk. Tas taču ir tikai sekss. Erekcija, ievadīšana, ejakulācija.

-    Nu labi, lai iet.

-    Cik jauki, Džūna noteica. Tad izdzēra džinu ar toniku un tukšo glāzi nolika uz galda.

-    Bet es šovakar esmu ļoti noguris. Tāpēc nekādu pārmērību.

-    Paļaujies uz mani. Es visu izdarīšu, no sākuma līdz galam. Tev nav jāpiepūlas. Tev tikai jāizdara divas lietas.

-    Tās būtu?

-Jānodzēš gaisma un jānosien lente.

Nodzēsu gaismu, nosēju lenti no rokas. Tad mēs devāmies uz guļamistabu. Kad gaisma bija nodzēsta, pa logu varēja redzēt televīzijas raidtorni. Tajā mirgoja sarkana gaisma. Apgūlos gultā un laiski vēroju šo gaismu. Pa radio joprojām raidīja smago roku. Tas viss šķiet pavisam nereāli, es nodomāju. Taču viss notika pavisam reāli. Īstenībai bija īpatnēja seksuāla nokrāsa, bet tomēr tā bija īsta. Džūna novilka īspiedurkņu kleitu, tad izģērba mani. Viņa nebija Meja, tomēr bija prasmīga prostitūta un ar savu prasmi lepojās. Viņa laida lietā mēli un pirkstus, un drīz vien es biju ticis līdz erekcijai, tad, pa radio skanot Foreigner, viņa noveda mani līdz ejakulācijai.

-    Nu kā? Bija labi?

-    Bija labi, es sacīju. Tik tiešām bija labi.

Pēc tam abi atkal iedzērām džinu ar toniku.

-     Džūna, man pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. Vai gadījuma pēc pagājušajā mēnesī tavs vārds nebija Meja?

Džūna līksmi nosmējās.

-    Interesanti! Man joki patīk. Tad nākammēnes man vajadzētu būt Džūlijai un pēc tam Ogustai?

Atbildēju, ka nejokojos. Ka patiešām pagājušajā mēnesi pārgulēju ar meiteni, kuru sauca par Meju. Un tad atkal apklusu. Kamēr es klusēju, viņa atkal profesionāli dabūja mani līdz erekcijai. Otro reizi. Es tik tiešām tur gulēju un neko nedarīju. Viņa pati visu izdarīja, gluži kā prasmīga degvielas uzpildes stacijas operatore. Tev tikai tur jāpiebrauc mašīna un jāatdod atslēgas degvielu uzpildīs, mašīnu nomazgās, spiedienu pārbaudīs, eļļu nomainīs, logus noslaucīs, pelnu traukus izbērs, visu no sākuma līdz galam. Bet vai kaut kas tāds būtu saucams par seksu? Lai kas tas būtu, kad viss bija galā, bija jau pāri diviem. Tad mēs iesnaudāmies. Pamodos pirms sešiem. Radio nebija izslēgts. Ārā jau bija gaišs, agro sērfotāju mašīnas jau rindojās pie pludmales. Man līdzās kailā Džūna gulēja dziļā miegā. Uz grīdas mētājās rozā drēbes, rozā kurpes un rozā lente. Izslēdzu radio. Papurināju un pamodināju viņu.

-     Celies, es teicu. Drīz pie manis kāds atnāks. Viena jauna meitene ieradīsies pie manis uz brokastīm. Piedod, tomēr nebūs labi, ja viņa tevi te redzēs.

-     Okei, okeiviņa sacīja. Tad tāpat kaila paņēma somu un aizgāja uz vannasistabu, iztīrīja zobus un saķemmējās. Tad apģērbās un apāvās.

-    Es biju laba? viņa, lūpas krāsodama, noprasija.

-    Laba gan, atteicu.

Džūna priecīgi pasmaidīja, iemeta lūpu krāsu somā, aizklikšķināja somas slēdzi ciet.

-    Nu tad kad man nākamo reizi atnākt?

-    Nākamo reizi?

-    Samaksāts ir par trim reizēm. Tātad divas vēl palikušas. Kad būtu labi? Vai arī, ja negribi mani, bet kādu citu meiteni, var arī tā. Es neņemšu ļaunā. Vīriešiem patīk pārgulēt ar daudzām meitenēm.

-    Nē, protams, tu būsi laba, es sacīju. Ko man citu bija teikt? Par trim reizēm. Makimura acīmredzot bija nolēmis no manis izspiest pēdējo dzīvības sulu.

-    Paldies. Nekādu pretenziju. Nākamreiz es paņemšu asāk. Labi. Gaidi! You can rely on me. Parīt naktī? Man aizparīt būtu brīvs laiks. Kārtīgi pastrādāšu.

-    Der, es piekritu. Tad iedevu desmit dolārus taksometram.

-    Paldies. Nu tad pagaidām. Bye, bye, viņa pateica. Tad atvēra durvis un aizgāja.

Līdz tam brīdim, kad Juki nāca brokastīs, es jau biju paspējis glāzes nomazgāt, pelnu traukus iztīrīt, palagus gludi pārklāt un rozā lentīti iemest atkritumos. Visam vajadzēja būt kārtībā. Tomēr Juki, ienākusi istabā, uzreiz savilka bargu seju. Kaut kas viņai šajā istabā nepatika. Ļoti asa intuīcija. Viņa kaut ko nojauta. Izlikos, ka neko neesmu pamanījis, svilpodams gatavoju brokastis. Uzvārīju kafiju, uzgrauzdēju maizi, nomizoju augļus. Saliku to visu galdā. Juki, raudzīdamās manī ar aizdomu pilnu skatienu, dzēra aukstu pienu un ēda maizi. Mēģināju uzturēt sarunu, bet viņa man neatbildēja. Ir nu gan ķeza, es nodomāju.

Kad saspringtās brokastis bija galā, viņa uzlika rokas uz galda un cieši manī paskatījās. Ļoti asu skatienu.

-    Paklau, vai vakarnakt te bija kāda sieviete?

-           Tu gan visu uzreiz saproti, centos mazināt situācijas nopietnību.

-    Kas viņa tāda ir? No kurienes tu viņu uz šejieni atvilki?

-    Kā tad! Es neesmu tik centīgs. Viņa pati šeit uzradās.

-    Nemelo. Tādas lietas nenotiek.

-            Es nemeloju. Tev es nemeloju. Viņa tik tiešām pati uzradās, es sacīju. Tad izstāstīju viņai visu, kā bija. To, ka Makimura man uzsauca sievieti. Un ka viņa pēkšņi pie manis uzradās. Ka arī man tas bija kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Laikam gan Makimura bija domājis, ka tādā veidā ja es būšu apmierināts viņš pasargās Juki no manām seksuālām tieksmēm.

-    Ir nu gan, Juki smagi nopūtās. Aizvēra acis.

-            Kāpēc gan viņš vienmēr domā par tādām muļķībām? Kāpēc viņš vienmēr tā rīkojas? Bet par svarīgām lietām viņam nav nekādas sajēgas. Neko nejūt, taču tādām pārmērībām laika atliek. Mamma ir mamma, bet tētim vispār galva nav īstajā vietā.

-    Tev taisnība, viņš sastrādā nejēdzības, es piekritu.

-           Tomēr kāpēc tu viņu ielaidi? Kāpēc tu to sievieti ielaidi iekšā?

-            Ielaidu. Jo nesapratu, kas īsti notiek, man vajadzēja ar viņu parunāt.

-    Tu taču neizdarīji neko tādu…

-    Tas nav tik vienkārši…

-            Patiešām… Un viņa saknieba lūpas. Nespēja izlemt, kādai vajadzētu būt pienācīgai reakcijai. Un mazliet piesarka.

-Jā, kamēr skaidrojāmies, sarunas ievilkās, un man neizdevās tās pārtraukt, es sacīju.

Viņa aizvēra acis. Piespieda abas rokas pie vaigiem.

-            Kaut kas neticams! Juki klusi, sausi noteica. Neticami, ka tu kaut ko tādu varēji izdarīt!

-    Sākumā, protams, gribēju atteikt, es atklāti sacīju. Bet tad pamazām noskaņojums uzlabojās. Man apnika domāt par to un par visu. Negribu taisnoties, taču tā ir: lai tiktu galā ar taviem vecākiem, vajag daudz spēka. Māte ir māte, tēvs ir tēvs. Viņiem ir ārkārtīgi liela ietekme uz cilvēkiem. To var atzīt, var neatzīt, tas ir cits jautājums, bet viņi darbojas ar stilu. To nevar noliegt. Beigu beigās es nolēmu: kāpēc gan man vajadzētu tavu tēvu sarūgtināt. Meitene arī nemaz nebija tik slikta.

-    Tomēr tas ir vienkārši briesmīgi! Juki noskaldīja. Tu pieņem no tēva pērkamu sievieti. Un neuzskati to par kaut ko īpašu? Kaut kas tāds! Ka tas nebūtu pareizi, ka par to būtu jākaunas! Tu tā nedomā?

Viņai bija gan taisnība.

-    Tev ir taisnība, es teicu.

-    Nē, patiešām, tā ir kauna lieta, kauna lieta! Juki atkārtoja.

-    Tā ir, es piekritu.

Pēc brokastīm paņēmām dēļus un devāmies uz pludmali pie Sheraton, un līdz pat pusdienlaikam lēkājām pa viļņiem. Bet pa visu šo laiku viņa man nepasacīja nevienu vārdiņu. Pat ja mēģināju uzsākt sarunu, viņa man neatbildēja. Ja nu bez atbildes nevarēja iztikt, tad vai nu pamāja, vai nogrozīja galvu.

Juki pamāja, ka pamazām vajadzētu iet krastā un ieturēt pusdienas. Kad pavaicāju, vai ēdīsim kaut ko pašu pagatavotu viesnīcā, viņa papurināja galvu. Tad aiziesim kaut kur kaut ko vieglu ieēst galvas palocīšana. Apsēdāmies zālienā pie Fortderusī un apēdām pa hotdogam. Es dzēru alu, Juki kolu. Viņa vēl nebija pateikusi ne vārda. Klusēja trīs stundas no vietas.

-    Nākamreiz es atteikšos, sacīju.

Viņa noņēma saulesbrilles un skatījās manī tā, it kā es būtu plaisa mākoņos. Veselu pusminūti. Tad ar skaisti iedegušu roku atglauda matus no pieres.

-     Nākamreiz? viņa neticīgi noteica. Kā nākamreiz?

Paskaidroju viņai, ka Makimura ir apmaksājis trīs reizes. Un ka otrā reize iecerēta aizparīt. Viņa vairākas reizes uzsita ar roku pa zāli.

-    Kaut kas neticams! Patiešām cik stulbi!

-     Negribu viņu īpaši aizstāvēt, bet tavs tēvs, kā jau tēvs, raizējas. Galu galā es esmu vīrietis, tu sieviete, es skaidroju. Vai tu saproti?

-     Cik stulbi, cik šausmīgi stulbi! viņa sacīja, tuvu asarām. Tad aizgāja uz savu numuru un līdz pašam vakaram no turienes ārā nenāca.

Es nosnaudos, tad uz balkona sauļojos, lasīdams tuvējā lielveikalā nopirkto Playboy. Ap četriem savilkās mākoņi un pamazām aizsedza debesis. Ap pieciem sacēlās pamatīgas brāzmas. Pēc stundas likās ja tā turpināsies, tad salas aizskalos līdz Dienvidpolam, tik briesmīgi lija. Vēl nekad mūžā nebiju piedzīvojis tik baismīgu lietu. Tālāk par pieciem metriem uz priekšu neko nevarēja redzēt. Pludmalē palmas locīja tā, ka likās koki nolūzīs; vējš pluinīja lapas, asfaltētais ceļš izskatījās pēc upes. Vairāki sērfotāji, dēļus virs galvām kā lietussargus pacēluši, aizsteidzās prom. Un tad sākās pērkons. Aloha torņa tuvumā virs jūras noplaiksnīja zibens. Tad gaisu satricināja sprādzienam līdzīgi dārdi. Aizvēru logu un virtuvē uzvārīju kafiju. Tad sāku domāt, ko šodien gatavot vakariņās.

Pēc nākamā pērkona dārdiena Juki klusiņām ienāca istabā, nostājās virtuves kaktā un cieši manī noskatījās. Pasmaidīju, bet viņa turpināja tāpat manī raudzīties. Paņēmu kafijas tasi un kopā ar Juki aizgāju uz dzīvojamo istabu, tur abi apsēdāmies uz dīvāna. Juki neizskatījās īpaši labi. Varbūt baidās no pērkona. Kāpēc gan visas meitenes baidās no pērkona un no zirnekļiem? Pērkons nav nekas cits kā tikai skaļa atmosfēras elektrības izlādēšanās. Zirnekli tikai nekaitīgi kukaiņi, kas nevienam neko ļaunu nedara. Pie nākamās baltās gaismas šautras Juki ar abām rokām pieķērās man pie labās rokas.

Apmēram desmit minūtes tādā pozā vērojām negaisu un zibeni. Viņa bija apķērusies man ap roku, es dzēru kafiju. Beigu beigās pērkons atkāpās, lietus norimās, mākoņi izklīda, parādījās novakares saule. Šur tur palika tikai dīķiem līdzīgas peļķes. Salijušās palmu lapas mirdzēja. Jūrā kā aizvien sitās balti viļņi, lietusgāzes izdzenātie atpūtnieki pamazām sāka atgriezties pludmalē.

Man tiešām nevajadzēja tā darīt, es sacīju. Vajadzēja atteikties un sūtīt viņu prom. Biju ļoti noguris, vairs nedomāju ar skaidru galvu. Es esmu ļoti nepilnīgs cilvēks. Tāpēc kļūdos. Bet es ari mācos. Esmu apņēmies otrreiz vienu un to pašu kļūdu nepieļaut. Tas nebūt nav tik maz neatkārtot vienu un to pašu kļūdu divreiz. Jo otrajā reizē rodas riebums pašam pret sevi. Trešo reizi izdarot to pašu, tas sāk likties kā noziegums. Pamazām vien kļūstu labāks. Kaut ari lēns, tomēr progress.

Juki labu laiku neko uz to neatbildēja. Viņa bija atlaidusi manu roku vaļā un, neko neteikdama, skatījās ārā pa logu. Nevarēja saprast, vai viņa manis sacīto ir dzirdējusi vai nav. Saule norietēja, ielās gar pludmali iedegās laternas. Saulriets pēc lietus bija ārkārtīgi krāšņs. Tumšzilajās vakara debesīs slējās televīzijas raidītāja antena, tās sarkanā gaisma pulsēja kā sirds. Aizgāju uz virtuvi un izņēmu no ledusskapja alu. Tad, kamēr apēdu pāris cepumu, apsvēru, vai tiešām pamazām kļūstu labāks. īsti pārliecināts par to nebiju. Ja tā labi padomāju, tad pārliecība par to pagaisa pavisam. Man likās, ka vienas un tās pašas kļūdas atkārtoju sešpadsmit reižu pēc kārtas. Tomēr būtībā es viņai nebiju melojis, jo citādi es to paskaidrot nespēju.

Kad atgriezos dzīvojamā istabā, Juki sēdēja tādā pašā pozā un skatījās ārā pa logu, kājas sakrustojusi, rokas klēpī salikusi, zodu spītīgi izslējusi. Tas pēkšņi atsauca atmiņā laulības dzīvi. Kamēr biju precējies, kaut ko tādu biju piedzīvojis vairākkārt. Nezin cik reižu biju nodarījis sievai pāri, nezin cik reižu biju lūdzis piedošanu. Ari sieva ar mani nerunāja stundām no vietas. Ar ko es viņu biju tā sāpinājis, vairs neatcerējos. Iedomājos ja mēģinātu to atcerēties, tad izrādītos, ka tas nav bijis nekas liels. Bet es tādās reizēs vienmēr ļoti centos atvainoties, skaidrot, dziedēt šo brūci. Man likās, ka tādējādi mūsu attiecības uzlabosies. Taču tagad, zinot, ka tas viss beidzās ar šķiršanos, saprotu, ka nekādu uzlabošanos tas nedeva.

Viņa man ne reizi pāri nenodarīja. Tikai vienreiz. Toreiz, kad aizgāja no manis pie cita vīrieša. Laulības dzīve ārkārtīgi savāda lieta, es nodomāju. Kā atvars. Runājot Dika Norsa vārdiem.

Apsēdos viņai līdzās, pēc kāda brīža viņa pastiepa roku uz manu pusi, es to saņēmu.

-    Es tev to nepiedodu, Juki sacīja. Mēs tikai izlīgstam. Tā tiešām nedrīkstēja darīt. Man tas ļoti sāpēja. Vai tu to saproti?

-     Saprotu, es teicu.

Pēc tam mēs vakariņojām.

Pagatavoju garneļu un pupu pilavu, salātus no vārītām olām, olīvām un tomātiem. Es dzēru vīnu, arī Juki iedzēra nedaudz vīna.

-    Skatoties uz tevi, atceros savu sievu, es sacīju.

-    Vai to sievu, kas, nogurusi tevi mīlēt, aizgāja pie cita vīrieša? Juki noteica.

-    Tā gan, atbildēju.

30

Havajas.

Pāris turpmākās dienas pagāja rāmi. Neteiksim, ka tās līdzinājās paradīzei. Bet bija pietiekami mierīgas. No

Džūnas nākamā apmeklējuma es pieklājīgi atteicos. Sacīju, ka esmu saaukstējies, ka man ir drudzis un klepus (khe, khe) un liekas, ka tik drīz neatlabšu. Tad atkal iedevu desmit dolārus taksometram. Viņa teica, ka tā neesot labi, ja nu es atveseļojoties, tad gan lai zvanot. Viņa izvilka no somas asu zīmuli un uzrakstīja uz durvīm telefona numuru, tad aizgāja, gurnus grozīdama.

Vairākas reizes aizvedu Juki pie mātes. Tad abi ar dzejnieku vienroci Diku Norsu pastaigājāmies gar jūru vai peldējāmies baseinā. Viņš tiešām labi peldēja. Pa to laiku Juki palika divatā ar māti, viņas par kaut ko runāja. Par ko to es nezinu. Juki neko par to neteica. Es arī nevaicāju. Noīrēju automašīnu, aizvedu viņu pie mātes, kopā ar Diku Norsu pļāpāju un peldēju, vēroju sērfotājus, dzēru alu un čurāju, tad atkal aizgādāju viņu atpakaļ uz Honolulu.

Vienreiz Diks Norss man lasīja priekšā Roberta Frosta dzeju. Dzejoļu saturu, es, protams, nesapratu, bet viņš ļoti labi lasīja. Skaists ritms, emocionāli. Tāpat arī redzēju Ames fotogrāfijas tikko attīstītas, vēl slapjas. Havajiešu sejas. It kā parasti portreti, bet tajos cilvēku sejas staroja dzīves sparā. Tajos bija šajās dienvidu salās dzīvojošo cilvēku skaistums, raupjums, brutalitāte, dzīvesprieks, fotogrāfijas to visu pauda nepastarpināti. Spēcīgas, tomēr mierīgas fotogrāfijas. Talants, es nodomāju. "Atšķirībā no manis, atšķirībā no jums," kā Diks Norss bija teicis. Tieši tā, pietika uzmest skatienu, lai to saprastu.

Diks rūpējās par Ami, tāpat kā es par Juki. Viņš, protams, to darīja pamatīgāk. Uzkopa māju, mazgāja drēbes, gatavoja ēdienus, devās iepirkties, lasīja priekšā dzeju, jokojās, nodzēsa aizmirstās cigaretes, apjautājās, vai viņa iztīrījusi zobus, sagādāja Татрах (reiz iepirkos kopā ar Diku), sakārtoja viņas fotogrāfijas, uz rakstāmmašīnas nodrukāja viņas darbu katalogu. Un to visu ar vienu roku. Nespēju aptvert, kur viņš, ticis ar to visu galā, atrod vēl laiku savam darbam. Jauks vīrietis, es iedomājos. Bet, ja tā padomāju, mēs bijām pavisam citādās situācijās. Par to, ka es rūpējos par Juki, viņas tēvs apmaksāja man lidmašīnas biļeti un viesnīcas izdevumus un vēl pie tā visa klāt piepirka arī sievieti. Tā nu bija iznācis.

Tajās dienās, kad nebraucām apciemot Juki māti, mēs trenējāmies sērfot, peldējāmies, tāpat vien, neko nedarīdami, gulšņājām pludmalē, gājām iepirkties, noīrējam automašīnu un krustām šķērsām izbraukājām salu. Vakaros devāmies pastaigāties vai gājām uz kino, tad Halekulani vai Royal Hawaiian Garden bārā dzērām pinakoladas. Atlika laiks arī pašam gatavot ēdienus. Bijām atpūtušies, skaisti nosauļojušies līdz pat pirkstu galiem. Juki Hilton modes preču veikaliņā nopirka jaunu bikini ar tropisku ziedu rakstiem, to uzvilkusi, viņa izskatījās tā, it kā būtu dzimusi un augusi Havaju salās. Arī sērfingā viņai gāja labi, viņai izdevās pat uzķert tādus nelielus viļņus, kas man nebija pa spēkam. Viņa nopirka vairākas Rolling Stones kasetes un nepārtraukti tās spēlēja. Kad devos nopirkt dzērienus un atstāju Juki vienu, dažādi vīrieši centās uzsākt ar viņu sarunas. Bet, tā kā Juki angliski nerunāja, tad šie vīrieši tika simtprocentīgi ignorēti. Tiklīdz parādījos, viņi nomurmināja: "Piedodiet," (vai arī briesmīgākas lietas) un aiztinās. Viņa bija skaista, iedegusi un veselīga. Tā mēs pavisam nepiespiesti vadījām dienas.

-    Paklau, vai vīrieši tiešām tik ļoti iekāro sievietes? kādu dienu, kad gulējām pludmalē, Juki man pavaicāja.

-    Tā ir. Protams, iekāres pakāpe katram atšķiras. Tomēr pamatā, miesiski, jā, vīrieši iekāro sievietes. Tu taču zini par seksu, vai ne?

-    Vairāk vai mazāk zinu, Juki sausi noteica.

-    Seksuālā iekāre, es skaidroju. Vēlme pārgulēt ar sievieti. Tas laikam ir dabiski. Sugas saglabāšanai.

-    Negribu dzirdēt neko par sugas saglabāšanu. Nestāsti man neko par veselību un higiēnu. Es gribu zināt par iekāri. Kas tas īsti ir?

-    Iedomājies, ja tu būtu putns, es iesāku, un ja tu, lidojot debesīs, justos patiešām labi un tas tev sagādātu prieku. Bet dažādu iemeslu dēļ tu pie lidošanas tiktu visai reti. Nu, piemēram, atkarībā no laikapstākļiem, vēja virziena, gadalaika tu reizēm lidotu, reizēm nevarētu lidot. Tomēr tajās dienās, kad tu nevarētu lidot, tevī sakrātos liels spēks, aizkaitinājums, tu justos noniecināts. Tu dusmotos par to, ka nevari lidot. Vai tu saproti?

-    Saprotu, viņa atbildēja. Es vienmēr tā jūtos.

-    Nu tad jau es varēšu runāt īsi. Tā arī ir seksuālā dziņa.

-    Kad tu pēdējo reizi lidoji debesīs? Nu, pirms tās sievietes, ko tev tētis nopirka?

-    Pagājušā mēneša beigās, es atbildēju.

-    Bija jauki?

Es pamāju.

-    Vienmēr ir jauki?

-    Neteiktu, atbildēju. Ja kopā saiet divi cilvēki ar trūkumiem, tad ne jau vienmēr viss norit gludi. Gadās arī vilšanās. Tu priecīgi un līksmi lido un ietriecies kokā.

-    Hm, Juki novilka. Tad kādu brīdi to apdomāja. Laikam iztēlojās debesīs lidojošu putnu, kas nepamana kaut ko priekšā un ietriecas šķērslī. Es sāku raizēties. Vai šis izskaidrojums vispār kam derēja? Vai nestāstu kaut ko galīgi šķērsām jaunai, viegli iespaidojamai meitenei? Lai tur kā, izaugs liela un pati to sapratīs.

-    Ar gadiem iet labāk, izdošanās koeficients pieaug, turpināju skaidrot. Rodas ķēriens. Iemācies vērot laiku un vējus. Bet parasti arī seksuālās dziņas līdz ar gadiem mazinās.

-    Skumji, Juki nogrozīja galvu.

Patiešām.

Havaju salas.

Cik dienu jau esmu šeit? Laika jēdziens bija pavisam pagaisis man no galvas. Vakardienai seko šodiena, šodiena seko vakardienai. Saule uzlec, un saule noriet, mēness uzlec, un mēness noriet, paisumu nomaina bēgums. Izvilku piezīmju grāmatiņu un ieskatījos plānotājā. Uzturējos te jau desmit dienas. Aprīlis pamazām gāja uz beigām. Bija jau pagājis tas viens mēnesis, kurā biju nolēmis paņemt brīvdienas. Nesapratu, kā tas noticis. Laikam skrūvītes galvā izļurkājušās. Izļurkājušās gan. Sērfinga un pinakoladu dienas. Nebija ne vainas. Bet sākās ar to, ka devos meklēt Kiki. Ar to arī viss sākās. Ļāvos apstākļiem, sekoju straumei. Kad attapos, biju jau šeit. Cits pēc cita parādījās dīvaini ļautiņi, straume mainīja virzienu. Tāpēc tagad guļu palmu ēnā, dzeru tropiskus dzērienus un klausos Kalapanu. Kaut kur tai straumei jāpagriežas. Meja nomira. Viņu noslepkavoja. Ieradās policisti. Kā īsti beigusies Mejas lieta? Vai Zvejniekam un Literātam izdevies noskaidrot, kas viņa īsti bija? Kā iet Gotandam? Viņš izskatījās šausmīgi noguris. Gribēja ar mani par kaut ko parunāt. Viss pamests pusceļā. Tā to nevar pamest. Vajadzēs pamazām taisīties uz Japānas pusi.

Tomēr es nespēju piecelties un doties prom. Gan Juki, gan man šeit pa ilgiem laikiem izdevās atbrīvoties no spriedzes. Man to vajadzēja tikpat, cik viņai. Dienu no dienas tiešām ne par ko nedomāju. Sauļojos, peldējos, dzēru alu, braukāju pa salu, klausoties Rolling Stones un Brūce Springsteen. Staigāju pa mēness apspīdētu pludmali, dzēru viesnīcu bāros.

Protams, man bija skaidrs, ka tā tas mūžīgi turpināties nevarēs. Bet es nespēju tā piecelties un to visu pamest. Es biju atslābis, Juki arī bija atslābusi. Raugoties uz viņu, vārdi "Pietiek! Braucam atpakaļ!" nenāca man pār lūpām. Man tas bija pietiekams pamatojums.

Bija pagājušas divas nedēļas.

Mēs ar Juki bijām devušies izbraukumā. Novakare pilsētā. Satiksmes sastrēgumi, taču mēs nekur īpaši nesteidzāmies un, lēni braukdami, vērojām apkārtni. Porno kinoteātri, krāmu bodes, vjetnamiešu apģērbu veikali, ķīniešu pārtikas veikali, grāmatu antikvariāti un lietotu plašu veikali rindā cits aiz cita. Šur tur veci vīri bija veikala priekšā izlikuši galdu un krēslus un spēlēja go. Honolulu kā vienmēr. Uz ielu stūriem stāvēja vīrieši skarbiem skatieniem, neko nedarīdami. Interesanta pilsēta. Bija arī jauki, lēti restorāniņi. Bet meitenei vienai pašai tur labāk neiet.

Tālāk prom no centra, tuvāk ostai biroju nami un noliktavas izspieda tirgoņus. Namu rindas gar ielām kļuva retākas un drūmākas. Darbdiena bija beigusies, autobusu pieturās gaidīja daudzi cilvēki. Šur tur spīdēja kafejnīcu neona izkārtnes ar nobirušiem burtiem.

Juki paziņoja, ka viņa gribētu vēlreiz noskatīties "E. T.".

Labi, teicu, ka pēc vakariņām aiziesim.

Pēc tam viņa sāka runāt par "E. T.". Būtu labi, ja es vairāk līdzinātos E. T., viņa sacīja un tad ar pirkstu galiem viegli pieskārās manai pierei.

-    Tā nedari. Citādi man tā vieta nekad nesadzīs!

Juki par to nosmējās.

Un tieši tajā brīdī.

Tieši tajā brīdī mani kaut kas ķēra. Galvā kaut kas noklinkšķēja. Kaut kas notika. Bet kas tieši bija noticis, to tajā brīdī vēl nesapratu.

Gluži instinktīvi uzspiedu uz bremzēm. Aizmugurē braucošais Camaro vadītājs vairākkārt nosignalizēja, tad, braucot garām, kārtīgi mani nolamāja. Tomēr es kaut ko biju redzējis. Tikko. Kaut ko ļoti svarīgu.

-    Paklau, kas tev notika? Vai tas nav bīstami? Juki sacīja. Vai vismaz man likās, ka viņa tā teica.

Bet es neko nedzirdēju. Tā bija Kiki, es domāju. Es nevarēju kļūdīties. Es tik tikko tepat biju redzējis Kiki. Šeit,

Honololu centrā. Kāpēc viņa ir šeit? Tomēr tā noteikti bija Kiki. Tik tikko biju pabraucis viņai garām. Būtu varējis izbāzt roku ārā un viņai pieskarties, tik tuvu viņa bija man bijusi un pagājusi garām.

-     Paklau, aiztaisi ciet visus logus un durvis. Ārā nekāp. Pat ja kāds kaut ko bļaustās, tik un tā never vaļā. Es tūlīt atgriezīšos.

-     Pagaidi, pagaidi. Tā nevar atstāt mani vienu pašu tādā vietā.

Bet es jau skrēju pa ietvi. Uzskrēju virsū vairākiem cilvēkiem, taču es nevarēju atļauties pievērst tādām lietām uzmanību. Man bija jāpanāk Kiki. Kāpēc to es nezināju. Bet man viņa bija jāpanāk, man vajadzēja ar viņu parunāt. Laužoties cauri cilvēkiem, noskrēju divus trīs kvartālus. Tā skrienot, atcerējos, kas viņai bija mugurā. Viņa bija ģērbusies zilā kleitā, ar baltu plecu somu. Tur priekšā pavīdēja zila kleita un balta soma. Novakares saulē baltā plecu soma šūpojās viņas soļu ritmā. Viņa virzījās atpakaļ uz pilsētas trokšņaino centru. Es arī iegriezos galvenajā ielā, cilvēku tur bija vairāk, un es vairs tik ātri uz priekšu nevirzījos. Kāda par Kiki trīs reizes lielāka sieviete visu laiku pinās man pa kājām. Tā pamazām vien attālums starp mani un Kiki palielinājās. Viņa gāja tāpat kā iepriekš, ne pārāk ātri, ne pārāk lēni normālā gaitā. Neskatījās ne atpakaļ pār plecu, ne pa malām, nelikās, ka grasītos kāpt autobusā, vienkārši gāja taisni uz priekšu. Šķita, ka kuru katru brīdi būšu jau viņu panācis, bet savādā kārtā attālums starp mums nemaz nesaruka. Viņa ne reizi nevienā krustojumā pie luksofora neapstājās. It kā ietu saskaņā ar kādu aprēķinu. Viņai visu laiku bija zaļā gaisma. Lai turētos viņai līdzi, man nācās izlocīties cauri mašīnu straumei arī pie sarkanās.

Kad biju jau apmēram divdesmit metru attālumā no Kiki, viņa pēkšņi iegriezās kādā šķērsielā. Es, protams, darīju tāpat. Tā bija šaura, klusa ieliņa. Ne īpaši pievilcīgas, vecas biroju ēkas abās pusēs, uz ielas stāvēja netīri autofurgoni. Ieliņā viņu nekur nemanīja. Apstājos, atvilku elpu un paskatījos apkārt. Paklau, ko nu, tu atkal esi man pazudusi? Tomēr Kiki nebija vis pazudusi. Viņa tikai uz mirkli bija pazudusi liela furgona ēnā. Viņa turpināja iet tādā pašā tempā kā pirmīt. Satumsa, un es viņas balto plecu somu varēju skaidri samanīt šūpojamies kā svārstu.

-    Kiki! es skaļi saucu.

Likās, ka viņa ir mani sadzirdējusi.

Viņa paskatījās pār plecu uz manu pusi. Tā ir Kiki, es nodomāju. Protams, mūs šķira attālums, jau krēsloja, ieliņa bija neapgaismota. Tomēr es biju pārliecināts, ka tā bija Kiki. Nekļūdīgi. Un ari viņa mani pazina. Viņa pat uzsmaidīja man.

Tomēr Kiki neapstājās. Tikai uzmeta man skatienu pār plecu. Soli nepalēnināja. Viņa devās tālāk. Un iegāja vienā no ielas malā esošajām biroju ēkām. Es sekoju, apmēram pēc pusminūtes. Tomēr bija jau par vēlu. Lifta durvis jau vērās ciet. Tad pamazām stāvu rādītāja zīme sāka griezties. Es, elpu aizturējis, vēroju šī rādītāja kustību. Rādītājs griezās neizturami lēni, bet, ticis pie astotā stāva, nodrebēja un apstājās. Un tad vairs nekustējās. Es nospiedu lifta pogu, taču tad pārdomāju un sāku kāpt augšup pa turpat līdzās esošajām kāpnēm. Pa ceļam saskrējos ar kādu samoieti ar sirmu bārdu, kas nesa lejā spaini, tas laikam bija šī biroju nama pārvaldnieks. Es viņam viegli uzgrūdos.

-    Ei, uz kurieni tu? viņš man noprasīja.

-    Vēlāk paskaidrošu, atkliedzu un skrēju vien tālāk augšā pa kāpnēm. Pieputējis, neapdzīvots biroju nams. Kluss, mani soļi netīkami skaļi atskanēja gaiteņos. Te tik tiešām nebija ne mazākās dzīvības zīmes. Tiku līdz astotajam stāvam, gaitenī paskatījos uz visām pusēm. Nekā tur nebija. Neviena tur nebija. Gaiteņa malās rindojās septiņas astoņas lietišķas durvis. Pie pāris no tām bija piestiprināti numuri vai plāksnītes ar nosaukumiem.

Izlasīju nosaukumus uz durvīm. Taču šie vārdi man neko neizteica. Tirdzniecības uzņēmums, juridiskie pakalpojumi, zobārsta prakse… tās visas kā viena izskatījās šausmīgi vecas un nosmulētas. Pat uz tām uzrakstītie vārdi likās veci un netīri. Neizskatījās, ka šie kantori būtu īpaši iecienīti. Nepievilcīgi kantori nepievilcīgā namā nepievilcīgā ielā. Mēģināju vēlreiz izpētīt šos nosaukumus citu pēc cita, tomēr es tajos neatradu nekādu saistību ar Kiki. Apstājos tur uz vietas un ieklausījos. Ne mazākā troksnīša. Ēkā bija klusi kā drupās.

Tad atskanēja tas troksnītis. Klik, klik, klik, augstpapēžu soļi uz cietas grīdas. Šie soļi skaļi atbalsojās tukšajā gaitenī ar augstajiem griestiem. Tie likās smagi kā vecas, izkaltušas atmiņas. Atbalss satricināja manu tagadības esību. Pēkšņi man likās, ka klīstu pa kāda sen miruša radījuma iekšu labirintiem. Kaut kādas pārskatīšanās dēļ biju iekritis šajā laika caurumā, šajā dobumā.

Papēžu troksnis atbalsojās tik skaļi, ka bija grūti saprast, no kuras puses tas nāk. īsu bridi nespēju izlemt. Tad sapratu, ka tas nāk no labās puses gaiteņa otra gala. Es savās teniskurpēs pārvietojos bez skaņas un āri metos uz to pusi. Soļi atbalsojās no vistālākās telpas. Tie šķita atbalsojamies no lielas tālienes. Bet par to nebija nekādu šaubu šīs bija tās durvis. Plāksnītes pie durvīm nebija. Savādi, es nodomāju. Pirmīt apskatīju visas durvis, un tad pie šīm te bija plāksnīte, pavisam droši. Tomēr, kas tas bija par biroju, to vairs neatcerējos. Kaut kāda plāksnīte te noteikti bija. Kā gan citādi. Ja plāksnītes te nebūtu bijis, to gan es būtu ievērojis.

Vai tas nav sapnis? Bet es nesapņoju. Es nevarēju sapņot. Te viss bija savstarpēji saistīts. Pēc kārtas un secīgi. Es biju Honolulu, te nonācu, sekodams Kiki. Tas nav sapnis. Tā ir īstenība. Bija nedaudz tāda sajūta, it kā mani muļķotu. Tomēr tā bija īstenība, pa īstam.

Lai tur kā, es pieklauvēju pie tām durvīm. Soļi apstājās. Pēdējo soļu troksnis pagaisa gaisā, tad visapkārt iestājās klusums.

Apmēram pusminūti nogaidīju pie durvīm. Bet nekas nenotika. Arī soļi bija apklusuši.

Satvēru rokturi, tad padomājis to nospiedu. Durvis nebija aizslēgtas. Viegli nospiedu rokturi, durvis, klusi nočīkstot, atvērās uz iekšpusi. Iekšā bija pavisam tumšs, tur oda pēc grīdu vaskošanas līdzekļa. Pilnīgi tukšs. Tur nebija ne mēbeļu, ne gaismekļu, tikai mijkrēšļa gaismas istabā meta gaismas plankumus. Uz grīdas mētājās vecas avīzes. Nevienu cilvēku nemanīja.

Tad atkal atskanēja soļi, tieši četri soļi, un atkal klusums.

Šķita, ka skaņa nāk no labās puses, no augšas. Gāju dziļāk istabā un pamanīju, ka netālu no loga ir vēl vienas durvis. Tās veda uz kāpnēm. Uzmanīgi pieturoties pie metāla margām un lēni sperot soļus, kāpu uz augšu. Kāpnes bija ļoti stāvas. Tās laikam bija kaut kādas īpašas kāpnes, kuras ikdienā nelietoja. Tomēr šķita, ka augšā, kāpņu galā bija dzirdamas skaņas. Kad biju uzkāpis pa kāpnēm, tur augšā atkal bija durvis. Centos sataustīt gaismas slēdzi, bet neveiksmīgi. Nekas cits neatlika, kā mēģināt sataustīt durvju rokturi un tad to nospiest.

Istabā valdīja tumsa. Neteiksim, ka melna tumsa, taču aprises īsti skaidri saskatīt nevarēja. Tomēr bija labi samanāms, ka telpa ir pietiekami plaša. Iedomājos, ka tā varētu būt kaut kas līdzīgs jumta izbūvei. Neviena loga nebija, vai ari tie bija aizklāti. Pašā vidū augstajiem griestiem bija kaut kas līdzīgs jumta logam. Es neatlaidu durvju rokturi.

Kiki! es iesaucos.

Atbildes nebija.

Stāvēju nepakustējies, nesaprazdams, ko iesākt. Laiks pagaisa. Es ieskatījos tumsā, saausījos. Pamazītēm un nedroši tā gaisma, kas iezagās istabā, šķita pieņemamies spēkā. Mēness? Ielas gaismas? Es nedroši vēros tukšumā.

Kiki! vēlreiz iesaucos.

Atbildes joprojām nebija.

Lēni pagriezos, centos kaut ko saskatīt. Telpas kaktos bija saliktas vecas mēbeles. Pelēkas aprises, varbūt kāds dīvāns, krēsli, galds, kumode. Savādi, ļoti savādi. It kā skatuve būtu iekārtota pēc centrbēdzes principa. Sirreāli, bet īsti. Proti, tās mēbeles izskatījās īstas.

Uz dīvāna varēja samanīt kaut kādu baltu priekšmetu. Vai tas bija palags? Kiki baltā soma? Piegāju tuvāk un sapratu, ka tas ir kaut kas pilnīgi cits. Tas "kaut kas" bija kauli.

Dīvānā līdzās sēdēja divu cilvēku ģindeņi. Divi ģindeņi viens lielāks, otrs mazāks sasēdušies līdzās gluži kā dzīvi. Lielākais ģindenis bija nolicis roku uz dīvāna malas, otrs bija abas rokas salicis klēpī. It kā tie būtu nomiruši vienā mirklī, neaptvēruši, kas ar viņiem notiek, nemainīgās pozās. Šķita, ka tie smaida. Neticami baltus smaidus.

Man nebija bail. Nezinu kāpēc, tomēr es biju pavisam mierīgs. Šajā istabā valdīja tāds miers, kauli šķita tik tīri un rāmi. Šie abi ģindeņi bija neatsaucami, nepielūdzami miruši. Bail man nebija.

Lēnām apstaigāju istabu. Uz krēsliem sēdēja vairāki ģindeņi. Kopā seši. Izņemot vienu, visi bija veseli, sen jau kā miruši. Tie visi, kā šķita, sēdēja dabiskās pozās, it kā nemaz nebūtu pamanījuši, ka ir miruši. Viens no viņiem sēdēja un skatījās televīziju. Televizors, protams, bija izslēgts. Bet viņš (spriežot pēc izmēra, tas bija viņš, tā es iedomājos) cieši vērās kineskopā. Skatienu nenovērsis. Vēl kāds cits bija sabrucis pie galda, kas joprojām vēl bija klāts. Tomēr viss, kas bija uz galda, jau bija sabirzis pīšļos. Vēl kāds cits, vienīgais ģindenis, kuram kaut kā trūka, gulēja gultā. Viņam trūka kreisās rokas no pleca.

Es aizmiedzu acis.

Ko tas viss nozīmē? Ko tu centies man parādīt?

Atkal atskanēja soļi. No citas puses. No pretējās puses. Es vairs neko nesapratu. Tie nāca no kādas vietas bez esības, bez virziena. Cik varēju noprast, šajā istabā viss apstājās. Izejas no šejienes nebija. Kādu brīdi soļi skanēja, tad apklusa. Tiem sekoja smacējošs klusums. Kiki atkal bija pazudusi.

Atvēru durvis, pa kurām biju ienācis, un izgāju ārā. Vēl pēdējo reizi pametu skatienu atpakaļ, tur zilganajā mijkrēslī palika balsnējam seši ģindeņi. Izskatījās, ka tie kuru katru brīdi varētu celties kājās un sākt kustēties. Kad būšu prom, tie ieslēgs televizoru, varbūt pat pievērsīsies šķīvjos palikušajam ēdienam. Klusiņām aizvēru durvis, lai viņus neiztraucētu, nokāpu pa kāpnēm lejā un atgriezos klusajā biroju ēkā. Nemanīja nevienu cilvēku, tāpat kā iepriekš uz grīdas mētājās vecas avīzes.

Piegāju pie loga un paskatījos ārā uz ielu. Laternas spoži spīdēja, ielas malā tāpat kā iepriekš bija noparkoti pikapi un furgoni. Nemanīja ne cilvēka ēnas. Saule jau bija norietējusi.

Tad es uz noputējušās palodzes kaut ko ieraudzīju. Papīra strēmelīti vizītkartes lielumā. Uz tās ar lodīšu pildspalvu bija uzrakstīts septiņciparu telefona numurs. Gan papīrs, gan tinte likās svaigi. Telefona numurs nešķita pazīstams. Apgriezu lapiņu otrādi, tur nekas nebija uzrakstīts. Balts papīrs.

Iebāzu lapiņu kabatā un izgāju gaitenī.

Stāvēju tur un vērīgi klausījos.

Ne skaņas.

Viss likās miris, tik kluss, it kā visi telefona vadi būtu pārgriezti. Klusums, kas ved nekurienē. Atkal kāpu lejā pa kāpnēm. Izgāju hallē un sāku raudzīties pēc nama pārvaldnieka. Gribēju pavaicāt, kas tas par biroju, bet viņu nekur nemanīju. Brīdi tur pastāvēju, bet tad sāku raizēties par

Juki. Uz cik ilgu laiku es viņu tur īsti pametu? Man nebija ne jausmas, cik daudz laika pagājis. Varbūt minūtes divdesmit, varbūt vesela stunda? Mijkrēsli bija nomainījusi nakts. Turklāt nevarētu teikt, ka es būtu viņu atstājis īpaši labā rajonā. Man vajadzētu doties viņu glābt.

Es atcerējos, kā sauca ielu, kur viņu atstāju, un steigšus tur atgriezos. Juki ar saīgušu sejas izteiksmi bija atlaidusies sēdeklī un klausījās radio. Kad pieklauvēju, viņa pacēla galvu un atslēdza durvis.

-    Piedod, es sacīju.

-    Visvisādi cilvēki te bija atnākuši. Kaut ko bļaustījās, sita pie logiem, šūpoja mašīnu, Juki neizteiksmīgā balsī ziņoja. Tad izslēdza radio. Man bija šausmīgi bail.

-    Piedod.

Tad viņa ieskatījās man sejā. Uz bridi viņas skatiens kļuva dzestrs. Acu zīlītes kļuva bezkrāsainas, tām pārskrēja vieglas trīsas, it kā mierīgā ūdenī būtu iekritusi kāda koka lapa. Lūpas pauda skaļi neizteiktos vārdus: "Kur tu biji pazudis?"

-    Pats nezinu, es murmināju. Mana balss atskanēja kā no tālas, nezināmas vietas. Šķita, ka tā izskan turpat, kur bija pazudis to soļu troksnis. Izņēmu no kabatas kabatlakatiņu un lēni noslaucīju sviedrus. Sviedri šķita pārvērtušies par aukstu, cietu membrānu.

-    Es nezinu. Ko es sadarīju…

Juki samiedza acis. Tad pastiepa roku un noglāstīja man vaigu. Maigs un silts pieskāriens. Brīdī, kad viņa man pieskārās, šķita, ka viņa aposta gaisu ap mani, nāsis viegli papletās. Viņa cieši manī pavērās. Šķita, ka viņa saskata visu no kilometra attāluma.

-    Tu kaut ko redzēji, vai ne?

Pamāju.

-    Bet tu nevari to pateikt. Nevari to paskaidrot. Tu to nevienam nespēsi paskaidrot. Tomēr es to saprotu. Un viņa pieliecās tuvāk un piespieda savu vaigu pie manējā. Un tā palika desmit, piecpadsmit sekundes.

-    Ak tu nabadziņš viņa noteica.

-    Kāpēc gan? es nosmējos. Man nebija īpašas vēlēšanās smieties, bet arī nesmieties es nevarēju. Ja tā padomā, es esmu ārkārtīgi viduvējs cilvēks. Taču kāpēc ar mani notiek tik dīvainas lietas?

-Jā, kāpēc? Juki sacīja. Neprasi man. Es esmu bērns, tu esi pieaugušais.

-    Tev taisnība.

-    Bet es ļoti labi saprotu, kā tu jūties.

-    Es gan nesaprotu.

-    Tu jūties bezspēcīgs. It kā tevi būtu satricinājis kaut kas varens. Tev liekas, ka pašam nav nekādas jēgas kaut ko darīt.

-    Var jau būt.

-    Tādos brīžos pieaugušie parasti iedzer.

-     Loģiski, es noteicu.

Mēs aizgājām uz Halekulani bāru. Nevis uz bāru pie baseina, bet bāru viesnīcā iekšā. Es dzēru martini, Juki pasūtīja toniku ar citronu. Kāds pusmūža pianists ar Rahmaņinova skarbo izteiksmi sejā spēlēja uz flīģeļa standarta repertuāru. Mēs ar Juki bijām vienīgie viesi. Viņš spēlēja Star Dust, But Not ForMe, Moonlight in Vermont. Tehniski pareizi un garlaicīgi. Kā pēdējo viņš nospēlēja Šopena prelūdiju. Juki aplaudēja, viņš izspieda apmēram divus milimetrus platu smaidu.

Es tajā bārā izdzēru trīs martini. Tad aizvēru acis un atcerējos to istabu. Gluži kā ticams sapnis. Pamodies no tā, sviedriem noplūdis un sapratis, ka tas bijis tikai sapnis, atviegloti nopūties. Tomēr tas nebija tikai sapnis. Zināju, ka tas nebija tikai sapnis, un Juki zināja, ka tas nebija tikai sapnis. Juki zināja. Ka esmu to redzējis. Tos sešus ģindeņus. Ko tie nozīmēja? Vai tas vienrocis bija Diks Norss? Un kas bija tie pārējie pieci?

Ko Kiki gribēja man pavēstīt?

Atģidies izņēmu no kabatas to papīra strēmelīti, ko biju atradis uz palodzes, un devos piezvanīt. Neviens neatbildēja. Zvans atbalsojās kā bezdibenīgā aizmirstībā. Atgriezos pie sava bāra beņķa un nopūtos.

-       Ja man izdotos dabūt biļeti, es rīt brauktu atpakaļ uz Japānu, sacīju. Es te esmu drusciņ par ilgu. Pienācis laiks atgriezties. Man jāatgriežas Japānā un jāsāk sakārtot lietas.

Juki pamāja, it kā viņa par manu lēmumu būtu zinājusi vēl pirms manis.

-       Brauc! Par mani nedomā. Ja gribi atgriezties, tad atgriezies.

-       Ko tu iesāksi? Paliksi te? Vai arī atgriezīsies Japānā kopā ar mani?

Juki viegli paraustīja plecus.

-        Kādu brīdi palikšu pie mammas. Man vēl nav īpašas vēlēšanās atgriezties Japānā.

Es pamāju un iztukšoju martini.

-       Es rīt aizvedīšu tevi uz Makahu. Tad varēšu vēl satikties ar tavu mammu.

Pēc tam mēs aizgājām uz zivju restorānu netālu no Aloha torņa un paēdām pēdējās vakariņas. Viņa ēda omāru, es ceptas austeres, kurām uzdzēru viskiju. Neviens no mums neko daudz nerunāja. Man galvā bija briesmīgs tukšums. Man šķita, ka es, ēdot hurmu, turpat uz vietas aizmigšu un pārvērtīšos par ģindeni.

Juki laiku pa laikam manī paskatījās. Kad bijām paēduši, viņa man teica:

-    Tev arī vajadzētu iet gulēt, tu izskaties briesmīgi.

Atgriezos viesnīcā un skatījos televīziju. Tad vienatnē iedzēru vīnu. Televīzijā rādīja beisbolu. Yankees pret Orioles. Man nebija īpašas vēlēšanās to skatīties, bet tāpat vien

atstāju televizoru ieslēgtu. Kaut kāds apliecinājums manai saistībai ar īstenību.

Turpināju dzert vīnu tik ilgi, līdz uznāca miegs. Tad atcerējos papīra lapiņu un mēģināju zvanīt uz šo telefona numuru. Neviens, protams, neatbildēja. Ļāvu tam zvanīt piecpadsmit reižu, tad noliku klausuli. Tad atkal sēdēju ar vīna glāzi pie televizora. Skatījos, ka Vinfīlds gatavojas sitienam, bet tad samanīju, ka man kaut kas ienāk prātā. Kaut kas.

Aizvien vēl skatīdamies televīziju, brīdi padomāju par šo kaut ko.

Kaut kas līdzinājās kaut kam. Kaut kas bija saistīts ar kaut ko.

Diez vai, nodomāju. Tomēr ir vērts pārbaudīt. Paņēmu šo papīra lapiņu, aizstaigāju līdz durvīm un salīdzināju šo telefona numuru ar to, kuru tur bija uzšņāpusi Džūna.

Tie bija vienādi.

Kaut kas ir ar kaut ko saistīts, nodomāju. Ir gan saistīts. Tikai es nespēju šo saistību aptvert.

Nākamajā rītā es piezvanīju uz JAL biroju un rezervēju biļeti uz pēcpusdienas reisu. Tad mēs izvācāmies no numuriem, es samaksāju rēķinu un automašīnā aizvedu Juki uz Makahu pie mammas. No rīta piezvanīju Amei un sacīju, ka man darba dēļ ir steidzīgi jālido atpakaļ uz Japānu. Tas viņu īpaši nepārsteidza. Juki te esot, kur gulēt, lai es viņu atvedot. Diena jau no paša rīta bija apmākusies. Šķita, ka atkal kuru katru brīdi varētu uznākt brāzmas. Es kā parasti Mitsubishi Lancer biju skaļi uzgriezis radio. Kā aizvien nobraucu gar piekrasti šos simt divdesmit kilometrus pa Havaju salu.

-    Izskatās pēc Pacman, Juki noteica.

-    Pēc kā? pārjautāju.

-    Izskatās, ka tev sirdī iemājojis Pacman. Un grauž tavu sirdi kopā. Skrimš, skrimš, skrimš.

-    Es līdzību īsti nesapratu.

-    Tevi kaut kas ēd.

Kādu brīdi to apdomādams, braucu uz priekšu.

-           Es laiku pa laikam samanu kaut ko nāves ēnai līdzīgu, sacīju. Ļoti blīva ēna. It kā nāve piezagtos man pavisam tuvu, pastieptu roku, un šobrīd man arī ir tāda sajūta, it kā tā būtu satvērusi mani pie potītēm. Bail man nav. Kāpēc? Tāpēc, ka tā nekad nav mana nāve. Kāda cita cilvēka nāves tvēriens. Bet man šķiet, ka ikreiz, kad kāds cits nomirst, nedaudz, pa mazam gabaliņam sarūk arī mana esība. Nez kāpēc tā?

Juki klusēdama paraustīja plecus.

-            Nezinu, kāpēc tas tā. Tomēr nāve aizvien ir kaut kur manā tuvumā. Un parādās, tiklīdz ir samanījusi kādu iespēju.

-           Varbūt tā ir tava atslēga. Varbūt tevi ar šo pasauli saista nāve?

Es arī par to kādu brīdi padomāju.

-    Tu nu gan mani ļoti nomāc.

Šķita, ka Diks Norss patiesi skumst par manu aizbraukšanu. Nevarētu teikt, ka mums būtu daudz kā kopēja, bet mēs kopā jutāmies labi. Es cienīju viņu par to, ka viņš prata tik poētiski risināt ikdienišķas lietas. Mēs sarokojāmies un atvadījāmies. Tajā brīdī es pēkšņi atcerējos tos ģindeņus. Vai viens no tiem tik tiešām būtu bijis Diks Norss?

-            Paklau, vai tu kādreiz esi domājis par to, kā nomirsi? es viņam pavaicāju.

Viņš pasmaidīja un nedaudz padomāja.

-            Kara laikā es bieži par to domāju. Tur nu gan bija visdažādākās iespējas nomirt. Tomēr tagad gan es par to īpaši nedomāju. Nav laika domāt par tik nepatīkamām lietām. Miera laikā esmu daudz aizņemtāks nekā karā, viņš nosmējās. Bet kāpēc tu tā jautā?

Atteicu, ka nekāda īpaša iemesla man nav. Vienkārši pēkšņi tas ienāca prātā.

-    Es par to padomāšu. Līdz mūsu nākamajai tikšanās reizei, viņš apsolīja.

Tad Ame paaicināja mani iziet kopā ar viņu pastaigāties, un mēs abi plecu pie pleca soļojām pa skrējēju celiņu.

-    Paldies par visu, Ame sacīja. Es tik tiešām esmu jums ļoti pateicīga. Es neprotu tādas lietas pateikt. Bet nu tā ir. Man šķiet, ka, pateicoties jums, daudz kas ir izlīdzinājies. Viss noritējis daudz gludāk. Mums ar Juki izdevās par daudz ko izrunāties, pamazām sākam viena otru labāk saprast. Un tagad viņa vēl paliks šeit.

-    Tas ir labi, es atbildēju. Sacīju "labi", jo nespēju izdomāt neko mazāk triviālu, tomēr klusēt ari liktos nepiedienīgi. Ame, protams, tam nepievērsa nekādu uzmanību.

-    Kopš iepazīšanās ar jums viņa arī kļuvusi daudz mierīgāka. Nav vairs tik viegli aizkaitināma. Jūs abi labi saprotaties. Kāpēc, to es nezinu. Laikam gan jums abiem ir kaut kas kopējs. Kā jums liekas?

Atbildēju, ka arī pats to nezinu.

Ame man vaicāja, ko iesākt ar Juki skološanu.

Teicu: ja viņa negrib iet skolā, tad varbūt nevajag to darīt.

-Viņa ir ļoti sarežģīts, viegli ievainojams bērns. Nav jēgas spiest viņu to darīt, es sacīju. Varbūt tā vietā labāk apsvērt iespēju viņu izglītot mājās. Varbūt pieņemt mājskolotāju. Juki nederētu zubrīšana uz iestājeksāmeniem, konkurēšana ar vienaudžiem, noteikumi un visādas klubu nodarbības. Ir cilvēki, kuriem viss labāk padodas vienatnē. Vissvarīgāk būtu atklāt viņas talantu. Noteikti ir kaut kas tāds, ko viņa varētu izkopt. Kas zina, varbūt viņa pati izlems atgriezties skolā.

-    Tā gan, Ame brīdi klusēja, tad pamāja. Laikam gan jums taisnība. Es ari neesmu no tiem, kas var darboties grupā, man skolā īsti labi negāja, es to visu ļoti labi saprotu.

-Ja jūs to labi saprotat, tad kas te vēl ko domāt? Kur tad īsti ir problēma?

Viņa vairākkārt nogrozīja galvu, izstaipīja kaklu.

Nekādas īpašas problēmas nav. Man vienkārši trūkst pašpārliecības, ka es varētu būt viņai laba māte. Tāpēc nespēju būt tik izlēmīga. Nespēju tā izteikties. Man pietrūkst pašapziņas. Un šķiet, ka neiet skolā ir asociāli.

Sociāli, asociāli, nodomāju.

Protams, es nezinu, vai šāds lēmums būtu pareizs vai nepareizs. Mēs neviens neko nevaram paredzēt uz priekšu. Var jau būt, ka izrādīsies tas nav bijis pareizs lēmums. Bet, I.i jūs kā māte, kā viņas draugs pacenstos kaut ko viņas labā izdarīt, izrādītu kaut kādu cieņu pret Juki, viņa to sajustu un varbūt pēc tam pati tiktu ar to galā.

Ame, rokas šortu kabatās sabāzusi, klusēdama gāja uz priekšu.

-Jūs labi saprotat, kā viņa jūtas, vai ne? Kā tas nākas?

Tāpēc, ka es piepūlos viņu saprast. Tā man gribējās teikt, tomēr es to noldusēju.

Tad Ame sacīja, ka gribētu man pateikties par visām tām rūpēm, ko esmu Juki veltījis. Atbildēju, ka esmu jau saņēmis pietiekami daudz pateicības no Makimuras.

-    Es tomēr pati arī gribētu to izdarīt. Viņš ir viņš. Un es esmu es. Turklāt, ja es to neizdarīšu tūlīt pat, tad vēlāk vienkārši aizmirsīšu.

-    Tā nebūtu nekāda nelaime, es pajokoju.

Viņa apsēdās uz soliņa celiņa galā un izvilka no krekla kabatas Salem paciņu. Zilā paciņa bija sviedros izmirkuši. Putni kā aizvien dziedāja dažādās toņkārtās.

Ame bridi klusēdama smēķēja. Pa īstam dūmus viņa ievilka t ikai divas trīs reizes, pēc tam cigarete lēni sabirza pelnos viņas pirkstos un pelni bira zālienā. Tie mani vedināja uz domām par mirušo pīšļiem. Viņai pirkstos laiks lēnām nomira, tika sadedzināts un pārvērtās baltos pīšļos. Klausījos putnu dziesmās, vēroju dārzniekus, kas lejāk pārvietojās savos braucamrīkos. Kopš mūsu ierašanās Mahakā laiks pamazām mainījās. Tikai vienu reizi kaut kur tālumā nogranda pērkons. Un viss. Biezie pelnu krāsas mākoņi pašķīrās, un spilgtā saules gaisma atkal apspīdēja zemes virsu. Viņai mugurā bija džinsu krekls pusgarām piedurknēm (kad viņa strādāja, tad parasti vilka vienas un tās pašas drēbes, iebāzusi kabatā pildspalvu, flomāsteru un cigarešu paciņu), viņa sēdēja spilgtajā saules gaismā bez saulesbrillēm. Šķita, ka viņa nemana ne spilgto gaismu, ne svelmi. Šur tur uz krekla varēja manīt sviedru pēdas. Viņa to it kā nemanīja. Varbūt viņa tik ļoti koncentrējas vai varbūt ir tik ļoti izklaidīga, ka to nemana, es nesapratu. Lai kā tur būtu, tā pagāja minūtes desmit. Desmit apstājušās laika minūtes. Viņa vispār nepievērsa uzmanību laika plūsmai. Laikam viņas dzīvē īpašas nozīmes nebija. Varbūt bija, bet tas nebija pirmajā vietā. Tomēr man gan tā nebija. Man vajadzēja laikā paspēt uz lidmašīnu.

Man jātaisās uz braukšanu, es, paskatījies rokaspulkstenī, sacīju. Man vēl lidostā jāatdod īrētā mašīna un jāsamaksā par īri. Jātiek tur nedaudz agrāk.

Viņa vēlreiz izklaidīgi paskatījās manī, it kā nespētu koncentrēties uz kaut ko citu. Šādu sejas izteiksmi šad tad biju manījis arī Juki. It kā viņa mēģinātu panākt kaut kādu kompromisu ar realitāti. Jau kuro reizi nodomāju, ka māte un meita kaut kādā ziņā ir līdzīgas.

-Jā, ir laiks. Piedodiet, es par to aizmirsu, viņa teica. Tad vēlreiz lēni nogrozīja galvu uz abām pusēm. Aizdomājos.

Mēs piecēlāmies no soliņa un devāmies atpakaļ uz kotedžu pa to pašu celiņu, pa kuru bijām atnākuši.

Viņi visi trīs iznāca mani pavadīt. Es Juki novēlēju pārāk neaizrauties ar neveselīgu pārtiku. Viņa tikai saknieba lūpas. Bet es iedomājos, ka Diks Norss par šo jautājumu parūpēsies.

Atpakalskata spoguli šie trīs stāvi šķita ļoti savādi. Diks māja, vienīgo roku augstu pacēlis, Ame, rokas uz krūtīm sakrustojusi, skatījās taisni uz priekšu, Juki novērsusies ar sandales purnu spārdīja akmentiņu. Fragmentāra ģimene nepilnīga universa nostūri. Neticami, ka es pats ari kaut kādā veidā biju tajā visā iepīts. Taču tad es ceļa līkumā pagriezu stūri pa kreisi, un viņi pagaisa skatienam. Es paliku viens pats. Viens pats pa ilgiem laikiem.

Tik labi būt vienam. Protams, man nebija nekas pretī būt kopā ar Juki, bet tas ir kaut kas gluži cits, vienam pašam nemaz nebija slikti. Ja nolēmu kaut ko darīt, tas man ne ar vienu nebija jāapspriež, ja kļūdījos, man tas nevienam nebija jāskaidro. Man patika pašam smieties par to, kas man likās jocīgs. Neviens man neaizrādīja, ka šis joks ir muļķīgs. Ja man uzmācās garlaicība, tad varēju mierīgi blenzt uz pelnu trauku. Ja blenzu uz pelnu trauku, tad neviens man neprasīja kāpēc es tā skatos uz to pelnu trauku. Vai tas ir labi vai slikti, tomēr biju pieradis dzīvot viens pats.

Kad paliku viens, tad likās, ka gan gaisma, gan krāsas, gan vēja smarža atguva realitāti. Šķita, ka man bija vairāk telpas un gaisa, ko elpot. Uzgriezu džeza radiostaciju un, klausoties Lee Morgan, braucu uz lidostu. Kad tuvojos lidostai, mākoņi jau sāka izklīst, bija aizķērušies tikai šur tur pamalēs. Rietumvējš šūpoja palmu lapas un dzina mākoņus uz rietumiem. Lidmašīna nr. 747 kā sudraba bultas gals šķita notēmēta uz debesīm.

Palicis viens, pēkšņi ne par ko vairs nedomāju. It kā man galvā gravitāte būtu spēji mainījusies. Lieliski tā ne par ko nedomāt. Nedomā ne par ko, es nospriedu. Te irHavaju salas, te ne par ko nav jādomā. Tukšu galvu braucu uz priekšu, klausīdamies un svilpodams līdzi Stujjy un Side Wander. Ātri nobraucu simt sešdesmit kilometrus, it kā būtu noripojis no pakalna. Kad iegriezos kādā pagriezienā, tur priekša pletās zilais Klusā okeāna plašums.

Atdevu automašīnu lidostas tuvumā esošajā auto īres kompānijā, piereģistrējos JAL un vēl pēdējo reizi no lidostas telefona automāta uzgrieztu noslēpumaino telefona numuru. Bet, kā jau biju paredzējis, neviens neatbildēja. Tikai mana nebeidzamā zvanīšana. Noliku klausuli, kādu brīdi stāvēju telefona būdiņā un skatījos uz telefonu. Tad atmetu tam visam ar roku un devos uz pirmās klases uzgaidāmo zāli, tur iedzēru džinu ar toniku.

Tokija, es nodomāju. Tomēr domas par Tokiju man īpaši nevedās.

31

Atgriezies Šibujas dzīvoklī, noklausījos automātiskajā atbildētājā atstātās ziņas un izskatīju prombūtnes laikā sakrājušos pastu. Nekā svarīga, kā parasti dažādas ar darbu saistītas lietas. Gaidām manuskriptu nākamajam numuram, kur esi pazudis, vai vari uzņemties šo pasūtījumu. Tik garlaicīgi, ka es to visu ignorēju. Šoreiz vispirms bija jānokārto daudz svarīgākas lietas par sniega šķūrēšanu. Tāpēc es tās atstāju bez ievērības. Laikam sāk pazust pienākuma apziņa. Par laimi, šobrīd naudas problēmu man nebija, un, kas būs pēc tam, to tad arī redzēs. Līdz šim biju strādājis bez jebkādiem iebildumiem, darījis to, kas bija vajadzīgs partneriem. Tagad kādu brīdi gribēju padzīvot pats savu dzīvi. Man uz to ir tiesības.

Pēc tam uzreiz piezvanīju Makimuram uz mājām. Pie telefona pienāca Piektdienis un tūdaļ pat savienoja mani ar Makimuru. Es viņam lielos vilcienos paskaidroju, kas noticis. Pateicu, ka juki Havaju salās tiešām ļoti relaksējusies un ka nekādu problēmu nav bijis.

-            Labi, viņš atbildēja. Liels tev paldies. Rit piezvanīšu Amei. Jā, starp citu, vai naudas pietika?

-    Pietika un palika pāri.

-    Atlikumu tērē pats, kā patīk.

-            Es gribētu kaut ko pavaicāt, es sacīju. Par vienu sievieti.

-            Ak par to, viņš noteica, it kā tas būtu kaut kas nesvarīgs.

-    Kā jums izdevās to nokārtot?

-            Meitenes pēc izsaukuma labi organizēts pasākums. Es ceru, ka jūs augu nakti nesitāt kārtis, ko?

-            Nē, tā vis nebija. Gribētu uzzināt, kā jums izdevās no Tokijas nopirkt meiteni Honolulu. Mani interesē, kā tas ir organizēts.

Makimura bridi apdomājās, laikam izvērtēja manu interesi.

-            Kaut kas līdzīgs starptautiskiem sūtījumiem ar piegādi mājās. Es Tokijā piezvanu attiecīgajai organizācijai un pasaku, ka vēlos, lai tajā un tajā dienā tikos un tikos Honolulu tiktu piegādāta meitene. Tad Tokijas organizācija piezvana savai partnerorganizācijai Honolulu un nodod šo pasūtījumu. Es Tokijā samaksāju naudu. Tokijas birojs ietur komisijas maksu un pārējo nosūta uz Honolulu. Honolulu birojs ietur komisijas maksu un apmaksā meiteni. Ērti. Kādas tik visādas sistēmas nav pasaulē!

-           Ak tad tā, es noteicu. Starptautiskais kurjerpasts ar piegādi mājās.

-           Tā ir. Padārgi, bet ērti. Ļoti jaukas meitenes visā pasaulē. Var pasūtīt no Tokijas. Tur uz vietas nav jānopūlas meklējot. Droši. Bez jebkādiem negaidītiem sarežģījumiem. Un var norakstīt izdevumos.

-    Vai jūs man neiedotu šīs organizācijas telefona numuru?

-           To es nevaru. Tas ir konfidenciāls. Tikai kluba biedriem. Lai kļūtu par biedru, ir ļoti stingri noteikumi. Jābūt naudai un stāvoklim. Tev tur netikt. Pat nedomā par to. Es jau tā tev pārāk daudz par to izstāstīju, vienkārši tāpēc, ka esmu pret tevi tik labvēlīgi noskaņots.

Es viņam pateicos par šo labvēlību.

-    Bija laba meitene?

-Jā, protams, es sacīju.

-            Man prieks par to. Teicu, lai aizsūta labu meiteni, Makimura sacīja. Kā viņu sauca?

-    Džūna, es atbildēju. Tā kā angliski jūnijs.

-    Ak Jūnijs, viņš atkārtoja. Balta?

-    Balta?

-    Nu, baltā?

-    Nē, no Dienvidaustrumu Āzijas.

-    Nākamreiz, kad braukšu uz Honolulu, izmēģināšu.

Tā kā nekā cita apspriežama mums nebija, pateicu paldies un noliku klausuli.

Kā nākamajam zvanīju Gotandam. Tur kā parasti bija ieslēgts automātiskais atbildētājs. Atstāju ziņu, ka esmu atgriezies Japānā un priecātos, ja viņš man piezvanītu. Ap to laiku bija jau pavēls, es iekāpu Subaru un devos uz Aojamu iepirkties. Atkal iepirku īpaši audzētos dārzeņus. Laikam gan viņiem kaut kur Nagano tos audzē īpašos, neskartos, dzeloņstieplēm iežogotos laukos. Nometne kā Lielajā bēgšanā. Sargtorņi un sargi ar automātiem. Apsargā salātus un selerijas, kuri iziet neiedomājami smagu apmācību, lai atbilstu visām mūsu iedomām par ideāliem dārzeņiem. Tā spriedelēdams, es iepirku dārzeņus un gaļu, un zivis, un tofu, un marinētus dārzeņus. Tad atgriezos mājās.

No Gotandas nekādu ziņu nebija.

Nākamajā rītā es pabrokastoju Dunkin Donuts un devos uz bibliotēku izskatīt pusmēneša avīzes. Nu, protams, es meklēju jaunumus par Mejas nāves izmeklēšanu. Izlasīju Asahi un Mainichi, un Yomiuri ārkārtīgi rūpīgi, bet tās rakstīja tikai par vēlēšanu rezultātiem, Revčenko izteikumiem un noziedzību skolās. Tāpat arī parādījās ziņa, ka Baltais nams esot atcēlis Beach Boys koncertu to muzikālās nepiedienības dēļ. Kaut kāda kļūda: ja Beach Boys muzikālās nepiedienības dēļ tiek aizliegti, tad Maikam Džegeram vajadzētu trīs reizes degt sārtā. Tomēr par Akasakas viesnīcā ar zeķi nožņaugto sievieti neatradu neko.

Pēc tam pievērsos vecū žurnālu numuriem. Tajos gan atradu Mejas slepkavībai veltītu vienu lapu. "Skaistules slepkavība Akasakas viesnīcā Q", raksts ar tādu pretīgu virsrakstu. Līķa fotogrāfiju viņiem nebija, bet kāds šajā žanrā specializējies mākslinieks bija to uzzīmējis. Laikam gan fotogrāfijas žurnālā drukāt nebija atļauts. Ja labi ieskatījās, tad zīmējumā tik tiešām varēja saskatīt līdzību ar Meju, taču laikam gan tikai tāpēc, ka es zināju, ka tā ir viņa. Ja to parādītu kādam citam, tad diez vai kāds uzreiz tajā pazītu Meju. Protams, sejas vaibsti bija precīzi attēloti, bet vissvarīgākās līdzības zīmējumā nebija. Tas bija kā viņas nospiedums. Šī bija mirusī Meja. Dzīvā Meja bija silta, vitāla. Viņai bija cerības, ilūzijas, domas. Viņa tik krāšņi, tik jutekliski šķūrēja sniegu. Tāpēc mēs tik labi sapratāmies, tāpēc viņa varēja no rīta tik nevainīgi pateikt: "Kukū!" Šajā zīmējumā viņa izskatījās daudz nabadzīgāka, daudz netīrāka nekā dzīvē. Es papurināju galvu. Tad aizvēru acis. Lēni nopūtos. Skatoties šajā zīmējumā, skaidri aptvēru to, ka Meja ir mirusi. Daudz skaidrāk nekā reālās fotogrāfijās. Neatsaucami, nepielūdzami mirusi. Viņa vairs nekad neatgriezīsies. Viņas dzīve bija iesūkta melnā tukšumā.

Raksts bija tikpat nabadzīgs un netīrs kā zīmējums. Pirmklasīgā Akasakas viesnīcā atrasta ar zeķi nožņaugta sieviete, tiek uzskatīts, ka viņai ir nedaudz pāri par divdesmit. Viņa bijusi kaila, nekādu identitātes apliecinājumu, viesnīcā piereģistrējusies ar izdomātu vārdu un tā tālāk. Rakstā tika atkārtots apmēram tas pats, ko dzirdēju policijā. Parādījās tikai viena man vēl nezināma detaļa. Policija pētot iespējamo saistību ar organizētu prostitūtu tīklu, kas piedāvājis augstas klases eskortmeitenes un izmantojis šādas pirmklasīgas viesnīcas. Tas tika pieminēts raksta pašās beigās. Saliku žurnālus atpakaļ plauktos, tad apsēdos foajē uz krēsla un domāju.

Kā viņi tikuši līdz prostitūtu organizācijai? Laikam gan parādījušies kaut kādi pierādījumi. Tomēr man nebija nodoma zvanīt uz policiju Zvejniekam un Literātam un šo lietu noskaidrot. Izgāju no bibliotēkas un turpat tuvumā kaut ko iekodu, tad sāku klīst pa pilsētu. Cerēju, ka klaiņojot man prātā iešausies kāda laba doma, bet ne uz to pusi. Pavasara gaiss likās smags un kņudināja ādu. Lai ko es domātu, domāšana īpaši nevedās. Biju aizstaigājis līdz Meidži templim, tur atlaidos zālienā un skatījos debesīs. Tad sāku domāt par prostitūtu organizāciju. Starptautiskais kurjerpasts. No Tokijas var pasūtīt meiteni, ar kuru pārgulēt Honolulu. Sistēma. Efektīva. Izsmalcināta. Nekādu nepatīkamu sarežģījumu. Lietišķi. Pierāda to, ka ilūzijas var pastāvēt tirgū tāpat kā jebkurš cits produkts. Attīstītā kapitālismā tiek piedāvātas preces katram pieprasījumam. Atslēgas vārds ilūzijas. Prostitūcija, diskriminācija, uzbrukumi, nesaprotamas seksuālas dziņas tam visam iespējams piemeklēt skaistu vārdu un pārdot skaistā fasējumā. Varbūt pavisam drīz meitenes varēs pasūtīt Seibu universālveikalā pēc kataloga, es iedomājos. You can rely on me.

Izklaidīgi vēros debesīs. Domāju par mīlēšanos ar sievieti. Ja varētu, es gribētu mīlēties ar Jumijoši no Saporo. Tas nemaz nebija izslēgts. Jātiek līdz viņas dzīvoklim, jāieliek kāja durvīs un jāpasaka viņai: "Tev jāpārguļ ar mani. Tu nevari nepārgulēt ar mani." Un tad es ar viņu pārgulētu. Maigi viņu izģērbtu, gluži kā atraisot dāvanas lenti. Novilktu mēteli. Noceltu brilles no deguna. Novilktu džemperi. Bez drēbēm viņa pārvērstos par Meju. "Kukū!" Meja teiktu. "Tev patīk mans ķermenis?"

Gribu atbildēt, bet ir jau nakts. Līdzās ir Kiki. Gotandas roka glāsta Kiki muguru. Atveras durvis, parādās Juki. Viņa ir satriekta, redzot mani kopā ar Kiki. Gotandas tur nav, tas esmu es. Tikai pirksti ir Gotandas. Tomēr ar Kiki mīlējos es. "Kaut kas neticams!" Juki saka. "Tik tiešām kaut kas neticams!" "Tā tas nemaz nav!" es atbildu. "Nē, tiešām! " Kiki atkārto.

Sapņošana vaļā acīm.

Bezjēdzīgs, mežonīgs nomoda sapnis.

Tā nemaz nav, es saku. Es gribu gulēt ar Jumijoši. Bet man nekas neiznāk. Sajukums. Sakari pārtrūkuši. Tie jāatjauno, citādi nekas nebūs saprotams. Citādi palikšu tukšām rokām.

Aizgāju prom no Meidži tempļa, iegriezos kādā Haradžuku sānielā un jaukā kafejnīcā iedzēru stipru, melnu kafiju. Tad nesteidzīgi gāju mājās.

Gotanda piezvanīja pievakarē.

-    Paklau, šobrīd man nav īpaši daudz laika, Gotanda sacīja. Vai varam satikties vakarā? Ap astoņiem deviņiem?

-    Varam satikties. Man ir brīvs laiks.

-    Aiziesim vakariņās. Iedzersim. Atbraukšu tev pakaļ.

Izkravāju čemodānu, tad savācu visus ceļojuma čekus un

kvītis un sašķiroju manējos, un Makimuras izdevumus. Puse no dzīvošanas izdevumiem un automašīnas īre uz viņa rēķina, tāpat ari Juki pirkumi (sērfa dēlis, kasetnieks, peldkostīms un tamlīdzīgi). Uzrakstīju paskaidrojumus uz papīra lapas, ieliku aploksnē un sagatavoju nosūtīšanai kopā ar atlikušajiem neizmantotajiem ceļojuma čekiem, kurus gribēju bankā pārvērst skaidrā naudā un nosūtīt Makimuram. Es vienmēr šādās lietās esmu ļoti precīzs. Ne tāpēc, ka man tas īpaši patiktu. Man vienkārši nepatīk nekārtība naudas lietās.

Pabeidzis grāmatvedības darbus, sagatavoju foreli ar spinātiem, kas labi saderēsies ar Kirin tumšo alu. Tad pārlasīju

Haruo Sato stāstu, ko tik sen nebiju lasījis. Burvīga pavasara novakare, nekādu īpašu notikumu. Debesis satumsa, it kā zila laka klātos kārta uz kārtas, un pamazām kļuva par nakts tumsu. Kad apnika lasīt, uzliku Stern Rose Istomin Trio izpildījumā Šūberta Opus 100. Es jau kopš seniem laikiem, pavasarim iestājoties, klausos šo plati. Tajā ir glāsmaina tumsa kā pavasara naktī, skumjas iezogas sirdī. Pavasara nakts. Kad aizvēru acis, šajā tumsā pavīdēja seši ģindeņi. Dzīves iesūktas melnā tukšumā. Kauli, cieti kā atmiņas, pazibēja man priekšā.

32

Gotanda piebrauca īsi pirms astoņiem citā Maserati. Mana dzīvokļu nama priekšā Maserati izskatījās ārkārtīgi nevietā. Neviens pie tā nebija vainīgs. Vienkārši ir tādas fatāli nesaderīgas lietas. Lielais mersis te neiederējās. Un Maserati arī ne. Tur neko nevarēja darīt. Cilvēkiem ir dažādi dzīves stili.

Gotanda bija ģērbies ārkārtīgi parastā pelēkā svīterī ar V veida izgriezumu, ārkārtīgi parastā zilā kreklā, ārkārtīgi parastās kokvilnas biksēs. Bet pat tāds viņš izskatījās satriecoši. Tikpat ļoti, cik ļoti acīs kristu Eltons Džons, kas, uzvilcis virs zīda veļas oranžu kreklu, lec augstlēkšanu.

Gotanda pieldauvēja pie mana dzīvokļa durvīm; kad atvēru durvis, viņš plati smaidīja.

-    Ienāc, ja gribi, es sacīju, jo man šķita, ka viņš vēlētos apskatīt manu dzīvokli.

-    Nu labi, viņš kā nokaunējies noteica. Un tik jauki pasmaidīja, it kā būtu uzaicināts te palikt veselu nedēļu.

Kaut gan dzīvoklis bija šaurs, tas šķita atstājam uz viņu lielu iespaidu.

-    Cik nostalģiski, viņš sacīja. Es agrāk ari dzīvoju tādā dzīvoklī. Pirms sāku pārdoties.

Ja kāds cits cilvēks man kaut ko tādu pateiktu, es to uztvertu kā apvainojumu, bet no viņa mutes tas skanēja kā kompliments.

īsi paskaidrojot mans dzīvoklis ir sadalīts četrās telpās, tajā ir virtuve, vannasistaba, dzīvojamā istaba un guļamistaba. Tomēr diezgan šaurs. Virtuve ir drīzāk tāda paplata priekštelpa. Tajā pietiek vietas tikai trauku skapim un ēdamgaldam diviem cilvēkiem, nekas cits tajā neielien. Arī guļamistabā tas pats gulta, skapis un darba galds. Pietiekami daudz vietas ir tikai dzīvojamā istabā. Tāpēc, ka tajā nekā nav. Grāmatplaukts, plaukts platēm un neliela mūzikas aparatūra. Un viss. Krēslu nav. Galda nav. Ir divi lieli Marimeco spilveni. Ja uz tiem apsēžas un atspiežas pret sienu, tad ir ļoti jauka noskaņa. Ja kādreiz ievajagas galdu, tad izvelku no pieliekamā saliekamo rakstāmpulti.

Aicināju Gotandu iekārtoties uz spilvena un noliku galdiņu, atnesu tumšo Kirin un uzkodas. Tad atkal uzliku Šūberta plati.

-    Brīnišķīgi! Gotanda sacīja. Šķita, ka tie nav pieklājīgi komplimenti, ka viņš tik tiešām tā domāja.

-    Vai pagatavot vēl kādas uzkodas? pajautāju.

-    Vai tas nebūs apgrūtinājums?

-    Tas man nav nekāds apgrūtinājums. Pavisam vienkārši. Neko īpašu, kaut ko, kas noderēs kā uzkodas.

-    Vai varu stāvēt blakus un noskatīties?

-    Nu, protams, es sacīju.

Šalotes sīpoli ar sālītām plūmēm, jūraszāļu un garneļu salāti. Vasabi un rutki ar zivju musu. Olīveļļā un ķiplokos sacepti kartupeļi ar saldami gabaliņiem. Mājās marinēti gurķīši. Tofu ar jūras kāpostiem un ingveru.

-    Brīnišķīgi, Gotanda nopūtās. Tev ir talants.

-    Nē, tas nav nekas īpašs. Nekā sarežģīta. Ja pierod, tad to ātri vien var pagatavot. Vienkārši pagatavojamas lietas.

-    Tu esi ģēnijs. Man nekas no tā neiznāktu.

-    Bet es nevarētu izlikties par zobārstu. Cilvēkiem mēdz būt dažādi dzīvesveidi. Different strokes for different folks.

-    Taisnība, viņš teica. Paklau, šodien nekur ārā neiesim. Paliksim tepat. Tev nekas nav pretī?

-    Neiebilstu.

Mēs dzērām tumšo alu un ēdām manis sagatavotās uzkodas. Kad alus beidzās, dzērām Cutty Stark. Klausījāmies Sly & the Family Stones, Doors un Stones, Pink Floyd un Beach Boys "Surf's Up". Vakars sešdesmito gadu stilā. Klausījāmies The Loving Spoonful, Three Dogs Night. Ja te parādītos kāds citplanētietis no Sīriusa, tas nodomātu, ka ir iekritis melnajā laika caurumā.

Citplanētieši nenolaidās, bet pēc desmitiem sāka līt. Maigs, kluss lietiņš. Tik tikko sadzirdams. Kluss kā mirušie.

Vēlāk naktī mūziku vairs nespēlējām. Mana dzīvokļa sienas nebija tik biezas kā Gotandas apartamentos. Ja spēlētu mūziku vēl pēc vienpadsmitiem, kaimiņi sūdzētos. Klusumā klausījāmies lietū un runājām par mirušajiem. Pateicu, ka policijas izmeklēšana Mejas lietā neko daudz uz priekšu nav pavirzījusies. Viņš sacīja, ka to zinot, jo arī sekojot līdzi tam, kas parādoties avīzēs un žurnālos.

Atvēru otro Cutty Stark pudeli, un pirmo glāzīti mēs pacēlām par Meju.

-    Policija ir kaut ko noskaidrojusi par prostitūtu klubu, es ieminējos, laikam gan viņi atraduši kaut kādu pavedienu. Baidos, ka tas viņus neaizved pie tevis.

-    Tā var notikt, Gotanda viegli sarauca uzacis. Tomēr man liekas, ka viss būs kārtībā. Es arī drusciņ uztraucos. Un apjautājos birojā. Tas klubs tiešām ārkārtīgi ievērojot konfidencialitāti. Turklāt tam esot sakari politiķu aprindās. Pat ja policija pie tā nonāks, tik un tā padarīt neko nevarēs. Arī manai aģentūrai ir zināma ietekme. Dažas zvaigznes ir saistītas ar ietekmīgām personām. Dažreiz ar ne visai patīkamu ietekmi. Tāpēc īpašu izredžu policistiem nav. Turklāt

es aģentūrai ienesu daudz naudas, tā nepieļaus, ka ar mani kaut kas notiks. Ja es tiktu iejaukts skandālā, tad mana vērtība kristos. Bet, protams, ja tu toreiz būtu pieminējis manu vārdu, tad neatkarīgi no visiem sakariem tie būtu ķērušies man klāt. Klubam ar tevi nekādu tiešo kontaktu nav. Tomēr tagad vairs nevajag uztraukties. Varas spēles, viena sistēma pret otru.

-    Netīra pasaule, es noteicu.

-    Tā ir, Gotanda piekrita. Patiešām netīra.

-    Divi par, netīra.

-    Kā, lūdzu? viņš pārprasīja.

-    Netīra, divas balsis par. Priekšlikums pieņemts.

Viņš pamāja, tad pasmaidīja.

-            Tā gan. Netīra, divas balsis par. Par noslepkavoto meiteni neviens nedomā. Tikai par to, kā pašiem sevi pasargāt. Es, protams, arī.

Aizgāju uz virtuvi, lai atnestu vēl ledu un cepumus ar sieru.

-            Gribētu tev kaut ko lūgt, es sacīju. Vai tu varētu uz turieni piezvanīt un kaut ko pajautāt?

Viņš paknibināja auss ļipiņu.

-            Ko tu gribi uzzināt? Par to lietu ir veltīgi kaut ko jautāt. Viņi neko neteiks.

-            Tas nav saistīts ar šo lietu. Gribu kaut ko uzzināt par vienu meiteni Honolulu. Dzirdēju, ka caur šo klubu meitenes varot pasūtīt arī ārzemēs.

-    Kas tev to sacīja?

-            Anonīmi. Kāds cilvēks. Taču tā organizācija, par kuru viņš man stāstīja, šķiet ļoti līdzīga tavējai. Klubā uzņem tikai bagātos un slavenos. Es uz to ne tuvu nevarot pretendēt, tā inan teica.

Gotanda pasmējās.

-            Es arī esmu dzirdējis par šādas sistēmas pastāvēšanu, pietiekot ar vienu telefona zvanu, lai varētu pasūtīt meitenes arī ārzemēs. Neesmu gan pārbaudījis. Var jau būt, ka tā ir viena un tā pati organizācija. Kāda Honolulu meiča tevi interesē?

-            Gribu zināt, vai viņiem ir meitene no Dienvidaustrumu Āzijas, vārdā Džūna.

Gotanda brīdi domāja. Taču neko vairāk nejautāja. Paņēma piezīmju grāmatiņu un pierakstīja meitenes vārdu.

-    Džūna. Uzvārds?

-            Apžēliņ! Viņa taču ir meitene pēc izsaukuma, es sacīju. Vienkārši Džūna. Kā angliski jūnijs.

-    Sapratu. Rīt ar viņiem sazināšos, viņš noteica.

-    Būšu tavs parādnieks, es sacīju.

-            Nieki. Salīdzinājumā ar to, ko tu izdarīji manā labā, tas ir nieks. Tu neko neesi man parādā. Viņš piemiedza aci un pacēla īkšķi gaisā. Starp citu, vai tu Havajās biji viens pats?

-            Uz Havaju salām neviens nebrauc viens pats. Protams, es biju kopā ar meiteni. Ļoti skaistu meiteni. Trīspadsmit gadus vecu.

-    Tu guli ar trīspadsmitgadīgu meiteni?

-    Ko tu! Tai meitenei vēl krūtis īsti nav izaugušas.

-    Tad kāpēc tu brauci kopā ar viņu uz Havaju salām?

-            Iemācīt galda manieres, izskaidrot seksuālās iekāres uzbūvi, gānīt Boy George, aizvest noskatīties "E. T.", tādas lietas.

Gotanda brīdi pētīja manu seju, tad savilka lūpas smaidā.

-            Savādi, viņš noteica. Tu vienmēr nodarbojies ar patiešām dīvainām lietām. Kā tas nākas?

-            Kā tas nākas, es atkārtoju. Es neteiktu, ka man būtu īpaša vēlēšanās ar tām nodarboties, bet apstākļu sakritības straume mani aiznes pie tā. Ar Meju bija tāpat. Tur neviens nebija vainīgs. Tomēr tā notika.

-    Hm, viņš novilka. Havaju salās bija jauki?

-    Protams.

-    Kārtīgi pacepinājies?

-    Kā gan citādi.

Gotanda dzēra viskiju un grauza cepumus.

-            Tavas prombūtnes laikā vairākkārt satikos ar savu bijušo sievu, viņš sacīja. Mums ir labas attiecības. Izklausās savādi, taču mēs pat pārgulējām, un bija labi.

-    Tavu noskaņojumu saprotu.

-    Tu arī satiecies ar savu šķirto sievu?

-            Nē, neiznāk. Viņa drīz precēsies ar kādu citu. Vai tad es neteicu?

Viņš papurināja galvu.

-    Neteici. Žēl gan.

-    Nē, es sacīju. H ir labāk.

Tā ir labāk.

-    Starp citu, ko tava sieva plāno darīt?

Viņš papurināja galvu.

-            Bezcerīgi. Vienkārši bezcerīgi. Nevaru neko izdomāt. Lai ko mēs darītu, nonākam strupceļā. Bet mums iet tik labi kā nekad agrāk. Satiekamies paslepus, moteļos, kur mūs neviens nepazīst, tur pārguļam. Neko nerunājam, saprotamies tāpat. Saprotam viens otru. Dziļāk nekā tajā laikā, kad bijām precējušies. Mīlam viens otru. Es par to esmu pārliecināts. Tomēr tā tas nevar mūžīgi turpināties. Tāda paslepena satikšanās viesnīcās nogurdina. Kaut kad arī plašsaziņas līdzekļi to uzodīs. Un tad būs skandāls. Tad viņas ģimene saplosīs mūs gabalos. Tā ka ne kauli pāri nepaliks. Staigājam pa nedrošu tiltiņu. Ļoti nogurdinoši. Kā es gribētu normālu dzīvi kopā ar viņu atklātībā, divatā. Tas ir mans sapnis. Lēnā garā ieturēt maltītes, iet pastaigāties, gādāt bērnus. Taču tas nav iespējams. Es nekādi nespēju saprasties ar viņas ģimeni. Viņi arī sastrādāja briesmu lietas. Es arī pateicu visu, kas man bija uz sirds. Tagad vairs nevar visu sākt no jauna. Visvienkāršāk būtu pasacīt, lai viņa pārtrauc attiecības ar savu ģimeni, lai ar viņiem vairs nesarunājas,

tomēr viņa to nespēj. Viņa un viņas ģimene līdzinās Siāmas dvīņiem, nevar ne atdalīties, ne aiziet.

Gotanda paskalināja ledu glāzē.

-    Vai nav savādi, viņš pasmaidīja. Varu dabūt visu, kas man ienāk prātā, bet to, ko vēlos vairāk par visu, to es dabūt nevaru.

-    Tā laikam ir, noteicu. Taču es nekad neesmu varējis dabūt visu, ko iedomājos, tāpēc īsti nevaru par to runāt.

-    Tas ir nedaudz citādi, Gotanda sacīja. Vai nav tā, ka tu nemaz neesi gribējis pārāk daudz ko dabūt? Piemēram, vai tu gribi Maserati vai apartamentus Adzabu?

-    Nedomāju, ka es to īpaši vēlētos. Šobrīd man tie nav vajadzīgi. Man pietiek ar Subaru un šo šauro dzīvoklīti. Nu, teikt, ka tas mani pilnībā apmierina, laikam būtu pārspīlējums. Tie man der, ir patīkami, nekādas problēmas man nerada. Tomēr, kas zina, varbūt ar laiku es to visu iekārošu.

-     Tu atkal kļūdies. Es nerunāju par to, kas būtu vai nebūtu nepieciešams. Nekas no tā nav dabisks. Tas viss ir cilvēku radīts. Piemēram, tā māja, kurā es dzīvoju. Es varētu apmesties Itabaši, Kameido vai Nakano Toricukasei, municipālās apbūves, kāda tur atšķirība, svarīgi, lai būtu jumts virs galvas. Dzīvošanai pietiek. Bet aģentūras cilvēki tā nedomā. Tu esi zvaigzne, un tev jādzīvo atbilstoši savam statusam. Atrod to namu Adzabu. Bezjēdzīgi. Kāda tam nozīme? Tikai tērpu dizaineriem piederoši dārgi un slikti restorāni, Tokijas tornis slejas acu priekšā no rīta līdz vakaram, dumjas sievietes. Un viss. Tieši tāpat ar Maserati. Man pietiktu ar Subaru. Uzticams. Labi ripo. Maserati Tokijas ielās bezjēdzība. Idiotisms. Bet aģentūrai ir cits viedoklis. Zvaigzne nevar braukt ne ar Subaru, ne Bluebird, ne Corona\ Jābrauc ar Maserati! Tomēr auto nav pilnīgi jauns, tas būtu par dārgu. Pirms manis ar to braukāja kaut kāds dziedātājs.

Viņš ielēja viskiju glāzē ar pakusušo ledu. Tad saviebās.

-     Tāda ir tā pasaule, kurā es dzīvoju. Adzabu, Eiropas auto, Rolex uz rokas. Bezjēdzība. Tam nav nekādas nozīmes. Kā jau es sacīju, nekas no tā visa nav nepieciešams. Tas viss ir cilvēku sadomāts. Nekas no tā nav dabisks. Bet tā tam jābūt. Tad cilvēki sāk tam ticēt, sāk par to sapņot. Jādzīvo smalkā rajonā, jābrauc ar BMW, jāliek uz rokas Rolex. Ja to atkārto neskaitāmas reizes, tas pamazām pielīp. Pamazām tam notic. Jādzīvo Adzabu. Jābrauc ar BMW. Jāvalkā Rolex. Cilvēki tam notic. Grib atšķirties no citiem un beigu beigās kļūst tieši tādi paši kā visi citi. Galīgi bez iztēles. Man tas viss ir apriebies. Paša dzīve man ir apriebusies. Es gribētu dzīvot jēdzīgāku dzīvi. Tomēr to es nevaru. Esmu pilnībā atkarīgs no aģentūras. Kā tāda uzpucēta lelle. Esmu tādos parādos, ka nevaru neko iebilst. Pat ja to gribētu, kurš manī klausītos. Dzīvoju smalkos apartamentos Adzabu, braukāju ar Maserati, valkāju Patek Philippe pulksteni, guļu ar augstākās klases meitenēm pēc izsaukuma. Vai citiem liktos, ka tas var apnikt? Bet tas nav tas, ko es vēlos. Tas, ko es vēlos, šādā dzīvē nav atrodams.

-    Piemēram, mīlestība? es pavaicāju.

-Jā, piemēram, mīlestība. Un miers. Un stipra ģimene. Un vienkārša dzīve, Gotanda noteica. Tad paslēpa seju rokās.

-    Tu mani saproti? To, ka varu dabūt visu, ko iegribu. Es nelielos.

-    Es tevi saprotu. Nē, tu nemaz nelielies. Tā ir, es sacīju.

-    Lai ko es gribētu izdarīt, man viss padodas. Man ir talants. Man ir bijušas arī iespējas, vara. Tomēr beigu beigās es esmu tikai lelle. Es mierīgi tagad nakts vidū varētu dabūt gandrīz jebkuru sievieti. Es nemeloju. Tik tiešām, varu. Bet ar to vienu sievieti, kuru es patiešām gribu, ar to es nevaru būt kopā.

Gotanda bija krietni iereibis. Citādi to nevarēja manīt, taču viņš bija daudz pļāpīgāks nekā parasti. Taču es sapratu šo viņa vēlēšanos piedzerties. Bija jau pāri pusnaktij, pavaicāju, vai viņam vēl ir laiks.

-Jā, man rīt no rīta nav jāstrādā. Tāpēc varu nekur nesteigties. Vai es tevi neapgrūtinu?

-    Nē, nemaz. Man kā aizvien nekas īpašs nav darāms, atteicu.

-    Nedomā par mani neko sliktu. Man nav, ar ko parunāt. Patiešām. Tikai ar tevi. Ja kādam citam sacītu, ka gribu braukt nevis ar Maserati, bet ar Subaru, visi mani uzskatītu par jukušu. Un ātri vien nosūtītu pie psihoterapeita. Tas tagad ir modē. Iet pie psihologa. Bezjēdzīgi. Visi šie psihologi, kas specializējas mākslas pasaulē, ir tādi kā vēmekļu uzkopšanas profesionāļi. Viņš uz bridi aizvēra acis. Bet es te esmu atnācis tikai gānīties.

-    To tu jau apmēram divdesmit reižu esi teicis.

-    Tiešām.

-    Tomēr, ja tev to gribas, tad saki.

-    Nu jau pietiks. Paldies. Piedod, ka tev bija jānoklausās visa šī gānīšanās. Redzi, man visapkārt ir tikai šie mēsli. Man no tā visa vēmiens nāk.

-    Ja vari izvemties, vem.

-    Visapkārt vienas vienīgas niecības, Gotanda šos vārdus gluži vai izspļāva. Velnu asinssūcēju banda, pilna pilsēta. Protams, nejau visi ir tādi, bet kārtīgu cilvēku ir maz. Pārāk daudz neliešu. Tie barojas no kārtīgu cilvēku cerībām un sapņiem. Tādā pasaulē es dzīvoju. Pilnā ar neliešiem. Reizēm man ar tādiem ir kopā jāiedzer. Tādos gadījumos man gribas viņus nožņaugt, taču tad man liekas nav vērts tādiem šķiest savu enerģiju.

-    Varbūt labāk nosist ar beisbola nūju? Žņaugšana ir laikietilpīgāka.

-    Loģiski, Gotanda noteica. Bet, ja varētu, tiešām nogalētu.

-    Loģiski, es sacīju. Mēs spriežam loģiski.

-    Nē. Patiešām. Tad viņš apklusa un nopūtās, un atkal paslēpa seju rokās. Man ir labāk.

-    Vai nevēlies kaut ko iekost?

-    Labprāt.

Uzvārīju ūdeni. Pagatavoju jūraszāles un sālītas plūmes, un zaļos mārrutkus, un divas bļodiņas risu. Tad abi klusēdami ēdām.

-            No mana redzesleņķa skatoties, šķiet, ka tu dzīvo patīkamu dzīvi, Gotanda ieminējās.

Es, muguru pret sienu atspiedis, klausījos lietū.

-            Dažā ziņā jā. Tik tiešām tā ir patīkama. Neesmu nelaimīgs. Taču man, tāpat kā tev, šķiet, ka man kaut kā pietrūkst. Ka nedzīvoju nopietnu dzīvi, īstu dzīvi. Vienkārši lieku dejas soļus. Ķermenis ir ielāgojis soļus un turpina dejot. Varbūt pat citiem šķiet, ka tīri labi. Taču sociālajā ziņā esmu pilnīga nulle. Man ir trīsdesmit četri gadi. Precējies neesmu. Pastāvīga, nopietna darba man nav. Dzīvoju tikai šai dienai. Es pat nevaru dabūt aizņēmumu dzīvokļa iegādei. Šobrīd man nav nevienas partneres, ar ko pārgulēt. Un kas būs vēl pēc trīsdesmit gadiem?

-    Kā nebūt tiksi galā.

-            Vai ari, es turpināju, varbūt vēl būšu, varbūt nebūšu. Kas to lai zina? Šajā ziņā visi esam vienādi.

-            Bet man dzīvē nav pat tāda aspekta, kas man sagādātu baudu.

-    Var jau būt, tomēr šķiet, ka tik slikti tev nemaz neiet.

Gotanda papurināja galvu.

-            Vai tad cilvēki, kuriem nemaz tik slikti neiet, tā bez mitas gānās? Vai tā tevi apgrūtinātu?

-            Gadās arī tā, es atbildēju. Mēs taču runājam par cilvēkiem, nevis par kādu statistiski vidējo rādītāju.

Pusdivos Gotanda pavēstīja, ka posīšoties uz māju pusi.

-            Tu vari palikt ari te. Man ir viesiem domāts futons. Es no rīta pagatavošu burvīgas brokastis, teicu.

-    Paldies, bet nē. Es jau esmu atžilbis, atgriezīšos mājās. Gotanda vairākas reizes papurināja galvu. Starp citu, gribētu tev kaut ko palūgt. Varbūt tev mans lūgums liksies savāds.

-    Nē, saki vien.

-    Vai tu man uz kādu laiciņu neaizdotu savu Subaru? Vietā iedošu Maserati. Patiesību sakot, kad braucu satikties ar sievu, Maserati ārkārtīgi krīt acīs. Ja braucu ar to mašīnu, tad uzreiz ir skaidrs, kur es atrodos.

-    Varu aizdot tev Subaru, cik tik tev tīk, tāpat, es atbildēju. Ņem, kad vien tev vajag. Es šobrīd nestrādāju, tāpēc man arī mašīna nav vajadzīga. Tāpēc tavējo man nemaz nevajag. Kur es likšu to moderno supervāģi? Es savējo pa nakti atstāju stāvvietā. Ka to pa nakti nesadauza. Ja ar to mašīnu kaut kas notiktu, es nevarētu par to samaksāt. Tādu atbildību es negribu uzņemties.

-    Par to neuztraucies. Aģentūra par visu parūpēsies. Viss ir apdrošināts. Ne par ko neuztraucies. Ja uznāk tāda vēlēšanās, iebrauc to jūrā. Tiešām. Tad man nopirks nākamo mašīnu Ferrari. Ir viens erotisko gabalu skribents, kas grib pārdot savu Ferrari.

-    Ferrari, es noteicu.

-    Zinu, ko tu gribi sacīt, viņš nosmējās. Bet paturi pie sevis. Varbūt tev grūti to saprast, taču manā pasaulē tie ar labo gaumi neizdzīvo. Jo "cilvēks ar labu gaumi" un "cilvēks, kam nav ne plika graša pie dvēseles" ir viens un tas pats. Visi izrādīs līdzjūtību, bet slavēt neviens neslavēs.

Beigu beigās Gotanda devās mājās Subaru. Novietoju stāvvietā viņa Maserati. Ārkārtīgi agresīva automašīna. Strauju reakciju, spēcīga. Ja pārāk stipri nospiestu gāzes pedāli, tad aizrautu uz Mēnesi.

-    Nevajag tik ļoti piepūlēties, mierīgāk, uzsitu pa priekšējo paneli un maigi uzrunāju Maserati. Taču šķita, ka

Maserati manī neklausījās. Arī automašīnas nopēta sarunu biedru sejas. Tā redz, es nodomāju.

Maserati.

33

Nākamajā rītā devos uz stāvlaukumu pārliecināties, vai Maserati joprojām ir turpat. Uztraucos, vai tas nebūs pa nakti nozagts vai kaut kādā veidā cietis.

Tik savādi bija redzēt to vietā, kur parasti stāvēja Subaru. Iekāpu mašīnā un atlaidos sēdeklī. Bet miera man nebija. It kā pamodies ieraudzītu sev līdzās guļam skaistu sievieti. Viņa ir patiešām skaista, tomēr nekādu mieru tas nedod. Jūties nedaudz saspringts. Esmu no tiem, kuriem vajag ilgu laiku, lai pierastu pie jaunā.

Todien tā ari nekur ar šo automašīnu neaizbraucu. Gāju kājām, devos uz kino, nopirku vairākas grāmatas. Pievakarē piezvanīja Gotanda. Sacīja paldies par vakardienu. Atteicu, ka nav par ko.

-     Par to Honolulu lietu, viņš sacīja. Mēģināju sazināties ar klubu. Jā, tik tiešām, caur viņiem var pasūtīt meitenes Honolulu. Ērtību pasaule. Lai kur tu ietu visur ir zaļā gaisma. Vai vēlaties smēķētājiem vai nesmēķētājiem?

-    Tā jau ir.

-Apjautājos par meiteni, vārdā Džūna. Ieminējos, ka man kāds viņu ieteicis kā ļoti jauku meiteni, es gribētu to pārbaudīt, apvaicājos, vai varu viņu rezervēt. Vārdā Džūna, meitene no Dienvidaustrumu Āzijas. Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr viņi izskatīja savus dosjē. Vispār jau viņi šādas lietas neizpaužot. Bet nākšot man pretī. Ar to man nav ko lepoties. Nu tad beidzot pārbaudīja. Tāda meitene Džūna tik tiešām esot. No Filipīnām. Tikai apmēram pirms trim mēnešiem esot aizgājusi. Vairs nestrādājot.

-    Aizgājusi? es pārvaicāju. Vairs nestrādā?

-     Tā viņi sacīja. Sīkāk neko nepaskaidroja. Tur neko vairāk nevar noskaidrot. Meitene pēc izsaukuma. Viņai apnika, viņa vairs ar to nenodarbojas. Tas viss. Diemžēl.

-    Pirms trim mēnešiem?

-Jā, pirms trim mēnešiem.

Lai es par to domātu, nekas tur nebija saprotams. Pateicu paldies un noliku klausuli.

Tad atkal devos pastaigāties.

Džūna pazudusi pirms trim mēnešiem. Bet vienu es zināju skaidri pirms divām nedēļām viņa ar mani pārgulēja. Pat uzrakstīja telefona numuru. Telefonu numuru, uz kuru zvanot neviens neatsaucās. Dīvaini, es nodomāju. Nu jau trīs meitenes pēc izsaukuma. Kiki, Meja un Džūna. Visas trīs pazudušas. Viena noslepkavota, vēl divu atrašanās vieta nav zināma. Pazudušas tā, it kā būtu ierautas kādā sienā. Visas tādā vai citādā veidā saistītas ar mani. Un pa vidu starp mani un viņām vai nu Gotanda, vai Makimura.

Iegāju kafejnīcā un ar pildspalvu bloknotā uzzīmēju shēmu. Ļoti sarežģītas attiecības. Kā varas līdzsvars pirms Pirmā pasaules kara.

%

Kādu brīdi vēroju šo shēmu, pa pusei brīnīdamies, pa pusei izmisis. Lai kā es to pētītu, prātā nekas nenāca. Trīs pazudušas prostitūtas, viens aktieris, trīs radošie, es, skaista pusaudze un nervoza viesnīcas reģistratūras darbiniece. Lai kā es uz to skatītos, nekādas sakarības neatklāju. Izskatījās pēc Agatas Kristi romāna. "Pielēca! Sekretārs ir slepkava!" es būtu varējis iesaukties, bet neviens nesmietos. Neizdevies joks.

Nekas man neizdevās. Lai kā centos atšķetināt pavedienu, tas samezglojās vēl vairāk. Nekādi neizdevās to atpiņķerēt. Sākumā bija tikai Kiki, Mejas un Gotandas līnija. Tagad tai pievienojās Makimuras un Džūnas pavediens. Turklāt ari Kiki un Džūnas pavedieni kaut kur krustojās. Gan Džūna, gan Kiki bija atstājušas vienu un to pašu telefona numuru. Savienojumi meta lokus.

Dārgais Vatson, tas nebūs vienkārši, uzrunāju uz galda nolikto pelnu trauku. Pelnu trauks, protams, man neatbildēja. Jo bija gudrs pelnu trauks. Nav prātīgi tādās lietās iesaistīties. Arī kafijas tase un cukurtrauks, un rēķins bija tikpat gudri. Neviens no tiem man neatbildēja. Izlikās, ka neko nav dzirdējuši. Tikai es biju muļķis. Vienmēr iepinos dīvainās lietās. Līdz pagurumam. Tik jauka pavasara diena, un man nav, ko uzaicināt uz randiņu.

Atgriezos dzīvoklī un uzgriezu Jumijoši telefona numuru. Viņas nebija mājās. Rīta maiņa? Varbūt šovakar ies uz baseinu. Es kā aizvien biju greizsirdīgs uz viņas peldēšanas nodarbībām. Iztēlojos, ka izskatīgs, Gotandam līdzīgs peldēšanas instruktors pieskaras viņai, ierādot pareizos peldēšanas paņēmienus. Tik ļoti es ienīdu šo peldēšanas klubu, šo klubu, kas stiepās no Saporo līdz Kairai.

Es ļoti gribēju viņu satikt. Ilgojos pēc viņas nervozās runas manieres, straujajām kustībām. Kā viņa ar pirkstu pabīdīja brilles augstāk uz deguna, nopietnā sejas izteiksme, ienākot istabā. Kā novilka žaketi, iekams apsēdās man līdzās. Kā man tas viss patika. Kavējos atmiņās par viņu, un mans noskaņojums nedaudz uzlabojās. Kaut kas mani vilka pie viņas, kaut kas patiess. Bet vai mēs abi spēsim saprasties?

Viņai patīk strādāt viesnīcas reģistratūrā un dažas reizes nedēļā iet uz peldēšanas klubu. Man patīk šķūrēt sniegu, braukāt ar Subaru, un man patīk vecas plates. Man patika tādi sīkumu kā kārtīgi pagatavots ēdiens. Tādi mēs esam. Vai mēs sapratīsimies? Varbūt jā, bet varbūt nē. Datu nepilnības dēļ atbilde nav iespējama. Ja mēs saietu kopā, vai es beigu beigās ari viņai nodarītu pāri? Kā biju nodarījis pāri visām sievietēm, tā mana šķirtā sieva reiz teica. Ka es beigu beigās nodarot pāri visām sievietēm, kurām ar mani esot kaut kādas attiecības.

Taču, jo vairāk domāju par Jumijoši, jo vairāk gribējās sēsties lidmašīnā un lidot uz Saporo. Apskaut viņu un noskaidrot visus trūkstošos datus. Gribēju pasacīt viņai, ka viņa man patīk. Bet to es nevarēju. Vispirms vajadzēja atsiet dažu labu mezglu. Tā nevar iesākto pamest pusceļā. Jo citādi es netikšu uz priekšu. Lai kur es ietu, šīs puspabeigtās lietas ēna kritīs man ceļā. Manis iedomātajā ideālajā pasaulē tā neiederētos.

Tā problēma bija Kiki. Kiki ir visa centrā. Viņa cenšas dažādos veidos ar mani sazināties. Sākot ar kino Saporo un beidzot ar Honolulu. Krīt manā ceļā kā ēna. Grib man kaut ko pavēstīt. Tomēr viņas vēsts ir pārāk simboliska, es nespēju to saprast. Kiki, ko tu no manis prasi?

Ko lai es iesāku?

Tad sapratu, ko man darīt.

Ir jānogaida.

Tagad ir jānogaida, pirms kaut ko iesākt. Tā ir vienmēr. Ja rodas tādi sarežģījumi, tad nevajag rosīties. Stāvi mierā un gaidi. Ja gaidīsi mierīgi, kaut kas notiks. Ja uzmanīgi raudzīsies, samanīsi kaut ko krēslā kustamies. Pieredze man to ir iemācījusi. Parādīsies tas, kam jāparādās. Ja vajadzēs, tad noteikti parādīsies.

Nu labi, mierīgi gaidīšu.

Pāris dienu pēc tam satikos ar Gotandu, mēs iedzērām, gatavojām ēst. Drīz vien mums tas kļuva par paradumu. Ikreiz, kad satikāmies, viņš man atvainojās, ka joprojām nav atdevis Subaru. Es ikreiz atbildēju, ka tas nekas, ka tā nav nekāda problēma.

-    Tu vēl neesi iestūrējis Maserati jūrā? viņš apjautājās.

-            Man diemžēl nav bijis brīva brīža aizbraukt līdz jūrai, atbildēju.

Abi sēdējām pie bāra un dzērām degvīnu ar toniku. Viņš dzēra nedaudz ātrākā tempā nekā es.

-            Bet sajūta noteikti būtu ļoti laba, viņš sacīja, celdams glāzi pie lūpām.

-            Uzreiz būs vieglāk ap sirdi, es teicu. Tomēr tad tev Maserati vietā sagādās Ferrari.

-    Tas būtu nākamais, ko iedzīt jūrā, Gotanda sacīja.

-    Kas nāktu pēc Ferrari?

-            Kas zina! Bet, ja es jūrā sadzītu tik daudz mašīnu, tad apdrošināšanas kompānijai varētu rasties iebildumi.

-            Neliecies ne zinis par apdrošinātājiem. Tev vajag lielāku vērienu. Tās ir fantāzijas, nevis vidēja budžeta kino. Fantāzijām nav jānodarbojas ar grāmatvedību. Aizmirsti par piederību vidusšķirai. Neķēpājies ar sīkumiem. Lamborghini, Porsche, Jaguar. Te nav nekādu robežu. Jūra ir plaša un dziļa. Tā paņems tūkstošiem vāģu. Ļauj vaļu iztēlei.

Viņš nosmējās.

-    Kad parunāju ar tevi, kļūst vieglāk ap sirdi.

-            Man arī. Jo ne tā mana mašīna, ne manas fantāzijas, es sacīju. Kā tev pēdējā laikā iet ar sievu?

Gotanda, malkodams degvīnu ar toniku, pamāja. Ārā lija, bārs bija tukšs. Bijām vienīgie apmeklētāji. Bārmenis aiz gara laika slaucīja pudeles.

-Ļoti labi, viņš klusi noteica. Tad šķībi pasmaidīja. Mēs mīlam viens otru. Esam savu mīlestību apliecinājuši ar šķiršanos. Vai nav romantiski?

-    Romantiski gan. Ka nenoģībstu.

Viņš klusi smējās.

-    Bet tā ir taisnība.

-    Zinu, es sacīju.

Ikreiz, kad mēs ar Gotandu satikāmies, sarunas ievirzījās šādā gultnē. Mēs zobgalīgi runājām par nopietnām lietām. Joki varbūt nebija īpaši izdevušies, tomēr tas mūs neuztrauca. Pietika ar to, ka varējām jokoties. Tas nebija nekas vairāk kā jokošanās jokošanās dēļ. Mums vajadzēja šos jokus, to, cik tas viss ir nopietni, mēs paši nesapratām. Abi bijām trīsdesmit četrus gadus veci sarežģīts vecums, gan ne tādā nozīmē kā trīspadsmit gadi. Abi pamazām sākām saprast, ka novecojam. Ka jāsāk tam gatavoties. Jāraugās, lai gaidāmajā ziemā nenosalstam. Mēs to izteicām vienkāršos vārdos.

-Mīlestība, viņš paziņoja. Man ir vajadzīga mīlestība.

-    Cik aizkustinoši, es sacīju. Taču īstenībā man vajadzēja to pašu.

Gotanda brīdi klusēdams domāja par mīlestību. Es arī domāju par to pašu. Domāju par Jumijoši. Atcerējos, kā viņa tajā sniegotajā vakarā izdzēra piecas vai sešas "Asiņainās Mērijas". Viņai garšo "Asiņainā Mērija".

-    Esmu pārgulējis ar tik daudzām sievietēm. Skaits nojucis. Lai ar cik sievietēm es pārgulētu, tas ir viens un tas pats. Dari vienu un to pašu, Gotanda pēc brīža ierunājās. Es gribu mīlestību. Es atkal to visu tev uzgrūžu. Es gribu gulēt ar savu sievu.

Es uzsitu knipi.

-    Lieliski. Balss no debesīm. Dievišķā gaisma. Tev jārīko preses konference. Lai varētu paziņot: "Es gribu gulēt ar savu sievu!" Visi būs aizkustināti. Varbūt pat premjerministrs piešķirs tev apbalvojumu.

-            Nē, esmu pelnījis Nobela prēmiju. Parasts cilvēks uz kaut ko tādu nebūtu spējīgs. "Es gribu gulēt tikai ar savu sievu!" Parasts cilvēks neko tādu nevarētu paziņotu.

-            Bet, lai saņemtu Nobela prēmiju, tev vajadzēs iegādāties fraku.

-    Nopirkšu visu, kas vajadzīgs. Norakstīšu izdevumos.

-    Brīnišķīgi. Dievišķas gudrības pilni vārdi!

-Un mani apsveiks pats Zviedrijas karalis, Gotanda sacīja. Cienītās dāmas un godātie kungi, es šobrīd gribu gulēt tikai ar savu sievu! Emociju viļņi. Negaisa mākoņi pašķiras, atspīd saule.

-Ledāji izkūst, vikingi pazemībā metas tev pie kājām, nāras dzied.

-    Aizkustinoši.

Abi apklusām. Kādu brīdi domājām par mīlestību. Tik daudz kas domājams par mīlestību. Kad uzaicināšu Jumijoši ciemos, nedrīkstu aizmirst sagādāt degvīnu un tomātu sulu, un Lea & Perrins mērci, un citronus.

-            Varbūt tev nekādu balvu nepiešķirs, es noteicu. Noturēs tevi par izvirtuli.

Gotanda brīdi to apsvēra. Tad vairākkārt lēni pamāja ar galvu.

-            Visādi var būt. Es pašlaik runāju par seksuālo kontrrevolūciju. Masas sacelsies un mani sabradās, viņš sacīja. Iekļūšu seksuālo mocekļu kārtā.

-Ja nomirsi, tad vairs nevarēsi pārgulēt ar savu sievu.

-    Loģiski, viņš piekrita.

Tad mēs kādu bridi klusēdami dzērām.

Tādas bija tās mūsu nopietnās sarunas. Blakussēdētājiem, kas nejauši tās noklausījās, šķita, ka mēs tikai jokojamies. Taču tas viss bija nopietni.

Kad Gotandam gadījās brīvs brīdis, viņš man zvanīja. Tad mēs vai nu kaut kur kopā aizgājām, vai arī viņš atbrauca pie manis, un es gatavoju ēst vai arī devos uz viņa dzīvokli.

Tā gāja dienas. Biju apņēmies vispār nestrādāt. Manis vairs nebija, bet pasaule pastāvēja bez manis. Es uzmanīgi kaut ko gaidīju.

Nosūtīju Makimuram pēc ceļojuma pāri palikušo naudu un čekus. Piektdienis uzreiz piezvanīja. Sacīja, lai es naudu paturot sev.

Meistars jutīsies nomākts, un es nonākšu sarežģītā situācijā, tā Piektdienis sacīja. Ļaujiet man par to parūpēties.

Man bija apnicis pateikties un atteikties, un šoreiz es piekritu. Makimura tūdaļ pat atsūtīja čeku par trīssimt tūkstošiem jenu. Aploksnē bija klāt arī rēķins "Par sniegtajiem izpētes pakalpojumiem". Es to parakstīju, uzspiedu savu zīmodziņu un nosūtīju atpakaļ. Aizkustinoša pasaule, kurā visu var norakstīt izdevumos.

Noliku šo trīssimt tūkstošus jenu vērto čeku uz galda.

Pagāja brīvdienu nedēļa.

Vairākas reizes pa telefonu sarunājos ar Jumijoši.

To, cik gara būs saruna, aizvien izlēma viņa. Reizēm runājām ilgi, reizēm viņa īsi pateica, ka esot aizņemta. Gadījās ari Ilgi klusēt. Gadījās ari, ka saruna pēkšņi aprāvās. Taču mēs vismaz sarunājāmies. Pamazām vien apmainījāmies ar datiem. Kādu dienu viņa man iedeva savu mājas telefona numuru. Patiešām progress.

Divreiz nedēļā viņa gāja uz peldēšanas klubu. Ikreiz, kad viņa ierunājās par peldēšanas stundām, mana sirds bailēs un aizvainojumā notrīsēja kā vidusskolniekam. Vairākas reizes gribēju viņu iztaujāt par peldēšanas instruktoriem. Cik viņu tur ir, vai ir izskatīgi, vai nav pārāk laipni pret viņu un tamlīdzīgi. Tomēr es nepratu uzdot šādus jautājumus. Vai viņa manīja manu greizsirdību? Vai sadusmosies? "Tu esi greizsirdīgs uz baseinu? Tas man nepatīk. Tādus es nevaru ciest. Vīrieši, kas izjūt greizsirdību pret peldbaseinu, cik tad vēl zemu var krist. Tu saproti, ko es saku? Tas patiešām ir zemiski. Es nekad vairs negribu ar tevi satikties." Vai viņa tā dusmosies?

Tāpēc es par peldbaseinu neteicu neko. Iā klusējot, mana paranoja par peldbaseinu pieņēmās spēkā. Iedomājos, kā pēc nodarbībām instruktors paliek ilgāk, lai nodarbotos īpaši ar viņu. Instruktors, protams, bija Gotanda. Atbalstīja viņu zem krūtīm un vēdera, kamēr viņa trenējās peldēt kraulā. Viņa pirksti pieskaras viņas krūtīm, ieslīd starp kājām. Nepievērs tam uzmanību, viņš saka. "Nepievērs tam uzmanību," viņš atkārto. "Es gribu gulēt tikai ar savu sievu." Tad saņem Jumijoši roku un ieliek sev kājstarpē. Erekcija ūdenī. Kā koraļļi. Jumijoši ir kā transā. "Viss kārtībā," Gotanda saka. "Es gribu gulēt tikai ar savu sievu."

Peldbaseina fantāzijas.

Kādas muļķības. Tomēr es nespēju patriekt šīs domas no galvas. Tiklīdz piezvanīju Jumijoši, tā šīs iedomas bija klāt. Tās ar laiku kļuva sarežģītākas, tajās iesaistījās vēl dažādi cilvēki. Parādījās Kiki un Meja, un Juki. Kamēr es skatījos, kā Gotandas pirksti glāsta viņas augumu, Jumijoši pārvērtās par Kiki.

-     Paklau, es esmu pavisam parasts, vidusmēra cilvēks, Jumijoši kādu dienu teica. Tovakar viņa nejutās īpaši labi.

-    Vienīgais, kas manī ir citāds, ir mans vārds. Nekas cits. Dienu no dienas strādāju viesnīcas reģistratūrā, šķiežu savu dzīvi. Vairāk man nezvani. Neesmu tālsarunu izmaksu vērta.

-    Vai tad tev nepatīk strādāt viesnīcā?

-    Darbs man patīk. Tas man nesagādā grūtības. Taču reizēm man šķiet, ka hotelis iesūks mani sevī. Reizēm. Tad es domāju ko es te īsti daru? Te nekas nemainitos, ja manis nebūtu. Hotelis gan turpinātu pastāvēt. Bet manis te nebūtu. Es pati sevi neredzu. Esmu pati sev pazudusi skatienam.

-            Vai tikai tu neņem to viesnīcu lietu pārāk nopietni, es sacīju. Hotelis ir hotelis. Tu esi tu. Es bieži domāju par tevi un reizēm domāju par hoteli. Tomēr ne par abiem kā par vienu veselu. Tu esi tu. Hotelis ir hotelis.

-            Tik daudz es saprotu. Tomēr reizēm sāk sajukt. Robežas sāk saplūst. Mana esība, manas sajūtas, mana dzīve tiek ievilkta šajā viesnīcā universā un beigu beigās pazudis.

-            Bet tā ir visiem. Visi tiek kaut kur ievilkti, robežas pazūd. Tā notiek ne tikai ar tevi. Ar mani ir tāpat, es teicu.

-     Nav vis tāpat. Nu nemaz, Jumijoši atbildēja.

-            Tā jau ir. Nepavisam nav tāpat. Tomēr es ļoti labi saprotu, kā tu jūties. Tu man patīc. Kaut kas mani saista pie tevis.

Jumijoši bridi klusēja. Viņa bija kaut kur telefoniskajā klusumā.

-            Zini, es ļoti baidos no tumsas, Jumijoši sacīja. Baidos, ka tas varētu atkārtoties.

Izklausījās, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Es uzreiz to nesapratu. Bet, kamēr par to domāju, atskanēja šņuksti.

-Jumijoši, es ieteicos. Nevajag. Kas noticis?

-            Nekas nav noticis. Es vienkārši raudu. Vai nedrīkst raudāt?

-    Nē, tā nav. Es tikai raizējos.

-    Drusku paklusē.

Paklausīju un paklusēju. Jumijoši brīdi paraudāja, tad nolika klausuli.

7. maijā piezvanīja Juki.

-            Esmu atgriezusies, viņa paziņoja. Varbūt aiziesim kaut kur?

Es Maserati piebraucu pie Juki dzīvokļu nama. Juki, ieraudzījusi Maserati, saviebās.

-    Kas tā tev par mašīnu?

-            Zadzis neesmu. Mana mašīna iegāzās avotā, un tad no tā izkāpa Izabellai Adžāni līdzīgs avota gars un vaicāja man: "Kas tev tur tikko iekrita, Maserati zelta krāsā vai sudraba BMW?" Nē, nē, es teicu, ka man bija lietots Subaru, bet…

-            Stulbs joks, Juki nopietnu seju paziņoja. Es tev uzdevu nopietnu jautājumu. Patiešām ko tas nozīmē?

-            Mēs ar vienu draugu uz kādu laiku samainījāmies mašīnām, es paskaidroju. Viņš gribēja pabraukāt ar manu Subaru, un tad mēs apmainījāmies. Viņam ir dažādi iemesli to darīt.

-    Draugs?

-    Tici vai netici, tomēr arī man ir viens draugs.

Viņa iekāpa automašīnā un to nopētīja. Tad vēlreiz saviebās:

-    Dīvaina automašīna.

Viņa šos vārdus gluži vai izspļāva.

-    Stulba.

-            Automašīnas īpašnieks teica tieši to pašu, es sacīju. Tikai nedaudz citādi formulēja.

Tad viņa apklusa.

Braucu uz Šjonanas pusi. Juki visu laiku klusēja. Klusi spēlēju Steely Dan kaseti un uzmanīgi stūrēju Maserati. Laiks bija ļoti jauks, es biju uzvilcis puķaino havajiešu kreklu un uzlicis saulesbrilles. Viņai kājās bija plānas kokvilnas bikses un mugurā rozā Ralph Loren polo krekls. Tieši tāpat kā Havaju salās. Krāsa ļoti piestāvēja iedegumam. Mums pa priekšu brauca kravas mašīna ar cūkām, tās sarkanām acīm cauri kastes spraugām noskatījās uz mums. Vai arī cūkas saprot, kāda ir atšķirība starp Subaru un Maserati? Cūkas neko nezina par tādām lietām kā sabiedrības noslāņošanās. Žirafes arī ne. Zuši ne tik.

-    Kā tev gāja Havaju salās? es pavaicāju.

Viņa paraustīja plecus.

-    Ar mammu labi sapratāties?

Paraustīja plecus.

-    Iemācījies sērfot?

Paraustīja plecus.

-            Tu izskaties ļoti veselīgi. Burvīgs iedegums. Kā kafija ar pienu, labs iedegums. Maigs un gluds. Ne moka, ne brazīļu, ne Kolumbijas, ne Kilimandžāro kafija. Tu esi kafija ar pienu. Cilvēki visā pasaulē dzer kafiju ar pienu. Tik burvīgs ir tavs iedegums.

Darīju visu, kas bija manos spēkos, bet bez rezultātiem. Viņa tikai raustīja plecus. Vai arī es panācu tieši pretējo rezultātu.

-    Vai tev ir mēnešreizes vai kas?

Viņa paraustīja plecus.

-            Es gribu atpakaļ, Juki sacīja. Griez apkārt un brauc atpakaļ uz Tokiju.

-            Mēs esam uz ātrgaitas šosejas. Šajā vietā apgriešanās manevru varētu izpildīt tikai Nikijs Lauda.

-    Kaut kur nogriezies.

Ieskatījos viņas sejā. Viņa tik tiešām izskatījās nogurusi. Nedzīvu, nefokusētu skatienu. Varbūt ari bāla, tomēr iedeguma dēļ to nevarēja īsti labi saprast.

-    Vai tu gribi kaut kur atpūsties? es pavaicāju.

-            Nē, es negribu atpūsties. Gribu pēc iespējas ātrāk atgriezties atpakaļ To kijā.

Mēs iegriezāmies ceļā uz Jokohamu, tad pa šo ceļu atgriezāmies Tokijā. Juki sacīja, ka gribētu brīdi pasēdēt kaut kur ārā, es novietoju Maserati stāvvietā netālu no viņas mājas, tad apsēdāmies uz soliņa pie Nogi tempļa.

-            Atvaino, Juki ļoti klusi noteica. Bet man bija ļoti slikti. Negribēju neko teikt, tāpēc centos saņemties.

-Tev nevajadzēja censties saņemties. Tā ar meitenēm notiek. Es esmu pieradis.

-            Tā nemaz nav! Juki iekliedzās. Tā nav. Tas bija kaut kas cits. Es tā pārvērtos tās automašīnas dēļ! Tāpēc, ka mēs braucām tajā mašīnā!

-    Kāda tam Maserati vaina? Tā tiešām nav slikta mašīna. Ērta, viegli vadāma. Protams, tā ir par dārgu, lai par to maksātu savu naudu.

-     Maserati, viņa skaļi atkārtoja. Ne jau mašīnas marka ir tā problēma. Ar marku man nav nekādu problēmu. Problēma ir ar šo mašīnu! Tajā ir kaut kāda slikta atmosfēra. Kā lai to pasaka… Nomācoša… Tā uzdzen ļoti sliktu noskaņojumu. Spiedienu krūtīs un vēderā arī. Gluži tāda sajūta, it kā tu būtu iemests vates kaudzē. Tu, tajā braucot, to nejūti?

-     Šķiet, ka ne, es atbildēju. Kaut gan es īsti neesmu pieradis braukt tajā, varbūt tāpēc, ka visu laiku braucu ar Subaru. Tāpēc, pēkšņi pārkāpjot citā automašīna, nevaru tik ātri pierast. Bet tādu spiedienu, par kuru tu runā, es nejūtu.

Viņa papurināja galvu.

-    Es runāju par kaut ko citu. Sajūta ir ārkārtīgi īpatnēja.

-    Kaut ko citu? To, ko tu parasti… Es aprāvos, nepateicis "pareģo". Kā lai to pasaka pareizāk? Ekstrasensorās sajūtas? Man nekādi neizdevās to labi formulēt. Jebkurš variants izklausījās piedauzīgi.

-Jā, kaut kas cits, Juki klusām noteica.

-    Tu tā jūties tajā automašīnā? pavaicāju.

Juki paraustīja plecus.

-     Es nemācēšu paskaidrot, tomēr tas ir pavisam vienkārši. Nekas tur neiznāk. Nekādu konkrētu tēlu es neredzu. Sajūta ir ļoti izkliedēta kaut kāds smags spiediens. Juki sēdēja, rokas klēpī salikusi, un meklēja īstos vārdus. Nevaru pateikt, kas konkrēti. Bet kaut kas slikts. Kaut kas nepareizs. Man tur iekšā trūka elpas. Smags gaiss. Tāda sajūta, it kā es būtu iebāzta dzelzs kastē un iemesta jūrā. Sākumā domāju, ka tas pāries, un centos saņemties. Domāju, ka esmu vēl nogurusi pēc ceļojuma. Tomēr tā nebija. Pamazām kļuva aizvien šausmīgāk. Otrreiz es tajā mašīnā iekšā nekāpšu. Dabū savu Subaru atpakaļ.

-    Nolādētais Maserati! es sacīju.

-    Es nejokoju. Un ari tev nevajadzētu ar to mašīnu braukāt, viņa nopietnu sejas izteiksmi teica.

-    Maserati lāsts, es sacīju, tad pasmaidīju. Sapratu. Es labi saprotu, ka tu nejokojies. Centīšos ar to nebraukāt. Bet varbūt būtu labāk to iebraukt jūrā?

-Ja vien iespējams, Juld atbildēja, atkal jau ar ļoti nopietnu izteiksmi sejā.

Pagāja apmēram stunda, iekams Juki attapās no šoka, mēs sēdējām pie tempļa uz sola. Viņa bija atbalstījusi zodu rokās un acis turēja ciet. Es noskatījos garāmgājējos, tos īpaši nevērodams. Templi apmeklēja veci ļaudis, mātes ar bērniem, ārzemju tūristi, fotoaparātus kaklā pakāruši, cilvēku te nebija pārāk daudz. Laiku pa laikam kāds pārdevējs vai biroja darbinieks apsēdās uz soliņa tuvumā. Tie bija ģērbušies melnos uzvalkos, nēsāja plastmasas portfeļus. Pasēdēja desmit, piecpadsmit minūtes, tad atkal devās tālāk. Lielākā daļa priekšpusdienā strādā, un kārtīgi bērni šajā laikā ir skolā.

-    Ko dara tava mamma? es pavaicāju. Atgriezās kopā ar tevi?

-    Hm, Juki atteica. Tagad aizbrauca uz Hakoni. Kopā ar vienroci. Sakārtot Katmandu un Havaju salu fotogrāfijas.

-    Tu nebrauci uz Hakoni?

-    Negribējās. Tur ir garlaicīgi. Kādu brīdi palikšu tepat.

-    Zini, gribu tev kaut ko pajautāt, tikai lai apmierinātu ziņkārību, es sacīju. Tu teici, ka negribēji braukt uz Hakoni un paliki Tokijā viena pati. Bet ko tu te sadari?

Juki paraustīja plecus.

-    Izklaidējos kopā ar tevi.

Tad mēs brīdi klusējām. Klusums kā pakāries gaisā.

-    Lieliski! Kā Dieva vārdi. Tā mēs abi dzīvosim, tikai izklaidējoties. Kā paradīzē. Visapkārt zied rozes, bet mēs zeltītā laiviņā braukāsim pa dīķi. Skan mūzika, Boy George dzied mums eņģeļa balsī. Brīnišķīgi. Tur nav ko piebilst. Taču, ja padomājam reālistiski, man būtu laiks atsākt strādāt. Un būtu laiks pārtraukt pieņemt naudu no tava tēta.

Juki, lūpas sakniebusi, brīdi manī noraudzījās.

-     Es saprotu, ka tu negribi ņemt naudu no mana tēta un mammas, tomēr kāpēc tu no tā taisi tādu problēmu? Man reizēm kļūst ļoti bēdīgi. Ka es tevi tā apgrūtinu.

-    Tu domā, būtu labāk, ja es ņemtu naudu?

-    Jā, tad es justos labāk.

-    Tu to nesaproti, es sacīju. Negribu satikties ar tevi tā, it kā tas man būtu darbs. Mēs satiekamies kā privāti draugi. Negribu, ka tavās kāzās mani iepazīstina kā ar "profesionālu laika kavētāju, kas bijis kopā ar līgavu kopš viņas trīspadsmit gadu vecuma". Tad visi brīnīsies un jautās: "Ko tas nozīmē profesionāls laika kavētājs"? Es labāk gribu, ka mani iepazīstina kā ar tavu draugu kopš trīspadsmit gadu vecuma.

-    Kādas muļķības, Juki nosarka. Man nebūs nekādu kāzu.

-     Ļoti labi. Man nemaz nepatīk iet uz kāzām. Dumjas runas, kāzu tortes gabali ķieģeļu lielumā. Man ļoti nepatīk. Laika šķiešana. Man arī nebija. Bet es tev gribēju pateikt, lūk, ko par naudu draugus nopirkt nevar. It īpaši tad, ja tie ir norakstāmie izdevumi.

-    Par tādām lietām raksta pasakas.

-     Lieliski, es nosmējos. Patiešām lieliski! Beidzot tu arī iemācies zoboties. Ja vēl mazliet patrenēsies, varēsim uzstāties abi kopā kā komiķu pāris.

Juld paraustīja plecus.

Es noklepojos.

-    Tomēr, nopietni runājot, ja gribi katru dienu kopā ar mani izklaidēties, varam izklaidēties ari katru dienu. Varu arī neko citu nestrādāt. Tik un tā viena vienīga bezjēdzīga sniega šķūrēšana. Tikai vienu lietu es gan gribētu skaidri pateikt. Es nesatikšos ar tevi par naudu. Brauciens uz Havaju salām bija kaut kas cits. Man samaksāja ceļanaudu. Man uzsauca sievieti. Bet tāpēc gandrīz zaudēju tavu uzticību. Pats sev riebos. Otrreiz es kaut ko tādu nedarītu. Viss. Turpmāk es visu darīšu tā, kā pats gribu. Man nav neviens jāklausa un ne no viena nauda nav jāņem. Neesmu ne tāds kā Diks Norss, ne māceklis Piektdienis. Es esmu es pats. Satikšos ar tiem, ar kuriem pats gribēšu. Es vēlos izklaidēties kopā ar tevi. Un mēs ar tevi kopā izklaidējamies. Tev nav jādomā par naudu.

-    Tu tik tiešām izklaidēsies kopā ar mani? Juki sacīja, pētīdama kāju nagu lakojumu.

-Jā. Pasaule gan tevi, gan mani ir pametusi. Varam mierīgi atslābt un patīkami pavadīt laiku.

-     Kāpēc tāda laipnība?

-    Tā nav nekāda laipnība. To mēs varam darīt, līdz mums tas apniks. Tajā, kā mēs ar tevi satikāmies Saporo viesnīcas hallē, ir kaut kas zīmīgs.

Juki ar sandales purngalu kaut ko zīmēja zemē. Kaut ko kantainai spirālei līdzīgu. Paskatījos uz to.

-    Es tevi neapgrūtinu? Juki vaicāja.

Es bridi to apsvēru. Varbūt apgrūtini. Bet tev nav par to jādomā. Galu galā mēs ar tevi esam kopā tāpēc, ka mums tas patīk. Tam nav nekāda sakara ar pienākumu. Mums ir ari tāda vecumu starpība. Nav nemaz tik daudz kopēju sarunu tēmu, vai ne? Tomēr tu man atsauc kaut ko atmiņā. Kaut kur dziļi manī apraktas jūtas. To, ko pats jutu trīspadsmit četrpadsmit gadu vecumā. Ja man būtu piecpadsmit gadi, tad es tevī liktenīgi iemīlētos. To jau es tev laikam esmu teicis.

-    Teici gan, Juki sacīja.

-    Tā tas ir. Kad esmu kopā ar tevi, tad laiku pa laikam atminos šādas lietas. To, kā agrāk skanēja lietus, kā smaržoja vējš. Sajūtu to pavisam līdzās. Tas nemaz nav slikti. Varbūt tu arī kādu dienu to sapratīsi.

-     Es jau tagad saprotu, ko tu saki.

-    Tiešām?

-    Es ari pietiekami daudz ko esmu zaudējusi, Juki teica.

-    Tad jau man nav nekas lieki jāskaidro, es sacīju.

Pēc tam viņa klusēja apmēram desmit minūtes. Es turpināju vērot tempļa apmeklētājus.

-            Man nav neviena cita cilvēka, ar kuru es varētu parunāt, Juki sacīja. Tā ir ja tevis nav, tad man neviena cita nav.

-    Kā ar Diku Norsu?

Juki izbāza mēli un saviebās.

-    Tas gan ir neiedomājams muļķis.

-            Kaut kādā ziņā varbūt ir, bet citā nav. Viņš nu gan nav slikts cilvēks. Es domāju, ka tev ari tas jāsaprot. Viņš ar vienu roku ļoti labi tiek galā un ar to nelielās. Var jau būt, ka salīdzinājumā ar tevi un tavu māti viņam pietrūkst vēriena. Ka viņš nav tikpat apdāvināts. Tomēr viņam ir ļoti nopietnas jūtas pret tavu mammu. Varbūt pat mīlestība. Viņam var uzticēties. Un viņš labi gatavo ēst. Sirsnīgs cilvēks.

-    Var jau būt, bet tik un tā muļķis.

Es vairs neko neteicu. Juki šajā jautājumā bija pašai savs viedoklis.

Ar to ari šī saruna par Diku Norsu beidzās. Mēs runājām par Havaju salām sauli, vēju, viļņiem, pinakoladām. Juki sacīja, ka esot izsalkusi, un mēs aizgājām uz tuvējo augļu bāru un ēdām augļu parfē ar pankūkām. Tad ar metro braucām uz kino.

Pēc nedēļas Diks Norss bija miris.

34

Diks Norss pirmdienas vakarā Hakonē bija devies iepirkties, nācis ārā no veikala, maisu ar iepirkumiem padusē pasitis, paskrējis zem kravas automašīnas un tur ari miris. Tādi

negadījumi notiek. Kravas automašīnas šoferis skaidroja, ka pats nesaprotot, kas bija viņu dzinis pilnā ātrumā triekties pa tik slikti pārredzamu vietu, kā apsēsts. Arī pats Diks Norss bija pieļāvis kļūdu. Pirms šķērsot ielu, bija paskatījies pa kreisi, bet pa labi viņš paskatījās pāris elpas vilcienu par vēlu. Šādu kļūdu bieži pieļauj tie, kas pēc ilgāka ārzemēs nodzīvota laika atgriežas Japānā. Viņi nav pieraduši pie tā, ka automašīnas brauc pa kreiso pusi, un vienmēr vispirms paskatās uz nepareizo pusi. Lielāko tiesu viņi tiek cauri ar pārbīli, bet gadās arī iekulties nopietnās avārijās. Kā tas notika ar Diku Norsu. Kravas automašīna ietrieca viņu pretējā joslā, tieši virsū furgonam. Momentāna nāve.

Kad es to uzzināju, tad pirmais, ko atcerējos, bija kā Diks Norss iepirkās Mahakas lielveikalā. To, cik prasmīgi viņš izvēlējās pirkumus, kā novērtēja augļus un dārzeņus, cik mierīgi iemeta tamponu kastīti iepirkumu ratos. Cik žēl, es nodomāju. Ja tā padomā, tad viņam neveicās līdz pašam pēdējam dzīves brīdim. Palika bez rokas tāpēc, ka blakus ejošais kareivis uzkāpa uz mīnas. Vīrietis, kas no rīta līdz vakaram dzēsa Ames aizmirstās gruzdošās cigaretes. Vīrietis, kas ar iepirkumu maisu padusē paskrēja kravas mašīnai zem riteņiem.

Viņu apbedīja viņa īstā ģimene sieva un bērns. Saprotams, ka ne Ame, ne Juki, ne es tur nebijām.

Paņēmu no Gotandas savu Subaru un ceturtdienas vakarā braucu uz Hakoni. Juki teica, ka mammu nevarot atstāt vienu pašu.

-    Viņa patiešām ne ar ko netiek galā. Viņai gan ir kalpone, bet paveca. Turklāt vakarā iet prom. Mammu nevar atstāt vienu pašu.

-    Tu gribētu uz kādu laiku aizbraukt un palikt pie mammas? es pavaicāju.

Juki pamāja ar galvu. Tad sāka šķirstīt karšu atlantu. Paklau, es toreiz sarunāju par viņu nejaucības.

-    Par Diku Norsu? -Jā-

-Teici, ka viņš esot neiedomājams muļķis, es sacīju.

Juki iebāza karti durvju kabatā, atspieda elkoni pret logu un skatījās uz ainavu.

-            Bet, ja es tagad tā padomāju, viņš nemaz nebija tik slikts. Bija laipns pret mani, rūpējās par mani. Mācīja man sērfot. Tikai ar vienu roku, tomēr bija vitālāks par dažu labu, kuram ir abas. Ļoti sargāja mammu.

-    Zinu. Viņš nebija slikts cilvēks.

-    Bet es tik un tā sarunāju par viņu nejaucības.

-            Es zinu. Tur neko nevar padarīt. Tomēr viņš nebija slikts cilvēks.

Viņa visu laiku skatījās taisni uz priekšu. Uz manu pusi pat ne reizi nepagriezās. Vasaras sākuma vējiņš, kas pūta iekšā pa pavērto logu, sapurināja viņai matus uz pieres, kā zālei pārskrejot.

-            Žēl, bet tāds viņš bija, es sacīju. Nebija slikts cilvēks. Kaut kādā ziņā viņš pat bija pelnījis cieņu. Tomēr laiku pa laikam pasaule pret viņu izturējās kā pret smalku miskasti. Dažādi cilvēki sameta viņā dažādus mēslus. Viņš bija viegli piemētājams. Kāpēc tā, es nezinu. Varbūt viņā šāda nosliece bija jau kopš dzimšanas. Viduvējība ir kā traips uz balta kreklā. Vienreiz nosmulējies, nekad vairs nedabūsi nost.

-    Cik netaisni!

-    Pašos pamatos cilvēka dzīve ir netaisna, es noteicu.

-    Bet es tik un tā sarunāju nejaucības.

-    Dikam Norsam? -Jā-

Nopūtos un nobraucu mašīnu ceļa malā. Pagriezu atslēgu un izslēdzu motoru. Tad atlaidu stūri un paskatījos viņai sejā.

-            Tā domāt ir pilnīgi bezjēdzīgi, es sacīju. Tā vietā, lai tagad to nožēlotu, tev vajadzēja jau no paša sākuma

izturēties pret viņu taisnīgi. Vismaz papūlēties cik necik taisnīgi izturēties. Tomēr tu tā nedarīji. Tāpēc tev nemaz nav tiesību kaut ko nožēlot. Ne mazāko.

Juki, acis piemiegusi, paskatījās uz mani.

-     Varbūt es izsakos pārāk skarbi. Man vienalga, ko citi domā, bet es negribu, ka tu saki tādas bezjēdzības. Nevajag tik viegli runāt par tādām lietām, it kā tas kaut ko atrisinātu. Tev ir žēl Dika Norsa. Tā tu saki. Varbūt tā patiešām ir. Taču es Dika Norsa vietā negribētu tādu vieglu nožēlu. Es negribētu, ka cilvēki saka: cik es slikti izdarīju. Tas ir pieklājības jautājums. Standartu. Tas tev ir jāiemācās.

Juki neteica neko. Tikai pielika pirkstus pie deniņiem un aizvēra acis. Viņa bija tik klusa, ka šķita iesnaudusies, tomēr laiku pa laikam viņai notrīsēja skropstas, nodrebēja lūpas. Iedomājos, ka varbūt viņa sevī raud. Klusi, bez asarām. Varbūt es pārāk daudz prasīju no trīspadsmit gadus vecas meitenes? Vai tiešām es esmu cilvēks, kas tik uzpūtīgi izrunājās? Tur vairs neko nevar padarīt. Vienalga, cik viņai gadu, vienalga, kāds es esmu, tomēr muļķības ir un paliek muļķības un es tās nevaru paciest.

Juki labu brīdi nosēdēja tādā pozā neizkustējusies. Pastiepu roku un pieskāros viņas plecam.

-     Būs labi. Tu taču neesi slikta, es sacīju. Varbūt man ir pārāk aprobežoti uzskati. Tu esi ļoti taisnīga. Neņem galvā.

Viena asara noritēja pār vaigu un iekrita klēpī. Un viss. Ne raudāšanas, ne asaru. Skaisti.

-    Ko lai es iesāku? Juki pēc brīža ierunājās.

-    Tev nekas nav jādara, es atbildēju. Izturies ar cieņu pret to, ko nevar izteikt vārdiem. Tā ir pieklājība pret mirušajiem. Ar laiku tu to sapratīsi. Tas, kam jāpaliek, paliks, kam jāpazūd, pazudīs. Laiks daudz ko atrisina. To, ko laiks neatrisinās, tev vajadzēs atrisināt pašai. Vai es runāju pārāk skarbi?

-    Mazliet, Juki mēģināja pasmaidīt.

-     Protams, pārāk skarbi. Es ari mēģināju smaidīt. Lielākā daļa cilvēku diez vai saprastu, ko es gribu teikt. Domātu, ka man atkal ir kaut kāda nepareiza domāšana. Tomēr man pašam liekas, ka domāju pareizi. Cilvēki mirst visu laiku. Cilvēka dzīvība ir daudz trauslāka, nekā tev šķiet. Tāpēc pret cilvēkiem jāizturas tā, lai pēc tam nebūtu vainas izjūtas. Taisnīgi, ja iespējams, godīgi. Bet man nepatīk, ja necenšas tā darīt un pēc tam, kad cilvēks ir jau miris, raud un jūtas vainīgi. Man personiski nepatīk.

Juki atspiedās pret mašīnas durvīm un skatījās manī.

-    Man liekas, ka tas ir šausmīgi grūti, viņa sacīja.

-    Jā, ir grūti, šausmīgi, es piekritu. Tomēr ir vērts to darīt. Paskaties, piemēram, Boy George, balss viņam nav, tukls kā mājsaimniece, bet redzi kļuva par zvaigzni. Vienmēr ir vērts piepūlēties.

Juki pasmaidīja. Tad pamāja ar galvu.

-     Man liekas, es vairāk vai mazāk sapratu, ko tu gribēji pateikt.

-    Labi, ja saprati, es sacīju un iedarbināju motoru.

-     Kāpēc tev tas Boy George tik ļoti neliek mieru? Juki vaicāja.

-    Tiešām nez kāpēc.

-    Laikam viņš tev īstenībā tomēr patīk?

-    Mēģināšu lēnā garā par to padomāt.

Ames māja atradās nelcustamo īpašumu kompānijas attīstītā rajonā. Lieli vārti, līdzās baseins un kafejnīca. Blakus kafejnīcai bija tirdzniecības centrs, piekrauts ar štruntlgu pārtiku. Tāds cilvēks kā Diks Norss gan tādā neiepirktos. Arī man nebūtu nekādas vēlēšanās tādā iepirkties. Ceļš izlocīdamies kāpa kalnā, un mans Subaru, ar ko es tā lepojos, sāka tvert pēc elpas. Nams atradās šīs nogāzes vidū. Liela māja tikai mātei un bērnam. Apturēju mašīnu, izcēlu Juki bagāžu un saliku uz akmens pakāpieniem. Cauri ciedru rindām, lejup pa nogāzi varēja manīt Odavaras jūru. Cēlās migliņa, jūra mirgoja, sastopoties ar pavasara svinpelēko skatienu.

Ame, aizdegtu cigareti rokā, staigāja turp un atpakaļ pa lielo, saulaino dzīvojamo istabu. Liels kristāla pelnu trauks bija līdz malām pilns ar Salem izsmēķiem, galds ap to pelniem nobārstīts. Viņa iemeta kārtējo Salem pelnu traukā un gāja pretī Juki, sabužināja viņai matus. Amei mugurā bija ar ķimikāliju traipiem izraibināts liels oranžs krekls un kājās nodiluši džinsi. Mati izspūruši. Acis apsārtušas. Laikam gan viņa neguļ nemaz, tikai staigā un pīpē.

-    Cik briesmīgi, Ame sacīja. Tik tiešām šausmīgi.

Piekritu, ka tas ir šausmīgi. Viņa pastāstīja par avāriju.

Tas viss noticis tik pēkšņi. Visapkārt esot tāds sajukums. Gan psiholoģisks, gan praktisks.

-    Par nelaimi, šodien kalponei sākās drudzis, viņas nebūs. Nu, protams, tieši tādā brīdī. Nu kā var tieši tādā brīdī sākties drudzis? Es sajukšu prātā. Te bija cilvēki no policijas. Dika sieva piezvanīja. Es pati tik tiešām vairs nesaprotu, ko man iesākt.

-     Ko Dika sieva teica? es pavaicāju.

-    Kaut ko, es lāgā nesapratu, Ame nopūtās. Tikai raudāja. Un ik pa brīdim kaut ko klusā balsī sacīja. Es tik tiešām nevarēju sadzirdēt. Ko man tādā brīdī vajadzētu teikt? Nu ko?

Es pamāju ar galvu.

-    Nu tad es sacīju, ka pēc iespējas ātrāk aizgādāšu viņai visas Dika lietas, kas palikušas te. Bet viņa tikai raudāja. Ko es tur varu padarīt?

To pateikusi, viņa atkal smagi nopūtās un atslīga dīvānā.

-    Negribat kaut ko iedzert? es apprasījos.

Viņa sacīja, ka, ja iespējams, gribētu karstu kafiju.

Es pie viena izbēru pelnu trauku, noslaucīju pelnus no galda, novācu krūzes ar sakaltušu kakao, tad devos uz virtuvi, uzvārīju ūdeni un pagatavoju kafiju. Diks Norss virtuvi bija uzturējis labā kārtībā, tomēr jau dienu pēc viņa nāves tā bija izjaukta. Izlietnē krājās netīrie trauki, cukurtraukam noklīdis vāks, kakao izbārstīts uz nerūsējošā tērauda plīts virsmas, turpat nomests nazis, ar kuru bija griezts siers vai kaut kas tamlīdzīgs.

Nabaga cilvēks, es nodomāju. Viņš bija centies, cik spēja, uzturēt te kārtību, bet jau vienas dienas laikā tā bija pagaisusi. Un viss. Cilvēka ēna paliek viņam vispiemērotākajā vietā. Dikam Norsam tā bija virtuve. Tomēr ari šī ēna bija nenoturīga, drīz vien tā jau būs pagaisusi.

Nabaga cilvēks, es nodomāju.

Nekādi citi vārdi man prātā nenāca.

Kad ienesu kafiju, Ame un Juki sēdēja līdzās uz dīvāna. Ame bija nolikusi galvu meitai uz pleca. Viņa izskatījās kā sazāļota un iztukšota. Juki nejutās ērti. Cik savādi viņas abas izskatījās kopā, pavisam citādi, nekā būdamas atsevišķi. Tik savāda māte un bērns, es nodomāju. Tiklīdz abas bija kopā, atmosfēra kļuva pavisam dīvaina. Pavisam citāda nekā tad, ja tuvumā bija tikai Ame vai tikai Juki. Viņām bija grūti tuvoties. Kāpēc gan?

Ame abās rokās saņēma kafijas tasi un lēni dzēra, it kā tā būtu kaut kas ļoti dārgs.

-    Garšīga, viņa sacīja. Padzērusi kafiju, Ame šķita mierīgāka. Pat acis atkal nedaudz iedzirkstījās.

-    Tu negribi kaut ko dzert? es pajautāju Juki.

Viņa pavisam neizteiksmīgu seju papurināja galvu.

-    Vai viss jau ir nokārots? Dokumenti, juridiskās lietas, tas viss? es pavaicāju Amei.

-Jā, tas viss jau ir nokārtots. Patiesībā visas tās formalitātes nebija tik smagas. Pavisam parasts nelaimes gadījums. Pie manis ieradās no policijas un par to paziņoja. Es palūdzu, lai policija sazinās ar Dika sievu. Cik noprotu, sieva uzreiz ieradās policijā. Viņa ari visu nokārtoja. Jo man ne juridiski, ne darba ziņā ar Diku nekādu oficiālu saistību nebija. Tad viņa piezvanīja. Nepateica tikpat kā neko. Tikai raudāja. Pat neko nepārmeta. Neko.

Pamāju ar galvu. Pavisam parasts nelaimes gadījums, es nodomāju.

Iespējams, ka pēc nedēļām trim šī sieviete jau būs Diku Norsu aizmirsusi. Viņa ir no tām, kas viegli aizmirst, turklāt viņš bija no tiem vīriešiem, kurus ir viegli aizmirst.

-    Vai varu kaut kādā veidā jums palīdzēt? pavaicāju Amei.

Ame vērīgi ieskatījās manī, tad pievērsa skatienu grīdai. Viņa domāja. Tas prasīja laiku. Viņas skatiens kļuva blāvāks, bet tad atkal uzdzirkstīja. It kā viņa būtu tālu, tālu aizklīdusi, tad pēkšņi atjēgusies un atgriezusies atpakaļ.

-    Dika mantas, viņa nomurmināja. Solīju aizgādāt tās sievai. Es jums to sacīju, vai ne?

-    Jā, teicāt.

-    Es vakar vakarā tās visas sakārtoju. Manuskriptus un rakstāmmašīnu, grāmatas un drēbes. Savācu to visu un saliku viņa čemodānā. Nav nemaz tik daudz. Viņam nebija pārāk daudz mantu. Ja drīkstētu lūgt, vai jūs to visu neaizvestu uz viņa mājām?

-Jā, protams. Kur bija viņa mājas?

-    Gotokudži. Precīzu adresi es nezinu. Vai jūs varētu to noskaidrot? Varbūt kaut kur čemodānā tā būs ierakstītā?

Čemodāns atradās otrā stāva pašā galējā istabā. Pie čemodāna bija piestiprināta zīmīte ar Dika Norsa vārdu un adresi Gotokudži. Juki mani aizveda uz to istabu. Tā bija šaura mansarda istaba. Atmosfēra nebija slikta. Agrāk, kad kalpones vēl dzīvoja pie saimniekiem, tādu istabu ierādītu kalponei, tā Juki sacīja. Diks Norss šajā istabā bija uzturējis labu kārtību. Uz nelielā rakstāmgalda bija nolikti pieci noasināti zīmuļi un dzēšamgumija, gluži kā klusā daba bez nosaukuma. Sīkas piezīmes sienas kalendārā. Juki, atspiedusies pret stenderi, klusēdama skatījās istabā. Visapkārt valdīja miers, skanēja tikai putnu balsis. Atcerējos kotedžu Makahā. Tur ari bija ļoti klusi. Nedzirdēja neko citu kā tikai putnus.

Nonesu čemodānu lejā. Tas bija pilns ar viņa manuskriptiem un grāmatām, tāpēc bija smagāks, nekā izskatījās. Tas likās tik smags kā Dika Norsa nāve.

-    Es to nekavējoties nokārtošu, teicu Amei. Šādas lietas vislabāk nokārtot uzreiz. Vai ir vēl kaut kas, ko es varētu jūsu labā izdarīt?

Ame jautājoši paskatījās uz Juki. Viņa paraustīja plecus.

-    Patiesību sakot, mājās nav nekā, ko ēst, Ame klusām sacīja. Viņš devās iepirkties, un tā tas beidzās, un tad…

-    Labi, aizbraukšu iepirkties, es noteicu.

Tad ieskatījos ledusskapī un uzrakstīju sarakstu, kas būtu sagādājams. Pēc tam aizbraucu uz pilsētas centru un iepirkos tajā pašā lielveikalā, kura priekšā Diks nomira. Varbūt četrām piecām dienām ar šiem iepirkumiem pietiks. Tad saliku pirkumus traukos un ietinu plēvē, un sakārtoju ledusskapī.

Ame man pateicās. Patiesību sakot, tas nebija nekas īpašs. Es tikai pabeidzu to, ko Diks bija iesācis, bet nomirdams nenokārtoja līdz galam.

Viņas abas mani pavadīja, stāvot uz akmens vaļņa. Tieši tāpat kā toreiz Makahā. Tikai šoreiz neviens nemāja ar roku. Māt ar roku atvadas bija Dika Norsa pienākums. Abas sievietes stāvēja nekustēdamās un noskatījās, kā es aizbraucu. Gluži vai mitoloģiska aina. Iecēlu pelēko čemodānu aizmugurējā sēdeklī, tad pats iesēdos mašīnā. Viņas palika tur stāvam, kamēr es iegriezos līkumā. Saullēkts jau bija tuvu, rietumpusē jūra iekrāsojās oranža. Iedomājos, kā gan viņas abas te pavadīs nakti?

Pēc tam atcerējos Honolulu spocīgajā istabā redzēto ģindeni vienroci. Nospriedu, ka tie tik tiešām bijuši Dika Norsa kauli. Laikam gan tur pulcējas mirušie. Seši ģindeņi seši mirušie. Kas ir tie pārējie pieci? Viens varbūt Žurks. Žurks. Mans mirušais draugs. Vēl viens laikam gan Meja. Vēl trīs.

Vēl trīs.

Kāpēc gan Kiki aizveda mani uz tādu vietu? Kāpēc gan viņai vajadzēja parādīt man šīs sešas nāves?

Aizbraucu līdz Odavarai, tad iegriezos ātrgaitas maģistrālē uz Tokiju. Pie Sangendžajas iebraucu Setagajas priekšpilsētā un, kartē skatoties, tiku līdz Dika Norsa mājai. Pavisam parasts nams priekšpilsētā. Neliels divstāvu namiņš, viss izskatījās maziņš durvis un logi, un pastkastīte, un lukturis pie vārtiem, viss. Pie durvīm bija neliela suņa būda, un pieķēdēts krancis tur sargāja durvis. Mājā iekšā dega gaisma. Bija dzirdamas cilvēku balsis. Šaurajā priekštelpā bija sarindoti pieci seši melnu kurpju pāri. Redzēja arī suši piegādes traukus. Dika Norsa vāķēšana. Vismaz mirušam viņam bija bijis, kur atgriezties, es nodomāju.

Izcēlu čemodānu no mašīnas un aiznesu līdz priekšnamam. Piezvanīju, iznāca kāds pusmūža vīrietis, paskaidroju, ka esmu atgādājis mantas. Izlikos, ka neko vairāk par to visu nezinu. Viņš uzmeta skatienu čemodānam un uzreiz saprata, kas par lietu.

Esmu jums ļoti pateicīgs, viņš uzsvērti pieklājīgi sacīja.

Es, šaubu mākts, atgriezos savā Šibujas dzīvoklī.

Vēl trīs, es nodomāju.

Ko gan nozīmē Dika Norsa nāve, es, viens pats savā dzīvoklī dzerdams viskiju, domāju. Tomēr šķita, ka viņa pēkšņajai nāvei nav nekādas nozīmes. Manā mozaīkmīklā bija vairākas tukšas vietas, bet šis gabaliņš nevienā neiederējās. Apgriez otrādi, liec sāniski, tik un tā neder. Varbūt tā piederēja kādai pavisam citai kategorijai? Tomēr, pat ja Dika nāvei nebija nekādas nozīmes, tad bija tāda sajūta, ka drīz vien situācija būtiski mainīsies. Turklāt ne uz labu. Nezinu, kāpēc, bet tā man intuitīvi likās. Diks Norss būtībā bija cilvēks ar krietniem nolūkiem. Savā veidā viņš kaut ko saturēja kopā. Tagad tas bija zudis. Kaut kas noteikti mainīsies. Situācija kļūs skarbāka.

Piemēram?

Piemēram, man nepatika tas, kā juki seja ikreiz, kad viņa bija kopā ar Ami, kļuva absolūti neizteiksmīga. Tāpat arī man nepatika Ames tukšais skatiens, kad viņa bija kopā ar Juki. Tas vēstīja kaut ko nelabu. Juki man ļoti patika. Gudra meitene, reizēm iecirtīga, tomēr būtībā maiga. Man arī nebija nekas pret Ami. Apburoša sieviete, talantīga, neaizsargāta. Daudz bērnišķīgāka nekā Juki. Abas divas kopā mani ārkārtīgi nogurdināja. Es labi sapratu, ko Makimura bija domājis, teikdams, ka viņas abas divas ir paņēmušas viņa talantu.

Tādos brīžos dzimst īsta vara.

Līdz šim starp viņām abām bija Diks Norss. Tagad kaut kādā ziņā starpnieks biju es.

Piemēram… tādas lietas.

Es vairākkārt piezvanīju Jumijoši, vairākas reizes satikos ar Gotandu. Jumijoši attieksme nemainījās, viņa šķita tikpat vēsa kā vienmēr, kaut arī man likās, ka viņas vārdos samanu prieku par to, ka esmu viņai piezvanījis. Vismaz es netiku uztverts kā apgrūtinājums.

Viņa strādāja bez atpūtas, divas reizes nedēļā devās peldēt, brīvdienās reizēm gāja uz randiņu ar draugu. Sacīja, ka pagājušajā svētdienā kopā ar viņu esot izbraukusi uz ezeru.

Mums nekā tāda nav. Vienkārši draugs. Skolasbiedrs. Strādā Saporo. Tas viss.

Atteicu, ka mani tas īpaši neinteresē. Un, patiesi, tā ari bija. Mani interesēja tikai peldbaseins. To, vai viņa kopā ar draugu brauc uz ezeru vai kāpj kalnos, es negribēju zināt.

-        Gribēju tev to pasacīt, Jumijoši teica. Man nepatīk neko slēpt.

-       Man nav nekas pret to, es sacīju. Es gribu aizbraukt uz Saporo un vēlreiz tevi satikt. Tam nav nekāda sakara ar to, kas starp jums abiem notiek. Tu vari satikties ar katru, kas tev patīk. Es jau minēju, mūs kaut kas saista.

-    Piemēram?

-       Piemēram, viesnīca, es atbildēju. Tā ir gan tava vieta, gan mana vieta. Varētu teikt, ka mums abiem tā ir īpaša vieta.

-       Hm, viņa sacīja. Šis nebija ne apstiprinošs, ne noliedzošs "hm", tāds ārkārtīgi neitrāls.

-        Pateicoties tev, es satikos ar dažādiem cilvēkiem. Daudz ko piedzīvoju. Tomēr man šķiet, ka visu laiku domāju par tevi. Domāju par to, ka gribu tevi satikt. Bet vēl nevaru. Vēl viss nav nokārtots.

Teicu to, ko domāju, taču skaidrojums likās nesakarīgs. Tipiski man.

Izvērtās pagarš klusums. Šķita, ka ap vidu tas sāka kļūt par piekrītošu klusumu. Tomēr beigu beigās klusums ir un paliek klusums. Laikam pārāk daudz cenšos iedomāt tajā kaut ko pozitīvu.

-    Vai tās lietas virzās uz priekšu? viņa pavaicāja.

-       Šķiet, ka jā. Man tā gribētos. Es gribētu tā domāt, atbildēju.

-       Līdz nākamā gada pavasarim derētu nokārtot, viņa sacīja.

-    Tieši tā.

Gotanda izskatījās diezgan noguris. Viņam bija ļoti blīvs darba grafiks, turklāt viņš vēl pamanījās slepeni satikties ar šķirto sievu tā, lai neviens to nepamanītu.

-       Skaidrs ir tikai viens, tā tas bezgalīgi turpināties nevar, Gotanda dziļi jo dziļi nopūtās. Neesmu piemērots šādai izmanīgai dzīvei. Es esmu ģimenes cilvēks. Tāpēc jo dienas, jo vairāk nogurstu. Šķiet, ka esmu uz psiholoģiskā izsīkuma robežas.

Un viņš izstiepa abas rokas, it kā gribētu pastiept gumijas gabalu.

-Jums abiem derētu aizbraukt brīvdienās uz Havaju salām, es ieteicu.

-Ja tikai varētu, viņš atbildēja. Tad vāji pasmaidīja. Cik tas būtu jauki, ja vien būtu iespējams. Nedomāt ne par ko, divatā laiskoties pludmalē. Pietiktu ar piecām dienām. Man nekas nebūtu pretī. Pietiktu pat ar trim. Trīs dienu laikā izdotos attapties.

Tovakar abi sēdējām viņa Adzabu dzīvoklī, smalkajā dīvānā, glāzēm rokā un skatījāmies ierakstu, kurā bija apkopotas visas televīzijas reklāmas, kurās viņš bija filmējies. Medikamenti gremošanas veicināšanai. Šo reklāmu redzēju pirmo reizi. Kaut kādas biroju ēkas lifts. Vaļējs bez durvīm un sienām, četri lifti traucas milzīgā ātrumā uz augšu un leju. Gotanda, melnā uzvalkā, ar portfeli rokās, brauc liftā. Augsta līmeņa algots darbinieks. Pārlec no lifta liftā. Tajā brauc viņa priekšnieks, viņi tur vienojas par darba lietām, nākamajā viņš sarunā randiņu ar skaistu biroja darbiniecei, trešajā liftā sakrājušies neizdarītie darbi, kurus viņš steidzas nokārtot, citā liftā jau zvana telefons. Pārlēkšana no lifta liftā nav nemaz nieka lieta. Gotanda saglabā vēsu sejas izteiksmi. Tomēr viss notiek drudžaini.

Ieskanas komentārs: "Ikdienas stress. Stress pamazām sakrājas kuņģī. Ikdienas aizņemtībā maigs līdzeklis gremošanas traucējumu novēršanai."

Es iesmējos.

-    Tas gan bija interesants.

-    Man arī tā liekas. Bet reklāma ir muļķības. Visas reklāmas ir muļķības, tomēr šī te ir labi uzņemta, labākas kvalitātes. Uzņemšana bija dārga. Dekorācijas, specefekti. Reklāmisti negrib daudz tērēt detaļām. Bet ideja nebija slikta.

-    Turklāt atbilst tavam pašreizējam stāvoklim.

-     Tieši tā, viņš nosmējās. Tā ir, kā tu saki. Tik tiešām, ļoti liela līdzība. Lēkāju no vienas vietas uz citu bez apstājas. Bīstami dzīvībai. Stress tik tiešām sakrājas. Tomēr tās zāles nepalīdz. Man iedeva kādu duci iesaiņojumu izmēģināt. Nekāda efekta.

-     Bet tu labi kusties, es teicu un ar tālvadības pulti patinu šo reklāmu atpakaļ. īsts Buster Keaton. Varbūt tev vajadzētu pievērsties šim žanram.

Gotanda savilka lūpu kaktiņus smaidā un pamāja ar galvu.

-    Varbūt. Man patīk komēdija. Interese man ir, arī spējas. Man liekas interesanti, ka tāds aktieris kā es, pavisam nopietni darbojoties, var to visu padarīt smieklīgu. Kā nodzīvot šajā trakajā, greizajā pasaulē. Vai saproti?

-    Saprotu, es sacīju.

-    Nav nemaz jācenšas būt smieklīgam. Jādarbojas kā parasti. Tas vien jau šķiet smieklīgi. Man ir interese par tāda veida aktierspēli. Mūsdienu Japānā šāda veida aktieru vairs nav. Lielākā daļa aktieru komēdijās pārspīlē. Es gribētu darīt tieši pretējo. Nespēlēt neko. Viņš iedzēra vienu malku un pacēla skatienu pret griestiem. Bet tādas lomas man neviens nepiedāvā. Tāpēc, ka viņiem nav iztēles spēju. Manai aģentūrai nes tikai ārstus, skolotājus un advokātus. Tikai tādas lomas. Apnicis. Gribētu atteikt, tomēr nevaru. Un kuņģī sakrājas stress.

Par šo reklāmu bijušas labas atsauksmes, un tai sekoja vairāki turpinājumi. Gotanda, saspringtu izteiksmi sejā, melnā uzvalkā, pašā pēdējā brīdī ielēca vai nu vilcienā, vai autobusā, vai lidmašīnā. Vai arī, dokumentus padusē pasitis, rāpās pa debesskrāpja sienu vai ari soļoja pa virvi, kas nostiepta starp vairākiem birojiem. Lai ko darītu, Gotanda to darīja ārkārtīgi nopietni.

-    Sākumā man lika rādīt ārkārtīgi nogurušu seju. Režisors. It kā es kuru katru brīdi varētu nokrist uz vietas.

Pateicu, ka man tas nepatīk. Šādi vēsi iznāca interesantāk. Viņi visi, protams, ir pilnīgi muļķi, viņi man neticēja. Tomēr es arī nepiekāpos. Reklāmās es filmējos nevis prieka, bet naudas dēļ. Taču šis bija īpašs gadījums, jutu, ka no tā varētu iznākt kaut kas labs. Es uzstāju. Beigu beigās uzņēma divas versijas. Protams, manējā patika labāk. Taču tad, kad reklāma guva panākumus, visi nopelni tika piedēvēti režisoram. Viņš pat dabūja kaut kādu balvu. Es esmu tikai aktieris. Man vienalga. Man tikai krīt uz nerviem tas, ka viņš tagad visur klāsta, ka reldāmas ideja bijusi viņa, no sākuma līdz galam. Tā jau ir, tiem, kuriem pietrūkst iztēles, netrūkst iemaņu sevi lielīt. Es esmu tikai tas smukulītis.

-    Tas nav kompliments, bet šķiet, ka tu tiešām dari kaut ko īpašu. Atklāti sakot, iekams nebiju ar tevi saticies un sarunājies, man tā nelikās. Biju redzējis vairākas tavas filmas, taču tās visas bija viduvējas un tu tajās neizskatījies labi.

Gotanda izslēdza video, ielēja dzērienus, uzlika Bili Evans plati. Apsēdās atpakaļ dīvānā un iedzēra. Kā vienmēr ārkārtīgi elegantām kustībām.

-    Tieši tā. Patiešām. Filmējoties tādās nevērtīgās filmās, pats ar laiku kļūsti nevērtīgs. Es jūtos šausmīgi noplucis. Bet, kā jau es teicu, nevaru būt īpaši izvēlīgs. Es neko nevaru izvēlēties. Pat ne šlipsi. Visu nosaka tie muļķi, kuri iedomājušies, ka ir gudri un ka viņiem ir laba gaume. Ej tur, nāc šurp. Dari to, dari šito. Brauc ar šo mašīnu, guli ar šo sievieti. Nejēdzīga dzīve, kā nejēdzīgā kino. Tā tas turpinās bezgalīgi. Nez cik ilgi tas vēl tā turpināsies? Man pašam vairs nav nekādu mērķu. Man jau ir trīsdesmit četri gadi. Pēc mēneša būs trīsdesmit pieci.

-    Varbūt tev vajadzētu mest visu pie malas un sākt no nulles. Tu noteikti to varētu. Pamet aģentūru, dari to, kas tev pašam patīk, pamazām atmaksā parādu.

-    Tā ir. Pats daudzkārt esmu par to domājis. Ja būtu viens, tad es tā darītu pamestu visu un sāktu no nulles.

Pievienotos kādai teātra trupai. Arī naudas lietas nokārtotos. Bet redzi, ja es kļūtu par nulli, tad viņa, bez šaubām, mani pamestu. Viņa ir tāda sieviete. Dzīvo tādā pasaulē. Ja es kļūtu par nulli un viņa būtu kopā ar mani, tad viņa tur vairs nespētu paelpot. Vai nu labi, vai slikti. Viņa dzīvo zvaigžņu sistēmā, tādā atmosfēras spiedienā, un viņas partnerim jābūt turpat. Un es viņu mīlu. Negribu šķirties no viņas. Tāpēc man tas neiznāks.

Izejas nebija.

-    Man visi ceļi ir slēgti, Gotanda pasmaidīja. Labāk parunāsim par kaut ko citu. Citādi es varu spriedelēt līdz rītam un tik un tā nekur nebūšu ticis.

Sāku runāt par Kiki. Viņš gribēja zināt par manām attiecībām ar Kiki.

Gotanda sacīja, ka Kiki savedusi mūs kopā, tomēr es tikpat kā nekad par viņu nerunājot. Vai man tas esot smagi?

Nē, es teicu, ka šādas sarunas man nav smagas.

Pastāstīju, kā iepazinos ar Kiki. Kā mēs nejauši satikāmies un sākām dzīvot kopā. Par to, cik klusi un dabiski viņa ienāca manā dzīvē.

-    Tas viss notika tik pašsaprotami, es sacīju. Nepratīšu to paskaidrot. Viss it kā plūda tik dabiski. Tobrīd es tajā nemanīju neko savādu. Bet, kad vēlāk par to domāju, daudz kas man likās nesaprotams. Ja mēģinu to izteikt vārdos, izklausos kā muļķis. Tieši tāpēc es līdz šim nevienam neesmu to stāstījis.

Iedzēru, paskalināju ledu glāzē.

-    Tolaik Kiki strādāja par ausu modeli. Biju redzējis viņas ausu fotogrāfijas. Un man radās par viņu interese. Kā lai to pasaka, viņai bija ideālas ausis. Es tolaik strādāju pie kaut kādas reklāmas, kurai bija vajadzīga ausu fotogrāfija. Man bija šīs fotogrāfijas kopija. Vairs neatceros kādai reklāmai. Tā vai citādi, ausu fotogrāfija nonāca pie manis. Ārkārtīgi lielā palielinājumā. Tik lielā, ka bija saskatāma katra pūciņa.

Es to pieliku birojā pie sienas un katru dienu uz to skatījos. Sākumā lai iedvesmotos darbam. Tad šīs fotogrāfijas aplūkošana kļuva par manas dzīves sastāvdaļu. Darbs pie reklāmas bija pabeigts, tomēr es joprojām vēroju šo fotogrāfiju. Tik tiešām brīnišķīgas ausis. Gribētu tev arī parādīt. Ja nav redzēts oriģināls, tad paskaidrojumi ir veltīgi. To pastāvēšanā bija jēga, tās bija ideālas.

-    Jā, tu kaut ko minēji par Kiki ausīm, Gotanda piebilda.

-            Man par katru cenu vajadzēja iepazīties ar šo ausu īpašnieci. Šķita: ja tā nenotiks, tad mana dzīve vairs uz priekšu nevirzīsies. Nez kāpēc gan? Taču tā man šķita. Piezvanīju Kiki. Viņa piekrita ar mani satikties. Tad pirmajā mūsu tikšanās dienā viņa man personiski parādīja savas ausis. Personiski parādīja man savas ausis. Nevis profesionāli, bet privāti. Tās bija vēl lieliskākas nekā fotogrāfijā. Neticami skaistas ausis. Viņa teica, ka tad, kad ausis atsedzot profesionāli modeles darbā, viņa tās bloķējot. Tāpēc privāti atsegtas ausis bija citādas. Pavisam citādas. Tiklīdz viņa atsedza ausis, viss pārvērtās. Visa pasaule pārvērtās. Tas laikam izldausās kā pēdējās muļķības. Nezinu, kā citādi to izteikt.

Gotanda brīdi par to domāja.

-    Kā tas ir aizvērt ausis?

-    Vienkārši sakot nošķirt ausis no apziņas.

-    Hm.

-    Izrāva kontaktu. Ausu.

-Hm.

-    Skan smieklīgi. Bet tā ir tiesa.

-            Es, protams, tev ticu. Tevis teiktajam. Vienkārši cenšos to saprast. Tas nav smieklīgi.

Es atslīgu dīvānā un pētīju gleznu pie sienas.

-            Viņas ausīm bija ārkārtīgi liela vara. Sadzirdēt tās aizveda cilvēkus uz īsto vietu, es sacīju.

Gotanda atkal to apsvēra, tad teica:

-    Un vai tās tevi aizveda? Uz īsto vietu?

Es pamāju. Tomēr par to es negribēju runāt. Ja sāktu par to runāt, tad būtu gara stāstīšana, bet ari par to man negribējās runāt.

-    Un viņa joprojām mani uz kaut kurieni ved, es turpināju. Es to skaidri jūtu. Man jau vairākus mēnešus ir šī sajūta. Es šķetinu šo pavedienu. Tas ir smalks, vairākās vietās pārrauts. Taču uz kaut kurieni ved. Šādā veidā esmu saticies ar dažādiem cilvēkiem. Tu esi viens no tiem. Viena no centrālajām figūrām. Tomēr pagaidām vēl tajā vietā neesmu nonācis. Pa ceļam divi cilvēki ir nomiruši. Meja. Un dzejnieks vienrocis. Kaut kāda kustība, bet pagaidām nekur neaizved.

Ledus glāzēs bija izkusis, Gotanda devās uz virtuvi un atnesa ledus trauku pilnu ar ledu, un ielēja mums abiem vēl viskiju uz ledus. Elegantām kustībām. Ledus krita glāzēs ar tīkamu skaņu. Gluži kā kinokadrā.

-    Nu redzi, es ari esmu piespiests pie sienas, turpināju. Tāpat kā tu.

-    Tā nav. Tu esi citādā situācijā. Gotanda sacīja. Es mīlu vienu sievieti. Un tas ir bezcerīgi. Tomēr ar tevi tā nav. Tu vismaz kaut ko meklē. Varbūt šobrīd tu jūties apjucis. Bet, ja to salīdzina ar manu emocionālo labirintu, tev ir daudz labāk. Tev ir cerības. Vismaz iespējama izeja. Taču man nav. Itin nemaz. Tāpēc es domāju, ka esam atšķirīgās situācijās.

Teicu, var jau būt, ka tā ir.

-    Lai es no tā visa izkļūtu, turos pie Kiki līnijas. Nekā cita man nav. Viņa man sūta šīs zīmes, šīs vēstis. Tāpēc es spicēju ausis.

-    Kā tu domā? Gotanda sacīja. Vai iespējams, ka Kiki ari ir nogalināta?

-    Tāpat kā Meja?

-    Viņa tik pēkšņi pazuda. Kad uzzināju, ka Meja nogalināta, es uzreiz iedomājos par Kiki. Vai kaut kas tāds nav piemeklējis ari viņu? Negribēju par to runāt, klusēju, bet vai tas nav iespējams?

Es klusēju. Es viņu satiku Honolulu, tajā pelēkā mijkrēšļa stundā. Es viņu patiešām satiku. Juki ari to zināja.

-    Pieņēmums, nekas vairāk, Gotanda teica.

-    Protams, tā ari varēja notikt. Bet viņa tik un tā sūta man vēstis. To es skaidri jūtu. Kaut kādā ziņā viņa ir īpaša.

Gotanda, rokas uz krūtīm sakrustojis, ilgi domāja. Viņš izskatījās noguris un samiegojies. Laiku pa laikam viņš pakustināja pirkstus. Citādi viņš bija nekustīgs. Nakts tumsa zagās istabā, kā augļa ūdens apņemdama viņa eleganto augumu.

Saskalināju ledu glāzē, iedzēru malku viskija.

Tajā brīdī es samanīju šajā istabā kāda trešā klātbūtni. Istabā bez manis un Gotandas bija vēl kāds. Sajutu ķermeņa siltumu, elpu, smaržu. Taču tas nebija cilvēks. Kaut kāda radība, kas virmoja gaisā. Radība, es nodomāju. Sastingu. Pārlaidu skatienu istabai. Taču, protams, neko nemanīju. Tikai kaut kā sajūta. Skaidra, bet neredzama. Istabā biju es, Gotanda, acis aizvēris. Nopūtos un ieklausījos. Kas tā ir par radību? Nekā. Atbildes nebija. Radība, elpu aizturējusi, kavējās tepat. Tad pēkšņi pagaisa. Radība pazuda.

Atguvos un iedzēru vēl vienu malku.

Pēc pāris minūtēm Gotanda atvēra acis un man laipni uzsmaidīja.

-    Piedod. Šis nu gan ir bēdīgs vakars, viņš sacīja.

-    Varbūt tāpēc, ka mēs abi savā būtībā esam bēdīgi cilvēki, es nosmējos.

Gotanda arī pasmējās, bet neko neteica.

Vēl stundu divatā klausījāmies mūziku, kad atžilbu no reibuma, kāpu Subaru un braucu mājās. Tad ielīdu gultā un domāju: Kas tā bija par radību?

35

Maija beigās es nejauši laikam taču nejauši saskrējos ar Literātu. Vienu no tiem policistiem, kuri mani pratināja par Mejas slepkavību. Nācu ārā no Šibujas Tokjū Hands universālveikala un pie izejas satikos ar viņu. Diena bija karsta kā vasarā, bet viņš bija ģērbies biezā tvlda žaketē, piedienīgu sejas izteiksmi. Varbūt policisti tiek īpaši trenēti karstumizturībā. Tāpat kā man, viņam rokās bija veikala maisiņš. Gribēju izlikties, ka neesmu viņu pamanījis, un paiet viņam garām, taču Literāts mani uzrunāja.

-    Kāpēc tad jūs tik vēsi? Literāts pajokoja. It kā mēs nebūtu pazīstami! Kāpēc izlikties, ka neesam?

-    Es steidzos, atteicu.

-    Ak tā, Literāts sacīja; redzams, ka viņam mana steiga nemaz nelikās ticama.

-    Tik daudz darāmā, es piebildu.

-    Ak tā gan? viņš noteica. Es jūs tikai īsu brīdi aizkavēšu. Varbūt iedzersim tēju? Gribētu ar jums parunāt, ārpus darba lietām. Ne vairāk kā desmit minūtes.

Devos viņam līdzi uz pārpildītu kafejnīcu. Pats nesapratu, kāpēc es to daru. Būtu varējis atteikties un iet prom. Taču es tā neizdarīju, ļāvu, lai viņš man izmaksā tasi kafijas. Apsēdāmies līdzās jauniem pārīšiem un studentu grupiņām. Kafija bija pretīga, un gaiss sasmacis. Literāts izvilka cigareti un aizsmēķēja.

-    Gribētos atmest, viņš sacīja. Bet šādā darbā nekādi neizdodas. Bez smēķēšanas neiztikt. Nervi.

Es klusēju.

-    Nerviem darbs nenāk par labu. Visi tevi necieš. Jo ilgāk strādā par izmeklētāju, jo trakāk. Redze pasliktinās, āda kļūst pelēka. Kāpēc āda kļūst tāda, nezinu. Sāc izskatīties daudz vecāks par saviem gadiem. Pat runas veida ziņā. Nekā laba tur nav.

Viņš iebēra kafijā trīs karotītes cukura, pielēja krējumu un dzēra, kā šķita, viņam garšoja.

Es paskatījos pulkstenī.

-     Ak jā, laiks, Literāts sacīja. Vēl kādas piecas minūtes mums atlikušas? Labi. Nevilkšu garumā. Par to noslepkavoto meiteni. Par Meju.

-    Meju? pārvaicāju. Tik viegli es neuzķeršos.

Viņš šķībi pasmaidīja.

-     A, nūja, noslepkavoto meiteni sauca par Meju. Tas, protams, nebija viņas īstais vārds. Pieņemtais. Ielene. Tā, kā mēs domājām. Uzreiz varēja redzēt. Pēdējā laikā gan vairs nav tik viegli noteikt. Pēc drēbēm, kosmētikas, sejas izteiksmes. Pēdējā laikā ar to nodarbojas meitenes, kas nemaz pēc tādām neizskatās. Naudas vai intereses dzītas. Nav labi. Tas ir bīstami. Satiekas ar nepazīstamiem vīriešiem, ieslēdzas slepenās istabās. Pasaulē visādu tipu pietiek. Izvirtuļu un trako. Tas ir bīstami.

Piekrītoši pamāju, kas man cits atlika.

-     Bet jaunas meitenes to nesaprot. Viņas domā, ka ar savu šarmu visu panāks. Tur neko nevar padarīt. Jaunībā liekas, ka var visu. Kad saprot, ka tā nemaz nav, ir jau par vēlu. Tad jau zeķe ir apmesta ap kaklu. Nabadzīte.

-    Slepkavu dabūjāt rokā?

Literāts papurināja galvu.

-     Diemžēl vēl ne. Noskaidrojām dažādas interesantas detaļas. Avīzē gan tās nepublicējām. Izmeklēšana vēl nav pabeigta. Piemēram, ka viņu sauca Meja un ka viņa bija prostitūta. Un viņas īstais vārds… Kāda gan nozīme tam, kāds bija viņas īstais vārds. Nekāda. Viņa bija dzimusi Kumamoto. Tēvs ierēdnis. Pilsētiņa nav liela, mēra palīgs. Kārtīga ģimene. Naudas problēmu nebija. Naudas viņai pietika vecāki uzturēja. Māte reizi vai divas reizes mēnesi brauca uz Tokiju iepirkties. Vēl vecāka māsa un jaunāks brālis. Māsa precējusies ar ārstu, brālis Kjušū Universitātē studē tieslietas. Jauka ģimene. Kāpēc viņa kļuva par prostitūtu? Ģimene bija totālā šokā. Mēs nemaz neteicām par prostitūciju. Bet tik un tā nožņaugta viesnīcā, kaut kāds vīrietis. Pilnīgā šokā. Mierīga ģimene.

Klusēju un klausījos.

-    Mēs papētījām to organizāciju, kas piedāvāja meitenes pēc izsaukuma. Nebija viegli, tomēr kā nebūt tikām arī līdz tai. Domājat kā mums tas izdevās? Novērojām pāris augstākās klases viesnīcu halles, tad savācām divas trīs sievietes, kuras, kā šķita, nodarbojās ar prostitūciju. Parādījām viņām tās pašas fotogrāfijas, ko jums. Viena sāka runāt. Visi nav tik cieti kā jūs. Ir arī vājāki kadri. Izrādījās, ka viņa strādājusi šajā organizācijā. Augstākās klases prostitūtas, kluba biedriem ar augstu dalības maksu. Diemžēl ne jums, ne man nav ne mazāko cerību. Vai jūs varētu maksāt septiņdesmit tūkstošus jenu par vienu reiz? Es nevaru. Par tādu naudu labāk pārguļu ar sievu un nopērku bērnam jaunu divriteni. Es nejokoju. Runas par nabadzību, viņš smaidot manī nolūkojās. Bet, pat ja es būtu gatavs izmest tos septiņdesmit tūkstošus, man tik un tā nekas neiznāktu. Kandidāti tiek rūpīgi pārbaudīti. Drošība svarīgāka par visu. Prastus klientus neņem. Izmeklētājus klubā neuzņem. Nesaku, ka neņem nevienu no policijas. Augstāki plaukti derētu. Pavisam augstie. Kādreiz var noderēt. Tomēr tādi kā es, no zemākā līmeņa, tie ne.

Viņš izdzēra kafiju, tad izvilka cigareti un šķiltavas.

-    Mēs pieprasījām orderi, lai varētu veikt kratīšanu šajā klubā. Trīs dienas gaidījām. Kad beidzot devāmies to kratīt, tur vairs nekas nebija palicis. Tīrs un skaists. Tukšs. Informācijas noplūde. No kurienes gan? Kā jums liekas?

Teicu, ka nezinu.

-    Nu, protams, no policijas. No pašas augšas. Nopludināja informāciju. Protams, pierādījumu nekādu. Kāds paziņoja par gaidāmo kratīšanu. Taisni kauns. Bet to var paredzēt. Notinas vienas stundas laikā. Pēc tam iekārto citu biroju, piereģistrē citu telefona numuru, turpina nodarboties ar to pašu. Vienkārši. Klientu saraksts saglabājies, meitenes ari nekur nav pazudušas. Ja mēs zinātu, ar kādiem klientiem viņa strādāja, varētu pavirzīties uz priekšu. Tomēr tagad nekā.

-    Es nesaprotu.

-    Ko jūs nesaprotat?

-Ja viņa, kā jūs teicāt, strādāja par augstas klases prostitūtu, tikai ar pārbaudītiem klientiem, tad kāpēc gan kāds no klientiem viņu nogalināja?

-    Tieši tā, Literāts piekrita. Tātad nogalinātajai bija vēl klienti ārpus saraksta. Privāts mīlnieks. Vai ari piepelnījās, nemaksājot kluba daļu. Pārmeklējām arī viņas dzīvokli. Nekādu pavedienu. Nekā.

-    Es viņu nenogalināju, sacīju.

-    Protams. Jūs ne, Literāts noteica. Es jau sacīju, jūs neesat slepkavas tips. To es zinu. Tādi tipāži nevienu neslepkavo. To uzreiz var redzēt. Bet kaut ko jūs zināt. Es to jūtu. Es esmu profesionālis. Vai jūs man to nepateiktu? Bez asumiem. Goda vārds. Patiešām.

Sacīju, ka neko nezinu.

-    Skat, skat, Literāts novilka. Nekā. Taisnību sakot, priekšniecība arī nemaz negrib, lai šī izmeklēšana virzītos uz priekšu. Galu galā viesnīcā noslepkavota ielene. Nekas vairāk. Tā tiem augšā liekas. Jo viņi jau nevienu līķi neredz. Viņi nevar iedomāties, kā tas ir redzēt tādu skaistu sievieti nožņaugtu. Un vēl ar to klubu ir saistītas ne tikai augstas policijas amatpersonas, bet ari politiķi. Šur tur tumsā pavīd metāla zīmotnes. Un ne tikai. To mēs pazīstam, uzreiz ieraujam galvu bruņās kā bruņurupuči. Un tā Mejas slepkavības lietu noraks. Nabadzīte.

Oficiante aiznesa Literāta tukšo tasīti. Manējā vēl bija pusizdzerta.

-    Savādi, bet es jūtos tai Mejai tuvs, Literāts sacīja. Nez kāpēc gan? Pats nesaprotu. Laikam tāpēc, ka redzēju

viņu tādu kailu, nožņaugtu viesnīcā. Es apņēmos dabūt rokā slepkavu. Esmu redzējis daudz līķu. Taču viņa bija īpaša. Tik skaista. Saules apspīdēta, mirusi, vēl tagad tas man ir acu priekšā. Acis vaļā, mēle izkārusies, zeķe ap kaklu, kā šlipse. Starp kājām iztecējusi čura. Es to sajutu. Viņa lūdza manu palīdzību. Tad es izlēmu. Ka atradīšu slepkavu. Vai nav savādi, ka es tā jūtos?

Teicu, ka nezinu.

-Jūs laikam bijāt kādā ceļojumā? Esat nosauļojies,detektīvs sacīja.

Paskaidroju, ka darba lietās vajadzēja braukt uz Havaju salām.

-            Cik jauki. Es jūs apskaužu. Es ari gribētu mainīt savu darbu pret jūsējo. Apnicis skatīties uz līķiem. Jums ir kādreiz gadījies redzēt kādu līķi?

Teicu, ka ne.

Viņš papurināja galvu un paskatījās pulkstenī.

-            Atvainojiet, ka jūs aizkavēju. Bet tā nu iznāca. Man gribējās ar kādu privāti parunāties. Ko jūs nopirkāt?

-    Lodāmuru.

-    Es cauruļu tīrītāju. Mājās izlietne aizdambējusies.

Viņš samaksāja rēķinu. Gribēju samaksāt savu daļu, bet

viņš neņēma.

-     Nē, nē. Es jūs uzaicināju.

Kad gājām ārā no kafejnīcas, es it kā starp citu viņam pajautāju, vai prostitūtas bieži noslepkavo.

-Jā, kā lai to saka. Bieži, viņš teica. Skatiens viņam kļuva vērīgāks. Neteiksim, ka katru dienu, bet ne tik reti. Vai jums ir interese par noslepkavotām prostitūtām?

Atbildēju, ka īpašas intereses man nav. Tā, starp citu, pajautāju.

Tad mēs šķīrāmies.

Kad viņš bija prom, vēderā palika nepatīkama sajūta. Tā nepameta mani līdz nākamās dienas ritam.

36

Ārā aiz loga paslīdēja maijs, lēni kā mākonis debesis.

Es nestrādāju jau divarpus mēnešus. Par darba lietām man zvanīja aizvien retāk un retāk. Pasaule pamazām aizmirsa par manu pastāvēšanu. Saprotams, ari nauda bankā neienāca, tomēr pagaidām kontā bija pietiekami daudz. Turklāt mans dzīvesveids nemaz tik daudz naudas neprasīja. Pats gatavoju ēst, pats mazgāju veļu. Nebija arī nekā tāda, ko es īpaši vēlētos. Parādu man nebija. Ne ar drēbēm, ne mašīnām neaizrāvos. Tāpēc pagaidām man naudas problēmu nebija. Sarēķināju, cik apmēram man nepieciešams mēneša iztikai, izdalīju ar to konta atlikumu un sapratu, ka pietiks pieciem mēnešiem. Tad jau redzēs. Turklāt manu galdu vēl rotāja Makimuras čeks par trīssimt tūkstošiem jenu. Badā nenomiršu.

Vajadzēja pacietīgi dzīvot tādā pašā tempā un gaidīt. Vairākas reizes nedēļā gāju uz baseinu peldēt, iepirkos, gatavoju ēdienu. Vakaros klausījos mūziku un lasīju no bibliotēkas atnestās grāmatas.

Es sāku iet uz bibliotēku pāršķirstīt iepriekšējo mēnešu avīzes, meklēdams rakstus par pēdējo mēnešu laikā izdarītajām slepkavībām. Protams, mani interesēja tikai noslepkavotās sievietes. Paskatoties uz pasauli no šāda redzesleņķa, bija šokējoši, cik daudz sieviešu tiek noslepkavots. Nodurtas, nosistas, nožņaugtas. Tomēr neatradu neko par kādu nogalināto, kas būtu līdzīga Kiki. Vismaz līķis neparādījās. Protams, ir dažādi līķa noslēpšanas paņēmieni. Var piesiet smagumu pie kājām un iemest jūrā. Vai arī uzvest kalnos un aprakt. Tā kā es biju apracis Siļķi. Neviens neatradīs.

Varbūt noticis nelaimes gadījums? Varbūt viņa, tāpat kā Diks Norss, gājusi bojā zem automašīnas riteņiem? Sāku pētīt nelaimes gadījumus. Kuros gājušas bojā sievietes. Pasaulē notiek ļoti daudz nelaimes gadījumu, un tajos iet

bojā ļoti daudz sieviešu. Satiksmes negadījumi, ugunsgrēki, noindēšanās ar gāzi. Tomēr starp šiem nelaimes gadījumu upuriem neatradu nevienu, kas līdzinātos Kiki.

Varbūt pašnāvība? Sirdslēkme? Par to avīzēs nerakstīja. Ir tik daudz dažādu veidu, kā pamest šo pasauli. Pārāk daudz, lai avīzes rakstītu par visiem. Ziņās parādās tikai sevišķie gadījumi. Vairums nomirst nepamanīti.

Dažādas iespējamības.

Varbūt Kiki ir noslepkavota. Varbūt iekļuvusi nelaimes gadījumā. Varbūt izdarījusi pašnāvību. Varbūt nomirusi sirdslēkmes laikā.

Bet nekādu pierādījumu par to nebija. Ne tam, ka viņa būtu mirusi, ne tam, ka viņa būtu dzīva.

Laiku pa laikam, kad man bija tāds noskaņojums, es piezvanīju Juki. Apvaicājos, kā viņai iet. Nu tā, izvairīgas atbildes. Viņas atbildes vienmēr bija izvairīgas. Man šis viņas runas stils nepatika.

-            Nu tā… viņa atteica. Ne slikti, ne labi… kā vienmēr. Viss kā parasti.

-     Un mamma?

-            Pamazām. Darba nav pārāk daudz. Visu dienu sēž krēslā un neko nedara.

-    Vai es varu kaut kā palīdzēt? Iepirkties?

-             Kalpone iepērkas. Veikals piegādā mājās. Mēs abas te tāpat vien dzīvojam. Te ir tāda sajūta, it kā laiks būtu apstājies. Laiks tiešām iet?

-            Diemžēl iet gan. Pamazām vien. Pagātne pieaug, nākotne sarūk. Iespējas sarūk, nožēla pieaug.

Juki brīdi klusēja.

-    Pēc balss spriežot, tev neiet īpaši labi.

-    Vai tiešām?

-    Vai tiešām?

-    Kas tev ir?

-    Kas tev ir?

-    Beidz mēdīties.

-            Es nemēdos. Esmu tavas sirds atbalss. Šis saziņas demonstrējums. Atsitieni kā Bjornam Borgam.

-            Stulbi kā vienmēr. Tā kā bērns, Juki ar riebumu noteica.

-            Neesmu vis. Es visu dziļi pārdomāju. Esmu atbalss kā metafora. Spēle ir vēsts. Tā ne tuvu nav bērnu spēle.

-    Hm. Izskatās stulbi.

-    Hm. Izskatās stulbi, es atkārtoju.

-    Nu izbeidz! Juki dusmīgi nokliedza.

-            Izbeigšu, es sacīju. Varbūt mēģināsim sākt no sākuma. Pēc balss spriežot, tev neiet visai labi.

Viņa nopūtās.

-            Hm. Iespējams. Tad, kad esmu kopā ar mammu… es nezinu, man pielīp viņas noskaņojums. Tajā ziņā viņa ir ļoti spēcīgs cilvēks. Ar ļoti lielu ietekmi. Viņa nedomā par tiem, kas ir viņas tuvumā. Vai tu saproti? Un tad tu ietinies tajā visā. Pašam to nemaz nezinot. Kad viņai ir skumjas, man ari. Kad viņai iet labi, tad es ari attopos.

Varēja dzirdēt, kā viņa aizdedzina šķiltavas.

-            Varbūt man derētu aizbraukt pie jums, mēs abi kopā varētu aiziet kaut kur izklaidēties, es teicu.

-    Var jau būt.

-    Rit aizbraukt?

-            Labi, Juki sacīja. Man pietika parunāties ar tevi, un es jau jūtos labāk.

-    Ļoti labi, es noteicu.

-    Izbeidz.

-    Izbeidz.

-            Tad līdz ritam. Noliku klausuli, iekams viņa paspēja to atkārtot.

Ame patiešām izskatījās kā ārpus tā visa. Sēdēja dīvānā, kājas eleganti sakrustojusi, tukšu skatienu vērās fotožurnālā, ko turēja klēpī. Aina kā no impresionistu gleznas. Logs bija vaļā, bet ne aizkarus, ne žurnāla lapas neskāra ne mazākā vēsmiņa. Kad es ienācu istabā, viņa paskatījās uz mani un pasmaidīja. Gaiss notrīsēja ap viņas smaidu. Tad viņa pacēla slaido pirkstu piecus centimetrus un norādīja, lai es apsēžos krēslā viņai pretī. Kalpone atnesa kafiju.

-    Es nogādāju čemodānu uz Dika māju, sacīju.

-    Vai satikāt viņa sievu? Ame pavaicāja.

-    Nē, nesatiku. Atdevu vīrietim, kas iznāca priekšnamā.

Ame pamāja ar galvu.

-    Liels paldies.

-    Nav par ko.

Viņa aizvēra acis un paslēpa seju rokās. Tad atvēra acis un pārlaida skatienu istabai. Istabā bijām tikai mēs abi. Es pacēlu tasi un iedzēru kafiju.

Ame nebija ģērbusies kā parasti džinsu kreklā un kokvilnas biksēs. Viņai mugurā bija smalka, balta mežģīņu blūze un galšzaļi svārki. Mati bija kārtībā. Pat lūpas bija uzkrāsotas. Skaista sieviete. Viņas ierastās vitalitātes vietā bija nākusi neaizsargātība, kas ietvēra viņu kā migla. Kā gaistoša smarža. Ame bija skaista pavisam citādā veidā nekā Juki. Gluži pretēji, pat tā varētu teikt. Skaistums, kas nāk līdz ar gadiem un pieredzi. Viņa to apzinājās un pārvaldīja. Juki skaistums bija bezmērķīgs, neievirzīts, nedrošs. Man reizēm šķiet, ka iespēja novērtēt pusmūža sievietes skaistumu ir viena no lielākajām dzīves baudām.

-            Kāpēc gan? Ame noteica. Vārdi palika karājamies gaisā. Es gaidīju turpinājumu.

-    Kāpēc gan es jūtos tik nomākta?

-            Cilvēks ir miris. Tas ir dabiski. Cilvēka nāve ir svarīgs notikums, es sacīju.

-    Tā ir, viņa bezspēcīgi noteica.

-    Un tomēr… es iesāku.

Ame paskatījās uz mani. Tad papurināja galvu.

-Jūs neesat muļķis. Jūs taču saprotat, ko es gribu sacīt.

-    Ka tam nevajadzētu būt tik traki vai to?

-Jā. Tā gan.

"Viņš nebija nekāds izcilais vīrietis. Nebija īpaši apdāvināts. Bet bija patiess. Skaisti pildīja savus pienākumus. Ilgi pūlējās, lai dabūtu to, kas viņam bija, tad nomira. Tikai pēc viņa nāves kļuva skaidrs, cik viņš bijis labs," man gribējās teikt. Tomēr nepasacīju. Tādi vārdi man nenāca pār lūpām.

-       Kāpēc tā? viņa jautāja, veroties tukšumā. Kāpēc ar visiem vīriešiem, kuri ir kopā ar mani, beigu beigās tā notiek? Kāpēc visi aiziet tik savādus ceļus? Un mani pamet? Kāpēc vienmēr tā notiek?

Tas nebija jautājums. Es skatījos uz viņas blūzes apkaklīti un mežģīnēm. Tās izskatījās kā kāda radījuma iekšas, iztīrītas. Pelnu traukā vientuļi kūpēja kārtējā Salem cigarete. Dūmi kāpa augšup, tad cigarete sabruka pelnos.

Juki pārģērbusies atnāca un aicināja mani uz iešanu. Piecēlos kājās un teicu Amei, ka mums vajadzētu iet.

Ame neko nedzirdēja. Juki nokliedza:

-    Mamma, vai tu dzirdi! Mēs tagad iesim.

Ame pacēla galvu un pamāja. Tad aizsmēķēja nākamo cigareti.

-       Mēs kaut kur izbrauksim. Es vakariņas neēdīšu, Juki sacīja.

Atstājām Ami nekustīgi sēžam uz dīvāna un izgājām ārā no mājas. Šķita, ka namā vēl manāma Dika Norsa klātbūtne. Arī mūsos pašos. Labi atcerējos smaidu Dika sejā, viņa patieso pārsteigumu, kad apvaicājos, vai viņš, maizi griežot, nepiepalīdz ar kāju.

Tiešām dīvains vīrietis, es nodomāju. Kopš viņš bija miris, viņa klātbūtne bija daudz jūtamāka.

37

Es tādā veidā vairākas reizes satikos ar Juki. Precīzāk trīs reizes. Šķita, ka dzīvošana Hakones kalnos divatā ar māti viņai nešķiet īpaši pievilcīga. īpašu prieku viņai tas nesagādāja, bet arī īpašu nepatiku pret to viņa neizjūta. Tāpat arī nelikās, ka viņa uzskatītu, ka vajadzētu kaut kā īpaši rūpēties par māti, kura pēc drauga nāves bija nomākta. Viņa ļāvās vēja plūsmai, vienkārši eksistēja. Nevienā šīs esības jomā viņa nekādu īpašu aktivitāti neizrādīja.

Mūsu tikšanās reizēs atgriezās viņas agrākais noskaņojums. Viņa pamazām atsāka reaģēt uz maniem jokiem, arī balss atguva kādreizējos vēsos toņus. Tomēr, atgriežoties mājās Hakonē, viņa atkal pārvērtās par kokā grieztu tēlu. Balss zaudēja dzīvību, skatiens kļuva nekustīgs. Lai ietaupītu enerģiju, viņas mazā planēta pārstāja riņķot.

-Vai tomēr nebūtu labāk, ja tu atkal kādu brīdi viena pati padzīvotu Tokijā? es ieminējos. Lai būtu pārmaiņas. Ne pārāk ilgi. Uz trim četrām dienām. Reizēm nemaz nav slikti nomainīt atmosfēru. Šķiet, ka uzturēšanās Hakonē tev par labu nenāk. Salīdzinājumā ar laiku Havaju salās tu esi pavisam cits cilvēks.

-    Tur neko nevar darīt, Juki sacīja. Saprotu, ko tu gribi teikt. Šobrīd vienkārši ir šāds periods. Visur būtu viens un tas pats. Prombūtne no mammas neko neatrisinās. Es viena pati ne ar ko netieku galā. Tā šobrīd ir. Zvaigžņu stāvoklis nav man labvēlīgs. Šobrīd nekas nemainīsies, lai kur es ietu un lai ko darītu. Mana galva un ķermenis nav īsti kopā.

Mēs, atlaidušies jūras krastā, vērāmies jūrā. Debesis bija nomākušās. Silta vēsmiņa pārskrēja smiltīs augošajai zālei.

-    Zvaigžņu stāvoklis? es pavaicāju.

-    Zvaigžņu stāvoklis, Juki pasmaidīja. Tā ir. Pasliktinās. Gan man, gan mammai, mēs esam uz viena viļņa. Tā jau agrāk ir bijis. Ja mammai iet labi, tad man arī, ja mamma ir nomākta, tad man ari neiet. Grūti saprast, kura no mums ir pirmā. Vai mamma pievelk mani, vai es mammu. Lai tur kā, mēs abas esam saistītas. Un nav nekādas atšķirības, vai mēs esam kopā vai šķirtas.

Saistītas?

-Jā, psiholoģiski, Juki sacīja. Reizēm man tas nepatīk, cenšos nostāties pret to. Tad metu mieru. Nezinu, kā to pateikt. Reizēm šķiet, ka man nav kontroles pašai pār sevi. It kā mani virzītu varens ārējs spēks. Tad vairs nevar saprast, kur esmu es pati un kur vairs ne. Tad metu mieru. Atsakos no visa. Man gribas kliegt, ka esmu tikai bērns, un iespiesties istabas kaktā.

Ame kā vienmēr aicināja palikt uz vakariņām, bet es atteicos. Doma par to, ka es varētu sēdēt ar viņām abām kopā pie vakariņu galda, man likās nepanesama. Nekustīga māte, sastingusi meita. Mirušo klātbūtne. Smagā atmosfēra. Ietekmes un ietekmējamie. Klusums. Nakts klusumā skaidri dzirdama katra skaņa. Jau iedomājoties vien, man vēders sažņaudzās. Tā kā Alises tējas dzeršana pie Trakā Cepurnieka. Tur vismaz būtu lielāka dzīvība.

Klausoties vecus rokenrola gabalus, atgriezos Tokijā. Dzerdams alu, pagatavoju vakariņas, tad viens pats klusībā tās baudīju.

Satiekoties ar Juki, mēs neko īpašu nedarījām. Braucām mašīnā un klausījāmies mūziku, gulējām jūras krastā un vērojām mākoņus, ēdām saldējumu Fudžijas viesnīcā, Ašinoko ezerā noīrējām laivu. Tā nopļāpājām visu pēcpusdienu, vērojām, kā iet dienas un mēneši. īsta pensionāru dzīve, es nodomāju.

Kādu dienu Juki ieminējās, ka mēs varētu aiziet uz kino. Aizbraucām uz Odavaru, kur nopirkām avīzi, lai izpētītu kinorepertuāru. Kinoteātrī, kur rādīja filmas, kas jau labu laiku bija uz ekrāniem, gāja Gotandas "Nelaimīgā mīlestība".

Pateicu, ka Gotanda ir mans skolasbiedrs un ka šad tad satiekamies, un Juki gribēja šo filmu noskatīties.

-    Tu esi to filmu redzējis?

-     Esmu, es atbildēju. Tomēr nepateicu, ka esmu to noskatījies jau vairākas reizes. Negribējās skaidrot iemeslus, kāpēc esmu to tik daudzas reizes skatījies.

-    Interesanta? Juki vaicāja.

-    Neinteresanta, atbildēju bez vilcināšanās.

-    Ko tavs draugs par to stāsta, par to filmu?

-     Nejēdzīga filma. Veltīgi izšķiesta lente, es nosmējos. Un, ja aktieris, kas tajā spēlē, to saka, tad tur nevar būt nekādu šaubu tā ir slikta.

-    Es tomēr gribētu to noskatīties.

-    Nu labi. Ejam.

-    Tu neiebilsti? Skatīties vēlreiz?

-     Nē, nekas. Tik un tā nav nekā cita, ko darīt. Tas man neko sliktu nenodarīs.

Piezvanījām uz kinoteātri un noskaidrojām, cikos sākas seansi. Pirms tam, lai nosistu laiku, aizgājām uz pili iekārtoto zoodārzu. Tas šķita kā atsevišķa pilsētiņa. Savāda pilsētiņa. Visilgāk mēs skatījāmies uz mērkaķiem. Tas nekad neapnīk. Aina, kas paveras, līdzinās sabiedrības modelim. Zagšana un jaukšanās citu darīšanās. To visu no kalna virsotnes pārraudzīja kāds resns, liels mērkaķis. Turklāt patiešām netīrs. Nesapratu, kā tas varējis kļūt tik ietekmīgs. Tomēr, protams, mums nebija iespējas to pavaicāt mērkaķiem.

Bija darbdienas vidus. Kinoteātris bija tikpat kā tukšs. Krēsli bija cieti, oda kā pieliekamajā. Kamēr gaidījām sākumu, nopirku Juki šokolādi. Man arī gribējās ēst, diemžēl tur nepārdeva neko tādu, kas rosinātu manu apetīti. Arī pārdevēja nebija no tām, kura par katru cenu mēģinās kaut ko nopārdot. Tad nu apēdu gabaliņu no Juki šokolādes. Šokolādi es laikam nebiju ēdis veselu gadu. Uz to Juki noteica: "Ko?"

-    Tev negaršo šokolāde?

-            Nē, man par to nav intereses, es atbildēju. Man tā ne garšo, ne negaršo. Man par to vienkārši nav intereses.

-            Dīvains cilvēks, Juki noteica. Nav intereses par šokolādi. Tā ir psiholoģiska novirze.

-    Nē. Tā nav. Tev patīk dalailama?

-    Kas tas tāds?

-    Tibetas augstākais priesteris.

-    Nezināju.

-    Un Panamas kanāls tev patīk?

-    Ne patīk, ne nepatīk.

-            Un starptautiskais iepazīšanās dienests? Un ir? Un pretmonopola likumdošana? Juras periods? Senegālas himna? 1987. gada 8. novembris tev patīk vai nepatīk?

-             Izbeidz. Tik tiešām stulbi. Ātri gan tu visu sadomā, Juki balsī bija riebums. Es sapratu, es sapratu. Tev šokolāde ne patīk, ne nepatīk. Tev vienkārši par to nav intereses.

-    Ļoti labi, ja saprati, es sacīju.

Filma sākās. Man viss sižets bija zināms, es tajā īpaši neiedziļinājos, domāju par kaut ko citu. Izskatījās, ka arī Juki filma šķita briesmīga. Laiku pa laikam viņa nopūtās, tad kaut ko nomurmināja.

-            Cik stulbi, viņa klusām noteica. Nu kā var uzņemt tik stulbu filmu?

-Jautājums vietā, es piebildu. Tiešām nu kā var uzņemt tik stulbu filmu?

Uz ekrāna izskatīgais skolotājs Gotanda vadīja nodarbību. To viņš darīja tik skaisti. Skaidroja molusku elpošanas īpatnības. Vienkārši, pacietīgi, viegli saprotami. Es ar apbrīnu viņā noskatījos. Arī galvenās lomas tēlotāja meitene nenolaida no viņa skatienu. Es filmu jau biju vairākkārt redzējis, bet šī epizode uzmanību piesaistīja pirmo reizi.

-    Tas ir tavs draugs?

-    Jā, es atbildēju.

-    Izskatās pēc muļķa, Juki noteica.

-    Var jau būt, es sacīju. īstenībā viņš ir jaukāks. Ne tik briesmīgs. Gudrs, interesants vīrietis. Filma ir briesmīga.

-    Tad kāpēc viņš filmējas sliktās filmās?

-     Taisnība. Tomēr var būt dažādi iemesli. Būtu gari jāstāsta.

Filma lēnām virzījās uz priekšu pa vienkāršā un viduvējā sižeta līniju. Viduvējs scenārijs, viduvēja mūzika. Labāk būtu to iebāzuši kapsulā ar uzrakstu "Viduvējība" un kaut kur aprakuši.

Beidzot pienāca Kiki epizodes kārta. Vissvarīgākais filmas moments. Gotanda mīlējās ar Kiki. Svētdienas rīta aina.

Dziļi ieelpoju un koncentrēju uzmanību uz ekrānu. Svētdienas rīta saules stari krīt pa žalūziju spraugām. Tā pati gaisma. Tā pati krāsa. Tas pats leņķis. Tie paši stari. Man ir zināma katra šis istabas detaļa. Es ieelpoju šis istabas gaisu. Redzams Gotanda. Viņa roka slīd pār Kiki muguru. Juteklīgi, viegli, glāsmaini. Kiki augumam pārskrien atbildes trīsas. Kā sveces liesma, kas notrīs gaisa plūsmā, ko āda nesajūt. Šis trīsas liek man aizturēt elpu. Gotandas pirkstu un Kiki muguras tuvskats. Kamera tuvojas. Redzama Kiki seja. Ierodas galvenās lomas spēlētāja. Kāpj pa dzīvokļu nama kāpnēm, pieklauvē pie durvīm, atver durvis. Es atkal sev vaicāju, kāpēc durvis nebija aizslēgtas. Tur nu nekas nav līdzams. Tas taču ir kino. Atver durvis un ienāk iekšā. Ierauga Gotandu un Kiki gultā. Aizver acis un aiztur elpu, nomet cepumu kārbu zemē un skrien prom. Gotanda pieceļas sēdus, saprot, kas noticis. Ierunājas Kiki: "Nē, tiešām!"

Tieši tāpat. Tieši tāpat kā vienmēr.

Aizveru acis. Man galvā ir svētdienas rīta gaisma, Gotandas pirksti, Kiki mugura. Pasaule, kas pastāv pati par sevi.

Pēkšņi pamanīju, ka Juki sakņupusi uz priekšu, piespiedusi pieri pie priekšējā sola atzveltnes, apņēmusi plecus rokām, it kā viņai saltu. Viņa neko neteica un nekustējās.

Likās, ka pat neelpo. Izskatījās, ka viņa ir nosalusi un nomirusi.

-    Vai tev ir slikti? es pavaicāju.

-    Labi man nav, Juki sacīja.

-    Iesim ārā. Tu varēsi?

Juki viegli pamāja. Saņēmu viņu pie rokas un palīdzēju iziet ārā no kinoteātra. Kamēr gājām gar solu rindām, mums aiz muguras Gotanda kaut ko skaidroja klasei par bioloģiju. Ārā klusi smidzināja. No jūras puses pūta sāļi smaržojošs vējš. Pieturēju viņu pie elkoņa, un mēs aizgājām uz stāvvietu. Juki kodīja lūpu, neteica neko. Es arī neko nerunāju. No kinoteātra līdz automašīnu stāvvietai bija aptuveni divsimt metru. Likās, ka mēs ejam ļoti ilgi. Gājiens mūžības garumā.

38

Apsēdināju Juki priekšējā sēdeklī un atvēru logu. Lietus klusi lija, sīks, ar aci skaidri nesamanāms lietus. Tas pamazām iekrāsoja asfaltu melnu. Lietus smarža. Daži bija atvēruši lietussargus, citi gāja tālāk, nelikdamies par lietu ne zinis. Tāds lietus. Drīzāk bezvējš, nevis vējš. Vienkārši lietus klusi lija no debesīm. Es pabāzu roku ārā pa logu, sajutu miklumu.

Juki atspieda roku pret durvīm, uzlika zodu uz rokas, galvu pa pusei izbāza ārā no mašīnas. Labu brīdī nekustīgi nosēdēja tādā pozā. Tikai elpoja, pie katras ieelpas un izelpas mugura notrīsēja. Tomēr elpoja. Viņa izskatījās tik trausla, tik neaizsargāta. Skatoties no aizmugures, šķita, ka viņas kakls vai elkonis varētu nolūzt pie vismazākā trieciena. Vai man tā likās tāpēc, ka biju pieaugušais, pieradis dzīvot šajā nepilnīgajā pasaulē? Šim bērnam tādas pieredzes nebija.

Vai es varu tev kaut kā palīdzēt? apvaicājos.

-    Nedari neko, Juki klusi sacīja. Viņa, galvu uz leju noliekusi, norija siekalas. Tas likās tik nedabiski skaļi.

-    Aizved mani uz kādu klusu vietu, kur nav cilvēku. Bet ne pārāk tālu.

-    Pie jūras būs labi?

-    Vienalga kur. Tikai brauc lēnām. Ja pārāk kratīsies, varu izvemties.

Iekārtoju viņas galvu sēdekļa galvas balstā, saudzīgi kā olu, tad aizvēru logu viņas pusē līdz pusei ciet. Tad tik lēni, cik satiksmes plūsma to atļāva, braucu uz Kuņifudzu pludmali. Apturēju mašīnu piekrastē, un mēs gājām uz liedagu. Juki sacīja, ka viņai nākot vēmiens. Tad viņa izvēmās smiltīs. Kuņģis viņai bija tikpat kā tukšs. Viņai nebija, ko vemt. Tikai kuņģa sula šokolādes brūnumā. Pēc tam ari kuņģa sulas vairs nebija. Viens vēmekļu pikucis. Ķermenis raustījās spazmās, bet ārā nekas nenāca. Kuņģis saraujas dūres lielumā. Paberzēju viņai muguru. Miglai līdzīgais lietiņš turpināja līņāt. Likās, ka Juki to nemana. Mēģināju ar pirkstu galiem viegli uzspiest kuņģa tuvumā. Muskuļi uzreiz sarāvās cieti kā akmens. Viņa, ģērbusies vasaras kokvilnas džemperi, nodilušos zilos džinsos, Converse sarkanās sporta kurpēs, sakņupa smiltīs, aizvēra acis. Atglaudu viņai matus atpakaļ, lai tie nesasmērētos, un berzēju muguru.

-    Cik grūti, Juki sacīja asarām acīs.

-    Es saprotu, noteicu, es ļoti labi saprotu.

-Jocīgs cilvēks, viņa viebdamās sacīja.

-    Man arī ir gadījies tā vemt. Šausmīgi mokoši. Šausmīgi. Tāpēc es to saprotu. Tūlīt jau pāries. Vēl drusciņ, un viss būs beidzies.

Viņa pamāja. Un atkal ķermenis sarāvās spazmās.

Spazmas ilga vēl desmit minūtes. Tad es ar kabatlakatiņu noslaucīju viņai muti un ar kāju uzraušu vēmekļiem virsū smiltis. Pieturēdams Juki pie elkoņa, aizvedu viņu uz tuvāko molu un apsēdināju uz soliņa.

Tā mēs abi tur sēdējām un skatījāmies, kā līst. Viļņi sitās, Rietumšonanas automaģistrālē kauca mašīnu riepas, mēs vērojām, kā lietus līst jūrā. Tagad līņāšana bija nedaudz pieņēmusies spēkā. Jūras krastā bija pāris makšķernieku, kas nelikās par mums ne zinis, uz mūsu pusi pat neskatījās. Viņiem galvās bija pelēkas lietus cepures, apmetņi ap pleciem, makšķeres jūrā iemetuši, viņi skatījās tieši jūrā. Nevienu citu cilvēku tuvumā nemanīja. Juki nolika galvu man uz pleca, bet ne vārda neteica. Svešinieki, raugoties uz mums no attāluma, varētu noturēt mūs par viena vecuma mīlētāju pāri.

Juki bija aizvērusi acis un tāpat kā iepriekš klusi elpoja. Gluži kā aizmigusi. Miklie mati pielipuši pie pieres, nāsis elpojot viegli notrīsēja. Sejā vēl no pagājušā mēneša saglabājies iedegums. Tomēr zem apmākušajām debesīm Juki izskatījās nevesela. Ar kabatlakatiņu noslaucīju lietus lāses un asaru pēdas viņai no sejas. Lietus klusi lija pār bezgalīgo jūru. Kā lieli dunduri kaut kur tālumā nodārdēja armijas pretzemūdeņu izlūklidmašīnas, tās vairākas reizes pārlidoja mums virs galvām.

Beidzot viņa atvēra acis un, galvu man no pleca nepacēlusi, pagriezās un paskatījās uz manu pusi. Tad izvilka no bikšu kabatas Virgin Slim un uzrāva sērkociņu. Tas viņai īsti nevedās. Nepievērsu tam uzmanību. Neteicu, ka nevajadzētu smēķēt. Beidzot viņai izdevās piesmēķēt, viņa nopurināja un aizmeta sērkociņu. Tad ievilka dūmu un saviebās, un tāpat ari aizmeta prom cigareti. Cigarete kādu bridi gruzdēja uz asfalta, tad lietus to apdzēsa.

-     Kuņģis sāp? es pavaicāju.

-    Mazliet, viņa atbildēja.

-    Paliksim kādu bridi tepat. Tev nesalst?

-    Nē, ir labi. Tik patīkami izmirkt lietū.

Makšķernieki aizvien vēl vērās jūrā. Kas gan cilvēkiem

liekas saistošs makšķerēšanā? Nevar būt, ka tikai zivju noķeršana. Kāpēc viņi ir gatavi tā visu dienu nostāvēt lietū

un skatīties jūrā? Laikam gan pamazām pie tā pierod. Tieši tāpat kā sēdēt jūras krastā, lietū kopā ar emocionāli ļoti saspringtu trīspadsmit gadus vecu meiteni.

-    Par tavu draugu… Juki balss aizlūza.

-    Manu draugu?

-Jā, to no filmas.

-             Viņu sauc Gotanda, es sacīju. Tāpat kā vienu no Jamanotes dzelzceļa līnijas stacijām. Starp Meguro un Osaki.

-    Viņš nogalināja to sievieti.

Piemiedzu acis un paskatījos uz Juki. Viņas sejā jautās pagurums. Viņa elpoja saraustīti, pleciem cilājoties, kā cilvēks, kas tikko izglābies no noslīkšanas. Es uzreiz nespēju aptvert, ko viņa pateica.

-    Nogalināja? Ko nogalināja?

-    To sievieti. Ar kuru viņš svētdienas rītā bija gultā.

Es tik un tā nesapratu. Pilnīgs sajukums galvā. Par ko viņa runā? Es, pa pusei to apzinoties, pasmaidīju un sacīju:

-    Tu kļūdies. Tajā filmā nevienu nenogalina.

-            Ne jau filmā. Īstenībā. Pa īstam nogalināja. Es to uzreiz sapratu, Juki teica un pieķērās man pie rokas. Es tā pārbijos. Tik smagi, it kā vēderā būtu akmens. Nespēju paelpot. Atkal notika tas pats. Es sapratu. Skaidri. Tavs draugs nogalināja to sievieti. Es nemeloju. Patiešām.

Es ļoti labi sapratu, ko viņa grib sacīt. Man pār muguru pārskrēja ledainas trīsas. Nespēju neko pateikt. Nekustīgi sēdēju lietū un skatījos uz Juki. Ko lai es tagad iesāku? Viss sabrūk, es vairs neko nespēju noturēt.

-            Piedod, man nevajadzēja neko teikt, Juki sacīja. Tad smagi nopūtās. Atlaida manu roku.

-            Atklāti sakot, es neko nesaprotu. Jūtu, ka tas ir noticis īstenībā, bet nevaru pārbaudīt, vai tas tik tiešām tā ir bijis vai nav. Un, ja es kaut ko tādu pasaku, tad visi sāk no manis vairīties. Bet arī neko neteikt es nevarēju. Vai nu tā bija īstenībā, vai ne, taču es to redzēju. Nevaru to paturēt tikai

sevī. Man ir šausmīgi bail. Tāpēc, lūdzu, nedusmojies uz mani. Es nevaru to izturēt. Es neizturēšu.

-    Es nedusmojos, izstāsti visu mierīgi, es, saņēmis Juki roku, sacīju. Tu to redzēji.

-Jā, skaidri redzēju. Kaut kas tāds ar mani notika pirmo reizi. Viņš nogalināja. Nožņaudza to sievieti no filmas. Tad ielika līķi mašīnā un kaut kur brauca. Ļoti tālu. Tajā mašīnā, itāliešu, kurā tu arī vienreiz biji atbraucis. lā ir viņa mašīna?

-Jā, tā ir viņa mašīna, es atbildēju. Vai tu vēl kaut ko saprati? Padomā lēnām un mierīgi. Katrs sīkums būs svarīgs. Ja kaut ko atceries, lūdzu, pastāsti man.

Viņa pāris reižu pašūpoja galvu, tad dziļi ieelpoja caur degunu.

-     Neko īpašu. Zemes smaržu. Lāpstu. Nakti. Putnu balsis. Neko citu. Viņš to sievieti nožņaudza, tad tajā mašīnā kaut kur aizveda un apraka. Tas viss. Dīvains stāsts. Bet tas viss nešķita ļauni. Pat ne kā noziegums. Drīzāk tāds kā rituāls. Viss bija tik klusi. Klusēja gan upuris, gan slepkava. Savāds ldusums. Neprotu to labi paskaidrot. Klusums, it kā tas būtu pašā pasaules malā.

Aizvēru acis un labu bridi tā sēdēju. Šajā tumsā un klusumā es neko nespēju izdomāt. Nekādi soļi nevedās. Priekšmeti un notikumi manās domās izira, šaudījās tumsā kā šrapneļi. Juki teikto es uztvēru. Es tam ne ticēju, ne neticēju. Ļāvu, lai viņas vārdi dabiski nosēžas manā dvēselē. Tie nav nekas vairāk kā iespējamība. Taču šai iespējamībai bija varens spēks. Tā sagrāva to lietu kārtību, kas pāris pēdējo mēnešu laikā bija izveidojusies. Izplūdusi, neskaidra, tomēr tā pastāvēja. Nu vairs ne.

Tā varētu būt, es nodomāju. Un tieši tajā brīdī kaut kas beidzās. Pavisam smalki, bet nepārsūdzami kaut kas beidzās. Tomēr kas? Taču man nekas nenāca prātā. Par to es domāšu vēlāk. Es atkal biju viens pats. Pludmalē, lietū, kopā ar trīspadsmit gadus vecu meiteni un pilnīgi viens.

Juki viegli pieskārās manai rokai.

Un turēja to ilgi. Maza, silta roka, tā pat nelikās īsta. It kā šis pieskāriens būtu domās atsauktas atmiņas, es nodomāju. Silts. Bet neved nekur.

-    Atgriezīsimies, es sacīju. Es tevi aizvedīšu uz mājām.

Aizvedu viņu uz Hakoni, uz mājām. Abi klusējām. Kad

klusums kļuva nepanesams, ieliku kaseti. Skanēja kaut kāda mūzika, taču kāda, to es neievēroju. Es koncentrējos uz braukšanu. Rokas, kājas, pārnesumu pārslēgs, stūre. Stikla tīrītāju monotonā skaņa.

Negribēju satikties ar Ami, tāpēc no Juki atvadījos pie mājas kāpnēm.

-            Paklau, Juki sacīja, skatoties ārā pa mašīnas logu, rokas uz krūtīm sakrustojusi, nosalusi, dreboša. Neņem par pilnu visu, ko tev pateicu. Man tas vienkārši parādījās, tas viss. Es jau sacīju es nezinu, vai tā tik tiešām ir noticis. Lūdzu, nedusmojies uz mani. Ko es iesākšu, ja tu dusmosies?

-            Es nedusmojos, pasmaidīju. Un visu tevis teikto neņemu par pilnu. Bet kaut kad mēs to sapratīsim vai tevis sacītais bija vai nebija patiesība. Ja tu teici patiesību, tad tagad man tā uz brīdi pavērās. Tu pie tā neesi vainīga. Es ļoti labi zinu, ka tu pie tā neesi vainīga. Mēģināšu to noskaidrot. Ja es to neizdarīšu, tad nekas nekad nenokārtosies.

-    Tu viņu satiksi?

-            Es viņu satikšu un viņam to pavaicāšu. Nekas cits neatliek.

Juki paraustīja plecus.

-    Tu uz mani nedusmojies?

-            Nu, protams, nedusmojos, es atbildēju. Es taču to jau teicu. Tu neesi izdarījusi neko nepareizu.

-            Tu biji ļoti labs cilvēks, Juki sacīja. Kāpēc viņa runā pagātnē?

-    Es nekad nebiju satikusi tādu cilvēku kā tu.

-    Es ari nekad nebiju saticis tādu meiteni kā tu.

-    Uz redzēšanos, Juki teica. Un cieši manī paskatījās. Viņa vilcinājās, it kā gribētu vēl kaut ko piebilst vai saņemt manu roku, vai noskūpstīt mani uz vaiga.

Atceļā es bez mitas domāju par dažādām iespējamlbām. Klausījos bezjēdzīgu mūziku, skatījos taisni uz priekšu uz ceļu un braucu uz Tokiju. Kad izbraucu uz Tokijas-Nagojas automaģistrāles, lietus mitējās. Tomēr līdz tam brīdim, kad iebraucu Šibujas mašīnu stāvvietā, nebiju attapies izslēgt stiklu tīrītājus. To, ka lietus mitējies, es biju pamanījis, bet izslēgt stikla tīrītājus man nebija ienācis prātā. Galvā pilnīgs haoss. Vajadzētu kaut ko darīt. Labu laiku stāvvietā nosēdēju Subaru, rokas uz stūres nolicis, un rokas no stūres es nemaz tik ātri atraut nespēju.

39

Pagāja ilgs laiks, iekams man izdevās sakārtot domas.

Pirmā problēma ticēt Juki vai neticēt? Es analizēju šo jautājumu kā tīru iespējamību. Centos analīzes lauku noslaucīt tīru no jebkuru emociju paliekām. Tas nebija nemaz tik grūts darbs. Es neko nejutu, it kā būtu sadzelts. Tas ir iespējams, es nodomāju. Jo vairāk par to domāju, jo tuvāk ticamībai šī iespējamība pievirzījās. Stāvēju virtuvē un vārīju ūdeni, samalu kafijas pupiņas, brīdi nogaidīju, tad iebēru kafiju. Izņēmu no virtuves skapīša krūzīti, ielēju tajā kafiju, paņēmu to, atlaidos gultā un dzēru kafiju. Kad kafija bija izdzerta, iespējamība jau bija pavisam tuvu noteiktībai. Visticamāk, ka tā arī notika. Juki redzējusi patiesību. Gotanda nožņaudza Kiki, tad mašīnā viņu kaut kur aizveda un apraka.

Dīvaini, es nodomāju. Nekas nav droši zināms. Tikai kāda trīspadsmit gadus veca, viegli iespaidojama meitene kaut ko redzējusi vai sajutusi. Bet tik un tā es nespēju apšaubīt viņas teikto. Protams, tas mani šokēja. Tomēr es Juki redzēto ainu uztvēru kā īstenību. Nez kāpēc? Kāpēc tāda pārliecība? Es nezinu.

Tomēr man bija jāiet tālāk no šīs vietas.

Turpinu.

Nākamā problēma. Kāpēc Gotanda nogalināja Kiki?

Es nezinu.

Nākamā problēma. Vai viņš bija ari Mejas slepkava? Iespējams. Ja tā, tad kāpēc? Kāpēc viņam vajadzēja nogalināt Meju?

Protams, es to nezināju. Lai kā es par to domātu, nespēju atrast iemeslu, kāpēc Gotanda būtu nogalinājis Kiki vai Meju. Nespēju iedomāties nevienu pašu.

Ļoti daudz nezināmā.

Beigu beigās laikam gan nāksies rīkoties tā, kā es sacīju Kiki, satikties ar Gotandu un pajautāt viņam pašam. Bet kā lai to izdaru? Nespēju iztēloties sevi uzdodam viņam šādu jautājumu: "Vai tu nogalināji Kiki?" Tas likās tik stulbi un groteski. Un netīri. Jau kaut ko tādu pavaicājot vien, es justos netīrs. Nespēju to izdarīt. Taču bija jāvirzās uz priekšu. Es nesapratu, kādā veidā varētu pavirzīties tuvāk patiesības noskaidrošanai. Šobrīd man nebija skaidra viedokļa par to. Groteski elementi. Tomēr to nevarēja nedarīt. Vairākas reizes mēģināju uzgriezt viņa telefona numuru. Bet man nekas neiznāca. Sēdēju gultā, dziļi ieelpoju, noliku telefonu uz ceļiem un lēnām griezu numuru. Tomēr ne reizi nespēju to uzgriezt līdz galam. Metu mieru, noliku klausuli, apgūlos gultā un vēros griestos. Gotandam manā dzīvē bija daudz lielāka nozīme, nekā man pašam bija licies. Viņš bija mans draugs. Pat ja viņš nogalināja Kiki, tik un tā viņš ir mans draugs. Negribēju viņu zaudēt. Es jau pārāk daudz biju zaudējis. Es nevarēju. Nevarēju viņam piezvanīt.

Ieslēdzu automātisko telefona atbildētāju un neatbildēju uz zvaniem. Pat ja zvanītu Gotanda, šobrīd man nebija viņam ko teikt. Dienas laikā telefons zvanīja vairākas reizes. Kas bija zvanītājs, es nezināju. Varbūt Juki. Varbūt Jumijoši. Tomēr atsaukties negribēju. Lai kas būtu zvanītājs. Šobrīd negribēju ne ar vienu sarunāties. Kamēr telefons zvanīja, es domāju par kādreizējo draudzeni, kas strādāja telesakaru uzņēmumā. "Atgriezies uz Mēness," tā viņa man sacīja. Tā ir, es domāju, tev taisnība. Varbūt man tiešām vajadzētu atgriezties uz Mēness. Šejienes gaiss man bija par biezu. Šejienes gravitāte par smagu.

lā pagāja četras piecas dienas, es nemitējos domāt. Kāpēc? Šajā laikā es tikpat kā neko neēdu, tikpat kā negulēju, nedzēru ne pilītes alkohola. Šķita, ka atsvešinos no sava ķermeņa. Arī ārā negāju. Man atkal kaut kas zūd, es domāju. Šie zaudējumi turpinās. Es aizvien palieku viens pats. Šādi. Vienmēr šādi. Mēs ar Gotandu savā ziņā bijām vienādi. Dažādi apstākļi. Dažāds domāšanas un jušanas veids. Un tomēr bijām no vienas sugas. Mēs abi bez apstājas zaudējām. Un tāpēc tagad zaudēsim viens otru.

Es domāju par Kiki. Atcerējos Kiki seju. "Nē, tiešām!" Viņa ir mirusi, ielikta bedrē, apbērta ar zemi. Tieši tāpat kā mirušais Siļķe. Beigu beigās sāka likties, ka tā tam bija jānotiek. Kiki bija jāmirst. Savādi, ka es tā jutos. Bet citādi justies es nespēju. Es atteicos just. Gluži tā, it kā lietus klusi lītu pār bezgalīgo jūru. Pat vientulību es vairs nejutu. Tik dīvaina sajūta, it kā es ar pirkstu galiem skartu dvēseles ārējo kārtu. Viss pagaisa bez skaņas, it kā vējš aizpūstu prom smiltīs ievilktās zīmes. To neviens nespētu apturēt.

Laikam gan vēl pievienosies sestais mirušais. Žurks, Meja, Diks Norss. Un Kiki. Četri. Palikuši vēl divi. Kuram vēl jāmirst? Taču galu galā katram reiz jāmirst. Agrāk vai vēlāk. Jāpārvēršas par baltu ģindeni un jāpiebiedrojas tiem citiem tajā istabā. Dažādas savādas istabas ir savienotas ar mūsu pasauli. Tā istaba Honolulu centrā, kur pulcējas mirušie. Saporo viesnīcas tumšā, vēsā Aituvīra istaba. Un tā istaba, kurā reiz svētdienas rītā Gotanda skāva Kiki. Cik tālu plešas īstenība? Kas notiek manā galvā? Kaut kādi notikumi nereālās istabās kā bezveidīga īstenība? Kāda īsti bija sākotnējā realitāte? Jo vairāk par to domāju, jo tālāk no manis atkāpās īstenība. Vai sniegainais marts Saporo bija realitāte? Tā izskatījās pēc nerealitātes. Tā domājot, vairāki notikumi vairs nešķita īsti. Tie drīzāk līdzinājās nerealitātei. Piemēram, vienrocis, kas grieza maizi skaistās šķēlēs. Un kāpēc gan Honolulu meitene pēc izsaukuma atstāj man telefona numuru, kuru es vēlāk atrodu ģindeņu istabā, uz kurieni mani aizved Kiki? Bet tai vajadzētu būt īstenībai! Lai tur kā, manas atmiņas par to ir reālas. Un, ja tas tā nav, tad visi manas pasaules pamati sašķobās.

Vai esmu traks vai slims?

Vai varbūt īstenība ir traka vai slima?

Nezinu. Pārāk daudz nezināmā.

Lai kā tas būtu, lai kurš būtu slims vai traks, skaidrību šajā sajukumā nevarēju atrast. Man bija jānoiet līdz galam. Man bija kaut kas parādīts, tāpēc biju saticies ar dažādiem cilvēkiem, tāpēc nonācis dažādās dīvainās vietās.

Nu tā, nodomāju. Jāiet vēlreiz dejot. Tā, lai visi brīnās. Soļus es atceros, tā ir vienīgā īstenība. Vienīgais skaidri zināmais. Nedomājot. Tā manā galvā bija tūkstošprocentīga realitāte. Dejo. Cik tik labi vari! Piezvani Gotandam un pavaicā: "Paklau! Tu nogalināji Kiki?"

Tomēr nekas man neiznāca. Rokas neklausīja. Sēdēju pie telefona, sirds sitās kā sajukusi. Trīcēju, it kā sēdēdams lielā caurvējā. Ķermenis drebēja. Trūka elpas.

Gotanda man patika. Viņš bija mans vienīgais draugs, daļa no manis. Es viņu sapratu. Vairākas reizes mēģināju uzgriezt viņa telefona numuru, ik reizi kļūdījos. Lai cik reižu mēģināju, nekas man neiznāca. Pie piektā vai sestā mēģinājuma es nometu klausuli uz grīdas. Es nevaru. Kāpēc es nespēju viegli likt dejas soli?

Istabā valdošais klusums kļuva nepanesams. Es ari negribēju dzirdēt telefona zvanu. Izgāju ārā un klīdu ielās. Tāda kā rehabilitācijas pastaiga. Uzmanīgi vērojot ielas, iejuku cilvēku pūlī, tad sēdēju parkā un pētīju cilvēkus. Es jutos nepanesami vientuļš. Gribēju kaut kam pieķerties. Paskatījies apkārt, neko tādu neieraudzīju. Maldījos nebeidzamā labirintā, man nebija, pie kā pieturēties, balta tumsa, dobjas skaņas. Gribēju raudāt. Bet pat raudāt es nespēju. Gotanda biju es pats. Un tagad es zaudēju daļu no sevis.

Beigu beigās es nespēju Gotandam piezvanīt.

Iekams spēju to izdarīt, Gotanda pats ieradās manā dzīvoklī.

Tonakt atkal lija. Viņam mugurā bija tas pats baltais lietusmētelis, kuru atcerējos no tās nakts, kad mēs divatā braucām uz Jokohamu. Brilles uz acīm. Mēteļa apkakle tāpat uzslieta. Lija diezgan stipri, taču lietussarga viņam nebija. Gotandam no cepures pilēja ūdens. Ieraudzījis mani, viņš pasmaidīja, es arī, gluži automātiski.

-    Tu izskaties briesmīgi, viņš sacīja. Es zvanīju un zvanīju, bet tu necēli klausuli, nolēmu iebraukt pats paskatīties. Tev neiet labi.

-    īpaši labi man nav, es lēni izvēlējos vārdus.

Viņš, acis piemiedzis, mani nopētīja.

-    Es, šķiet, esmu nelaikā. Varbūt man labāk atnākt kādu citu reizi, kad tu jutīsies labāk. Nevajadzēja nākt tā, bez pieteikšanās. Satiksimies tad, kad tu jutīsies labāk.

Es papurināju galvu. Tad nopūtos un meklēju vārdus. Neatradu. Gotanda gaidīja.

-    Es neesmu slims, nekā tamlīdzīga, sacīju. Neesmu neko lāgā ēdis, neesmu lāgā gulējis un izskatos noguris. Viss ir kārtībā. Es gribu ar tevi parunāt. Iziesim kaut kur. Es tik sen neesmu kārtīgi paēdis.

Abi iesēdāmies Maserati un izbraucām ielās. Es Maserati jutos saspringti. Pielijušajās, neona gaismu pielietajās ielās viņš brauca tikpat gludi kā aizvien, nemanāmi pārslēdza ātrumus, mašīna neraustījās. Viegla braukšana, klusas bremzes. Pilsētas trokšņi bija norobežoti, mēs braucām tiem cauri kā aizai.

-    Man vienalga, kurp doties, Gotanda sacīja. Es tikai negribētu tos roleksētos profesionāļus, lai varam mierīgi parunāt. Un lai būtu labs ēdiens, viņš sacīja un uzmeta man žiglu skatienu. Bet es neteicu neko, tikai izklaidīgi vēroju ainu pa logu. Tā mēs nobraukājām apmēram pusstundu, tad viņš meta tam mieru.

-    Man nekas nenāk prātā, Gotanda teica un nopūtās. Un tev? Tu nezini kādu vietu?

-    Nē, es arī nezinu. Neko nevaru iedomāties, es sacīju. Es patiešām neko nevarēju iedomāties. Domas vēl nespēja pieslēgties īstenībai.

-    Nu tad varbūt vajadzīga pilnīgi pretēja pieeja, Gotanda iesmējās.

-    Pretēja?

-    Brauksim uz kādu trokšņainu un pārpildītu vietu. Tur tad arī varēsim aprunāties.

-    Nav slikta doma. Nu, piemēram?

-    Shakey? Ēdīsim picu?

-    Man nekas nav pretī. Varu ēst picu. Bet vai tādā vietā visi tevi nepazīs?

Gotanda vāji pasmaidīja. It kā vasaras novakares saule iespīdētu caur koka lapām.

-    Tev ir gadījies Shakey picērijā satikt kādu slavenību?

Bija nedēļas nogale, un Shakey bija pārpildīta un trokšņaina. Tur bija arī orķestra vieta, kur džeza grupa svītrainos kreklos rāva vaļā The Tiger Rag un alu sadzērušos studentu bariņš dziedāja līdzi. Valdīja pustumsa, mums neviens uzmanību nepievērsa. Picas smarža pāri visam. Pasūtījām picas un izlejamo alu un apsēdāmies visdziļākajā stūrī pie galdiņa zem Tiffany lampas.

-    Nu, vai es neteicu? Omulīgi un klusi, Gotanda sacīja.

-    Tā ir, es piekritu. Tik tiešām, šeit bija viegli sarunāties.

Iedzēru alu un ķēros pie saceptās, karstās picas. Tik sen nebiju jutis izsalkumu. Man picas īpaši nekārojās, bet pēc pirmā kumosa likās, ka neko tik garšīgu vēl nebiju ēdis. Pēkšņi jutos briesmīgi izsalcis. Gotandam arī gribējās ēst, un mēs, ne par ko nedomādami, dzērām alu un ēdām picu. Kad pica bija ņotiesāta, pasūtījām vēl alu.

-    Garšīgi, es teicu.

-    Man jau trīs dienas pēc kārtas visu laiku gribas picu. Pat sapnī rādījās. Kā pica cepas krāsnī. Es to sapnī redzēju. Tas gan izrādījās tikai sapnis. Bez sākuma un bez gala. Nez kā Jungs to izskaidrotu? Es gan tam atradu tikai vienu izskaidrojumu: Man ļoti gribas picu. Par ko tu gribēji ar mani parunāt?

Nu tā, tagad, es nodomāju. Tomēr nezināju, kā iesākt. Gotanda bija ļoti mierīgs, baudīja šo vakaru. Raugoties viņa nevainīgajā smaidā, es nespēju atrast īstos vārdus. Nekas man neiznāks, es nodomāju. Šobrīd es nevarēšu. Nē, šobrīd nekas neiznāks.

-    Un tu ar mani? es sacīju. Vai neapniks tā atkārtot? es nodomāju. Nē, nekas man neiznāks, es nespēju iesākt. Par darbu vai par sievu?

-    Darba ziņā nekas nav mainījies, Gotanda, šķībi savilcis muti, pasmējās. Nekas nav mainījies. Tādu darbu, ko man gribētos darīt, nav. Tādu darbu, ko negribu darīt, ir pa pilnam. Lavīnveidā. Gribētos uzgriezt muguru lavīnai un skaļi kliegt, bet mani neviens neklausās. Tikai kalds sāks sāpēt. Par sievu… vai nav dīvaini, mēs esam šķīrušies, tomēr es aizvien saucu viņu par sievu. Satikāmies tikai vienu reizi. Vai tu esi mīlējies ar sievieti motelī vai mīlētāju viesnīcā?

-    Nē, neesmu.

Gotanda nogrozīja galvu.

-    Dīvaina lieta. Ja tas ilgi turpinās, nogursti. Tumša istaba. Logu nav. Numurs ir domāts darīšanai. Logi tur nav vajadzīgi. Gaisma iekšā neiespīd. Steidzīgas sarunas. Laba tur ir tikai vanna un gulta. Radio un TV, un ledusskapis. Ar to pietiek. Pamatlietas. Tikai tas, kas nepieciešams. Protams, darīšanai ērti. Un es tādā vietā daros ar sievu. Sajūta tiešām tāda kā daroties. Ar viņu tas ir lieliski. Mierīgi, patīkami, pēc tam ir laba noskaņa. Tāda noskaņa, ka, tiklīdz esi beidzis, atkal gribas viņu apskaut un darīt. Bet gaisma tur neiespīd, viss notiek slepenībā. Viss ir mākslīgs. Man tā vieta nemaz nepatīk. Un tomēr nekur citur ar sievu es satikties nevaru.

Gotanda iedzēra vēl vienu malku alus, piespieda pie lūpām papīra salveti.

-    Uz savu dzīvokli nevaru viņu vest, tad visi žurnāli būs ar to pilni. Tik tiešām. Tie uzreiz tādas lietas saož. Kā viņiem tas izdodas, es nezinu. Arī aizceļot kaut kur divatā nevaram. Tam laika nav. Turklāt, lai kur aizbraucu, visur mani pazīs. Mums pietrūkst privātuma. Beigu beigās neatliek nekas cits, kā doties uz kaut kādu lētu moteli. Nu patiešām, Gotanda apklusa un paskatījās manī. Tad pasmējās:

-     Patiešām stulbi.

-    Kāda tam nozīme? Stulbi vai ne. Ja tev gribas par to runāt, tad runā. Es visu uzklausu. Šodien man labāk gribas klausīties nekā runāt.

-    Nē, tas nav tikai šodien. Tu vienmēr klausies manas stulbības. Nav nemaz tik daudz cilvēku, kas klausītos. Visi grib runāt. Par neko. Es arī esmu tāds pats.

Mūziķi sāka spēlēt Hello, Dolly. Mēs brīdi to klausījāmies.

-    Negribi vēl vienu picu? Gotanda pavaicāja. Vienu uz diviem? Nezinu, kāpēc, bet man atkal gribas ēst.

-Jā, man ari vēders ir tukšs.

Viņš aizgāja pie letes un pasūtija anšovu picu. Kamēr pica cepās, mēs atkal sēdējām klusēdami. Tad katrs apēdām pusi picas. Studentu bariņš atkal bļaustījās. Džezbends beidza spēlēt, salika futrāļos bandžo un trompetes, trombonus, tad arī mūziķi nozuda no skatuves, tur palika tikai klavieres.

Apēduši picu, labu brīdi nosēdējām klusēdami, skatījāmies uz tukšo skatuvi. Kad mūzika bija apklususi, cilvēku balsis izklausījās cietākas, gandrīz sataustāmas. Pavisam līdzās tās likās cietas, bet, atkāpjoties tālāk, atmaiga. Tās kā viļņi sitās pret manu apziņu, tad aizskalojās. Tās atkārtojās atkal un atkal. Manis paša apziņa ari atkāpās tālu prom, tālumā viļņi sitās pret apziņu.

-    Kāpēc tu nogalināji Kiki? es pajautāju Gotandam. Nebiju gribējis to vaicāt. Vārdi paši izslīdēja man pār lūpām.

Viņš skatījās manī kā uz kaut ko tālumā. Lūpas nedaudz pavērtas. Mazi, balti un skaisti zobi. Viņš ilgi vērās man sejā. Viļņi man galvā atkāpās un tuvojās, te skaļāki, te klusāki. It kā mana saskare ar īstenību arī te pastiprinātos, te pavājinātos. Atceros viņa desmit pirkstus uz galda malas. Brīžos, kad īstenība attālinājās un kļuva nesasniedzama, tie izskatījās kā smalks meistardarbs.

Viņš pasmaidīja. Rāmu smaidu.

-    Vai es nogalināju Kiki? viņš lēni, kā atkārtodams sacīja.

-    Pajokoju, es pasmējos. Ienāca prātā tā pateikt, un es pateicu.

Gotanda nodūra skatienu un vēroja galdu, pats savus pirkstus.

-    Nē, tas nav vis joks. Tas ir ļoti nopietns jautājums. Man par to ir jāpadomā Vai es nogalināju Kiki? Man par to ir nopietni jāpadomā.

Viņš pētīja manu seju. Lūpu kaktiņos kavējās smaids, bet skatiens bija nopietns. Viņš nejokoja.

-    Kāpēc tu nogalināji Kiki? es pajautāju.

-    Kāpēc nogalināju Kiki? Kāpēc, es pats nezinu. Kāpēc es būtu viņu nogalinājis?

-    Es nezinu, nosmējos. Nu, vai tu nogalināji vai nenogalināji Kiki?

-    Tieši par to man ir jāpadomā. Vai es nogalināju Kiki? Vai ari es nenogalināju Kiki?

Gotanda iedzēra malku alus, tad nolika glāzi uz galda un saņēma galvu rokās.

-    Man pašam par to nav skaidrības. Izklausās muļķīgi, vai ne? Bet tā ir. Es skaidri nezinu. Man ir tāda sajūta, ka es nožņaudzu Kiki. Savā dzīvoklī. Nožņaudzu. Tā man šķiet. Kāpēc? Kāpēc es vispār tur biju divatā ar Kiki? Man nemaz negribējās palikt ar viņu divatā. Nē, viss veltīgi, es neko neatceros. Lai tur kā, mēs ar Kiki bijām divi vien, pie manis… es ar mašīnu aizvedu viņas līķi kaut kur un apraku. Kaut kur kalnos. Tomēr es neesmu pilnīgi pārliecināts, ka tā īstenībā bija. Es nedomāju, ka tā bija īstenībā. Bet man ir tāda sajūta. Pierādījumu man nav. Es visu laiku par to domāju. Veltīgi. Pašā vidū ir tukšums. Es domāju jābūt taču kaut kādiem taustāmiem pierādījumiem. Lai es to sievieti apraktu, man taču vajadzēja lāpstu. Ja es to atrastu, tad zinātu, ka tā ir taisnība. Veltīgi. Atmiņas ir sajukušas. Es kaut kādā dārzkopības veikalā nopirku lāpstu. Tad ar to izraku bedri un viņu tur apraku. Lāpstu izmetu. Tā man liekas. Taču konkrētu vietu neatceros. Ne kur lāpstu nopirku, ne kur izmetu. Pierādījumu nav. Pirmām kārtām kur es viņu apraku. Atceros tikai to, ka kaut kur kalnos. Tas ir fragmentāri, kā sapnis. Stāsts virzās uz priekšu un atpakaļ, bet nekur netiek. Nekas nenotiek secīgi. Man ir kaut kādas atmiņas. Tomēr vai tās ir atmiņas par īstenību? Vai arī es to visu vēlāk izdomāju atbilstoši notikumiem. Es neko nesaprotu. Pēc šķiršanās no sievas tā ar mani notiek. Esmu noguris. Bezcerīgi bezcerīgs.

Klusēju. Pagāja kāds brīdis. Gotanda turpināja:

-    Un vispār, cik tālu stiepjas īstenība un kur sākas šķitums. Bailes un izlikšanās. Man par to nav skaidrības. Biju domājis ja turēšos kopā ar tevi, tad sapratīšu. Ka tu man palīdzēsi šajā sajukumā rast skaidrību. It kā tu varētu atvērt logu un ielaist iekšā svaigu gaisu. Viņš atkal sažņaudza pirkstus kopā. Tad cieši noskatījās pirkstos.

-     Pieņemsim, ka es nogalināju Kiki. Bet kāpēc? Vai man būtu iemesls nogalināt Kiki? Man viņa patika. Man patika gulēt ar viņu. Manas bezcerības periodā tikai viņa un Meja man deva atelpu. Kāpēc man viņu nogalināt?

-    Vai tu nogalināji Meju?

Gotanda ilgi pētīja pats savas rokas uz galda. Tad papurināja galvu.

-     Nē, man liekas, ka es nenogalināju Meju. Par laimi, tai naktij man ir īsts alibi. Es līdz pat pusnaktij biju televīzijas studijā, bet pēc tam kopā ar menedžeri braucām uz Mito. Šaubu nav. Ja nebūtu neviena, kas varētu apliecināt, ka tonakt biju studijā, sāktu raizēties, ka esmu nogalinājis arī Meju. Taču man liekas, ka es esmu vainīgs viņas nāvē. Kāpēc gan? Lai arī man ir alibi, liekas, ka es būtu viņu nožņaudzis pats savām rokām.

Nākamā pauze. Garš klusums. Viņš atkal pētīja roku pirkstus.

-    Tu esi noguris, es sacīju. Tas arī viss. Diez vai tu esi kādu nogalinājis. Kiki vienkārši kaut kur pazuda. Viņa arī manā laikā tā vienkārši ņēma un pazuda. Tā nav pirmā reize. Tu gribi sevi vainot un to dari.

-     Nē, tā nav. Nav tik vienkārši. Es laikam gan nogalināju Kiki. Diez vai es nogalināju Meju. Man ir tāda sajūta, ka es nogalināju Kiki. Man plaukstās ir atmiņas par to, kā es sažņaudzu viņas kaklu. Atceros, kā dūru lāpstu zemē. Es viņu nogalināju. Īstenībā.

-    Kāpēc tu nogalināji Kiki? Kāda tam jēga?

-     Es nezinu, viņš teica. Kaut kādas pašiznīcinošas tieksmes. Man tā vienmēr ir bijis. Stresa situācijās paplašinās aiza starp mani kā mani un mani, kas spēlē lomu. Tā notiek bieži. Es savām acīm spēju ieraudzīt šo aizu. It kā zemestrīcē pavērtos zeme. Tumšs caurums. Dziļš, dibens nav saskatāms. Tad man zemapziņā mostas šī vēlēšanās kaut ko salauzt. Bērnībā man bieži tā gadījās. Gribējās kaut ko sasist gabalos. Salauzt zīmuli. Sasist glāzi. Samīdīt spēļu modeli. Es nezinu, kāpēc es tā daru. Protams, citu cilvēku klātbūtnē tā nenotiek. Tikai tad, kad esmu viens pats. Tomēr reiz, pamatskolā, es pagrūdu vienu draugu, viņš nokrita no nelielas klints. Kāpēc es nezinu. Klints nebija pārāk augsta. Draugs domāja, ka tas bijis nelaimes gadījums. Kāpēc gan lai kāds viņu grūstu? Neviens nedomāja, ka es varētu tīšām kaut ko tādu izdarīt. Es pats gan zināju. Ka pagrūdu draugu. Vidusskolas laikā vairākas reizes aizdedzināju pastkastīšu saturu. Iemetu degošu lupatu pastkastītē. Esmu darījis daudz ko tamlīdzīgu. Bezjēdzīgi, bet nevarēju to nedarīt. It kā tā es varētu attapties. Man likās, ka pats neapzinos, ko daru. Tomēr vēlāk atcerējos tās sajūtas. Šo neapzināto rīcību. Nenomazgājama sajūta. Tā nepametīs mani līdz kapam. Briesmīga dzīve. Es vairs nevaru to izturēt.

Es nopūtos. Gotanda nogrozīja galvu.

-     Bet es pats par to neesmu pārliecināts, Gotanda sacīja. Neesmu pārliecināts par to, ka es nogalināju. Līķa nav. Lāpstas nav. Bikses ar zemi nav nosmērētas. Tulznu uz rokām nav. No bedres rakšanas gan tulznās neiedzīvosies. Kur apraku, neatceros. Piemēram, ja es aizietu uz policiju un atzītos, kurš man noticētu? Kāda gan slepkavība bez līķa? Viņa ir pazudusi. Tas ir vienīgais, ko es skaidri zinu. Es vairākas reizes gribēju tev to pateikt, tomēr nepasaclju. Ja būtu tev to pateicis, tad mūsu sirsnīgās attiecības būtu vējā. Man ar tevi kopā ir labi, es nejūtu šo aizu. Es to ļoti augstu vērtēju. Negribēju tādas attiecības zaudēt. Tā aizvien atliku. Nu, šoreiz izdarīšu… nē, vēlāk. Tik tālu nu ir. Man tiešām vajadzēja atzīties?

-    Kāda tur atzīšanās. Nekādu pierādījumu nav, tu pats tā sacīji.

-    Es nerunāju par pierādījumiem. Man pašam vajadzēja tev to izstāstīt. Nevis slēpt. Tur tā lieta.

-    Paklau, pat ja tā ir taisnība, pat ja tu nogalināji Kiki, tu to nedarīji ar nodomu.

Viņš paplēta abu roku plaukstas un pētīja tās.

-    Man nebija iemesla Kiki nogalināt. Man viņa patika. Mums bija labas attiecības, mēs bijām draugi. Mēs par daudz ko runājām. Es viņai stāstīju par savu sievu. Kiki manī klausījās. Kāds man būtu bijis iemesls viņu nogalināt? Tomēr nogalināju, ar šīm abām rokām. Man nebija tāda nolūka. Nožņaudzu viņu tā, it kā žņaugtu pats savu ēnu. Viņu žņaugdams, es domāju tā ir mana ēna. Ja es viņu nožņaugšu, tad man ies labāk. Bet tā nebija mana ēna. Tā bija Kiki. Tas notika tumsas pasaulē. Citā pasaulē. Vai tu saproti? Tas nenotika šajā pasaulē. Kiki mani tur aizveda. Nožņaudz mani, Kiki teica. Labi, labi, nožņaudz un nogalē mani, viņa mani lūdza. Viņa man to atļāva. Tā ir taisnība. Tā bija. Es neko nesapratu. Tā notika. Tas bija kā sapnī. Jo vairāk par to domāju, jo nereālāk man tas šķiet. Kāpēc viņa mani tur aizveda? Kāpēc Kiki lūdza, lai es viņu nogalinu?

Izdzēru sasilušo alu. Mūs ieskāva cigarešu dūmi kā ezoteriska parādība. Kāds garāmejot man uzgrūdās un atvainojās. Restorānā pa skaļruni tika izsaukti gatavo picu numuri.

-    Iedzersim vēl pa alum? es sacīju.

-Jā, iedzersim.

Aizgāju līdz letei un atgriezos ar divām alus glāzēm. Mēs klusēdami dzērām. Picērija bija pārpildīta kā Akihabaras stacija sastrēgumstundās, cilvēki nāca un gāja, mums neviens uzmanību nepievērsa, mūsu sarunu neviens nenoklausījās, neviens uz Gotandu pat nepaskatījās.

-    Vai es neteicu? Gotanda labsirdīgi nosmējās. Ir nu gan īsts caurums. Te slavenības nenāk.

Gotanda paskalināja savu alus glāzi, kurā bija vēl viena trešdaļa alus, kā mēģeni.

-     Aizmirsīsim par to, es klusām sacīju. Es varu to aizmirst. Aizmirsti tu arī.

-     Domā, ka es varu to aizmirst? To ir viegli pateikt, bet tu viņu pats ar savām rokām nenožņaudzi.

-     Ei, tev nav nekādu pierādījumu par to, ka tu būtu viņu nožņaudzis. Izbeidz tā sevi vainot, ja tev nav nekādu pierādījumu. Tu zemapziņā izmanto Kiki pazušanu, lai vainotu pats sevi. Vai tā var būt?

-     Labi, parunāsim par varbūtībām, Gotanda sacīja un nolika plaukstas uz galda. Es pēdējā laikā daudz domāju par varbūtībām. Dažādām. Piemēram, iespējams, ka es nogalināšu savu sievu. Ja nu viņa, tāpat kā Kiki, man to atļaus, tad es viņu nožņaugšu. Pēdējā laikā es ne par ko citu nedomāju. Jo vairāk par varbūtībām domāju, jo vairāk tās manī parādās. Neapturami. Vairs nespēju to kontrolēt. Un ne tikai pastkastīšu dedzināšana. Es nogalināju četrus kaķus. Dažādos veidos. Nakts vidū izsitu kaimiņu mājas logu. Tad aizlaidos ar divriteni. Es nespēju apstāties. Līdz šim es nevienam nebiju to stāstījis. Tu esi pirmais. Man ir vieglāk, ka esmu to izstāstījis. Bet tāpēc vien tas nebeigsies. To aizu, kas šķir mani un aktieri, nevar aizbērt. Tā tas būs vienmēr. Jo tā lielāka, jo dīvainākas lietas es darīšu. Varbūt es nogalināšu savu sievu. Zaudēšu kontroli. Jo tas nenotiks šajā pasaulē.

-     Tu pārāk daudz par to domā, piespiedu sevi pasmaidīt. Domāšana par gēniem neko nedos. Tev jāpaņem atvaļinājums. Jāpaņem atvaļinājums un uz kādu laiku jāpārtrauc tikties ar sievu. Citas izejas nav. Aizbrauksim abi kopā uz Havaju salām. Dienām no vietas gulšņāsim pludmalē. Dzersim pinakoladas. Tur ir labi. Var ne par ko nedomāt. Sākt mest jau no paša rīta. Peldēties. Abi kopā nopirksim meitenes. Noīrēsim Mustang un braukāsim apkārt, simt piecdesmit kilometrus, klausoties Doors, Sly & the Family Stones un Beach Boys. Garastāvoklis noskaidrosies. Ja gribēsies par kaut ko nopietni padomāt, tad varēsi to darīt pēc tam.

-    Nebūtu slikti, viņš noteica, tad pasmaidīja, ap acīm viņam savilkās grumbiņas. Atkal izsauksim divas meitenes un četratā izklaidēsimies līdz ritam. Toreiz mums gāja labi.

Kukū. Jutekliskā sniega šķūrēšana.

-    Es varu braukt kuru katru brīdi, es sacīju. Un tu? Cik daudz laika tev vajadzētu, lai nokārtotu darba lietas?

Gotanda, dīvaini smaidīdams, manī noskatījās.

-Tu taču neko neesi sapratis. Es darba lietas nevaru nokārtot. Varu tikai atteikties no visa. Un, ja es to izdarītu, tad uz visiem laikiem tiktu izslēgts no tās pasaules. Uz visiem laikiem. Un, kā jau tev to sacīju, zaudētu savu sievu. Uz visiem laikiem.

Viņš iztukšoja alus glāzi.

-    Bet tā arī būs labāk. Labāk sākt visu no sākuma. Jāmet visam miers. Tev taisnība. Es esmu noguris. Laiks doties uz Havaju salām izvēdināt galvu. Sarunāts. Braucam uz Havaju salām. Kad galva būs tukša, tad domāšu. Es kļūšu par kārtīgu cilvēku. Varbūt man vairs nekas neiznāks. Tomēr ir vērts vēlreiz pamēģināt. Es tev uzticos. Es tev ticu. Patiešām. Sākot no tā brīža, kad tu man piezvanīji. Kāpēc, nezinu. Tu likies tik krietns cilvēks. Es vienmēr biju pēc tā tiecies.

-    Es neesmu nekāds krietnais, sacīju. Tikai lieku pareizos soļus. Dejoju. Bez kādas jēgas.

Gotanda pacēla rokas virs galda un izpleta.

-    Un kam tad ir jēga? Kut mūsu dzīvē ir jēga?

Tad pasmējās.

-    Tas nekas. Kāda tam nozīme. Esmu ar to samierinājies. Mācos no tevis. Lecu no lifta liftā. Tas nav neiespējami. Ja apņemos, varu visu. Esmu gudrais, izskatīgais, labais Gotanda. Labs ir, brauksim uz Havaju salām. Rīt nopirksim biļetes. Divas biļetes pirmajā klasē. Ja nav pirmā klase, tad tas nekam neder. Nolemts. Auto Mercedes, pulkstenis Ro/ex,

māja Adzabu, lidošana pirmajā klasē! Parit paņemsim bagāžu un lidosim. Tajā pašā dienā jau būsim Honolulu. Havajiešu krekls man piestāvēs.

-    Tev viss piestāv.

-    Paldies, ka paglaimo mana ego atliekām.

-            Vispirms iesim uz pludmales bāru un dzersim pinakoladu. Vēsi.

-    Nav slikti.

-    Nav slikti.

Gotanda vērigi mani nolūkojās.

-    Tu tiešām varēsi aizmirst, ka es nogalināju Kiki?

Es pamāju.

-    Domāju, ka varēšu.

-            Es vēl visu neesmu pateicis. Atceries, es tev stāstīju, ka divas nedēļas nosēdēju cietumā.

-    Teici.

-            Tie bija meli. Es visu izdomāju. Ne tāpēc, ka man būtu bijis bail. Gribēju nodarīt sev sliktu, gribēju pats sev riebties. Tāpēc es tā priecājos, kad tu manis dēļ klusēji. Tā bija savāda sajūta. It kā tu būtu nomazgājis nost visu manu netīrību. Bet šodien es tik daudz esmu atzinies. Es jūtos atvieglots. Tev gan nepaveicās.

-            Tā nu gan nav, es sacīju. Un nodomāju: man liekas, esmu tev piegājis tik tuvu kā vēl nekad. Varbūt man vajadzēja to pateikt, tomēr nolēmu to atlikt uz citu reizi. īpašas vajadzības tā darīt nebija. Bet tobrīd tā šķita pareizāk. It kā pienāks kāds brīdis, kad šiem vārdiem būs lielāks spēks.

Es tikai atkārtoju:

-    Tā nu gan nav.

Viņš paņēma uz krēsla atzveltnes uzlikto lietus cepuri, paraudzījās, cik tā mitra, tad nolika atpakaļ.

-            Es tev gribētu kaut ko palūgt, viņš sacīja. Es gribētu vēl vienu alu. Taču šobrīd man nav spēka celties un iet to pasūtīt.

Būs labi, es sacīju. Tad aizgāju līdz letei un nopirku divus kausus alus. Pie letes bija liela drūzma, nācās pagaidīt. Kad atgriezos, katrā rokā nesdams pa glāzei, viņu vairs nekur nemanīja. Lietus cepure bija pazudusi. Maserati stāvvietā nebija. Tad redz kā, es nodomāju. Tad nogrozīju galvu. Tur nu nekas nebija darāms. Viņš bija pazudis.

40

Nākamās dienas pēcpusdienā Maserati izvilka no Tokijas līča. To jau varēja paredzēt, tas mani nepārsteidza. Kopš tā brīža, kad viņš pazuda, man tas bija skaidrs.

Mirušajiem piebiedrojies vēl viens. Žurks, Kiki, Meja, Diks Norss un tagad Gotanda. Pieci. Palicis vēl viens. Es papurināju galvu. Nepatīkamas izredzes. Kuram kārta nākamajam? Pēkšņi iedomājos par jumijoši. Nē, tā nevar būt. Tas būtu pārāk drausmīgi. Juki? Papurināju galvu. Viņa ir tikai trīspadsmit gadus veca meitene. Viņas nāve nebija pieļaujama. It kā es domās kārtotu nāvei nolemto sarakstu. Tajā brīdī jutos kā Dievs. Nosaki, kādā secībā būs mirt.

Aizgāju uz Akasakas policijas iecirkni pie Literāta un pateicu, ka iepriekšējā vakarā biju kopā ar Gotandu. Nez kāpēc likās, ka būtu pareizi viņam to izstāstīt. Par Kiki noslepkavošanu es, protams, neko neminēju. Viņas līķis pat nebija atrasts. Pastāstīju, ka dienu pirms viņa nāves biju kopā ar Gotandu, ka viņš šķita ārkārtīgi noguris un cieta no neirozes. Stāstīju par to, ka viņš strādāja bez apstājas un pārdzīvoja šķiršanos no sievas.

Viņš manis teikto īsi pierakstīja. Atšķirībā no iepriekšējās reizes pieraksti tiešām bija vienkārši. Es tos parakstīju. Neprasīja pat veselu stundu. Pabeidzis rakstīt, Literāts grozīja pildspalvu pirkstos un vērās manī.

-    Jūsu tuvumā gan daudzi mirst, viņš sacīja. Tā dzīvojot, paliksiet bez draugiem. Jūs nevienam nepatiksiet. Redze pasliktināsies, un āda novecos. Nav labi.

Tad viņš smagi nopūtās.

-    Šī nu gan ir pašnāvība. Tas nu ir skaidrs. Ir pat aculiecinieki. Tomēr nejēdzīgi. Kāda velna pēc vajadzēja ietriekt Maserati jūrā? Būtu izticis ar Civic vai Corolla.

-    Tā bija apdrošināta, es noteicu.

-    Nē, apdrošināšana nekad nesedz pašnāvību. Apdrošinies vai neapdrošinies, Literāts sacīja. Tik un tā muļķīgi. Man naudas trūkst, es vienmēr domāju par bērnu divriteņiem. Man ir trīs bērni. Un katrs grib savu divriteni.

Es klusēju.

-    Būs jau labi. Varat iet. Žēl, ka ar jūsu draugu tā notika. Paldies, ka atnācāt to pastāstīt. Un viņš vadīja mani uz durvīm. Mejas lieta vēl nav noslēgta. Izmeklēšana turpinās. Kaut kad mēs to atrisināsim, viņš piebilda.

Man ilgu laiku likās, ka esmu nogalinājis Gotandu. Es nespēju atbrīvoties no šī smaguma. Domās atgriezos pie visa, ko picērijā runājām. Ja būtu prasmīgāk atbildējis, tā nenotiktu. Tādā gadījumā mēs abi tagad gozētos Maui pludmalē, dzertu alu.

Bet varbūt tas neko nemainītu. Viss jau bija izlemts. Viņš tikai gaidīja izdevību. Viņš visu laiku domāja par to, kā iedzīt Maserati jūrā. Sapratu, ka tā bija viņa vienīgā izeja. Viņš gaidīja, roku uz roktura uzlicis. Viņš vairākkārt bija iztēlojies šo ainu, kad Maserati ielidos jūrā. Kā ūdens spiedīsies iekšā pa logiem, kā viņš vairs nespēs paelpot. Šo pašiznīcības brīdi. Kaut kad tās durvis bija jāver vaļā. To viņš labi saprata. Viņš tikai gaidīja izdevību.

Mejas nāve mani satrieca, bet tā tagad bija pagātnē, senas atmiņas. Pēc Dika Norsa nāves es skumu un samierinājos. Taču pēc Gotandas nāves jutos tik izmisis, it kā es būtu ieslodzīts svina kastē. Gotandas nāve nebija aiztaupāma.

Gotanda nekad nerada līdzsvaru ar saviem iekšējiem impulsiem. Viņš dzina sevi, cik tālu varēja, līdz apziņas tālākajām malām. Tad pāri robežai, citā, tumsas pasaulē.

Kādu laiku nedēļas žurnāli, televīzijas stacijas un sporta avīzes plosījās par viņa nāvi. Metās virsū kā vaboles sprāgoņam. Man tas uzdzina vēmienu. Redzot, ko viņi raksta, dzirdot, ko viņi runā, gribējās viņus visus nožņaugt.

Gotanda bija teicis nosist ar metāla nūju. Tā būtu vienkāršāk, ātrāk. Nē, tā vis nebūs, es sacīju. Viņus vajag lēni žņaugt.

Atlaidos gultā un aizvēru acis. No tumsas atskanēja Mejas kukū.

Es, gulēdams gultā, ienīdu pasauli. Ienīdu kaismīgi, no pašiem sirds dziļumiem. Visa pasaule pilna ar nāvi. Es jutos bezspēcīgs, dzīvo pasaule man likās piedauzīga. Cilvēki ienāk pa ieeju un iziet pa izeju. Aizgājušie atpakaļ nenāk. Skatījos pats uz savām rokām. Šķita, ka manas rokas ir piesūkušās ar nāves dvaku. To nekad nevarēs nomazgāt, Gotanda sacīja.

Paklau, Aituvīr, vai tādi ir tavi sakari ar pasauli? Nebeidzamas nāves. Kas vēl man būs jāzaudē? Varbūt tev taisnība, man ir par vēlu kļūt laimīgam. Tam nav nekādas nozīmes. Tomēr tas ir pārāk briesmīgi.

Pēkšņi atminējos bērnībā lasītu zinātnisku grāmatu. Tajā bija nodaļa "Kas notiktu, ja pasaulē nebūtu berzes?". "Ja pasaulē nebūtu berzes," šī grāmata skaidroja, "tad centrbēdzes spēka dēļ viss aizlidotu izplatījumā." Tieši tā es jutos.

Kukū, Meja teica.

41

Trīs dienas pēc tam, kad Gotanda ar Maserati iemetās jūrā, es piezvanīju Juki. Atklāti sakot, man negribējās ne ar vienu runāt. Tomēr ar Juki vajadzēja parunāt. Viņa bija bezspēcīga, viena pati, bērns. Es biju vienīgais cilvēks, kas viņu uzklausīja. Turklāt viņa bija dzīva. Mans pienākums bija raudzīties, lai tā būtu. Vismaz es tā jutos.

Hakonē Juki nebija. Pie telefona pienāca Ame un teica, ka meita pirms divām dienām atgriezusies Tokijā, Akasakas dzīvoklī. Ame bija samiegojusies un nebija visai runīga, un mani tas apmierināja. Piezvanīju uz Akasakas dzīvokli. Juki uzreiz pacēla klausuli, it kā būtu sēdējusi līdzās telefonam.

-    Tev vairs nav jābūt Hakonē? es pavaicāju.

-    Nezinu. Gribēju kādu laiciņu pabūt viena. Mamma ir pieaudzis cilvēks. Gribu drusciņ padomāt pati par sevi. Par to, ko man darīt turpmāk. Pienācis laiks par to nopietni padomāt.

-    Tā laikam ir, es piekritu.

-    Es lasīju avīzē. Tavs draugs gājis bojā.

-    Jā, nolādētajā Maserati. Tā, kā tu teici.

Juki klusēja. Klusums kā ūdens sūcās man ausī. Pārliku klausuli no labās auss pie kreisās.

-    Negribi aiziet kaut kur pusdienās? ieminējos. Tu noteikti neesi neko kārtīgu ēdusi. Aiziesim paēst kaut ko labāku. Es arī dažas pēdējās dienas neko prātīgu neesmu ēdis. Vienam pašam negribas.

-    Man divos ir norunāta tikšanās. Pirms tam.

Paskatījos pulkstenī. Bija pāri vienpadsmitiem.

-    Labi. Pusstundas laikā būšu gatavs, atbraukšu tev pakaļ, es sacīju.

Pārģērbos, izņēmu no ledusskapja apelsīnu sulu un iedzēru, iebāzu kabatā mašīnas atslēgas un maku. Kārtībā. Tomēr likās, ka esmu kaut ko aizmirsis. Nūja, biju aizmirsis noskūties. Iegāju vannasistabā un noskuvos, tad, aplūkodams sevi spogulī, domāju, vai vēl izskatos pēc divdesmitgadnieka. Var jau būt. Taču patiesībā nevienam par to nebija nekādas intereses. Ir labi, kā ir. Vēlreiz iztīrīju zobus.

Laiks bija labs. Vasara tuvojās. Ja vien nelitu lietus, tad būtu jauks gadalaiks. Es, ģērbies Ispiedurkņu kreklā, plānā jakā, biksēs, ar saulesbrillēm uz acīm, piebraucu pie Juki mājas. Svilpodams.

Kukū, es nodomāju.

Vasara.

Braukdams domāju par vasaras nometni bērnībā. Nometnē bija trīs stundas garš pusdienlaiks. Bet es pa dienu nevarēju aizmigt. Tiklīdz man teica, ka jāguļ, tā miegs pagaisa. Pārējie parasti gulēja ciešā miegā. Es stundām no vietas pētīju griestus. Un, tā nopētīti, griesti pārvērtās pasaulē par sevi. Šķita, ja es tiktu tur, tad dzīvotu gluži citā pasaulē. Pasaulē, kurā viss būtu kājām gaisā. Kaut kas līdzīgs Alises Aizspogulijai. Tā es aizvien domāju. Un tā, tiklīdz es iedomājos vasaras nometni, atceros griestus. Kukū.

Man aizmugurē braucošā automašīna trīs reizes nosignalizēja. Luksoforā jau dega zaļā gaisma. Mierīgi, mierīgi, es nodomāju. Kur gan tā steigties? Lēni braucu uz priekšu.

Ir taču vasara.

Piegājis pie daudzdzīvokļu nama, nospiedu zvana pogu. Juki tūlīt pat nokāpa lejā. Viņai mugurā bija smalka, rakstaina kleita pusgarām piedurknēm, kājās sandales un tumšzaļa plecu soma.

-    Tu gan šodien esi eleganta, es sacīju.

-    Es taču teicu, ka man pēc divām stundām ir norunāta tikšanās, Juki atbildēja.

-    Ļoti saderīgi, smalki, es sacīju. Tu izskaties pieaugusi.

Viņa pasmaidīja, bet neko neteica.

Aizgājām uz tuvējo restorānu un papusdienojām ēdām zupu, spageti laša mērcē un salātus. Pulkstenis vēl nebija divi, restorāns bija patukšs. Garšoja labi.

Ap to laiku, kad tur sāka parādīties biroju darbinieki, mēs jau bijām ārā no restorāna, automašīnā.

-    Uz kurieni? es pajautāju.

-    Nekur īpaši. Tāpat pabraukā, Juld sacīja.

-     Tā ir antisociāla rīcība. Velti izšķiests benzīns, es izmetu. Viņa izlikās to nedzirdam. Nu lai iet, nodomāju. Pilsēta tik un tā ir briesmīga, nedaudz lielāks gaisa piesārņojums, nedaudz lielāki satiksmes sastrēgumi to neviens pat nepamanīs.

Juki ieslēdza kasešu pleijeri. TalkingHeads "FearofMusic". Kad es to būtu tur ielicis? Daudz ko vairs neatceros.

-     Es nolēmu pieņemt mājskolotāju, viņa sacīja. Tā tikšanās man ir ar viņu. Tētis viņu atrada. Pateicu viņam, ka gribētu mācīties, un tētis viņu sameklēja. Esot laba skolotāja. Savādi, bet pēc tās filmas noskatīšanās man uznāca vēlēšanās mācīties.

-     Pēc tās filmas? es pārvaicāju. "Nelaimīgās mīlestības"?

-     Tieši tā, Juki viegli piesarka. Izklausās muļķīgi, vai ne? Man pašai arī tā šķiet. Bet tā ir, tieši pēc tās filmas noskatīšanās man sagribējās mācīties. Laikam gan, pateicoties tavam draugam skolotājam. Skatoties filmu, viņš likās tāds muļķis, tomēr kaut kas aizķērās. Viņš laikam bija talantīgs.

-    Jā, kaut kāds talants viņam bija. Tas tiesa.

-Hm?

-    Talants spēlēt izdomājumus. Ne īstenību. Vai tu saproti?

-    Saprotu.

-     Viņš labi tēloja zobārstu. Ļoti prasmīgi. Bet tā bija tēlošana. Viņa prasme labi izskatījās. Tas bija tēls. Taču, ja viņš patiešām ķertos klāt, tad salauztu kaulus. Bezjēdzīgas lietas viņš paveica izcili. Bet to, ko gribēja darīt, nevarēja. Tomēr bez tā dzīvei nav jēgas. Gotanda priecātos, to dzirdot.

-    Vai tu viņu satiki?

-            Satiku, es atbildēju. Satiku un runāju ar viņu. Mums iznāca gara saruna. Ļoti atklāta saruna. Uzreiz pēc tam viņš nomira. Parunāja ar mani un uzreiz pēc tam iebrauca ar Maserati jūrā.

-    Vai manas vainas dēļ?

Lēnām papurināju galvu.

-            Ne tu, ne kāds cits pie tā nebija vainīgs. Cilvēkiem ir dažādi iemesli mirt. No malas tas šķiet vienkārši, bet tas nemaz tik vienkārši nav. Tā kā sakne. Virs zemes redzamā daļa ir tikai viena daļa, pietiek pavilkt, un nāk ārā vēl un vēl. Cilvēka apziņa mīt dziļā tumsā. Patiesie iemesli ir zināmi tikai katram pašam. Varbūt pat pašam tie nav skaidri.

Viņš turēja roku uz izejas durvju roktura, es domāju. Gaidīja izdevību. Neviens pie tā nav vainīgs.

-    Tu mani tāpēc ienīsti, Juki sacīja.

-    Es tevi neienīstu, atteicu.

-    Šobrīd ne, bet vēlāk ienīdīsi.

-            Arī vēlāk neienīdīšu. Man nav tāda naida pret cilvēkiem.

-            Varbūt neienīdīsi, bet kaut kas ir zudis, Juki klusām sacīja.

-    Tiešām.

Es cieši paskatījos Juki.

-    Savādi. Gotanda man teica to pašu.

-Aktā?

-            Viņam arī likās, ka kaut kas ir zudis. Kā viņš to domāja kaut kas ir zudis. Mēs visi dzīvojam, nestāvam uz vietas. Tāpēc arī kaut kas vienmēr zūd. Tur neko nevar līdzēt. Kad pienāk laiks pazust, tad pazūd. Līdz tam brīdim, kad nav pienācis laiks pazust, nekur nekas nepagaist. Tu arī audz. Pēc diviem gadiem tev šī kleita vairs nederēs un tev liksies, ka no TalkingHeads nāk vecuma dvaka. Vairs negribēsi doties ar mani pabraukāties. Tur neko nevar darīt. Jāļaujas plūdumam. Ar domāšanu tur nekas nav līdzēts.

-    Tu man vienmēr patiksi. Tam nav nekāda sakara ar laiku.

-            Priecājos, ka tu tā saki. Man ari gribētos tā domāt, es teicu. Taču, godīgi sakot, tu, Juki, vēl neko daudz par laiku nezini. Nevajag pārāk daudz priekšlaicīgi izlemt. Gribi vai negribi, bet pārmaiņas notiks. Neviens neko nezina.

Juki labu laiku klusēja. Kasetes A puse beidzās, tā automātiski pārslēdzās uz otru pusi.

Vasara. Ielās visur manīja vasaru. Gan policisti, gan vidusskolēni, gan autobusu šoferi, visi bija ģērbušies Ispiedurkņu kreklos. Dažas sievietes bija pat kleitās bez piedurknēm. Vēl nesen sniga.

-    Tu tiešām mani neienīsti?

-            Nē, protams, es sacīju. Neienīstu. Man nav iemesla to darīt.

-            Tas ir vienīgais, par ko man šajā neskaidrību pasaulē ir skaidrība.

-    Pilnīga?

-    Pilnīga. Par divarpus tūkstošiem procentu.

Viņa pasmaidīja.

-    To man gribējās dzirdēt.

Es pamāju ar galvu.

-    Vai tev patika Gotanda? Juki pavaicāja.

-            Patika gan, es atbildēju. Man pēkšņi aizlūza balss. Acīs sariesās asaras. Tik tikko spēju tās apvaldīt. Tad dziļi ieelpoju.

-            Ikreiz, kad viņu satiku, man viņš patika. Tas nenotiek bieži. It īpaši mūsu gados.

-    Vai viņš nogalināja to sievieti?

Es brīdi vēroju caur saulesbrillēm vasarīgo ielu.

-    To neviens nezina. Varēja būt gan tā, gan tā.

Viņš gaidīja ieganstu.

Juki piespiedās pie loga un, skatoties ārā, klausījās Talking Heads. Nodomāju, ka kopš mūsu pirmās tikšanās reizes viņa kļuvusi pieaugušāka. Tikai pirms divarpus mēnešiem.

Vasara, es nodomāju…

-    Ko tu tagad darīsi? Juki pavaicāja.

-            Ko es darīšu? es sacīju. Vēl neesmu izlēmis. Ko man iesākt? Laikam atgriezīšos Saporo. Rīt vai parīt. Tur man palikušas nenokārtotas lietas.

Man vajadzēja satikt Jumijoši. Un Aituvīru. Tur bija man domātā vieta. Es tai piederēju. Kāds tur manis dēļ raud. Man tur vēlreiz jāatgriežas, jānoslēdz loks. Jojogi Hačiman stacijas tuvumā Juki lūdza, lai es apstājos.

-    Man jābrauc ar Oda ekspresi, viņa teica.

-    Varu tevi aizvest. Man ir brīva diena, es piedāvāju.

Viņa pasmaidīja.

-            Paldies, bet nevajag. Tas ir diezgan tālu. Labāk būtu ar vilcienu.

-            Cik savādi, es noņēmu saulesbrilles, es dzirdēju "paldies"!

-    Varbūt vairāk neko nesaki.

-    Labi.

Viņa desmit, piecpadsmit sekundes vērās manī. Viņas sejai pārslīdēja nesaprotama izteiksme. Tikai acis iedzirkstījās citādi, lūpas nedaudz savilkās. Skatiens vērīgs, ass. It kā vasaras saules stari atmirdzētu ūdenī.

-    Tik un tā es esmu patīkami pārsteigts.

-            Dīvains cilvēks, Juki noteica. Izkāpa no mašīnas, klusi aizvēra durvis un, atpakaļ nepaskatījusies, devās prom. Vēroju Juki tik ilgi, līdz viņa pazuda pūlī. Kad viņa pagaisa skatienam, man kļuva skumji. Gluži kā būtu nelaimīgi iemīlējies.

Es svilpoju līdzi Lovin' Spoonful "Summer in the City", aizbraucu no Omotesando uz Aojamu, kur gribēju Kinokuņijā iepirkties, taču mašīnu stāvlaukumā brīvas vietas nebija. Nodomāju, ka rit vai parīt jau došos uz Saporo. Nav nekādas vajadzības ne gatavot ēdienu, ne iepirkties. Pēkšņi man uzmācās garlaicība. Nebija nekā, ko darīt.

Vēl brīdi paklīdu ielās, tad atgriezos dzīvoklī. Istabas izskatījās šausmīgi tukšas. Tad redz kā, es nodomāju. Apgūlos gultā un ņēmos pētīt griestus.

Tam jāatrod vārds, es nodomāju. Sēras, mēģināju pateikt. Ne pārāk patīkams vārds.

Kukū, sacīja Meja. Tas skaļi atbalsojās tukšajā istabā.

42

"Sapnis par Kiki".

Es sapnī redzēju Kiki. Tas laikam bija sapnis. Vai arī kaut kāda sapnim līdzīga darbība. Kas tas ir "Sapnim līdzīga darbība"? Es arī to nezinu. Taču kaut kas tāds pastāv. Ir parādības, kas pastāv kaut kur viņpus mūsu apziņas robežām.

Vienkāršības labad es saukšu to par sapni. Šis apzīmējums šķiet vistuvāk īstenībai.

Rītausma jau bija tuvu, kad es redzēju sapni par Kiki.

Arī sapnī bija rītausma.

Zvanu pa telefonu. Starptautiska tālsaruna. Esmu uzgriezis to telefona numuru, kuru Kiki līdzīgā sieviete atstāja Honolulu dzīvoklī uz palodzes. Dzirdu pī-pī-pī. Savienosies, es nodomāju. Cipari savienojas pareizajā kārtībā. Pauze, tad zvana signāls. Spiežu klausuli pie auss, bet zvanīšana nebeidzas. Piektā, sestā, septītā, astotā reize, es skaitu. Divpadsmit reizes, neviens neatsaucas. Tajā brīdī es atrodos tajā istabā. Honolulu "Nāves istabā". Ir pusdienlaiks. Pa jumta logiem krīt gaisma. Stari krīt kā vairāki resni pīlāri, un tajos dejo sīki puteklīši. Stari šķiet asi kā naža cirtieni, nežēlīgā dienvidzemes saule laužas istabā. Vietās, kur saule nekrīt, istaba ir tumša un vēsa. Ļoti liels pretstats. Kā jūras dibenā, es nodomāju.

Sēžu tajā istabā uz dīvāna, piespiedis klausuli pie auss. Garais telefona vads izritinājies pāri pār grīdu, tas šķērso gan gaišo, gan tumšo istabas daļu. Tad pazūd kaut kur tumsā. Šausmīgi garš vads. Pirmo reizi redzu tik garu vadu. Nolieku telefonu uz ceļgaliem un apskatu istabu.

Istaba mēbelēta tāpat kā iepriekš. Gulta, galds, dīvāns, krēsli, televizors, stāvlampa. Dīvaini izkaisīti priekšmeti. Tā pati dvaka, kas iepriekš. Tā ož ilgi vaļā nevērtas istabas. Sasmacis un sastāvējies gaiss. Taču seši ģindeņi ir pazuduši. Tos nekur nemana, ne gultā, ne dīvānā, ne krēslos pie televizora, ne pie ēdamgalda. Visi pazuduši. Arī ēdienu paliekas un trauki no galda pazuduši. Nolieku telefonu uz dīvāna un pieceļos kājās. Drusciņ sāp galva. Tā iesāpas, sadzirdot ļoti spalgu skaņu. Tāpēc atkal apsēžos.

Pustumsā, pašā tālākajā krēslā samanu kādu kustību. Samiedzu acis, tas "kaut kas" ceļas kājās, dzirdu soļus tuvojamies. Kiki. Viņa lēni iznāk no tumsas, iziet cauri gaismai, apsēžas uz krēsla pie ēdamgalda. Viņa izskatās tāpat kā agrāk. Zilā kleitā, ar baltu plecu somu.

Kiki tur sēž un cieši mani noraugās. Ļoti rāmu skatienu. Viņa nav ne gaismā, ne ēnā, tieši pa vidu. Gribu celties un iet pie viņas, bet tad pārdomāju. Deniņos vēl smeldz.

-    Kur palikuši ģindeņi? es vaicāju.

-    Tie, Kiki pasmaida, pazuduši.

-    Tu viņus novāci?

-    Nē, tie paši pazuda. Varbūt tu viņus novāci? Paskatos uz līdzās nolikto telefonu, piespiežu pirkstus

pie deniņiem.

-    Ko tie īsti nozīmēja? Seši skeleti?

-    Tevi pašu, Kiki atbild. Jo šī ir tava istaba. Viss, kas te atrodas, esi tu pats. Viss.

-    Mana istaba, es brīnos. Bet kā tad ar hoteli "Dolphin"? Kas tā par istabu?

-    Tā arī ir tavējā. Protams. Tur ir Aituvīrs. Te esmu es.

Gaismas pīlāri nenodreb. Cieti, vienoti. Tikai gaiss nemanāmi trīs. Es to redzu, uz to pat neskatīdamies.

-    Izrādās, ka man tik daudz kur ir sava istaba, es saku. Man visu laiku rādījās tie sapņi. Sapnis par viesnīcu "Delfīns". Tur kāds manis dēļ raudāja. Diendienā sapņoju vienu un to pašu sapni. Viesnīca "Delfīns" izstiepjas ārkārtīgi gara un šaura, un tur kāds manis dēļ raud. Domāju, ka tā esi tu. Ka man tevi katrā ziņā jāsatiek.

-    Visi tevis dēļ raud, Kiki klusām teica, balsī, kas nomierina saspringtos nervus. Tā visa vieta ir tev. Tur visi raud tevis dēļ.

-    Bet tu mani sauci. Tāpēc braucu uz viesnīcu, lai satiktu tevi… tas bija sākums tik daudz kam. Tāpat kā agrāk. Satiku dažādus cilvēkus, daži nomira. Paklau, kāpēc tu mani sauci? Kāpēc tu man rādīji ceļu?

-    Tā nebiju es. Tu pats sevi sauci. Es neesmu nekas vairāk kā tava projekcija. Caur mani tu pats sevi sauci, pats sevi vadīji. Esmu tava iedomātā deju partnere. Tava ēna, nekas vairāk.

Viņu žņaudzot, man likās, ka tā ir mana ēna, tā Gotanda stāstīja. Ja man izdotos ēnu nožņaugt, tad tālāk viss ietu labi.

-    Bet kāpēc visi manis dēļ raud?

Viņa neatbild. Pieceļas, papēžiem klabot, atnāk un nostājas manā priekšā. Tad nometas ceļos uz grīdas. Pastiepj roku un pārlaiž pirkstu galus man pār lūpām. Slaidi un smalki pirksti. Tad pieskaras maniem deniņiem.

-    Mēs visi raudam par to, par ko tu neraudi, Kiki klusām saka. Lēni, lai piespiestu saklausīt. Mēs visi lejam asaras par to, par ko tu neesi sev ļāvis liet asaras. Mēs visi skaļi raudam par to, par ko tu neesi skaļi raudājis.

-    Vai tavas ausis ir tādas pašas kā agrāk? es pavaicāju.

-    Manas ausis, viņa pasmejas. Jā, tādas pašas kā agrāk.

-            Vai tu man vēlreiz neparādītu ausis? es palūdzu. Es gribu izbaudīt to noskaņojumu. Toreiz, kad tu man restorānā parādīji ausis, šķita, ka visa pasaule pārvēršas. Es to nekad neesmu aizmirsis.

Viņa papurina galvu.

-            Gan jau kaut kad, viņa noteic. Šobrīd ne. Tās nevar vienmēr rādīt. Patiešām. Jāsagaida piemērots bridis. Šobrīd ne. Kaut kad es tev parādīšu. Tādā brīdī, kad tev to patiešām vajadzēs.

Viņa pieceļas kājās un ieiet tieši no griestiem krītošajā gaismas stabā. Un paliek tur stāvam. Šķiet, ka viņas augums spēcīgajā gaismā sairs un pagaisis.

-    Paklau, Kiki, vai tu esi mirusi? es vaicāju.

Viņa šajā gaismā pagriežas uz manu pusi.

-    Tu domā par Gotandu?

-    Jā, es atbildu.

-    Gotanda domā, ka viņš mani nogalināja, Kiki saka.

Es pamāju.

-    Jā. Tā viņš domā.

-            Varbūt viņš mani nogalināja. Viņam tas tā bija. Viņaprāt, viņš mani nogalināja. Viņam to vajadzēja. Citādi viņš nekādi nevarēja. Nabadziņš, Kiki turpina. Bet es neesmu mirusi. Tikai pagaisusi. Pārcēlusies uz citu pasauli. It kā pārsēstos līdzās stāvošā vilcienā. Tā ir pazušana. Tu saproti?

Nesaprotu, es saku.

-    Tas ir vienkārši. Paskaties!

To pateikusi, Kiki pāriet pāri istabai un ieiet tieši sienā. Virzoties tuvāk sienai, viņa ātrumu nesamazina. Tad pazūd, ierauta sienā. Arī soļi apklust.

Labu brīdi vēl noskatos sienā, kas viņu aprijusi. Parasta siena. Istabā ir kluss. Tikai gaismas daļiņas lidinās gaisā. Deniņi tāpat smeldz. Piespiežu pirkstus pie deniņiem un turpinu vērties sienā. Gan šoreiz, gan toreiz Honolulu viņa pazuda sienā, es nodomāju.

-    Nu bija taču vienkārši? atskan Kiki balss. Tu arī pamēģini.

-    Man ari izdosies?

-    Es taču sacīju, ka tas ir vienkārši. Pamēģini. Nāc. Neapstājies. Tad tu tiksi šajā pusē. Nebaidies. Ne no kā nav jābaidās.

Paņemu telefonu un pieceļos, eju, vilkdams līdzi vadu, uz sienas pusi, kur viņa pazuda. Sienai tuvojoties, nedaudz sabīstos, bet gaitu nepalēninu un ieskrienu tieši sienā. Taču triecienu nejūtu. Ķermenis iziet tai cauri it kā caurspīdīgam gaisam. Liekas, ka tikai gaiss kļūst citāds. Es, tāpat ar telefonu klēpī, atgriežos savā gultā. Sēžu gultā, telefonu uz ceļgaliem nolicis.

-    Vienkārši, es saku. Ārkārtīgi vienkārši.

Piespiežu klausuli pie auss, bet saruna ir beigusies.

Vai tas bija sapnis?

Sapnis. Laikam.

Bet kurš gan to var zināt?

43

Kad ierados hotelī "Dolphin", reģistratūrā stāvēja trīs darbinieces.

Tāpat kā iepriekš viņas bija ģērbušās žaketēs bez nevienas grumbiņas un spožbaltās blūzēs, sagaidīja mani ar smaidiem. Taču Jumijoši starp viņām nebija. Tā man bija vilšanās. Vai drīzāk tas iegrūda mani bezcerībā. Biju iedomājies, ka uzreiz pēc ierašanās atkal satikšu Jumijoši. Tāpēc man vārdi īsti nenāca pār lūpām, es ar grūtībām pateicu savu vārdu. Tā rezultātā meitenes smaids nedaudz sagrīļojās. Viņa aizdomīgi nopētīja manu kredītkarti un pārbaudīja datorā, vai tā nav zagta.

Uzbraucu uz savu numuru septiņpadsmitajā stāvā, noliku bagāžu, nomazgāju seju un nobraucu lejā hallē. Tur apsēdos mīkstajā, smalkajā dīvānā un izlikos lasām žurnālu. Jumijoši laikam bija pusdienu pārtraukums. Reģistratūrā joprojām dežurēja tās pašas viegli sajaucamās sievietes ar identiskajām frizūrām. Pēc stundas es metu mieru. Acīmredzot Jumijoši nebija devusies pusdienu pārtraukumā.

Izgāju pilsētā un nopirku vakara avīzi. Tad, kafejnīcā dzerdams kafiju, izšķirstīju to no viena gala līdz otram, meklēdams kaut ko interesantu.

Neko neatradu. Nebija nekā ne par Gotandu, ne Meju. Bija gan raksti par citām slepkavībām un citām pašnāvībām. Lasīdams avīzi, domāju, ka varbūt tad, kad atgriezīšos viesnīcā, Jumijoši jau stāvēs reģistratūrā. Tā tam vajadzētu būt.

Tomēr pēc stundas nekas nebija mainījies.

Iedomājos, vai varētu būt kāds iemesls, kāpēc viņa būtu pēkšņi pagaisusi no pasaules? Piemēram, iegājusi tieši sienā. Tā domādams, es kļuvu ļoti nemierīgs. Mēģināju zvanīt viņai uz dzīvokli. Pie telefona neviens nenāca. Piezvanīju uz reģistratūru un lūdzu pasaukt pie telefona Jumijoši.

-Jumijoši jaunkundze no vakardienas ir atvaļinājumā, kāda cita meitene man paskaidroja. Parīt viņa atkal būšot darbā. Tad redz kā, es nodomāju. Kāpēc gan es pirms braukšanas viņai nepiezvanīju? Kāpēc man tas neienāca prātā?

Man galvā bija tikai viena doma kāpt lidmašīnā un doties uz Saporo. Tad uzreiz Saporo satikties ar Jumijoši. īsts muļķis. Un vispār kad es pēdējo reizi viņai zvanīju? Kopš Gotandas nāves ne reizi. Un pirms tam? Iespējams, ka nebiju zvanījis kopš tās dienas, kad Juki jūras krastā vēma. Pagājis ilgs laiks. Biju par Jumijoši pavisam aizmirsis. Es nezināju, vai pa šo laiku kaut kas nav noticis. Daudz kas varēja notikt. Tik daudz kas ir noticis tā pavisam vienkārši.

Bet viņa man neko nav sacījusi. Tik tiešām neko.

Juki teica, ka Gotanda nogalināja Kiki. Tad Gotanda iebrauca Maserati jūrā. Es sacīju Juki: "Viss ir kārtībā. Tu ne pie kā neesi vainīga." Kiki teica, ka esot tikai mana ēna, nekas vairāk. Ko lai es iesāku? Es nezinu. Vispirms gribēju ieraudzīt Jumijoši seju. Pēc tam izdomātu, ko viņai sacīt. Pa telefonu neko nevar pateikt.

Es jutos nemierīgs. Vai Jumijoši būtu iegājusi sienā un pazudusi? Un es nekad vairs viņu nesatikšu? Seši ģindeņi. Pieci jau ir zināmi. Viens vēl palicis. Kurš tas būs? Es nespēju domāt par to. Trūka elpas, spieda pakrūtē. Likās, ka sirds krūtīs izplešas un saraus mani gabalos. Kaut ko tādu es nekad agrāk nebiju jutis. Vai es mīlēju Jumijoši? Es nezinu. Iekams nebiju saticies ar viņu pašu, es neko nevarēju izdomāt. Atkal un atkal griezu viņas dzīvokļa telefona numuru tā, ka pirksti sāka sāpēt. Klausuli neviens necēla.

Es nespēju gulēt. Liels nemiers rāva mani augšā no miega. Pamodos sasvīdis, ieslēdzu gaismu un paskatījos pulkstenī. Divos, piecpadsmit pāri trijiem, divdesmit pāri četriem. Kad bija divdesmit pāri četriem, es vairs gulēt negāju. Sēdēju pie loga, ieklausījos, kā man dauzās sirds, un skatījos, kā pamazām pilsētā iedegas gaismas.

Jumijoši, es domāju, nepamet mani vienu. Tu man esi vajadzīga. Es vairs negribu palikt viens pats. Ja tevis nebūs, es attapšos kosmosa tālā nostūrī. Tāpēc es tevi lūdzu, parādies, piesien mani. Piesien mani šai īstenības pasaulei. Es negribu kļūt par spoku. Es esmu parasts vidusmēra trīsdesmit četrus gadus vecs vīrietis. Tu man esi vajadzīga.

Sākot no pusseptiņiem, atkal griezu viņas telefona numuru. Pusstundu sēdēju pie telefona un griezu numuru. Neviens neatsaucās. Jūnijs Saporo bija brīnišķīgs. Sniegs nokusis, zeme, kas vēl pirms pāris mēnešiem bija sasalusi, nu ir melna un auglīga. Visur elpo dzīvība. Kokiem plaukst zaļas lapas, tās čab liegā vējā. Skaidrās debesis, augstu pakāpušās, ieskauj mākoņus. Iedvesmojoša aina. Bet es, no viesnīcas neizgājis, bez apstājas griezu viņas telefona numuru. Rīt viņa atkal būs darbā, es taču varētu pagaidīt, es sev teicu. Nē, es nevarēju gaidīt. Kāda man garantija, ka viņa atgriezīsies? Sēdēju pie telefona un griezu numuru. Brīžos, kad nezvanīju, atgūlos gultā un bezjēdzīgi blenzu griestos.

Senos laikos te atradās viesnīca "Delfīns", es nodomāju. Atbaidoša viesnīca. Tomēr tajā apmetās dažādi cilvēki. Šīs grīdas šķirbās ir sasūkušās viņu domas un laiks, tie palikuši plankumos uz sienas. Es apsēdos krēslā, sacēlu kājas uz galda, aizvēru acis un centos iztēloties kādreizējo viesnīcu. Sākot no ieejas durvju formas, nodilušā paklāja, nosūbējušām misiņa atslēgām, pieputējušiem logu rāmjiem. Es reiz gāju pa šiem gaiteņiem, atvēru tās durvis, iegāju istabā.

Viesnīca "Delfīns" bija pazudusi. Bet ēna un klātbūtne vēl kavējās. Es to sajutu. Viesnīca "Delfīns" slēpās šajā jaunajā, milzīgajā hotelī "Dolphin", tajā iekšā, aiz tā. Ja es aizvēršu acis, tad spēšu ieiet tajā iekšā. Sadzirdēšu lifta, vecā astmatiķa, čērkstoņu. Tas viss bija tepat. Neviens to nezināja. Tomēr ir gan. Šajā vietā krustojas manas sakaru līnijas. Viss ir kārtībā, šī ir mana vieta, es sacīju. Viņa noteikti atgriezīsies. Vajag tikai mierīgi gaidīt.

Pasūtīju vakariņas numurā. Izņēmu no ledusskapja alu un dzēru. Astoņos vēlreiz uzgriezu Jumijoši numuru. Neviens neatsaucās.

Ieslēdzu televizoru un skatījos beisbola spēli. Bez skaņas. Slikta spēle. Man nebija īpašas vēlēšanās skatīties beisbolu, bet es gribēju redzēt dzīvus cilvēkus kustamies. Man būtu derējis arī badmintons, ūdenspolo, jebkas. Nepievērsdams uzmanību spēles gaitai, vēroju, kā cilvēki ķer bumbu un sviež bumbu. Kā skrien. Viņi bija ļoti tālu, ar mani nekādi nesaistīti. Es viņos noskatījos kā debesīs peldošos mākoņos.

Deviņos vēlreiz mēģināju zvanīt. Šoreiz viņa tūlīt pat pacēla klausuli. Es uzreiz nespēju noticēt, ka viņa pienākusi

pie telefona. Mana pasaule tika satricināta. Kakla ieskrēja gaisa kamols, es nespēju parunāt. Jumijoši tik tiešām tur bija.

-            Es tik tikko atgriezos no brauciena, Jumijoši mierīgi paskaidroja. Paņēmu brīvdienas un aizbraucu uz Tokiju. Paciemojos pie radiem. Divas reizes mēģināju tevi sazvanīt, bet neviens neatbildēja.

-    Es esmu atbraucis uz Saporo un zvanu tev bez apstājas.

-    Gandrīz samainījāmies, viņa noteica.

-            Gandrīz, es sacīju, klausuli saņēmis, un bridi vēroju televizora mēmo ekrānu. Nespēju atrast vārdus. Es jutos ļoti apjucis. Ko lai es saku?

-    Ei! Kas tev notika? Hallo!

-    Nekas nenotika.

-    Tev balss izklausās savāda.

-            Es esmu uztraucies, paskaidroju. Man tevi jāredz, citādi es nevaru parunāt. Es esmu uztraucies, un telefons nevar to kliedēt.

-            Varam satikties rītvakar, viņa, brīdi padomājusi, teica. Es iztēlojos, kā viņa pastumj brilles augstāk uz deguna.

Es, piespiedis klausuli pie auss, apsēdos uz grīdas un atspiedos pret sienu.

-    Rītdiena ir pārāk tālu. Vai mēs nevaram satikties šodien?

Viņas balss bija noraidoša. Kaut arī tā vēl neko nebija

pateikusi, noraidījums jau bija manāms.

-             Es tagad esmu nogurusi. Pārguruši. Rīt no rīta man jābūt darbā. Man jāizguļas. Satiksimies rit, pēc darba beigām. Satiksimies rīt? Vai tu rīt vēl te būsi?

-Jā, es kādu laiciņu te būšu. Atklāti sakot, es raizējos. Ka rīt izrādīsies tu esi pagaisusi.

-    Pagaisusi?

-    Pagaisusi no šīs pasaules. Pazudusi.

Jumijoši pasmējās:

-    Es tik vienkārši nepazudīšu. Viss būs kārtībā. Esi mierīgs.

-     Nē, tas ir citādi. Tu nesaproti. Mēs bez mitas kustamies. Un daudz kas ap mums, piemērojoties šai kustībai, pazūd. Tur neko nevar padarīt. To nevar apturēt. Tas paliek apziņā. Bet pazūd no šīs pasaules. Es uztraucos par to. Jumijoši, tu man esi vajadzīga. Tu man esi ļoti un reāli vajadzīga. Neko citu man nav tā vajadzējis. Tāpēc es negribu, ka tu pagaistu.

Jumijoši brīdi apdomāja manis sacīto.

-    Dīvains cilvēks, viņa noteica. Es tev apsolu. Es nepazudlšu. Un rīt ar tevi satikšos. Gaidi.

-     Skaidrs, es sacīju. Un mitējos viņu pierunāt. Nācās noticēt viņas solījumam.

-    Arlabunakti! Un viņa nolika klausuli.

Kādu brīdi staigāju pa numuru. Tad uzbraucu divdesmit sestajā stāvā un iedzēru degvīnu ar toniku. Šajā bārā es pirmo reizi ieraudzīju Juki. Bārs bija pilns. Divas jaunas sievietes sēdēja un dzēra pie bāra. Abas bija ļoti eleganti ģērbušās. Iznesīgas. Vienai bija ļoti skaistas kājas. Apsēdos pie galdiņa un bez īpaša nolūka vēroju sievietes, dzēru degvīnu ar toniku. Tad pievērsos naksnīgajai pilsētas ainavai. Piespiedu pirkstus pie deniņiem. Nesāpēja. Tad pārlaidu pirkstus galvaskausam. Savam galvaskausam. Lēni izpētīju tā formu, iztēlojos pie bāra sēdošo sieviešu galvaskausus. Galvaskauss, mugurkauls, krūšu kauls, iegurņa kauls, rokas, kājas, locītavas. Sniegbalti, skaisti kauli skaistajās kājās. Skaisto kāju īpašniece paraudzījās uz manu pusi. Laikam bija sajutusi manu skatienu. Labprāt būtu viņai to paskaidrojis. Ka iztēlojos tikai viņas kaulus. Protams, es to nepateicu. Izdzēru trīs glāzes degvīna ar toniku, tad atgriezos savā numurā. Drošs par Jumijoši esību, aizmigu ciešā miegā.

Jumijoši parādījās trijos naktī. Trijos naktī zvanīja pie durvīm. Ieslēdzu naktslampiņu, paskatījos pulkstenī. Tad uzmetu halātu un, neko nedomādams, atvēru durvis. Biju šausmīgi samiegojies, nespēju sakarīgi domāt. Vienkārši piecēlos un gāju atvērt durvis. Tur stāvēja Jumijoši.

Gaišzilajā darba žaketē tērpusies. Viņa kā aizvien pa puspavērtajām durvīm iešmauca istabā. Es aizvēru durvis.

Viņa apstājās istabas vidū un dziļi ieelpoja. Tad bez skaņas novilka žaketi un uzmeta uz krēsla atzveltnes, lai tā nesaburzītos. Kā vienmēr.

-    Nu, es neesmu pazudusi? viņa vaicāja.

-            Neesi, es apjucis noteicu. Es nespēju izšķirt, kur sākas šķitums, kur īstenība. Pat brīnīties nespēju.

-    Cilvēki nemaz tik viegli nepazūd, Jumijoši tīši sacīja.

-    Tu nezini. Kas tik viss šajā pasaulē nenotiek! Jebkas.

-    Taču esmu te. Neesmu pazudusi. To taču tu nenoliegsi?

Paskatījos apkārt, dziļi ieelpoju, ieskatījos Jumijoši acīs.

Tā bija īstenība.

-            Nenoliedzu, es piekritu. Šķiet, ka tu neesi pazudusi. Bet kāpēc tu esi atnākusi pie manis trijos naktī?

-            Es nevarēju gulēt, viņa sacīja. Tiklīdz aizmigu, tā atkal trūkos augšā. Ik pa stundai. Tad miegs pārgāja pavisam. Domāju par to, ko tu teici. Par to, ka neesmu pazudusi. Izsaucu taksometru un braucu šurp.

-    Vai visi nebrīnīsies, ka tu trijos naktī ierodies darbā?

-            Mani neviens nepamanīja. Šajā laikā visi guļ. Viesnīca nodrošina pakalpojumus divdesmit četras stundas diennaktī. Bet parasti ap trijiem vairs nekas nav jādara. Nomodā ir tikai reģistratūras darbinieki. Es no pazemes stāvvietas ienācu pa dienesta ieeju. Neviens neskatās. Te ir tik daudz darbinieku, ka nevar izsekot maiņām. Turklāt vienmēr var teikt, ka atnācu pārgulēt atpūtas istabā. Es jau agrāk tā vairākas reizes esmu darījusi.

-    Tu jau agrāk tā esi darījusi?

-Jā, ja man nenāk miegs, tad nakts vidū braucu uz viesnīcu. Viena pati te paklaiņoju. Te ir mierīgi. Izklausās muļķīgi? Taču man patīk. Es viesnīcā uzreiz varu uzelpot. Ne reizes neesmu pieķerta. Neuztraucies. Un, ja pieķertu, es kaut ko izdomātu. Protams, nebūtu labi, ja mani redzētu ieejam šajā numurā. Tiktāl viss ir kārtībā. No rīta, kad būs laiks iet uz darbu, es iešu. Vai tā ir labi?

-    Protams. Cikos tev jābūt darbā?

-            Astoņos, viņa sacīja. Tad paskatījās pulkstenī. Pēc piecām stundām.

Jumijoši nervozi noņēma pulksteni no rokas un nolika uz galda. Tas klusi noskanēja. Tad apsēdās gultā un pavilka svārku malu zemāk. Pacēla galvu un paskatījās manī. Es piemetos gultas malā, viss notikušais pamazām atgriezās manā apziņā.

-            Nu tā… Jumijoši iesāka. Tu teici, ka tev mani vajagot.

-            Briesmīgi, es sacīju. Daudz kas ir pilnīgi mainījies uz pretējo. Un man tevi vajag.

-    Briesmīgi, viņa teica un atkal sakārtoja svārku malu.

-    Tā ir, briesmīgi.

-Ja esi nogājis pilnu apli, kur esi atgriezies?

-            Īstenībā, es sacīju. Tas prasīja daudz laika. Esmu atgriezies īstenībā. Pa ceļam es daudz ko piedzīvoju. Daudzi ir miruši. Daudz kas ir zaudēts. Ir bijis liels sajukums, un tas vēl nav beidzies. Varbūt tas nekad nebeigsies. Tomēr man liekas, ka esmu nogājis pilnu apli. Un īstenība ir šeit. Iedams pa to apli, esmu noguris. Tomēr kā nebūt vēl dancoju. Kārtīgi lieku soļus. Tāpēc man bija šeit jāatgriežas.

Viņa skatījās man sejā.

-            Šobrīd neko sīkāk nevaru paskaidrot. Tici man. Man tevi vajag. Tas man ir ļoti svarīgi. Un tev varbūt arī. Tie nav meli.

-            Ko lai es daru? Jumijoši teica ar to pašu izteiksmi sejā. Noticēt tev un pārgulēt ar tevi? Lieliski, augstākās klases vajadzība.

-    Tā tas nav, es sacīju un meklēju atbilstošus vārdus.

-            Kā lai es to paskaidroju? Tas ir iepriekš izlemts. Es nekad neesmu par to šaubījies. Ka mēs ar tevi pārgulēsim. Jau pašā sākumā tā domāju. Bet pašā sākumā tā neiznāca. Tas nebūtu

bijis piedienīgi. Tāpēc vajadzēja gaidīt, līdz būs noiets viss aplis. Šobrīd tas nebūtu nepiedienīgi.

-    Vai tāpēc man tagad vajadzētu ar tevi pārgulēt?

-     Protams, šis arguments nav loģisks. Vissliktākā pārliecināšanas metode. To es zinu. Tomēr, atklāti sakot, tā tas ir. Es nevaru to citādi izteikt. Parastā situācijā es censtos to visu darīt citādā secībā. Bet es nezinu, kā. Ne jau tā ir problēma, vai es to pasaku prasmīgi vai ne. Tas ir nolemts, ka mums ar tevi ir jāpārguļ. Mēs nevaram no tā izvairīties. Citādi izpostīsim kaut ko svarīgu. Tā ir tiesa. Es nemeloju!

Jumijoši kādu brīdi skatījās uz pulksteni.

-    Tu neizklausies pārāk prātīgs, viņa teica. Tad nopūtās un sāka pogāt vaļā blūzi.

-    Neskaties!

Gulēju gultā un pētīju griestu kaktu. Tur kaut kur ir cita pasaule, es domāju, taču šobrīd esmu šeit. Viņa lēni izģērbās. Klusa čaboņa, viņa novilka kādu apģērba gabalu, salocīja un nolika. Tad nolika brilles uz galda. Ļoti seksīga skaņa. Tad atnāca. Nodzēsa naktslampiņu, iekāpa pie manis gultā. Ieslīdēja tikpat klusi, kā bija ieslīdējusi pa durvīm.

Pastiepu roku un apskāvu viņu. Mūsu āda saskārās. Cik gludi. Bet tajā bija kaut kāds smagums. Šī bija īstenība. Nevis tā kā ar Meju. Mejas augums bija brīnišķīgs kā sapnis. Tomēr viņa dzīvoja šķitumā. Pati savās un citu ilūzijās, kas viņu ieskāva. Divu veidu šķitumos. Kukū! Bet Jumijoši dzīvoja īstenības pasaulē. Šis siltums un smagums, un enerģija bija īsti. Tā es domāju, viņu skaudams. Arī Gotandas pirksti, kas glāstīja Kiki muguru, bija ilūzija. Tā bija tēlošana, gaisma, kas pārskrien pār ekrānu, ēna, kas ieslīd no vienas pasaules otrā. Šoreiz bija citādi. ŠI bija īstenība. Kukū! Mani reālie pirksti skāra Jumijoši reālo ādu.

-    Īstenība, es sacīju.

Jumijoši piespieda seju manam kaldam, sajutu viņas degungala pieskārienu. Es tumsā pārbaudīju viņas augumu, no stūrīša līdz stūrītim. Plecus, elkoņus, plaukstas locītavas, plaukstas, desmit pirkstus. Neviena sīkākā vietiņa nepalika neuzmeklēta. Pirksti glāstīja, lūpas skūpstīja. Krūtis un vēderu, sānus un muguru, un kājas, es pārliecinājos par visu, visu apzīmogoju. Man bija tā jādara. Lai nepazūd. Tad pārlaidu roku mīkstajiem kaunuma matiņiem, noskūpstīju arī tos. Kukū. Un tad arī klēpi.

Tā ir īstenība, es domāju.

Es neteicu neko. Arī viņa ne. Tikai rāmi elpoja. Bet tagad arī es biju viņai vajadzīgs. Es to spēju sajust. Arī viņa saprata, ka viņai mani vajag, viņa iedegās. Es, pārskrējis visam viņas augumam, apskāvu viņu. Viņas elpa bija silta un mikla. Vārdi, kas nemaz nebija vārdi, lidinājās ap mums. Es iegāju viņā. Loceklis bija ļoti ciets, ļoti kaislīgs. Tik ļoti man viņu vajadzēja. Tik ļoti es biju izslāpis.

Beigās Jumijoši man iekoda rokā, tik stipri, ka izsprāga asinis. Reālas sāpes. Satvēru viņu pie gurniem. Es lēni pabeidzu, ļoti lēnām, lai nesajauktu kārtību.

-    Lieliski, Jumijoši pēc brīža teica.

-    Tāpēc, ka tas bija iepriekš nolemts, es sacīju.

Jumijoši aizmiga man rokās. Viņa gulēja ļoti klusi. Es

negulēju. Miegs nemaz nenāca. Bija tik labi skaut guļošo Jumijoši. Lēnām sāka aust gaisma, numurā kļuva gaišāks, rīta saules stari pamazām izgaismoja istabu. Viņas uz galda noliktās brilles. Ieskatījos Jumijoši sejā bez brillēm. Bez brillēm viņa bija skaista. Viegli noskūpstīju viņas vaigu. Man atkal bija erekcija. Gribējās vēlreiz ieiet viņā. Viņa tik maigi, cieši gulēja, man negribējās traucēt viņas miegu. Tikai apņēmu viņas plecus un vēroju, kā gaismas valstība izplešas līdz visiem istabas stūriem, izdzenājot tumsu.

Uz krēsla viņas salocītās drēbes. Svārki, blūze, zeķes un veļa. Uz grīdas pie krēsla melnās kurpes. īstenība. Reālas drēbes reāli salocītas tā, lai nesaburzās.

Septiņos es viņu modināju.

-    Jumijoši, laiks celties.

Viņa atvēra acis un paskatījās manī. Tad atkal piespieda degungalu man pie kakla.

-            Bija labi, viņa sacīja. Un izslīdēja no gultas kā zivs un kaila nostājās rīta gaismā. Viņa likās enerģijas pilna. Es atbalstījos ar elkoni uz spilvena un vēroju viņu. Augumu, kuru pirms pāris stundām biju pārbaudījis un apzīmogojis.

Jumijoši iegāja dušā, saķemmēja matus ar manu ķemmi, ātri un precīzi iztīrīja zobus. Tad saģērbās. Es noskatījos, kā viņa ģērbjas. Kā viņa citu pēc citas aizpogā baltās blūzes pogas, kā apskata sevi spogulī, pārbauda, vai viss ir, kā nākas. Šīs lietas viņa ņēma nopietni. Man viņa tāda patika. Viņas āriene pauda, ka ir jau rīts.

-    Kosmētika man ir lejā, ģērbtuvē, viņa teica.

-    Tu esi skaista arī bez tās, es sacīju.

-    Paldies. Ja nenokrāsošos, mani sarās. Tas pieder pie darba.

Es piecēlos un turpat istabas vidū vēlreiz apskāvu Jumijoši. Bija tik labi apskaut Jumijoši, ģērbušos gaišzilajā darba žaketē, ar brillēm uz deguna.

-            Kad gaisma uzaususi, tev mani joprojām vajag? viņa pavaicāja.

-    Ļoti, es atbildēju. Vēl vairāk nekā vakar.

-            Pirmo reizi kādam mani tik briesmīgi vajag, viņa noteica. Es to jūtu. Un man arī. Tas ir pirmo reizi.

-    Līdz šim tevi neviens nav gribējis?

-    Tā kā tu neviens.

-    Kā ir, kad tu esi tik ļoti vajadzīga?

-            Es jūtos tik brīvi, Jumijoši atbildēja. Tik brīvi es sen neesmu jutusies. Es jūtos tā, it kā uzturētos siltā, patīkamā istabā.

-            Tad neej nekur prom, es sacīju. Neviens nekur prom neies, neviens iekšā nenāks. Tikai mēs abi.

-    Palikt tepat?

-    Jā, paliec tepat.

Jumijoši nopietnu seju manī noskatījās

-    Es šovakar atkal atnākšu un palikšu te pie tevis.

-            Man nav nekas pret to, ka tu nāc šurp. Bet vai tas tev nav pārāk bīstami? ja tevi pieķers, tad atlaidīs. Varbūt labāk palikt tavā dzīvoklī vai citā viesnīcā? Vai tā nebūtu drošāk?

jumijoši papurināja galvu.

-            Nē. Te ir labi. Man šī vieta patīk. Šī reizē ir gan tava vieta, gan mana. Es gribu šeit ar tevi mīlēties. Ja tev nekas nav pretī.

-    Man ir vienalga. Darīsim tā, kā tev patīk.

-            Tad šovakar šeit, viņa pateica, pavēra durvju šķirbiņu, pārliecinājās, ka gaiss ir tīrs, izslīdēja pa durvīm un pazuda.

Es noskuvos, iegāju dušā, izgāju pastaigāties rīta ielās, tad Dunkin Doriuts ēdu virtuļus un izdzēru divas tases kafijas.

Ielās cilvēki steidzās uz darbu. Viņos noraugoties, man arī sagribējās strādāt. Tāpat kā Juki bija nolēmusi atsākt mācīties, es nolēmu atsākt strādāt. Atgriezties īstenībā. Nez vai man izdotos atrast kādu darbu Saporo? Nebūtu slikti. Un dzīvot kopā ar Jumijoši. Viņa ietu strādāt uz viesnīcu, es darītu savu darbu. Nu, pat ja man neko neizdosies atrast, pāris mēnešu iztikšanai man vēl pietika.

Nebūtu slikti kaut ko uzrakstīt. Es neizjutu nepatiku pret rakstīšanu, bet gribējās mest mieru trīs gadus ilgušajai sniega šķūrēšanai un uzrakstīt kaut ko savu.

To man vajadzēja.

Vienkārši sacerējumu. Ne dzeju, ne romānu, ne autobiogrāfiju, ne vēstuli, savu sacerējumu. Sacerējumu bez pasūtītāja un nodošanas termiņa.

Nebūtu slikti.

Tad es atcerējos Jumijoši augumu. Atminējos katru auguma stūrīti. Kā es to pārbaudīju, kā apzīmogoju. Laimīgs klīdu vasaras sākuma ielās, paēdu garšīgas pusdienas, iedzēru alu, iekārtojos viesnīcas hallē un, koku paēnā sēdēdams, noskatījos, kā Jumijoši strādā.

44

Jumijoši atgriezās pusseptiņos vakarā. Viņa bija tāpat ģērbusies darba drēbēs, tikai pārvilkusi citu blūzi. Viņai līdzi bija plastmasas maisiņš ar citām drēbēm, tualetes piederumiem un kosmētiku.

-    Kaut kad tevi pieķers, es sacīju.

-            Viss kārtībā, es esmu uzmanīga. Viņa priecīgi pasmaidīja, tad uzmeta darba žaketi uz krēsla atzveltnes.

Pēc tam mēs apsēdāmies dīvānā un apskāvāmies.

-            Es šodien visu laiku domāju tikai par tevi, viņa sacīja. Es domāju tas ir lieliski, pa dienu strādāju viesnīcā, vakarā iežogos tavā numurā, guļu tavos apskāvienos, bet no rīta atkal eju uz darbu.

-            Tiešais savienojums no darba uz mājām, es pasmējos. Diemžēl es nevarēšu apmesties te uz mūžīgiem laikiem, nevarēšu to materiāli atļauties. Un kādu dienu tevi pieķertu.

Jumijoši pabungoja ar pirkstiem pa kailajiem ceļgaliem.

-    Nekas šajā pasaulē nerit gludi.

-    Tik tiešām, es piekritu.

-    Tomēr vēl dažas dienas tu te būsi.

-    Jā. Laikam gan.

-    Pietiks arī ar tām dienām. Mēs dzīvosim šajā viesnīcā.

Tad viņa izģērbās un atkal rūpīgi salocīja katru apģērba

gabalu. Ieradums. Noņēma pulksteni un brilles un nolika uz galda. Tad mēs apmēram stundu mīlējāmies. Līdz abi bijām pārguruši. Tas bija ļoti patīkams nogurums.

-            Cik labi, Jumijoši sacīja un atkal aizmiga manās rokās. Tik brīvi. Iegāju dušā, izņēmu no ledusskapja alu un viens

pats iedzēru. Sēdēju krēslā un skatījos uz guļošās Jumijoši seju. Viņa tik jauki gulēja.

Pirms astoņiem viņa pamodās un teica, ka esot izsalkusi. Mēs pasūtījām vakariņas numurā makaronu sacepumu un sviestmaizes. Viņa nobēdzināja savas drēbes un kurpes skapī. Kad izsūtāmais piezvanīja pie durvīm, viņa paslēpās vannasistabā. Kad zēns bija salicis ēdienus uz galda, es pieklauvēju pie vannasistabas durvīm. Sadalījām uz pusēm sacepumu un sviestmaizes, dzērām alu. Un runājām. Teicu, ka gribētu pārcelties no Tokijas uz Saporo.

-    Man Tokijā nav, ko darīt. Tā ir zaudējusi jēgu, es sacīju. Šodien visu dienu par to domāju. Te ir mierīgāk. Mēģinātu atrast sev darbu. Jo šeit es satiku tevi.

-    Tu apmestos šeit? viņa vaicāja.

-Jā, apmestos.

Pārvākšanās nebūtu nekas sarežģīts. Grāmatas, plates, virtuves lietas. Iesēstos Subaru un pārceltos ar prāmi. No lielākām mantām es atbrīvotos, pārdotu. Nopirktu citas vietā. Sen jau bija laiks nomainīt gultu un ledusskapi. Es pārāk ilgi lietoju mantas.

-    Noīrētu dzīvokli Saporo. Sāktu jaunu dzīvi. Kad tu gribētu, varētu nākt un palikt pie manis. Mēs varētu pamēģināt kādu laiku tā padzīvot. Un tad varētu tur dzīvot divatā.

Jumijoši smaidot manī noraudzījās.

-    Lieliski!

-    Es nezinu, kā mums ies uz priekšu. Bet man ir labas priekšnojautas, es sacīju.

-    Kā ies turpmāk, to neviens nezina, viņa teica. Tagad mums iet ļoti labi, ārkārtīgi labi.

Vēlreiz piezvanīju uz reģistratūru un pasūtīju spainīti ledus. Viņa atkal paslēpās vannasistabā. Kad atnesa ledu, paņēmu dienā nopirkto degvīna pudeli, tomātu sulu un pagatavoju "Asiņaino Mēriju". Citrona un Lee & Perin mērces nebija, tomēr tik un tā "Asiņainā Mērija". Mēs abi iedzērām. Gribējās fona mūziku, es ieslēdzu radio pie naktsgaldiņa, popmūzikas kanālu. Mantovani Orchestra spēlēja dziesmu "Burvīgais vakars". Neizteikšos, es iedomājos.

-    Tu esi ļoti uzmanīgs, Jumijoši bija pateicīga. Atklāti sakot, man visu laiku gribējās "Asiņaino Mēriju". Kā tu to zināji?

-Ja saspicē ausis, tad daudz ko var saklausīt. Ja vērīgi ieskatās, tad var samanīt, kas vajadzīgs.

-    Izklausās pēc lozunga.

-    Tas nav lozungs. Vārdos izpausta dzīve.

-    Tu varētu specializēties lozungu rakstīšanā.

Mēs izdzērām pa trim "Asiņainajām Mērijām" katrs. Tad atkal izģērbāmies un maigi mīlējāmies. Un bija brīdis, kad man šķita, ka saklausu vecās viesnīcas "Delfīns" lifta krakšķēšanu. Tātad te ir mūsu mezgla punkts, es nodomāju. Te es piederu, te ir īstenība. Es nekur negribu iet. Es esmu cieši saistīts. Man tikai jāatjauno šis mezgla punkts, saite ar īstenību. To es biju meklējis, to Aituvīrs savienoja. Pusnaktī mēs aizmigām.

Jumijoši mani purināja.

-    Mosties! viņa čukstēja man ausī. Viņa bija paspējusi saģērbties. Visapkārt bija tumšs. Es vēl biju pa pusei zemapziņas varā kā siltos dubļos. Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja pāri trijiem. Iedomājos, ka noticis kaut kas ļauns. Varbūt priekšniecība uzodusi, ka viņa ir šeit. Jumijoši ar ļoti nopietnu izteiksmi sejā purināja mani aiz pleca. Bija trīs naktī. Bet viņa bija, kā nākas, apģērbusies. Nekas cits man prātā nenāca. Ko lai tagad iesāk? Taču domas nekur tālāk uz priekšu netika.

-    Celies, lūdzu, celies! viņa čukstēja.

-    Ceļos, ceļos, es sacīju. Vai kaut kas noticis?

-    Pasteidzies, celies un ģērbies.

Es neko vairs nejautāju, steigšus saģērbos. Pārrāvu pār galvu T kreklu, uzvilku džinsus, sporta kurpes un vējjaku, aizvilku rāvējslēdzēju līdz galam. Tas neprasīja pat minūti. Kad biju saģērbies, Jumijoši saņēma mani aiz rokas un pieveda pie durvīm. Pavēra spraudziņu divus tris centimetrus.

-    Paskaties! viņa teica. Palūkojos ārā pa šo spraudziņu. Gaitenī bija melna tumsa. Redzēt nevarēja neko. Bieza, auksta tumsa, kā želeja. Tik dziļa, ka likās ja pastiepsi ārā roku, tevi tajā iesūks. Un tā dvaka. Pelējuma un vecu papīru smaka. Dvaka, kas ceļas no aizlaiku aizas.

-    Atkal tā pati tumsa, viņa iečukstēja man ausī.

Apņēmu viņu ap vidukli un pievilku sev klāt.

-    Viss būs labi. Nebaidies! Šī ir mana pasaule. Te nekas ļauns nenotiks. Tu man pirmo reizi izstāstīji par šo tumsu. Tā mēs sastapāmies.

Tomēr es nejutos par to drošs. Es biju šausmīgi pārbijies. Tās bija kaut kādas pirmatnīgas, neizskaidrojamas bailes. Ierakstītas manos gēnos, bailes, no aizvēstures mantotas bailes. Bailes par šīs tumsas pastāvēšanas iemesliem. Tā ievelk cilvēku, noliedz viņa esību, izdzēš viņu. Kuram gan pietiks pašpārliecības absolūtā tumsā? Tumsas esība kurš gan tam noticēs? Tumsa visu sagroza, pārvērš un izgaisina. Tāpēc tai nav loģisku izskaidrojumu.

-    Viss būs kārtībā. Ne no kā nebaidies, es sacīju. Cenzdamies pārliecināt pats sevi.

-    Ko darīsim? Jumijoši vaicāja.

-    Mēģināsim abi iet uz priekšu, es teicu. Es braucu uz šo viesnīcu ar mērķi satikt divus cilvēkus. Tevi. Otrs ir tas cilvēks. Viņš ir šajā tumsā. Viņš tur mani gaida.

-    Cilvēks no tās istabas.

-    Jā. viņš.

-    Man ir bail. No tiesas, Jumijoši sacīja. Balss viņai drebēja. Tur nekas nebija līdzams, man arī bija bail.

Maigi noskūpstīju viņu uz pieres.

-    Nebaidies! Šoreiz es esmu kopā ar tevi. Turies man pie rokas. Ja nelaidīsi roku vaļā, viss būs kārtībā. Lai kas notiktu, nelaid roku vaļā. Turies stipri.

Atgriezos atpakaļ numurā, izņēmu no somas kabatas bateriju un Bic šķiltavas, ieliku tās vējjakas kabatā. Tad lēni atvēru durvis un, turēdams Jumijoši pie rokas, izgāju gaitenī.

-    Uz kuru pusi iesim? viņa jautāja.

-    Pa labi, es teicu. Vienmēr jāiet pa labi. Tā ir izlemts.

Ar kabatas lukturīti apgaismoju mums ceļu, un mēs virzījāmies pa gaiteni uz priekšu. Šajā tumsā tāpat kā iepriekš varēja manīt, ka šis nav hoteļa "Dolphirt" gaitenis. Šis bija daudz vecākas ēkas gaitenis. Sarkanais paklājs izdilis, dažviet grīdas bija izmīdītas, uz apmetuma vīdēja liktenīgi traipi kā pigmentācijas plankumi uz veca cilvēka ādas. Viesnīca "Delfīns", es nodomāju. Taču šī nebija viesnīca "Delfīns". Tomēr ļoti līdzīga tai. Mēs gājām uz priekšu, tad gaitenis pagriezās pa labi. Mēs ari pagriezāmies. Tomēr tur kaut kas bija nedaudz citādi. Gaismu nekur nemanīja. Nemanīja sveces gaismu krītam no tālākām durvīm. Lai pārbaudītu, ka tiešām nekā nav, izslēdzu kabatas bateriju. Nekā. Mūs ieskāva absolūta tumsa, tā apņēma mūs kā mānīgs ūdens.

Jumijoši stingri turējās man pie rokas.

-    Gaismu neredz, es sacīju. Mana balss bija ļoti sausa, nemaz neizklausījās pēc manējās. Iepriekšējā reizē no tām durvīm krita gaisma.

-    Man arī bija tāpat. Tajā pusē.

Es uz brīdi apstājos šajā pagriezienā. Apdomājos. Vai Aituvīram būtu kaut kas noticis? Vai es guļu? Tā nebija. Ikreiz, kad es tur gāju, gaisma dega kā bāka. Tas bija viņa pienākums. Varbūt viņš iesnaudies un gaisma nodzisusi? Tā nedrīkstēja būt. Sliktas priekšnojautas.

-    Griezīsimies atpakaļ, Jumijoši teica. Te ir pārāk tumšs. Iesim atpakaļ, gaidīsim nākamo izdevību. Tā būtu labāk. Nevajag to darīt par katru cenu.

Viņa runāja prātīgi. Te bija pārāk tumšs. Turklāt šķita, ka ir noticis kaut kas ļauns. Tomēr es negribēju padoties.

-    Nē, man nav miera. Mums jāaiziet līdz turienei un jāpaskatās, vai kaut kas nav noticis. Kaut kāda iemesla dēļ es viņam esmu vajadzīgs. Tāpēc mēs joprojām esam saistīti ar šo pasauli.

Es atkal ieslēdzu kabatas bateriju. Šaura gaismas strēlīte lauzās cauri tumsai.

-    Iesim. Turies stipri man pie rokas. Tu man esi vajadzīga. Es tev. Mums nav par ko uztraukties. Mēs nepazudīsim. Ar mums nekas nenotiks. Mēs atgriezīsimies atpakaļ. Neuztraucies.

Mēs lēnām virzījāmies uz priekšu, soli pa solim. Tumsā jutu Jumijoši šampūna smaržu. Šī smarža tīkami durstīja maņas. Viņas roka bija maza, mikla un cieta. Tumsā mēs bijām saistīti.

Mēs uzreiz sapratām, kura ir Aituvīra istaba. Tās durvis bija pavērtas, un no tās nāca sastāvējusies dvaka. Klusiņām pieklauvēju pie durvīm. Ari šoreiz, tāpat kā iepriekšējā reizē, klauvējieni nedabiski skaļi atbalsojās. It kā tie atskanētu milzīgā ausī. Pieldauvēju trīs reizes. Tad gaidīju. Divdesmit sekundes. Trīsdesmit sekundes. Atbildes nebija. Kur palicis Aituvīrs? Vai viņš būtu pēkšņi nomiris? Mūsu pēdējā tikšanās reizē viņš izskatījās noguris un novecojis. Kāds tur brīnums, ja viņš būtu nomiris? Viņš jau bija ilgi dzīvojis. Viņš bija vecs. Kaut kad viņam būtu jāaiziet. Tāpat kā mums visiem. Tā domādams, es pēkšņi kļuvu nemierīgs. Ja viņš nomirs, kurš tad uzturēs sakarus starp mani un pasauli? Kurš mani savienos?

Atvēru durvis. Turēdams Jumijoši pie rokas, iegāju istabā. Kabatas baterijas gaisma krita uz grīdas. Istabā viss bija tāpat kā agrāk. Vecu grāmatu un papīru kaudzes, galdiņš, uz tā šķīvis, kas ticis izmantots kā svečturis. Vasks satecējis piecus centimetrus biezā kārtā. Izņēmu no kabatas šķiltavas

un aizdedzināju sveci. Izslēdzu kabatas bateriju un iebāzu vējjakas kabatā.

Aituvīru nekur nemanīja.

Kaut kur izgājis, es nodomāju.

-    Kas īsti te bija? Jumijoši pavaicāja.

-       Aituvīrs, es atbildēju. Viņš pārrauga šo pasauli. Šis ir mezgla punkts. Viņš uztur man dažādus savienojumus. Tā kā telefona centrāle. Valkā aitādas drēbes, nodzīvojis jau garu mūžu, tagad dzīvo te. Slepenībā.

-    No kā viņš slēpjas?

-       No kā? No kara, no civilizācijas, no likumdošanas, no sistēmas… no visa, kas nav tāds kā Aituvīrs.

-    Bet viņš ir pazudis.

Es pamāju. Milzīga ēna paklanījās un nodrebēja uz sienas.

-Jā, viņš ir pazudis. Ko lai iesāk? Viņš nedrīkstēja pazust.

Man bija tāda sajūta, it kā mēs būtu nonākuši līdz pasaules galam. Tādam, kādu to iedomājās cilvēki senatnē. Vietā, kur viss iekrīt nebūtībā. Pasaules gals. Mēs abi stāvējām pie tā. Divi vien. Mums priekšā nebija nekā. Tumša un plaša nebūtība. Istabā valdīja tāds mitrums, kas ķēra līdz kaulam. Mēs bijām cieši sadevušies rokās.

-    Varbūt viņš nomiris? es ieminējos.

-       Nerunā tumsā tik nelāgas lietas. Domā gaišākas domas, Jumijoši sacīja. Varbūt aizgājis iepirkties. Varbūt viņam izbeigušies sveču krājumi.

-       Aizgājis iekasēt pārmaksātos nodokļus, es noteicu. Tad apgaismoju viņas seju. Viņa smaidīja. Izslēdzu lukturīti, apskāvu viņu blāvajā sveces gaismā.

-    Brīvajās dienās kaut kur aizbrauksim, divatā, es sacīju.

-    Protams, Jumijoši atbildēja.

-       Atgādāšu šurp savu Subaru. Tā ir veca, lietota mašīna, bet laba. Man tā patīk. Es vienu brīdi braucu ar Maserati. Atklāti sakot, Subaru ir daudz labāka.

-    Protams.

-    Gaisa kondicionētājs tajā ir, ari kasešu pleijeris.

-    Nav ko piebilst.

-     Nav ko piebilst, es teicu. Daudz kur aizbrauksim, abi kopā.

-    Laba doma.

Mēs vēl kādu brīdi apskāvāmies, tad atrāvāmies, es atkal ieslēdzu kabatas lukturīti. Viņa pieliecās un pacēla no grīdas grāmatu. Pētījums par Jorkšīras aitu sugu audzēšanu. Papīrs bija sadzeltējis, baltu putekļu kārtu noklāta brošūra.

-     Visas grāmatas, kas te atrodamas, ir par aitām, es sacīju. Senos laikos viesnīcā "Delfīns" bija bibliotēka par aitu pētniecību. īpašnieka tēvs bija zinātnieks. Tāpēc tās te bija. Pēc tam to savā pārziņā pārņēma Aituvīrs. Tā vairs nekam neder. Tagad neviens vairs neko no tās nelasīs. Aituvīrs turpina par to rūpēties. Varbūt šajā vietā tai ir liela nozīme.

Jumijoši paņēma no manis kabatas lukturīti, atspiedās pret sienu un sāka lasīt. Es, vērodams savu ēnu uz sienas, domāju par Aituvīru. Nez kur viņš pazudis? Jānotiek kaut kam sliktam, bet kas tas varētu būt? Pēkšņi mani pārņēma ļaunas priekšnojautas. Sirds sarāvās. Kaut kas bija mainījies. Centos saprast, kas. Tad sapratu. Nē, nevar būt, es nodomāju. Biju palaidis vaļā Jumijoši roku. Es nedrīkstēju atlaist viņas roku. Nekādā gadījumā. Es noplūdu sviedriem. Steigšus centos sataustīt Jumijoši roku. Taču bija jau par vēlu. Tieši tajā brīdī, kad pastiepu roku, viņa pazuda sienā. Tieši tāpat kā Kiki mirušo istabā. Jumijoši augums pazuda vienā mirklī, it kā viņa būtu ierauta plūstošajās smiltīs. Viņa pazuda, un kabatas lukturītis nodzisa.

-Jumijoši! es iekliedzos.

-     Ei, tas ir vienkārši! cauri sienai atskanēja Jumijoši balss. Tik tiešām vienkārši. Te var iziet cauri sienai!

-     Nē, tā nemaz nav! es saucu. Tas tikai izskatās vienkārši. No turienes vairs neatgriežas! Tu to nesaproti. Tur viss ir citādi. Tā nav īstenība. Turienes pasaule ir pavisam citāda nekā šejienes.

Viņa neatbildēja. Pār istabu nolaidās dziļš klusums. Tāds klusums kā jūras dibenā, tas smagi spieda uz mani. Jumijoši bija pazudusi. Es nekādi nevarēju viņu aizsniegt. Starp mums bija siena. Pārāk šausmīgi, es nodomāju. Bezspēcīgi. Pārāk šausmīgi. Mēs ar Jumijoši nedrīkstējām pāriet tajā pusē. Man jāmēģina. Es tāpēc esmu licis dažādus dejas soļus, lai tiktu līdz šejienei.

Man nebija laika domāt. Nedrīkstēju vilkt garumā. Pagriezos un devos uz sienas pusi. Nekas cits man neatlika. Jo es mīlēju Jumijoši. Tāpat kā toreiz kopā ar Kiki es izgāju cauri sienai. Cits gaiss. Vēss kā ūdens. Laiks sašūpojās, izlocījās, Zemes pievilkšanas spēks pazuda. Senas atmiņas kāpa augšup no laika aizas. Mani gēni. Es sajutu sevi pārvērtības. Izgāju cauri milzīgajam, sarežģītajam sava DNS mezglam. Zemeslode izpletās, tad atdzisa un sarāvās. Aitas nogrimušas alā. Jūra kā milzīga doma, pār tās plašumiem klusi līst lietus. Krastā sastājušies cilvēki bez sejām un raugās selgā. Debesis izritinās laiks kā bezgalīgs pavediens. Nezināmie cilvēki pazūd tukšumā, kuru apņem vēl lielāks tukšums. Cilvēku miesa izkūst, paliek tikai balti kauli, tie sabrūk par pīšļiem, un vējš aizpūš tos prom. Neatsaucami, nepielūdzami miruši, kāds tā teica. Kukū! kāds sacīja. Mans ķermenis saira, aizlidoja, tad atkal kļuva par vienu veselu.

Es izlidoju cauri šīm haosa kārtām, gulēju kails gultā. Visapkārt tumsa. Taču ne melnās lakas tumsa. Neko nevarēja saskatīt. Es biju viens. Pastiepu roku, līdzās neviena nebija. Es biju viens. Atkal viens pats, pamests pie paša pasaules gala.

-Jumijoši! es iekliedzos. Taču īstenībā kliedziens neizskanēja. Sausa čērkstoņa kaklā. Mēģināju vēlreiz. Atskanēja kaut kāds klikšķis. Iedegās naktslampiņa, istaba kļuva gaiša.

Tā bija Jumijoši. Viņa, balto blūzi mugurā, melnajām kurpēm kājās, sēdēja uz dīvāna un noskatījās mani ar maigu

smaidu sejā. Uz krēsla atzveltnes bija uzmesta viņas gaišzilā darba žakete. Mans bezspēcīgais ķermenis pamazām atguva spēkus. Pamanīju, ka labajā rokā esmu sažņaudzis palagu. Atlaidu palagu, noslauclju sviedrus no sejas. Kurā pusē es esmu, nodomāju. Vai šī gaisma ir īsta?

-    Paklau, Jumijoši, es aizsmacis ierunājos. -Jā?

-    Tu tik tiešām te esi?

-    Protams.

-    Tu nekur neesi pagaisusi?

-    Neesmu. Cilvēki tik viegli nepagaist.

-    Es redzēju sapni.

-            Es zinu. Es visu laiku tevi vēroju. Tu pa sapņiem sauci manu vārdu. Es tumsā tevi vēroju. Es redzu tumsā.

Paskatījos pulkstenī. īsi pirms četriem. īsi pirms rītausmas. Visdziļāko domu laiks. Jutos nosalis un stīvs. Vai tas tiešām bija sapnis? Tajā tumsā Aituvīrs bija pazudis, Jumijoši pagaisa. Kāds izmisums, kāda vientulība. Spēju atcerēties Jumijoši rokas pieskārienu. Tas bija manī palicis. Tas bija īstāks par īstenību. Īstenība vēl nebija pilnībā atgriezusies.

-    Jumijoši? -Jā?

-    Kāpēc tu esi apģerbusies?

-    Apģērbos un tevi vēroju.

-            Vai tu varētu vēlreiz izģērbties? es pavaicāju. Es gribēju pārliecināties, ka viņa tik tiešām ir. Ka šī ir īstā pasaule.

-            Protams, viņa atteica. Noņēma pulksteni un nolika uz galda. Novilka kurpes. Atpogāja blūzi, novilka zeķes, novilka svārkus, to visu rūpīgi salocīja. Noņēma brilles un nolika uz galda. Parastais troksnis. Es viņu cieši apskāvu. Silts un gluds augums. Nav pagaisusi. Reāls smagums.

-    Tu nepagaisi, es sacīju.

-            Protams, ne, viņa atbildēja. Es taču tev teicu: cilvēld tik viegli nepagaist.

Vai patiesi? es, viņu apskaudams, nodomāju. Viss var notikt. Šī pasaule ir trausla un bīstama. Šajā pasaulē tik daudz kas pavisam vienkārši notiek. Tajā istabā vēl viens ģindenis bija palicis. Vai tie bija Aituvira kauli? Vai tie gaidīja kādu citu? Varbūt tie bija manējie? Tajā tālajā, krēslainajā istabā gaida manu nāvi. Tālumā saklausīju viesnīcas trokšņus. Kā vēja atnesta vilciena svilpe naktī. Lifta graboņa, apstāšanās. Soļi gaiteni. Kāds atver durvis, aizver durvis. Viesnīca "Delfīns". Tas man ir skaidrs. Kāds saceļ tur senos trokšņus, grabinās. Es tur piederu. Kāds manis dēļ lej asaras, kāds lej asaras par to, par ko es pats neesmu raudājis.

Es noskūpstīju Jumijoši plakstiņus.

Jumijoši aizmiga manās rokās. Miegs nenāca. Manī nebija vietas miegam. Es biju nomodā kā izžuvusi aka. Es, viņu cieši sev piekļāvis, ik pa brīdim klusi ieraudājos. Raudāju par zaudēto, raudāju par to, kas vēl būs jāzaudē. Tomēr īstenībā es paraudāju tikai mazliet. Jumijoši augums bija tik maigs kā laika tecējums. Laiks bija iegrebts īstenībā. Pamazām ausa rīts. Pacēlu galvu un ieskatījos pulkstenī uz naktsgaldiņa, un vēroju, kā pulksteņa rādītāji skaita laiku. Tie pamazām virzījās uz priekšu. Mana roka no Jumijoši elpas bija silta un mikla.

Īstenība, es nodomāju. Es palikšu te.

Beidzot pulkstenis rādīja septiņi, vasaras rīta gaisma iespīdēja logā un zīmēja uz grīdas greizu četrstūri. Jumijoši gulēja ciešā miegā. Es maigi atglaudu viņas matus, piespiedu lūpas ausij. Ko lai saku? Trīs četras minūtes par to domāju. Daudz ko var pateikt, dažādā veidā, dažādas iespējas. Vai spēšu to pateikt? Vai mana vēsts izlauzīsies cauri gaisam? Klusībā izmēģināju vairākas frāzes. Tad izvēlējos visvienkāršāko no visām.

-Jumijoši, jau rīts, es nočukstēju.

Content

Murakami Haruki Dejo Dejo Dejo

1

2

4

5

6

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

38

39

40

41

42

43

44