Murakami Haruki

Kafka liedagā

Haruki Murakami

Kafka liedagā

PAR VĀRNĒNU SAUKTAIS ZĒNS

- Kā tev ar naudu? - vaicā par Vārnēnu sauktais zēns. Viņš runā mazliet neveikli, kā aizvien. It kā tikko būtu modies no dziļa miega, it kā muskuļi ap muti vēl īsti negribētu kustēties. Tomēr tā ir tikai poza, patiesību sakot, viņš ir nomodā - pilnīgi un galīgi. Kā aizvien.

Es pamāju.

- Cik tev ir?

Vēlreiz pamājis, es domās pārskaitu, tad atbildu: - Apmēram četrsimt tūkstoši jenu. Vēl nedaudz varu izņemt ar kredītkarti. Protams, nevarētu teikt, ka naudas ir baigi daudz, bet pagaidām pietiks.

- Nu, nav slikti, - par Vārnēnu sauktais zēns nosaka. - Pagaidām pietiks.

Es pamāju.

- Tev to naudu pagājušajos Ziemassvētkos uzdāvināja Ziemassvētku vecītis, vai ne? - viņš jautā.

- Tā vis nav.

Par Vārnēnu sauktais zēns, viegli noklakšķinājis mēli, pārlaiž ironisku skatienu apkārt.

Es nesaku neko. Protams, viņš jau no paša sākuma zināja par naudu. Viņš neuzdod nekādus aplinkus jautājumus. Tikai paķircina mani.

- Būs labi, - par Vārnēnu sauktais zēns saka. - Tev to naudu vajag. Tiešām. Un tu to dabūji. Vai nav vienalga, kā to nosauc? Aizņēmies, biji spiests aizlienēt, nozagi... Jebkurā gadījumā tā ir tēva nauda. Lai nu kā, pagaidām pietiks. Bet kaut kad šie četri simti tūkstošu beigsies. Ko tad tu iesāksi? Nauda makā neaug kā sēnes mežā. Tev vajadzēs kaut ko ēst, vajadzēs kaut kur gulēt. Kaut kad nauda beigsies.

- Kad tas bridis pienāks, tad ari par to domāšu, - es atbildu.

- Kad tas brīdis pienāks, tad arī par to domāšu, - zēns atkārto manus vārdus, it kā plaukstā pasvārstot kādu smagumu.

Es pamāju.

- Varbūt mēģināsi atrast kādu darbu?

- Varbūt, - es saku.

Par Vārnēnu sauktais zēns nogroza galvu.

- Tu taču par pasauli vēl neko nezini. Nu, piemēram, kā tad piecpadsmit gadus vecs zēns svešā vietā atradis darbu? Tev vēl nemaz nav pat obligātās izglītības. Kurš tevi ņems darbā?

Es nedaudz piesarkstu. Spēji piesarkstu.

- Būs jau labi, - par Vārnēnu sauktais zēns saka. -'Tu tikko esi sācis, man nevajadzētu te rindot nepatīkamas lietas citu pēc citas. Savā sirdi tu esi izlēmis to darīt. Tagad atliek tikai īstenot. Lai nu kā - tā ir tava dzīve. Pašos pamatos tā ir - jādara tā, kā esi nolēmis.

Nūjā, tā ir mana dzīve.

- Bet vispirms tev jākļūst baigi rūdītam.

- Es cenšos, - apgalvoju.

- Tā tiešām ir, - par Vārnēnu sauktais zēns turpina. - Šo pēdējo gadu laikā tu esi kļuvis daudz stiprāks. To nevar nepamanīt.

Es pamāju.

Par Vārnēnu sauktais zēns turpina: - Un tomēr, tu esi tikai piecpadsmit gadus vecs. Tava dzīve, lai cik tas banāli izklausītos, tikai sākas. Pasaulē ir tik daudz kā tāda, ko tu nekad neesi redzējis. Ko tu pat iedomāties nevari.

Mēs abi kā aizvien sēžam tēva kabinetā uz ādas dīvāna. Par Vārnēnu sauktajam zēnam šī vieta patīk. Viņam te patīk dažādi sīkumi. Šobrīd viņš tur rokā papīru presi no stikla. Tai ir bites forma. Protams, ja tēvs būtu mājās, Vārnēns presei pat netuvotos.

Es saku: - Lai kas arī notiktu, man jāiet prom no šejienes. Tur neko nevar mainīt.

- Tā laikam ir, - par Vārnēnu sauktais zēns piekrīt. Noliek papīra presi uz rakstāmgalda un aizliek rokas aiz pakauša.

- Bet tas neko neatrisinās. Es nekādi negribu slāpēt tavu apņemšanos, bet redzi: lai cik tālu tu aizietu, izbēgt tev tik un tā neizdosies. Vai tu to saproti? Neliec pārāk lielas cerības uz attālumu.

Es atkal sāku domāt par attālumu. Par Vārnēnu sauktais zēns nopūšas, tad ar pirkstu galiem aizspiež ciet acu plakstiņus. Un uzrunā mani no šīs tumsas.

- Paspēlēsim mūsu parasto spēli, - viņš saka.

- Lai iet, - piekritu. Es arī tāpat aizveru acis un klusumā dziļi ieelpoju.

- Nu labi, iztēlojies briesmīgu viesuļvētru, - viņš saka. - Par visu pārējo aizmirsti.

Daru, kā likts, iztēlojos briesmīgu viesuļvētru. Par visu pārējo aizmirstu pavisam. Aizmirstu pat to, ka esmu es pats. Pārvēršos tukšumā. Viss lidinās. Mēs kā aizvien kopā ar zēnu esam tēva kabinetā uz vecā ādas dīvāna.

- Reizēm liktenis līdzinās smilšu vētrai, kas maina virzienu, - par Vārnēnu sauktais zēns man stāsta.

Reizēm liktenis līdzinās smilšu vētrai, kas nemitīgi maina virzienu. Lai izvairītos no tās, tu dodies uz citu pusi. Tajā bridi ari smilšu vētra maina virzienu tāpat kā tu. Tā notiek nez cik reižu: tu mirkli pirms rītausmas dejo savādu deju, kura beidzas ar nāvi. Tā mainās. Kāpēc? Tāpēc, ka šī smilšu vētra nav kaut kas, atpūsts no tālienes. Tā esi tu pats. Kaut kas tevī pašā. Tāpēc tev nekas cits neatliek kā nepretoties tai. Ej tajā iekšā, aizver acis, aizspied ausis, lai tajās neiekļūst smiltis, un ej uz priekšu soli pa solim. Tur iekšā nebūs ne saules, ne mēness, ne debespušu, un reizēm tur nebūs pat laika. Tikai augstu gaisā dejos smalkas smiltis kā sabirzuši kauli. Jāiztēlojas tāda vētra.

Es iztēlojos tādu vētru. Balta vērpete sagriežas pret debesim, tā tiecas augšup gluži kā resna virve. Abām rokām spiežu ciet ausis un acis. Lai smalkās smiltis netiek manā ķermenī. Vētras virziens ir vērsts uz mani, tā pamazām tuvojas. Sajūtu tālā vēja spiedienu uz savas ādas. Vētra tūdaļ mani aprīs.

Par Vārnēnu sauktais zēns uzliek roku man uz pleca. Tad smilšu vētra pagaist. Es vēl neveru vaļā acis.

- Tev tagad jākļūst par rūdītāko piecpadsmitgadīgo zēnu pasaulē. Tā ir. Tev nav cita ceļa, ja gribi izdzīvot šajā pasaulē. Tāpēc tev jākļūst par visrūdītāko. Tu taču pats to saproti, vai ne?

Es klusēju. Man gribētos tā ieslīdēt miegā, jūtot zēna roku sev uz pleca. Manu vieglas spārnu vēdas.

- Tu tagad kļūsi par visrūdītāko piecpadsmitgadīgo zēnu pasaulē, - par Vārnēnu sauktais zēns atkārto, maigi iečukst -man ausī kā iemidzinot. It kā mēģinātu to ar tumši zilu tinti ietetovēt man sirds dziļumos.

Tev, protams, vajadzēs izdzīvot. To mežonīgo, abstrakto, iedomāto vētru. Bet, kaut arī tā ir abstrakta, kaut arī tā ir iedomāta, tā tomēr graiza dzīvo miesu ar tūkstošiem asmeņu. Nav zināms, cik cilvēku tur noasiņos, varbūt arī tev plūdīs asinis. Siltas, sārtas asinis. Tu uztversi šīs asinis abās plaukstās. Tās būs tavas asinis un citu cilvēku asinis.

Kad šī vētra būs beigusies, tu pats nesapratīsi, kā tiki tai cauri, kā izdevās izdzīvot. Tu pat nespēsi saprast, vai tā tik tiešām ir aiz muguras. Skaidrs būs tikai viens. Tu, tagad no vētras iznākušais, vairs nebūsi tas pats, kas iegāja tajā iekšā. Un tieši tur ir smilšu vētras jēga.

Kad pienāca mana piecpadsmitā dzimšanas diena, es aizgāju no mājām, devos uz tālu, svešu pilsētu un apmetos tur mazas bibliotēkas kaktā.

Protams, ja es gribētu izstāstīt visu pēc kārtas, man vajadzētu runāt varbūt pat veselu nedēļu. Bet, ja stāstu tikai pašu svarīgāko, lielos vilcienos tas skan šādi. Kad pienāca mana

piecpadsmitā dzimšanas diena, es aizgāju no mājām, devos uz tālu, svešu pilsētu un apmetos tur mazas bibliotēkas kaktā.

Varbūt izklausās pēc pasakas sākuma. Bet tā nav nekāda pasaka. Lai kā to saprastu.

1. NODALA

Aizejot no mājām, nauda nav vienīgais, ko es paņemu no tēva kabineta. Paņemu ari mazas, vecas zelta šķiltavas (man patīk to forma un smagums) un asu atvāžamo nazi. Tas domāts briežu dīrāšanai, nazis smagi ieguļas plaukstā, atvāztais asmens ir divpadsmit centimetrus garš. Tas laikam atvests kā dāvana no kāda ārzemju ceļojuma. Es paņemu arī no rakstāmgalda atvilktnes jaudīgo kabatas bateriju. Man vajag ari saulesbrilles, lai slēptu savu patieso vecumu. Tumšu debesu zilas Revo saulesbrilles.

Biju domājis paņemt arī Rolex Oyster pulksteni, kuru tēvs tik augstu vērtē, tomēr pārdomāju. Mani ļoti vilina šī pulksteņa skaistums, bet ar šādu nesamērīgi dārgu priekšmetu es pievērstu cilvēku uzmanību. Domājot par noderīgumu, man pietiks ar manu ikdienā lietoto pulksteni Casio plastmasas siksniņā ar hronometru un modinātāju. Tas ir daudz vienkāršāk lietojams. Pārdomājis ielieku Rolex atpakaļ atvilktnē.

Tad vēl - bērnības fotogrāfija, kurā stāvu līdzās savai vecākajai māsai. Arī šī fotogrāfija glabājas atvilktnes dziļumā. Mēs abi ar māsu esam kaut kur liedagā, abi divi, kā šķiet, priecīgi smejamies. Māsa pagriezusies sāņus, un puse viņas sejas palikusi ēnā. Tāpēc šķiet, ka smaids ir sašķelts tieši uz pusēm. Kā grāmatās redzētās grieķu traģēdiju maskas - šajā sejā ir divējādas nozīmes. Gaisma un ēna. Cerības un izmisums. Smiekli un bēdas. Paļāvība un vientulība. Es tieši un droši raugos objektīvā. Liedagā esam mēs divi vien, nemana nevienu citu cilvēku. Abi ar māsu esam peldkostīmos. Viņai ir sarkans, puķains viendaļīgs peldkostīms, man - neglītas, zilas, platas peldbikses. Es kaut ko turu rokā. Izskatās pēc plastmasas nūjas. Viļņi pie mūsu kājām skalo baltās putu galotnes.

Kaut kur, kaut kad kāds ir uzņēmis šo fotogrāfiju. Kāpēc man ir tik priecīga sejas izteiksme? Kā man varēja būt tik priecīga seja? Kāpēc tēvs saglabājis tikai šo vienīgo fotogrāfiju? Vienas vienīgas mīklas. Man varēja būt trīs gadi, māsai -deviņi. Vai mums ar māsu bija tikai labas attiecības? Man nav atmiņu par to, ka mēs, visa ģimene, būtu devušies uz pludmali. Man vispār nav atmiņu, ka mēs kaut kur būtu devušies. Lai kā ari būtu, es negribu šo fotogrāfiju atstāt tēvam. Ielieku to makā. Mammas fotogrāfijas man nav. Tēvs izmeta tās visas, neatstāja nevienu.

Padomājis nolemju paņemt arī mobilo telefonu. Kad tēvs sapratīs, ka tas pazudis, viņš laikam gan piezvanīs telekompānijai un liks to atvienot. Ja tā notiks, telefonam vairs nebūs nekādas jēgas. Tomēr es to iemetu mugursomā. Arī lādētāju. Viegls taču. Kad redzēšu, ka vairs nedarbojas, izmetīšu.

Mugursomā jāliek tikai nepieciešamākās lietas. Visgrūtāk ir izraudzīties drēbes. Vajadzēs veļu, vairākas kārtas, tāpat ari pāris džemperu. Krekli, bikses, cimdi, šalle, šorti, mētelis? Ja sāc domāt, vairs nevar apstāties. Tomēr viens man ir skaidrs. Es negribu klīst svešā vietā, apkrāvies ar milzīgu bagāžu, kas skaidri pasaka - te ir viens no mājām aizbēdzis jaunietis. Tādā gadījumā kāds ātri vien mani izskaitļotu. Paziņotu policijai, pēc tam - nogādātu atpakaļ mājās. Negribu ari iepīties kādā vietējo salašņu kompānijā.

Par aukstu vietu nevar būt ne runas, es nolemju. Vai nav vienkārši? Jādodas tur, kur ir silts. Tādā gadījumā man nevajadzēs mēteli. Un cimdus ari ne. Līdzi ņemamo drēbju apjoms sarūk uz pusi. Izvēlos viegli mazgājamas un neburzīgas drēbes, saloku un salieku mugursomā. Bez apģērba es ielieku vēl “trīs gadalaiku” guļammaisu, kas ir viegli saritināms un salokāms, vienkāršus tualetes priekšmetus, lietus apmetni, piezīmju grāmatiņu un pildspalvu, MD Walkman, kurā var arī

ierakstīt, apmēram desmit diskus (mūzika ir pirmās nepieciešamības lieta) un rezerves uzlādējamo bateriju. Tas būtu viss. Tūristu piederumus ēdienu gatavošanai līdzi neņemu. Pārāk smagi un aizņem daudz vietas. Ēdamo pirkšu veikalā. Tas gan prasa daudz laika, bet es īsinu līdzi ņemamo lietu sarakstu. Pierakstu klāt, tad atkal izsvītroju. Un atkal pierakstu un atkal izsvītroju.

Piecpadsmitā dzimšanas diena man liekas vispiemērotākais brīdis, lai bēgtu no mājām. Pirms tam būtu par agru, pēc tam - varētu izrādīties, ka ir jau par vēlu.

Kopš sāku mācīties vidusskolā, es divus gadus tam gatavojos, galvenokārt - trenēju ķermeni. Jau kopš pamatskolas trenējos džudo un turpināju ar to nodarboties ari vidusskolā. Tomēr skolas sporta klubā es neiestājos. Kad bija brīvs laiks, skrēju stadionā, peldēju baseinā, gāju uz tuvējo sporta zāli vingrot uz trenažieriem, audzēju muskuļus. Tur jaunie treneri man par velti parādīja pareizos stiepšanās vingrojumus, iemācīja pareizi lietot trenažierus. Pareizi nostiprināt muskuļus. To, kurus muskuļus izmantojam ik dienas, parastās darbībās un kurus var attīstīt tikai ar trenažieriem. Viņi man iemācīja pareizi izpildīt vingrojumus. Es, par laimi, esmu augumā diezgan garš un regulārajos treniņos kļuvu ari plecīgs un platāks krūtīs. Tie, kas mani nepazīst, noteikti domā, ka esmu septiņpadsmit gadus vecs jaunietis. Varu iedomāties, kādās nepatikšanās es iekultos, ja dotos prom, izskatīdamies piecpadsmit gadus vecs, kāds esmu patiesībā.

Es tikpat kā ne ar vienu nesarunājos - ja neskaita trenerus sporta zālē, kalpotāju, kas nāk pie mums ik pārdienas, un to minimumu, cik jārunā skolā. Ar tēvu mēs jau ilgu laiku izvairāmies satikties. Mēs gan dzīvojam vienā mājā, tomēr pavisam dažādās laika zonās. Viņš gandrīz visu dienu pavada darbnīcā, kas atrodas tālu prom. Un es cenšos negadīties viņam ceļā.

Mācos privātskolā - augstāko aprindu vai vismaz bagātnieku bērniem. Ja negadās izgāzties pavisam smagi, tajā var mierīgi eksistēt līdz pat skolas beigšanai. Te visiem ir taisni zobi, kārtīgs apģērbs un garlaicīgas sarunas. Nu, protams, es klasē nevienam nepatīku. Esmu uzcēlis ap sevi augstu mūri, neviens netiek tur iekšā, arī es pats cenšos nelīst ārpus tā. Kuram gan patiks tāds cilvēks? Viņi nelaiž mani sev tuvāk, viņi mani vēro. Varbūt uzskata mani par bīstamu, varbūt pat baidās no manis. Tomēr mani apmierina tas, ka citi liek mani mierā. Man bijis tik daudz darāmā, kas man bija jāpadara vienam, - veseliem kalniem. Kad gadījās brīvs laiks, es vienmēr gāju uz skolas bibliotēku. Tur alkatīgi riju grāmatas.

Tomēr skolā stundu laikā es visā vērīgi ieklausījos. Par Vārnēnu sauktā zēna ietekmē.

Diezin vai vidusskolā mācītais - zināšanas, prasmes - reālajā dzīvē tev īpaši noderēs, nu diez vai. Un skolotāji ir viens nejēdzīgs bars. Tas ir jāsaprot. Bet tomēr - tu aizbēgsi no mājām. Tādā gadījumā tev vairs nekad nebūs iespējas mācīties skolā. Tāpēc visu, ko tev stundās māca, - vienalga, vai tev tas patīk vai ne, - ieliec galvā. Kļūsti par tīru dzēšlapu, uzsūc visu. Ko paturēt, ko izmest - to tu izlemsi vēlāk.

Es paklausīju šim padomam (es parasti paklausu par Vārnēnu sauktā zēna padomiem). Apziņa koncentrējās, smadzenes kā sūklis uzsūca visu, es saspicēju ausis, lai uztvertu visu klasē teikto, un tas viss iegūla man prātā. Šajā ierobežotajā laika sprīdī es sapratu visu un atcerējos visu. Tieši tādēļ es, tikpat kā nemācoties ārpus skolas, eksāmenos biju viens no labākajiem klasē.

Muskuļi man kļuva stipri kā ar metālu pielieti, un es pats -aizvien noslēgtāks. Trenējos neizrādīt mainīgās emocijas un prātā ienākušās domas ne skolotājiem, ne klasesbiedriem, kas bija ap mani. Es taču biju nolēmis doties skarbajā pieaugušo pasaulē, tur man būs jādzīvo vienam. Tāpēc man jākļūst stiprākam par visiem.

Paskatoties spogulī, es redzu savās acīs vēsu ķirzakas skatienu, sejas vaibsti kļūst cietāki un neizteiksmīgi. Ja padomāju, tad saprotu, ka jau labu laiku neesmu smējies. Pat ne uzsmaidījis. Ne citiem, ne pats sev.

Tomēr man ne vienmēr izdodas saglabāt šo mierīgo vientulību. Tas mūris, ko esmu ap sevi uzcēlis, reizēm pavisam vienkārši sabrūk. Neteiksim, ka tas notiek pārāk bieži, tomēr pāris reižu tā ir gadījies. Mūris nemanot pagaist, un es palieku kails pasaules priekšā. Tādos brīžos es apjūku. Briesmīgi apjūku. Turklāt vēl pareģojums. Aizvien šis pareģojums, kā noslēpumaini, tumši ūdeņi.

Aizvien šis pareģojums, kā noslēpumaini, tumši ūdeņi.

Parasti tas uzglūn no kādas nezināmas vietas. Bet uzplūdu brīdī ūdeņi nāk bez skaņas, sasaldē katru tava ķermeņa šūnu, tu slīksti šo nežēlīgo ūdeņu plūdos, tver pēc elpas. Tu ķeries pie ventilācijas lūkas griestu tuvumā, ceri uz svaigā āra gaisa glābiņu. Bet gaiss, kas plūst no turienes, ir sauss un karsts, tas apdedzina tavu rīkli. Ūdens un sausums, aukstums un karstums, šie elementi, kuriem it kā vajadzētu būt pretmetiem, ir apvienojuši spēkus, kopā metušies uzbrukumā tev.

Pasaule ir milzīgs izplatījums, tikai tā telpa, kurā tevi grib saprast - un tai nemaz nevajag būt ļoti lielai -, nekur nav atrodama. Kad meklēju balsi, atrodu klusumu, kad meklēju klusumu, atrodu tur slēpušos pareģojuma balsi. It kā to ieslēgtu kaut kur manā prātā glabāts slēdzis.

Tava sirds līdzinās upei, kas pēc ilgām lietavām izkāpusi no krastiem. Neviena pazīstama ainava vairs nav palikusi, viss applūdis, viss aizrauts tumsā. Taču lietus nemitējas šaustīt upi. Tā notiek, es domāju, ieraugot ziņās tādas plūdu ainas. Jā, tieši tā notiek, tāda ir mana sirds.

Pirms dodos prom no mājām, es vannas istabā ar ziepēm nomazgāju rokas un seju. Apgriežu nagus, iztīru ausis, iztīru zobus. Tas prasa laiku, bet es cenšos sakopties pēc iespējas labāk. Reizēm vissvarīgāk ir būt tīram. Pēc tam spogulī virs izlietnes uzmanīgi nopētu savu seju. Redzu to, ko esmu mantojis no tēva un no mātes - nē, mammas seju es nemaz neatceros -, seju, ko esmu mantojis ģenētiski. Varu neizrādīt emocijas, varu neļaut acīm iemirdzēties, varu nostiprināt muskuļus, taču savu seju es nespēju mainīt. Lai kā es to vēlētos, nespēju atbrīvoties no biezajām uzacīm, ko esmu saņēmis no tēva, ne ari no dziļās grumbas, kas ievelkas starp tām. Ja es apņemtos to izdarīt, es varētu nogalināt savu tēvu (šobrīd esmu kļuvis tik stiprs, ka to nemaz nebūtu grūti izdarīt). Varu izdzēst atmiņas par mammu. Bet tos gēnus, kas man ir no viņiem, neizdosies ne padzīt, ne iznīdēt. Ja es gribētu to izdarīt, man vajadzētu iznīdēt ārā no sevis pašam sevi.

Un tur ir šis pareģojums. Tas ir aprakts manī - kā tāda ierīce.

Tas ir aprakts manī - kā tāda ierīce.

Nodzēšu gaismu un izeju ārā no vannas istabas.

Māju pārņēmis smags, drēgns klusums. Neesošu cilvēku čuksti, nedzīvojošu cilvēku elpa. Aplaižu skatienu apkārt, apstājos, dziļi ieelpoju. Pulksteņa rādītāji rāda trīs pēcpusdienā. Abi rādītāji izskatās ārkārtīgi vienaldzīgi. Tie gan izliekas esam neitrāli, tomēr nav manā pusē. Pienācis laiks pamest šo vietu. Paņemu nelielo mugursomu un uzmetu to plecos. Nez cik reižu esmu to izmēģinājis, tomēr tā liekas daudz smagāka nekā parasti.

Mans ceļa mērķis ir Sikoku. Man nav nekāda īpaša iemesla doties uz Sikoku. Tomēr, raugoties kartē, nezin kādēļ iedomājos, ka man vajadzētu doties turp. Lai cik reižu es skatītos, nē, skatoties es pamazām sajūtu, ka mani pievelk šī vieta. Tālu uz dienvidiem no Tokijas; no Honsju to šķir jūra, ari klimats ir silts un patīkams. Es tur ne reizi neesmu bijis, nevienu tur nepazīstu, ari neviena radinieka man tur nav. Tieši tāpēc, ja kāds gribētu noskaidrot manu atrašanās vietu (kaut gan diezin vai tāds cilvēks atradīsies), viņam gan neienāktu prātā meklēt mani Sikoku.

Pie kases lodziņa izņemu iepriekš pasūtīto biļeti, tad iekāpju nakts autobusā. Vislētākā biļete uz Takamacu - nedaudz vairāk par desmit tūkstošiem jenu. Man neviens nepievērš uzmanību. Neviens neprasa, cik man gadu. Neviens nepēta manu seju. Arī konduktors lietišķi pārbauda biļeti, un tas ir viss.

Autobuss nav pārpildīts, aizņemta ir tikai apmēram trešdaļa vietu. Lielākā daļa pasažieru, tāpat kā es, ceļo vienatnē, autobusā tāpēc ir nedabiski kluss. Ceļš līdz Takamacu ir diezgan garš. Saskaņā ar grafiku jābrauc apmēram desmit stundas, ieradīsimies rīt agri no rīta. Taču mani šis garais brauciens neuztrauc. Laika man ir atliku likām. Autobuss izbrauc no autoostas pēc astoņiem, es atlaižos sēdeklī un tūlīt pat aizmiegu. It kā līdz ar atlaišanos sēdeklī nosēstos arf manas apziņas baterija.

īsi pirms pusnakts sāk stipri līt. Laiku pa laikam pamostos, paveru lēto aizkariņu un vēroju naksnīgās automaģistrāles ainavu. Sīkas lietus lāses plīkšķēdamas sitas logā, aizmiglo laternu stabus, kas izgaismo šoseju. Laternas izliktas vienādos attālumos, it kā tādā veidā tiktu mērīta pasaule. Atspīd jauna gaisma, bet jau nākamajā brīdī tā kļūst par veco, kas palikusi aiz muguras. Ievēroju, ka pulkstenis jau rāda pāri pusnaktij. Tā parādās mana piecpadsmitā dzimšanas diena - gluži automātiski izbīdīta priekšplānā.

- Daudz laimes dzimšanas dienā! - par Vārnēnu sauktais zēns saka.

- Paldies! - es atbildu.

Tomēr pareģojums, kļuvis par ēnu, neatstājas no manis. Pārbaudu, vai ap mani uzceltais mūris nav atkal sabrucis. Aizvelku ciet loga aizkariņus un aizmiegu no jauna.

2. NODALA

Šo dokumentu ASV Nacionālās aizsardzības departaments bija klasificējis kā “Ārkārtīgi slepenu”, un tas arī tika attiecīgi uzglabāts. Pēc tam kad 1986. gadā tika pieņemts Informācijas atklātības likums, dokuments kļuva publiski pieejams. Šobrīd

tas glabājas Vašingtonā, ASV Nacionālā dokumentu arhīva (NARA) īpašā nodaļā un ir pieejams izpētei.

Šajā dokumentā aprakstītā izmeklēšana tika veikta 1946. gadā, laika posmā no marta līdz aprīlim, armijas majora Džeimsa P. Vorena vadībā. Roberts O’Konors, jaunākais leitnants, un Harolds Katajama, virsseržants, veica izmeklēšanu uz vietas Jamanaši prefektūrā, *** apgabalā. Interviju laikā jautājumus uzdeva jaunākais leitnants Roberts O’Konors. Virsseržants Katajama tulkoja japāņu valodā, dokumentus sagatavoja JT) pirmās pakāpes ierindnieks Viljams Koens.

Intervijas tika veiktas divpadsmit dienu laikā, tās notika Jamanaši prefektūras *** apgabala pārvaldes pieņemšanas telpās. Divpadsmit personas O’Konors intervēja individuāli - *** ^ apgabala *** pilsētas skolas skolotāju, vienu ārstu no šīs pašas vietas, divus vietējā policijas iecirkņa policistus, kā arī sešus SJ bērnus.

Pievienotās kartes mērogā 1:10 000 un 1:2000 sagatavojis Iekšlietu ministrijas Topogrāfijas institūts.

Amerikas Armijas informācijas biroja (MIS) ziņojums Sastādīšanas datums: 1946. gada 12. maijs Nosaukums: RICE BOWL HILL INCIDENT, 1944: REPORT Dokumenta reģistrācijas numurs: PTYX-722-8936745-42213-WWN

Šis ir intervijas ar *** apgabala *** valsts skolas ceturtās klases 2. plūsmas skolotāju Secuko Okamoči (26 g.) ieraksta atšifrējums. Intervijas arhīva numurs ir PTYX-722-SQ, no 118 līdz 122.

Intervētāja Roberta O’Konora iespaidi:

“Secuko Okamoči ir pievilcīga neliela auguma sieviete. Gudra, ar atbildības sajūtu, uz jautājumiem atbildēja tieši un

atklāti. Piedzīvotais notikums bija viņu šokējis, radās iespaids, ka tā sekas jūtamas vēl šobrīd. Varēja just, ka reizēm, atsaucot atmiņā notikumus, viņa izjūt lielu garīgu spriedzi, tādos brīžos viņa runāja lēnāk.”

Laikam bija nedaudz pāri desmitiem no rīta, tā man šķiet, kad augstu debesīs nozibsnīja spoža, sudrabaina gaisma. Tā mirdzēja diezgan ilgi, pletās no austrumiem uz rietumiem, sadrebināja debesis. Mēs nodomājām, ka tas noteikti ir B29. Tieši mums virs galvas. Lai to saskatītu, galva bija jāpagriež taisni pret debesīm. Debesis bija skaidras, bez nēviena mākonīša, gaisma ari bija apžilbinoša, tāpēc mēs redzējām tikai sudrabaino krāsu, līdzīgu dūralumīnijam, neko citu skaidri saskatīt nevarēja.

Bet tas bija pārāk augstu, lai redzētu apveidu. Un ari mūs no turienes, no augšas, noteikti nevarēja saskatīt. Tāpēc mēs neuztraucāmies, ka varētu sākties uzlidojums, ka no debesīm mums virsū varētu krist bumbas. Uzlidojumiem šādos kalnos ari nebūtu nekādas jēgas. Tā lidmašīna laikam gan dodas bombardēt kādu lielu pilsētu vai varbūt atgriežas, jau veikusi uzlidojumus. Tāpēc mēs, pat lidmašīnu pamanījuši, īpaši neraizējāmies. Tāpat vien gājām tālāk. Es gan nodomāju, cik šī gaisma šķiet savādi skaista.

- Tomēr armijas dokumentācija liecina, ka tajā brīdī, proti, 1944. gada 7. novembri, desmitos no rīta, šajā apvidū debesīs nebija neviena amerikāņu lidaparāta un tāpat ari tur nebija nevienas citas lidmašīnas.

Tomēr - gan es, gan visi sešpadsmit bērni to redzējām, mēs visi to noturējām par B29. Vienīgā lidmašīna, kas varēja lidot tik augstu debesīs, bija B29. Mūsu prefektūrā bija viens aerodroms, laiku pa laikam tur nosēdās ari Japānas lidmašīnas, bet tās bija maziņas, neviena no tām nebūtu varējusi pacelties tik augstu. Turklāt neviens cits metāls nemirdz tā kā dūralumī-nijs. Bet likās, ka ir tikai viena lidmašīna, nevis liela eskadriļa, un tas bija savādi.

Vai jūs pati esat no šīs apkaimes?

Nē. Es esmu dzimusi Hirosimā. Šjova laikmeta 16. gadā es apprecējos, tad arī pārcēlos uz šejieni. Mans vīrs šejienes vidusskolā strādāja par mūzikas skolotāju, Šjova laikmeta 18. gadā viņu iesauca armijā, tad 20. gada jūnijā viņš gāja bojā - Lusonā. Viņš esot sargājis munīcijas noliktavu netālu no Manilas, tai uzkritusi amerikāņu mesta bumba, viņš gājis bojā sprādzienā. Tā man stāstīja. Bērnu mums nebija.

Cik skolēnu toreiz bija kopā ar jums?

Gan zēni, gan meitenes, kopā - sešpadsmit. Ja neskaita divus, kas nebija ieradušies slimības dēļ, visi klases skolēni. Astoņi zēni un astoņas meitenes. Pieci no viņiem bija no Toki-jas evakuētie bērni.

Mēs bijām devušies pārgājienā, paņēmuši līdzi ūdens pudeles un pusdienas, no skolas izgājām deviņos no rīta. Devāmies pārgājienā, bet īpašu mācību mērķu mums nebija. Mūsu mērķis bija kalnos sēņot un meklēt ēdamus dārzeņus. Mēs gan dzīvojām lauksaimniecības apvidū, nevarētu teikt, ka ēdiena ziņā mums gāja ļoti slikti, bet pietikt arī nepietika. Bija ieviesta stingra normu sistēma, un visi bija izsalkuši.

Tāpēc arī bērnus skubināja meklēt ēdienu, kur vien varētu to atrast. Tādos laikos par mācībām tik daudz nedomā. Visi labprāt devās “mācību pārgājienos”. Turklāt skolas apkaimē bija daudz šādiem “mācību pārgājieniem” piemērotu vietu. Tajā ziņā mums bija palaimējies. Pilsētās cilvēki cieta badu. Piegādes ceļi no Taivānas un kontinenta bija nogriezti, pilsētās trūka pārtikas.

Jūs sacījāt, ka skolēnu vidū bija pieci no Tokijas evakuētie skolēni. Kā viņi sadzīvoja ar vietējiem bērniem?

Vismaz manā klasē visi satika labi. Nu, protams, runājot par audzināšanas vidi, šie lauki un Tokija būtiski atšķīrās, cits runas veids, cits ģērbšanās stils. Puse no lauku bērniem bija nabadzīgu zemnieku bērni, bet no Tokijas atvesto bērnu vecāki vai nu strādāja uzņēmumos, vai kalpoja civildienestā. Tāpēc nevar teikt, ka bērniem būtu bijis viegli saprast citam citu.

Vismaz sākumā attiecības starp abām grupām bija neskaidras. Nevarētu teikt, ka viņi būtu strīdējušies, bet likās - viņi nespēj tikt skaidrībā, ko citam par citu domāt. Tāpēc vietējie bērni turējās savā bariņā, bet pilsētas bērni - savā. Tomēr pēc diviem mēnešiem viņi jau bija diezgan stipri saraduši. Kad bērni sāk kopā spēlēties, viss aizmirstas, tad vairs nedomā par kultūras, vides un izcelsmes atšķirībām, tās izlīdzinās.

Pastāstiet, lūdzu, pēc iespējas sīkāk par to vietu, uz kurieni jūs todien vedāt savu klasi!

Tā bija vieta, kurp mēs gājām bieži, - kalns. To dēvēja par “Bļodu” - apaļās formas dēļ. Mēs to parasti saucām par Bļodas kalnu. Tas nebija pārāk stāvs, visi varēja tajā uzkāpt. No skolas jāpaiet nedaudz uz rietumiem. Lai bērni uzkāptu tajā, vajadzīgas apmēram divas stundas. Pa ceļam mēs mežā sēņojām, tur ari ieturējām vienkāršo maltīti. Bērniem šādi “mācību pārgājieni” sagādāja daudz lielāku prieku nekā nodarbības klasē.

Kad ieraudzījām augstu debesīs kaut ko lidmašīnai līdzīgu, tas mums atgādināja, ka ir karš, bet kopumā mēs visi jutāmies laimīgi. Debesīs nebija neviena mākonīša, nebija vēja, kalnos valdīja klusums. Skanēja tikai putnu balsis. Staigājot pa tādām vietām, šķiet, ka karš norit kādā citā, tālā valstī, ka mums ar to nav nekāda sakara. Mēs visi soļojām pa kalnu taku, dziedādami dziesmas. Laiku pa laikam atdarinājām putnu balsis. Ja aizmirstam par karu, tad šis rīts bija tik brīnišķīgs un nevainojams.

Pēc tam kad bijāt redzējuši lidmašīnai līdzīgo objektu, jūs visi iegājāt mežā, vai ne?

Tieši tā. No brīža, kad pamanījām lidmašīnu, bija pagājušas apmēram piecas minūtes. Mēs nogriezāmies no galvenā kalnu ceļa un sākām iet pa slīpu taku cauri mežam. Diezgan stāvs kāpums ir tikai šajā vietā, bet pēc aptuveni desmit minūšu gājiena paveras tāda kā ieplaka. Diezgan plata, gluda, gluži kā galds. Dziļāk mežā pat saules stari neiespīdēja, gaiss bija vēsāks, un tikai šajā vietā mežs kļuva klajāks, izveidojās tāds kā laukumiņš. Kad es ar klasi kāpu Bļodas kalnā, mēs bieži iegriezāmies šajā vietā. Nez kādēļ te jutāmies mierīgi un tuvi.

Nonākuši laukumā, nedaudz atpūtāmies, nolikām tur mantas, tad sadalījāmies grupiņās pa trijiem un četriem un devāmies sēņot. Es biju stingri noteikusi, ka bērni nedrīkst izlaist cits citu no acīm. Ari tad es vēlreiz sapulcināju visus kopā un to pamatīgi izskaidroju. Protams, šī vieta mums bija labi pazīstama, taču - mežs paliek mežs, nebūtu nekas patīkams, ja kāds apmaldītos. Tomēr ar maziem bērniem tā var gadīties. Ja aizraujas ar sēņošanu, var aizmirst visus noteikumus. Tāpēc sēņodama es pati visu laiku pārskaitīju bērnu galvas.

Kad bērni sāka saļimt zemē, kopš ierašanās laukumā un sēņošanas sākuma bija pagājušas minūtes desmit. Kad ieraudzīju pirmos trīs bērnus nokrītam zemē, pirmā doma bija, ka viņi būs apēduši indīgas sēnes. Šajā apvidū ir daudz indīgu sēņu - tās ēdot, var būt letāls iznākums. Vietējie bērni gan tās pazītu, tomēr daudzas var viegli sajaukt. Tāpēc bērni ir brīdināti, ka nedrīkst nevienu sēni bāzt mutē, iekams neesam atgriezušies skolā un kāds sēņu pazinējs nav pārbaudījis visas sēnes. Taču nekad jau nevar zināt, vai visi bērni ieklausās tajā, ko viņiem saka.

Es metos turp, cēlu kājās zemē sabrukušos bērnus. Bērnu ķermeņi bija kā saulē sakarsusi mīksta gumija - pilnīgi ļengani. Likās, ka spēks viņus pavisam pametis. Tomēr viņi elpoja. Es pataustīju pulsu pie delnas - sirds sitās kā parasti. Ari drudža viņiem nebija. Sejas izteiksme - mierīga, nelikās, ka viņiem kaut kas sāpētu. Neizskatījās, ka viņi būtu bišu sadzelti vai čūskas sakosti. Tomēr pie apziņas viņi nebija.

Visdīvainākās bija bērnu acis. Šajos ļenganajos, gandrīz komas stāvoklim tuvajos ķermeņos acis tomēr bija vaļā. Tās bija vaļā, pavisam tā kā parasti, un likās - tās kaut ko vēro. Laiku pa laikam pat pamirkšķināja. Viņi negulēja. Turklāt acu zīlītes bija kustīgas. Klusumā tās virzījās no labās puses uz kreiso, it kā pētītu kādu ainavu - no viena gala līdz otram. Šajās acu zīlītēs bija apziņa. Tomēr patiesībā acis neredzēja neko. Nu vismaz to, kas atradās pašā priekšā, tās neredzēja. Pacēlu rokas un vēcināju bērniem gar acīm, bet acu zīlītēs nekādu reakciju nemanīja.

Es pēc kārtas cēlu augšā visus trīs bērnus. Visi bija pilnīgi vienādā stāvoklī. Bezsamaņā, vaļējām acīm, acu zīlītes lēnītēm kustējās no labās puses uz kreiso. Skats nebija parasts.

Kādi bērai bija pirmajā grupiņā, kas nokrita?

Visas trīs bija meitenes. Visas draudzīgi turējās'kopā. Es skaļi saucu viņu vārdus, pēc kārtas pliķēju viņām pa vaigiem. Pliķēju diezgan stipri. Nekādas reakcijas. Nekādu sajūtu. Likās, it kā es ar plaukstu pieskartos cietam, tukšam gaisam. Ļoti dīvaina sajūta.

Iedomājos, ka man jāsūta kāds uz skolu. Ar saviem spēkiem vien nekādi nevarētu nogādāt atpakaļ trīs bezsamaņā kritušas meitenes. Tāpēc sāku raudzīties pēc ātrākā skrējēja. Bet tuvumā nevienu nemanīju, un tad es sapratu, ka visi bērni ir pakrituši zemē. Visi sešpadsmit, visi kā viens, visi bezsamaņā. Es vienīgā stāvēju kājās un biju pie apziņas, viena pati... kā kaujas laukā.

Vai jūs tobrīd tajā vietā nemanījāt kaut ko savādu? Kādu smaku? Vai troksni? Gaismu?

(īsi apdomājusies.) Nē. Kā jau iepriekš sacīju, apkārt bija ļoti kluss, mierīgs, neko savādu nemanīju - ne skaņu, ne gaismu, ne smaku. Tikai manas klases bērni visi kā viens bija saļimuši zemē. Man tobrīd likās, ka esmu palikusi viena pati uz šīs pasaules. Galēja vientulība. Ne ar ko nesalīdzināma vientulība. Man gribējās turpat uz vietas, ne par ko nedomājot, pazust, izkūpēt gaisā.

Bet, protams, man kā skolotājai bija savi pienākumi. Es saņēmos, tad kā ripot noripoju lejā pa nogāzi un skrēju atpakaļ uz skolu pēc palīgiem.

3. NODALA

Kad pamostos, debesis jau šķiet gaišākas. Pavelku vaļā loga aizkariņu un vēroju ainavu aiz loga. Tik stipri vairs nelīst, taču neliekas, ka lietus varētu drīzumā pierimt pavisam. Viss, kas saredzams aiz loga, ir pielijis melns, no visa pil lietus lāses. Austrumu pusē debesīs peld pāris mākoņu skaidri iezīmētām kontūrām, šur tur gar to maliņām ārā spraucas gaisma. Gaismas krāsa liekas vienlaikus solām gan neveiksmi, gan panākumus. Šis iespaids ik mirkli mainās - atkarībā no skatpunkta.

Autobuss vienmērīgā ātrumā brauc pa maģistrāli. Riepu .švīksti, ko saklausu, nekļūst ne spalgāki, ne klusāki. Arī dzinēja apgriezienu skaits nemainās. Šī monotonā skaņa kā akmens dzirnas pa gabaliņam vien šķēpelē laiku un apziņu. Visapkārt guļ pasažieri, aizvilkuši aizkarus logiem priekšā un ieritinājušies sēdekļos.

Izskatās, ka nomodā esam tikai mēs abi ar šoferi. Mēs ārkārtīgi lietišķi, ārkārtīgi truli virzāmies uz ceļa mērķi.

Slāpst, izņemu no mugursomas kabatas minerālūdens pudeli un iedzeru remdeno ūdeni. No tās pašas kabatas izvelku arī paciņu ar sāļajiem cepumiem. Apēdu vairākus, tīkamā, sausā garša izplatās pa visu muti. Rokas pulkstenis rāda 4:32. Iedomājos pārbaudīt datumu un nedēļas dienu. Šie skaitļi liecina, ka kopš brīža, kad aizgāju no mājām, pagājušas trīspadsmit stundas. Laiks plūst vienmērīgi - ne steidzas, ne kavējas. Es vēl joprojām esmu savā dzimšanas dienā. Vēl joprojām esmu savas jaunās dzīves pirmajā dienā. Aizveru acis, atveru acis, vēlreiz pārbaudu datumu un laiku. Tad ieslēdzu lampiņu un sāku lasīt brošētu grāmatu.

Pulksten piecos autobuss bez kāda iepriekšēja brīdinājuma nogriežas no šosejas un apstājas stāvvietā pie degvielas stacijas un kafejnīcas, stāvlaukuma stūrī. Nošņācās kompresi-jas mehānisms, atveras priekšējās durvis. Autobusā iedegas gaisma, un šoferis nāk klajā ar īsu paziņojumu. Labrīt visiem! Jūs noteikti jūtaties noguruši. Autobuss saskaņā ar grafiku pēc stundas apstāsies pieturā pie Takamacu stacijas. Pirms tam šeit stāvvietā ieplānota apstāšanās uz divdesmit minūtēm -rīta pauze. Izbraukšana paredzēta pussešos. Visi tiek lūgti līdz šim laikam atgriezties atpakaļ autobusā.

Pēc šī paziņojuma gandrīz visi pasažieri pamostas, klusēdami pieceļas, nožāvājas, tad it kā negribīgi kāpj ārā no autobusa. Daudzi cilvēki kādu gabalu pirms Takamacu pārģērbjas. Es, izkāpis no autobusa, pāris reižu dziļi ieelpoju, iztaisnoju muguru, tad dzestrajā rīta gaisā izpildu vienkāršus stiepšanās vingrojumus. Aizeju uz tualeti, tur pie izlietnes nomazgāju seju. Tad iedomājos - kas šī īsti ir par vietu? Izeju ārā, pārlaižu skatienu apkārtnei. Nekā īpaša, neizteiksmīga ainava automaģistrāles malā. Un tomēr, varbūt mana noskaņojuma dēļ, šķiet, ka šejienes kalnu apveidi, koku un krūmu zaļā nokrāsa kaut kādā ziņā ir citāda nekā To kijā.

Ieeju kafetērijā un paņemu tur piedāvāto bezmaksas zaļo tēju. Parādās jauna meitene, apsēžas uz plastmasas krēsla pie blakusgaldiņa. Labajā rokā viņa tur papīra krūzīti ar turpat automātā pirkto kafiju, bet kreisajā - kastīti ar sviestmaizi, kā šķiet - ari automātā pirktu.

Viņas seja, atklāti sakot, liekas visai neparasta. Pat cenšoties uz to skatīties ļoti labvēlīgi, nevar teikt, ka tā būtu samērīga. Platu pieri, mazu un apaļu degunu, vaigi - vasarraibu-miem nosēti. Un ausis - tādas smailas. Diezgan uzkrītoša seja, tā teikt. Tomēr kopējais iespaids nav nemaz tik slikts. Šķiet, ka viņa pati varbūt nav pilnīgi apmierināta ar savu ārieni, bet ir saradusi ar to. Un tas ir ļoti svarīgi. Varbūt bērnišķīgi, bet tas rada drošības sajūtu. Nu, vismaz man tas rada drošības sajūtu. Ne pārāk gara auguma, bet slaida un smalka. Tāpēc krūtis izskatās lielākas. Un skaistas kājas.

Abu ausu ļipiņās smalki zelta auskariņi, kas laiku pa laikam iemirdzas kā dūralumīnijs. Līdz pleciem garie mati iekrāsoti brūnganā tonī (patiesībā - gandrīz sarkanīgā), mugurā biezs, vertikāli svītrains krekls ar garām piedurknēm. Plecā uzmesta neliela ādas mugursomiņa, ap kaklu aptīts plāns vasaras džemperis. Krēmkrāsas minisvārki no kokvilnas auduma, zeķu kājās nav. Šķiet, ka viņa tikko tualetē nomazgājusi seju, jo pie platās pieres pielipušas pāris matu šķipsnas - tās līdzinās kāda auga tievajām saknēm. Tas viss man nezin kāpēc šķiet ļoti pazīstams.

- Tu ari esi no tā autobusa? - viņa man vaicā nedaudz aizsmakušā balsī.

-Jā-

Viņa, saraukusi uzacis, iedzer malku kafijas.

- Cik tev gadu?

- Septiņpadsmit, - es sameloju.

- Vidusskolnieks?

Es pamāju.

- Uz kurieni brauc?

- Takamacu.

- Es arī, - viņa nosaka. - Tu brauc uz Takamacu vai atgriezies tur?

- Tā kā braucu, - es atbildu.

- Tieši tāpat kā es. Man tur ir laba draudzene. Un tev?

- Radi.

Viņa pamāj, it kā tas būtu pašsaprotami, un tad vairs jautājumus neuzdod.

- Man ir jaunāks brālis, apmēram tikpat vecs, cik tu, - viņa nosaka, it kā pēkšņi būtu to atcerējusies. - Bet bija tādi apstākļi, es viņu ļoti ilgi neesmu satikusi... Un tad vēl, tu esi ļoti līdzīgs viņam. Tu saproti, par ko es runāju?

- Kādam viņam?

- Nu tam, kas dzied tajā grupā. Man jau uzreiz tā likās, līdzko es tevi autobusā pamanīju. Bet es nevaru atcerēties vārdu. Pilnīgi tā, ka galvā būtu caurums, nevaru izdomāt. Nu galīgi! Tev arī tā gadās? Tu kaut ko atceries, bet nevari atcerēties līdz galam? Tev agrāk neviens nav teicis, ka esi viņam līdzīgs?

Es papurinu galvu. Man neviens neko tādu nav teicis.

Viņa, samiegusi acis, vēlreiz mani nopēta.

- Kādam cilvēkam? - es ievaicājos.

- No televīzijas.

- Tas cilvēks uzstājas televīzijā?

- Tieši tā, uzstājas televīzijā. - Viņa paņem sviestmaizi ar šķiņķi un vienaldzīgi to košļā, atkal iedzer kafiju. - Tas puisis dzied vienā grupā. Nekādi nevaru atcerēties tās grupas nosaukumu. Gara auguma puisis, runā Kansajas dialektā. Tev pašam nenāk prātā?

- Nē, es nezinu. Es televīziju neskatos.

Viņa saviebjas, tad ieurbjas manī ar acīm.

- Neskaties nemaz, nemaz?

Es klusēdams nogrozu galvu. Nē, laikam taču vajadzētu pamāt ar galvu. Un es pamāju.

- Tu neesi no runīgajiem un, ja kaut ko saki, tad tikai tik, cik vajag, ne vairāk, vai ne? Tu vienmēr tāds esi?

Es piesarkstu. Tas, ka es nerunāju, protams, ir skaidrojams ar manu mazrunību. Bet otrs iemesls ir tāds, ka man vēl nav īsti beidzies balss lūzums. Parasti es runāju zemā balsī, bet reizēm gadās, ka balss pēkšņi kļūst spalga. Tāpēc cenšos pārāk garās runās neielaisties.

- Vai nav vienalga, - viņa turpina. - Tu esi līdzīgs tam puisim... nu, no tās grupas, tam, kas runā ar Kansajas akcentu. Tev, protams, Kansajas akcenta nav. Bet... kā lai to pasaka... noskaņa ļoti līdzīga. Kā šķiet, patīkams puisis. Tas arī viss.

Tad viņa viegli pasmaida. Tas smaids īsu brīdi no kaut kurienes parādās un tūlīt pat pazūd. Es atkal nosarkstu.

- Ja tu mainītu frizūru, līdzinātos viņam vēl vairāk. Ja ataudzētu matus drusku garākus, ieziestu ar matu želeju - tā, lai stāv gaisā. To var izdarīt. Es to tūlīt pat varu izdarīt. Tu būtu uz mata kā viņš. Patiesību sakot, es esmu friziere.

Es pamāju. Tad iedzeru tēju. Kafetērijā ir ļoti kluss. Mūzika neskan. Nevienu nedzird sarunājamies.

- Tev nepatīk sarunāties, ja? - viņa, atbalstījusi galvu rokās un cieši manī skatoties, noprasa.

Papurinu galvu.

- Nē, tā nav.

- Es tevi neapgrūtinu?

Atkal papurinu galvu.

Viņa izņem otru sviestmaizi. Tā ir sviestmaize ar zemeņu ievārījumu. Viņa, neticīgi uz to paskatījusies, sarauc uzacis.

- Varbūt gribi to apēst? Man maize ar zemeņu ievārījumu riebjas vairāk par visu uz pasaules. Jau no bērnības.

Es to paņemu. Nevarētu teikt, ka man būtu īpaša patika pret maizi ar zemeņu ievārījumu. Tomēr es to klusēdams apēdu. Viņa pāri galdam noraugās, kamēr apēdu maizi līdz pēdējam kumosam.

- Es tev gribētu kaut ko palūgt, - viņa ierunājas.

-Ko?

- Vai es drīkstu līdz Takamacu apsēsties tev blakus? Viena pati nejūtos mierīgi. Man nepatīk, ja blakus apsēžas kāds dīvainis, es nevaru aizmigt. Kad pirku biļeti, man teica, ka katram iznākot divas vietas, varēšot sēdēt pa vienam. Bet patiesībā jāsēž pa divi. Es līdz Takamacu gribu drusciņ pagulēt. Tu neizskaties pēc jocīgā. Vai drīkstu, es tevi netraucēšu?

- Nē, netraucēsi, - es atbildu.

- Paldies, - viņa saka. - Kā mēdz teikt, ceļojumā vissvarīgākais ir ceļabiedri.

Es pamāju. Liekas, es to vien daru kā māju. Kas gan te būtu sakāms?

- Kā tur tālāk bija?

- Tālāk?

-Jā, tajā teicienā. Tur bija arī turpinājums. Nevaru atcerēties. Man “dzimtajā valodā” nekad nav bijušas labas sekmes.

- Tālāk: “Dzīvē - līdzjūtība”.

- “Ceļojumā vissvarīgākais ir ceļabiedri, dzīvē - līdzjūtība”, - viņa atkārto, it kā pārliecinoties. Šķiet, ja viņai būtu papīrs un rakstāmais, viņa to pierakstītu.

- Bet ko tas īsti nozīmē? Vienkārši sakot.

Es domāju. Domāšana prasa laiku. Taču viņa mierīgi gaida.

-Ja notiek kāda nelaime, tad visvairāk jādomā par to, kā cilvēki jūtas, manuprāt, tā ir. Vienkārši sakot.

Viņa nedaudz par to padomā. Tad lēni un viegli pabungo ar abām rokām pa galdu.

- Tā noteikti ir. Ja notiek kāda nelaime, tad visvairāk jādomā par to, kā cilvēki jūtas, es arī tā domāju.

Es paskatos pulkstenī. Jau pusseši.

- Mums laiks atgriezties.

- Ak tā, tad iesim, - viņa saka, bet celties kājās pat nedomā.

- Starp citu, kas šī ir par vietu?

- Kaut kāda vieta jau ir, - viņa nosaka, pastiepj kaklu un paskatās apkārt. Auskariņi nodreb kā augļi, kas teju teju nokritīs zemē.

- Nevar saprast. Spriežot pēc laika, varētu būt Kurašiki. Bet kāda tam nozīme? Benzīntanks un kafejnīca šosejas malā. Caurbrauktuve, un viss. No šejienes uz turieni.

Un viņa pastiepj gaisā abus rādītājpirkstus, apmēram trīsdesmit centimetru vienu no otra.

- Kāda tam nozīme, kā šo vietu sauc. Tualetes un ēdieni. Dienasgaismas spuldzes un plastmasas krēsli. Draņķīga kafija. Maize ar zemeņu ievārījumu. Nekam no tā nav nekādas nozīmes, te mēs esam piestājuši pa ceļam no vienas vietas uz citu. Vai tad ne?

Es pamāju. Es pamāju. Es pamāju.

Kad atgriežamies autobusā, visi pasažieri jau ir savās vietās un, kā šķiet, nespēj vien sagaidīt, kad autobuss beidzot sāks braukt. Šoferis ir jauns vīrietis ar asu skatienu. Viņš drīzāk līdzinās nevis autobusa šoferim, bet gan slūžu sargam. No viņa nosodošā skatiena redzams, ka mēs abi esam nokavējuši. Taču viņš neko nesaka. Meitene ar tādu sejas izteiksmi, it kā teiktu: “Lūdzu, piedodiet,” - nevainīgi viņam uzsmaida. Šoferis pastiepj roku, ieliek sviru pārnesumā, tajā pašā brīdī arī aizveroties nošņācās durvju kompresijas mehānisms. Viņa ar savu nelielo čemodāniņu iekārtojas sēdeklī man līdzās. Necils, laikam kādā lēto cenu bodē pirkts. Drīzāk smags nekā liels. Es to paceļu un ielieku augšējā plauktā. Viņa pasaka paldies. Tad iekārtojas sēdeklī un tūlīt pat aizmieg. Autobuss, it kā to vien būtu gaidījis, izkustas no vietas. Izņemu no kabatas grāmatu un sāku lasīt.

Viņa guļ ciešā miegā, ceļa pagriezienā viņas galva noslīgst man uz pleca. Un tur arī paliek. īpaši smaga tā neliekas. Mute viņai ir ciet, viņa vieglītēm elpo caur degunu. Deguns viegli spiežas man plecā. Pamanu, ka pie krekla apkakles ārā izspraukusies krūštura lencīte. Šaura krēmkrāsas lencīte. Es iztēlojos to smalko plānā audekla veļas gabalu, uz kuru lencīte aizved. Iztēlojos mīkstās krūtis zem tā. Rozā krūšu galiņus, kas, manu pirkstu skarti, kļūst tvirti. Es negribu to iztēloties. Un nevaru neiztēloties. Tas viss, protams, noved pie erekcijas. Kā tas var būt, ka viena ķermeņa daļa var kļūt tik cieta, tik stīva?

Tajā pašā brīdī manī pēkšņi rodas šaubas - vai tikai viņa nav mana vecākā māsa? Viņa ir apmēram tajā pašā vecumā. Viņas savādā seja gan nelīdzinās fotogrāfijā redzamās māsas sejai, bet fotogrāfijām nevar uzticēties. Reizēm gadās, ka fotogrāfijā attēlotā seja ir pavisam citāda nekā tā, kas redzama dzīvē. Viņai ir brālis - apmēram manos gados, kuru viņa ilgu laiku nav satikusi. Kas tur dīvains, ja šis brālis būtu es?

Skatos uz viņas krūtīm. Ievelkot elpu, šie noapaļotie pakal-niņi ceļas un krīt kā viļņi. It kā lietus lāses kristu pār jūras plašumiem. Es esmu vientuļš kuģinieks, kas stāv uz klāja, viņa ir jūra. Visa debess ir pelnu pelēka, un tālumā tā saplūst ar pelēko jūru. Tādā brīdī ir grūti nošķirt, kur beidzas jūra, kur sākas debess. Tikpat grūti, cik grūti nošķirt kuģinieku no jūras. Tikpat grūti, kā nošķirt, vai tas viss notiek īstenībā vai dvēselē.

Viņai pirkstos ir divi gredzeni. Neviens no tiem nav ne laulības, ne saderināšanās gredzens. Lēti nieki, jauniešu aksesuāru veikalā pirkti. Pirksti ir slaidi un ļoti gari, un tie šķiet ļoti stipri. Nagi īsi, skaisti sakopti. Gaiši rozā laka. Roka guļ uz minisvārku neapsegtā ceļgala. Man šķiet, ka man gribētos šiem pirkstiem pieskarties. Tomēr es tā nedaru. Aizmigusi viņa izskatās pēc maza bērna. Cauri matiem kā sēne izspraukusies smailā auss. Ausu dēļ viņa šķiet tik viegli ievainojama.

Aizveru grāmatu. Kādu bridi vēroju ainavu aiz loga. Un tad, pats to nepamanījis, atkal iemiegu.

4. NODALA

Amerikas Armijas informācijas biroja {MIS) ziņojums

Sastādīšanas datums: 1946. gada 12. maijs

Nosaukums: RICE BOWL HILL INCIDENT, 1944 REPORT

Dokumenta reģistrācijas numurs:

PTYX-722-8936745-42216-WWN

Turpmāk seko incidenta laikā *** pilsētā praktizējošā ārsta Dzjuņiči Nakadzavas (53 gadus veca) intervijas ieraksta atšifrējums. Šīs intervijas arhīva numurs ir PTYX-722-SQ, no 162. līdz 183.

Intervētājs - jaunākais leitnants Roberts O’Konors.

(Dakteris Nakadzava ir liela auguma un saulē iedegušu seju, tāpēc viņš drīzāk izskatās pēc fermas pārrauga, nevis pēc ārsta. Viņam ir patīkamas manieres, runas veids - sparīgs un tiešs. Atklāti saka to, ko domā. Skatienā jaušama asa doma. Uz atmiņu var paļauties.)

Jā, 1944. gada 7. novembrī, tūlīt pēc vienpadsmitiem priekšpusdienā man piezvanīja pilsētas skolas mācību pārzine. Es vienmēr esmu strādājis ari skolā, tāpēc arī viņa vispirms zvanīja man. Izklausījās briesmīgi apjukusi.

Stāstīja, ka grupiņa vienas klases skolēnu devušies sēņot un tur zaudējuši samaņu. Nu, it kā esot pavisam bezsamaņā. Samaņu neesot zaudējusi tikai tā skolotāja, kas atbildīga par šo pārgājienu; viņa noskrējusi no kalna lejā meklēt palīdzību.

Bet skolotāja esot pagalam satraukusies, no viņas paskaidrojumiem neko lāgā nevarot saprast. Viens gan esot skaidrs -šobrīd kalnos esot sešpadsmit bezsamaņā pakritušu bērnu.

Tā kā viņi bija devušies sēņot, es iedomājos, vai tikai bērni nebūs saindējušies ar indīgām sēnēm. Ja tā, tad briesmu lietas. Arī indīgo sēņu sugas ir dažādas un attiecīgi - dažāda ārstēšana. Mums katrā ziņā vajadzēja piespiest viņus izvemt visu kuņģa saturu un kuņģi izskalot. Bet, ja inde ir spēcīga un viss aizgājis pārāk tālu, mēs tur vairs neko nevarētu palīdzēt. Šajā apvidū indīgo sēņu dēļ katru gadu vairāki cilvēki zaudē dzīvību.

Ātri sametu somā medikamentus, kuri, kā man likās, varētu noderēt, un braucu ar divriteni uz skolu. Skolā jau gaidīja divi policisti, kuriem arī bija paziņots. Pilsētā bija izziņots, ka bērni ir zaudējuši samaņu un vajadzīgi palīgi. Bet bija kara laiks, jaunie vīrieši bija iesaukti armijā. Tā nu mēs devāmies kalnos - es, abi policisti, gados pavecie skolotāji, mācību pārzine un skolas direktors, ierēdņi, kā arī tā jaunā skolotāja. Savācām visus divriteņus, cik bija; to nepietika, braucām pa divi uz velosipēda.

Cik aptuveni bija pulkstenis, kad jūs nonācāt tajā vietā mežā?

Laiku es ļoti labi atceros, jo paskatījos pulkstenī. Bija bez piecām minūtēm divpadsmit. Līdz kalnam mēs braucām ar divriteņiem, tālāk - pusskriešus devāmies kalnā.

Kad ieradāmies tur, vairāki bērni bija tā kā atguvuši samaņu un cēlās augšā. Cik daudz? Trīs vai četri, lā bija. Kaut arī viņi cēlās augšā, nevaru teikt, ka viņi bija pilnībā atguvuši apziņu. Viņi grīļīgi slējās kājās, tad rāpoja, ar rokām taustīdamies pa zemi. Pārējie bērni vēl gulēja zemē. Tomēr likās, ka ari daži no viņiem sāk atgūt samaņu, viņi vismaz pamazām sāka kustēties - kā lieli kukaiņi. Tā bija ārkārtīgi satriecoša aina. Tā vieta, kur bērni bija pakrituši, bija savāds, līdzens laukumiņš meža vidū, un likās, ka rudens gaisma apspīd tikai to. Sešpadsmit

bērni bija sakrituši tam pa vidu vai ap to. Daži kustējās, daži gulēja nekustīgi. Izskatījās gluži kā avangarda teātra luga.

Es atcerējos, ka man ir jārīkojas kā ārstam, aizturēju elpu un brīdi pastāvēju šajā laukumā. Ne jau es viens pats, mēs visi tur kādu bridi stāvējām kā nolēmēti. Varbūt liksies savādi, ka es tā saku, bet tur nešķita, ka mēs skatītos uz parastiem cilvēkiem, likās, ka ir noticis kāds pārpratums, ka mēs redzam to, kas cilvēku acīm nebūtu jāredz. Bija kara laiks, mēs bijām laukos, bet es kā ārsts biju gatavs uz visu. Lai kas notiktu, biju gatavs mierīgi veikt savu pilsoņa pienākumu. Taču šī aina mani vārda tiešā nozīmē sastindzināja.

Tomēr es drīz vien atguvos un pacēlu nokritušu bērnu. Meitenīti. Viņas ķermenis bija pilnīgi bezspēcīgs, gluži kā lupatu lellei. Viņa elpoja mierīgi, bet bija bez apziņas. Taču acis bērnam bija vaļā, tās kustējās no labās puses uz kreiso un kaut ko vēroja. Izņēmu no portfeļa mazu lukturīti un iespīdināju acu zīlītēs. Reakcijas nebija. Acis funkcionāli kaut ko vēroja, taču uz gaismu nereaģēja. Savādi. Es pacēlu vairākus bērnus, visiem bija vieni un tie paši simptomi, visiem vienāda reakcija.

Pēc tam es visiem bērniem saskaitīju pulsu un izmērīju temperatūru. Atceros, ka pulss visiem bija apmēram 50-55, ari temperatūra visiem bija vienāda - 36 grādi. Nevis trīsdesmit pieci ar pusi. Šī vecuma bērniem pulss bija nedaudz palēnināts, temperatūra - apmēram par vienu grādu pazemināta. Paostīju elpu, nekā dīvaina. Ne kaklā, ne mēlē nekādu izmaiņu nebija.

Es uzreiz izlēmu, ka saindēšanās ar pārtiku tā nevar būt. Neviens nevēma. Caurejas nevienam nebija. Izskatījās, ka nevienam nekas nesāp. Ja viņi būtu apēduši kaut ko sliktu, tad tobrīd jau vajadzēja būt kādai no šīm trim pazīmēm. Kad sapratu, ka viņi nav saindējušies ar pārtiku, jutu lielu atvieglojumu. Bet nekādi nebija saprotams, kas īsti te noticis. Simptomi bija līdzīgi kā saules dūrienam. Vasarās bērni bieži dabū saules dūrienu. Pietiek vienam bērnam noģībt, kad sāk ģībt ari visi pārējie - it kā izplatītos kāda lipīga slimība. Taču bija novembris. Vēss laiks meža vidū. Ja vēl viens vai divi bērni, bet to nu gan nevarēja iedomāties, ka visi sešpadsmit būtu paģībuši no saules dūriena.

Kad vēlāk par to prātoju, man likās, ka tā varētu būt kāda gāze. Indīga gāze, varbūt - nervu gāze. Dabiskas vai mākslīgas izcelsmes... Es nesapratu, kāpēc gan kādam mežā vajadzētu izpūst tādu gāzi. Taču indīga gāze likās vienīgais loģiskais izskaidrojums. Visi to bija ieelpojuši kopā ar gaisu un pakrituši bezsamaņā. Tikai skolotājai nekas nekaitēja. Iespējams, gāze bija zemas koncentrācijas un neiedarbojās uz pieaugšu cilvēku.

Bet kā lai to ārstē? Par to man nebija ne mazākās sajēgas. Es biju lauku ārsts, par tādām gāzēm man nekādu speciālu zināšanu nebija. Bija jāpaļaujas tikai uz savu veselo saprātu. Te, kalnos, es arī speciālistus nevarēju sazvanīt. Daži no bērniem jau bija atguvuši samaņu, un likās, ka pamazām viņi visi atgūsies dabiski. Lai cik pozitīvi es centos uz to skatīties, tomēr nekādu atvieglojumu tas man nesagādāja. Tāpēc atstāju viņus guļam un vēroju viņu stāvokli.

Vai jūs tajā apkaimē nemanījāt neko dīvainu gaisā?

Es pievērsu uzmanību arī tam, vai nemana kādu savādu smaku, vai gaiss nešķiet biezāks kā parasti. Tomēr tas bija parasts kalnu meža gaiss. Koku smarža. Svaigs gaiss. Arī apkārtējā zālē neko savādu nemanīja. Nemanīja nekādas neredzētas formas, arī neredzētas krāsas ne.

Es pārbaudīju visas sēnes, ko bērni bija salasījuši pirms nokrišanas, visas kā vienu. Nemaz tik daudz to nebija. Acīmredzot viņi sāka zaudēt samaņu tikai brīdi pēc tam, kad bija sākuši sēņot. Visas bija pavisam parastas ēdamās sēnes. Es jau sen strādāju par ārstu šajā apkaimē, tāpēc ļoti labi pazīstu sēnes. Bet, protams, tās visas pēc tam parādīju arī speciālistam. Viņa viedoklis sakrita ar manējo - tās visas bija parastas ēdamās sēnes.

Runājot par samaņu zaudējušajiem bērniem, vai nebija vēl kādi neparasti simptomi vai reakcijas bez tā, ka acu zīlītes kustējās no labās puses uz kreiso? Piemēram, zīlīšu lielums, acs baltuma krāsa, bieža mirkšķināšana?

Nē. Acu zīlītes kustējās no labās puses uz kreiso kā starmeši, taču nekādu pārmaiņu nebija. Kopumā normāls stāvoklis. Bērni kaut ko redzēja, kaut ko mums neredzamu. Nē, drīzāk radās iespaids, ka viņi nevis kaut ko redz, bet novēro. Viņi nepauda nekādas emocijas, nelikās, ka viņi izjustu sāpes vai bailes. Atceros - nodomāju, varbūt labāk atstāt viņus tā guļam; ja bērni necieš sāpes, varbūt labāk būtu likt viņus mierā.

Vai jūs kādam teicāt, ka cēlonis varētu būt gāze?

Jā, teicu. Bet, tāpat kā es, neviens tam īsti neticēja. Nebija dzirdēts, ka kalnos kāds būtu saindējies ar gāzi. Starp citu, mācību pārzine teica, vai tikai amerikāņu armija nav nometusi bumbu. Tad par pārgājienu atbildīgā skolotāja sacīja, ka brīdi pirms uzkāpšanas kalnos esot redzējusi B29 līdzīgu lidaparātu. Esot pārlidojis tieši virs kalna. Tad visi piekrita, vai tikai tā ari nebūšot. Amerikāņu armija nometusi bumbu, izmēģinot kādu jaunu gāzi. Tolaik tajā apvidū, kur es dzīvoju, klīda daudz runu par to, ka amerikāņu armija izmēģināšot jaunu bumbu. Bet, protams, neviens nekādi nesaprata, kāda vajadzība būtu to nomest te, kalnos. Tomēr pasaulē notiek ari pārpratumi. Un daudz kas tāds, par ko cilvēki neko neuzzina.

Vai pēc tam bērni paši no sevis pamazām atguva samaņu?

Tieši tā. Kāds tas bija atvieglojums! Sākumā bērni locījās, tad pamazām piecēlās un cits pēc cita atguva samaņu. Arī tajā brīdī neviens nemocījās. Viņi atguvās pavisam klusi, it kā mozdamies no dziļa miega. Kad paspīdināju viņiem ar lukturīti acīs, reakcija bija pavisam parasta. Tomēr pagāja kāds laiks, iekams bērni sāka runāt. It kā viņi būtu aizmiguši.

Mēs visiem, kas atguva samaņu, pēc kārtas prasījām, kas noticis. Bet viņi tikai neizpratnē uz mums skatījās. Mēģinājām viņus iztaujāt, uzzināt, ko viņi atceras. Likās, ka visi atceras to, kas notika līdz tam brīdim, kad viņi sāka kalnā sēņot. Taču atmiņas par turpmāko bija izdzēstas. Viņi neapzinājās, ka laiks ir pagājis. Sākuši lasīt sēnes un tad jau nākamajā brīdī bijuši pieaugušo vidū, gulējuši zemē. Bērni nekādi nevarēja saprast, kāpēc mums visiem ir tik nopietna sejas izteiksme, kāpēc mēs visi izskatāmies tik nobijušies.

Diemžēl viens no viņiem - kāds zēns - tā arī neatguva samaņu. No Tokijas evakuēts zēns, viņu sauca Satoru Nakata. Es viņa vārdu labi atceros. Maza auguma puika, gaišu ādu. Šis zēns vienīgais neparko nenāca pie samaņas. Viņš tā arī palika guļam zemē, acu zīlītes kustējās. Mēs viņu nonesām lejā no kalna. Pārējie bērni kā nebūt nonāca lejā savām kājām.

Izņemot to zēnu - Nakatu, vai notikušais atstāja iespaidu uz pārējo bērnu veselību?

Likās, ka pārējos tas nebija ietekmējis. Viņiem nekas nesāpēja, viņi ne par ko nesūdzējās. Kad atgriezāmies skolā, es visus pēc kārtas iesaucu ārsta kabinetā, izmērīju viņiem temperatūru, izklausīju sirdi, pārbaudīju redzi, citiem vārdiem sakot, pārbaudīju visu, ko varēju pārbaudīt. Liku veikt vienkāršas matemātiskas darbības, novērtēju viņu stāju un līdzsvaru. Taču kopumā bērnu veselības stāvoklis bija normāls. Viņi nejutās noguruši. Juta izsalkumu. Viņi nebija pusdienojuši, tāpēc visi jutās izsalkuši. Viņiem iedeva risu plācenīšus, tos notiesāja līdz pēdējai drupačai.

Tomēr es neatstāju viņus bez ievērības, pāris dienu pēc šī notikuma ierados skolā, lai pārbaudītu incidentā iesaistīto bērnu veselības stāvokli. Pāris no viņiem paaicināju uz ārsta kabinetu un iztaujāju, tomēr neko neparastu nemanīju. Šīs divas kalnos bezsamaņā pavadītās stundas nebija atstājušas ietekmi ne uz bērnu fizisko, ne garīgo veselību. Tas likās kaut kas neiedomājams. Bērni atgriezās ikdienā un dzīvoja tālāk, it kā nekas neparasts nebūtu noticis. Mācījās, dziedāja, starpbrīžos braši skraidelēja skolas dārzā. Turpretim skolotājai, kas viņus veda pārgājienā, tas bija pamatīgs šoks.

Tikai tas puikiņš Nakata samaņu tovakar neatguva. Nākamajā dienā viņu pārveda uz Kofu Universitātes klīniku, pēc tam uz militāro hospitāli, bet pilsētiņā viņš nekad vairs neatgriezās. Mēs tā arī neuzzinājām, kas ar to bērnu notika.

Par to, ko bērni kalnos piedzīvoja, avīzes neziņoja. Laikam gan attiecīgās iestādes aizliedza to darīt, lai cilvēki pārlieku neuztrauktos. Bija kara laiks, armijai bija ārkārtīgi stingra nostāja pret dažādām baumām, karā neveicās, dienvidos notika atkāpšanās, sākās amerikāņu armijas uzlidojumi pilsētām. Tāpēc viņi baidījās, ka varētu izplatīties pretkara vai sakāv-niecisks noskaņojums. Arī mūs visus pāris dienu pēc tam apmeklēja policists un uz to ciešāko nobrīdināja par pieredzēto ne ar vienu nerunāt.

Bet notikums bija ārkārtīgi dīvains un atstāja ļoti nepatīkamas mieles. Atklāti sakot, tas kļuvis par lielu nastu manai dvēselei.

5. NODAĻA

To brīdi, kad autobuss šķērsoja tiltu pār Iekšējo jūru, es noguļu. Biju ļoti gaidījis, kad šo vareno, tikai kartē redzēto tiltu varēšu skatīt pats savām acīm, bet tā nu iznāca. Kāds viegli uzsit man uz pleca.

- Klau, esam klāt, - viņa saka.

Es izstaipos sēdeklī, izberzēju acis, paskatos ārā pa logu. Tik tiešām - autobuss apstājies tādā kā stacijas laukumā. Visu apspīd spilgta rīta gaisma. Žilbinoši, tomēr maigi saules stari. Tie šķiet nedaudz citādi nekā Tokijā. Paskatos rokas pulkstenī. Seši un trīsdesmit divas minūtes.

Viņa ierunājas noguruma pilnā balsī:

- Tas nu gan bija garš brauciens. Mugura savilkta. Kakls sāp. Otrreiz es vairs nekad nebraukšu ar nakts autobusu. Lidošu ar lidmašīnu, kaut arī tas sanāk drusku dārgāk. Lai tur vai kas - gaisa strāvas, lidmašīnu nolaupītāji, lidošu, un viss.

Es noceļu no augšējā plaukta viņas čemodāniņu un savu mugursomu.

- Kāds būtu vārds? - es ievaicājos.

- Tu domā - kā mani sauc?

-Jā.

- Sakūra, - viņa atbild. - Un tevi?

- Kafka Tamura, - es saku.

- Kafka Tamura, - viņa atkārto. - Savāds vārds. Bet viegli atcerēties.

Es pamāju. Nav viegli kļūt par citu cilvēku. Taču sākt dzīvot no jauna ar citu vārdu ir viegli.

Viņa izkāpj no autobusa, noliek čemodāniņu zemē un apsēžas uz tā. No plecā uzmestās mugursomiņas izvelk piezīmju grāmatiņu un sāk tajā kaut ko rakstīt ar pildspalvu. Izplēš lapiņu un pasniedz man. Uz tās uzrakstīts kaut kas telefona numuram līdzīgs.

- Mana mobilā numurs, - viņa saviebusies saka. - Es pagaidām apmetīšos draudzenes mājā. Ja tev sagribas satikties, piezvani. Kopā paēdīsim. Nekautrējies. Paklau, pat piedurknes pieskāriens... kā tur tālāk bija...

- Ir iepriekšējās dzīves karmas noteikts, - es pabeidzu.

- Tā gan, - viņa saka. - Ko tas īsti nozīmē?

- To, ka visam cēlonis meklējams iepriekšējā dzīvē, ka šajā pasaulē nekas nav nejaušība.

Viņa, sēdēdama uz sava dzeltenā čemodāniņa, tāpat vēl piezīmju grāmatiņu rokā turēdama, to apdomā.

-Jā, ir tāda filozofija. Nav nemaz tik slikts domāšanas veids. Arī New Age pilna ar to. Paklau, Kafka Tamura, vienu gan tu atceries. Es kuram katram sava mobilā telefona numuru nedodu. Tu saproti, ko es teicu?

Es pasaku paldies. Saloku šo papīra lapiņu ar telefona numuru un ielieku vējjakas kabatā. Tad padomājis pārlieku to makā.

- Cik ilgi tu paliksi Takamacu? - Sakūra man vaicā. Atbildu, ka vēl nezinu, atkarībā no tā, kā veiksies, plāni var mainīties.

Viņa vērīgi pēta manu seju. Nedaudz pieliekusi kaklu. It kā teikdama - nu, lai nu paliek. Tad iekāpj taksī, viegli pamāj man ar roku un prom ir. Es atkal palieku viens pats. Viņu sauc Sakūra, tas nav manas māsas vārds. Taču vārdu var viegli mainīt. It īpaši tad, ja vēlies no kāda paslēpties.

Es jau laikus esmu rezervējis numuru biznesa hotelī Taka-macu pilsētas centrā. Es to rezervēju caur Tokijas YMCA. Ja pasūta caur YMCA, cenas ir lētākas. Par šādu īpašu cenu ar atlaidi es varu tur uzturēties trīs dienas, pēc tam jāmaksā parastā cena.

Ja es gribētu ietaupīt naudu, varētu pārgulēt uz soliņa stacijā. Laiks nav auksts, varētu arī atritināt guļammaisu un atrast kādu vietu plašajā parkā. Bet tādā gadījumā es nonāktu policijas redzeslokā, un tad man noteikti liktu uzrādīt kādu personas dokumentu. To nu gan negribētos. Tāpēc nāksies pirmās trīs dienas pavadīt viesnīcā, pēc tam kaut ko izdomāšu.

Ieeju nūdeļu ēstuvē stacijas tuvumā remdēt izsalkumu. Pirmajā, ko pamanu tuvumā. Es esmu dzimis un audzis Tokijā, nūdeles udon pārāk bieži neesmu ēdis. Tomēr šīs nūdeles atšķiras no visām tām, kuras man gadījies nogaršot. Stingras, svaigas, arī buljons piedevās garšīgs, un pārsteidzoši lētas. Tik garšīgas, ka apēdu vēl vienu porciju. Pēc ilgiem laikiem jūtos paēdis un laimīgā noskaņojumā. Tad apsēžos uz soliņa stacijas priekšā un veros skaidrajās debesīs. Es esmu brīvs, nodomāju. Esmu viens un tikpat brīvs kā šie debesīs klīstošie mākoņi.

Laiku līdz vakaram es pavadu bibliotēkā. Jau esmu izpētījis, kādas bibliotēkas atrodas Takamacu pilsētas apkaimē. Es kopš bērnības daudz laika pavadu bibliotēku lasītavās. Ja mazs bērns negrib iet mājās, tad ir diezgan maz citu vietu, kurp viņš varētu doties. Kafejnīcas un kino neskaitās. Atliek tikai bibliotēka. Ieejas maksa nav jāmaksā, neviens neiebilst, ja bērns tur iet viens pats. Sēdi krēslā un lasi grāmatas, kas tev patīk. Pārnācis no skolas, es ar divriteni braucu uz sava pilsētas rajona tuvējo bibliotēku. Ari lielu daļu no brīvdienām es tur pavadīju viens pats. Pasakas, romānus, biogrāfijas, vēsturiskas grāmatas - izlasīju visu, kas nonāca manās rokās. Izlasījis bērniem domātās grāmatas, ķēros pie pieaugušo plauktiem. Pat tās grāmatas, kuras lāgā nesapratu, tomēr izlasīju līdz galam, līdz pēdējai lappusei. Kad noguru no lasīšanas, gāju uz audio kabīnēm un klausījos mūziku. Par mūziku man nebija nekādu zināšanu, bet es klausījos visu, kas tur bija, rindas kārtībā, sākot no labās puses. Tā es nejauši sastapos ar Duke Ellington, Beatles un Led Zeppelin mūziku.

Bibliotēka man kļuva par otrajām mājām. Taču, patiesību sakot, pareizāk būtu teikt, ka bibliotēka kļuva par manām īstajām mājām. Es katru dienu gāju uz turieni, pazinu visas bibliotekāres. Viņas atcerējās, kā mani sauc, ieraudzījušas - sveicināja, teica man laipnus vārdus. (Es, būdams šausmīgi kautrīgs, viņām gandrīz ne reizi neatbildēju.)

Takamacu pilsētas nomalē kāda sena, bagāta ģimene atvērusi savu bibliotēku publikai. Bibliotēka esot brīnišķīga, ari nams un dārzs - vērtīgi. Es šo bibliotēku fotogrāfijās biju redzējis ilustrētajā žurnālā Taijo. Liela, veca japāņu stila ēka, eleganta lasītava - mēbelēta kā viesistaba. Cilvēki, iekārtojušies ērtos dīvānos, lasa grāmatas. Šīs fotogrāfijas mani neparasti stipri aizkustināja. Nodomāju, ka reiz, ja rastos šāda izdevība, es katrā ziņā gribētu šajā bibliotēkā iegriezties. “Komuras Memoriālā bibliotēka” - tā to sauca.

Aizgāju uz tūrisma informācijas biroju stacijas tuvumā un apjautājos, kur atrodas Komuras Memoriālā bibliotēka. Tur aiz letes sēdēja laipna pusmūža sieviete, viņa man iedeva tūrisma karti un ievilka X tajā vietā, kur bija meklējama bibliotēka, kā ari paskaidroja, ka uz turieni varot aizbraukt ar vilcienu. Līdz tai stacijai būšot apmēram divdesmit minūšu brauciens. Pateicu paldies un devos uz staciju izpētīt vilcienu sarakstu. Izskatījās, ka vilcieni iet vienā laidā, ik pēc divdesmit minūtēm. Līdz nākamajam bija vēl nedaudz jāgaida, un es stacijas veikalā nopirku vienkāršu pusdienu kastīti.

Mazs vilcieniņš, ar diviem vagoniem. Līnija vijas cauri kvartāliem ar augstceltnēm, tad parādās ari mazi veikaliņi un dzīvojamās mājas, tas brauc garām rūpnīcām un noliktavām. Ari parkiem un privātmāju kvartāliem. Es, pagriezies pret logu, aizrautīgi vēroju nepazīstamo ainavu. Pilnīgi viss man ir jauns un neredzēts. Ainavas ārpus Tokijas es līdz šim tikpat kā neesmu redzējis. Rīta pusē vilciens virzienā prom no centra ir tukšs, pretējais perons ir kā nosēts ar studentiem un skolēniem - somām plecos, vasaras formas tērpos. Viņi tagad dodas uz skolu. Es - ne. Es viens pats dodos pretējā virzienā. Braucu pa pretējām sliedēm. Un tad pēkšņi kaut kas notiek, mana sirds krūtīs sažņaudzas. It kā apkārtējais gaiss pēkšņi būtu kļuvis retināts. Vai es patiesi rīkojos pareizi? To iedomājoties, man dūša saplok. Turpmāk es ar viņiem vairs nesatikšos.

Kādu bridi dzelzceļa sliedes iet gar piekrasti, tad nogriežas sāņus. Kupli sazēluši kukurūzas lauki, vīnogulāji, nogāzes, kurās audzē mandarīnus. Apūdeņošanas dīķos spoguļojas rīta saules stari. Ieplakai cauri izvijas upes vēsie ūdeņi, piekraste apaugusi kupliem zaļumiem. Līdzās dzelzceļa sliedēm stāv suns, atnācis pavadīt garām braucošo vilcienu. Ieraugot šo ainavu, man ap sirdi atkal kļūst vieglāk, es dziļi ieelpoju un saku pats sev - būs labi. Nekas cits neatliek, kā vien tāpat virzīties uz priekšu.

Izkāpis stacijā, es eju, kā man skaidrots, pa vecu namu aleju uz ziemeļiem. Abās ielas pusēs rindojas māju žogi. Tik daudz dažādu veidu žogu es vēl nekad savā mūžā neesmu redzējis. Melni dēļu žogi, balta mūra žogi, no granīta taisīti žogi, uz akmens stabiem celti žogi. Visapkārt kluss, nemana nevienu gājēju. Arī automašīnas tikpat kā nebrauc. Ieelpojot gaisu, var samanīt jūras smaržu. Liedags noteikti ir tuvu. Cenšos saspicēt ausis, tomēr viļņus nedzirdu. Var saklausīt tikai to, ka kaut kur tuvumā notiek būvdarbi, elektriskais zāģis dīc kā lapsene. No stacijas pa ceļam uz bibliotēku ik pa sprīdim ir novietota plāksnīte ar bultiņu un uzrakstu, te nevar nomaldīties.

Komuras bibliotēkas majestātisko vārtu priekšā aug divi glītas formas plūmju koki. Izejot cauri vārtiem, tālāk ved grantēts celiņš, dārzs ir skaisti sakopts, nemana nevienu pašu nokritušu lapiņu. Priedes un magnolijas, dzeltenas rozes. Acālijas. Stādījumiem pa vidu vairākas vecas laternas, arī mazs dīķītis. Galu galā es nonāku pie ieejas. Ārkārtīgi izsmalcināts amatnieku darbs. Stāvu pie atvērtajām durvīm un brīdi šaubos, iet iekšā vai neiet. Šī bibliotēka nelīdzinās nevienai man zināmajai bibliotēkai. Tomēr, ja reiz esmu tik tālu ticis, jāiet vien iekšā. Tūlīt pie ieejas atrodas reģistratūra. Es nododu bagāžu tur sēdošajam jauneklim. Nolieku zemē mugursomu, izņemu saulesbriļļu futrāli.

- Vai jūs šeit esat pirmo reizi? - viņš man pajautā. Mierīgā, klusā balsī. Balss ir diezgan augsta, tomēr plūstoša, ausij tīkama.

Es pamāju. Balss īsti nepakļaujas. Saspringstu. Es tik tiešām neesmu ieplānojis, ka man uzdos šādu jautājumu.

Viņš diezgan ilgi, zīmuli pirkstos virpinādams, ļoti uzmanīgi veras manī. Dzeltens zīmulis ar dzēšamgumiju galā. Neliela auguma jauneklis ar samērīgiem sejas vaibstiem. Jāteic, drīzāk raksturojams kā skaists, nevis izskatīgs. Viņam mugurā ir balts, pogājams krekls ar garām piedurknēm, olīvzaļas kokvilnas bikses. Bez nevienas krunciņas. Mati pagari; kad viņš noliecas, tie krīt uz pieres, un viņš tos laiku pa laikam, kā atcerējies, atglauž ar roku. Krekla piedurknes atrotītas līdz elkoņiem, redzamas baltas plaukstas locītavas. Uz deguna brilles smalkā ietvarā, kas viņam labi piestāv. Pie krūtīm piesprausta maza plastmasas nozīmīte ar uzrakstu “Ošima”. Viņš itin nemaz nelīdzinās nevienam no man zināmajiem bibliotēku darbiniekiem.

- Bibliotēkā ieeja ir brīva. Ja ir kāda grāmata, kuru vēlaties lasīt, varat to ņemt uz lasītavu. Tikai tiem vērtīgajiem izdevumiem, kuros iespiests sarkans zīmogs, ir jāizraksta pieprasījuma karte. Te, telpā pa labi, ir atrodams kartīšu katalogs, ari brīvi pieejams dators tur ir. Ja vajag, lūdzu, lietojiet. Grāmatas uz mājām neizsniedzam. Žurnālu un avīžu mums nav.

Fotografēt un filmēt aizliegts. Kopēt arī. Ēst ir atļauts ārā, dārzā uz sola. Bibliotēka tiek slēgta piecos.

Pēc tam viņš noliek zīmuli uz galda un piebilst:

- Vidusskolēns?

- Tieši tā, - es, dziļi ieelpojis, saku.

- Šī bibliotēka nedaudz atšķiras no parastajām, - viņš skaidro. - Tās specializācija ir īpaša. Galvenais ir senie dzejnieki, haiku dzejnieki. Protams, kaut kādā mērā kolekcijā ir arī plašākai publikai domāti materiāli, bet lielākā daļa cilvēku, kas pie mums atbrauc šo garo ceļu ar vilcienu, ieradušies speciāli pētīt šos materiālus. Tādi, kas grib palasīt Stīvenu Kingu, šurp tikpat kā nebrauc. Tāpēc, protams, tava vecuma lasītāji ir retums. Šad tad atbrauc kāds students doktorants; vai tu pēti tanka vai haiku?

- Nē, nepētu, - es atbildu.

- Tāds iespaids radās.

- Vai tas ir tik svarīgi, kāpēc esmu atbraucis šurp? - mēģinu piesardzīgi apvaicāties, cenšoties, lai balss mani nenodod.

- Protams, ne, - viņš pasmaida. Tad noliek abu roku pirkstus uz galda.

- Šeit ir bibliotēka, jebkurš, kas vēlas lasīt grāmatas, ir laipni gaidīts. Un - to man neklātos skaļi teikt - man pašam nav īpašas intereses ne par tanka, ne haiku.

- Ļoti skaists nams.

Viņš pamāj.

- Komuras ģimenei kopš Edo laikmeta ir piederējusi liela sakē darītava, ģimenes galva bija visā valstī izslavēts kā manuskriptu kolekcionārs. Viņa tēvs, iepriekšējā paaudze, pats bija dzejnieks, un viņš aicināja uz Sikoku daudzus literātus. Starp viņiem bija Vakajama Bokusui, Išikava Takuboku, Šiga Naoja. Te valdīja laba gaisotne un daudzi palika ilgu laiku. Šajā ģimenē bija ierasts nežēlot naudu mākslām. Parasti tomēr šādās ģimenēs parādās paaudze, kura visu izputina, bet, par laimi, ar Komuras ģimeni tā nenotika. Šis hobijs saglabājās, un arī bizness netika zaudēts.

- Vai viņi ir bagāti? - es pajautāju.

- Ļoti, - viņš atbild, viegli paklakšķinot ar mēli. - Varbūt ne tik bagāti, cik bagāti bija pirms kara, bet arī šobrīd viņi ir gana pārtikuši. Tāpēc arī uztur šo brīnišķīgo bibliotēku. Protams, pārvēršot to par fondu, samazinās mantojuma nodoklis, ir arī šāds apsvērums, bet tā jau būtu pavisam cita saruna. Pēc divām stundām paredzēta īsa ekskursija pa šo ēku; ja tev ir interese, iesaku pievienoties. Tā notiek tikai vienu reizi nedēļā, otrdienās, un šodien tieši ir otrdiena. Otrajā stāvā ir retu ilustrāciju un manuskriptu kolekcija, ēka ir ļoti interesanta arī no arhitektūras viedokļa; ja paskatīsies, neko nezaudēsi.

Es pasaku paldies.

Viņš pasmaida, it kā teikdams - nav par ko. Tad atkal paņem rokā zīmuli un pabungo ar tam galā piestiprināto dzēšamgu-miju pa galdu. Ļoti laipni, it kā mani uzmundrinot.

- Vai jūs vadīsiet ekskursiju?

Ošima pasmaida.

- Es esmu tikai palīgs. Bibliotēkas pārzine ir Saeki kundze. Mans boss. Viņa ir rados ar Komuras ģimeni. Ekskursiju vadīs viņa. Viņa ir lielisks cilvēks. Domāju, ka arī tev viņa iepatiksies.

Es ieeju plašajā grāmatu krātuves telpā ar augstajiem griestiem, apstaigāju grāmatplauktus, meklēdams kādu grāmatu, kas man šķistu interesanta. Redzamas vairākas griestu sijas. Ārā aiz loga viss ir vasaras sākuma saules apmirdzēts. Logs uz dārzu ir atvērts, telpā ieplūst putnu balsis. Tik tiešām ir tā, kā Ošima sacījis: plauktos lielāko tiesu ir ar dzeju - ar tanka un haiku saistītas grāmatas, tanka un haiku dzejas grāmatas vai arī kritika un biogrāfiski darbi. Arī daudz izdevumu par novada vēsturi.

Tālākos plauktos sarindotas vispārējāka rakstura humanitāro zinātņu grāmatas. Visa Japānas literatūra, visa pasaules literatūra, vairāku autoru kopoti raksti, senā mūzika, filozofija, drāma, māksla, socioloģija, vēsture, biogrāfijas, ģeogrāfija...

No vairuma grāmatu, kad paņemu tās rokās un pašķiru, plūst seno laiku smarža. īpašā smarža, kas nāk no dziļām zināšanām un pārdzīvojumiem, kuri ilgu laiku netraucēti gulējuši starp grāmatu lapām. Ieelpoju šo smaržu, pārskrienu ar acīm pāris lappusēm, tad ielieku grāmatu atpakaļ plauktā.

Beigu beigās es izvēlos vienu sējumu no brīnišķīgi iesietā vairāksējumu Bērtona “Tūkstoš un vienas nakts” izdevuma un nesu to uz lasītavu. To es jau sen vēlējos izlasīt. Tikko atvērtajā bibliotēkā šobrīd esmu vienīgais apmeklētājs. Varu vienatnē izbaudīt šo izsmalcināto telpu. Tā ir tieši tāda, kādu atceros no fotogrāfijām žurnālā. Augsti griesti, plaša, tomēr mājīga telpa. Pa atvērto logu ieplūst vēja pūsmiņa, baltie aizkari klusi plīvo. Vējš tik tiešām nes jūras smaržu. Nevainojami ērts dīvāns. Istabas stūrī stāv klavieres. Tāds noskaņojums, it kā es būtu iegriezies paviesoties pie kāda drauga mājās.

Kad esmu iekārtojies dīvānā un pārlaidis skatienu istabai, saprotu, ka šī ir vieta, kuru ilgi esmu meklējis. Tā ir patiesība. Es meklēju kādu vietu pasaulē - kā ieplaku. Taču līdz šim šķita, ka tāda vieta pastāv tikai utopiskos sapņos. Kaut kas tāds, kas maigi manī nolaižas, kad aizveru acis un mierīgi elpoju. Brīnišķīga sajūta. Pārlaižu plaukstu dīvāna krēmkrāsas pārvalkam. Pieceļos, aizeju līdz klavierēm, atveru vāku un pazagšus uzlieku visus desmit pirkstus uz nodzeltējušajiem taustiņiem. Aizveru klavieru vāku, pastaigāju pa veco, vīnstīgu rakstiem rotāto paklāju. Pagrozu seno rokturi, kas domāts loga atvēršanai un aizvēršanai. Ieslēdzu grīdas lampu. Izslēdzu. Pēc kārtas aplūkoju visas pie sienām piekārtās gleznas. Tad atkal apsēžos dīvānā un turpinu lasīt grāmatu. Koncentrēju apziņu uz šo nodarbi.

Kad pienāk pusdienlaiks, izņemu no mugursomas minerālūdeni un pusdienu kastīti, apsēžos dārzā uz sola un ieturos. Parādās visvisādi putni, tie pārlaižas no koka uz koku, pie dīķīša dzer un peras ūdenī. Neredzēti putni. Kad uzrodas liels, dzeltenīgs kaķis, putni gan steigšus aizlaižas, taču nešķiet, ka kaķim būtu kāda interese par putniem. Liekas, viņš drīzāk grib izstiepties uz kāda akmens un pasildīt sānus saulē.

- Vai skolā šobrīd brīvdienas? - Ošima man vaicā, kad es vēlreiz nododu mugursomu, lai varētu atgriezties lasītavā.

- Brīvdienu nav, bet es pats nolēmu uz kādu laiku doties brīvdienās, - es atbildu, rūpīgi izmeklēdams vārdus.

- Atsakies iet skolā?

- Iespējams.

Ošima paskatās manī ar dziļu interesi.

- Izmeta?

- Neizmeta. Es vienkārši izlēmu vairs skolā neiet, - es saku.

- Tik vienkārši? Pats izlēmi, ka skolā vairs neiesi, un viss?

Es tikai pamāju. Nespēju izdomāt, kā vislabāk būtu uz to

atbildēt.

- Platona “Dzīrēs” Aristofans teicis, ka seno dievu pasaulē ir bijuši triju veidu cilvēki, - Ošima saka. - Vai tu to zini?

- Nezinu, - es atbildu.

- Senajā pasaulē ir bijuši ne tikai vīrieši un sievietes, bet cilvēki iedalījušies vīriešos-vīriešos, vīriešos-sievietēs un sie-vietēs-sievietēs. Tolaik viens cilvēks bijis veidots no diviem mūslaiku cilvēkiem. Visi bijuši ar to apmierināti. Dzīvojuši bez rūpēm. Bet tad dievi pārcirtuši visus uz pusēm. Tieši uz pusēm. Tad pasaulē palikuši vairs tikai vīrieši un sievietes un cilvēki sākuši dzīvot savu dzīvi, mētādamies pa labi, pa kreisi, meklējot savu otru pusi.

- Kāpēc dievi tā izdarīja?

- Pārcirta cilvēkus uz pusēm? Nu to es nemācēšu pateikt. Dievu rīcība ne vienmēr ir labi saprotama. Dievi mēdz sadusmoties, viņi ir pārāk ideālistiski. Laikam tur bija kaut kāds grēks. Kaut kas tāds kā Bībelē, kad Ādamu un Ievu izdzina no paradīzes.

- Pirmais grēks, - es piebilstu.

-Jā, pirmais grēks, - Ošima saka. Tad saņem zīmuli starp rādītājpirkstu un vidējo pirkstu un cenšas to nobalansēt.

- Es tikai gribēju pateikt, ka cilvēkam dzīvot vienam pašam ir savādi.

Es atgriežos lasītavā un turpinu lasīt pasaku par muļķi Abu al Hasanu. Tomēr īsti labi nespēju sakoncentrēt uzmanību uz grāmatu. Vīrietis-vīrietis, vīrietis-sieviete un sieviete-sieviete?

Kad pulkstenis rāda divi, es pārtraucu lasīt grāmatu un pievienojos ekskursijai pa namu. Ekskursijas vadītāja Saeki kundze ir slaida auguma sieviete, vecumā virs četrdesmit. Viņas paaudzei - gara auguma. Ģērbusies zilā kleitā ar īsām piedurknēm, virs tās uzmesta plāna krēmkrāsas jaka. Ļoti labu stāju. Mati gari, pakausī saņemti vaļīgā mezglā. Ārkārtīgi gudru seju. Skaistām acīm. Ap lūpām viņai visu laiku rotājas smaida ēna. Varbūt nemācēšu savu domu īsti noformulēt, tomēr - šis smaids man rada zināmu pabeigtības sajūtu. Tas raisa domas par mazu, saules apspīdētu vietiņu. Ne jau vienkārši kaut kur uzspīdējusi saule, bet gan īpašs saules apmirdzēts laukumiņš. Arī tajā mājā Nogatas rajonā, kur es reiz dzīvoju, bija tāda saulaina vietiņa. Man jau kopš bērnības patikušas saulainas vietas.

Viņa uz mani atstāj ārkārtīgi spēcīgu iespaidu, kaut ko līdzīgu piepildītu ilgu sajūtai. Proti, šis cilvēks varētu būt mana māte. Es, ieraudzījis skaistu (vai vismaz patīkamu) sievieti, arvien nodomāju: nebūtu slikti, ja šī sieviete būtu mana māte. Teikt jau var daudz ko, tomēr iespējamība, ka Saeki kundze varētu būt mana māte, ir tuva nullei. Un tomēr, pat loģiski spriežot, pavisam neliela varbūtība pastāv. Jo es nepazīstu savas mātes seju, pat vārdu nezinu un tāpēc neredzu iemeslu, kāpēc viņa nevarētu būt mana māte.

Šajā ekskursijā piedalos tikai es un vēl kāds pusmūža pāris no Osakas. Kundze ir tukla, ar stiprām brillēm. Vīrs ir kalsns un tik raupjiem matiem, ka tos pie kārtības varētu dabūt tikai ar asu metāla suku. Viņam ir šauras acis un plata piere, viņš izskatās kā izkalts tēls dienvidu salās, kura skatiens vērsts uz apvārsni. Galvenā runātāja ir sieva, vīrs tikai iestarpina pa piekrītošam vārdam. Viņš gan māj ar galvu, gan izrāda piekrišanu runātajam.

Abi saģērbušies tā, it kā būtu nolēmuši kāpt kalnos, nevis apmeklēt bibliotēku. Abiem mugurā ir ūdensizturīgas vestes ar daudzām kabatām. Kājās - pamatīgi šņorzābaki. Galvā -tūristu cepure ar nagu. To gan nevar saprast, vai viņi šādi saģērbušies, dodoties ceļojumā, vai arī tas ir viņu ierastais ģērbšanās stils. Neliekas, ka viņi būtu slikti cilvēki. Es gan nedomāju, ka būtu labi, ja viņi būtu mani vecāki, tomēr, nebūdams vienīgais ekskursijas dalībnieks, jūtos drošāk.

* Saeki kundze sāk ar paskaidrojumiem par Komuras Memoriālās bibliotēkas izveidošanas apstākļiem. Viņas stāstītais lielos vilcienos atbilst Ošimas skaidrojumam. Vairākās paaudzēs krātie izdevumi, dokumenti, iespieddarbi un ilustrācijas padarīti publiski pieejami, un tad, lai veicinātu šī novada kultūras attīstību, nodibināta Komuras Memoriālā bibliotēka. Komuras ģimene ieguldījusi savus līdzekļus fonda dibināšanā; bibliotēkas uzturēšana ir fonda pārziņā. Te tiek rīkoti arī citi pasākumi - atbilstošas teātra izrādes, kamermūzikas koncerti.

Ēka būvēta Meidži laikmeta sākumā - kā piebūve Komuras ģimenes bibliotēkas vajadzībām. Taišjo laikmetā te notikusi vērienīga pārbūve un ēkai uzcelts otrs stāvs. Tur ierīkotas skaistas istabas, kur apmetušies ciemos atbraukušie literāti. No Taišjo laikmeta līdz Šjova laikmeta sākumam Komuras namu apmeklējuši daudzi slaveni cilvēki, un viņi te daudz ko atstājuši par piemiņu. Pateicībā par uzņemšanu tanka dzejnieki atstāja tanka, haiku dzejnieki - haiku, literāti atstāja manuskriptus, mākslinieki - gleznas.

-Ja jums ir interese, esat laipni aicināti otrā stāva izstāžu zālē apskatīt daudzus šīs kolekcijas vērtīgus un īpaši izraudzītus eksponātus, - Saeki kundze saka.

- Tādā veidā laikposmā pirms Otrā pasaules kara novada kultūras dzīves attīstību vairāk veicināja nevis valdības oficiālās institūcijas, bet gan šādi amatieri - mākslu pazinēji, piemēram, Komuras ģimene, kuri kopa bagātīgo novada kultūru. Galu galā viņiem ir bijusi ievērojamu kultūras mecenātu loma.

No Kagavas prefektūras nākusi virkne izcilu tanka un haiku dzejnieku, Komuras ģimene, sākot no Meidži laikmeta, vairākās paaudzēs ir ietekmējusi šo augstākās raudzes mākslas aprindu veidošanos, sniegusi tām neviltotu atbalstu un šajā ziņā pacēlusies krietni virs vidusmēra. Par šī ārkārtīgi interesantā mākslas loka veidošanās apstākļiem un pārmaiņām tajā ir izdots daudz pētījumu, eseju un atmiņu krājumu. Šie izdevumi ir atrodami lasītavā. Lūdzu, iepazīstieties ar tiem, ja jums par to ir interese.

Komuras ģimenē paaudžu paaudzēs ir bijuši labi mākslas pazinēji, apveltīti ar izcilu mākslas izpratni. Varbūt pat jāteic - viņiem tā bija asinīs. Viņi ļoti labi prata atsijāt šķietamās no patiesajām vērtībām, ar labvēlību izturējās tikai pret izcilo, viņiem izdevās uzturēt ļoti augstu prasību līmeni. Bet, kā jums, protams, zināms, pasaulē nav nekā tāda kā perfekta spriestspēja. Diemžēl gadījās arī tā, ka izcili mākslinieki viņu atzinību neiemantoja. Piemēram, haiku dzejnieks Taneda San-toku. Viņš diemžēl tika nolemts pilnīgai aizmirstībai. Spriežot pēc viesu grāmatas, Santoku šeit uzturējies vairākkārt, kā dāvanu atstājis arī savas haiku. Taču bibliotēkas īpašnieks uzskatīja, ka Santoku neesot nekas vairāk kā “plātīzeris un ubagojošs priesteris”, un lielu daļu no šī dzejnieka darbiem ņēma un izmeta.

- Tā nu gan ir zaimošana, - ar patiesu nožēlu saka kundze no Osakas. - Santoku šobrīd ir nenovērtējams!

-Jums, kundze, ir taisnība. Taču tolaik Santoku bija pavisam nepazīstams. Varbūt tādas lietas ir nenovēršamas. Ir daudz kas tāds, par ko vēlāk sakām: kas to būtu domājis, -Saeki kundze, starojoši smaidot, turpina.

- Tiesa, tiesa, - Osakas kundzes vīrs piebilst.

Pēc tam Saeki kundze mums izrāda nama pirmo stāvu. Bibliotēkas grāmatu krātuve, lasītava, reto grāmatu un kolekciju nodaļa.

- Tālaika īpašnieks, ceļot šo namu, neizvēlējās smalko Kioto stilu, bet gan tautisko, zemnieku stilu. Tomēr, paraugoties uz mājas apdari, redzam zināmas pretrunas. Piemēram, paskatieties uz šī paneļa eleganto grebuma plūdumu. Šī nama būvniecībā strādājuši visi tālaika slavenākie Sikoku amatnieki.

Pēc tam mēs visi kāpjam augšā, otrajā stāvā. Augsti griesti virs kāpnēm. Melnkoka margas, daudzu roku skartas, ieguvušas maigu spīdumu. Kāpņu laukuma logā ir vitrāža. Stirnas, kaklu pastiepušas, ēd vīnogas. Otrajā stāvā ir divas viesistabas, plaša halle. Jā, senos laikos šī plašā telpa noteikti bija izklāta ar tatami, te varēja noturēt banketus vai sanāksmes. Šobrīd te ir dēļu grīda, pie sienām - daudz grāmatu, piekarināmo vīstokļu un japāņu gleznu. Pašā vidū atrodas liela stikla vitrīna, tur sarindotas visādas piemiņas lietas un dažādi citi priekšmeti. Viena viesistaba ir iekārtota eiropiešu stilā, otra -japāņu. Rietumnieciskā stila istabā ir liels rakstāmgalds un grozāmais krēsls, šķiet, ka arī šobrīd pie tā kāds varētu rakstīt savus darbus. Pa logu aiz galda redzama priežu rinda, starp tām - šur tur - ūdens klajs. No Osakas atbraukušais pāris sāk apskatīt visus priekšmetus pēc kārtas, rūpīgi lasot tiem klāt pievienotos paskaidrojumus. Sieva skaļi klāsta savus iespaidus, vīrs, viņu atbalstot, piekrītoši murmina. Šķiet, ka viņu starpā domstarpību nav. Man par eksponētajiem priekšmetiem nav īpašas intereses, tāpēc es dodos tuvāk apskatīt namu. Kad eju izpētīt rietumnieciski iekārtoto viesu istabu, Saeki kundze saka:

- Ja jums ir interese, varat apsēsties tajā krēslā. Tur ir sēdējis gan Šiga Naoja, gan Taņidzaki Dzjuničiro. Nu, protams, šis nav gluži tas pats krēsls, kas tajā laikā.

Iesēžos grozāmajā krēslā. Tad klusām uzlieku abas rokas uz rakstāmgalda.

- Nu, vai ir noskaņojums kaut ko uzrakstīt?

Es, viegli piesarcis, papurinu galvu. Saeki kundze pasmejas un dodas uz blakusistabu pie Osakas pāra. Es, sēdēdams krēslā, noskatos, kā viņa aiziet. Viņas ķermeņa kustībās, kāju spertajos soļos. Visas viņas kustības izskatās ārkārtīgi dabiskas un elegantas. Nemācēšu to skaidri noformulēt, bet tajā visā ir kaut kas īpašs. Šķiet, ka viņas aizejošais stāvs grib man kaut ko teikt. Kaut ko vārdos neizsakāmu. Kaut ko tādu, ko nevar pateikt aci pret aci. Tomēr es netieku skaidrībā par to, kas šis kaut kas varētu būt. Ir tik daudz kas, par ko es netieku skaidrībā.

Sēdēdams krēslā, pārlaižu skatienu istabai. Pie sienas eļļas glezna, kurā attēlota šī novada jūras ainava. Vecmodīgs stils, bet krāsas liekas svaigas. Uz galda liels pelnu trauks, galda lampa ar zaļu abažūru; nospiežot slēdzi, tā tūlīt pat iedegas. Pie pretējās sienas pakārts senlaicīgs, melns pulkstenis. Tas izskatās antīks, bet rāda pareizu laiku. Grīdas dēļi šur tur izmīdīti, tie klusi čīkst zem kājām.

Kad ekskursija ir galā, pāris no Osakas pasaka paldies Saeki kundzei un dodas prom. Izrādās, ka viņi pieder Kansajas tanku aprindām. Nerunājot nemaz par kundzi, kādu dzeju raksta viņas vīrs? Vai tad tikai ar piekrītošiem iestarpinājumiem un pamāšanu iespējams uzrakstīt dzeju? Tai taču ir vajadzīga lielāka pašizpausme. Un, kad viņš raksta dzeju, no kurienes viņš izrauj to kaut ko, par ko dzejot.

Atgriežos lasītavā un turpinu lasīt grāmatu. Pēcpusdienā lasītavā parādās vēl pāris cilvēku. Viņiem ir lasāmbrilles uz deguna. Kad cilvēki uzliek lasāmbrilles, viņi sāk izskatīties vienādi. Un laiks ari rit ārkārtīgi lēni. Viņi pilnīgi nodevušies lasīšanai. Te neviens nesarunājas. Daži cilvēki, pagriezušies pret galdu, raksta piezīmes, bet lielākā daļa, nekustīgā pozā iekārtojušies krēslā, aizrautīgi lasa grāmatas. Tieši tāpat kā es.

Pulksten piecos es aizveru grāmatu, nolieku atpakaļ plauktā un dodos ārā no bibliotēkas.

- Cikos bibliotēka rit būs atvērta? - pajautāju.

- No vienpadsmitiem. Bibliotēka ir slēgta pirmdienās, -dežurants atbild. - Rīt ari nāksi?

- Ja tas neapgrūtina.

Ošima, piemiedzis acis, paskatās manī.

- Nē, tas nav nekāds apgrūtinājums. Bibliotēka ir tā vieta, uz kuru nāk cilvēki, kas vēlas lasīt grāmatas. Katrā ziņā nāc atkal. Bet, paklau, vai tu vienmēr nēsā līdzi tik daudz bagāžas? Pasmaga. Ko tu tur esi sabāzis? Zelta Krugerrand monētas?

Es nosarkstu.

- Ir jau labi, ir jau labi, patiesībā es nemaz negribu to zināt, - Ošima saka. Tad ar zīmuļgala dzēšamgumiju pakasa labos deniņus.

- Nu tad līdz rītam!

- Uz redzēšanos! - es saku. Viņš atvadoties nevis pamāj man ar roku, bet paceļ zīmuli.

Atgriežos Takamacu stacijā ar to pašu vilcienu, ar kuru biju atbraucis. Stacijas tuvumā lētā ēstuvē apēdu vistas kotleti ar dārzeņiem. Nepasūtu rīsus, to vietā iedzeru siltu pienu. Zinot, ka naktī sagribēsies ēst, veikaliņā nopērku divus ņigirisuši un svaiga minerālūdens pudeli. Tad kājām dodos uz viesnīcu. Eju ne pārāk ātri, ne pārāk lēni. Eju kā pavisam parasts cilvēks, lai citu parastu cilvēku acīs nešķistu dīvains.

Biznesa viesnīca ir milzīga, tomēr tipiska otrās kategorijas viesnīca. Reģistratūrā pieraksta manu dzīvesvietu, vārdu un vecumu, tad es samaksāju par vienas dienas uzturēšanos. Esmu nedaudz saspringts. Tomēr neviens uz mani neskatās ar aizdomām. Neviens uz mani nekliedz: “Tu klaji melo! Mums visiem ir skaidrs, ka tev ir piecpadsmit gadu un tu esi aizbēdzis no mājām!” Viss notiek ļoti vienaldzīgi un lietišķi.

Lifts grabēdams uzbrauc sestajā stāvā. Istaba ir šaura un gara. Neviesmīlīga gulta, cieti spilveni, mazs galdiņš, neliels televizors, izbalojuši aizkari. Arī vannas istaba pavisam šaura. Ne šampūna, ne matu balzama. Pa logu redzama tikai līdzās esošā daudzstāvu nama siena. Tomēr man ir jumts virs galvas, no krāna tek silts ūdens, tas vien jau ir patīkami. Nolieku mugursomu uz grīdas, apsēžos krēslā, cenšos pierast pie šīs istabas.

Es esmu brīvs, nodomāju. Aizveru acis un bridi domāju par to, ka esmu brīvs. Tomēr man nav īsti skaidrs, kas tā brīvība tāda ir. Šobrīd es to saprotu tā, ka esmu viens pats. Viens pats svešā vietā. Kā vientuļš ceļinieks, bez kompasa un bez kartes. Vai tāda ir brīvība? Pat tas man nav īsti skaidrs. Beidzu par to domāt.

Ilgi sēžu vannā, tad pie izlietnes kārtīgi iztīru zobus. Iekārtojos gultā un vēl mazdrusciņ palasu grāmatu. Noguris no lasīšanas, ieslēdzu televizoru, lai paskatītos ziņas. Tomēr salīdzinājumā ar to, kas šodien noticis ar mani, visas ziņas šķiet ārkārtīgi garlaicīgas. Es drīz vien izslēdzu televizoru un iekārtojos futonā. Ir jau pāri desmitiem. Tomēr aizmigt nav tik viegli. Jaunā vietā jauna diena. Šī ir mana piecpadsmitā*idzim-šanas diena. Lielāko tās daļu esmu pavadījis dīvainā, tomēr ārkārtīgi apburošā bibliotēkā. Esmu iepazinies ar vairākiem cilvēkiem. Sakuru. Ošimu. Saeki kundzi. Par laimi, neviens no šiem cilvēkiem mani neapdraud. Varbūt tā ir laba zīme.

Tad es iedomājos par mājām Nogatas kvartālā, tēvu, kurš noteikti jau ir pārnācis mājās. Ko viņš domā par manu pēkšņo pazušanu? Vai viņš jūtas atvieglots, mani vairs neredzot? Vai viņš nezina, ko iesākt? Vai ari tas viņā nav izsaucis nekādas emocijas? Vai viņš vispār ir pamanījis, ka manis tur vairs nav?

Pēkšņas iedomas vadīts, izņemu no mugursomas tēva mobilo telefonu. Iespraužu lādētāju, kā izmēģinot uzgriežu To-kijas mājas telefona numuru. Uzreiz atskan signāls. 700 kilometru attālumā no šejienes signāls atskan tik tuvu, gluži kā blakusistabā. Šī negaidītā skaidrība mani nobiedē. Pie otrā signāla pārtraucu zvanīt. Sirds strauji sitas un nespēj norimties. Telefons darbojas. Tātad tēvs vēl nav to atslēdzis. Vai ari nemaz nav pamanījis telefona pazušanu no atvilktnes. Ielieku telefonu atpakaļ mugursomā, izslēdzu naktslampiņu, aizveru acis. Sapnī neredzu neko. Proti, es jau labu laiku sapņos neko neredzu.

6. NODAĻA

- Labdien, - vecais vīrs ierunājās.

Kaķis tikai mazliet pacēla purniņu uz augšu un klusi, pat negribīgi atņēma sveicienu. Liels, vecs, melns kaķis.

- Labs laiciņš, vai ne?

- Mjā, - kaķis noteica.

- Neviena mākonīša debesīs.

- ...šobrīd - jā.

- Vai tas labais laiks turpināsies?

- Šodien pievakarē laiks mainīsies. Ir tādas zīmes, - melnais kaķis atteica, lēni un laiski izstaipīdams ķepas. Tad piemiedza acis un vēlreiz ieskatījās vecajam vīram sejā.

Vīrs, plati smaidīdams, vērās kaķī.

Kaķis uz brīdi apjuka. Tad atkal ierunājās:

- Paklau, tu proti runāt?

- Jā, - vecais vīrs kā nokaunējies atteica. Tad, izrādot cieņu, noņēma no galvas novalkāto tūrista cepuri no kokvilnas auduma. - Tā jau nav, ka es vienmēr varētu sarunāties ar godājamiem kaķiem, bet, ja viss iet gludi, tad šādas runas padodas.

- Hm, - kaķis savus iespaidus pauda lakoniski.

- Es te uz brītiņu piesēdos, vai netraucēšu? Nakata ir noguris no staigāšanas.

Melnais kaķis lēni izstaipījās, noskurināja garās ūsas, tad nožāvājās tik plati, ka likās - izlauzīs žokli.

- Man vienalga, sēdi. Tas ir, kāda tam nozīme - ir vai nav vienalga. Sēdi tur, kur tev patīk. Kuram pret to varētu būt kādi iebildumi?

- Liels paldies! - Vīrietis apsēdās līdzās kaķim. - Vai, vai, es jau no sešiem rītā esmu uz kājām.

- Tad jūs būtu tas Nakatas kungs?

- Tieši tā. Mani sauc Nakata. Un kā godāt kaķa kungu?

- Es savu vārdu neatceros. Tā nav, ka man nekad nebūtu bijis vārda, bet kaut kur pa ceļam vajadzība pēc tā pazuda un es aizmirsu.

- Jā, tā ir, nevajadzīgas lietas tūlīt pat aizmirstas. Ar Nakatu ir tieši tāpat, - vīrietis, galvu kasīdams, noteica. - Ja reiz tā, tad es noprotu, ka kaķa kungam nav māju, kur dzīvot.

- Senāk jau bija gan. Bet tagad ir citādi. Šad tad tepat tuvējās mājās mani pacienā ar ēdienu, bet lai dzīvotu kādā mājā...

Nakata pamāja un kādu brīdi klusēja. Tad ierunājās: - Vai tādā gadījumā es varētu kaķa kungu saukt par Ocukas kungu?

- Ocuka? - Kaķis pavērās sarunu biedram sejā. - Kā tā, kāpēc tu tā izdomāji... Ocuka?

- Neuztraucieties, tas neko īpašu nenozīmē. Nakata to vienkārši tepat uz vietas izdomāja. Bez vārda man ir grūti atcerēties. Es tikai izdomāju piemērotu vārdu. Vai nav tā kā ērtāk, ja ir vārds? Jo, redz’, tādam cilvēkam kā man, kam grūta galva, ir daudz vieglāk atcerēties, ja es zinu - tā un tā mēneša tajā un tajā datumā, pēcpusdienā... pilsētas rajona 2. kvartāla tukšajā zemes pleķi es satikos ar melnu kaķi, vārdā Ocuka, un mēs apspriedām dažas lietas.

- Hm, -melnais kaķis noteica. - Man īsti nepielec. Kaķiem neko tādu nevajag. Mums pietiek ar smaku un formu, lai mēs uzreiz saprastu, kas ir kas. Nekādu problēmu.

- Jā, Nakata to labi saprot. Bet, Ocukas kungs, cilvēki nav tādi. Lai varētu atcerēties visvisādas lietas, ir vajadzīgi visādi nosaukumi un vārdi.

Kaķis nošņācās:

- Traki neērti.

- Tā jau ir. Ir tik daudz lietu, kuras nekādi nedrīkst aizmirst, tas tik tiešām ir neērti. Man jāatceras gubernatora kunga vārds, man jāatceras autobusa numurs, bet, lai nu kā, vai kaķa kungam nekas nebūtu pretī, ja es viņu sauktu par Ocukas kungu? Vai arī tas jūs ārkārtīgi neapmierinātu?

- Ja runājam par apmierinātību, tad es neteiktu, ka būtu traki apmierināts... bet arī neapmierināts nebūšu. Ja gribi tā mani saukt, tad sauc. Bet es kaut kā nejūtos kā es pats.

- Nakatam ir liels prieks, ka jūs tā sakāt. Liels paldies, Ocu-kas kungs!

- Bet tu arī cilvēku valodā runā drusciņ jocīgi, - Ocukas kungs sacīja.

-Jā, tā visi saka. Bet Nakata nemaz citādi runāt nemāk. H man tā runāšana parasti sanāk. Tāpēc, ka man ir grūta galva. Tā nav, ka man vienmēr būtu bijusi grūta galva. Kad es biju maziņš, notika viens negadījums, un kopš tā laika man ir grūta galva. Hieroglifus nemāku. Ne grāmatas, ne avīzes nevaru izlasīt. Tas tāpēc, ka man ir grūta galva. Tā tas nolemts. Nakatas tēvs jau tagad ir miris, bet agrāk, kad bija dzīvs, bija augstā amatā - universitātes pasniedzējs. Viņš īpaši pārzināja tādu lietu kā finansus. Nakatam ir ari divi brāļi, tiem abiem diviem ir gaiša galva. Viens strādā departamantā par vadītāju. Otrs strādā tādā vietā, ko sauc par Tirgu un rūpnīcu minsitriju. Abi divi dzīvo lielās mājās, ēd zušus. Tikai Nakatam vienam pašam grūta galva.

- Bet tu taču māki šitā sarunāties ar kaķiem?

- Tā ir, - Nakata piekrita.

- Kurš katrs tak nemāk tā ar kaķiem sarunāties?

- Tieši tā.

- Tad taču nevar teikt, ka tev būtu grūta galva?

-Jā, nē, zini ko, Nakata to lietu īsti labi nesaprot. Man jau no bērnu dienām visi vienādiņ teikuši: “Grūta galva! Grūta galva!” Tā es nemaz citādi nedomāju. Jo staciju nosaukumus es izlasīt nemāku, nevaru nopirkt biļeti un braukt ar vilcienu. Pilsētas autobusā, ja uzrādu invalīda karti, tad kā nebūt kaut kur varu aizbraukt.

- Hm, - noteica Ocukas kungs, ne pārāk aizkustināts.

- Nemāku ne lasīt, ne rakstīt, darbu arī nevaru dabūt.

- Kā tad tu izdzīvo?

- Man dod balstu.

- Balstu?

- Man gubernators atvēl naudiņu. Nogatas rajonā man ir maza istabiņa. Ēdu trīs reizes dienā.

- Nemaz nav tik slikta dzīve... man tā šķiet.

- Jā, ir tā, kā tu saki. Nav nemaz tik slikti, - Nakata sadja. - Esmu pasargāts no lietus un vēja, varu dzīvot bez ierobežojumiem. Un laiku pa laikam, tā kā tagad, mani palūdz uzmeklēt godājamos kaķus. Tad man šo to iedod par pateicību. Bet to es daru paslepšus no gubernatora kunga. Tāpēc, lūdzu, nevienam to nestāsti. Tās, ko es dabūju kā pateicību, nav nekas tik milzīgs; bet tieši tamdēļ es laiku pa laikam arī dabonu kādu zuti apēst. Nakatam traki garšo zuši.

- Ak tad tev garšo zuši? Es kaut kad senos laikos arī vienreiz ēdu, bet, kā tie garšoja, to es vairs neatceros.

- Jā, zuši ir īpaši garšīgi. Tie ir ritādi nekā visi pārējie ēdieni. Pasaulē ir daudz visādu ēdienu, kurus var aizstāt ar dtiem, bet zušus, cik Nakatam zināms, ne ar ko dtu nevar aizstāt.

Pa ielu gar tukšo zemes gabalu gāja jauns vīrietis ar labra-doru. Sunim ap kaklu bija apsiets sarkans lakatiņš. Suns pazibsnīja iesāņus skatienu uz Ocukas pusi un apstājās. Abi divi tukšajā zemes pleķītī sēdošie uz brīdi apklusa, nogaidīdami, līdz suns un jaunais vīrietis būs pagājuši garām.

- TU kaķus meklē, ja? - Ocukas kungs noprasīja Nakatam.

- Jā, es meklēju tādus godājamos kaķus, kas kaut kur aizmaldījušies. To es pieprotu, jo māku ar godājamiem kaķiem sarunāties. lād es piestāju te un tur, ievācu ziņas, tā man tīri labi izdodas noskaidrot, kur aizmaldījušies kaķi atrodas. Esmu izslavēts kā labs kaķu atradējs, un man no visām pusēm nāk lūgumi uzmeklēt kādu noklīdušu kaķi. Pēdējā laikā nemaz tādas dienas nav bijis, kad es nebūtu gājis meklēt kādu kaķi. Sākumā Nakatam, kaķus meklējot, nepatika tālu aizklīst. Biju nolēmis meklēt tikai Nakano rajonā.

- Vai tu šobrīd arī meklē kādu noklīdušu kaķi?

- Tā gan. Šobrīd es meklēju vienu gadu vecu raibu kaķi. Viņu sauc Goma. Te man ir ari fotogrāfija. - Nakata no brezenta plecu somas izvilka krāsu foto un parādīja Ocukas kungam.

- Šitai godājamai kaķei ap kaklu ir brūna blusu siksniņa.

Ocukas kungs, kaklu pa stiepis, nopētīja fotogrāfiju. Tad papurināja galvu.

- Nē, šito gan es neesmu redzējis. Es zinu tikpat kā visus šīs apkaimes kaķus. Šo te es nepazīstu. Nav manīta... neko par tādu neesmu dzirdējis.

-Aktā.

- Un tu jau ilgi to kaķi meklē?

- 1ā... Šodien būs... viens... divi... tris... Šodien būs jau trešā diena.

Ocukas kungs bridi apdomājās. Tad teica: - TU jau pats noteikti to zini, bet kaķis ir ieraduma dzīvnieks. Parasti dzīvo saskaņā ar noteikumiem. Ja nav noticis kas īpašs, tad kaķim lielas pārmaiņas nepatīk. Kaut kas īpašs varētu būt vai nu meklēšanās laiks, vai kāds negadījums.

-Jā, Nakata ari apmēram tāpat domā.

- Ja tā ir meklēšanās, tad pēc tam kaķis ātri vien nerimstas un pārnāk mājās. Tu saproti, kas tas ir - meklēšanās?

- Jā, man pašam tādas pieredzes nav, bet lielos vilcienos es saprotu, kas tas ir. Tā stāvēšanas lieta?

- Jā, tā stāvēšanas lieta, - Ocukas kungs neizdibināmu sejas izteiksmi noteica. - Bet, ja ir noticis negadījums, tad atgriezties nav tik viegli.

• -Jā, tā ir.

- Var gadīties ari tā, ka meklējoties kaķis aizklīst pārāk tālu un vairs nemāk atrast ceļu uz mājām.

- Jā, Nakatam ari tā ir gadījies, iziet tālāk par Nakano rajonu un vairs nezināt, kā tikt uz mājām.

- Ar mani ari tā vairākkārt ir gadījies. Protams, tolaik es biju daudz jaunāks. - Ocukas kungs samiedza ads, kaut ko atminoties. - Kad vairs nezini, kā tikt atpakaļ uz mājām, kriti panikā. Sametas galīgi tumšs gar adm. Vairs nemaz un neko nesaproti. Nepatīkama lieta. Tā meklēšanās sataisa lielas nepatikšanas. Bet tādā bridi par to nemaz nedomā. Tāda ir tā meklēšanās... Paklau, kā sauc to pazudušo kaķi? Goma? Es tā saprotu, ka tu to Gomu katrā ziņā gribi atrast un izglābt. Tāda mājās lolota vienu gadu veca raiba kaķe no šīs pasaules nejēdz neko. Ne tāds kaķis māk kauties, ne pats sev ēdienu atrast. Mīlīgs radījums. Diemžēl šis kaķis te nav manīts. Tēv vajadzētu iet meklēt kādā citā vietā.

- Ak tā. Tad jau darīšu tā, kā jūs teicāt, iešu meklēt kādā dtā vietā. Atvainojos, ka iztraucēju Ocukas kungam diendusu. Ļoti atvainojos. Domāju, ka drīzumā atkal iegriezīšos šajā apkaimē; ja būsiet Gomu redzējis, tad, lūdzu, paziņojiet Naka-tam. Varbūt nepieklājīgi tā teikt, bet es, cik spēšu, mēģināšu pateikties* -

- Nekas, nekas, ar tevi bija interesanti parunāties. Ja atkal piestaigāsi... ja laiks labs, tad es bieži šajā laikā esmu te, klajumā. Bet, ja līst, tad tajā templī - patrepē.

- Jā, paldies. Ari Nakatam patika parunāties ar Ocukas kungu. Es gan protu sarunāties ar kaķiem, bet ar kuru katru sarunas nemaz tik gludi nevedas. Gadās ari tādi godājamie kaķi, kas, izdzirdot, ka es sāku runāt, traki satrūkstas un metas prom. Es neko vairāk nepaspēju kā tikai ar viņiem apsveicināties.

- Tā gan. Cilvēki ari ir visādi... Un kaķi ari ir visādi.

- Tā gan, tā gan. Nakata arī no tiesas tā domā. Pasaule ir pilna ar visādiem cilvēkiem un visādiem kaķiem.

Ocukas kungs izlieca muguru un pacēla galvu pret debesīm. Pēcpusdienas saules zeltainie stari lija pār tukšo zemes pleķīti. Tomēr gaisā jautās lietus tuvums. To Ocuka prata sajust.

- Paklau, tu bērnībā esot cietis negadījumā. Un kopš tā laika tev esot grūta galva. Tu taču tā teici?

- Jā, tieši tā. Tā es stāstīju. Kad tas negadījums notika, Nakatam bija deviņi gadi.

- Kas tas bija par negadījumu?

- Tas bija... lai kā es censtos, es to neatceros. Cik man stāstīts, man sācies kaut kāds nesaprotams drudzis. Nakata trīs nedēļas no vietas neesot nācis pie samaņas. Visu laiku nogulējis slimnīcā, pie sistēmas, gultā. lād apziņa kā nebūt atgriezusies, bet viss, kas bijis pirms tam, man bija aizmirsies. Viss - tēva seja, mātes seja, lasīšana, rēķināšana, pat māja kur

Dzīvoju, pat paša vārds man bija aizmirsies. Galva bija tukša, viss bija aiztecējis, kā kad vannai izrauj korķi. Pirms šī negadījuma Nakatam esot bijušas izcilas sekmes. Bet pēc tam, kad nokritu nemaņā un nogulēju visu to laiku, man galva kļuva grūta. Mamma, viņa tagad mirusi, daudz raudāja. Viņa daudz raudāja, bet ne jau tāpēc, ka man grūta galva, tāpēc, ka tēvs vienmēr dusmojās.

- Bet tā vietā tu iemācījies sarunāties ar kaķiem?

-Tā gan.

-Hm.

- Turklāt es esmu pie labas veselības, slimojis neesmu ne reizi, neviena caura zoba. Redze ari laba.

- Cik nu es par to varu spriest, nemaz neizskatās, ka tev būtu grūta galva.

- Ak tā? - Nakata noteica, galvu nodūris. - Bet, Ocukas kungs, Nakatam šobrīd ir jau pāri par sešdesmit. Un, kad tev ir pāri par sešdesmit, tad tu jau esi pieradis, ka tev ir grūta galva, pieradis, ka neviens tevi neņem par biedru. Var dzīvot, ari nebraucot ar vilcienu. Tēvs jau nomiris, vairs nevar iekaustīt. Māte jau nomirusi, neviens vairs neraud. Ja tagad Nakatam pēkšņi pateiktu, ka viņam nav grūta galva, tad sāktos nepatikšanas. Ja reiz man nav grūta galva, tad gubernatora kungs man vairs nedos balstu. Tad es vairs nedabūšu to īpašo karti, ar kuru braukt pilsētas autobusos. Un, ja gubernatora kungs uzzinās, ka man nav grūta galva, ko tad es viņam teikšu? Tāpēc labāk, lai paliek, kā bijis, - ka Nakatam ir grūta galva.

- Es gan teiktu, ka tava nelaime nav grūta galva, - Ocuka, acis samiedzis, noteica.

-Nav?

- Man liekas, ka tava nelaime ir... tā... nu, tev ir paplāna ēna. Es to iedomājos, tiklīdz tevi ieraudzīju. Tā ēna, kas krīt uz zemes, nav tik bieza kā citiem cilvēkiem, tikai puse no tās.

-Jā.

- Es jau vienreiz tādu cilvēku esmu redzējis.

Nakata, muti drusku pavēris, noraudzījās Ocukā.

-Ja tu saki, ka esi tādu agrāk redzējis, tad jau iznāk, ka ir vēl citi tādi cilvēki kā Nakata?

-Jā, tāpēc es nemaz tik ļoti nebrīnījos, kad tu sāki runāt.

- Kad tas notika?

- Stipri senāk. Kad es vēl biju jauns. Bet es vairs nevaru atcerēties ne to seju, ne vārdu, ne vietu, ne laiku. Kā jau es tev teicu, kaķi tādas lietas neatceras.

-Jā.

- Un likās, ka arī tam cilvēkam puse ēnas ir kaut kur aizkavējusies. Bija tikpat plāna.

-Jā-

- Tāpēc tev labāk vajadzētu meklēt nevis nez kur noklīdušus kaķus, bet gan to savas ēnas pazaudēto pusi.

Nakata pastaipīja tūrista cepuri, ko turēja rokās, un sacīja:

- Patiesību sakot, arī Nakata to jūt. Tb, ka ēna man paplāna. Gti cilvēki to nepamana. Bet es pats to zinu.

- Tikai esi pieradis, - kaķis noteica.

- Bet, kā jau es pirmiņ teicu, Nakata jau ir vecs. Drīz jau miršu. Mamma jau nomirusi, tēvs jau nomiris. Vienalga, vai gaiša galva vai grūta galva, vai māki rakstīt vai nemāki, vai ēna ir pareiza vai ne, kad tas brīdis ierodas, tad visi pēc kārtas mirst. Nomirst un tiek sadedzināti. Kad paliek par pelniem, tad viņus aprok Karasujamas kapsētā. Karasujama atrodas Seta-gajas kvartālā. Bet laikam gan pēc nonākšanas Karasujamas kapsētā vairs ne par ko nedomā. Ja daudz domā, var apjukt. Vai tad šobrīd Nakatam visa nepietiek? Tāpēc Nakata, cik nu var, kamēr dzīvs, neiet ārpus Nakano rajona. Kad būs nomiris, tad, gribi negribi, būs jādodas uz Karasujamu.

- Domā, kā gribi, vari darīt, kā vēlies, - Ocuka atteica. Tad atkal nolaizīja ķepu. - Tu tomēr padomā par to ēnas lietu. Varbūt tās ēnas dēļ tev ari cieņas pietrūkst. Ja es būtu ēna... man nepatiktu būt tikai pusei.

-Jā, - Nakata sacīja. - Varbūt tā ari ir. Es nemaz par to nebiju domājis. Aiziešu mājās un lēnītēm padomāšu.

- Padomā gan.

Abi divi brītiņu paklusēja. Tad Nakata klusi piecēlās, ar plaukstu notrausa pie biksēm pielipušo zāli, uzlika galvā nobružāto tūrista cepuri, vairākkārt nogrozījis to, meklēdams pareizo leņķi, un uzmeta brezenta somu plecā.

- Vēlreiz liels paldies. Ocukas kunga domas Nakatam bija ļoti vērtīgas. Dzīvojiet droši!

-Tu ari.

Kad Nakata bija prom, Ocuka atkal izstiepās zālē. Aizvēra acis. Vēl stundiņa, un tad no mākoņiem sāks līt lietus. Un tad, ne par ko nedomādams, viņš iesnaudās.

7. NODAĻA

Ceturksni pāri septiņiem es ieturu brokastis ēdamzālē līdzās foajē - grauzdēta maize, silts piens, šķiņķis ar olām. Man ar šīm numura cenā iekļautajām biznesa viesnīcas brokastīm nu nekādi nav gana. Vēders pavisam tukšs, it kā es tikpat kā neko nebūtu ēdis. Es, neko nedomādams, paskatos apkārt. Kā šķiet - grauzdētas maizes papildporcija neparādīsies. Nopūšos.

- Kā ir, tā ir, - par Vārnēnu sauktais zēns nosaka.

Pamanu, ka viņš ir apsēdies man iepretim pie galda.

- Tu vairs nedzīvo tādos apstākļos, ka vari ēst tikai tā, kā patīk. Galu galā - tu esi aizgājis no mājām. Tas tev jāiedzen sev galvā. Agrāk vienmēr bija tā, ka tu agri cēlies un uzreiz tev brokastis bija galdā. Taču turpmāk tā nebūs. Jāņem tas, kas tiek dots. Esmu dzirdējis, ka ari kuņģa izmērs mainoties, pierodot pie apēstā pārtikas daudzuma. Tagad tev jāpārliecinās, kā tas ir patiesībā. Vai kuņģis sarausies mazāks. Bet tas prasīs laiku. Vai spēsi to izturēt?

- Spēšu, - es atbildu.

- citādi nevar, - par Vārnēnu sauktais zēns nosaka. - Tēv taču tagad jākļūst par visrūdītāko piecpadsmitgadīgo visā pasaulē.

Es pamāju.

- Cik tad ilgi tā sēdēsi pie tukša šķīvja? Vajag ātri ķerties pie nākamās lietas.

Daru, kā likts, ceļos kājās un ķeros pie nākamās lietas.

Aizeju uz viesnīcas reģistratūru, lai mēģinātu tur vienoties par uzturēšanās noteikumu maiņu. Stāstu, ka mācos Tbkijas privātskolā un esmu ieradies šeit, lai sagatavotu savu izlaiduma darbu (nācās pārcelt sevi par vienu klasi augstāk), te apmeklēšu specializēto Komuras Memoriālo bibliotēku. Izrādījās, ka te ir daudz vairāk materiālu, ar kuriem es gribētu iepazīties, nekā biju sākumā domājis. Tāpēc man vajadzēs Takamacu palikt vismaz vienu nedēļu. Diemžēl man ir ierobežoti līdzekļi, tāpēc lūdzu, vai man visas šīs uzturēšanās laikā, ne tikai pirmajās trīs dienās, nebūtu iespējams maksāt YMCA noteikto zemāko maksu. Es katru ritu samaksāšu par nākamo dienu avansā, nekādu problēmu ar mani nebūs.

Man sejā ir labi audzināta, tikai nelielās problēmās nonākuša jaunieša sejas izteiksme, un tā nu es uzrunāju jauno, rīta maiņā strādājošo reģistratori un īsi paskaidroju lietas apstākļus. Matus es nekrāsoju, pīrsingu ari man nav, mugurā - Ralph Lauren tīrs, balts polo krekls un Ralph Lauren krēmkrāsas kokvilnas bikses, kājās - jaunas kedas. Zobi balti, smaržoju pēc ziepēm un šampūna, runāju pieklājīgi. Ja pacenšos, tad man izdodas atstāt patīkamu iespaidu uz vecākiem cilvēkiem.

Viņa klusēdama mani uzklausa, viegli paklakšķina mēli, tad pamāj. Viņa ir neliela auguma, virs baltās blūzes viņai ir zaļa formas tērpa žakete. Viņa šķiet nedaudz samiegojusies, bet lietišķi pilda savus rīta dežurantes pienākumus. Viņai varētu būt tikpat daudz gadu, cik manai māsai.

Reģistratore man lietišķi paskaidro, ka viņai lietas apstākļi lielos vilcienos esot skaidri, taču attiecībā uz samaksu lēmumu varot pieņemt tikai menedžeris, tāpēc atbilde varētu būt zināma tikai ap pusdienas laiku (tomēr man rodas iespaids, ka esmu viņai iepaticies). Tad viņa palūdz mani uz lapiņas uzrakstīt savu vārdu un numuru. Man nav skaidrs, vai šis gājiens

izdosies vai ne. Varbūt panākšu gluži pretēju rezultātu. Piemēram, viņiem var ienākt prātā palūgt, lai es uzrādu skolēna apliecību. Viņi var mēģināt sazināties ar mājām (protams, reģistrējoties es nosaucu kaut kādu numuru uz labu laimi). Tbmēr riskējot ir jābūt gatavam par to ari samaksāt. Naudas man ir tikai tik, dk ir.

Viesnīcas foajē es paņemu pilsētas telefonu grāmatu, tur atrodu publikai atvērto sporta zāļu telefona numurus, noskaidroju, kādi trenažieri tur ir pieejami. Izskatās, ka tikpat kā viss, kas man vajadzīgs. Maksa - 600 jenu. Noskaidroju, kā tur nonākt no stacijas, pasaku paldies.

Atgriežos numurā un paņemu mugursomu. Es varētu atstāt savas mantas numurā. Tāpat ari varētu nolikt naudu seifa. Tā būtu pat drošāk. Tomēr, dk vien iespējams, es gribu to visu laiku nēsāt līdzi. Šobrīd tā jau kļuvusi par daļu no manis.

No autobusa pieturas pie stadjas es dodos uz sporta zāli. Protams, esmu nedaudz uztraudes. Es to saprotu pēc tā, ka man sejas vaibsti stingst. Kāds noteikti pamanīs, ka tāds jaunietis skolnieka vecumā darba dienas pusdienlaikā viens pats apmeklē sporta zāli. Šī tomēr ir man nepazīstama pilsēta. Šejieniešu domāšanas veidu es vēl neesmu aptvēris. Tomēr neviens man nepievērš uzmanību. Man sāk rādīties, ka esmu kļuvis caurspīdīgs. Samaksāju ieejas maksu, klusēdams paņemu ģērbtuves skapīša atslēgu, ģērbtuvē uzvelku sporta šortus un T kreklu; kamēr izstaipos un iesildu muskuļus, nedaudz nomierinos. Es atrodos pats sevī - kā futrāli. Manas esības robežas ir skaidri novilktas, atslēga aizkrīt det ar klusu klikšķī. 11 ir labi. Esmu savā parastajā vietā.

Sāku ierasto treniņu. AID VValkman klausoties Prince. trenējos tieši stundu, kā parasti uz septiņiem tienažieriem pēc kārtas. Biju iedomājies, ka pilsētiņas sporta zālēs būs ved trenažieri, bet patiesībā te viss ir pārsteidzoši jauns. Gaisā vēl jaušama jauna tērauda smarža. Pirmo raundu trenējos, uzbekot mazāku slodzi, bet otrajā slodzi jau palielinu, izturu divus raundus. Vienu pēc otra, man nekāds grafiks vairs nav jāraksta.

Man vingrojumi un slodzes ir ierakstīti prātā. Drīz vien es sāku svīst, treniņa laikā ir jādzer, jāatjauno šķidrums. Dzeru ūdeni no automāta un uzkožu pa ceļam nopirkto citronu.

Kad esmu izpildījis visus vingrojumus, cik biju nolēmis, eju karstā dušā, nomazgājos ar līdzpaņemtajām ziepēm, izmazgāju matus. Nomazgāju locekli, kas man nesen kā izlīdis no priekšādiņas, rūpīgi izmazgāju paduses, vietu ap sēkliniekiem un dibenu. Nosveros, nostājos kails spoguļa priekšā un pārbaudu muskuļu stingrību. Piesvīdušo sporta tērpu izmazgāju izlietnē, kārtīgi izgriežu un ielieku plastmasas maisiņā.

Izgājis no sporta zāles, iekāpju autobusā un atgriežos stacijā, pie stacijas iestaigāju tajā pašā nūdeļu bodē, kur vakar, un pasūtu siltas nūdeles. Nesteidzīgi ēdu un skatos ārā pa logu. Traki daudz cilvēku iet iekšā stacijā un nāk ārā. Katrs saģērbies pēc patikas, ar nesamajiem, nāk un iet, visi kaut kur dodas, katram ir kāds mērķis. Vērīgi noskatos šajos cilvēkos. Tad iedomājos, kā viss būs pēc simts gadiem.

Pēc simts gadiem no šī brīža visi šie cilvēki (mani ieskaitot) būs pazuduši no Zemes virsas, kļuvuši par pīšļiem vai par pelniem. Tā domājot, jūtos pavisam savādi. Viss, ko te redzu, šķiet velta ilūzija. Uzpūtīs vējš un visu izkaisīs uz visām pusēm. Noduru skatienu un veros savās plaukstās. Kāpēc es tā par visu ņemos? Kāpēc man jādzīvo tik izmisīgi?

Tomēr es papurinu galvu un pārstāju skatīties ārā pa logu. Pārstāju domāt par to, kas būs pēc simts gadiem. Bibliotēkā ir lasāmas grāmatas, trenažieru zālē - trenažieri, uz kuriem jāvingro. Tik tālu uz priekšu nav jādomā.

- Nav ko, - saka par Vārnēnu dēvētais zēns. - Tu taču esi visrūdītākais piecpadsmitgadīgais uz pasaules!

Tieši tāpat kā iepriekšējā dienā es stacijas veikaliņā nopērku pusdienu kastīti un sagaidu vilcienu. Komuras Memoriālajā bibliotēkā ierodos pusdivpadsmitos. Reģistratūrā atkal sēž Ošima. Viņam mugurā līdz kaklam aizpogāts zils neilona krekls, balti džinsi, baltas teniskurpes, viņš lasa uz galda noliktu biezu grāmatu. Turpat līdzās nolikts tas pats (laikam) dzeltenais zīmulis, kas vakar. Mati atkal krīt uz pieres. Kad es ienāku, viņš paceļ galvu un pasmaida, noliek manas mantas glabātavā.

- Atkal neesi aizgājis uz skolu?

- Es nekad vairs uz skolu neiešu, - atklāti pasaku.

- Bibliotēka nav nemaz tik slikta alternatīva, - Ošima atteic. Pagriež galvu un paskatās sienas pulkstenī aiz muguras, cik tas rāda. Tad atkal atgriežas pie grāmatas lapām.

Es dodos uz lasītavu un turpinu lasīt Bērtona “Tūkstoš un vienas nakts pasakas”. Kā aizvien, kad esmu apsēdies un sāds šķirt grāmatas lapas, vairs nevaru apstāties pusceļā. Bērtona izdevumā “Tūkstoš un vienas nakts pasakas” atšķiras no tām, kuras es kādreiz lasīju bibliotēkā, no bērniem domātajām -stāsti ir daudz garāki, epizodes daudz detalizētākas, nu pavisam citādas. Daudz saistošākas. Apjukums, haoss, seksuālas epizodes, absurdi stāsti. Un tomēr tām (gluži kā džinam ar burvju lampu) piemīt neparasts liktenīgums, tās aizrauj manu sirdi un nelaiž to vaļā. Šie pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem sarakstītie stāsti šķiet dzīvāki nekā tie cilvēki stadjas priekšā. Kā tas var būt? Man tas liekas tik savādi.

Pulksten vienos es izeju dārzā, apsēžos uz soliņa un ķeros pie līdzpaņemtajām pusdienām. Esmu tids līdz pusei, kad dārzā iznāk Ošima un pavēsta, ka mani saucot pie telefona.

- Pie telefona? - es nedomādams pārvaicāju. - Mani?

- Jā, ja tevi sauc Kafka Tamura.

Es nosarcis pieceļos un paņemu no viņa pārnēsājamo telefonu;

Zvanītāja ir viesnīcas reģistratore. Laikam gan grib pārlied-nāties, vai es tik tiešām pavadu dienu bibliotēkā. Spriežot pēc balss, šķiet, viņa jūtas atvieglota, ka neesmu melojis. Tikko par jūsu lietu runāju ar menedžeri. līdz šim mēs tā neesam darījuši, bet jāsaprot, ka jauniem cilvēkiem var būt dažādi apstākļi, un tāpēc atļaujam palikt viesnīcā, maksājot YMCA noteikto maksu, tā menedžeris teica. Šobrīd viesnīca nav tik aizņemta un mēs varam atļauties zināmu elastību. Tūrklāt bibliotēka tiek ļoti slavēta, un menedžeris teica, lai jūs tiešām izpētāt visu nepieciešamo bez steigas. Tā viņa pavēsta.

Atvieglots pasaku paldies. Nevarētu teikt, ka par melošanu mani nemocītu sirdsapziņa, bet tur neko nevar darīt. Ko tikai nenākas pasākt, lai izdzīvotu. Beidzis runāt, atdodu pārnēsājamo telefonu Ošimam.

- Tu esi vienīgais vidusskolēns, kas šurp nāk, tāpēc es iedomājos, ka viņai vajag tevi, - viņš saka. - Teicu, ka tu te lasi grāmatas no rīta līdz vakaram. Un tā ari ir.

- Paldies.

- Kafka Tamura?

-Tā mani sauc.

- Savāds vārds.

- Tomēr vārds tas ir, - es nepiekāpjos.

- Tu, protams, būsi lasījis kādus Franča Kafkas darbus, vai ne?

Es pamāju. - Pili, Procesu un Pārvērtības un tad vēl to savādo stāstu par soda mašīnu.

- Labošanas darbu kolonija, - Ošima saka. - Mans mīļākais stāsts. Pasaulē ir daudz rakstnieku, tomēr neviens cits, izņemot Kafku, šādu stāstu uzrakstīt nevar.

- Man ari no stāstiem tas ir vismīļākais.

- Patiešām?

Es pamāju.

- Kura vieta?

Es mēģinu par to domāt. Domāšana prasa laiku.

- Kafka nevis cenšas izskaidrot mūsu esības apstākļus, bet gan, izskaidrojot tās mašinērijas sīkākās detaļas, spēj skaidri atklāt šos apstākļus. Un tikai tādēļ, ka viņš runā nevis par tiem, bet par mašinēriju.

- Tieši tā, - Ošima saka. Tad uzliek man roku uz pleca. Šī kustība rada tik dabiski patīkamu sajūtu.

- Jādomā, ka arī pats Francs Kafka tev piekristu.

Tad viņš paņem pārnēsājamo telefonu un atgriežas atpakaļ

māja.

Es palieku sēžam uz terases, pabeidzu mailīti un, dzerdams minerālūdeni, vēroju putniņus dārzā. Varbūt tie ir tie paši putniņi, kurus redzēju vakar. Debesis aizvilkušās paplāniem mākoņiem, zilgmi nemana nekur.

Laikam gan viņš piekrita manai atbildei par Kafku. Vairāk vai mazāk. Tomēr patiesībā man neizdevās izteikt to, ko man vajadzēja pasacīt. Es par Kafkas stāstiem runāju ārkārtīgi vispārīgi. Ļoti konkrēti izteicos par ļoti konkrētu lietu. Bet šī soda mašīna, kuras mērķis skaidri nav zināms, visu laiku pastāv tepat, ap mums. Tā nav ne metafora, ne alegorija. Taču, ja es mēģinātu to izskaidrot, tad neviens, ne tikai Ošima, to nesaprastu.

Atgriežos lasītavā, apsēžos dīvānā, atkal atgriežos Bēr-tona izdevuma “Tūkstoš un vienas nakts pasakas” pasaulē. Tad apkārtne ap mani pazūd, izbalo kā kinokadra satumsums. Palieku viens pats un ieeju grāmatas lappušu pasaulē. Šī sajūta man ir mīļāka par visu.

Pulksten piecos eju prom no bibliotēkas, Ošima reģistratūrā joprojām lasa to pašu grāmatu. Kreklā nav neviena bur-zījuma. Kā aizvien mati krit priekšā sejai. Viņam aiz muguras pie sienas elektriskais pulkstenis bez skaņas, bez aizķeršanās iet uz priekšu. Viss ap Ošimu ir tik klusi un skaidri sakārtots. Tik ļoti, ka liekas neiedomājami, ka viņš, piemēram, varētu svīst. Viņš paceļ galvu un izsniedz manu mugursomu. To dodot, viņš savelk tādu sejas izteiksmi, it kā tā būtu smagāka nekā parasti.

- Vai tu no centra brauc šurp ar vilcienu?

Es pamāju.

- Ja esi nodomāji^ braukt katru dienu, tev noderēs šis te. - Un viņš man iedod apmēram A4 formāta puslapas lieluma papīru. Kopija vilcienu sarakstam no Tākamacu stacijas uz Komuras bibliotēku. - Parasti iet pēc grafika.

- Paldies. - Es to paņemu.

- Paklau. Kafka lāmura, es gan nezinu ne to, no kurienes tu esi« ne to, ar ko tu nodarbojies. Bet mūžīgi tu nevarēsi dzīvot viesnīcā, - viņš saka, pārdomāti izvēloties vārdus, lād ar kreisās rokas pirkstu pārbauda zīmuļa gala asumu. Nevainojami noasināts zīmulis.

Es klusēju.

- Neko vairāk es neteikšu. Tikai - tikai tāpat, garāmejot, lādam jaunam zēnam kā tu pilnīgi svešā vietā noteikti nav viegli.

Es pamāju.

- Vai tu domā no šejienes doties vēl uz kādu ritu vietu? Vai ari esi nolēmis palikt te?

- Vēl neesmu īsti izlēmis. Kādu bridi palikšu tepat. Man nav nevienas citas vietas, kurp doties, — es atklāti atbildu.

Runājot ar Ošimu diezgan atklāti, jūtos vieglāk.

Šķiet, viņš respektēs manu nostāju. Varbūt viņš man nespre-diķos, varbūt neuzspiedīs vidusmēra uzskatus. Un tomēr šobrīd es negribu ar cilvēkiem sarunāties vairāk, nekā nepieciešams. Es nemaz neesmu pieradis citiem cilvēkiem kaut ko atklāt vai izskaidrot savu noskaņojumu.

- Tu tāpat viens pats ar visu tiksi galā, - Ošima nosaka.

Es strupi pamāju.

- Vēlu veiksmi, - viņš saka.

Mainījās tikai sīkas detaļas, citādi septiņas dienas no vietas mana dzīve ritēja bez pārmaiņām. Pulksten sešos no rīta mani modināja radio, tad es viesnīcas ēdamzālē ēdu simboliskās brokastis. ja reģistratūrā strādāja jaunā meitene ar kastaņbrūnajiem matiem, pamāju viņai ar roku. Viņa ari nedaudz pielieca galvu un pasmaidīja, atņemot sveicienu. Šķita, ka viņa pret mani ir ļoti labvēlīgi noskaņota. Es ari viņai pieķēros. Iedomājos, ka viņa varēta būt mana māsa.

Numurā izpildīju vienkāršus stiepšanās vingrojumus, tad devos uz sporta zāli veikt savu vingrojumu kompleksu. Vienmēr vienāda slodze, vienmēr viens un tas pats atkārtojumu

skaits. Ne vairāk, ne mazāk. Iegāju dušā, gluži kā šķīstīdamies kārtīgi nomazgāju katru ķermeņa daļiņu. Nosvēros, lai pārliecinātos, ka nekas nav mainījies. Tad priekšpusdienā braucu uz Komuras bibliotēku. Nododot un saņemot mugursomu, pārmiju pāris vārdu ar Ošimu. Pusdienoju verandā, pabeidzu lasīt grāmatu (Bērtona izdevuma "Tūkstoš un vienas nakts pasakas”), tad ķēros klāt Nacume Soseki Kopotiem rakstiem (pāris viņa darbu es vēl nebiju izlasījis). Pulksten piecos devos prom no bibliotēkas. Pa dienu vienmēr uzturējos vai nu sporta zālē, vai bibliotēkā. Kamēr biju tur, neviens man nepievērsa uzmanību. Nevienam neienāktu prātā, ka skolu pametis skolēns varētu uzturēties kādā no šīm vietām. Vakariņas ēdu ēstuvē pie stacijas. Centos ēst pēc iespējas vairāk dārzeņu. Laiku pa laikam dārzeņu veikalā nopirku augļus, nomizoju tos ar nazi, ko biju savācis no tēva rakstāmgalda. Nopirku gurķus un selerijas, viesnīcā nomazgāju izlietnē un ēdu ar majonēzi. Ēdu ari pārtikas veikalā nopirktās brokastu pārslas ar pienu.

Atgriezies viesnīcā, apsēdos pie galda un rakstīju dienasgrāmatu, Walkman paklausījos Radiohead, mazliet palasīju grāmatu, vienpadsmitos gāju gulēt. Laiku pa laikam pirms aizmigšanas masturbēju. Iztēlojos meiteni no reģistratūras un uz to bridi patriecu kaut kur prom varbūtību, ka viņa varētu būt mana māsa. Televīziju neskatījos, avīzes nelasīju.

Šo manu sakārtoto dzīvi astotajā dienā centrtieces spēki vienkārši sagrāva (protams, agri vai vēlu tā bija lemta sagrāvei).

8. NODAĻA

Amerikas Armijas informācijas biroja (M/S) ziņojums Sastādīšanas datums: 1946. gada 12. maijs Nosaukums: RICE BOWL HELL INCIDENT, 1944: REPORT Dokumenta reģistrācijas numurs:

PTYX-722-893674S42216-WWN

Intervija ar Tbkijas Karaliskās universitātes Medicīnas fakultātes psihiatrijas profesoru Šigenori Cukajamu (52 g.) ilga tris stundas un notika Sabiedroto spēku virspavēlniecības Ģenerālštābā Tbkijā. Šis ir intervijas atšifrējums. Intervijas ierakstu materiālu arhīva numuri ir PTYX-722-SQ-267 līdz 291. (Piezīme - trūkst 271. un 278. materiāla.)

Intervētāja - jaunākā leitnanta Roberta O’Konora iespaidi:

“Šigenori Cukajama visu laiku saglabā profesionālu mieru. Psihiatrijas jomā viņš Japānā ir ievērojams zinātnieks, līdz šim publicējis vairākas izcilas grāmatas. Atšķirībā no ļoti daudziem japāņiem viņš neizsakās aptuveni. Ļoti skaidri nošķir faktus no pieņēmumiem. Pirms kara kā apmaiņas students mācījies Stenfordas Universitātē, gluži tekoši runā angliski. Daudzi cilvēki izjūt pret viņu uzticību un simpātijas.”

Es, saņēmis šādu armijas rīkojumu, nekavējoties šos bērnus izmeklēju un iztaujāju. Tās notika 1944. gada novembra vidū. Mums armija ārkārtīgi reti kaut ko prasa vai dod kādus norādījumus. Kā jums zināms, viņiem pašiem savas struktūras ietvaros ir diezgan liela medicīnas daļa, bet galvenais iemesls ir tas, ka viņi ārkārtīgi lielu uzmanību pievērš slepenībai un ir pašpietiekama organizācija, kas parasti ar visu cenšas tikt galā saviem spēkiem. Protams, gadījumos, kad viņiem ir vajadzīgas specializētu jomu zinātnieku vai ārstu zināšanas vai prasmes, ir dtādi, tomēr parasti gan viņi civilajiem zinātniekiem un ārstiem neko nelūdz.

Tāpēc, to izdzirdējuši, mēs uzreiz pieņēmām, ka šis ir “sevišķs gadījums”. Atklāti sakot, strādāt armijas pakļautībā nav nekāds prieks. Vairumā gadījumu viņi nemeklē zinātniskas patiesības un savos secinājumos un domāšanas veidā ir pārāk pragmatiski. Loģika šos partnerus nepārliecina. Bet bija karš, un tādos laikos armijai pretī nerunā.

Mēs, neraugoties uz amerikāņu armijas uzlidojumiem, turpinājām strādāt pie saviem pētījumiem. Lielākā daļa studentu

un pētnieku gan bija iesaukti armijā, universitāte bija pustukša. Psihiatrijas specialitātes studenti no iesaukšanas armijā nebija atbrīvoti. Saņēmuši armijas rīkojumu, mēs, protams, paši savus pētījumus pārtraucām, savācām visu nepieciešamo un nekavējoties ar vilcienu braucām uz Jamanaši prefektūras *** pilsētiņu. Mēs braucām trijatā - es, vēl viens mans kolēģis no universitātes, kā arī kāds zinātnieks no neiroloģijas nodaļas, ar kuru bijām kopā strādājuši

Kad ieradāmies tur, mums vispirms paziņoja, ka viss turpmāk runātais ir uzskatāms par militāru noslēpumu, un mums tika stingri aizliegts par to kādam stāstīt. Pēc tam mums paskaidroja, kas tur mēneša sākumā bija noticis. Sešpadsmit bērni kalnos bija zaudējuši samaņu, piecpadsmit no viņiem pēc tam paši dabiskā ceļā apziņu atguvuši Taču notikušo viņi itin nemaz neatcerējās. Tikai viens zēns pie samaņas nenāca, viņš joprojām gulēja militārajā hospitālī Tokijā.

Armijas ārsts, kas tūlīt pēc notikuma bija bērnus izmeklējis, mums paskaidroja savus novērojumus no internās medicīnas viedokļa. Armijas ārstu sauca Tojama. Viņš nebija tāds kā vairums armijas ārstu, kas reizēm neizturas kā ārsti, bet darbojas, domājot tikai par pašsaglabāšanos. Viņa attieksmē pret mums, armijai nepiederošajiem, nebija ne mazākās iedomības, un viņš necentās kaut ko noklusēt. Tojama mums objektīvi un konkrēti izklāstīja visus svarīgākos faktus. Pat parādīja savas piezīmes par pacientiem. Vairāk par visu viņš gribēja noskaidrot patiesību. Mums viņš ļoti patika.

Spriežot pēc tiem materiāliem, kurus saņēmām no armijas ārsta, bija svarīgi saprast, medicīniski runājot, vai notikušais nav atstājis kādu ietekmi uz bērniem. Tomēr, lai kādus izmeklējumus mēs veiktu, neatklājās, ka šis notikums būtu atstājis kādas iekšķīgas vai ārīgas sekas. Bērni bija tieši tādā pašā stāvoklī kā pirms notikuma, dzīvoja sveiki un veseli. Runājot par izmeklēšanas rezultātiem konkrētāk, diezgan daudziem bērniem atklāja parazītus, bet nekas cits pieminēšanas vērts netika konstatēts. Tāpat ari netika novēroti tādi simptomi kā galvassāpes, nelabums, sāpes, apetītes trūkums, bezmiegs, nogurums, caureja vai murgi.

Tikai šīs divas kalnos bezsamaņā pavadītās stundas bija pilnībā izdzēstas no bērnu apziņas. Šī daļa bija pilnīgi izkritusi. Tas drīzāk izskatījās kā atmiņu “neesamība”, nevis “pazušana”. Tie nav zinātniski termini, bet ērtības labad es tos lietošu. Starp atmiņu “neesamību” un “zudumu” ir liela atšķirība. Ib varētu mēģināt vienkārši izskaidrot šādi. Mēģiniet iedomāties dzelzceļa sliedes, pa kurām brauc preču vilciens. Tad pēkšņi no tā pazūd viena vagona krava. Ja vagons ir tukšs, bez kravas, tad tā ir “zaudēšana”, bet, ja pazūd vagons ar visu kravu, tad tā būtu “neesamība”.

Mēs apspriedām tādu varbūtību, ka šie bērni, iespējams, ieelpojuši kādu indīgu gāzi.

Ja rūpīgāk apsveram, iespējams, ka tieši tāpēc šajā incidentā iesaistījās armija; ja domāju par to no šībrīža perspektīvas, es neteiktu, ka šī varbūtība bija tik neiespējama. Bet šīs sarunas ir saistītas ar armiju; ja tās nonāks kaut kur atklātībā, var būt problēmas... tā sacīja ārsts Tojama.

Viņa viedoklis bija apmēram tāds. Armija nenoliedzami veic slepenus izmēģinājumus ar ieročiem, arī indīgām gāzēm, veic ķīmiskos pētījumus. Taču ar to nodarbojas tikai speciālas armijas daļas kontinentā, bet Japānas teritorijā nekas tamlīdzīgs nenotiek. Par to, vai šādi ieroči te tiek uzglabāti vai ne, informācija nav pieejama. Bet to gan iespējams apgalvot, ka šobrīd Jamanaši prefektūrā šādi ieroči nekur netiek uzglabāti.

Tātad armijas ārsts bija pārliecināts, ka tobrīd šādi īpaši ieroči Jamanaši prefektūrā netika uzglabāti?

-Jā, to viņš ļoti skaidri pateica. Mums nekas cits neatlika kā tam noticēt, vai arī - radās iespaids, ka mums labāk būtu tam noticēt. Tāpat arī nonācām pie secinājuma, ka ļoti zema varbūtība ir tai versijai, ka amerikāņu armijas B29 būtu varējis izpūst kādas indīgas gāzes. Ja viņi būtu nolēmuši šādus ieročus izmēģināt, tad, neapšaubāmi, par mērķi būtu izvēlējušies kādu lielāku pilsētu. Nometot ieročus šādos nomaļos kalnos, sekas būtu ārkārtīgi grūti novērtēt. Par tik vājas iedarbības gāzi, kuras ietekmē bērnam uz divām stundām zūd apziņa, diezin vai varētu būt militāra interese.

Taču to mēs ari sapratām, ka nevar būt tāda indīga gāze -vai nu mākslīgi radīta, vai dabiska -, kas neatstātu nekādu ietekmi uz cilvēku. It īpaši šajā gadījumā, kad runājam nevis par pieaugušajiem, bet gan par bērniem, kuri ir gan jutīgāki, gan ar vājāku imūnsistēmu, kaut kādām sekām bija jābūt - it īpaši acīs un gļotādās. Šo pašu iemeslu dēļ mēs izslēdzām ari versiju par saindēšanos ar pārtiku.

Tādējādi atlika tikai apsvērt iespējamās psiholoģiskās vai ar smadzeņu darbību saistītās problēmas. Tādā gadījumā meklēt kaut kādas sekas ar internās medicīnas palīdzību vai meklēt ārējās pazīmes bija problemātiski. Tādas sekas būtu acīm neredzamas, neaprakstāmas. Tajā brīdī mēs beidzot sapratām, kāpēc armija mūs pieaicinājusi.

Mēs intervējām visus bērnus, kas bija cietuši šajā negadījumā, zaudējuši samaņu. Uzklausījām ari skolotāju, kas par viņiem atbildēja, un vietējo ārstu. Sarunās piedalījās ari armijas ārsts Tojama. Vēlreiz apstiprinājās viss armijas ārsta iepriekš sacītais. Neviens no bērniem šo notikumu neatcerējās. Viņi bija redzējuši augstu debesīs spožu lidaparātu. Tad uzkāpuši Bļodas kalnā un sākuši mežā sēņot. Tur ari laiks pazūd, nākamais, ko viņi atceras, - gulējuši zemē un ap viņiem bijušas uztraukušās skolotājas un policisti. Un viss. Fiziskais stāvoklis nebijis īpaši slikts, nekas nesāpējis. Ari noskaņojums nebijis slikts, līkai galvas likušās tā kā tukšas. Tā, kā no rīta pamostoties. Tas viss. Visi bērni stāstīja vienu un to pašu, it kā tas būtu ar zīmogu uzspiests.

Kad bijām visus iztaujājuši, priekšplānā izvirzījās hipotēze, ka šis varētu būt masu hipnozes gadījums. Ari skolotājas un vietējā ārsta sniegtais notikuma vietas apraksts atbilda masu hipnozes pazīmēm^ samaņu zaudējušo bērnu acu zīlītes kustējušās, sirdsdarbība un elpošana bijusi palēnināta, temperatūra nedaudz pazemināta, bijis ari atmiņas zudums. Samaņu nezaudēja tikai skolotāja, kas pavadīja bērnus. Tas nozīmē, ka tas kaut kas, kas izraisīja masveida hipnozi, neiedarbojās uz pieaugušo.

Tbmēr mums neizdevās noskaidrot, kas šis kaut kas varētu būt. Vispārīgi runājot, masu hipnoze nav iedomājama bez diviem elementiem. Šai grupai ir jābūt homogēnai, cieši savā starpā saistītai un jāatrodas norobežotos apstākļos. Jābūt ari provocējošam faktoram. Šis tiešais provocējošais faktors tad vienlaikus iedarbojas uz visu grupu un rada vienādu pieredzi. Šajā gadījumā, piemēram, tas varēja būt tas lidaparātam līdzīgais objekts, ko viņi visi redzēja pirms ieiešanas mežā. Visa grupa to ieraudzīja vienlaikus. Apmēram desmit minūtes pēc tam bērni sāka ģībt. Tas, protams, ir tikai pieņēmums, bet nekādu citu, labāku versiju mēs neatradām, nebija nekāda cita notikuma, ko varētu uzskatīt par provocējošu faktoru. Ari armijas ārsts piekrita šai manai “tikai hipotēzei”, ka tas varētu būt masveida hipnozes gadījums. Ari abi mani kolēģi tam piekrita. Tās bija saistīts, gan ne tieši, ar mūsu tābriža zinātnisko darbu.

“Izklausās loģiski,” bridi to apsvēris, sacīja armijas ārsts Tojama. “Šī gan nav mana specialitāte, bet man tas šķiet ļoti ticami. Tomēr vienu es nesaprotu. Proti, kas tad pārtrauca šo masu hipnozi? Vai nav jābūt ari kādam “pretējam provocējošam faktoram”?”

Atklāti atbildēju, ka to es nezinu. Varēju tikai izteikt pieņēmumus. (Piemēram, paejot noteiktam laikam, sistēma pati sevi sagrauj.) Tāpat ari iespējams, ka mūsu organisma sistēma ir pietiekami stipra, lai pēc zināma laika spētu atbrīvoties no kaut kādas ārējas sistēmas ietekmes;# kā nozvanītu trauksmes zvans un organisma sistēma sāktu aizsargāties pret šo svešo sistēmu, kas šajā gadījumā bija masveida hipnoze. It kā tādējādi sāktos kaut kāda deprogrammēšana.

Man gan šobrīd nav līdzi materiālu, un es diemžēl nevarēšu nosaukt jums konkrētu skaitli, bet ir vairāki ziņojumi

par līdzīgiem notikumiem ārzemēs, tā es paskaidroju armijas ārstam Tojamam. Tie visi dokumentēti kā nesaprotami, “mīklaini gadījumi”. Liels skaits bērnu vienlaikus zaudē samaņu, tad pēc vairākām stundām apziņu atgūst. Un neatceras neko, kas pa to laiku noticis.

Galu galā šis notikums ir īpašs, tomēr nav nekas tāds, kas jau iepriekš nebūtu atgadījies. Trīsdesmitajos gados Anglijā nelielā ciematiņā pie Devonšīras upes notika dīvains atgadījums. Pa lauku ceļu gāja trīsdesmit cilvēki - vidusskolēni - un pēkšņi, bez iemesla, pakrita uz ceļa un zaudēja samaņu. Visi pēc brīža vienlaikus nāca pie samaņas un, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja iet tālāk, un paši saviem spēkiem atgriezās skolā. Ārsts nekavējoties jauniešus izmeklēja, taču no medicīnas viedokļa neko nekonstatēja. Neviens no šiem cilvēkiem notikušo neatcerējās.

Arī pagājušā gadsimta beigās Austrālijā notika līdzīgs incidents. Adelaidas priekšpilsētā piecpadsmit pusaudzes, privātskolas audzēknes, pārgājiena laikā zaudēja samaņu. Isi pēc tam skolnieces atkal nāca pie samaņas. Viņām nebija ne savainojumu, ne arī kādu citu seku. Palika spēkā versija, ka tas bijis saules dūriens, lai gan fakts, ka visas vienlaikus gan zaudēja samaņu, gan nāca pie samaņas, nav raksturīgs saules dūrienam; tā arī šis atgadījums nav guvis izskaidrojumu. Turklāt tiek ziņots, ka todien laiks nemaz neesot bijis īpaši karsts. Laikam gan, nerodot citu skaidrojumu, toreiz nācās palikt pie saules dūriena teorijas.

Šiem gadījumiem ir dažas kopīgas iezīmes, proti, vienmēr ir grupa jauniešu, zēnu vai meiteņu, kas atrodas zināmā attālumā no skolas, šī grupa vienlaikus zaudē samaņu un arī vienlaikus to atgūst, pēc tam nekādas sekas nav novērojamas. Tomēr šiem gadījumiem ir arī kāda atšķirīga iezīme. Proti, vienā gadījumā samaņu zaudē arī pieaugušie, kas pavada skolēnus, bet otrā - ne.

Ir bijuši arī citi līdzīgi gadījumi, bet šie divi zinātniskajā literatūrā ir vislabāk dokumentēti, tāpēc tiek uzskatīti par tipiskiem. Taču Jamanaši prefektūras gadījumā ir vēl viena atšķirība, proti, viens zēns samaņu neatguva, neizrāvās no šīs masu hipnozes. Mēs nodomājām, ka šis zēns varētu kļūt par atslēgu, kas palīdzētu notikušo saprast. Beiguši darbu notikuma vietā, atgriezāmies Tbkijā un devāmies uz militāro hospitāli, kurā zēns bija ievietots.

Tātad armija par šo notikumu interesējās tāpēc, ka tas varēja būt saistīts ar indīgo gāzu ieroču izmantošanu?

Tā es nopratu. Atklāti sakot, man šķiet, ka par to jums vajadzētu iztaujāt armijas ārstu Tbjamu, nevis mani.

Armijas ārsts, majors Tojama 1945. gada martā gāja bojā Tokijā gaisa uzlidojuma laikā, pildot savus dienesta pienākumus.

Ak tā. Cik žēl! Šis karš paņēmis tik daudz krietnu cilvēku.

Taču armija nonāca pie secinājuma, ka šis notikums nekādā veidā nav saistīts ar tā dēvētajiem ķīmiskajiem ieročiem. Cēlonis nebija noskaidrots, tomēr tas kara gaitu nekādi neietekmēja. Vai ne tā?

- Tā es noprotu. Tajā brīdī armija arī izbeidza šī incidenta izmeklēšanu. Tam, ka it kā bezsamaņā esošais zēns palika armijas hospitālī, bija pavisam vienkāršs iemesls. Proti, majoram Tojamam, armijas ārstam, par to bija radusies padziļināta privāta interese. Viņam tolaik hospitālī bija zināma ietekme. Tādējādi mēs katru dienu varējām doties uz kara hospitāli vai pat tur pēc kārtas palikt un novērot bezsamaņā gulošo zēnu no dažādiem aspektiem.

Viņš gan bija bez samaņas, tomēr organisms darbojās zināmā kārtībā. Viņam intravenozi ievadīja barības vielas, saskaņā ar noteikumiem lika urīna katetru. Kad pienāca vakars, istabā nodzēsa gaismu, viņš aizvēra acis un gulēja, no rīta viņš atvēra acis. Nelikās, ka viņš būtu zaudējis apziņu, drīzāk gan nošķīries no tās un bez rūpēm dzīvo kādu dtu dzīvi. Nešķita,

ka viņš būtu komā, bet nelikās ari, ka viņš sapņotu. Kad cilvēks sapņo, tad gan acu zīlīšu kustībās, gan sejas izteiksmē ir saskatāma reakcija uz sapņiem. Apziņa reaģē uz sapnī pieredzēto, un tādā gadījumā ari sirdsdarbība paātrinās. Tomēr tam zēnam, Nakatam, nevienu no šīm pazīmēm nenovērojām. Viņam sirdsdarbība un elpošana bija nedaudz palēnināta, temperatūra - pazemināta, turklāt šie rādītāji bija pārsteidzoši stabili. Varbūt tas izklausīsies savādi, bet šķita, ka viņš savu ķermeni ir pametis te kā tādu trauku, bet pats pa to laiku devies uz kādu citu vietu nodarboties ar kaut ko citu. Man prātā ienāca tā dēvētā “ieslodzītā gara pacelšanās”. Vai jūs to zināt? To bieži piemin japāņu pasakās. Dvēsele uz kādu bridi pamet ķermeni un dodas tūkstoš jūdžu garā ceļā, tur paveic svarīgu uzdevumu, pēc tam atkal atgriežas sākotnējā ķermenī. Arī “Stāstā par Gendži” diezgan bieži parādās “dzīva cilvēka spoks”. 1ās ir kaut kas līdzīgs, turklāt ķermeni pamet ne tikai miruša, bet ari dzīva cilvēka dvēsele... Ļoti spēcīgs tēls. Tieši tāds likās šis gadījums. Taču iespējams, ka Japānā šādi no senseniem laikiem pastāvoši uzskati par dvēseli ir iesakņojušies vietējo vidū.

Neko tādu, protams, zinātniski nav iespējams pierādīt. Tas ir tikai un vienīgi pieņēmums.

Runājot par faktiem, mums bija jāmēģina pamodināt zēnu no komas. Atgriezt pie apziņas. Mēs visādi centāmies atrast kaut kādu “pretējo provocējošo faktoru”, kas izrautu viņu no hipnozes. Izmēģinājām dažnedažādas lietas, visu, ko vien spējām izdomāt. Atvedām vecākus un likām skaļi saukt viņa vārdu. lā tas turpinājās vairākas dienas. Taču reakcijas nebija. Izmēģinājām visādus hipnozē lietotus trikus. Taisījām dažādus trokšņus. Plaukšķinājām rokas viņam pie sejas. Atskaņojām viņam pazīstamu mūziku, lasījām priekšā no skolas mācību grāmatām. Apvēdinājām ar mīļāko ēdienu smaržām. Pat atvedām viņa kaķi no mājām. Zēnam tas kaķis bijis ļoti mīļš. Darijām, ko varējām, lai atsauktu viņu atpakaļ šajā realitātes pasaulē. Taču rezultāts bija pilnīga nulle.

Taču, kad šādi bija pagājušas divas nedēļas, kad bijām jau izmēģinājuši visus līdzekļus, zaudējuši ticību sev un galīgi pārguruši, zēns pēkšņi atguvās. Un tas nenotika kaut kādu mūsu darbību dēļ. Izskatījās, ka, pienākot noliktajam brīdim, viņš bez jebkādām iepriekšējām zīmēm pēkšņi pamodās.

Vai todien kaut kas notika citādi nekā parasti?

Nekas īpašs, pieminēšanas vērts todien nenotika. Diena ritēja kā parasti. Apmēram desmitos no rīta atnāca medmāsa paņemt zēnam asinis analīzei. Taču tūlīt pēc tam viņai kaut kas samisējās un analīzei paņemtās asinis izlija gultā. Ne jau daudz, un palagi tūlīt tika nomainīti. Citādi viss noritēja kā parasti. Apmēram pusstundu pēc šīs kļūmes zēns atvēra ads. Viņš pēkšņi gultā piecēlās, izstaipījās, paskatījās apkārt. Apziņa bija atgriezusies, un viņa fiziskais veselības stāvoklis bija labs. Tikai visas atmiņas viņam bija no galvas izslaucītas. Viņš nespēja atcerēties pat savu vārdu. Ari to, kur viņš dzīvoja, kurā skolā gāja, vecāku sejas - viņš neatcerējās pilnīgi neko. Lasīt vairs neprata, nesaprata ne to, ka atrodas Japānā, ne -, ka uz zemeslodes. Viņš pat to nespēja aptvert, kas tā Japāna vai zemeslode ir. Viņš šajā pasaulē atgriezās burtiskā nozīmē tukšu galvu, kā balta papīra lapa.

9. NODAĻA

Apziņai atgriežoties, es attopos dziļā biežņā. Guļu uz sāniem uz siltās zemes kā tāds baļķis. Visa apkārtne slīgst melnā tumsā. Redzēt nevar neko.

Atspiedies pret kādu durstīgu krūmu, mēģinu elpot. Smaržo pēc nakts augiem. Zemes smarža. Tai piejaucās vāja suņu čuru dvaka.

Cauri koku zariem samanāmajās naksnīgajās debesīs neredz ne mēnesi; ne zvaigznes, tomēr debesis ir gaišas. Mākoņi, kas pārvilkušies pār tām, ir kā ekrāns, kurā atspoguļojas gaisma no zemes. Sadzirdu kādas palīdzības mašīnas sirēnu. Tā pamazām tuvojas, tad atkal attālinās. Ja saspicēju ausis, varu sadzirdēt garām braucošo mašīnu riepu švīkstus. Lai nu kā, kaut kādā pilsētas nostūrī es atrodos.

Man kaut kā jāmēģina savākt sevi kopā. Jāpastaigājas šurpu turpu, jāmēģina salasīt pašam savus fragmentus. Jāmēģina salikt kopā izkaisītos pužļa gabaliņus. Iedomājos, ka šī nav pirmā reize, kad esmu nonācis šādā stāvoklī. Es jau agrāk esmu pieredzējis šādas, līdzīgas sajūtas. Bet kad? Mēģinu atšķetināt atmiņas. Trauslais pavediens pēkšņi pārtrūkst. Aizveru acis, ļauju laikam plūsta

Laiks paiet! Atceros savu mugursomu. Krītu vieglā panikā. Mugursoma... kur ir mana mugursoma? Šobrīd tajā atrodas viss, kas man pieder. Es nedrīkstu to pazaudēt. Taču šajā tumsā neko nevar saskatīt. Mēģinu piecelties, taču pietrūkst spēka.

Ar ārkārtīgu piepūli es paceļu kreiso roku (kāpēc man tā kreisā roka ir tik smaga?), pielieku pulksteni pie acīm. Sasprindzinu redzi. Elektroniskā pulksteņa displejā redzami cipari 11:26. Divdesmit sešas minūtes pāri vienpadsmitiem vakarā. 28. maijs. Mēģinu domās pāršķirt dienasgrāmatas lappuses. 28. maijs... Viss kārtībā. Es joprojām esmu šajā dienā. Neesmu vairākas dienas nogulējis te bezsamaņā. Tikai uz pāris stundām esmu bijis šķīries no savas apziņas. Varbūt - uz stundām četrām.

28. maijs. Šī diena atgriežas bez mitas, atkal un atkal. Nekas īpašs tajā nenotika. Es noteikti devos uz bibliotēku, tad gāju prom. Kā aizvien trenējos trenažieru zālē, kā aizvien sēdēju dīvānā un lasīju Nacume Soseki Kopotus rakstus. Tad stacijas tuvumā vakariņoju. Pasūtīju zivi. Lasi. Ar rīsiem piedevās. Miso zupu. Un salātus. Pēc tam... Vairāk neko nespēju atcerēties.

Sajūtu asas sāpes kreisajā plecā. Atgriežas fiziskās sajūtas un drīz vien - arī sāpju sajūta. Tādas sāpes, it kā es būtu uzdūries kaut kam asam. Pārlaižu labo roku pāri kreklam tajā vietā. Brūci nemanu, pietūkuma ari nav. Vai es būtu iekūlies kādā satiksmes negadījumā? Tomēr āda nav savainota, sāp ari tikai tajā vietā, kaut kur pleca locītavā. Laikam tikai sasitums.

Krūmājā mēģinu pamazām izkustēties. Iztaustīt apkārtni izstieptas rokas attālumā. Bet mana roka kā tramdīta zvēra sirds uzduras tikai ērkšķaina krūma zariem. Mugursomas nav. Iebāžu roku bikšu kabatā. Maks ir. Makā ir pāris banknošu, viesnīcas karte, telefona karte. Vēl - sīknauda, kabatlakatiņi, pildspalva. Cik nu varu sataustīt, liekas, nekā netrūkst. Man mugurā ir krēmkrāsas kokvilnas bikses, balts T krekls ar V veida kakla izgriezumu. Virs tā - džinsa krekls ar garām piedurknēm. Tumši zilas audekla sporta kurpes. Cepures nav. Cepures ar New York Yankees logo. Kad devos prom no viesnīcas, tā bija man galvā. Tagad nav. Vai nu nokritusi, vai arī esmu to kaut kur nolicis un aizmirsis. Tas nekas, lādas cepures ir nopērkamas uz katra stūra.

Tad beidzot es pamanu mugursomu. Pieslietu pie priedes stumbra. Kāpēc es esmu savu mantību nolicis šādā vietā un pēc tam iekritis krūmājā? Un vispār - kas šī ir par vietu? Atmiņa sastingusi. Tomēr labi, ka es galu galā to pamanīju. Izņemu no mugursomas kabatas nelielu lukturīti un ātri pārbaudu mugursomas saturu. Izskatās, ka nekas nav pazudis. Pat maisiņš ar naudu ir savā vietā. Atviegloti uzelpoju.

Uzmetu mugursomu plecā un, te līzdams pāri asajiem krūmiem, te izspraukdamies tiem cauri, beidzot nonāku klajākā vietā. Tur ir šaurs celiņš. Kādu bridi eju uz priekšu, apgaismodams ceļu ar kabatas lukturīti, tad samanu gaismu un iznāku tādā kā tempļa pagalmā. Es biju zaudējis samaņu nelielā me-žiņā aiz tempļa iekšējās svētnīcas.

Templis ir diezgan liels. Pagalma vidū ir tikai viena, augsta laterna; tās vēsā gaisma krīt pār galveno templi, pār ziedojumu lādi, pār ziedojumu plāksnītēm. Mana dīvaini izstieptā ēna krīt pār grantēto celiņu. Iegaumēju uz paziņojumu dēļa ieraudzīto tempļa nosaukumu. Tuvumā nemanu nevienu cilvēku. Paeju vēl nedaudz uz priekšu, tur ir tualete. Ieeju

iekšā. Tīrības ziņā paciešama. Nolieku mugursomu, pie krāna nomazgāju seju. Pēc tam apskatu sevi miglainajā spoguli pie izlietnes. Kaut kādā mērā es biju ar to rēķinājies, tomēr paskats ir briesmīgs. Kakls notriepts ar dubļiem, mati izspūruši uz visām pusēm.

Es pamanu, ka baltajam T kreklam uz krūtīm ir kaut kas melns. Šim kaut kam ir spārnus izpletuša milzīga tauriņa veidols. Vispirms mēģinu to notraust ar rokām. Tas neizdodas. Kad pieskaros tam ar roku, tas šķiet savādi lipīgs. Lai nomierinātos, es ārkārtīgi apzinīgi un lēni novelku džinsa kreklu, pārvelku T kreklu pār galvu, tad vājās lampiņas gaismā saprotu, ka šis plankums ir sarkanmelnas asinis. Svaigas, vēl nesakaltušas asinis. Un daudz. Pieliecu galvu un apostu tās. Neko nejūtu. Zilais džinsa krekls, ko biju uzvilcis virs baltā T krekla, ari notašķīts ar asinīm, bet ne tik ļoti, tāpēc asins traipi pārāk neduras acīs. Toties uz baltā T krekla asinis liekas briesmīgi spilgtas.

Izskaloju to izlietnē. Asinis, sajaucoties ar ūdeni, nokrāso balto porcelāna izlietni sarkanu. Taču, lai cik stipri es to berztu, tomēr iesūcies asins traips neizzūd.

Gribu šo T kreklu izmest atkritumu kastē, tomēr pārdomāju. Es to izmetīšu, bet kādā citā vietā. Kreklu spēcīgi izgriežu, ielieku plastmasas maisiņā, kurā jau ir izmazgātās drēbes, tad iebāžu mugursomā. Saslapinu un pieglaužu matus. No tualetes piederumu somas izņemu ziepes un nomazgāju rokas. Tās joprojām viegli dreb. Tbmēr es mazgāju rokas ļoti lēni un rūpīgi, izmazgāju pirkstu starpas, asinis tikušas pat panadzēs. Samitrinu dvieli un noslauku asins traipu no krūtīm, lād uzvelku džinsa kreklu, aizpogāju to līdz kaklam, sabāžu biksēs. Jāatgūst cik necik piedienīgs izskats, lai cilvēki nesāk pievērst man uzmanību.

Esmu pārbijies. Zobi klab bez apstājas. Rokas viegli trīs. Tās izskatās svešas. It kā būtu kaut kādi paši par sevi dzīvojoši radījumi. Plaukstas ļoti smeldz. It kā tās būtu sistas ar nokaitētu metāla stieni.

Ar abām rokām atbalstos pret izlietnes malu un cieši piespiežu galvu spogulim. Gribas raudāt. Bet, pat ja es raudātu, vai kāds nāktu man palīgā? Kāds?

Paga, paga, no kurienes tik daudz asiņu? Ko tu esi sadarījis? Tu taču neko neatceries. Neizskatās, ka būtu savainojies. Ja neskaita sāpes kreisajā plecā, tev pašam nekas nekaiš. Tātad - šīs nav tavas asinis. Šīs asinis tecējušas kādam citam cilvēkam.

Lai kā būtu, tu nedrīksti šeit ilgāk kavēties. Ja būtu jāskaidro policijas patruļai, kāpēc esi tā notraipījies ar asinīm, ar to viss būtu cauri. Tūlīt pat jāsāk domāt par atgriešanos viesnīcā. Par laimi, tur neviens negaida tevi pārnākam, varbūt nekas nemaz nav noticis. Vai ari, pašam negribot, esi iepinies kādā noziegumā.

Par laimi, mantas nav pazudušas. Lai kur iedams, tu piesardzības labad visu savu iedzīvi nēsā sev līdzi šajā smagajā mugursomā. Beigu beigās tas noderēja. Tu rīkojies pareizi. Tāpēc nevajag pārāk daudz raizēties. Nebaidies. Gan tālāk ies labāk. Galu galā tu taču esi visrūdītākais piecpadsmitgadīgais visā pasaulē. Nezaudē ticību sev. Ieelpo, sāc domāt par svarīgāko. Ja paklausīsi, tiksi ar visu galā. Tev tikai jābūt ļoti uzmanīgam. Kādam kaut kur ir lijušas,asinis. Asinis ir īstas. Un to ir daudz. Varbūt kāds šobrīd ļoti skaudri izjūt tavas rīcības sekas.

Jākustas. Kaut kas jādara. Ir tikai viena vieta, kurp tu vari doties. Tev pašam jāsaprot, kas tā ir par vietu.

Es dziļi ieelpoju, aizturu elpu. Uzmetu plecos mugursomu un izeju no tualetes. Grants šņirkst zem kājām, eju laternas spuldzes apgaismots. Iedams gribu piespiest tukšo galvu izkustēties. Nospiežu slēdzi, pagriežu kloķi, lai iekustinātu domas. Tomēr nekas labs no tā neiznāk. Dzinējs nav iedarbināms, pārāk stipri nosēdies akumulators. Jāatrod silta un droša vieta. Man uz kādu laiku jānobēg malā, jāatgūst spēki. Bet kur? Prātā nāk vienīgi bibliotēka. Komuras Memoriālā

bibliotēka. Taču to vērs vaļā tikai rīt pulksten vienpadsmitos, ne ātrāk, un līdz tam vēl ilgi jāgaida.

Izņemot Komuras Memoriālo bibliotēku, neviena cita vieta man nenāk prātā. Apsēžos klusā nostūri un izņemu no mugursomas kabatas mobilo telefonu. Pārbaudu, vai tas vēl strādā. Izņemu no maka zīmīti ar Sakuras telefona numuru. Pirksti vēl nav nomierinājušies. Vairākas reizes kļūdos. Beigu beigās tomēr izdodas pareizi uzspiest visu garo numuru līdz beigām. Par laimi, telefons nav atslēgts. Viņa atsaucas uz divpadsmito zvanu. Nosaucu savu vārdu.

- Kafka Tamural - viņa neapmierinātā balsī saka. - Vai tu apjēdz, cik tagad ir pulkstenis? Man rit agri jāceļas.

- Es zinu, cik tas ir nepieklājīgi, - es piekritu un apzinos, cik stīvi skan mana balss. - Bet man nav citas izejas. Man ir briesmīgas nepatikšanas, un man nav neviena cita cilvēka, kuram es varētu piezvanīt.

Klausules otrā galā kādu bridi valda klusums. Itin kā viņa, ieklausījusies manā pārvērstajā balsī, censtos izsvērt, cik tas viss varētu būt nopietni.

- Tēv ir... nopietnas nepatikšanas?

- Man vēl pašam nav īsti skaidrs, bet liekas, ka - jā. Es tikai šoreiz gribētu lūgt palīdzību. Es centīšos nebūt par apgrūtinājumu.

Viņa bridi apdomājas. Neliekas, ka viņa šaubītos, vienkārši - apdomājas. - Kur tu pašlaik esi?

Pasaku tempļa nosaukumu. Viņa šo templi nezina.

- Vai tas ir Takamacu pilsētā?

- Pārliecināts es neesmu, bet šķiet, ka - jā.

- Padomā tik, tu pat nezini, kur šobrīd atrodies, - viņa brīnās.

- Tas ir garš stāsts.

Viņa nopūšas.

- Pamēģini tur tuvumā noķert taksi, brauc uz *** rajona otro kvartālu, tur uz stūra ir Lawson veikaliņš, gaidi pie tā. Tu redzēsi - liela veikala izkārtne. Vai nauda taksim tev ir?

- Ir, - es atbildu.

~ Sarunāts, - viņa saka. Tad beidz sarunu.

Es izeju pa tempļa vārtiem, iznāku uz platas ielas un sāku raudzīties pēc taksometra. Ilgi nav jāgaida, taksometrs drīz vien piestāj. Apvaicājos šoferim, vai viņš zina, kur ir *** rajona otrais kvartāls un Lawson veikals, izrādās, ka šoferis to rajonu labi pazīstot. Vai tas ir tālu? Nē, tik tālu nebūšot. Nemaksāšot vairāk par tūkstoš jenām.

Taksometrs apstājas pie Lawson veikala, es samaksāju, rokas man vēl trīc. Tad uzmetu mugursomu plecā un ieeju veikalā. Tā kā esmu ieradies agrāk, nekā varēja paredzēt, Sakūra vēl nav atnākusi. Nopērku mazu tetrapaku piena, uzsildu to mikroviļņu krāsnī un nesteidzīgi dzeru. Siltais piens līst man kaklā, tad kuņģī. Šī sajūta palīdz nedaudz nomierināties. Kad ienācu veikalā, pārdevējs uzmeta aizdomīgu skatienu manai mugursomai, baidīdamies no zagļiem, bet vēlāk man vairs neviens nepievērš uzmanību. Sāku pārskatīt plauktā saliktos žurnālus un pie viena nopētu savu atspulgu skatlogā. Mati vēl joprojām izspūruši, bet traips uz džinsa krekla nemaz nekrīt ads. Un, pat ja to pamanītu, tas izskatītos kā parasts traips. Vēl jāmēģina nomierināties, lai norimtos trīsas.

Sakūra ierodas pēc desmit minūtēm. Ir jau gandrīz viens nakti Viņa ģērbusies pelēkā sporta džemperi, izbalējušos džinsos. Mati pakausī sasieti astītē, galvā tumšzila New Balance cepure. Kad ieraugu viņas seju, mani zobi mazliet mitējas klabēt. Viņa pienāk man klāt, nopēta mani, it kā pārbaudot suņa zobu stāvokli, nopūšas. Nesaka neko. Tad divreiz viegli uzsit man pa gumu un uzsauc:

-Ejam!

Viņas mājas ir divu kvartālu attālumā no Lawson veikala. Lēti būvēts divstāvu īres nams. Kāpdama pa kāpnēm, viņa izņem no kabatas atslēgu, atslēdz ar zaļiem paneļiem apšūtas durvis. Dzīvoklī ir divas istabas, maza virtuvīte un vannas istaba. Sienas ir plānas, grīdas briesmīgi čīkst, jādomā, ka visas dienas garumā šeit iespīd tikai nesaudzīgā rietumu saule. Dzirdams, kā kaut kur citā dzīvoklī tualetē aizskalo ūdeni, citur nočīkst kāda skapīša durvis. Taču te vismaz dzīvo cilvēki. Izlietnē sakrauti netīri trauki, tukšas plastmasas pudeles, izlasīti žurnāli, puķu podā apvītušas tulpes, pie ledusskapja ar skoču pielīmēts iepirkumu saraksts, pār krēsla atzveltni pārmestas zeķbikses, uz galda izklāta avīze - atvērums ar televīzijas programmu, pelnu traukā slaidā Virginia Slims paciņa un pāris izsmēķu. Šī aina manī rada atvieglojuma sajūtu.

- Šis ir manas draudzenes dzīvoklis, - viņa paskaidro. - Mēs kādreiz abas kopā strādājām Tokijā salonā, pagājušajā gadā apstākļi iegrozījās tā, ka viņa atgriezās Takamacu. Tad viņa nolēma apmēram mēnesi paceļot pa Indiju un lūdza, vai es pa to laiku varētu pieskatīt viņas dzīvokli un varētu ari aizvietot viņu darbā - frizētavā. Iedomājos, ka nemaz nebūtu tik slikti pārmaiņas pēc uz kādu bridi pazust no Tbkijas. Bet viņa aizraujas ar New Age lietām, un, ja reiz ceļojuma galamērķis ir Indija, jāšaubās gan, vai viņai ar vienu mēnesi pietiks.

Sakūra mani apsēdina uz krēsla pie ēdamgalda. Tad izņem no ledusskapja pepsikolas skārdeni. Glāzes nav. Es parasti kolas nedzeru. Pārāk saldas un kaitē zobiem. Tomēr esmu izslāpis un vienu izdzeru.

- Vai neesi izsalcis? Varu tev uztaisīt nūdeles no paciņas, ja vēlies.

Atbildu, ka nejūtos izsalcis.

- Paklausies, tu izskaties briesmīgi. TU pats to zini?

Es pamāju.

- Kas īsti ar tevi notika?

- Nav ne jausmas.

- Kaut kas notika, bet kas - tu pats nezini. Tu pat skaidri nezini, kur šobrīd atrodies. Lai to paskaidrotu, būs gari jāstāsta, - viņa runā, it kā pārbaudīdama faktus. - Lai nu kā -viens ir skaidrs, tu esi iekūlies nepatikšanās.

- Lielās, - es saku. Bet nesaprotu, kā lai viņai paskaidroju, cik šīs nepatikšanas ir lielas.

Mēs bridi klusējam, viņa pa to laiku mani cieši vēro, uzacis saraukusi.

- Paklau, tev taču Tākamacu nav radinieku, vai ne? Patiesībā tu esi aizbēdzis no mājām?

Es pamāju.

- Es ari, kad biju apmēram tavā vecumā, reiz aizbēgu no mājām. Tāpēc es tevi saprotu. To sajūtu. Tāpēc iedevu tev sava mobilā numuru. Iedomājos, ka varbūt tev var noderēt.

- Paldies, - es saku.

- Es dzīvoju Čibas prefektūrā, Ičikavas pilsētā. Attiecības ar vecākiem nebija labas, arī skolā man nepatika, nozagu vecākiem naudu un aizbraucu diezgan tālu prom. Man tolaik bija sešpadsmit. Tiku netālu no Abaširi. Iegāju tur kādā lauku mājā, to) pamanīju, palūdzu, vai nevarētu pie viņiem strādāt. Vienalga kādu darbu, solījos kārtīgi strādāt. Teicu, ka naudu neprasīšu, lai tikai man ir jumts virs galvas, gultasvieta un vēdera tiesa. Saimniece mani laipni uzņēma, pacienāja ar tēju, lūdza, lai es brītiņu uzgaidot, un tad uzreiz jau policijas mašīna bija klāt un aizgādāja mani atpakaļ uz mājām. Tie jau bija pie tādām lietām pieraduši. Bet tolaik es cieši apņēmos kaut ko izdarīt. Iemācīties amatu, lai varētu dabūt darbu, vienalga, kur es aizbrauktu. Pametu vidusskolu, iestājos arodskolā, izmācījos par frizieri.

Viņa pasmaida, lūpu kaktiņi pastiepjas vienlīdz uz labo un kreiso pusi.

- Nu, vai nebija veselīga apņemšanās?

Es piekritu.

- Izstāsti man visu no paša sākuma, bez steigas, - viņa saka. Tad izņem no Virginia Slims kastītes cigareti un uzrauj sērkociņu. - Tik un tā šonakt vairs nekāda gulēšana neiznāks, tātad varu tevī paklausīties.

Izstāstu visu no paša sākuma. Sākot no brīža, kad aizgāju no mājām. Tomēr pareģojumu, protams, nepieminu. Par to es ne ar vienu nespēju runāt.

10. NODAĻA

- Tad, lūdzu, vai Nakata varētu saukt jūs par Kavamuras kungu? - Nakata vēlreiz atkārtoja savu jautājumu brūni strīpainajam kaķim. Viņš centās vārdus izrunāt skaidri un viegli saprotami.

Šis kaķis bija teicis, ka varbūt esot manījis to Gomu (vienu gadu veco raibo kaķi). Bet šis kaķis - vismaz Nakatam tā likās - neprata pārāk skaidri izteikties. Varbūt kaķis īsti nespēja saprast Nakatas runas manieri. Tāpēc abu saruna pagalam nevedās, un ne pie kādas jēgas viņi nebija tikuši.

- Nav viegli, galva augsta.

- Piedodiet, bet Nakata īsti labi nesaprot, ko jūs sakāt. Piedodiet, bet Nakatam ir diezgan grūta galva.

- Cik tik var, tunci.

- Vai jūs gadījuma pēc negribētu pacienāties ar tunci?

- Nepareizi. Tas iepriekšējais ir sasiets.

Jāteic, ka Nakata gan arī negaidīja, ka komunikācija ar kaķi varētu noritēt nevainojami. Sarunas starp kaķiem un cilvēkiem nemaz nav tik vienkāršas. Pirmām kārtām jau tā iemesla dēļ, ka Nakatas paša saziņas prasmes - vienalga, vai viņš sarunātos ar kaķiem vai ar cilvēkiem - bija diezgan problemātiskas. Tas, ka pagājušajā nedēļā sarunas ar Ocuku bija noritējušas tik gludi, drīzāk bija izņēmums, nevis likums. Lielāko tiesu bija labi, ja izdevās apmainīties ar vienkāršām ziņām. Bet bija ari tādas reizes, kad sazināšanās bija tāds kā mēģinājums bargā vējā sasaukties ar kādu, kas stāv upes otrā krastā. Šis bija viens no tādiem gadījumiem.

Nezin kāpēc, bet no visiem kaķu paveidiem tieši ar brūnajiem bija visgrūtāk sarunāties. Ar melnajiem parasti gāja tīri labi. Vistekošāk sarunas ritēja ar siāmiešiem, tomēr ne tik bieži gadījās sastapt pilsētā klaiņojošu Siāmas kaķi. Siā-mieši parasti mitinājās mājās pie cilvēkiem, labi aprūpēti. Sazin kāpēc starp klaiņojošajiem kaķiem visvairāk bija tieši brūno.

Lai kā ari būtu, šī kaķa, Kavamuras, sacīto Nakata neparko nespēja saprast. Gan izruna tam bija neskaidra, gan ari vārdu jēga nebija saprotama. Nekāda saistība starp vārdiem nebija saskatāma. Tie izklausījās nevis pēc teikumiem, bet mīklām, lāču Nakata bija pacietīgs pēc dabas, un ari laika viņam bija gana. Viņš vairākas reizes pēc kārtas atkārtoja vienu un to pašu un ari vairākas reizes pēc kārtas sagaidīja tādu pašu atbildi no sava sarunu biedra. Abi sēdēja nelielā, starp dzīvojamām mājām ierīkotā rotaļlaukumā uz apmales akmens un sarunājās jau apmēram stundu. Sarunas vienmēr apstājās vienā vietā.

- “Kavamuras kungs” - tas ir tikai tāds nosaukums, vārds. Nekādas īpašas nozīmes tam nav. Nakata tā dara, lai varētu labāk atcerēties satiktos kaķus. Piemeklēju atbilstošus vārdus. Kavamuras kungam tas neradīs nekādas problēmas. Tikai lūdzu atļauju saukt jūs par Kavamuru.

Kavamura uz to atbildēja kaut ko nesaprotamu, bet, tā kā likās - viņš nekad nerimsies, Nakata pārgāja uz nākamo pakāpi. Nakata vēlreiz parādīja Kavamuram Gomas fotogrāf fiju.

- Kavamuras kungs, lūk, Goma. Tas ir tas godājamais kaķis, ko Nakata meklē. Gadu veca, raiba kaķe. Dzīvoja Nogatas rajonā, trešajā kvartālā, Koidzumi ģimenē. Nesen pazudusi. Kundze bija atvērusi logu, kaķis izlēcis ārā un aizskrējis. Tāpēc vaicāšu vēl vienu reizi, vai Kavamuras kungam nav gadījies šo kaķi manīt?

Kavamura vēlreiz uzmeta skatienu fotogrāfijai, tad pamāja.

- Kuamura, ja skumbrija, uzcienāt. Meklēt. Uzcienāt.

- Es atvainojos, tak es jau pirmiņ teicu, ka Nakatam ir grūta galva, Nakata nesaprot, ko Kavamura saka. Atkārtojiet, lūdzu, vēlreiz.

- Kuamura, skumbrija, daudz, uzcienāt,

- Vai jūs runājat par zivīm?

- Tikai skumbrija, daudz, uzcienāt, Kuamura.

Nakata ar plaukstu paberzēja īsi apcirptos, sirmos matus, drusciņ apdomājās. Kā lai atmin šo miklu, kā lai dabū sarunu uz priekšu, prom no zivīm? Tomēr, lai cik viņš lauzītu galvu, padoms neatradās. Patiesībā loģiskā domāšana bija Nakatas vājā vieta. Pa to laiku Kavamura, nelikdamies par viņu ne zinis, pastiepa pakaļķepu gaisā un kasīja pazodi.

Tajā brīdī viņiem aiz muguras atskanēja kaut kas līdzīgs smejošai balsij. Nakata pagriezās un ieraudzīja uz blakus-mājas zemā akmens žoga sēdošu Siāmas kaķeni, kas, acis piemiegusi, viņus vēroja.

- Piedodiet, lūdzu, vai jūs būtu Nakata? - siāmiete tekoši noprasīja.

- Jā, tieši tā. Mans vārds ir Nakata. Labdien!

- Labdien, - siāmiete atbildēja.

- Šodien jau no paša rita apmācies, bet lietus kā nelīst, tā nelīst, - Nakata sacīja.

- Labi vien ir, ka nelīst.

Siāmiete bija tuvu pusmūžam, turējās taisni, ap kaklu bija siksniņa ar vārdu, jauks purniņš, neviena lieka tauriņa.

- Mani sauc Mimi. Mimi no “Bohēmas”. Par mani pat dzied dziesmu “Mans vārds ir Mimi!”.

- Ak tā, - Nakata noteica.

- No Pučīni operas. Mani saimnieki ir opermīļi. - To pateikusi, Mimi draudzīgi pasmaidīja. - Es varētu mēģināt nodziedāt, bet es to ne visai labi pieprotu.

- Priecājos ar jums iepazīties, Mimi kundze.

- Es ari priecājos, Nakatas kungs.

- Vai dzīvojat tepat tuvumā?

-jā, es dzīvoju tur, tajā divstāvu namā. Pie Nabēm. Tur, kur pagalmā stāv krēmkrāsas pieci simti trīsdesmitais BMW.

- Ak tā, - Nakata noteica, kaut gan viņam nebija īstas skaidrības par to, ko nozīmē pieci simti trīsdesmitais bēemvē. Tur manīja krēmkrāsas mašīnu. lād tā laikam būs tas bēemvē.

- Paklausieties, Nakatas kungs, - Mimi ierunājās. - Es parasti nejaucos ritu cilvēku darīšanās, esmu diezgan noslēgta rakstura kaķis, lieki nespriedelēju. Bet tas puika - tas, kuru jūs saucat par Kavamuru, - atklāti sakot, viņam galva nav pārāk gaiša. No skata piemīlīgs, bet bērnībā viņu te viens zēns notrieca ar divriteni, viņš aizlidoja pa gaisu un sasita galvu pret asfaltu. Kopš tā laika īpaši sakarīgi nerunā. Tāpēc sarunas ar viņu vedas tik smagi. Man liekas, ka Nakatas kungam no viņa nekādas jēgas nebūs. Es jūs jau labu brīdi vēroju un nespēju noturēties, to nepateikusi.

- Nē, nē, paldies, ka darījāt man to zināmu. Es pateicos Mimi kundzei par padomu. Kāds Kavamura, tāds arī Nakata, man ari grūta galva. Ja citi man nepalīdzētu, es nevarētu lāgā tikt galā. Tāpēc mani gubernators katru mēnesi balsta. Es, protams, pateicos ari Mimi kundzei par viņas domām.

- Es tā nopratu, ka jūs meklējat kaķi, - Mimi sacīja. - Necentos noklausīties jūsu sarunu, bet es te pirmīt biju iesnaudusies diendusā, tā ka šo to no sarunas sadzirdēju. Jūs teicāt - to kaķi sauc Goma?

-Jā, tieši tā.

- Un tas Kavamura esot Gomu redzējis?

- Jā, tā viņš pinnīt sacīja. Bet pēc tam neko, ko viņš stāstīja, Nakata nekādi nesaprata, nu pavisam liela ķeza.

- Nakatas kungs, vai jums nekas nebūtu pretī, ja es mēģinātu ar to puiku parunāt? Mēs abi esam kaķi, saruna mums ritēs vieglāk, turklāt es jau ari esmu pieradusi pie viņa runas veida. Tāpēc es noklausīšos, kas viņam ir sakāms, un tad izstāstīšu to visu Nakatas kungam.

- Protams, ja tā varētu, jūs Nakatam ļoti palīdzētu.

Siāmiete viegli pamāja un veikli kā balerīna nolēca no žoga.

Tad, astes melno galiņu kā karogu gaisā izslējusi, lēni pienāca un apsēdās līdzās Kavamuram. Kavamura uzreiz pastiepa degungalu un centās paošņāt siāmietei zem astes, bet nekavējoties dabūja no viņas pliķi un pierāvās. Tad Mimi vēlreiz iesita sarunu biedram pa degunu.

- Runā skaidri un saprotami! Bez muļķošanās! Izlaistais puika! - Mimi draudīgā balsī viņu nostrostēja.

- Ar šito kaķi sākumā vajag stingrāk, - Mimi, pagriezusies uz Nakatas pusi, paziņoja. - Citādi - ja nav nekāda saspringuma, sāks izrunāties nezin kā. Puika jau nav vainīgs, ka ar viņu tā noticis. Ir gan jauks, bet ko citu lai iesāk.

- Nakata noteica, neko gan nesapratis.

Tad abi kaķi sāka sarunāties. Saruna ritēja ātri, klusi, un Nakata nespēja sekot tās saturam. Mimi stingrā balsī uzdeva jautājumus, Kavamura tramīgi atbildēja. Ja atbilde drusku aizkavējās, lidoja pliķis. Ko tu neteiksi, gudra gan tā siāmiete! Un labi izglītota. No visiem līdz šim satiktajiem kaķiem, ar kuriem Nakata bija sarunājies, viņa bija pirmā, kas pazina mašīnu markas un klausījās operas. Nakata, apbrīnas pilns, vēroja, cik ātri viņa strādā.

Mimi bija sarunu beigusi. Viss, pietiek, pazudi, viņa patrieca Kavamuru. Tas sadrūmis aiztinās. Tad Mimi, kā pieradusi pie cilvēkiem, ielēca Nakatam klēpī.

- Aptuvens priekšstats man radās, - Mimi paziņoja.

- z-ijā. Liels paldies, - Nakata sacīja.

- Tās puika... Kavamura, esot to trīskrāsaino kaķenīti Gomu manījis tajā aizaugušajā klajumā - tur nedaudz tālāk. Tas tukšais gabals ir paredzēts celtniecībai. Nekustamo īpašumu uzņēmums no automašīnu ražotājiem nopirka vecu rezerves daļu noliktavu, nojauca un cerēja tur būvēt augstceltnes ar apartamentiem. Bet vietējo iedzīvotāju apvienība sāka protestēt, pēdējā laikā vienādiņ kaut kas tāds notiek, un tā nu šie nekādi nevar uzsākt būvdarbus. Tas laukums tagad viss ir aizaudzis ar zāli, cilvēki tur kāju nesper, bet apkaimes klaiņojošie kaķi gan pasākuši tur pulcēties. Man nav pārāk plašs paziņu loks, turklāt es negribu saķert blusas, tāpēc pati uz to pusi neeju. Kā jums noteikti zināms, blusas ir ārkārtīgi nepatīkama lieta, turklāt ar tām ir tāpat kā ar nelāgiem ieradumiem: iedzīvoties tajās viegli, atbrīvoties - grūti.

-Jā, - Nakata atbildēja.

- Tāds kaķis kā jūsu fotogrāfijā - ar blusu siksniņu, jauna un skaista raiba kaķenīte esot manīta ļoti uztraukusies.

Neprotot ne īsti ko paskaidrot, ne arī atrast ceļu atpakaļ uz mājām. Mājas kaķis, kas neko par šo pasauli nezina.

- Ap kuru laiku tas bijis?

- Cik nopratu, pēdējo reizi viņa manīta pirms trim četrām dienām. Tam puisim galva grūta, īstas skaidrības par nedēļas dienām viņam nav. Taču viņš teica, ka tas bijis gaišajā dienā pēc lietus, tāpēc spriežu, ka varēja būt pirmdien. Svētdien tik tiešām pamatīgi lija, to es skaidri atceros.

- Man par tām nedēļas dienām ari nav īstas skaidrības, bet ap to laiku lija gan, Nakata ari to atceras.

- Tas tad bijis pēdējo reizi. Pēc tam šejienes kaķi to raibo vairs neesot manījuši. Tie kaķi ir nekam nederīgi nejēgas, tomēr vērigi, tāpēc es domāju, ka tā ir taisnība.

- No sirds jums pateicos.

- Nav par ko. Ceru, ka jums noderēs. Man ari parasti iznāk sarunāties tikai ar apkārtnes kaķiem, neveiksminiekiem, kopīgu sarunu tematu ar viņiem grūti atrast, tāpēc šāda iespēja mierīgi parunāties ar saprātīgu cilvēku paplašina manu pasauli.

-Jā, - Nakata noteica. - Starp citu. Vienu lietu Nakata tik un tā nesaprata. Vai tas Kavamura tiešām runāja par makreli, par zivi?

Mimi pacēla kreiso priekšķepu un nopētīja tās rozā spilventiņu, tad nosmējās.

- Nu, jāteic, ka tam puisim leksika ir diezgan ierobežota...

-Leksika?

- Tas puisis nezina pārāk daudz vārdu, — Mimi pieklājīgi paskaidroja. - Visu, kas viņam liekas garšīgs, šis sauc par skumbriju, viņam liekas, ka skumbrija ir vissmalkākais ēdiens pasaulē. Nepazīst ne jūras plaudi, ne pleksti, ne āti.

Nakata noklepojās.

- Taisnību sakot, Nakatam ari ļoti garšo skumbrija. Nu, protams, ne tik ļoti kā zutis.

- Es ari esmu ļoti iecienījusi zuti. Protams, katru dienu to negribētos ēst.

- Tieši tā. Katru dienu neēdīsi.

Pēc tam abi klusēdami nodevās katrs savām domām. Starp viņiem plūda laiks, atvēlēts dziļām pārdomām par zušiem.

- Tas puisis teica vēl, lūk, ko, - Mimi turpināja, it kā tas viņai būtu pēkšņi ienācis prātā. - Tajā tukšajā zemes gabalā, lcurā pasākuši pulcēties kaķi, pēdējā laikā uzrodoties un nozūdot kāds ļauns cilvēks, kas ķer kaķus. Kaķi domā, ka citādi nevar būt, - Gomu noķēris tas tips. Tas vīrietis piedāvājot kaķiem gardumus kā ēsmu, tad kaķi noķerot un iemetot lielā maisā. Gudrs paņēmiens, nepieredzējis, izsalcis kaķis ātri vien iekritis tādā slazdā. Tā gadās pat klaiņojošajiem, ļoti vēlīgajiem kaķiem; tas tips noķēris pat dažus no tiem. Briesmu lietas. Mest kaķus maisā!

- Hm, - Nakata noteica. Tad atkal ar plaukstu pieglauda sirmos matus. - Bet ko viņš dara ar godājamiem kaķiem?

- To nu es nezinu. Senos laikos kaķus ķēra, lai taisītu sjami-senus, bet tagad šis mūzikas instruments vairs nav populārs, turklāt to ražo no plastmasas. Šur tur pasaulē kaķus ari ēd, bet, paldies Dievam, Japānā nav parasts kaķus notiesāt. Tāpēc man liekas, ka šīs divas iespējamības ir jāizslēdz. Protams, daudzi izmanto kaķus zinātniskiem eksperimentiem. Pasaulē notiek daudz eksperimentu ar kaķiem. Man ir kāds draugs, kas tika izmantots psiholoģiskos eksperimentos Tokijas Universitātē. Briesmīgi. Bet labāk nesāksim par to, tas ir garš stāsts. Nu, nekas daudz vairs pāri nepaliek - tikai tie perversie cilvēki, kas spīdzina kaķus. Noķer kaķi un, piemēram, paņem dzirkles un nogriež kaķim asti.

- Hm, - Nakata sadja, - ko viņi iesāk ar nogrieztajām astēm?

- Neko. Viņi tikai grib nodarīt kaķim sāpes. Tas viņiem uzlabo garastāvokli. Ir tādi cilvēki ar kroplām sirdīm, tādi ir šajā pasaulē. ^

Nakata brīdi par to domāja, viņš nekādi nespēja saprast, kā var uzlabot garastāvokli, ar dzirklēm nogriežot kaķim asti.

- Tātad iespējams, ka Gomu noķēris šāds cilvēks ar kroplu sirdi? - Nakata ierunājās.

Mimi izpleta baltās ūsas un saviebās.

- Man negribētos tā domāt, man negribētos to iztēloties, bet nevaru noliegt, ka tāda iespējamība pastāv. Nakatas kungs, es neesmu nodzīvojusi pārāk garu mūžu, bet man ir gadījies redzēt neiedomājamas lietas. Daudziem cilvēkiem šķiet, ka kaķiem gan ir viegla dzīve - cauru dienu gulšņā saulītē, nekādu bēdu. lāču kaķu dzīve nebūt nav tik pastorāla. Kaķis ir nespēcīgs, neaizsargāts radījums. Ne viņam bruņu kā bruņurupucim, ne spārnu kā putnam. Viņš nevar ierakties zemē kā kurmis, nevar mainīt krāsu kā hameleons. To, cik daudz kaķu katru dienu tiek mocīti, cik daudzi no mums veltīgi iet bojā, cilvēki nemaz nezina. Man ir paveicies, Tanabes par mani rūpējas, bērni ir mīļi, bet tik un tā - pa kādai ķibelei mani piemeklē. Tāpēc man liekas, ka kaķiem bezpajumtniekiem ir briesmīgi smaga dzīve.

- Mimi kundze ir ļoti gudra, - Nakata sacīja, apbrīnodams siāmietes daiļrunību.

- Nu ko jūs. - Mimi sakautrējusies piemiedza acis. — Es to vien daru kā valstos pie televizora, tā arī visa gudrība. Sagrābstos visādas liekas zināšanas. Vai Nakatas kungs arī skatās televīziju?

- Nē, Nakata televīziju neskatās. Televīzijā visi tik ātri runā, Nakata nevar izsekot. Nakatam ir grūta galva, lasīt nemāk, un, ja hieroglifus nepazīst, tad ari televīzijā īsti labi nevar saprast. Šad tad paklausos radio, bet ari tajā runā tik ātri, ka piekūstu. Man daudz labāk patīk tā iziet ārā, parunāt ar godājamiem kaķiem - zem klajas debess.

- Ak redz, kā, - Mimi noteica.

- lā gan, - Nakata sacīja.

- Mimi kundze, Nakata nodomājis aiziet apskatīt to pamesto zemes pleķi.

- Puisis teica, ka tas tips esot gara auguma, galvā viņam esot jocīga, gara cepure un kājās - ādas zābaki. Ejot ātriem soļiem. Ļoti dīvains no skata, ja ieraudzīsiet, tūlīt viņu pazīsiet. Kaķi, kas pulcējas tajā zemes gabalā, viņu ieraugot, mūkot uz visām pusēm kā zirneklēni. Bet tāds jaunpienācējs, kas vietējos apstākļus nepazīst...

Nakata akurāti noglabāja šo informāciju prātā. Ielika svarīgā atvilktnē, lai neaizmirstos. Tas vīrietis esot gara auguma, galvā viņam esot jocīga, gara cepure un kājās-ādas zābaki.

- Priecāšos, ja jums tas izrādīsies noderīgi, - Mimi sarija.

- No sirds jums pateicos. Ja Mimi kundze nebūtu laipni iejaukusies, tad Nakata nekur tālāk par to skumbriju nebūtu ticis, turpat vien stāvētu. Pateicos jums.

- Es tā iedomājos, - Mimi ierunājās, paskatoties uz augšu Nakatam sejā un mazliet saraucot uzacis, - ka tas vīrietis ir bīstams. Ļoti bīstams. Bīstamāks, nekā Nakatas kungs var iedomāties. Es nu nekādā gadījumā tam tukšajam zemes gabalam netuvošos. Nu, Nakatas kungs ir cilvēks, darbs jādara, tur neko citu nevar iesākt. Tikai, lūdzu, esiet ļoti uzmanīgs.

- Paldies. Uzmanīšos, cik spēšu.

- Nakatas kungs, šī pasaule ir ļoti vardarbīga. Nevienam neizdodas izbēgt no vardarbības. Lūdzu, paturiet to prātā. Lai cik mēs būtu uzmanīgi, uzmanības nekad nevar būt par daudz. Tas attiecas gan uz kaķiem, gan cilvēkiem.

-r Jā, to es paturēšu prātā, - Nakata sarija.

Tomēr Nakatam nebija viegli saprast, kur un kāda šajā pasaulē tā vardarbība sastopama. Šajā pasaulē bija daudz Nakatam nesaprotamu lietu, to skaitā - viss, kas saistīts ar vardarbību.

Nakata, atvadījies no Mimi, devās meklēt tukšo zemes gabalu, par kuru viņam bija stāstīts. Tas bija neliela sporta laukuma lielumā. To ieskāva augsts finiera žogs ar plakātu (Būvdarbu teritorija, nepiederošiem ieeja aizliegta), bet Nakata, protams, nevarēja izlasīt, kas uz tā rakstīts, vārtiem priekšā bija smaga ķēde, bet turpat līdzās sētā izlauzts caurums, pa kuru bez pūlēm varēja tikt iekšā. Kāds pavisam viegli bija norāvis vienu dēli.

Noliktavas ēka, kas tur kādreiz stāvēja, tagad bija nojaukta, zeme gan netika nolīdzināta un aizauga ar zāli. Zeltgalvītes sazēlušas bērna augumā, virs tām laidelējās tauriņi. Zemes kaudzes, lietū sablīvējušās, šur tur pacēlās kā nelieli pakalniņi. Kaķiem tāda vieta ir pa prātam. Pirmām kārtām jau - cilvēki te nestaigā, tāpat arī te dzīvo visādas sīkas radības, ir pietiekami daudz vietu, kur paslēpties.

Tukšajā zemes pleķī Kavamuru nemanīja. Redzēja vien divus noliesējušus kaķus ar nespodru spalvu. Nakata draudzīgi padeva kaķiem labdienu, bet tie tikai uzmeta viņam vēsu skatienu un, neko neatbildējuši, paslēpās zālē. lā, lūk! Kuram tad gribētos, lai viņu noķer galvā jocīgs cilvēks un nogriež ar dzirklēm asti. Nakata pats - nu, protams, astes viņam nav -neko tādu nevēlētos piedzīvot. Piesardzība bija pamatota.

Nakata nostājās augstākā vietā un pārlaida skatienu apkārtnei. Šurpu turpu virs zāles stiebriem laidelējās balts tauriņš, it kā kaut ko meklēdams. Nakata atrada piemērotu, vietu, kur apsēsties, no brezenta plecu somas izņēma divas maizītes ar sarkano pupiņu biezeni un kā aizvien paēda pusdienas. Tad izņēma mazu termosu, kurā tēja turējās silta, un, acis piemiedzis, nesteidzīgi dzēra. Rāma priekšpusdienas saule. Visapkārt miers un harmonija. Nakata nespēja aptvert, ka te tuvumā varētu slēpties kāds, kurš kāro mocīt kaķus.

Viņš, lēni košļādams maizītes, pārbrauca ar roku īsi kā mūkam apcirptajiem matiem. Ja kāds tagad stāvētu te, viņa priekšā, viņš varētu paskaidrot: “Nakatam ir grūta galva,” -bet ko tu padarīsi, neviena nebija. Nekas cits neatlika, tikai uzrunāt pašam sevi un vairākas reizes pēc kārtas pamāt. Tad viņš klusēdams turpināja ēst maizīti. Kad maizītes bija apēstas, viņš cieši saritināja celofānu, kurā tās bija ietītas, un ielika to somā. Stingri uzskrūvēja termosam vāciņu un ielika somā arī to. Debesis klāja mākoņi, bet, spriežot pēc krāsu pārejām, varēja nojaust, ka saule ir tieši virs galvas.

Tas vīrietis esot gara auguma, galvā viņam esot jocīga, gara cepure un kājās - ādas zābaki.

Nakata centās iztēloties, kā tas vīrietis varētu izskatīties. Tomēr Nakatas iztēle nespēja aptvert ne jocīgu, garu cepuri, ne ādas zābakus. Neko tādu viņš savā dzīvē nebija redzējis. Mimi teica, ka Kavamura esot sacījis - ja ieraudzītu īstenībā, tad uzreiz būtu skaidrs, ka tas ir viņš. Tad jau nekas cits neatliks kā gaidīt tik ilgi, līdz ieraudzīšu viņu, Nakata nodomāja. Tā būs visdrošāk. Nakata piecēlās, iegāja dziļāk zālē un stāvus pačurāja. Tik gara, vienkārša šalts. Tad aizgāja un apsēdās zāles klajuma maliņā, ēnā, kur viņš uzreiz nedurtos acīs. Pēcpusdiena būs jāpavada, gaidot dīvainā vīra parādīšanos.

Gaidīšana ir vienmuļš darbs. Nevar ari saprast, kad tas vīrietis atkal varētu parādīties. Varbūt rit, varbūt pēc nedējas. Varbūt viņš vispār šeit vairs neatgriezīsies - par tādu iespēju ari jāpadomā. Bet Nakata bija radis kaut ko bezmērķīgi gaidīt, Nakata bija radis viens pats pavadīt laiku. To viņš neuzskatīja par apgrūtinājumu.

Viņš laiku neuztvēra kā īpašu problēmu. Nakatam pat pulksteņa nav. Nakatam laiks plūst citādi. No rīta kļūst gaišs, kad pienāk vakars, satumst. Kad satumst, jāiet uz tuvējo pirti nomazgāties, tad - atpakaļ uz mājām un gulēt. Daždien pirts ir slēgta, tad, ko tu padarīsi, viņš tāpat atgriežas mājās. Kad vēders ir tukšs, pienācis laiks ēst, kad pienāk diena iet pēc balsta (kad tā diena nāk tuvāk, aizvien kāds ir tik laipns, ka viņam to atgādina), tad ir skaidrs. ka pagājis viens mēnesis. Saņēmis balstu, viņš vienmēr aiziet uz tuvējo frizētavu apgriezt matus. Kad sākas vasara, cilvēki no priekšpilsētas valdes viņam izmaksā zušus, bet uz Jauno gadu atnes risu kūciņas.

Nakata atbrīvoja ķermeni, izslēdza prātu kā elektrību. Viņam tas nāca pavisam dabiski/ viņš tā darīja jau no bērnu dienām, par to īpaši nedomājot. Drīz vien viņš jau bija apziņas nomalē, sāka plivināties tur kā tauriņš. Aiz šīs robežas pletās tumšs bezdibenis. Laiku pa laikam apziņa pārlidoja robežu un lidinājās virs šī bezdibeņa. Nebaidoties ne no tumsas, ne no dzīlēm. Kāpēc baidīties? Šī tumšā, bezdibenīgā pasaule, smagais, klusējošais haoss bija pierasts jau no sendienām un tagad kļuvis par daļu no viņa. Tb Nakata labi saprata. Tajā pasaulē nebija ne hieroglifu, ne nedēļas dienu, ne gubernatora, ne operas, ne bēemvē, ne saldo maizīšu. Tur bija viss. Bet tur nebija daļu. Tā kā daļu nebija, nebija arī nekādas vajadzības prast tās nošķirt citu no citas - ne pievienot, ne atņemt. Nedomājot par sarežģītām lietām, var ienirt visā, un Nakata nezināja neko patīkamāku.

Laiku pa laikam viņš iesnaudās. Taču, kaut arī Nakata gulēja, visas piecas maņas bija vērīgas un modras. Ja tuvumā kaut kas notiktu, ja tur pēkšņi kāds parādītos, viņš tūlīt pat pamostos un būtu gatavs rīkoties. Pelnu pelēki mākoņi nosedza debesis kā paklājs, tomēr nelikās, ka sāks līt. To zināja visi kaķi, un arī Nakata to zināja.

11. NODAĻA

Kad pabeidzu savu stāstu, ir jau pavisam vēls. Sakūra sēž pie virtuves galda, galvu rokās atspiedusi, un klausās manī ar dziļu interesi. Esmu piecpadsmit gadus vecs, vidusskolēns, nozadzis no tēva naudu un aizbēdzis no mājām Tokijā, Nakano rajonā. Takamacu esmu apmeties viesnīcā, pa dienu dodos uz bibliotēku un tur lasu grāmatas. Attapos tempļa teritorijā, notriepies ar asinīm. Stāstu to visu. Protams, bija arī daudz kas neizstāstāms. Nav nemaz tik viegli izstāstīt vissvarīgāko.

— Tātad tava mamma aizgāja no mājām, līdzi paņēmusi tikai tavu vecāko māsu. Pameta tevi, tolaik tikai četrus gadus vecu, un tavu tēvu.

Es izņemu no maka liedaga fotogrāfiju.

— ŠI ir mana vecākā māsa.

Sakūra bridi pēta fotogrāfiju. Tad atdod man to atpakaļ.

— Kopš tā laika es vairs ne reizi neesmu saticies ar māsu, -es saku. - Un ari mammu nekad vairs neesmu saticis. Nekādi

kontakti vairs nav bijuši. Viņas seju es neatceros. Man pat neviena fotogrāfija nav saglabājusies. Smaržu atceros. Pieskārienu atceros. Bet nezin kāpēc seja pagaisusi no atmiņas.

- Hm, - viņa nosaka. Tad, galvu rokās atbalstījusi, acis piemiegusi, manī noraugās. - Tas bija skarbi.

- Laikam, - es atbildu.

Viņa klusēdama turpina mani vērot.

- Ar tēvu tu ne visai labi saproties, vai ne? - viņa pēc brīža pajautā.

Ne visai labi saproties? Ko lai uz to atbildu? Neko nesaku, tikai papurinu galvu.

- Kā gan citādi; ja tu ar viņu labi saprastos, tad nebūtu bēdzis prom no mājām. Lai nu kā, tu aizgāji no mājām un šodien zaudēji gan atmiņu, gan samaņu.

-Tā ir.

- Vai tev jau agrāk tā ir gadījies?

- Pa reizei, - es atklāti atbildu. - Ja man uznāk dusmas, tad gadās tā, ka man it kā izsit korķus. It kā galvā kāds izslēgtu slēdzi. Tad es vispirms rīkojos, domāju tikai pēc tam. Tās reizē esmu es, bet ari neesmu.

- Tū zaudē pašsavaldīšanos. Vai tev ir gadījies ari būt vardarbīgam?

- Vairākkārt, - es atzīstos.

- Vai tu kādu esi savainojis?

Es pamāju. - Tikai divas reizes. Turklāt nekas nopietns tas nebija.

Viņa nedaudz par to padomā.

- Vai tev šķiet, ka ari šoreiz ar tevi notika kas tamlīdzīgs?

Es papurinu galvu.

- Kaut kas tik briesmīgs ar mani notiek pirmo reizi. Šoreiz... es zaudēju apziņu, es neatceros galīgi neko par notikušo. Es nevaru atcerēties, ko pa to laiku esmu sadarījis. Neatceros pilnīgi neko.

Viņa vērīgi apskata T kreklu, kuru izņemu no somas, uz tā redzami neizmazgājamie asins traipi.

- Pats pēdējais, ko tu atceries, ir tas, ka ēdi? Pievakarē, stacijas tuvumā?

Es pamāju.

- Pēc tam - nākamais, ko atceries, ir tas, ka nāci pie samaņas tempļa teritorijā, nomalē, biežņā. Bija pagājušas četras stundas. Krekls bija nosmērēts ar asinīm, kreisajā plecā tu juti asas sāpes.

Es vēlreiz pamāju. Viņa sameklē pilsētas karti un izklāj to uz galda, lai pārbaudītu attālumu no stacijas līdz templim.

- Tālu tas nav, bet ari ne tik ātri kājām noejams attālums.

Kāpēc tu vispār uz turieni devies? Ja staciju pieņemam par izejas punktu, tad viesnīca, kurā tu esi apmeties, ir pavisam uz pretējo pusi. Vai tu iepriekš esi staigājis tajā apkārtnē?

-Ne reizi.

- Novelc uz bridi kreklu, - viņa saka.

Novelku kreklu un stāvu puskails. Viņa apiet man riņķī un pēkšņi ar rokām satver manu kreiso plecu. Kad pirksti ieurbjas plecā, es neviļus novaidos. Spēcīgs tvēriens.

-Sāp?

- Sāp gan, - es atzīstos.

- Varbūt tu nejauši esi kaut kur ieskrējis vai ari tev ar kaut ko iesists?

- Pilnīgi neko neatceros.

- Lai kas ari būtu noticis, šķiet, kauls nav lauzts, - viņa nosaka. Tad viņa visādi izspaida gan sāpošo vietu, gan ap to,

un, kaut ari man sāp, viņas pirkstu pieskārieni ir savādi patī- j kami. Kad es viņai to pasaku, viņa smejas.

- Man ir īpašs talants uz masēšanu. Tāpēc varu strādāt par frizieri. Lai kur es dotos, visur varēšu būt noderīga.

Viņa kādu brīdi turpina masēt man plecu. Tad pasaka:

- Nekādu īpašu problēmu ar to nevajadzētu būt. Nakti pārgulēsi, no rīta sāpes jau būs pierimušas.

Viņa paņem manu T kreklu, ieliek plastmasas maisiņā un iemet atkritumu kastē. Izpēta džinsa kreklu un to iemet veļas mašīnā. Tad atver skapja atvilktni, drusciņ parakņājas tajā

un iedod man baltu T kreklu. Pavisam jauns krekls, uz kura uzrakstīts - Maui salas Whale watching Cruise. No ūdens izbāztas vaļa astes zīmējums.

- Izskatās, ka šis ir vislielākā izmēra krekls no tiem, kas man te ir. Mans tas nav, bet nepievērs tam īpašu uzmanību. Man to kāds uzdāvināja. Varbūt nav tavā gaumē, bet uzvilkt vari.

Uzvelku to. Tieši mans izmērs.

- Ja der, vari to paturēt, - viņa izmet.

Pasaku paldies.

- Nekad agrāk tev nav gadījies uz tik ilgu laiku zaudēt atmiņu? - viņa pavaicā.

Es pamāju. Aizveru acis, izbaudu jaunā T krekla pieskārienu un smaržu.

- Sakūra, man ir briesmīgi bail, - es atklāti atzīstos. - Tik briesmīgi bail, ka nezinu, ko iesākt. To četru stundu laikā, kuras es neatceros, varbūt esmu kādu savainojis. Es it nemaz neatceros, ko esmu darījis. Bet esmu nosmērējies ar asinīm. Varbūt esmu pastrādājis kādu noziegumu, bet tas, ka par to aizmirsu, taču neatbrīvo mani no atbildības, vai ne?

- Tikpat labi tas var nebūt nekas vairāk kā ļ>a degunu nākušas asinis. Varbūt kāds gāja pa ielu, ieskrēja elektrības stabā, viņam sāka tecēt asinis pa degunu un tu tam cilvēkam palīdzēji. Tā varētu būt, vai ne? Es ļoti labi saprotu, ka tu esi uztraucies, bet mēģini līdz rītrītam neko ļaunu nedomāt. Rīt no rīta atnesīs avīzi, būs televīzijas ziņas; ja šajā apkaimē būs noticis kāds nopietns negadījums, mēs to uzreiz uzzināsim, lād arī mierīgi domāsim tālāk. Asinis var tecēt dažādu iemeslu dēļ, un parasti nav tik ļauni, kā varētu domāt pēc asiņu daudzuma. Es esmu sieviete un apmēram tik daudz asiņu redzu katru mēnesi, esmu pie tā pieradusi. Tu saproti, ko es gribu teikt?.

Pamāju. Jūtu, ka viegli piesarkstu. Viņa lielā krūzē ieber šķīstošo kafiju, katliņā uzvāra ūdeni. Gaidot, līdz ūdens sāks vārīties, aizsmēķē cigareti. Ievelk pāris dūmu, tad pabāž cigareti zem ūdens un nodzēš. Mentola cigaretes smarža.

- Es tev gribētu pavaicāt tikai vienu lietu, privātu; vai drīkstu?

- Protams, drīksti, - es atbildu.

- Tava vecākā māsa ir adoptēts bērns. Viņu no kaut kurienes pieņēma pirms tavas piedzimšanas?

- Tā ir, - es atbildu. - Vecāki viņu adoptēja, kāpēc - es nezinu. Pēc tam piedzimu es. Laikam gan pretēji gaidītajam.

- Tu noteikti esi abu savu vecāku bērns?

- Cik zinu, tad - jā, - es atbildu.

- Bet tava mamma, aizejot no mājām, līdzi paņēma nevis tevi, bet gan māsu, ar kuru viņai nav asinsradniecības, -Sakūra saka. - Parasti gan sievietes tā nerīkojas.

Klusēju.

- Kāpēc tā?

Es papurinu galvu. Saku, ka nezinu. Šo jautājumu es pats sev esmu uzdevis desmitiem tūkstošus reižu.

- Bet tas taču noteikti tevi sāpināja?

Vai tas mani sāpināja? īsti nezinu. Bet, ja es kādreiz apprecēšos, bērnu man nebūs, es tā domāju. Es nezinātu, kā izturēties pret saviem bērniem.

Viņa ierunājas:

- Mana situācija nebija ne tuvu tik sarežģīta kā tavējā. Bet man attiecības ar vecākiem nebija īsti labas. Tāpēc sastrādāju visādas nejēdzības. Es ļoti labi saprotu, kā tu jūties. Tomēr nevajag steigties ar visādu kategorisku lēmumu pieņemšanu. Šajā pasaulē nekas nav absolūts.

Sakūra stāv pie plīts un dzer no lielas krūzes kūpošo šķīsr tošo kafiju. Uz krūzītes uzzīmēts viens no Muminu ģimenes. Viņa vairs neko nesaka. Es ari klusēju.

- Neviena radinieka, uz kuru tu varētu paļauties, tev nav? -viņa pēc brīža ievaicājas.

- Nav. Vecvecāki no tēva puses jau sen miruši. Ne brāļu, ne māsu, ne tēvoču, ne tanšu tēvam nav. Vai tā ir patiesība vai ne, to es nezinu. Skaidri zinu tikai to, ka tēvs ne ar kādiem radiniekiem attiecības neuztur. Ari par radiniekiem no mātes puses nekad nekas nav runāts. Es pat nezinu savas mātes vārdu. Kur nu vēl radiniekus.

- Paklausoties, ko tu stāsti, liekas, ka tavs tēvs ir ienācējs no kosmosa, - Sakūra saka. - Viens pats atceļojis no kādas zvaigznes uz Zemi, pieņēmis cilvēka izskatu, tad pavedinājis kādu Zemes sievieti. Radījis tevi. Lai vairotos uz Zemes. Tava māte to sapratusi un aizbēgusi. Kā zinātniskās fantastikas šausmenē.

Nesaprotu, ko man vajadzētu atbildēt. Es klusēju.

- Es pajokoju, - viņa saka. Tad, it kā lai uzsvērtu, ka tas patiesi bijis joks, iepleš muti un priecīgi pasmejas. - īsi sakot, visā plašajā pasaulē tu vari paļauties tikai pats uz sevi.

- Šķiet, ka tā ir.

Viņa kādu bridi stāv, atspiedusies pret izlietnes malu, un dzer kafiju.

- Man drusciņ jāpaguļ, - Sakūra saka, it kā pēkšņi atcerējusies par to. Pulksteņa rādītāji jau ir pāri trijiem. - Man rit pusastoņos jāceļas, nekāda ilgā gulēšana neiznāks, taču vismaz drusciņ jāpaguļ. Pēc pilnīgi negulētas nakts grūti strādāt. Ko tu domā darīt?

Atbildu, ka man ir guļammaiss, es, ja viņai netraucētu, varētu iekārtoties istabas kaktā, lād izņemu no mugursomas sarullēto guļammaisu un izklāju. Viņa ar apbrīnu noskatās.

- Kā īsts skauts, - viņa nosaka.

Kad gaisma nodzēsta un Sakūra iekārtojusies futonā, es -guļammaisā, aizveru acis Un mēģinu aizmigt. Bet es nevaru aizmigt. Redzu baltajā T kreklā iesūkušos asins traipus. Jūtu, plaukstas svilst. Atveru acis ūn raugos griestos. Kaut kur nočīkst grīda, kaut kur tek ūdens. No kaut kurienes atkal atskan kādas palīdzības mašīnas sirēna. Pavisam tālu, tomēr šajā nakts melnumā viss tik dzīvi atbalsojas.

- Paklau, vai tu ari nevari aizmigt? - pāri tumsai atskan viņas čuksts.

Atbildu, ka nevaru aizmigt.

- Es ari nevaru. Kāpēc es tik neapdomīgi dzēru to kafiju?

Viņa iededz naktslampiņu, paskatās pulkstenī, tad atkal

lampiņu izslēdz.

- Tikai nepārproti mani, - viņa saka. - Ja gribi, nāc šurp. Gulēsim kopā. Es ari nekādi nevaru aizmigt.

Es izlienu no sava guļammaisa un ielienu pie viņas futonā. Man mugurā ir apakšbikses un T krekls. Viņai - gaiši rozā pidžama.

- Zini, man Tbkijā ir draugs. Nekas izcils viņš nav, bet viņš ir mans mīļotais. Tāpēc es ne ar vienu citu neielaižos. Var teikt, ka šajā ziņā esmu diezgan nopietna. Vecmodīga. Agrāk es tāda nebiju. Esmu rīkojusies diezgan pārgalvīgi. Tagad ir citādi. Kļuvu nopietna. Tāpēc nedomā neko tādu. Kā māsa ar brāli, saprati?

Atbildu, ka saprotu.

Viņa apskauj mani ap pleciem, maigi sev piekļauj. Tad piespiež vaigu man pie pieres.

- Cik tu esi jauks, - viņa saka.

lieki teikt, ka man uzreiz ir erekcija. Stipra. Turklāt loceklis ļoti uzkrītoši skar viņas gumu.

- Paskat tik, - viņa nosaka.

- Man nav sliktu nodomu, - es izmetu, - bet ko lai es tur daru?

- Es saprotu, - viņa saka. - Neērta būšana. Es saprotu. To nevar apturēt.

Es tumsā pamāju.

Viņa bridi pavilcinās, tad iebāž roku manās apakšbiksēs, saņem akmens cieto locekli, izvelk ārā un maigi to satver. Itin kā pārbaudīdama. Gluži kā ārsts, taustot pulsu.

Es, sajutis viņas maigās plaukstas pieskārienu ap locekli, ļaujos iedomām.

- Cik tagad tavai māsai būtu gadu?

- Divdesmit viens, - es atbildu. - Viņa ir sešus gadus vecāka par mani.

Viņa to apdomā.

- Vai gribi viņu satikt?

- Varbūt, - es saku.

- Varbūt? - Un viņas roka satver manu locekli nedaudz stingrāk. - Ko nozīmē - varbūt? Ka nemaz tik ļoti negribi satikt?

- Es nezinu, ko es ar viņu runātu. Varbūt viņa nemaz nevēlas mani satikt. Tāpat kā mamma. Varbūt neviena no viņām nemaz nevēlas ar mani satikties. Neviens mani nemeklē. Ņēma un aizgāja. - Mani aizmirsa, es nodomāju.

Viņa klusē. Rokas tvēriens te atslābst, te sažņaudzas. Mans loceklis atbilstoši tam nedaudz norimstas, tad atkal kļūst karstāks un cietāks.

- Gribi pabeigt? - viņa pajautā.

- Varbūt, - es atbildu.

- Varbūt?

- Ļoti, - es izlaboju.

Viņa viegli nopūšas, tad roka sāk lēni kustēties. Brīnišķīga sajūta. Tā nav vienkārši kustība uz augšu, uz leju. Tā sniedz daudz pilnīgākas sajūtas. Viņas pirksti maigi meklē, pieskaras loceklim, sēkliniekiem, noglāsta visu.

Es aizveru acis, dziļi nopūšos.

- Man nepieskaries. Kad jūti, ka tūlīt beigsi, uzreiz saki, lai nepiesmērējam palagus.

- Labi, - es atbildu.

- Nu, vai man padodas?

- Izcili.

- Es jau tev teicu, ka man ir ļoti veikli pirksti. Bet tam nav nekāda sakara ar seksu. Kā lai to pasaka - es tev palīdzu atbrīvoties. Tēv šodien ir bijusi gara diena, noskaņojums kreņķīgs, aizmigt nevari, tāpēc. Saprati?

-Jā, - es atbildu. - Man ir viens lūgums.

- Mjā?

- Vai es drīkstu iedomāties tevi kailu?

Viņas roka pārstāj kustēties, viņa paraugās man sejā. - Tu tagad gribi iztēloties mani kailu?

-Jā, es biju nolēmis to nedarīt, bet man nekādi neizdodas.

- Neizdodas?

- Nē, it kā nevarētu izslēgt televizoru.

Viņa savādi pasmejas.

- Es nesaprotu. Kāpēc tu nevari iztēloties, neko nesakot? Kāpēc tev jāprasa man atļauja, tu vari iztēloties, ko vien vēlies. Es taču to nezinātu.

- Nē, tas ir svarigi. Iztēlei ir liela nozīme. Es iedomājos, ka vajadzētu pajautāt. Vienalga, vai tu to zini vai ne.

- Tu nu gan esi ārkārtīgi pieklājīgs, - viņa atzinīgi nosaka.

- Jauki, ka tu man palūdzi atļauju. Jā, tu vari iztēloties mani kailu. Es tev atļauju.

- Paldies, - es saku.

- Kāda es esmu tavā iztēlē? Skaista?

- Ļoti, - es atbildu.

Drīz vien gumu apvidū rodas patīkamas sajūtas. It kā kāds smagnējs šķidrums celtos augšup. Kad es to pasaku, viņa paķer pie pagalvja nolikto salvešu kastīti un savāc tur manu sēklu. Es vairākas reizes spēcīgi ejakulēju, tad viņa aiziet uz virtuvi, izmet salvetes un nomazgā rokas.

- Piedod, - es atvainojos.

- Viss ir kārtībā, - viņa atbild, ielīzdama atpakaļ futonā.

- Nevajag atvainoties. Tas ir dabiski, nepievērs tam tik lielu uzmanību. Vai tev tagad ir vieglāk?

- Daudz vieglāk.

- Tas labi, - viņa saka. Tad nedaudz apdomājas. - Zini, kas man ienāca prātā? Būtu labi, ja es būtu tava īstā māsa!

- Es ari tā domāju, - es atbildu.

Viņa maigi noglāsta man matus. - Es tagad gulēšu. Pārvācies atpakaļ savā guļammaisā. Es varu gulēt tikai tad, ja guļu viena. Citādi man tas stīvais neļaus gulēt visu nakti.

Atgriežos savā guļammaisā, atkal aizveru acis. Šoreiz gan izdodas viegli aizmigt. Ļoti dziļā miegā. Iespējams - ne reizi kopš aiziešanas no mājām tik dziļā miegā neesmu gulējis. Tāda sajūta, it kā es ar milzu liftu nolaistos līdz pat Zemes dzīlēm. Kur izdzisušas visas gaismas, noslāpušas visas skaņas.

Kad pamostos, viņa ir prom. Aizgājusi uz darbu. Pulkstenis ir jau pāri deviņiem. Plecs tiešām vairs tikpat kā nemaz nesāp. Tā, kā Sakūra teica. Uz virtuves galda ir noliktas rīta avīzes un zīmīte. Dzīvokļa atslēga ari.

“Noskatījos visu televīzijas ziņu izlaidumu septiņos, izlasīju avīzi no viena gala līdz otram. Šajā apkaimē nav noticis neviens ar asinsizliešanu saistīts incidents. 1ās asinis noteikti nav nekas svarīgs. Nekā īpaša ledusskapī nav, ja atrodi kaut ko pa prātam, - ņem. Ja gribi kaut kur iziet, ej. Tikai atslēgu, lūdzu, atstāj zem kājslauķa.”

Izņemu no ledusskapja pienu, pārbaudu, vai tam nav beidzies derīguma termiņš, uzleju brokastu pārslām un ēdu. Uzvāru ūdeni, apleju Darjeeling tējas maisiņu un dzeru tēju. Uzgrauzdēju divas maizes šķēles, uzsmērēju margarīnu ar zemu tauku saturu un ēdu. Tad atveru avīzi un izlasu vietējo ziņu rubriku. Patiesi, nekādu vardarbīgu atgadījumu. Atviegloti nopūšos, saloku avīzi un nolieku vietā. Nav jāuztraucas, ka policija varētu mani meklēt. Tomēr nolemju viesnīcā neatgriezties. Lai būtu drošāk. Es joprojām nezinu, ko esmu darījis to četru no atmiņas pagaisušo stundu laikā.

Piezvanu uz viesnīcu. Atsaucas kāda nepazīstama vīrieša balss. Pasaku, ka situācija pēkšņi mainījusies un ka es izvācos no numura. Apzināti runāju kā pieaugušais. lā kā esmu par numuru maksājis avansā, nekādām problēmām nevajadzētu būt. Tajā varbūt palikušas kādas manas mantas, bet nekas nozīmīgs, lūdzu, atbrīvojieties no tām attiecīgā veidā. Viņš datorā pārbauda, vai ar samaksu tiešām viss kārtībā.

|ļ Viss kārtībā, Tamuras kungs. Ar to jūs esat izrakstījies.

Atslēga ir plastmasas karte, tā nav jānodod atpakaļ. Pasaku paldies un nolieku klausuli.

Pēc tam ieeju dušā. Vannas istabā žāvējas viņas veļa un zeķes. Apzināti cenšos uz tām neskatīties, mazgājos ilgi un pamatīgi kā aizvien. Cenšos pēc iespējas mazāk domāt par pagājušajā naktī notikušo. Iztīru zobus. Uzvelku tīru veļu.

Saritinu guļammaisu, ielieku mugursomā. Netīrās drēbes izmazgāju veļas mašīnā. Žāvētāja diemžēl nav, tāpēc, kad tās izmazgājušās, izgriežu, ielieku plastmasas maisiņā un tad -mugursomā. Būs jāizžāvē kādā maksas veļas mazgātavā.

Nomazgāju visus virtuves izlietnē sakrautos netīros traukus; kad tie apžuvuši, noslauku un salieku plauktos. Sakārtoju ledusskapi, izmetu sabojājušos produktus. Ledusskapī kaut kas briesmīgi smird. Sapelējuši brokoļi. Gumijai līdzīgi gurķi. Ibfu beidzies derīguma termiņš. Saturu pārlieku tīros traukos, saslauku izlijušu mērci. Izberu izsmēķus no pelnu trauka, savācu kārtīgā kaudzē izmētātās vecās avīzes. Izsūcu grīdu ar putekļu sūcēju. Masāža viņai labi padodas, bet izskatās, ka mājsaimniecības lietās nav ne mazākā talanta. Izgludinu viņas skapī samestos kreklus. Sagribas aiziet iepirkties un pagatavot vakariņas. Esmu paradis pats tikt galā ar visiem mājas darbiem, man tie nesagādā grūtības. Bet varbūt ar tām vakariņām es pārspīlētu.

Pabeidzis darbus, apsēžos virtuvē pie galda un aplaižu skatienu apkārt. Tad nodomāju, ka es nevaru te palikt. Tas ir diezgan skaidrs. Ja paliktu te, man, bez šaubām, visu laiku būtu erekcija, tad es visu laiku ļautu vaļu iztēlei. Nevarētu novērst skatienu no vannas istabā žāvēties izkārtajām melnajām biksītēm. Nevarētu neprasīt viņai atļauju iztēloties. Bet vairāk par visu - nekādi nespētu aizmirst to, ko viņa vakar naktī darīja.

Atstāju Sakurai vēstuli. Rakstu ar strupo zīmuli, kas stāv pie telefona līdzās piezīmju blokam.

“Paldies! Tū man ļoti palīdzēji. Piedod, ka zvanīju Tev nakts vidū. Bet, Sakūra, izņemot Tevi, man šeit nav neviena cilvēka, uz kuru es varētu paļauties.”

Tik tālu ticis, atpūšos un apdomājos. Vēlreiz aplaižu skatienu istabai.

“Paldies, ka atļāvi palikt pie Tfevis, liels paldies Tev par to. Ja vari, domā par mani labu. Es ilgāk negribu Tevi apgrūtināt. Nemācēšu to labi izskaidrot, bet tam ir dažādi iemesli. Man

pašam kaut kā jātiek galā. Ceru, ka nākamreiz, kad atkal iekulšos nepatikšanās, Tev vēl būs pret mani kādas simpātijas.”

Tad atkal apstājos un atpūšos. Kaut kur tuvumā kāds skaļi uzgriezis televizoru. Rīta sarunu šovs mājsaimniecēm. Visi dalībnieki skaļās balsīs strīdas, balsis pārtrauc reklāma. Sēžu pie galda un virpinu pirkstos strupo zīmuli.

“Bet, patiesību sakot, es neesmu pelnījis Tavas simpātijas. Es gribētu būt daudz labāks cilvēks. Bet nezin kāpēc man neizdodas. Es vēl pacentīšos. Taču nezinu, kas no tā iznāks. Vakar-nakts bija tiešām lieliska. Paldies.”

Pabāžu vēstuli zem krūzītes. Tad paņemu mugursomu un izeju no dzīvokļa. Atslēgu saskaņā ar norādījumiem pabāžu zem kājslauķa. Kāpņu vidū guļ melnbalts, raibs kaķis. Pieradis pie cilvēkiem, viņš pat nedomā piecelties, kad es kāpju lejā. Apsēžos viņam līdzās un kādu bridi paglaudu. Sen nebijušas sajūtas. Kaķis piemiedz acis un sāk murrāt. Tā mēs abi diezgan ilgi sēžam līdzās uz kāpnēm, baudām dažādas noslēpumainas sajūtas. Beigu beigās es no viņa atvados un izeju uz ielas. Arā sācis līņāt.

Esmu aizgājis no lētās viesnīcas, aizgājis no Sakuras mājām, šovakar man nav apmešanās vietas. Pirms tumsas man noteikti jāatrod drošs jumts virs galvas. Nav ne jausmas, kur es tādu varētu sameklēt. Lai vai kā, kāpšu vilcienā un braukšu uz Komuras Memoriālo bibliotēku. Jātiek līdz turienei, gan pēc tam viss nokārtosies. Nav nekāda pamata tā domāt, bet man ir tāda nojausma.

Tā liktenis man atklāj aizvien dīvainākus pavērsienus.

12. NODAĻA

Šjova laikmeta 47. gada 19. oktobri Augsti godātais kungs!

Iespējams, ka šādi - negaidot Jums rakstīdama - es Jūs pārsteigšu. Es lūdzu piedošanu par šādu uzdrīkstēšanos. Mans vārds droši vien būs pagaisis profesoram no atmiņas, bet es esmu tā skolotāja no Jamanaši prefektūras *** pilsētiņas, kura strādāja mazajā skoliņā. Ja tā stādos priekšā, tad, iespējams, Jūs mani atcerēsieties. Es vedu bērnus mācību pārgājienā gadu pirms kara beigām, kad notika bērnu masu hipnozes gadījums. Tūlīt pēc notikuma profesoru kungi no Tokijas Universitātes un vēl armijas cilvēki ieradās izpētīt apstākļus, tolaik mēs vairākkārt tikāmies un sarunājāmies.

Vēlāk, laiku pa laikam redzot Jūsu vārdu laikrakstos un žurnālos, izjutu dziļu apbrīnu un cieņu pret Jūsu darbu, tāpat ari atcerējos Jūsu stāvu un lietišķo runas manieri. Izmantojusi izdevību iepazīties ar pāris Jūsu darbiem, jūtu dziļu apbrīnu par Jūsu izpratnes dziļumu un uzskatu plašumu. Šajā pasaulē cilvēki dzīvo ārkārtīgi vientuļu dzīvi, bet tās pamatā esošā atmiņa mūs visus savieno, un es patiesi piekrītu šim profesora skatījumam uz pasauli. Es savas dzīves gaitā daudzkārt esmu to izjutusi. Gribētu vēlēt Jums vēl daudz turpmāku neaizēnotu darba gadu.

Es pēc tam visu laiku nostrādāju *** pamatskolā par skolotāju, pirms pāris gadiem gluži negaidot man sašķobījās veselība, biju ilgu laiku stacionēta Kofu vispārējā slimnīcā un tajā laikā ari aizgāju pensijā pēc pašas vēlēšanās. Veselu gadu pavadīju, vai nu ārstējoties slimnīcā, vai ambulatori. Pēc tam es atveseļojos, izrakstījos no slimnīcas un tajā pašā pilsētā kļuvu par privātas pamatskolas vadītāju. Tagad jau mani skolēni savus bērnus laiž tajā pašā skolā. Iespaids, ka laiks aizlido bultas ātrumā, protams, ir ārkārtīgi triviāls, bet laiks no tiesas pagājis ātri.

Tajā karā krita mans mīļotais vīrs un tēvs, pēckara sajukumā nomira ari māte, laulības dzīvē man bērnu nebija, un tā es viena pati nodzīvoju vientulībā tajā nomaļajā vietā. Nevarētu teikt, ka mana dzīve bija laimīga, bet, pateicoties tam, ka garus gadus varēju strādāt, mācot bērnus, tā bija piepildīta. Par to es vienmēr esmu bijusi pateicīga debesīm. Ja nebūtu izvēlējusies skolotājas profesiju, varbūt man šī dzīve būtu likusies nepanesama.

Šoreiz es tik nepieklājīgi Jūs traucēju saistībā ar to incidentu, kas notika Šjova laikmeta 19. gada rudenī, ar to masu komas gadījumu, jo man nekādi nav izdevies izdzēst to no atmiņas. Kopš šī atgadījuma ir pagājuši jau divdesmit astoņi gadi. Tomēr šķiet, it kā tas būtu notitis tikai vakar. Tas liekas tik nesen. Līdz pat šim bridim man nav izdevies distancēties no atmiņām par to notikumu. Tās man visur nāk līdzi - kā ēna. To dēļ esmu pārlaidusi daudzas negulētas naktis, tās šķiet kā nosapņotas.

Man liekas, ka šis notikums noteikti atstāja iespaidu uz manu dzīvi. Tāpat arī aizvien, kad satieku kādu no negadījumā iesaistītajiem bērniem (apmēram puse no viņiem joprojām dzīvo mūsu pilsētiņā un tagad jau ir trīsdesmit-gadnieki), man sev jāvaicā, kā šis notikums skāris viņus vai mani. Šis notikums noteikti ir kaut kādā negatīvā veidā ietekmējis mūsu miesu vai dvēseli, citādi nevar būt. Es to jūtu. Tomēr nevaru precīzi noteikt ne šīs ietekmes veidu, ne mērogu.

Toreiz, kā profesors pats, jādomā, labi atceras, armija neko par šo notikumu publiski neatklāja. Tāpat ari vēlāk amerikāņu armijas veiktā izmeklēšana bija slepena. Atklāti sakot, man liekas, ka, vienalga, vai tā būtu amerikāņu vai Japānas armija, lielos vilcienos tās neatšķiras. Ari pēc tam, kad amerikāņu okupācija un vārda brīvības ierobežojumi bija beigušies, šim notikumam veltīti raksti neparādījās ne avīzēs, ne žurnālos. Laikam gan nebija interesēsi- notikums jau bija vairākus gadus sens, bojāgājušā - neviena.<

Citiem vārdiem sakot, nav daudz cilvēku, kas par šo notikumu kaut ko zinātu. Galu galā - kara laikā jādzird tik daudz stāstu par nežēlībām, vairāki desmiti tūkstošu cilvēku zaudējuši dzīvību. Tāpēc neviens par šo gadījumu - kaut kādos kalnos bērnu grupiņa zaudējusi samaņu - īpaši nebrīnījās. Ari šajā apvidū nav daudz cilvēku, kas to atcerētos. Savukārt tie, kas atceras, to īpaši neapsprieda. Pilsētiņa ir maza, turklāt tiem cilvēkiem, kas šajā negadījumā bija iesaistīti, tās nav nekādas patīkamās atmiņas, kuras, iespējams, cenšas uzurdīt cik vien var mazāk.

Itin viss galu galā aizmirstas. Milzīgais karš, cilvēku cīņa uz dzīvību un nāvi, viss tagad šķiet piederīgs tālai pagātnei. Mūsu sirdis ir tik ļoti aizņemtas ar ikdienišķām lietām, ka daudzi svarīgi notikumi ir kā senas, izdzisušas zvaigznes, nobīdītas kaut kur mūsu apziņas nomalē. Ik dienu ir tik daudz par ko jādomā, pārāk daudz jauna jāapgūst. Jauni stili, jaunas zināšanas, jauni vārdi... Un tomēr ir ari tādas lietas, ko nav iespējams aizmirst, vienalga, cik daudz laika paietu, lai kas notiktu pa ceļam. 1ās paliek mūsos kā stūrakmens. Man tāds ir tas notikums mežā.

Varbūt tagad tas jau ir nokavēts. Iespējams, ka tagad tur vairs neko nevar iesākt. Taču, kamēr es vēl esmu dzīva, man par šo notikumu ir jāizstāsta profesora kungam.

Iblaik bija kara laiks, ideoloģiskā kontrole bija stingra, par daudz ko nemaz tik vienkārši nevarēja runāt. It īpaši - visas sarunas ar profesoru notika armijas cilvēku klātbūtnē, tāpēc atmosfēra uz atklātību nevedināja. Turklāt tolaik es tik labi nepārzināju profesora darbību un es biju viena pati, jauna sieviete, man bija kauns par tādām privātām lietām runāt ar svešu vīrieti.

Citiem vārdiem sakot, šī negadījuma oficiālās izmeklēšanas laikā es vairākus faktus apzināti sagrozīju. Pēc kara, kad šo gadījumu izmeklēja amerikāņu armija, es atkārtoju iepriekš teikto. Baiļu dēļ, negribēdama izgāzties, atkārtoju tos pašus mehis, ko biju stāstījusi Jums. Iespējams, tas kavēja Jūsu pētījumus, traucēja nonākt pie secinājumiem. Tā noteikti bija. Es lūdzu Jūsu piedošanu par to, ko kādreiz nodarīju, tas man visu šo laiku ir gūlies uz sirds kā liels smagums.

Tāpēc arī tagad rakstu profesora kungam tik garu vēstuli, jūs esat aizņemts cilvēks, iespējams, ka es Jūs ar to apgrūtinu. Ja tā, tad vienkārši izlasiet šo vecas sievas vāvuļošanu un izmetiet. Tomēr es uzskatu, ka man ir jāizstāsta patiesība par to, kas toreiz notika, kamēr vēl varu to izdarīt Esmu atlabusi no savas slimības, taču tā var atkal atgriezties. Es būtu pateicīga, ja Jūs to ņemtu vērā.

Naktī pirms tam, kad vedu bērnus pārgājienā kalnos, es sapnī redzēju savu vīru. Tas notika īsi pirms ausmas. Mans vīrs, kas bija iesaukts armijā un aizsūtīts karā, sapnī atgriezās pie manis. Tās bija ārkārtīgi reālistisks, juteklisks sapnis. Reizēm sapņos pazūd robeža starp reālo un nosapņoto. Lūk, šis bija viens no tādiem sapņiem.

Sapnī mēs abi vairākas reizes mīlējāmies uz klints, ieplakā, gludā vietā - kā maizes griežamais dēlītis. Tās bija pavisam tuvu klints galam, uz pelnu pelēkas klints. Apmēram divu tatami lielumā. Virsma bija slidena un mikla. Debesis apmākušās. It kā kuru katru bridi varētu sākties spēcīga lietusgāze. Bezvējš. Šķita, ka tuvojas vakara krēsla, ari putni steidzās uz savām ligzdām. Mēs mīlējāmies zem tādām debesīm, ne skaņas neizdvesuši. Mēs nebijām ilgi precējušies, karš mūs izšķīra, un mana miesa kvēli ilgojās pēc vīra.

Es izjutu vārdos neaprakstāmu miesisku baudu. Mēs mīlējāmies dažādās pozās, no dažādām pusēm. Vairākas reizes sasniedzu orgasmu. Ja tā padomā, tas bija savādi. Proti, mēs abi bijām raksturā atturīgi, tik kaislīgi mēs nekad mīlestībai nebijām nodevušies un tik kvēlu orgasmu es piedzīvoju pirmo reizi» Taču sapnī mēs bijām atbrīvojušies no parastās savaldības un kopojāmies kā dzīvņieki.

Kad pamodos, svīda gaismiņa un es jutos ārkārtīgi savādi. Miesa likās smaga, es vēl jutu vīra locekli klēpī. Krūtīs sitās sirds, trūka elpas. Kājstarpe - mikla kā pēc mīlēšanās. Sajūta bija tāda, it kā tas būtu noticis nevis sapnī, bet gan īstenībā. Man kauns par to runāt, bet es tūlīt pat pašapmierinājos. Seksuālais uzbudinājums, ko tobrīd jutu, bija pārāk liels. Kaut kādā veidā vajadzēja to apspiest.

Pēc tam es ar divriteni aizbraucu uz skolu, devos ar bērniem pārgājienā uz Bļodas kalnu. Ejot pa kalnu ceļu, es joprojām vēl jutu mīlēšanās atskaņas. Ja aizvēru acis, jutu vīra sēklu iešļācamies dzemdē. 1b, kā sēkla triecas pret dzemdes sieniņām. To sajūtot, es sapnī apskāvu vīra muguru. Tad iepletu kājas, cik plati varēju, potītes piespiedu vīra gurniem. Vezdama bērnus kalnos, es biju kā apžilbusi. Varbūt pat varētu teikt - es biju šī ārkārtīgi spilgtā sapņa turpinājumā. Kad nonācām tajā vietā mežā, uz kuru bijām gājuši, kur bija nolemts doties sēņot, man pēkšņi sākās mēnešreizes. Nelaikā. Bija pagājušas tikai desmit dienas kopš iepriekšējo beigām, turklāt man mēnešreizes vienmēr bija ļoti regulāras. Varbūt tā jutekliskā sapņa dēļ manī bija kaut kas sagriezies un mēnešreizes tāpēc sākās nelaikā. Lai kā tas būtu, tas notika negaidīti, tāpēc man līdzi nebija nekā, kas būtu vajadzīgs. Turklāt es biju kalnos, meža vidū.

Liku bērniem kādu brīdi turpat atpūsties un viena pati iegāju dziļāk mežā. Izmantoju pāris līdzpaņemtos dvieļus un kā nebūt apkopos. Asiņu bija daudz, es ļoti uztraucos, bet nodomāju, ka līdz tam brīdim, kad atgriezīsimies skolā, kaut kā izturēšu. Galva likās tukša, es nespēju loģiski domāt. Turklāt es jutos kā noziegusies. Par to, ka man rādījies tik juteklisks sapnis, par to, ka biju masturbējusi, par to, ka, bērniem klātesot, biju ļāvusies jutekliskām fantāzijām. Es parasti tādā ziņā biju savaldīga.

Liku bērniem sapulcēties un iet sēņot, gribēju pēc iespējas ātrāk pabeigt šo mācību pārgājienu un kāpt lejā no kalna. Atgriezties skolā, tad jau kaut kā tikšu galā. Es turpat apsēdos un raudzījos, lai visi bērni sēņotu. Pārskaitīju bērnus un pieteicu, ka neviens nedrīkst aizklīst tik tālu, ka es vairs viņu neredzētu. *

Kādu brīdi pēc tam es pēkšņi pamanīju, ka man tuvojas viens no zēniem, kaut ko turēdams rokā. Nakata, tā to zēnu sauca. Tā gan. Tas pats zēns, kas pēc negadījuma neatguva samaņu. Bērns, kas ilgu laiku nogulēja slimnīcā. Viņam rokās bija mani asinīm notrieptie dvieļi. Man aizcirtās elpa. Nespēju noticēt pati savām acīm. Proti, es biju tos paslēpusi diezgan tālu, vietā, kur bērni uzreiz nenonāktu un, pat ja tur aizstaigātu, dvieļi uzreiz nebūtu pamanāmi. Tas bija kaut kas negaidīts. Sievietei tas ir apkaunojoši, neviena negrib, ka tas trāpās citiem acīs. Kā viņš tos uzgāja - tas man pat tagad nav skaidrs.

To pamanījusi, es tam bērnam, Nakatam, iesitu. Sagrābu viņu pie pleca un iecirtu ar plaukstu vairākus pliķus. Varbūt kaut ko kliedzu. Es biju pārskaitusies. Pilnīgi zaudēju pašsavaldīšanos. Man par to ir briesmīgs kauns, bet es biju šokā. Es nekad agrāk ne reizi nebiju situsi nevienu bērnu.

Es attapos un pamanīju, ka visu bērnu skatieni ir cieši pievērsti man. Dažs labs stāvēja, dažs - sēdēja, bet visi skatījās uz mani. Uz mani, kas nobālējusi tur stāvēja, Nakatu, kurš pēc šiem sitieniem bija pakritis zemē, uz manām asinīm nosmērētajiem dvieļiem, tas viss bija bērnu acu priekšā. Kādu brīdi mēs visi tā palikām - kā sasaluši. Neviens nepakustējās, neviens neko neteica. Bērnu sejās nebija nekādas izteiksmes, tās izskatījās kā bronzā atlietas maskas. Pār mežu bija nolaidies dziļš klusums. Pat putnu balsis nedzirdēja. Es vēl šodien spilgti atceros šo ainu.

Cik daudz laika pagāja, es nezinu. Man tas likās kā mūžība. Laiks, kurā es biju aizdzīta līdz pašai pasaules malai. Galu galā es atguvos. Apkārtne atguva krāsas. Paslēpu asiņainos dvieļus sev aiz muguras, ar abām rokām apskāvu zemē pakritušo Nakatu un piecēlu; es no sirds viņam atvainojos. Skolotāja slikti izdarīja, lūdzu, piedod, es viņam teicu. Izskatījās, ka viņš joprojām ir šokā. Zēna acīs nebija nekādu pazīmju, ka viņš dzirdētu manus vārdus. Es, vēl viņu apskāvusi, pagriezos pret pārējiem skolēniem un teicu, lai viņi iet sēņot. Un bērni, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja sēņot. Es iedomājos, ka bērni varbūt nesaprata, kas tikko bija atgadījies. Tas viss bija pārāk savādi, pārāk negaidīti.

Cieši apskāvusi Nakatu, kādu brīdi paliku tur stāvam. Man gribētos tepat, tūlīt nomirt, es iedomājos. Man gribējās kaut kur pagaist. Šo pasauli bija pārņēmis vardarbīgs karš, tik daudz cilvēku jau miruši. Es vairs nesapratu, kas ir pareizi, kas - nepareizi. Vai ainava, ko es redzu, ir īstā, vai krāsas acu priekšā ir īstās, vai putnu balsis, ko dzirdu, ir īstās... Te es esmu, meža vidū, viena pati, un man no dzemdes tek daudz asiņu. Es grimstu dusmās, nožēlā, kaunā. Es sāku raudāt. Klusi, tik klusi es raudāju un raudāju.

Un tajā bridī bērni sāka krist bezsamaņā...

Ceru, ka Jūs sapratīsiet, kāpēc es to visu atklāti neizstāstīju armijas cilvēkiem. Bija kara laiks, neviens savas jūtas neizrādīja. Tāpēc, ja es būtu stāstījusi par to, kā man pēkšņi sākās mēnešreizes, kā Nakata atrada manis paslēptos asiņainos dvieļus, kā es viņam iesitu, es nonāktu nevalodās. Kā jau profesora kungam minēju, baidos, ka es tādējādi esmu kaitējusi Jūsu pētījumiem un Jūsu secinājumiem. Bet tagad, kad esmu atklāti izstāstījusi to, ko tik ilgi turēju slepenībā, es jūtu lielu atvieglojumu.

Dīvaina tajā ir daudz, neviens no bērniem notikušo neatcerējās. Neviens no viņiem neatcerējās ne asiņainos dvieļus, ne to, kā es situ Nakatam. Likās, šie notikumi bija gluži kā izslaucīti no viņu atmiņas. Es tūlīt pēc šī atgadījuma visus bērnus pa vienam par to izprašņāju. Iespējams, ka masveida koma jau bija sākusies bridi pirms tam.

Par Nakatu, es gribētu paust savus iespaidus par viņu kā viņa kādreizējā skolotāja. Es nezinu, kas ar Nakatu notika pēc tam. Viņu pārveda uz Tokijas militāro hospitāli, tur diezgan ilgu laiku viņš vēl bijis komā, tad pēkšņi esot nācis pie apzi-ņas, tā stāstīja amerikāņu virsnieki, kas mani iztaujāja pēc

kara. Taču neko sīkāk viņi nepateica. Pieņemu, ka profesora kungam par to ir vairāk zināms nekā man.

Kā Jums zināms, Nakata bija viens no pieciem bērniem, kas bija evakuēti uz mūsu pilsētiņu, viņš bija visspējīgākais, visapdāvinātākais no viņiem. Zēnam bija patīkami sejas vaibsti, vienmēr labi ģērbies. Diezgan maiga rakstura, nekad nekur nejaucās. Stundu laikā pats nekad roku necēla. Bet, ja kaut ko pajautāju tieši viņam, vienmēr zināja pareizp atbildi; ja lūdzu paust savu viedokli, vienmēr to izklāstīja loģiski. Visos priekšmetos viņš uzreiz saprata jauno vielu. Katrā klasē ir pa vienam tādam bērnam. Tāds bērns mādsies pats, bez piespiešanas, tālāk iestāsies labā skolā un sasniegs ievērojamu stāvokli sabiedrībā. Jo viņam ir iedzimta izcilība.

Tomēr es kā skolotāja viņā pamanīju vēl šo to. Laiku pa laikam viņā pazibēja tāda kā samierināšanās. Pat ja viņš tika galā ar kādu grūtu uzdevumu, viņš nekad par to nepriecājās kā par sasniegumu. Viņš necentās kaut ko sasniegt, kaut ko pārvarēt. Vienkārši darīja to, kas jādara. Tādā stilā. Tikai kārtīgi izdarīja visu, kas patrāpījās pa rokai. Kā fabrikas strādnieks, kurš piegriež skrūvītes visam, kas pieslīd pie viņa pa konveijeru.

Esmu pārliecināta, ka viņam bija kaut kādas problēmas mājās. Es, protams, nebiju satikusi viņa vecākus Tokijā un droši to apgalvot nevaru. Tomēr savās skolotājas gaitās es vairākkārt esmu redzējusi ko līdzīgu. Apdāvinātam bērnam tieši viņa apdāvinātības dēļ pieaugušie visu laiku izvirza mērķi gūt augstākus panākumus. Tā bērns pamazām zaudē savu atvērtību un panākumu apziņu. Bērna sirds sāk nodetināties, viņš sāk slēpt savas patiesās jūtas. Lai tādu sirdi atkal atvērtu, vajadzīgi ilgi mēneši un gadi. Bērnu sirdis ir maigas, tās var viegli ietekmēt. Bet, kad reiz tās iegrieztas vienā virzienā, nav vairs tik viegli tās pagriezt atpakaļ. Taču varbūt man nepiedien izteikties par lietām, kas ir denītā profesora spedalitāte.

Vēl viena lieta - man reizēm likās, vai tikai ģimenē neslēpjas arī kāda vardarbība» Pāris reižu es manīju viņā tādu izteiksmi, kurā bija vardarbības ēna. Reakcija uz ilglaidgu

vardarbību. Instinktīva reakcija. Šīs vardarbības līmenis man nav zināms. Nakata bija ļoti savaldīgs bērns un savas bailes slēpa. Ibmēr laiku pa laikam viņš tā kā sarāvās, un to viņam neizdevās noslēpt. Es esmu pārliecināta, ka vardarbība mājās bija - liela vai maza. Katru dienu saskaroties ar bērniem, tādas lietas nepaliek bez ievērības.

Lauku ģimenēs vardarbības ir papilnam. Vecāki ir zemnieki, plēšas par iztikšanu, no rita līdz vakaram strādā līdz spēku izsīkumam. Iedzer sakē, tad reizēm vispirms dara, pēc tam runā. Tas nevienam nav noslēpums. Bērni parasti vairāk vai mazāk tiek ar to galā, viņos nepaliek rētas, lāču Nakatas tēvs bija pasniedzējs universitātē. Un māte, spriežot pēc viņas rakstītajām vēstulēm, bija ļoti izglītotā sieviete. Galu galā - galvaspilsētas elites ģimene. Tad jādomā, ka šīs mājas vardarbība atšķīrās no tās, ko ikdienā piedzīvoja zemnieku bērni. Izsmalcinātāka, vairāk uz iekšu vērsta. Tāda, kuras dēļ bērns noslēdz savu sirdi.

Tāpēc es tik ārkārtīgi nožēloju to, ka toreiz kalnos es, kaut būdama kā apmāta, nespēju savaldīties un biju pret viņu vardarbīga. Es to nožēloju vairāk par visu. Viņš bija atrauts no mājām, nonācis svešā vietā. Man likās, ka viņš pamazām sāka man atvērties.

Iespējams, ka es tobrīd nogalināju tās jūtas, kas viņā modās. Biju cerējusi, ka ar laiku varēšu vērst visu par labu. Tomēr pēc tā notikuma tas vairs nebija iespējams. Nakata, samaņu neatguvis, tika pārvests uz hospitāli Tbkijā, un kopš tā laika es viņu vairs ne reizi neesmu satikusi. To aizvien esmu nožēlojusi. Es joprojām skaidri atceros viņa seju tajā brīdī, kad es viņam situ. Joprojām varu atsaukt atmiņā tās bailes un samierināšanos, kas tajā pavīdēja.

Uzrakstīju tik garu vēstuli, bet ir vēl viena, pēdējā lieta, kas man jāuzraksta. Mans vīrs gāja bojā Filipīnās pirms pašām kara beigām, bet patiesībā tas man nenāca kā šoks. Tas, ko izjutu tajā bridi, nebija nekas vairāk kā dziļa savas bezspēcības sajūta: Nejutu ne izmisumu, ne dusmas. Es nenoraudāju ne

asaru, es jau agrāk biju sapratusi, ka mans virs kādā kaujas laukā zaudēs savu jauno dzīvību. Toreiz, kad pirms gada biju redzējusi sapnī to nevaldāmo mīlēšanos ar vīru, kad man pēkšņi sākās mēnešreizes, kad uzkāpu kalnā, kad dusmās iesitu Nakatam, kad bērni iekrita nesaprotamajā komā, tas viss likās iepriekš nolemts un tagad tikai iemiesots realitātē. Ziņa par vīra nāvi nebija nekas vairāk kā šīs realitātes apliecinājums. Bet daļa no manas dvēseles joprojām vēl maldās tajos kalnos. Tas pārsniedz jebko, ko esmu pieredzējusi.

Savas vēstules nobeigumā es gribētu vēlēt profesoram veikt daudzus pētījumus un rūpēties par sevi.

Ar cieņu.

13. NODAĻA

Ir pāri pusdienlaikam, es, vērodams dārzu, ieturu maltīti, atnāk Ošima un apsēžas man līdzās. Šodien esmu vienīgais bibliotēkas lasītājs. Ēdu to pašu, ko aizvien, - stacijas veikalā nopirktas pašas lētākās pusdienas kastītē. Mēs nedaudz parunājamies. Ošima sadala savas pusdienu sviestmaizes uz pusēm.

- Šodien uztaisīju vairāk nekā parasti - tieši tev, - viņš paziņo. - Tikai neņem ļaunā, ka es tev to saku, bet tu neizskaties tā, it kā pietiekami daudz ēstu.

- Gribu, lai kuņģis saraujas mazāks, - es paskaidroju.

- Apzināti? - viņš ar dziļu interesi vaicā.

Es pamāju.

- Finansiālu apsvērumu dēļ?

Pamāju vēlreiz.

- 1b es varu saprast, bet tev vajadzētu ēst, dk vien tu vari. lāvā vecumā jāsaņem dažādas uzturvielas.

Viņa piedāvātās sviestmaizes izskatās garšīgas. Pasaku paldies un sāku ēst. Mīksta baltmaize, kūpināts lasis un salāti. Kraukšķīga garoza. Mārrutki un sviests.

- Ošima pats smērēja?

- Neviens cits man nesmērēs, - viņš atteic.

Viņš ielej no kafijkannas krūzē melnu kafiju un dzer, es dzeru pienu no līdzpaņemtās papīra pakas.

- Ko tu tagad lasi nenoguris?

- Pašlaik Nacume Soseki Kopotus rakstus, - es atbildu. - Pāris viņa darbu vēl neesmu izlasījis, nodomāju izmantot šo izdevību un to izdarīt.

- Tēv Soseki tik ļoti patīk, ka esi gatavs izlasīt visus Kopotos rakstus? - Ošima pavaicā.

Pamāju.

No krūzes, ko Ošima tur rokā, gaisā ceļas balti garaiņi. Debesīs atkal savilkušies tumši mākoņi. Kuru katru brīdi sāks līt.

- Ko tu šeit jau esi izlasījis?

- Tagad lasu “Sarkanās magones”, pirms tam izlasīju “Kalnraci”.

- “Kalnraci”, - Ošima nosaka, it kā censtos atsaukt atmiņā kaut kādu miglainu apjausmu. - Ā, tas bija tas stāsts par studentu no Tokijas, kurš piedzīvo kādu vilšanos, tad dodas strādāt raktuvēs, tur pieredz skarbo kalnraču ikdienu, tad atkal atgriežas pasaulē. Garais stāsts. Ļoti sen to lasīju. Bet satura ziņā tas nav visai tipisks Soseki, arī stila ziņā ne pārāk noslīpēts, īsi sakot, no visiem Soseki darbiem šis nav tas slavētākais... Ko interesantu tu tajā atradi?

Mēģinu kaut kādā veidā izteikt vārdos to aptuveni izjusto, ko šis stāsts manī modinājis. Te man vajadzīga par Vārnēnu sauktā zēna palīdzība. Izplet spārnus, sameklē un atnes man vajadzīgos vārdus. Es saku:

- Galvenais varonis nāk no bagātas ģimenes. Viņam rodas sarežģījumi mīlas lietās, tos viņš nespēj atrisināt un beigu beigās aiziet no mājām. Viņš kaut kur bezmērķīgi klīst, un tad viņu uzrunā kāds aizdomīgs vīrs un vaicā, vai viņš negribētu kļūt par kalnraci, un uzreiz viņu tādu, apjukušu, savāc sev līdzi. Iā viņš sāk strādāt Odzaki kalnā. Nolaižas zemes dzīlēs

un pieredz neiedomājamo. Nevienam nezinot, puisis nokritis viszemākajā sabiedrības līmenī.

Dzerdams pienu, meklēju vārdus turpinājumam. Vēl mazliet jāpagaida, iekams atgriezīsies par Vārnēnu sauktais zēns. Bet Ošima pacietīgi gaida.

- Pieredze tāda - uz dzīvību vai nāvi. Tad viņš kā nebūt no turienes izkļūst un atgriežas savā iepriekšējā dzīvē. Ibmēr viņš neraksta, ka galvenais varonis no šīs pieredzes būtu kaut ko mācījies, ka būtu kaut ko mainījis savā dzīvē, dziļāk domājis par cilvēku dzīvi vai sāds apšaubīt sabiedrībā iedibināto kārtību. Tāpat arī nemaz nešķiet, ka viņš kā cilvēks būtu izaudzis. Kad esi beidzis lasīt šo grāmatu, ir pavisam dīvaina sajūta. Kb īsti šis stāsts grib pateikt? Bet kaut kam taču jābūt. Savādi, bet sirdī aizķeras tieši šī daļa: “Es nesaprotu, ko ar to gribēja pateikt.” Nepratīšu to labi izskaidrot.

- Tu gribi teikt, ka “Kalnracis" uzbūves ziņā stipri atšķiras no “Sanširo”, kas ir tipisks mūsdienu varoņa attīstības romāns?

Es pamāju.

- Tik sarežģītas lietas es labi nesaprotu, bet laikam tā ir. Sanširo stāsta gaitā nobriest. Viņš skrien sienās, to nopietni apsver, mēģina kaut ko labot. Vai ne? Bet “Kalnrača” galvenais varonis ir citāds. Viņš lēnīgi vēro visu notiekošo, tikai uzkrāj. Protams, laiku pa laikam parādās kaut kas iespaidiem līdzīgs, bet nekas konkrēts. Drīzāk atkal un atkal atgriežas pie savām mīlas likstām. Viņš izlien no turienes ārā gandrīz tāds pats, kā bija, tur ielīzdams. It kā viņš pats nevarētu neko ne izlemt, ne izvēlēties. Tikai pasīvi pieņemt to, kas nāk. Bet man liekas, ka patiesībā cilvēki ari nemaz nav spējīgi lemt paši.

-Vai tu kaut kādā mērā neatkārto “Kalnrača” galvenā varoņa ceļu?

Es papurinu galvu.

- Nē, tā nav. Man tas pat prātā nebija ienāds.

- Bet cilvēki taču savā dzīvē kaut kam pieķeras? - Ošima saka. - Citādi nevar būt. Vai tu pats to zini vai nezini, tā notiek.

Kā Gēte sarijis, pasaulē viss ir metafora.

Bridi to apdomāju.

Ošima iedzer malku kafijas no krūzes, tad ierunājas:

- Tik un tā tavs skatījums uz Soseki “Kalnraci” ir ļoti interesants. Reāla aizgājēja no mājām interpretācija. Sagribējās pārlasīt.

Es apēdu Ošimas pagatavotās sviestmaizes. Saspiežu izdzertās piena pakas papīru un iemetu atkritumu grozā.

- Ošima, man ir neliela problēma. Man nav neviena cita cilvēka, kam prasīt padomu, - es nedomādams saku.

Ošima izpleš rokas, it kā teikdams - bet, lūdzu!

- Ja es sāktu stāstīt, iznāktu garš stāsts, bet īsumā - man šonakt nav kur palikt. Guļammaiss man ir. Tāpēc man nevajag ne futonu, ne gultu. Priecātos par jumtu virs galvas. Vai tu nezini te tuvumā kādu vietu?

- Pieņemu, ka ne viesnīcu, ne viesu namu tu neizvēlētos? Papurinu galvu.

- Tām ir ari finansiāli apsvērumi, bet tāpat arī es negribu pārāk piesaistīt cilvēku uzmanību.

- It īpaši policijas nepilngadīgo nodaļas, vai ne?

- Laikam gan.

Ošima bridi padomā.

- Paklau, tu varētu apmesties tepat, - viņš saka.

- Tepat bibliotēkā?

- Jā. Jumts ir, tukša istaba arī. Naktī to neviens neizmanto.

- Bet vai tā drīkst?

- Nu, protams, to vajadzēs nokārtot, bet tas ir iespējams. Proti, tas nav neiespējams. Mēģināšu kaut ko izdomāt.

- Piemēram?

- Tu lasi labas grāmatas, esi spējīgs patstāvīgi domāt. Cik noprotu, esi labā fiziskā formā, tāpat arī esi neatkarīgs. Patīk dzīvot sakārtotu dzīvi, pat esi spējīgs apzināti samazināt kuņģi. Tu varētu kļūt par manu palīgu un apmesties bibliotēkas tukšajā istabā, es parunāšu par to ar Saeki kundzi.

- Es varētu kļūt par Ošimas palīgu?

- Nekāda lielā palīdzēšana no tevis netiktu prasīta. Palīdzēt pie bibliotēkas atvēršanas un slēgšanas. Pamatīgai uzkopšanai mēs regulāri algojam profesionāli, tāpat ari datu ievadīšanai datorā. Cita darāmā te nav. Pēc tam vari lasīt grāmatas, kuras tev patīk. Nebūtu slikti, vai ne? - Ošima nosaka.

- Protams, nebūtu slikti, - es piekritu, neattapdams, ko īsti vajadzētu teikt, ko - neteikt. - Bet es gan nedomāju, ka Saeki kundze to atļaus. Es esmu tikai piecpadsmit gadus vecs, aizbēdzis no mājām.

- Saeki kundze ir, kā lai to pasaku... - Ošima iesāk, tad meklē kādu brīnišķīgu vārdu vai apzīmējumu. - Viņa nav parasta.

- Nav parasta?

- īsumā, pavisam vienkārši sakot, - viņa nespriež saskaņā ar parastiem kritērijiem.

Es pamāju. Taču, atklāti sakot, man nav skaidrs, ko patiesībā nozīmē nespriest saskaņā ar parastiem kritērijiem.

- Vai viņa ir īpašs cilvēks?

Ošima papurina galvu.

- Nē, viņa nav īpaša, īpašs cilvēks drīzāk esmu es. Viņa vienkārši nepieņem parastos ierobežojumus.

Es tik un tā nesaprotu, kāda ir atšķirība starp tiem, kas nav parasti, un tiem, kas ir īpaši. Tomēr šķiet, ka par šo tematu labāk vairs jautājumus neuzdot. Vismaz ne šobrīd.

Ošima, nedaudz padomājis, turpina:

- Bet šodien gan tu vēl tā pēkšņi nevari te palikt. Tāpēc es tevi aizvedīšu uz kādu citu vietu. Tu varētu tur uzturēties divas trīs dienas, kamēr es nokārtošu visas sarunas. Tas nekas? Tā vieta no šejienes ir patālu.

- Tas nekas, - es atbildu.

- Piecos slēgšu bibliotēku, - Ošima saka. - Šo to piekār-toj^jtad ap pussešiem varēsim doties prom. Es tevi uz turieni aizvedīšu ar savu mašīnu. Tur šobrīd neviena nav, bet jumts ir.

-Paldies.

- Pateikties varēsi tad, kad būsim tikuši līdz turienei. Tas varbūt nemaz neatbildīs tam, ko tu iedomājies.

Atgriežos lasītavā pie “Sarkanajām magonēm". Es neesmu pārāk ātrs lasītājs. Esmu no tiem, kas lēni izbauda katru rindiņu. Izbaudu stilu. Ja stils nesagādā baudu, tālāk nelasu. Pirms pieciem pabeidzu lasīt šo romānu, nolieku grāmatu atpakaļ plauktā, tāpat vien sēžu uz dīvāna, aizveru acis, kavējos pagājušās nakts notikumos. Domāju par Sakuru. Domāju par viņas dzīvokli. Domāju par to, ko viņa ar mani izdarīja. Daudz kas ir mainījies, jāiet tālāk.

Pussešos es Komuras Memoriālās bibliotēkas hallē gaidu Ošimu. Viņš aizved mani uz automašīnu stāvvietu aiz bibliotēkas un iesēdina zaļas sporta mašīnas pasažiera sēdeklī. Mazda Roadstar. Ar paceļamu jumtu. Šim elegantajam divvietīgajam auto ir pārāk mazs bagāžnieks, mana mugursoma tajā nav iedabūjama. Ar virvi to stingri piesienam pie aizmugurējā režģa.

- Brauciens būs ilgs, tāpēc pa ceļam kaut ko iekodīsim, -Ošima saka un pagriež aizdedzes atslēgu, motors ierūcas.

- Uz kurieni mēs brauksim?

- Uz Koči, - viņš saka. - Vai esi tur bijis?

Papurinu galvu.

- Cik ilgi jābrauc?

- Līdz tiksim galā - apmēram divarpus stundas. Jābrauc kalnos, tad jāpagriežas uz dienvidiem.

- Vai nav sarežģīti braukt tik tālu?

- Nē, ceļš ir taisns, vēl nav tumšs, degvielas bāka pilna. Mēs izbraucam no pilsētas novakarē, pagriežamies uz rietumiem, uzbraucam uz automaģistrāles, Ošima līgani nomaina braukšanas joslas, iespraucas starp mašīnām. Ar kreiso roku stūrē, ar labo - pārslēdz pārnesumus. Gludi pāriet no augstāka uz zemāku, no zemāka uz augstāku pārnesumu. Tādos brīžos nedaudz mainās dzinēja skaņa. Kad pārnesums pārslēgts un gāzes pedālis iespiests grīdā, spidometra rādītājs sasniedz simt četrdesmit kilometrus.

- Mašīnai ir uztaisīts īpašs tūnings, labs akselerators. Ir atšķirība salīdzinājumā ar parasto Mazda Roadstar. Tu mašīnās orientējies?

Papurinu galvu. Es neko nesaprotu no mašīnām.

- Ošima, tev patīk braukt?

- Man ārsts aizliedzis nodarboties ar bīstamiem sporta veidiem. Tā vietā es braucu ar mašīnu. Kompensācijai.

- Vai tev ir kāda kaite?

-Ja stāstīšu slimības nosaukumu, iznāks gari, vienkārši sakot, man ir asins recēšanas traucējumi, - Ošima bezrūpīgi pavēsta. - Vai tu zini, kas ir hemofīlija?

- Lielos vilcienos, - atbildu. Bioloģijas stundās mācīja. - Ja sākas asiņošana, to nevar apturēt. Iedzimtības dēļ asinis nesarec.

- Tieši tā. Ir dažādi hemofilijas paveidi, man ir diezgan rets. Forma nav pārāk smaga, tomēr tik un tā jāraugās, lai nesavai-nojos. Ja sākas asiņošana, noteikti jādodas uz slimnīcu. Bet, kā tev noteikti ir zināms, visā pasaulē ir lielas problēmas ar asins krājumiem. Es savā dzīvē neesmu ieplānojis tādu variantu, ka varētu saķert AIDS un lēni un mokoši mirt. lāpēc es šajā pilsētā attiecībā uz asinīm esmu izveidojis zināmus sakarus. Šī iemesla dēļ es neceļoju. Ja neskaita to, ka regulāri dodos uz Hirosi-mas Universitātes klīniku, tikpat kā nekur nebraucu ārpus šīs pilsētas. Bet, tā kā mani nekad nav īpaši saistījušas fiziskas aktivitātes vai ceļošana, es to neizjūtu kā apgrūtinājumu. Ar ēdienu gatavošanu gan nav viegli. Žēl - ja nevar strādāt ar īsto šefpavāra nazi, nekāda nopietna gatavošana neiznāk.

- Bet, ja runājam par braukšanu, vai tas nav ļoti bīstami? -es pavaicāju.

- Arī briesmām ir dažādi paveidi. Kad braucu ar mašīnu, es braucu cik vien iespējams ātri. Un, ja, braucot lielā ātrumā, notiek avārija, tad ievainojumi ir lielāki par iešņāpšanu pirkstā. Ja ir liels asins zudums, tad liela atšķirība starp hemofilijas slimnieku un veselo vairs nepastāv. Caurmērā. Ja asinis vairs nesarecēs, tad nomiršu mierīgu sirdi, negrimstot sarežģītās pārdomās.

- Skaidrs.

Ošima pasmejas.

- Neuztraucies. Tik viegli avārijās neiekuļos. Tajā ziņā es esmu ļoti uzmanīgs, pārgalvīgi nerīkojos. Mašīnu uzturu labā stāvoklī. Turklāt, kad miršu, tad gribu nomirt viens pats - klusumā.

- Ošimas dzīvē tāds variants kā aizraut kādu sev līdzi nāvē nav ieplānots?

- Tieši tā.

Mēs apstājamies šosejas malā pie degvielas stacijas un kafetērijas un pavakariņojam. Es ēdu vistas gaļu un salātus, viņš - jūras veltes karija mērcē un salātus. Ēdiens izsalkuma remdēšanai. Viņš samaksā rēķinu. Pēc tam atgriežamies mašīnā. Visapkārt jau ir pavisam satumsis. Kad viņš uzspiež uz gāzes pedāļa, tahometra rādītājs sāk strauji griezties.

- Vai mūzika tevi netraucēs? - Ošima pavaicā.

- Netraucēs, - es saku.

Viņš nospiež CD pleijera pogu. Atskan klasiskā mūzika klavierēm. Es kādu brīdi vērīgi ieklausos, nojaušu aptuveno virzienu. Bēthovens tas nav, Šūmanis arī ne. Laika ziņā kaut kur pa vidu starp tiem abiem.

- Šūberts? - es pavaicāju.

- Jā, - viņš saka. Tad, nolicis abas rokas uz stūres, pulksteņa rādītāju izteiksmē tas būtu desmit pāri desmitiem, vērīgi ieskatās man sejā. - Tev patīk Šūberta mūzika?

- Neteiktu, ka īpaši patīk, - es atbildu.

Ošima pamāj. - Es, braucot ar mašīnu, bieži klausos Šūberta sonātes klavierēm, turklāt skaļi. Kā tu domā - kāpēc?

- Nezinu, - es atbildu.

- Tāpēc, ka Franča Šūberta klaviersonātes ir viens no grūtāk perfekti izpildāmajiem mūzikas sacerējumiem pasaulē. It īpaši šī Sonāte re mažorā. Nu briesmīgi sarežģīta. Ja spēlē tikai vienu vai divas daļas, ir pianisti, kuriem tas izdodas diezgan pieklājīgi, bet, ja jānospēlē visas četras daļas pēc kārtas, tad, cik man zināms, neviens nevar tās nospēlēt perfekti. līdz šim esmu noklausījies tās daudzu slavenu pianistu izpildījumā, bet

visiem ir skaidri sadzirdami trukumi. Lūk, šis ir īstais - tādu izpildījumu man vēl nav nācies dzirdēt. Kā tu domā - kāpēc tas tā?

- Nezinu, - es atbildu.

- Tāpēc, ka pats darbs ir nepilnīgs. Roberts Šūmanis bija liels Šūberta klaviermūzikas sapratējs, tomēr šo sacerējumu viņš novērtējis kā “debešķīgi vienmuļu”.

- Ja reiz šis skaņdarbs ir nepilnīgs, kāpēc tik daudzi pianisti pieņēmuši šo izaicinājumu?

- Labs jautājums, - Ošima saka. Tad uz brīdi apklust. Klusumu aizpilda mūzika.

- Es ari nespēšu to izsmeļoši paskaidrot. Viens gan ir jāpasaka. Šis skaņdarbs kaut kādā mērā ir nepilnīgs, tomēr uzrunā cilvēku sirdis, vismaz - viena veida cilvēku sirdis. Tā, lūk! Piemēram, tevi uzrunā Soseki “Kalnracis”. Tās pievilcības ziņā pārspēj tik perfektus darbus kā “Kokoro” vai “ Sanširo”. Tū šo darbu esi pamanījis. Tas ir tāpat kā ar Šūberta Sonāti re mažorā. Ir tādas sirds stīgas, ko spēj aizskart tikai šis skaņdarbs.

- Tādā gadījumā, - es saku, - atgriežoties pie pirmā jautājuma. Kāpēc Ošima klausās Šūberta sonātes? It īpaši - braucot automašīnā?

- Šūberta sonātes, it īpaši re mažorā, kā jau to norādīja Šūmanis, ir pārāk pastorālas un garas, mākslinieciski - pārāk vienkāršas. Ja šādu gabalu tā ari nospēlē, tas kļūst par antikvāru priekšmetu bez nozīmes un pievilcības. Tāpēc pianisti vienmēr kaut ko izdomā, pievieno kādus trikus, - lūk, paklausies, šāda veida uzsvari, piemēram, rubāto, paātrina tempu, improvizē. Citādi tas būtu nepanesams. Taču, ja tajā vērīgi ieklausās, šādi triki sacerējumu bieži vien padara izsmalcinātāku. Un tā vairs nav Šūberta mūzika. Un, tieši spēlējot Sonāti klavierēm re mažorā, visi pianisti, visi kā viens, pievieno šo otro slāni.

Viņš vērīgi ieklausās mūzikā, klusi dungo melodiju, lād turpina:

- Tieši šī iemesla dēļ es, braucot automašīnā, bieži klausos Šūbertu. Kā jau pirmīt teicu, šis patiešām ir un paliek

nepilnīgs skaņdarbs. Nepilnīgs darbs saista iztēli, liek būt uzmanīgam. Ja es, vadot mašīnu, klausītos perfekti izpildītu perfektu sacerējumu, varbūt man sagribētos aizvērt acis un turpat uz vietas nomirt. Bet, ieklausoties Šūberta Sonātē klavierēm re mažorā, es saklausu šī cilvēka talanta robežas. Domāju, ka pilnību iespējams sasniegt tikai caur zināmu apjomu nepilnību. Un tas mani iedvesmo. Vai tu saproti, ko es gribu pateikt?

- Aptuveni.

- Piedod, - Ošima nosaka. - Kad sāku šīs runas, es aizsap-ņojos.

- Taču ari nepilnība var būt dažāda, ari tajā laikam ir kādi līmeņi, - es saku.

- Protams.

- Salīdzinoši vērtējot, kurš no līdz šim dzirdētajiem sonātes izpildītājiem Ošimam ir licies visizcilākais?

- Grūts jautājums, - viņš saka.

Viņš bridi par to domā. Pārslēdz pārnesumu, apdzen mašīnu - lielu refrižeratora treileru, atkal pārslēdz pārnesumu un atgriežas iepriekšējā braukšanas joslā.

- Negribu tevi biedēt, bet zaļas krāsas Roadstar naktī uz maģistrāles ir visgrūtāk pamanāmā mašīna. Zema, zaļā krāsa saplūst ar tumsu. No treilera šofera vietas - īpaši grūti pamanāma. Bīstama, ja nepiesaigies. Sevišķi jāuzmanās, iebraucot tunelī. Patiesībā visām sporta automašīnām vajadzētu būt sarkanā krāsā. 1ās būtu vieglāk pamanāmas. Tāpēc Ferrari ir sarkans, - viņš saka. - Bet man patīk zaļā krāsa. Kaut ari bīstami, tomēr patīk. Zaļā ir mežu krāsa, sarkanā - asins.

Viņš paceļ tuvāk acīm roku ar pulksteni. Tad atkal atgriežas pie mūzikas un nodungo melodiju.

- Vispār - labs izpildījums ir Brendelam un Aškenazi. Bet, atklāti sakot, man personiski viņu spēle ne īpaši patīk. Neaizskar sirdi. Šūberta mūzika ir tāda, kas izaicina un sakauj, ja tā varētu teikt. Vai tā nav romantisma raksturīgākā iezīme? Un šajā ziņā Šūberta mūzika ir pati romantisma būtība.

Ieklausos klavieru skaņās.

- Vai nav garlaicīga mūzika? - viņš saka.

- ir gan, - es atklāti atzīstu.

- Pie Šūberta mūzikas ir jāpierod, lai to saprastu. Kad pirmo reizi to klausījos, es garlaikojos. Tavā vecumā tā jābūt. Bet tagad es to saprotu. Šajā pasaulē cilvēkiem ātri vien zūd interese par to, kas nav garlaicīgs. Tās, par ko interese nezūd, parasti ir garlaicīgais. lā tas ir. Cilvēka dzīvē garlaicīgajam vietas pietiek, bet apnicīgajam - ne. Parasti gan cilvēki nespēj saskatīt atšķirību.

- Ošima iepriekš sevi raksturoja kā īpašu, vai tu ar to domāji hemofiliju?

- Arī to, - viņš atbild. Tad paskatās uz manu pusi un smaida. Šajā smaidā ir kaut kas velnišķīgs. - Bet ne tikai. Tas nav viss.

Kad izskanējusi Šūberta debešķīgi vienmuļā sonāte, mēs vairs neklausāmies citu mūziku. Klusēt šķiet dabiski, klusumā var ļauties domu klejojumiem. Laiski vēroju garām zibošās ceļa zīmes. Krustojumā pagriežamies uz dienvidiem, maģistrāle ietiecas kalnos, cits pēc cita priekšā parādās tuneļi. Ošima ļoti uzmanīgi apdzen mašīnas. Uz ceļa ir daudz lēni braucošu kravas auto.- Viņš brauc garām diezgan daudzām mašīnām. Kad apdzenam lielu treileru, gaiss nošvīkst, it kā kādam tiktu izrauta dvēsele. Es laiku pa laikam pametu skatienu atpakaļ, pārliecinos, vai mana mugursoma joprojām turas piesieta pie rāmja.

- Tā vieta, uz kurieni mēs tagad braucam, ir dziļi kalnos, nekāds ērtais mājoklis tas nav. lūr uzturoties, diezin vai satiksi vēl kādu cilvēku. Tur nav ne radio, ne televizora, ne telefona. Tas nekas? - Ošima vaicā.

- Tās nekas, - es atbildu.

- Tu esi pieradis pie vientulības? - Ošima vaicā.

Es pamāju.

- Bet ari vientulībai ir dažādi veidi. Iespējams, tur tu piedzīvosi tādu vientulību, par kādu nekad neesi iedomājies.

- Kādā ziņā?

Ošima pabīda brilles dziļāk uz deguna. - Es neko neteikšu. Tu pats to pamazām sapratīsi.

Mēs nogriežamies no maģistrāles uz parastas šosejas, tad nedaudz uz priekšu kādā ceļmalas pilsētiņā ir pārtikas veikals. Ošima aptur mašīnu. Tur sapērk tik daudz ēdiena, ka viens cilvēks visu nevar panest. Dārzeņus un augļus, cepumus, pienu un minerālūdeni, konservus, maizi, pusfabrikātus - vienkārši pagatavojamas lietas. Rēķinu atkal maksā viņš. Kad es sniedzos pēc naudas, viņš tikai klusēdams papurina galvu.

Mēs atgriežamies mašīnā un dodamies tālāk. Es turu klēpī iepirkumu maisu, kas negāja iekšā bagāžniekā. Kad izbraucam ārpus pilsētiņas, ceļš slīgst tumsā. Pretimbraucošo mašīnu ir aizvien mazāk, ceļš kļūst tik šaurs, ka ari izmainīties ar tām būtu grūti. Ošima ieslēdz tālās gaismas un tikpat kā nesamazina ātrumu. Bieži bremzē, bieži uzņem ātrumu, pārslēdz no otrā pārnesuma uz trešo un atpakaļ. No sejas pagaisusi jebkāda izteiksme, lūpas sakniebtas, acis skatās tikai uz priekšu. Labā roka uz stūres, kreisā - uz ātruma pārslēga.

Tad ceļa kreisajā malā pēkšņi parādās stāvs kritums. Šķiet, ka lejā plūst kalnu strauts. Līkumi kļūst asāki, ceļš - bīstamāks. Mašīnas aizmugure švīkstēdama sāk slīdēt. Tomēr es nedomāju par briesmām. Tāpēc, ka avarēt šeit - tāds variants dlvēka dzīvē nav ieplānots.

Pulkstenis rāda, ka drīz būs deviņi. Nedaudz paveru logu, iekšā ieplūst atspirdzinošs gaiss. Ari apkārtnes skaņas ir citādas. Mēs esam kalnos, braucam tajos aizvien dziļāk. Ceļš pēkšņi atkāpjas no kraujas (tas tomēr manī rada nelielu atvieglojuma sajūtu), iebraucam mežā. Mums visapkārt slejas maģiski, vareni koki. Automašīnas tālās gaismas izgaismo koku resnos zarus, it kā apskatītu katru atsevišķi. Ceļš nav asfaltēts, riepas izmētā grants olīšus, kas sausi sitas pa mašīnas apakšu. Amortizatori šūpojas ātrā dejā. Debesīs neredz ne mēnesi, ne zvaigznes. Laiku pa laikam sīkas lietus lāses sitas priekšējā stiklā.

- Tu bieži brauc šurp? - es vaicāju. r.

- Agrāk - jā. Tagad, kad strādāju, tik bieži vairs nesanāk. Mans vecākais brālis nodarbojas ar sērfošanu, viņš dzīvo Koči piekrastē. Tur viņam ir sērfinga piederumu veikals, viņš taisa dēļus. Brālis laiku pa laikam šurp atbrauc. Vai tu sērfo?

- Nekad neesmu mēģinājis, - es atbildu.

-Ja būs izdevība, brālis varēs tevi pamācīt. Viņš ir labs sērfotājs, - Ošima saka. - Kad iepazīsies, sapratīsi, mēs ar viņu nepavisam neesam līdzīgi. Viņš ir liela auguma, nerunīgs, nesabiedrisks, saulē iededzis, viņam garšo alus. Šūbertu no Vāgnera viņš neatšķirtu. Bet mums ir ļoti labas attiecības.

Atkal braucam pa kalnu ceļu cauri bieziem mežiem un beidzot esam sasnieguši galamērķi. Ošima aptur mašīnu, izkāpj, atstāj motoru ieslēgtu, atver dzelzs vārtus. Atgriežas mašīnā, un atkal mēs braucam pa līkumotu ceļu. lād priekšā parādās klajāka vieta, tur ceļš beidzas. Ošima apstādina mašīnu, apsēžas un dziļi nopūšas, ar abām rokām atglaužot matus. Tad pagriež atslēgu un izslēdz dzinēju. Novelk rokas bremzi.

Kad motors apklusis, iestājas smags klusums. Dzesētāja ventilators griežas, dzen ārā sakarsēto gaisu. No motora pārsega ceļas tvaiks. Tuvumā tek strauts, dzirdams ūdens troksnis. Laiku pa laikam augstu virs galvām simboliski pūš vējš. Atveru mašīnas durvis un izkāpju ārā. Šur tur gaisā sajūtams vēsums. Es aizvelku virs T krekla uzvilktās brezenta jakas slēdzēju līdz pašam zodam.

Acu priekšā ir neliels namiņš. Laikam no baļķiem, bet ir pārāk tumšs, lai to varētu skaidri saskatīt. 1ās saplūst ar apkārtējo tumšā meža ainavu. Ošima, neizslēdzis mašīnas gaismas un paņēmis mazu kabatas bateriju, iet uz mājas pusi. Uzkāpj pa lieveņa pakāpieniem, izņem no kabatas atslēgu un atslēdz durvis. Ieiet iekšā, paņem sērkociņus un aizdedzina lampu. Tad, pacēlis šo lampu gaisā, stāv durvju ailā un sauc:

- Laipni lūgts manā namā!

Viņa stāvs izskatās kā vecas pasaku grāmatas ilustrācija.

Es uzkāpju pa pakāpieniem, ieeju iekšā mājā. Ošima aizdedzina lielu, pie griestiem piekārtu lampu.

Namā ir tikai viena plaša, kastei līdzīga istaba. Kaktā stāv neliela gulta. Ir arī ēdamgalds, divi koka krēsli, vecs dīvāns. Neglābjami izbalojis paklājs. Izskatās, ka te savāktas nevienam nevajadzīgas mēbeles un priekšmeti. No bieziem dēļiem sasisti grāmatplaukti, kuros sarindots daudz grāmatu. Grāmatu apvāku papīri ir ved, nobružāti. Vecmodīgas kumodes drēbēm. Ir ari vienkārša virtuve. Virtuves galds, neliela gāzes plīts un izlietne, lāču notekcauruļu nav. To vietā nolikts alumīnija spainis. Uz plaukta sarindoti katli. Panna pakārta pie sienas. Pašā istabas vidū ir melna čuguna malkas krāsns.

- Mans brālis te visu uzcēlis savām rokām. Pamatīgi pārbūvēja mazāku namiņu, kas te kādreiz bija. Es tolaik, vēl mazs būdams, ari palīdzēju, dk nu varēju. Nelielīšos, viss ir taisīts ļoti vienkārši. Kā jau teicu - elektrības te nav. Ūdensvada nav. Tualetes ari nav. Vienīgais pieejamais dvilizācijas sasniegums ir propāna gāze.

Ošima paņem katliņu, ielej tajā minerālūdeni un uzliek vārīties.

- Šis kalns agrāk piederēja mūsu vectēvam. Vectēvs nāk no bagātas Kod ģimenes, viņam bija daudz zemes un īpašumu. Pirms desmit gadiem viņš nomira. Mēs abi ar brāli mantojām šo kalnu. Patiešām - visu kalnu. Neviens dts radinieks to nekāroja. Tās ir ļoti nomaļā vietā, tādēļ nav neko daudz vērts. Ja grib izmantot mežu, šurp jāved strādnieki, un tas neatmaksājas.

Es paveru loga aizkaru. Tomēr aiz loga redzama tikai tumsas siena.

- Būdams tavā vecumā, - Ošima, likdams katliņā kumelīšu tējas paciņas, saka, - es bieži braucu šurp. Dzīvoju te viens pats. Tajā laikā ne ar vienu nesatikos, ne ar vienu nesarunājos. Brālis gandrīz piespieda mani braukt šurp. Tas nemaz nav tik parasti ar tādu slimību kā man. Tas var būt bīstami. Taču brālis izlikās to nemanām.

Viņš stāv pie virtuves galda un gaida, kad uzvārīsies ūdens.

- Varētu likties, ka brālis pret mani ļoti stingri izturējās, bet tā nebija. Viņš uzskatīja, ka man tas ir nepieciešams. Un tik tiešām man tas nāca par labu. Šādi dzīvojot, es pieredzēju Haņdz ko jēgpilnu. Izlasīju daudz grāmatu, varēju nesteidzīgi domāt savas domas. Atklāti sakot, es tolaik vispār negāju uz skolu. Man skola nepatika, un arī skolai es nepatiku. Es patiešām atšķīros no pārējiem. Ar mokām pabeidzu pamatskolu. Tālāk -viens pats. Tāpat kā tu tagad. Vai es tev to jau esmu stāstījis?

Papurinu galvu.

- Vai tāpēc tu tik laipni izturies pret mani?

- Ari tāpēc, - viņš saka un mirkli nogaida. - Bet ne tikai.

Ošima pasniedz man tējas krūzi, viņš pats ari dzer tēju.

Karstā kumelīšu tēja nomierina braucienā saspringtos nervus.

Ošima paskatās pulksteni

- Man jāsāk taisīties atpakaļceļam, ātri tev visu izskaidrošu. Tepat tuvumā ir tīrs strauts, nes ūdeni no turienes un lieto. Izteka ir tepat, dzer droši. Šejienes ūdens ir labāks par visiem minerālūdeņiem. Aiz mājas ir malka; ja sametas auksti, iekurini krāsni. Tfe ir diezgan vēsi. Es reizēm pat augustā esmu kurinājis krāsni. Plīts te ir, vienkāršus ēdienus var pagatavot. Darbarīki atrodami šķūnītī aiz mājas. Ja kaut ko vajag, pameklē. Kumodē ir brāļa drēbes, vari vilkt, ko vēlies, viņam nekas nav pretī.

Ošima sakrusto rokas uz krūtīm, pārlaiž skatienu namam.

- Viss te ir skaidri saprotams. Namiņš nav būvēts romantiskiem mērķiem. Bet, ja tā padomā, dzīvošanai nemaz tik neērts nav. Bet es gribu tevi brīdināt. Dziļi mežā labāk neej. Mežs ir ļoti biezs, ceļa tur nav. Ja ej mežā, neizlaid namiņu no acīm. Meža dziļumā var apmaldīties. Ja apmaldīsies, atpakaļceļu atrast būs grūti. Ar mani vienreiz tā gadījās. Biju tikai pārsimt metru attālumā no šejienes un veselu pus dienu metu lokus ap māju. 11 tikai liekas, ka Japāna ir maza zeme; varbūt tu domā, ka pie mums mežā nevar apmaldīties. Taču, ja iznāk apmaldīties, mežs pamazām kļūst aizvien dziļāks un dziļāks.

Paturu šo brīdinājumu atmiņā.

- Tad vēl - ja tev negadās patiešām nopietna krīze, no kalna lejā labāk nekāp. Līdz tuvākajām mājām ir pārāk tālu.

Gaidi mani tepat, es atbraukšu tev pakaļ. Domāju - pēc divām trim dienām. Ēdiena tev trim dienām pietiks. Starp citu, vai mobilais telefons tev ir?

Atbildu, ka ir, un sniedzos mugursomā pēc tā.

Viņš pasmejas.

- Vari droši atstāt turpat. Šeit tas nedarbosies, nav zonas. Protams, ari radio nedarbosies. Tu esi pilnīgi nošķirts no pasaules. Varēsi izlasīt daudz grāmatu.

Man pēkšņi prātā iešaujas praktisks jautājums:

-Ja te nav tualetes, kur tad vajadzības gadījumā iet?

Ošima plaši iepleš abas rokas.

- Šajā dziļajā mežā tu pats vari izvēlēties sev tīkamu tualetes vietu.

14. NODAĻA

Nakata vairākas dienas pavadīja iežogotajā, tukšajā zemes gabalā. Tikai vienu dienu, kad jau no paša rīta stipri lija, viņš palika mājās un nodarbojās ar vienkāršiem galdniecības darbiem, bet visas citas dienas līdz pat vakaram nosēdēja zālē, gaidīdams, vai neparādīsies pazudušais raibais kaķis vai vīrietis ar jocīgo cepuri. Tomēr tā nenotika.

Pievakarē Nakata iegriezās pie darba devēja ģimenes un ziņoja par meklējumiem - vai tajā dienā uzzinājis ko jaunu, kas varētu palīdzēt pazudušā kaķa meklējumos, kur gājis, ko darījis. Ģimene viņam pateicībā par dienas darbu iedeva trīs tūkstošus jenu. Tā bija Nakatas darba tirgus cena. Nezin kā tas bija nolemts, bet reizē ar runām par “Slaveno kaķu atradēju” izplatījās ari ziņas, ka viņam par dienas darbu jāmaksā trīs tūkstoši jenu. Turklāt jāiedod ne tikai nauda, bet ari kaut kas ēdams, kāds apģērba gabals. Savukārt tad, kad kaķis patiešām ir atrasts, honorārs par izdošanos ir desmit tūkstoši jenu.

Taču ne jau vienmēr viņam pasūtīja sameklēt kaķus. Bija ari tādi mēneši, kas pagāja bez neviena honorāra; vecākais no

brāļiem, kas pārvaldīja no vecākiem saņemto mantojumu (kas nemaz nebija tik liels), no tās naudas samaksāja Nakatas komunālos rēķinus, un viņš iztika no nelielajiem uzkrājumiem un invalīda pabalsta. Ar to viņam pietika. Tāpēc naudu, ko Nakata saņēma par kaķu meklēšanu, viņš uzskatīja par papildu ienākumu, kuru varēja brīvi tērēt. (Tomēr, atklāti sakot, nekādu citu tās tērēšanas veidu, izņemot to, ka laiku pa laikam ieēda zuti, viņš nebija izdomājis.) Sakrājušos naudu viņš slēpa istabā zem tatami. Nakata neprata ne lasīt, ne rakstīt un negribēja iet ne uz banku, ne pasta nodaļu, kur veidlapā vajadzētu ierakstīt savu vārdu un adresi.

To, ka viņš prata sarunāties ar kaķiem, Nakata turēja noslēpumā un nevienam neizpauda. To zināja tikai kaķi un pats Nakata. Ja viņš to pateiktu citiem cilvēkiem, tie nodomātu, ka viņš kļuvis galvā jocīgs. Protams, tas, ka viņam ir grūta galva, nebija nekāds noslēpums. Tomēr starp grūtu galvu un jocīgu galvu ir zināma atšķirība.

Cilvēki šad tad manīja to, ka viņš ielas malā iegrimis dedzīgās sarunās ar kādu kaķi, bet īpašu uzmanību neviens nepievērsa. Tās, ka vecs cilvēks sarunājas ar dzīvnieku kā ar cilvēku, nelikās nekas neparasts. Kad visi viņu slavēja, teikdami: “Nakatas kungs laikam var sarunāties ar kaķiem, ka tik labi pārzina viņu ieradumus un domāšanas veidu,” - viņš neko neatbildēja, vien smaidīja. Nakata bija nopietns un pieklājīgs, vienmēr smaidīgs, un visas kundzes viņu tāpēc slavēja. Viņš vienmēr bija apkopies, ari tādēļ saņēma uzslavas. Nabadzīgs, bet vienmēr tīrs un izmazgātās drēbēs, turklāt viņš bieži vien pateicībā par kaķu meklēšanu saņēma ne tikai naudu, bet ari kādas gandrīz jaunas, bet īpašniekiem nevajadzīgas drānas. Var jau būt, ka lašrozā golfa džemperis ar Džeka Niklausa logo Naka-tam īsti nepiestāvēja, taču pats valkātājs par to pat nenojauta.

Šoreiz Nakata devās pie pasūtītāju Koidzumi ģimenes, tur viņš gaitenī sīki un pamatīgi ziņoja Koidzumi kundzei par rezultātiem.

- Par Gomu esmu saņēmis jaunu informāciju. Kavamuras kungs man pastāstīja, ka otrajā kvartālā, iežogotā, tukšā zemes gabalā pirms pāris dienām esot manīts raibs kaķis, spriežot pēc vecuma, iznešanās, kaklasiksniņas un izskata, tai vajadzētu būt Gomai. No šejienes to vietu šķir divas lielās ielas. Nakata to vietu apskatīja. Tagad Nakata paņems līdzi pusdienas un ies tur gaidīt no rīta līdz vakaram. Nē, nē, tas nav nekāds apgrūtinājums. Nakatam brīva laika pietiek. Ja stipri nelīst, nav nekādas vainas. Nu, protams, ja kundze man teiks: “Tagad vairs meklēt nevajag,” - es tūlīt pat metīšu mieru.

Viņš noklusēja, ka Kavamuras kungs ir kaķis, nevis cilvēks. Ja viņš pateiktu ko tādu, saruna tik gludi nevestos.

Koidzumi kundze pateica Nakatam paldies. Abas mazās meitiņas esot ārkārtīgi saskumušas par mīļotā kaķa pazušanu. Pat lāgā neēdot. Nu kā kaķis varot tā ņemt un pēkšņi pazust? Kundzei pašai nebija laika staigāt riņķī un kaķi meklēt. Par laimi, ir tāds cilvēks, kas gatavs ar to nodarboties no visas sirds par trim tūkstošiem jenu dienā. Savāds cilvēciņš, ar dīvainu runas manieri, bet izslavēts kā kaķu meklētājs un neizskatās, ka būtu slikts cilvēks. Atklāti sakot, liekas, viņš pat nav spējīgs nevienu mānīt. Viņa pasniedza Nakatam aploksni ar dienas maksu un plastmasas trauciņā ieliktus tikko vārītus rīsus un taro.

Nakata nolieca galvu, pacēla trauciņa vāku, pasmaržoja ēdienu un pateica paldies.

- Liels paldies. Man ļoti garšo taro.

- Ceru, ka garšos ari šis, - Koidzumi kundze noteica.

Novērojot tukšo zemes gabalu, pagāja apmēram nedēļa. Pa šo laiku Nakata tur redzēja daudz visādu kaķu. Brūnais, strīpainais kaķis Kavamura arī katru dienu vairākkārt tur parādījās, pienāca klāt Nakatam un sirsnīgi aprunājās. Nakata atņēma sveicienu. Parunāja par laiku, par gubernatora maksāto balstu. Tomēr no Kavamuras teiktā viņš nesaprata galīgi neko.

- Kavaura uz ietves, - Kavamura sacīja. Likās, ka viņš grib Nakatam kaut ko izstāstīt. Bet Nakatam nu pilnīgi nekas no tā nebija saprotams. Viņš tā ari atklāti pateica.

Kavamuras kungs drusku apjuka, un tad atkārtoja to pašu (laikam) citiem vārdiem:

- Kavaura bļaudams sasiets.

Tik un tā skaidrs nekļuva.

Kaut Mimi kundze būtu te, Nakata iedomājās. Mimi gan iepļaukātu Kavamuru, bet liktu izteikties skaidrāk. Tad viņa teikto iztulkotu saprotamā valodā. Gudrs kaķis. Tomēr Mimi te nebija. Viņa laukā nerādās. Baidās saķert blusas no citiem kaķiem.

Kavamura, sarindojis Nakatam priekšā nesaprotamas lietas, kaut kur pazuda.

Ari citi kaķi nāca un gāja. Sākumā tie Nakatu neuzticīgi vēroja un neizpratnē ilgi viņā noskatījās. Bet tad, sapratuši, ka viņš tur nekustīgi sēž un neko nedara, vairs nelikās par viņu ne zinis. Nakata, kā aizvien, kaķus draudzīgi uzrunāja. Sasveicinājās, stādījās priekšā, bet kaķi visi kā viens viņu ignorēja un neatbildēja ne vārda. Izlikās neredzam un nedzirdam. Šejienes kaķi labi pieprot tādu izlikšanos. Laikam līdz šim viņi daudz cietuši no cilvēkiem. Nakatam nebija nolūka ielauzties viņu sabiedrībā. Viņš labi zināja, ka kaķu pasaulē viņš, lai kā ari censtos, vienmēr būs nepiederošais.

Tomēr viens no viņiem, stipri ziņkārigs kaķis, īsi atbildēja uz Nakatas sveicienu.

- Ej, tu rīmā! - apjucis sadja melnbalti plankumains kaķis applūkātām ausīm un pārlaida skatienu apkārtnei. Runāja viņš bez lielas ceremonēšanās, bet likās, ka raksturs viņam ir labs.

-Jā, drusciņ, - Nakata atbildēja.

- Pat drusciņ ir daudz, - raibais atteica.

- Mani sauc Nakata, - Nakata stādījās priekšā. - Atvainojiet, kāds būtu jūsu vārds?

- Ko vēl negribēsi, — kaķis izteicās tieši.

- Kā būtu ar Okavas kungu? Vai es drīkstu jūs tā saukt?

- Lai būtu. Sauc, kā gribi.

- Nu tad tā, Okavas kungs, - Nakata sacīja, - vai drīkstu piedāvāt uz mūsu iepazīšanos kaltētu sardīni?

- Kāpēc ne, kaltētas sardīnes man garšo.

Nakata izņēma no somas folijā ietītu sardīni un pasniedza Okavas kungam. Nakata parasti nēsāja līdzi pāris sardīņu. Okava ķērās tai klāt, kā likās, tā viņam garšoja, jo apēda visu -no galvas līdz astei. Tad nomazgāja purniņu.

- Nu gan saēdos. Kā varu tev atlīdzināt? Nolaizīt?

- Nē, nē, man liels prieks, ka tev garšoja. Laizīt man neko nevajag. Liels paldies. Patiesību sakot, Okavas kungs, Nakata šobrīd meklē vienu pazudušu raibu kaķenīti. Vārdā Goma.

Nakata izvilka no somas Gomas krāsu fotogrāfiju un parādīja Okavam.

- Man teikts, ka šis kaķis esot redzēts te, tukšajā zemes pleķī, Tāpēc Nakata jau vairākas dienas te sēž un gaida, kad Goma parādīsies. Vai Okavas kungam nav gadījies Gomu redzēt?

Okavas kungs vērīgi nopētīja šo fotogrāfiju, pēc tām sadrūma. Sarauca pieri, pāris reižu samirkšķināja acļs.

- Paklau, paldies par to sardīni. No sirds tev pateicos. Nemeloju. Bet par to gan es nevaru runāt. Tad ar mani būs cauri.

Nakata, to dzirdot, apjuka.

-Ja runāsi, tad cauri?

- Ļoti bīstami. Tā lieta. Briesmas. Slikti. Labāk aizmirsti par to kaķi. Tā tev būs labāk. Un, ja vari, tad labāk netuvojies šai vietai. Es tevi no sirds brīdinu. Nezinu, vai tev mans brīdinājums noderēs vai ne, bet to es tev saku, pateicoties par sardīni.

Un Okavas kungs pazuda zālē.

Nakata nopūtās. Izvilka no somas termosu, nesteidzīgi dzēra silto tēju. Bīstami, tā Okavas kungs sacīja. Taču Nakata nesaprata, kādas briesmas varētu būt saistītas ar šo vietu. Neko nevarēja izdomāt. Viņš pats te meklē nomaldījušos raibu kaķi. Kur te kādas briesmas? Vai briesmas būtu saistītas ar to

vīrieti jocīgajā cepurē (kaķu ķērāju), par kuru stāstīja Kavamura? Bet Nakata ir cilvēks. Nevis kaķis. Cilvēkam no kaķu ķērāja nav jābaidās.

Taču pasaulē ir daudz kā tāda, ko Nakata nespēj pat iztēloties, papilnam viņam nesaprotamu lietu. lāpēc Nakata meta domāšanu pie malas. Domā, cik gribi, prāta tam nepietiks, tikai sāks sāpēt galva. lāpēc viņš mierīgi izdzēra tēju, uzskrūvēja termosam vāciņu un ielika to atpakaļ somā.

Pēc tam kad Okavas kungs bija pazudis zālē, labu laiku neviens kaķis vairs nerādījās. Tikai tauriņi lidinājās virs garās zāles. Atlidoja zvirbuļu bariņš un izklīda uz visām pusēm. Tad atkal visi sapulcējās vienkopus un prom bija. Nakata vairākas reizes iesnaudās un tad pēkšņi atvēra acis. Laiku varēja nojaust pēc saules stāvokļa.

Kad Nakatas tuvumā parādījās tas suns, bija jau pievakare.

Suns pēkšņi parādījās zālē. Bez mazākā troksnīša. Milzīgs, melns suns. Nakatam tur sēžot un uz to skatoties, suns izskatījās drīzāk pēc teļa, nevis pēc suņa. Garām kājām, īsu spalvu, spēcīgiem muskuļiem. Smailās ausis saslietas gaisā, kaklasiksnas nebija. Nakata labi nepārzināja suņu sugas. Bet šis nu gan ir nikns... vismaz attiecīgā brīdī tas varētu kļūt briesmīgi nikns. To uzreiz varēja saprast, ka sunim ir raksturs. īsts kaujas suns.

Acu skatiens ass, neizteiksmīgs, mutes kaktiņi nokarājas uz leju, redzami balti ilkņi. Uz zobiem sarkani asins plankumi.

Ja labi ieskatījās, varēja redzēt starp zobiem ieķērušās gaļas driskās. Spilgti sarkana mēle šaudās starp zobiem kā liesma. Suns vērīgi nopētīja Nakatas seju. Labu brīdi suns tā nostāvēja, neko neteicis un nepakustējies. Ari Nakata klusēja. Ar suņiem sarunāties Nakata neprata. Vienīgie dzīvnieki, ar kuriem viņš prata sarunāties, bija kaķi. Suņa acis bija aukstas un nekustīgas kā sasalušas ūdens pērlītes.

Nakata klusiņām ieelpoja. Nakatam ne no kā nav jābaidās. Protams, viņš saprata, ka tagad situācija ir bīstama (kāpēc - to

gan viņš nesaprata), saprata, ka viņam ir darīšana ar naidīgi noskaņotu, agresīvu dzīvnieku. Tbmēr Nakata neattiecināja šīs briesmas tieši uz sevi. Nāve bija ārpus Nakatas iztēles spējām. Tāpat ari par sāpēm Nakata domāja tikai tad, kad tās sajuta. Abstraktas sāpes viņš nespēja iztēloties. Tāpēc Nakata, ieraudzījis šo suni savā priekšā, nejuta bailes. Viņš bija tikai drusku apjucis.

Celies kājās! - suns teica.

Nakatam aizrāvās elpa. Suns runā. Tbmēr, taisnību sakot, tas nerunāja. Mute nekustējās, lāču kaut kādā veidā tas varēja sazināties, ari nekustinot muti.

Celies un seko man! — suns nokomandēja.

Nakata paklausīja un piecēlās. Gribēja sasveicināties ar suni, taču pārdomāja. Pat ja izdotos ar šo suni sarunāties, diez vai no tā būtu kaut kāda jēga. Nakatam nebija noskaņojuma runāt ar suni. Nebija ari vēlēšanās atklāt tam savu vārdu. Diez vai izdotos ar šo suni sadraudzēties.

Nakata iedomājās: vai tikai šim sunim nav kaut kāds sakars ar gubernatoru? Varbūt gubernators uzzinājis, ka viņš par kaķu meklēšanu ņem naudu, un atsūtījis suni atņemt viņam balstu. Nebūtu nekas dīvains, ka gubernatoram piederētu tāds liels kaujas suns. Tā nu gan būtu ķeza.

Nakata piecēlās, suns lēnām sāka iet. Nakata uzmeta somu plecā un sekoja tam pa pēdām. Sunim bija īsa aste, tieši zem tās - divi lieli sēklinieki.

Suns pārgāja taisni pāri tukšajam zemes gabalam un izlīda ārā pa caurumu sētā. Ari Nakata izlīda ārā. Suns ne reizi nepaskatījās atpakaļ. Tas pat bez skatīšanās zināja, ka Nakata seko. Suns izveda Nakatu uz ielas. Tuvumā bija veikalu iela, cilvēku kļuva aizvien vairāk. Galvenokārt tuvākās apkārtnes mājsaimnieces, kas izgājušas iepirkties. Suns, galvu pacēlis, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, pārliecinoši soļoja taisni uz priekšu. Cilvēki, ieraudzījuši milzīgo, agresīvo, melno suni, steigšus grieza tam ceļu. Daži pat nokāpa no divriteņa un pārgāja uz ielas pretējo pusi.

Nakatam sāka likties, ka tā - soļojot pakaļ šim sunim - visi cilvēki pašķiras viņa ceļā. Varbūt viņiem liekas, ka Nakata izvedis to pastaigā bez pavadas. Bija pat tādi, kas uzmeta viņam nosodošu skatienu. Nakata par to noskuma. Nakata tagad nerīkojas pēc savas patikas, viņam gribējās šiem cilvēkiem paskaidrot. Nakata iet, kur suns viņu ved. Nakata nav stiprs. Patiesībā Nakata ir vājš.

Suns ilgi veda Nakatu. Viņi šķērsoja vairākus krustojumus, pameta veikalu ieliņu. Krustojumos suns ignorēja luksofora signālus. Ielas nebija tik platas, mašīnas pārāk ātri nebrauca, nemaz nebija tik bīstami šķērsot ielu ari pie sarkanās gaismas. Visi šoferi, pamanījuši suni, steigšus bremzēja. Suns, atiezis zobus, cieši paskatījies uz šoferi, mierīgi šķērsoja ielu pie sarkanās gaismas. Ari Nakatam nekas cits neatlika. Likās, suns ļoti labi saprot, ko nozīmē luksoforu signāli, bet nekādā veidā neliekas par tiem ne zinis. To Nakata saprata. Suns vienkārši bija paradis rīkoties pēc savas patikas.

Nakata nesaprata, uz kurieni viņi dodas. Kādu laiku viņi gāja pa pazīstamo Nakano kvartālu, bet tad iegriezās pavisam svešā vietā. Nakata kļuva nemierīgs. Ja tagad nomaldītos, atpakaļceļu viņš neatrastu. Te vairs nebija Nakano. Nakata skatījās apkārt, cenzdamies ieraudzīt kādu pazīstamu vietu, lāču neko tādu nemanīja. Šajā pilsētas daļā viņš nebija bijis.

Suns soļoja tālāk, vienā ritmā, vienā ātrumā. Pumu izslējis, ausis saspicējis, pauti šūpojās kā svārsts. Suns gāja tieši tik ātri, lai Nakata varētu tikt tam līdzi.

- Paklau, vai šis ir Nakano rajons? - Nakata pavaicāja.

Suns neatbildēja. Pat nepagriezās.

- Vai tev ir kāds sakars ar gubernatoru?

Atbildes, protams, nebija.

- Nakata tikai meklē vienu pazudušu kaķi. Es meklēju mazu, raibu kaķenīti. Viņu sauc Goma.

Ne vārda.

Nakata meta mieru. Nav jēgas tam sunim kaut ko teikt.

Viņi nonāca mierīgā privātmāju rajonā. Lielas mājas, neviena garāmgājēja. Suns iegāja kādā mājā. Tai bija veclaicīgs mūra žogs, ari brīnišķīgi divviru vārti. Mašīnas stāvvietā novietota liela mašīna. Tāda pati melna kā šis suns. Spīdēja un laistījās vien. Durvis uz gaiteni bija vaļā. Suns neapstājies gāja iekšā. Nakata novilka vecās sporta kurpes, pagrieza otrādi un akurāti nolika pie ieejas, noņēma tūrista cepuri un iebāza somā, notrausa biksēm pielipušos zāles stiebrus un ari iegāja mājā. Suns stāvēja turpat un gaidīja, kad Nakata pabeigs kārtošanos. Tad gāja tālāk pa nopulēto gaiteņa grīdu un veda Nakatu uz istabu dziļumā - vai nu viesistabu, vai kabinetu.

Istabā bija tumšs. Saule jau bija norietējusi, logam uz dārzu bija aizvilkti biezie aizkari. Ari gaisma nebija iedegta. Istabas dziļumā bija liels un masīvs galds, šķita, ka pie tā kāds sēž. Tomēr pie tumsas nepieradušās acis nevarēja to skaidri izšķirt. Melns cilvēka siluets. Tas vīdēja tumsā kā izgriezta aprise. Kad Nakata ienāca istabā, šis siluets lēni pagriezās. It kā tur kāds grieztos uz biroja krēsla. Suns apstājās, apgūlās uz grīdas un aizvēra acis, it kā teikdams, ka viņš savu darbu ir padarījis.

- Labdien! - Nakata sacīja, pagriezies pret melno aprisi.

Atbildes nebija.

- Mani sauc Nakata. Piedodiet, ka iztraucēju. Es neesmu aizdomīga persona.

Ne vārda.

- Šis suns lika Nakatam sekot un atveda uz šejieni. Un ieveda mani jūsu mājā. Piedodiet. Ja vēlaties, es tūlīt pat iešu prom...

- Apsēdies uz tā dīvāna, — vīrietis sacīja. Klusā, taču spēcīgā balsī.

-Jā, apsēdīšos, - Nakata sacīja. Tad apsēdās vienvietīgajā dīvāniņā. Melnais suns tūlīt pat piecēlās sēdus - kā skulptūra.

- Vai jūs būtu gubernatora kungs?

- Kaut kas tamlīdzīgs, - no tumsas atskanēja atbilde. - Ja tev tā vienkāršāk, domā tā. Vai nav vienalga?

Vīrietis pastiepa roku un parāva stāvlampas ķēdīti. Istabu izgaismoja vecmodīga, dzeltena gaisma. Kļuva redzama visa telpa.

Un gara auguma vīrietis melna zīda cepurē. Viņš sēdēja grozāmajā krēslā, kājas izstiepis uz priekšu un sakrustojis tās. Mugurā viņam bija sarkani svārki garām piedurknēm, zem tiem - melna veste. Melni zābaki. Briesmīgi šaurās bikses bija baltas kā sniegs. Viņš pacēla taisni izstieptu roku un pielika pie cepures malas. Gluži kā sveicinot dāmu. Kreisajā rokā viņam bija spieķis ar zelta galu. Spriežot pēc cepures, tas bija tas pats kaķu ķērājs, par kuru bija stāstījis Kavamura.

Seja viņam nebija tik īpaša kā apģērbs. Ne jauns, ne vecs. Ne izskatīgs, ne neglīts. Kuplas uzacis, vaigos veselīgs sārtums. Seja gluda, bārdas nebija. Acis piemiegtas, mute tā kā savilkta smaidā. Seja, ko grūti atcerēties. Vairāk pamanāms bija dīvainais apģērbs, nevis seja. Ja viņš uzvilktu citas drēbes, tad ļaužu pūlī ne ar ko neizceltos.

- Tu zini, kā mani sauc?

- Nē, nezinu:

Vīrietis šķita nedaudz vīlies.

- Nezini?

- Nē, piedodiet. Nakatam ir grūta galva.

- Tu nepazīsti šo tēlu? - vīrietis piecēlās no krēsla, pagriezās sāniski un paspēra soli. - Tā ari ne?

- Nē. Piedodiet. Es neatceros.

- Skaidrs, tu laikam nedzer viskiju, - vīrietis noteica.

- Tā ir. Nakata nedzer. Un nepīpē. Nakata ir nabags, saņem balstu no pilsētas, tādas lietas nevar atļauties.

Vīrietis atkal apsēdās krēslā un sakrustoja kājas. Paņēma no galda glāzi un iedzēra malku viskija. Nograbēja ledus.

- Es gan iedzeršu. Labi.

-Jā. Jūs varat dzert, cik tik patīk. Nakatam tas netraucē.

- Paldies, - vīrietis noteica. Tad vēlreiz uzmanīgi nopētīja Nakatu.

- Tātad tu nezini, kā mani sauc, ko?

- Nē. Piedodiet, bet es nezinu, kā jūs godāt.

Vīrietis viegli saknieba lūpas. Ap muti parādījās smaids, tas te parādījās, te norima kā viļņi ūdenī.

- Viskija cienītājiem uzreiz ir skaidrs. Nu, lai paliek. Mani sauc Džonijs Volkers. Johnny Walker. Vairums cilvēku pasaulē mani pazīst. Negribu lielīties, bet esmu iemantojis pasaules slavu. Vārētu teikt - vārds kā ikona. Es gan neesmu īstais Džonijs Volkers. Ar angļu viskija darītavu man nav nekāda sakara. Es tikai izmantoju etiķetes cilvēku un nosaukumu. Bez izskata un nosaukuma neiztikt.

Istabā nolaidās klusums. Nakata nesaprata, par ko viņš rīmā. Viņš saprata tik vien, ka vīrieti sauc Džonijs Volkers.

- Vai Džonija Volkera kungs būtu ārzemnieks?

Vīrietis piešķieba kaklu.

- Jā, vari tā domāt, ja tev tā vieglāk saprast. Vai nav vienalga? Vai nu tā, vai tā.

Nakatam viņa teiktais īsti nebija skaidrs.

- Tātad jūs gan esat ārzemnieks, gan neesat. Vai tā to saprast?

- Tieši tā.

Nakata nolēma par šo problēmu vairs nedomāt.

- Un Džonija Volkera kungs lika tam sunim atvest Nakatu šurp?

- Tā ir, - Džonijs Volkers īsi atbildēja.

- Tātad Džonija Volkera kungam pie Nakatas ir kāda vajadzība?

- Varētu teikt pretējo - tev no manis kaut ko vajag, - Džonijs Volkers sarija. Tad iedzēra vēl malku viskija ar ledu. - Cik man zināms, tu jau vairākas dienas pēc kārtas tajā tukšajā zemes gabalā gaidi, kad es parādīšos.

- Jā, tieši tā. Pavisam aizmirsu. Nakatam ir grūta galva, visu laiku kaut kas aizmirstas. Jums taisnība. Nakata tajā tukšajā zemes gabalā gaidīja Džonija Volkera kungu, lai apvaicātos par kaķiem.

Džonijs Volkers uzsita ar spieķi pa zābaka stulmu. Viegli, bet sitiena skaņa atbalsojās istabā. Suns saausījās.

- Diena satumst, paisums sākas, padzīsim sarunu drusciņ uz priekšu, - Džonijs Volkers ierunājās. - TU gribēji man kaut ko vaicāt par raibu kaķi, vārdā Goma?

- Tieši tā. Koidzumi kundze lūdza Nakatam uzmeklēt šo kaķi, jau dienas desmit meklēju Gomu. Vai Džonija Volkera kungam būtu kaut kas par viņu zināms?

- To kaķi es labi pazīstu.

- Vai jūs zināt, kur viņa ir?

- Zinu, kur viņa ir.

Nakata paplestu muti skatījās uz Džoniju Volkeru. Zīda cepure tikai nedaudz aizsedza viņa seju. Viņš bija deši sakniebis plānās lūpas.

- Vai kaut kur tuvumā?

Džonijs Volkers vairākkārt pamāja.

-Jā, pavisam tuvu.

Nakata pārlaida skatienu istabai. Kaķi nekur nemanīja. Rakstāmgalds, grozāmais krēsls, kurā vīrietis sēdēja, dīvāns, kurā sēdēja Nakata, vēl divi krēsli, stāvlampa, kafijas galdiņš.

- Nu tad, - Nakata ierunājās, - vai es varētu ņemt Gomu sev līdzi?

- Tas ir tavs uzdevums.

- Nakatas uzdevums?

- Tieši tā, tavs uzdevums, - Džonijs Volkers, to pateicis, paraustīja plecus. - Tava apņemšanās ir doties prom no šejienes kopā ar Gomu. Tu ļoti iepriecināsi Koidzumi kundzi un abas meitenes. Vai ari neatvedīsi kaķi mājās. Tad visi būs bēdīgi. Tu taču negribēsi visus apbēdināt?

- Nē, Nakata negribētu viņus apbēdināt.

- Tāpat kā es. Es ari nevienu negribu apbēdināt. Tas ir pašsaprotami.

- Tad ko Nakatam vajadzētu darīt?

Džonijs Volkers pagrozīja spieķi rokā.

- Es tev palūgšu kaut ko izdarīt.

- Vai tas būs kaut kas tāds, ar ko Nakata spēs tikt galā?

- Es neprasu no cilvēkiem neiespējamo. Prasot neiespējamo, es veltīgi šķiestu laiku. Vai tu tā nedomā?

Nakata drusciņ padomāja.

- Laikam gan Nakata ari tā domā.

- Tādā gadījumā - tas, ko es prasu no Nakatas, ir viņam pa spēkam.

Nakata vēl mazliet apdomājās.

- Tā laikam būs.

- Runājot par vispārējiem apsvērumiem, jebkurai hipotēzei ir jāatrod pretējie pierādījumi.

- Ko? - Nakata nesaprata.

-Ja katrai hipotēzei nemeklētu pretējos pierādījumus, zinātnes progress nebūtu iespējams. - Džonijs Volkers stipri uzsita ar spieķi pa zābaku. Ļoti agresīvi. Suns atkal saausījās.

- Neiebilsti?

Nakata aizvēra muti.

- Atklāti sakot, es jau ilgi meklēju tādu cilvēku kā tu, - Džonijs Volkers sacīja. - Bet neatradu. Te pirms dažām dienām pamanīju tevi sarunājamies ar kaķi. Tad es sapratu - re, kur tas cilvēks, ko tik ilgi meklēju. Piedod, ka tādā veidā ataicināju tevi uz šejieni.

- Tas nekas, Nakatam brīva laika pietiek, - Nakata sacīja.

- Es attiecībā uz tevi esmu izvirzījis vairākas hipotēzes, -Džonijs Volkers sarija. - Un, protams, arī pretpierādījumus. Kā spēlē. Spēlē, kas tiek spēlēta cilvēka prātā. Tomēr šādā spēlē ir vajadzīgs gan uzvarētājs, gan zaudētājs. Šajā gadījumā nav iespējams izvērtēt, vai pareizi ir pieņēmumi vai pretpieņē-mumi. Tu neko no tā nesaproti, vai ne?

Nakata klusēdams nogrozīja galvu.

Džonijs Volkers divas reizes iesita ar spieķi pa zābaku. Atskanot šim signālam, suns piecēlās kājās.

15. NODAĻA

Ošima iekāpj Roadstar, ieslēdz gaismas. Nospiež gāzes pedāli, sīkie akmentiņi uzlido gaisā un sitas pret mašīnas apakšu. Mašīna pakāpjas atpakaļ, pagriežas uz ceļa pusi. Viņš atvadoties pamāj ar roku. Es ari pamāju. Aizmugurējās ugunis pazūd tumsā, motora skaņa pamazām atkāpjas, tad beidzot izzūd pavisam, apkārtni piepilda meža klusums.

Ieeju namiņā, aizbultēju durvis no iekšpuses. Vakara gaiss vasaras sākumam ir neraksturīgi vēss, bet krāsni kurināt ir jau par vēlu. Šovakar labāk ātrāk līst guļammaisā un aizmigt. Galva pēc negulētās nakts ir tukša, pēc garā brauciena mašīnā šur tur iesāpas muskuļi. Pagriežu ritenīti lampas sānos, liesma kļūst mazāka. Istabā kļūst tumšāks, ēnas, kas valda kaktos, sabiezē. Ielienu guļammaisā tajās pašās drēbēs, kas ir man mugurā, - džinsos un brezenta jakā.

Domāju, ka aizmigšu, tiklīdz būšu aizvēris acis, tomēr tas neizdodas. Ķermenim miegs ir ārkārtīgi vajadzīgs, taču apziņa ir nomodā. Laiku pa laikam klusumu pāršķeļ naktsputnu griezīgās balsis. Čaboņa, it kā kāds uzkāptu nobirušām lapām.

It kā kaut kāds smagums lauztu zarus. It kā kaut kas skaļi elpotu. Tas viss atskan namiņa tuvumā. Draudīgi nokrakšķ lieveņa dēļi. Visapkārt nepazīstamas būtnes - tās, kas dzīvo tumsā, - it kā tās būtu mani ielenkušas.

Šķiet, ka mani kāds vēro. Šis skatiens svilina man ādu. Sirds dobji sitas. Paveru acis, tāpat no guļammaisa pārlaižu skatienu vājās lampas izgaismotajai istabai, vairākkārt pārliecinos, ka tajā neviena nav. Smagais aizšaujamais ir ieejas durvīm priekšā, biezie aizkari cieši aizvilkti. Viss ir kārtībā, es šajā namiņā esmu viens pats, iekšā ieskatīties neviens nevar.

Šī sajūta “kāds mani vēro” tik un tā nepagaist. Laiku pa laikam kļūst smagi elpot, rīkle izkaltusi, gribas iedzert ūdeni. Taču, ja es tagad sākšu dzert ūdeni, tad sagribēsies čurāt, un tādā naktī nav nekādas vēlēšanās iet ārā. Kaut kā jāiztur līdz ritam. Ieritinos dziļāk guļammaisā, papurinu galvu.

“Paskat, paskat, tu esi sarāvies čokurā bailēs no klusuma un tumsas. Kā tāds gļēvs bērns! Vai tāds tu esi īstenībā?” par Vārnēnu sauktais zēns riebumā nosaka. “Tu visu laiku biji iedomājies, ka esi rūdīts. Bet tā nemaz nav! Vai tik tūlīt nesāksi raudāt? Nu, tik tiešām, ka vēl līdz rītam ne ap čurājies!"

Laižu viņa dzēlīgos vārdus sev pār galvu. Cieši aizveru acis, guļammaisa slēdzēju aizvelku līdz degungalam, visas domas izdzenu ārā no galvas. Un neveru acis vaļā - pat tad, kad pūces kliedzieni piepilda debesis, pat tad, kad dzirdu tālumā kaut ko smagu nokrītam zemē, pat tad, kad samanu istabā kaut ko kustamies. Es tieku pārbaudīts, nodomāju. Ošima ari, būdams tikpat vecs, dk es šobrīd, te pavadīja vairākas dienas. Viņš noteikti juta to pašu, ko es, pārdzīvoja tādas pašas bailes.

Ošima man sacīja: “Ari vientulībai ir dažādi veidi.” Man šķiet, ka tagad, nakts vidū, es laikam saprotu viņa vārdu jēgu. Viņš pats ari to sapratis tieši šeit. Tā domājot, ķermenis nedaudz atslābst. Es spēju saskatīt ēnas, kas sakrājušās te, laikam ejot. Pievienoju tām savējo. Dziļi ieelpoju. Drīz vien aizmiegu.

Pamostos tūlīt pēc sešiem. Tepat tuvumā putnu balsis līst kā sparīga duša. Putni apņēmīgi lēkā no zara uz zaru, skaļi sasaucas. Viņu balsīs nemana drūmus mājienus, ko saklausīju naktsputnu kliedzienos.

Izlienu no guļammaisa un atvelku aizkaru, lai pārliecinātos, ka ap namiņu nav palicis ne skrandas no vakardienas tumsas. Visapkārt mirgo jauna, zeltaina dzīve. Uzšķiļu sērkociņu, aizdedzinu gāzes degli, uzvāru minerālūdeni, dzeru kumelīšu tēju. Izņemu no iepirkumu maisiem krekerus un apēdu pāris ar sieru. Tad pie izlietnes iztīru zobus un nomazgāju seju.

Uzvelku virs brezenta jakas vējjaku un izeju ārā no namiņa Saules stari izlaužas cauri augsto koku galotnēm un apspīd lieveni. Tur, kur krīt saules stars, viss zaigo un laistās kā tikko pasaulē nākusi dvēsele. Ievelku elpu, tīrais gaiss iedur plaušās.

Apsēžos uz lieveņa pakāpieniem un vēroju putnus, kas lēkā pa kokiem, ieklausos to balsīs. Lielāko tiesu tie lidinās pa pāriem. Skatās apkārt, kur atrodas partneris, sasaucas.

Strautiņš ir mežā netālu no namiņa. To es atrodu uzreiz -pēc skaņas. Ap to tādā kā dīķī sakrauti akmeņi, tur ūdens sakrājas, virpuļo, tad plūst tālāk pāri krādtēm. Dzidrs un skaists ūdens. Iesmeļu to saujā un pagaršoju - salds un auksts. Tad pastiepju rokas un iebāžu strautā.

Uzcepu pannā šķiņķi ar olām, uz režģa uzgrauzdēju maizi. Katliņā uzsildu pienu un izdzeru. Tad iznesu ārā uz lieveņa krēslu, sasleju kājas pret maigām un visu ritu nesteidzīgi lasu grāmatu. Ošimas grāmatplauktā ir vairāki simti grāmatu. Daiļliteratūras nav pārāk daudz, un tā, kas ir, - jau zināmi klasiķi. Lielākā daļa grāmatu ir par filozofiju, socioloģiju, vēsturi, psiholoģiju, ģeogrāfiju, dabas zinībām, ekonomiku - tāda veida izdevumi. Ošima skolā tikpat kā nav izglītojies, tātad acīmredzot nolēmis nepieciešamās vispārējās zināšanas apgūt pats saviem spēkiem un šeit to realizējis. Šīs grāmatas patiešām aptver ļoti plašu tēmu loku.

Es izvēlos sējumu par Ādolfa Eihmaņa tiesāšanu. Aptuveni atceros, kas bija Eihmanis - nacistu kara noziedznieks. īpašas intereses par to man nav. Vienkārši šī grāmata patrāpījās pa rokai. Tajā es uzzinu, ka šis SS pulkvežleitnants ar brillītēm zelta ietvarā un plānajiem matiem ir bijis izcils biznesmenis. Kara sākumā nacistu līderi viņam uzdeva izpētīt ebreju jautājuma galīgā risinājuma - proti, iznīcināšanas - iespējas.

Kā konkrēti to varētu realizēt. Un lika izstrādāt plānu. Viņa apziņā neuzpeldēja pat ne šaubu ēna par to, vai tas ir pareizi vai nepareizi. Viņa galvā bija doma tikai par to, kā visīsākajā laikā nomenedžēt vislielāko skaitu ebreju. Saskaņā ar viņa aprēķiniem Eiropā nomenedžējamo ebreju skaits bija vienpadsmit miljoni.

Ja izmantos vilcienu vagonus, cik daudz ebreju varēs sadzīt vienā vagonā? Savukārt cik procentu no tiem ceļā nomirs dabiskā nāvē? Kā paveikt šo lietu ar pēc iespējas mazāku

darbinieku skaitu? Kāda būtu vislētākā metode, lai atbrīvotos no līķiem? Dedzināt, aprakt vai izšķīdināt? Eihmanis sēdēja pie galda un cītīgi rēķināja. Kad plāns tika realizēts, rezultāti atbilda iecerētajam. Karam beidzoties, saskaņā ar šo plānu bija nomenedžēti apmēram seši miljoni ebreju (puse no plānotā), lāču viņš pats it nemaz nejutās vainīgs. Sēdēdams Jeruzalemes tiesā, ar ložu necauršaujamo stiklu norobežotā apsūdzēto solā, viņš, kā likās, nekādi nesaprata, kāpēc viņam tiek rīkota tik varena tiesas prāva, kāpēc viņš nonācis visas pasaules uzmanības centrā. Viņš taču bija tikai tehniķis, kas godam ticis galā ar viņam uzticēto uzdevumu. Viņš rīkojies tāpat kā jebkurš apzinīgs birokrāts visā pasaulē. Tad kāpēc tikai viņš vienīgais tiek tā tiesāts?

Sēžu rāmā priekšpusdienā meža vidū, klausos putnu balsīs un lasu par šo “biznesmeni”. Grāmatas pēdējā lappusē Ošima ar zīmuli pierakstījis savas piezīmes. Pazīstu Ošimas rakstīto, īpašs rokraksts.

“Itin visu nosaka iztēles spēks. Mūsu atbildība sākas mūsu iztēlē. Jeitss rakstījis: In dreams begin the responsibilities, tieši tā ari ir. Un varbūt ari pretējais - tur, kur nav iztēles spēka, ari atbildības sajūta nerodas. To rāda Eihmaņa piemērs.”

Iedomājos, kā Ošima, sēdēdams šajā pašā krēslā, ar asi uzasinātu zīmuli ieraksta šo piezīmi grāmatā. Atbildība sākas sapņos. Šie vārdi atbalsojas man sirdī.

Aizveru grāmatu un nolieku uz ceļiem. Tad domāju pats par savu atbildību. Nevaru par to nedomāt. Mans baltais krekls bija notriepts ar svaigām asinīm. Es ar šīm rokām esmu izlējis asinis. Asinis, kas iekrāsoja izlietni sarkanu. Man taču būtu jāatbild par šīm plūdušajām asinīm. Iedomājos, ka mani par to tiesās. Cilvēki mani nosoda, grib uzvelt man vainu. Visi dusmīgi skatās man sejā, rāda uz mani ar pirkstiem. Es turos pretī, es nevaru atbildēt par to, ko neatceros. Es nezinu, vai tur patiešām kaut kas notika. Bet viņi saka: “Lai kurs būtu šī sapņa sākotnējais īpašnieks, tu tagad esi kļuvis par šī sapņa

līdzīpašnieku. Tāpēc tu nevari noliegt savu atbildību par sapnī notikušo. Galu galā šis sapnis ielavījās tevī - pa dvēseles tumšajiem ceļiem.”

Tāpat kā pulkvežleitnants Eihmanis gribot negribot iepinās fīrera kroplajā sapnī.

Nolieku grāmatu, pieceļos no krēsla un turpat uz lieveņa izstaipu muskuļus. Esmu ilgu laiku lasījis. Jāizkustas. Es paņemu divus spaiņus un eju uz strautu pēc ūdens. Aiznesu ūdeni uz mājām, piepildu mucu. Kad esmu šo gājienu veicis piecas reizes, muca ir tikpat kā pilna. Sanesu no šķūņa malku un sakrauju pie krāsns.

Lieveņa vienā stūri ir nostiepta izbalojusi neilona aukla. Izvelku no mugursomas slapjās drēbes, izpurinu, izgludinu līdzenas un pakaru žāvēties. Izkravāju visu savu mantību no mugursomas un sarindoju uz gultas, atkal izliekot gaismā. Tad apsēžos pie galda un aprakstu dienasgrāmatā pāris pēdējās dienas. Rakstu ar smalku pildspalvu, sīkā rokrakstā attēloju to, kas ar mani notika. Jāapraksta pēc iespējas sīkāk, kamēr viss vēl ir atmiņā. Neviens nevar zināt, cik ilgi notikušais pareizi saglabāsies atmiņā.

Izsekoju atmiņai. Es zaudēju samaņu, attapos tempļa teritorijā, gulēju tur mežiņā. Visapkārt bija tumsa, krekls pamatīgi nosmērēts asinīm, piezvanīju Sakurai un aizbraucu pie viņas uz mājām, kur paliku pa nakti. Par to, ko ar viņu runājām, par to, ko viņa izdarīja.

“Viņa savādi pasmejas.

Es nesaprotu. Kāpēc tu nevari iztēloties, neko nesakot. Kāpēc tev jāprasa man atļauja, tu vari iztēloties, ko vien vēlies. Es taču to nezinātu.”

Bet tā nemaz nav. Laikam gan tam, ko iedomājies, šajā pasaulē ir liela nozīme.

Pēcpusdienā es dodos mežā. Ošima man teicis, ka iet dziļumā ir bīstami. Viņš mani brīdināja: “Neizlaid namiņu no

acīm!" "tomēr es tagad laikam pāris dienu dzīvošu viens pats, tāpēc, lai būtu mierigāk, jāiegūst vairāk zināšanu par šo man nepazīstamo mežu, kas plešas visapkārt kā siena. Atstāju aiz muguras saules izgaismoto klajumu un tukšām rokām brienu iekšā krēslainajā koku jūrā.

Turp ved vienkārša taciņa. Tā izskatās pavisam dabiski iestaigāta, tomēr šur tur ir papildināta ar plakaniem akmeņiem kā pakāpieniem. Tās vietas, kur var gadīties nobrukumi, prasmīgi nostiprinātas bieziem dēļiem, pat ar zāli aizaugušās vietās var nojaust takas virzību. Laikam gan Ošimas vecākais brālis, te uzturoties, pamazām vien to iekārtojis. Eju pa šo taku uz priekšu. Tā ved augšup, tad atkal lejup. Apliecas ap lielu klinti, tad atkal kāpj augšup. Taka ved augšup, bet nav stāva. Abās pusēs slejas vareni koki. Stumbri blāvās krāsās, neiedomājami resni stumbri, biezi saaugušas lapotnes virs galvas. Uz zemes, blāvo gaismu sasūkušās, aug zāles un papardes. Vietās, kur saule pavisam neiespīd, sūnas klusēdamas pārņem akmeņus savā varā.

Celiņš kļūst šaurāks, nu jau to grūti par tādu nosaukt: jo tālāk iet, jo šaurāks tas kļūst, pamežs to pārņem savā varā. Nekāds īstais ceļš tas nav, bet pat to jau kļūst grūti samanīt. Tad tas pavisam pazūd zaļajā paparžu jūrā. Varbūt gan tas vēl turpinās tālāk. Nolemju pārbaudīt nākamajā reizē. Lai ietu vēl tālāk, ir jāsagatavojas, atbilstoši jāapģērbjas.

Apstājos un pagriežos atpakaļ. Man paveras iepriekš neredzēta ainava. Nespēju saskatīt neko no tā, kas mani iedvesmoja. Koku stumbri aizsedz skatu. Visapkārt krēslains, gaiss iestrēdzis spilgtajā zaļumā. Putnu balsis nedzird. Pārskrien trīsas, it kā uzpūstu vēsa brāzma. Nav par ko uztraukties, es sev saku. Taka ir te. Te ir tā pati taka, pa kuru es atnācu. Tai sekodams, atgriezīšos saulainajā klajumā. Saskatu zem kājām taciņu, eju, ārkārtīgi uzmanīgi sperdams katru soli, un atgriežos pie namiņa; atpakaļceļš man prasījis daudz vairāk laika nekā turpceļš. Klajums ir vasaras sākuma saules gaismas pieliets, putni, priecīgi pieskandinādami visu apkārtni, meklē barību. Viss ir tāds pats, kādu es to atstāju. Laikam tāds pats. Uz lieveņa krēsls, kurā es pinnīt sēdēju. Pie tā nolikta grāmata, kuru es tikko lasīju.

Taču tagad es izjūtu to, ka mežs ir briesmu pilns. Nedrīkstu atļauties to aizmirst. Kā teica par Vārnēnu sauktais zēns -pasaule ir pilna ar tev nezināmām lietām. Piemēram, es nezināju, ka augi var būt tik spocīgi; līdz šim visi tie augi, kurus tļiju redzējis un aizskāris, bija kopti un apcirpti pilsētas augi. Bet tie, kas atrodas - nē, dzīvo - šeit, ir pavisam atšķirīgi. Tiem piemīt fizisks spēks, tie pagriežas pret cilvēku, un to skatiens ir ass kā ierocis un atsauc atmiņā seno laiku burvestības. Tieši tāpat kā jūras dzīlēs valda jūras radības, mežā valda koki. Vajadzības gadījumā tie mani mierīgi apritu. Man vajadzētu just pret tiem bijību un cieņu.

Atgriežos namiņā, izņemu no mugursomas mazo alpīnistu kompasu. Atveru vāciņu, pārbaudu, vai tas rāda ziemeļus. Iebāžu mazo kompasu kabatā, tas var izrādīties noderīgs. Tad sēžu uz lieveņa un vēroju mežu, klausos Walkman mūziku. Klausos Cream, klausos Duke Ellington. Vairākas reizes pēc kārtas noklausos Crossroads. Tādu vecmodīgu mūziku es ierakstīju bibliotēkas fonotēkā. Mūzika nedaudz mazina manu uzbudinājumu. Tomēr pārāk ilgi klausīties nevaru. Elektrības te nav, un baterijas uzlādēt nevarēs. Ko es darīšu, kad beigsies rezerves baterijas?

Pirms vakariņām es vingroju. Atspiedieni, pietupieni, galvas stāja, dažādi stiepšanās vingrojumi. Vingrojumu komplekss šaurai vietai bez trenažieriem. Vienkāršs. Gana garlaicīgs, bet slodze ir pietiekama, un, ja to izpilda pareizi, rezultāti neizpaliek. To man iemācīja trenažieru zāles instruktors. “Viscentīgāk to izpilda vieninieku kamerās ieslodzītie noziedznieki,” viņš paskaidroja. Es koncentrējos un izpildu kompleksu vairākas reizes pēc kārtas. Līdz krekls izmircis sviedros.

Pēc vienkāršām vakariņām izeju uz lieveņa un pētu neskaitāmās zvaigznes debesīs. Tās drīzāk ir nevis izkaisītas debesīs, bet izsvaidītas izstieptas rokas attālumā. Pat planetārijā tik daudz zvaigžņu neredzēsi. Dažas zvaigznes ir briesmīgi lielas,

spožas. Liekas, pietiktu pastiept roku, lai tās satvertu. Tas, protams, ir tik skaisti, ka elpa aizraujas.

Tbmēr tās nav tikai skaistas. Man šķiet, ka zvaigznes ir dzīvas un elpojošas tāpat kā koki mežā. Un tās manī noskatās. Tās zina, ko esmu darījis līdz šim un ko vēl izdarīšu turpmāk. Nekur nevar izbēgt to skatienam. Man zem šīm spožajām, naksnīgajām debesīm atkal uznāk briesmīgas bailes. Grūti elpot, sirds sitas ātrāk. Pirmo reizi mūžā redzu tik neprātīgi daudz zvaigžņu, līdz šim es to esību nebiju pamanījis. Un ne tikai zvaigžņu. Cik vēl daudz kā dta ir pasaulē, par ko es neko nezinu un ko neesmu pamanījis. Tā domājot, uznāk neglābjama bezpalīdzības sajūta. Lai kur es ietu, no šīs bezpalīdzības sajūtas aizbēgt neizdosies.

Ieeju iekšā namiņā un sakrauju krāsnī malku. Krauju uzmanīgi. Saburzu atvilktnē atrastu vecu avīzi un aizdedzinu, pārbaudu, vai malka aizdegas. Pamatskolā vasaras nometnē man mācīja kurt uguni. Nometne bija visai briesmīga padarīšana, bet vismaz kaut kas no tās izrādījies noderīgs.

Atveru līdz galam dūmu aizbīdni, ielaižu iekšā āra gaisu. Sākumā īsti nevedas, bet tad aizdegas viena pagale. No tās liesmas pārmetas uz citām. Aiztaisu krāsns durvis, piestumju krēslu tās priekšā, nolieku lampu tuvāk un tās gaismā lasu grāmatu. Liesmas pieņemas spēkā, tad uzlieku vārīties ūdeni. Katla vādņš ik pa brīdim patīkami nograb.

Protams, Eihmaņa plāns ne vienmēr tika pilnībā realizēts. Dažādu vietējo apstākļu dēļ viss nenoritēja, kā plānots. Tādos brīžos Eihmanis kļuva līdzīgs cilvēkam. Dusmojās. Niknojās uz tiem neparedzamajiem apstākļiem, kuru dēļ viņa skaistais plāns tika nepiedodami sabojāts. Vilcieni kavējās. Birokrātiskās procedūras radīja šķēršļus. Tika nomainīti priekšnieki, ar pēctečiem tik gludi negāja. Kad austrumu frontes līnija sāka brukt, nometņu sargus nosūtīja uz to. Sasniga. Bija pārrāvumi elektrības padevē. Trūka gāzes. Dzelzceļus sabombardēja. Eihmanis niknojās uz šo karu. Tas sabojāja viņa skaisto plānu. “Neparedzamie apstākļi”.

Viņš, neizrādot nekādas jūtas, par to visu runāja ari tiesā. Izcila atmiņa. Visu viņa dzīvi veidoja šādas sīkas detaļas.

Kad pulkstenis rādīja desmit, es pārtraucu lasīt grāmatu, iztīrīju zobus, nomazgāju seju, aizvēru dūmu aizbīdni; kamēr es gulēšu, uguns pati izdzisīs. Pagaļu liesmas iekrāsoja istabu oranžā tonī. Istabā bija silti, šis miers mazināja saspringumu un bailes. Es gāju gulēt tikai T kreklā un apakšbiksēs, ielīdu guļammaisā. Salīdzinājumā ar pagājušo nakti acis izdevās aizvērt daudz dabiskāk. Nedaudz padomāju par Sakuru.

“Vai nebūtu labi, ja es būtu tava īstā māsa,” viņa teica.

Tomēr es neturpināju domāt par Sakuru. Jāizguļas. Pagales nosprakšķ krāsnī. Pūce nokliedzas. Un es tieku ievilkts neatpazīstamā sapnī.

Nākamajā dienā atkārtojas gandrīz tas pats. Pulksten sešos mani pamodina putnu balsis. Uzvāru ūdeni, iedzeru tēju. Pagatavoju brokastis, paēdu. Sēžu uz lieveņa un lasu grāmatu. Klausos Walkman. Atnesu no strauta ūdeni. Atkal pastaigājos pa meža taku. Šoreiz paņemu līdzi kompasu. Ik pa laikam uzmetu tam acis, lai saprastu, uz kuru pusi ir namiņš. No darbarīku šķūnīša esmu paņēmis cirvīti, ar ko stumbros iecērtu pamanāmas zīmes. Izcērtu saaugušo pamežu, lai taka būtu labāk saskatāma.

Mežs ir tikpat dziļš un tumšs kā vakar. Ap mani kā siena slejas milzīgi koki. Tumsā un krāsās kaut kas slēpjas, kaut kas līdzīgs uzgleznotam dzīvniekam vēro manas kustības. Tomēr šodien es vairs nejūtu tādas bailes kā vakar, kas uzdzina zosādu. Es pats nosaku savus noteikumus un tos rūpīgi ievēroju. Tad es noturēšos uz ceļa. Varbūt.

Nonācis līdz tai vietai, kur vakar apstājos, eju tālāk. Brienu iekšā paparžu jūrā, kas pārņēmusi ceļu. Kādu bridi eju, tad, šķiet, pamanu takas turpinājumu. To atkal ieskauj koku siena.

Es šur tur kokos iecērtu zīmi, lai tūlīt pat varētu atrast atpakaļceļu. Kokos augstu virs galvas kāds liels putns plivina spārnus, it kā lai biedētu ienācēju. Lai gan skatos uz to pusi, putnu

nevaru ieraudzīt. Mute izkaltusi. Laiku pa laikam noriju siekalas. Siekalas norijas ļoti skaļi.

Vēl pēc brīža parādās apaļš klajums. To ieskauj augsti koki, tādēļ tas izskatās kā milzīgas akas dibens. Te, zaru netraucēta, iespīd saule. Kā prožektors tā izgaismo zemi man zem kājām. Rodas sajūta, ka šī ir kāda īpaša vieta. Apsēžos gaismā, ļaujos saules siltajiem stariem. Izņemu no kabatas šokolādes tāfelīti, izbaudu saldo garšu, kas izplatās mutē. Tagad es zinu, ka saules stari cilvēkam ir ļoti svarīgi. Izbaudu šos vērtīgos mirkļus ar visu augumu. Pazūd tā nepanesamā skarbās vientulības sajūta, ko vakar radīja neskaitāmas zvaigznes. Taču, laikam ejot, saule pavirzās sāņus un stari pazūd. Es pieceļos un atgriežos namiņā pa to pašu ceļu, pa kuru atnācu.

Pēcpusdienā pēkšņi savelkas tumši mākoņi. Gaiss iekrāsojas noslēpumainā tonī. Drīz vien sāk gāzt lietus. Tas sitas pa namiņa jumtu un grabina logu rūtis. Es uzreiz nometu drēbes un kails izskrienu lietū. Ar ziepēm izmazgāju matus, nomazgāju ķermeni. Brīnišķīga sajūta. Skaļā balsī kliedzu bezjēdzīgus vārdus. Lielās lietus lāses kā sīki akmentiņi šausta miesu. Tādas skaudras sāpes laikam bija daļa no reliģiska rituāla. Tās sit man pa vaigiem, pa plakstiņiem, pa vēderu, pa locekli, pa sēkliniekiem, pa muguru, pa kājām, pa dibenu. Es nevaru atvērt acis. Šajās sāpēs ir kaut kas tuvs un pazīstams. Tāda sajūta, ka esmu šajā pasaulē sasniedzis līdzsvaru, cik vien tas iespējams. Es priecājos par to. It kā es pēkšņi būtu atbrīvots. Pagriežos pret debesīm, plati izplešu rokas, atveru muti, dzeru aumaļām līstošo ūdeni.

Atgriežos namiņā, noslaukos dvielī. Apsēžos gultā un nopētu savu locekli. Tikko izlauzies no priekšādiņas, vēl gaišā krāsā, veselīgs loceklis. Galviņa vēl sūrst no lietus. Daļa no manis, savāds orgāns. Izskatās, ka tas domā pats savas domas.

Ošima, būdams manā vecumā, arī šeit palika viens pats, viņam taču noteikti bija tās pašas seksuālās iekāres problēmas. Arī viņš noteikti mocījās. Tāds vecums. Tomēr es nevaru iedomāties, ka viņš pats to nokārtotu. Ošima stāv tam pāri.

“Es esmu īpašs cilvēks,” Ošima sacīja. Nesaprotu, ko viņš ar to gribēja pateikt. Tomēr saprotu, ka viņš to neizdomāja tajā brīdī. Tie nebija kaut kādi mājieni.

Pastiepju roku, domāju par masturbēšanu. Tomēr pārdomāju. Lietus šaustīts, jūtos savādi tīrs, un gribas šo sajūtu vēl paildzināt. Uzvelku tīras apakšbikses, vairākas reizes dziļi ieelpoju. Tad sāku pietupienus. Kad esmu pabeidzis simto pietupienu, ķeros pie atspiešanās. Koncentrēju uzmanību uz katru muskuli. Kad esmu pabeidzis vingrojumus, galva ir pavisam skaidra. Ārā lietus beidzies, mākoņi pašķīrušies, parādījusies saule, putni atsākuši dziedāt.

Bet tu taču pats zini, ka šāds miers nebūs ilgs. Tie tevi atradīs kā nenokausējami zvēri. Tie parādīsies meža biezoknī. Tie ir skarbi, bez žēluma un bez nožēlas, tie nenogurst un nemet mieru. Pat ja tu tagad savaldījies un nemasturbēji, tie tik un tā parādīsies - kā slapjš sapnis. Un tajā sapnī tu izvarosi savu īsto māsu vai māti. Tev pār to nav varas. Tavos spēkos nav tur kaut ko mainīt. Tev atliek to pieņemt.

Tu baidies no iztēles spēka. Un vēl vairāk tu baidies no sapņiem. Sapņos sākas atbildība. Tomēr negulēt nevar, un miegs atnes sapņus. Nomodā iztēli var kā nebūt apspiest. Taču nav iespējams apspiest sapņus.

Es guļu gultā un austiņās klausos Prince mūziku. Sasprindzinu visu uzmanību uz šo savādi nepārtraukto mūziku. Little Red Corvette vidū baterijas beidzas. Mūzika pazūd kā plūstošo smilšu aprīta. Austiņās skan tikai klusums. Klusumu var sadzirdēt. To es zinu.

16. NODAĻA

Melnais suns piecēlās un aizveda Nakatu uz virtuvi. Lai tiktu virtuvē, bija jāiziet no kabineta un jāpaiet nedaudz uz priekšu pa tumšu gaiteni. Logu tur bija maz, tāpēc tas bija

tumšs. Virtuve bija glīti sakārtota, bet nez kādēļ izskatījās skolas laboratorijai līdzīga. Suns apstājās pie liela ledusskapja durvīm. pagriezās atpakaļ un aukstām acīm paskatījās uz Nakatu.

Taisi vaļā kreisās puses durvis, suns klusi teica. Tbmēr patiesībā suns nerunāja, to Nakata saprata. īstais runātājs bija Džonijs Volkers. Viņš runāja ar Nakatu caur suni. Vēroja Nakatu caur suņa acīm.

Nakata darīja, kā likts, atvēra avokado krāsas ledusskapja kreisās puses durvis. Ledusskapis bija augstāks par Nakatu. Durvis atveroties noklikšķēja, termostata slēdzis ieslēdzās, motors ierēcās. No iekšpuses izvēlās baltiem dūmiem līdzīga migliņa. Šķita, ka kreisā puse ir saldētava ar ļoti zemu noregulētu temperatūru.

Iekšā bija glīti sarindoti apaļi priekšmeti, it kā augļi. Pēc skaita apmēram divdesmit. Nakata pieliecās tuvāk un piemiedza ads. Kad baltie dūmi bija gandrīz izvēlušies ārā pa durvīm, viņš saprata, ka iekšā sarindotie priekšmeti nav augļi. Tās bija kaķu galvas. Dažādas krāsas, dažāda lieluma nogrieztas kaķu galvas, sarindotas apskatei kā apelsīni dārzeņu veikalā. lās bija sadalītas pa trim ledusskapja plauktiem. Visi kaķi sasalušiem skatieniem vērās taisni uz priekšu. Nakatam aizcirtās elpa.

Paskaties labi, suns pavēlēja. Pats savām acīm pārliecinies, vai starp viņiem nav Gomas.

Nakata darīja, kā likts, pārlaida skatienu ikvienai kaķa galvai. To darot, viņš nejuta baiļu. Nakatam galvā vispirms bija doma par to, ka jāatrod noklīdusī Goma. Nakata vērīgi ieskatījās katram kaķim sejā, lai pārliecinātos, ka Gomas tur nav. Nebija. Kaķi, no kuriem bija palikušas tikai galvas, raudzījās savādi tukšām acīm, neviena sejā nemanīja mokas. Vismaz tas Nakatam bija zināms atvieglojums. Dažiem mirušajiem kaķiem ads bija ciet, tomēr lielākā daļa vaļā acīm skatījās vienā punktā tukšumā.

- Tur iekšā Gomas nav, - Nakata neizteiksmīgā balsī paziņoja sunim.

- Vai tu nekļūdies?

- Nē, nekļūdos.

Suns piecēlās un aizveda Nakatu atpakaļ uz kabinetu. Tūr viņu gaidīja Džonijs Volkers, tādā pašā pozā sēdēdams ar ādu apvilktā grozāmā krēslā. Kad Nakata ienāca istabā, saimnieks sveicienā pacēla roku pie zīda cepures malas. Un vēlīgi pasmaidīja. Tad divas reizes sasita plaukstas, un suns izgāja no istabas.

- Visiem tiem kaķiem galvu nogriezu es, - Džonijs Volkers sacīja, lād paņēma rokā viskija glāzi un iedzēra malku. - Kolekcionēju.

- Džonija Volkera kungs, tad jūs būsiet tas cilvēks, kas tukšajā zemes pleķī noķer kaķus un viņus nogalē?

- Tā gan. Es esmu tas slavenais kaķkāvis - Džonijs Volkers.

- Nakata to īsti labi nesaprot. Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu?

- Protams, protams, - Džonijs Volkers sacīja, lād pacēla gaisā viskija glāzi. - Jautā, ko tik vēlies. Es atbildēšu, bet laika taupīšanas nolūkā, piedod tādu nepieklājību, mēs varētu šo sarunu pasteidzināt, tātad vispirms tu gribētu noskaidrot, kāpēc es nogalinu kaķus. Un tad - kāpēc es kolekcionēju viņu galvas, vai to tu vēlējies noskaidrot?

-Jā, tieši tā. lās ir tās lietas, ko Nakata vēlējās noskaidrot.

Džonijs Volkers nolika glāzi uz rakstāmgalda un vērīgi ielūkojās Nakatam sejā.

- Tas ir milzīgs noslēpums, tāpēc es to kuram katram nestāstu. Bet šodien Nakatam es to atklāšu. Nevajag citiem par to klāstīt, turklāt diezin vai kāds šim stāstam noticēs.

lb pateicis, Džonijs Volkers iespurdzās.

- Redzi, es kaķus nenogalinu vienkārši sava prieka pēc.

Man nav tik kropla dvēsele, lai es nogalinātu kaķus tikai sava prieka pēc. Turklāt man nav tik daudz vaļas. Kaķu ķeršana un nogalināšana prasa zināmās pūles. Es nogalinu kaķus, lai ievāktu viņu dvēseles. Un no šīm ievāktajām kaķu dvēselēm es taisu īpašu stabuli. Pēc tam pūšu to stabuli un ievācu vēl lielākas dvēseles, un taisu vēl lielāku stabuli. Beigu beigās es

uztaisīšu tik lielu stabuli kā kosmoss. Bet jāsāk ar kaķiem, jāsāk ar kaķu dvēseļu ievākšanu. Tās ir izejas punkts. Visur ir sava lietu kārtība. Tā ir jāievēro, tā ir cieņas izrādīšana. Jo es darbojos ar dvēselēm, nevis ar ananasiem vai melonēm. Vai ne?

-Jā, - Nakata atbildēja. Atklāti sakot, īstas skaidrības viņam nebija. Vai tā ir no gala vai no sāniem pūšama stabule? Un kāda tai skaņa? Un vispār - kas tās kaķu dvēseles tādas ir? Par šīm lietām Nakata netika skaidrībā. Viņš saprata tikai to, ka kaut kādā veidā viņam ir jāatrod raibā Goma un jāatved atpakaļ Koidzumi ģimenei.

- Bet tu ļoti gribi pārvest Gomu atpakaļ? - Džonijs Volkers sadja, it kā nolasīdams to, kas Nakatam bija uz sirds.

-Jā, tieši tā. Nakata nodomājis pārvest Gomu atpakaļ.

- Tā ir tava misija, - Džonijs Volkers sacīja. - Mēs katrs dzīvē sekojam savai misijai. Tas ir dabiski. Tu nekad neesi dzirdējis, kā skan no ievāktām kaķu dvēselēm taisīta stabule?

- Nē, neesmu.

- Laikam tā ir. Tā skaņa nav ausīm sadzirdama.

- Stabule, kuras skaņa ar ausīm nav sadzirdama?

- Tieši tā. Es, protams, to dzirdu. Tomēr parastu cilvēku ausis tā neaizsniedz. Pat šīs stabules skaņas dzirdēdami, viņi nesaprot, ka tās dzird. Un, ja dzird, tad neatceras, ka ir tās dzirdējuši. Dīvaina stabule. Bet jācer, ka Nakatas ausis to sadzirdēs. Ja man te būtu tā stabule, mēs varētu pārbaudīt, bet šobrīd man tās nav, - Džonijs Volkers sacīja. Tad, kā atcerējies, izstiepa vienu pirkstu gaisā. - Nakatas kungs, es tieši šobrīd biju nodomājis nogriezt noķertajiem kaķiem galvas. Pļaujas laiks. Bet, protams, ja es Gomai nogriezīšu galvu, tad tu nevarēsi vest viņu atpakaļ Koidzumi kundzei. Vai ne?

Tā ir, - Nakata sacīja. Viņš nevarēja atgriezties pie Koidzumi kundzes ar kaķi, kam nogriezta galva. Ja mazās meitenītes to ieraudzītu, viņas uz mūžīgiem laikiem nekad, nekad vairs neēstu.

- Es gribu nogriezt Gomai galvu. Tu gribi, lai viņai galvu nenogriež. Te saduras mūsu abu misijas, mūsu abu intereses.

Tā pasaulē bieži gadās. Tad jāmēģina vienoties. Tātad, Nakata, ja tu izdarīsi vienu lietu, es atdošu Gomu - sveiku un veselu.

Nakata pacēla roku pie galvas un paberzēja ar plaukstu iesirmos, īsos matus. Tā viņš mēdza darīt, kad par kaut ko saspringti domāja.

- Vai tā ir tāda lieta, ar ko Nakata tiktu galā?

- To mēs jau pirmīt izrunājām, vai ne? - Džonijs Volkers noteica un piespiesti pasmaidīja.

- Tā gan, - Nakata atcerējās. - Tieši tā. To mēs jau iepriekš izrunājām. Lūdzu, piedodiet.

- Nav laika. Runāšu par lietu. Es gribu, lai tu izdari, lūk, ko, es gribu, lai tu mani nogalini. Atņem man dzīvību.

Nakata uzlika abas rokas sev uz galvas un ilgi noraudzījās Džonijā Volkerā.

- Nakata. Lai nogalina. Džoniju Volkeru?

- Tieši tā, - Džonijs Volkers sacīja. - Atklāti sakot, es no šādas dzīves esmu noguris, Nakata. Es pārāk ilgi dzīvoju. Hk ilgi, ka vairs neatceros, cik man gadu. Es negribu vairs ilgāk dzīvot. Man ir apnicis nogalēt kaķus. Bet, kamēr es dzīvošu, man jāgalē kaķi. Man jāievāc viņu dvēseles. Noteiktajā kārtībā, no pirmā līdz desmitajam, lād atkal viss no jauna, atkal jāsāk no pirmā. Tas viss atkārtojas bez mitas. Man tas ir apnicis. Esmu piekusis no tā. Par to, ko es daru, neviens nepriecājas, neviens mani tā dēļ neciena. Bet tas ir iepriekš nolikts, un es nevaru pats pateikt: “Viss, beidzu.” Un arī pats sev galu padarīt es nevaru. Tas ari ir iepriekš nolikts. Es nevaru izdarīt pašnāvību. Te daudz kas ir iepriekš nolikts. Ja gribu nomirt, tad man kāds jālūdz mani nogalināt. Tāpēc es gribu, lai tu mani nogalini. Lai tu bailēs un dusmās no visas sirds mani nogalini vispirms es tevi pārbiedēšu, tad sadusmošu. Un tad tu mani nogalināsi.

- Kāpēc... - Nakata ieteicās. - Kāpēc tam jābūt Nakatam? Nakata nekad nevienu cilvēku nav nogalinājis. Nakata nav tādām lietām piemērots.

- Tb es ļoti labi zinu. Tu neesi nevienu cilvēku nogalinājis, tu pat neesi iedomājies, ka gribi kādu nogalināt. Tu tādām lietām neesi īpaši piemērots. Bet, Nakata, šajā pasaulē ir tādas situācijas, kad šis arguments nedarbojas. Ir tādas situācijas, kad neviens nevar domāt par to - ir vai nav kaut kam piemērots. Tēv tas jāsaprot. Nu, piemēram, kara laikā. Tu zini, kas ir karš?

-Jā, es zinu par karu. Tai laikā, kad Nakata piedzima, gāja vaļā liels karš. Esmu dzirdējis runas par to.

- Kad sākas karš, tad iesauc armijā. Kareivim izsniedz šauteni un sūta uz kaujas lauku. Viņam jānogalē pretinieka kareivji. Turklāt - jo vairāk, jo labāk. Vienalga, vai tev patīk nogalināt ved ne. Tādas lietas neviens vērā neņem. Kas jādara, jādara. Pretējā gadījumā nogalinās tevi.

Džonijs Volkers pielika rādītājpirkstu Nakatam pie krūtīm un noteica:

- Pif! Tas ir cilvēces vēstures mugurkauls.

Nakata pavaicāja:

-Vai gubernatora kungs ņem Nakatu kareivjos un pavēl nogalināt cilvēku?

-Jā, tā ir gubernatora pavēle. Nogalini cilvēku!

Nakata mēģināja par to padomāt, bet tas nekādi nevedās. Kāpēc gubernatora kungs pavēl viņam nogalināt cilvēku?

- Beigu beigās, tev nevajag tik daudz par to domāt. Šis ir karš. Un tu kļūsti par kareivi. Tu pašreiz to neizlem. Vai nu es nogalinu kaķus, vai ari tu nogalini mani, vāi nu - vai. Tev šeit pat jāizvēlas. Protams, tev šķiet, ka šī izvēle ir absurda. Bet, ja tā padomā, kura izvēle pasaulē nav absurda?

Džonijs Volkers pacēla roku pie zīda cepures, lai pārbaudītu, Vcii tā ir vietā.

- Vēl viena lieta - varbūt tā tev būs vieglāk. Tev nevajag mocīties sirdsapziņas pārmetumos par to, ka tu mani nogalini. Tu tikai izdarīsi to, par ko es sapņoju. To, ko es tev lūdzu. Tas nav tā, ka tu nogalinātu kādu, kurš lūdzas, lai viņu atstāj dzīvu. Drīzāk to varētu saukt par krietnu darbu.

Nakata ar roku notrausa sviedru pilienus, kas ritēja gar matu malu.

- Bet Nakata nekādi nevar to izdarīt. Pat ja man liek nogalināt, es nezinu, kā lai to izdara.

- Patiešām, patiešām! - Džonijs Volkers ar apbrīnu noteica. - Protams, tas ir arguments. Nezini, kā to labāk izdarīt. Pirmo reizi nogalināsi cilvēku... Taisnība. To es saprotu. Nu labi. Es tev vienu paņēmienu iemādšu. Nogalinot ir viens triks, Nakata, tu nedrīksti vilcināties, tevjābūt ļoti paštaisnam, ļoti apņēmīgam - tas ir tas triks. Cilvēku man te nav, bet es tev parādīšu piemēru. Ceru, ka tas tik necik noderēs.

Džonijs Volkers piecēlās no krēsla, paņēma lielu ādas somu, kas bija stāvējusi turpat pagaldē, un nolika uz krēsla, kur tikko pats bija sēdējis, tad, priecīgi svilpodams, atvēra to. Tad, gluži kā demonstrēdams triku, izvilka no tās vienu kaķi. Līdz šim neredzētu kaķi. Pelēkstrīpainu runčuku. Tikko pieaugušo kārtā iegājušu, jaunu kaķi. Kaķis bija ļengans, taču acis tam bija vaļā, likās, kaut kāda apziņa viņam vēl ir. Džonijs Volkers, joprojām svilpodams, it kā rādītu nozvejotu zivi, abām rokām izcēla kaķi ārā. Melodija, ko viņš svilpoja, bija rūķīšu gājiens “Hei! Ho!” no Disneja “Sniegbaltītes un septiņiem rūķīšiem”.

- Šajā somā ir pieci kaķi. Tie visi noķerti tajā tukšajā zemes gabalā. Tikko noķerti. Klaiņojoši, noklīduši kaķi. Viņiem ir iešļircinātas zāles, lai paralizētu ķermeni. Viņi paši nav paralizēti, acis ir vaļā, viņi ir pie apziņas. Sāpes jūt. lāču muskuļi ir nekustīgi. Ķepas pakustināt nevar. Kaklu pagrozīt nevar. Es tā izdaru, citādi viņi plosās un spārdās. Tagad paņemšu nazi un pārgriezīšu ar to kaķim vēderu, izņemšu vēl pukstošo sirdi, tad nogriezīšu galvu. Visu to izdarīšu tavu acu priekšā. Iztecēs daudz asiņu. Sāpes būs briesmīgas. Padomā, ja tev pārgrieztu vēderu un izrautu sirdi, cik ļoti tev sāpētu. Briesmīgi iedomāties. Es nemaz neesmu tik nežēlīgs sadists. Bet neko nevar darīt. Bez sāpēm nevar. Tas tā nolikts. Paklau, tik daudz kas te ir iepriekš nolikts.

Džonijs Volkera kungs pagriezās pret Nakatu un pievēra abas acis.

- Bet darbs ir darbs. Misija ir misija. Man jānokopj cits pēc cita, pēdējo atstāšu Gomu. Vēl ir drusciņ laika, tev līdz tam brīdim jāizlemj. Vai nu es nogalinu kaķi, vai ari tu nogalini mani, vai nu - vai.

Džonijs Volkers nolika vēl ļengano kaķi uz galda. Tad atvēra atvilktni galda sānā un izcēla ar abām rokām no turienes lielu, melnu saini. Tad lēni to attina un izvīstītos priekšmetus rūpīgi sarindoja uz galda. Neliels ripzāģis, dažāda izmēra ķirurģiskie skalpeļi, liels nazis. Tie visi kā viens mirdzēja tik spoži, it kā būtu tikko uztrīti. Džonijs Volkers pēc kārtas ar mīlestību pārbaudīja visu nažu asmeņus. Salika uz galda. Tad no nākamās atvilktnes izņēma vairākus metāla šķīvjus. Ari tos salika uz galda. Varēja just, ka viņš darbojas noteiktā kārtībā. Izņēma no atvilktnes lielu, melnu plastmasas maisu. Un visu laiku turpināja svilpot “Hei! Hol".

Džonijs Volkers, acis piemiedzis, noglaudīja kaķim galvu. Pārlaida rādītājpirksta galu pāri mīkstajam vēderam. Tad paņēma labajā rokā skalpeli un bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma, bez vilcināšanās ar vienu vilcienu pārgrieza jaunajam kaķim vēderu. Tas notika momentā. Vēders pāršķēlās uz pusēm, no turienes izvēlās sarkanas iekšas. Kaķis pavēra muti kā kliedzienā, bet nespēja izdvest ne skaņas. Laikam gan mēle bija nejutīga. Vai varbūt dzīvnieks nevarēja paplest muti. Tomēr acīs varēja redzēt briesmīgas ciešanas. Nakata pat spēja iztēloties, cik šīs sāpes ir briesmīgas. Tad asinis, kā atcerējušās, kas tām jādara, sāka šļākties. Tās samērcēja Džo-nija Volkera rokas, notašķīja viņa vesti. Bet Džonijs Volkers par asinīm nelikās ne zinis. Viņš, aizvien vēl svilpodams “Hei! Ho!”, iebāza roku kaķim iekšā un izgrieza ar mazu skalpeli kaķa vēl pulsējošo sirdi. Sirsniņa bija maza. Izskatījās, ka tā vēl sitas. Viņš šo asiņaino sirdi paņēma plaukstā un pastiepa uz Nakatas pusi.

- Redzi! Tā ir sirds. Vēl kustas! Paskaties!

Džonijs Volkers to kādu bridi rādīja Nakatam, tad, it kā tas būtu pavisam dabiski, iemeta to mutē. Kārtīgi košļāja. Neteica neko, izgaršoja bez steigas. Lēni gremoja. Viņa acīs bija tāda izteiksme kā bērnam, kas ticis pie kārotā salduma, sejā pavīdēja patiesa svētlaime. Viņš ar roku notrausa gar mutes kaktiņu notecējušās asinis. Ar mēles galiņu nolaizīja lūpas.

- Silta un svaiga. Mutē vēl sitās.

Nakata, neteicis ne vārda, tajā noskatījās. Novērsties nespēja. Bija tāda sajūta, it kā galvā kaut kas sāktu kustēties. Istabu pildīja tikko izlietu asiņu dvaka.

Džonijs Volkers, svilpodams “Hei! Ho!”, nozāģēja kaķim galvu ar zāģīti. Zāģa zobi skrapstēdami urbās kaulā. Ierastām kustībām. Kauls nebija resns, negāja ilgi. Bet zāģa skrap-stoņa likās savādi smaga. Nozāģēto galvu viņš rūpīgi nolika uz metāla šķīvīša. Tad, kā apbrīnojot mākslas darbu, nedaudz atkāpās un, acis piemiedzis, to apskatīja. Uz brīdi pārtrauca svilpot, ar nagu izbakstīja kaut ko starp zobiem ieķērušos, iemeta to atpakaļ mutē un izgaršoja. Apmierināts norija siekalas. Beigās pavēra melno plastmasas maisu un bez ceremonijām iemeta tajā bez sirds un bez galvas palikušo kaķi. Likās, ka tas viņam vairs nebūs vajadzīgs.

- Viens nodarīts, - Džonijs Volkers noteica, pastiepis uz Nakatas pusi asiņainās rokas. - Vai nav labs darbs? Turklāt var tikt pie dzīvas sirds, un nav taču darīts nekas tik ļoti asiņains.

... drīzāk neskaitāmo jūru ūdens

No manām rokām zaudēs zaļo krāsu

Un kļūs kā purpurs sarkans,”[1] - Makbeta vārdi. Man nav tik traki kā Makbetam, bet ķīmiskās tīrītavas rēķini ir briesmīgi. Tomēr šis ir īpašs apģērbs. Varētu vilkt operāciju apģērbu un cimdus, tā būtu ērtāk, bet tā nevar. Viss ir iepriekš nolikts.

Nakata neko neteica. Galvā kaut kas kustējās. Dvakoja asinis. Ausīs atbalsojās “Hei! Hoi”.

Džonijs Volkers izcēla no somas nākamo kaķi. Baltu kaķeni. Vairs ne tik jaunu. Mazdrusciņ līku astes galiņu. Džonijs Volkers tāpat kā iepriekš paglaudīja tai galvu, tad pārlaida pirkstu pār vēderu no kakla līdz astes saknei, novilkdams iedomātu līniju. Tad paņēma rokā skalpeli un tāpat kā iepriekš pārgrieza ar vienu rāvienu. Tālāk atkārtojās viss iepriekšējais. Kliedziens bez skaņas. Visa ķermeņa konvulsijas. Izkritušas iekšas. Vēl pulsējošā sirds tiek izņemta ārā, pastiepta uz Nakatas pusi, iemesta mutē. Sakošļāta. Lēni un nesteidzīgi. Apmierināts smaids. Rokas mirkst asinīs. Svilpošana “Hei! Ho!n.

Nakata iegrima dziļāk krēslā. Tad aizvēra acis. Saņēma galvu abās rokās. Pirkstu gali iecirtās deniņos. Nekas nemainījās, viņā iekšā kaut kas sāka kustēties. Viņā cēlās milzīgs satraukums. Elpa likās tik tāla, pie kakla kaut kas briesmīgi sāpēja, redzeslauks likās tik plašs.

- Nakata! Nakata! - Džonijs Volkers jautri uzsauca. - Tā nevar darit. Pamazām nonāksim pie galvenā. Tiktāl viss bija tikai iesildīšanās. Tikai izmēģināšana. Tagad nāks Nakatam pazīstamas sejas. Jātur acis vaļā un kārtīgi jāskatās. īstās izklaides tikai tagad sāksies. Es par to daudz esmu domājis» esmu visu saplānojis. Tas ir jāsaprot.

Svilpodams “Hei! Ho!”, viņš cēla ārā no somas nākamo kaķi. Nakata, iespiedies krēslā, acis iepletis, skatījās uz šo kaķi. Tās bija Kavamuras kungs. Kavamuras kungs cieši skatījās Nakatam ads. Nakata redzēja šīs acis. Bet viņš nespēja neko izdomāt. Nespēja piecelties.

- Jūs laikam nevajag iepazīstināt, tomēr piemiņas labad izdarīšu visu, kā pieklājas, - Džonijs Volkers sacīja. — Šis kaķis ir Kavamuras kungs. Šis ir Nakatas kungs. Lūdzu mīlēt un cienīt.

Džonijs Volkers teatrāli pacēla zīda cepuri un apsveicinājās ar Kavamuru un Nakatu, pacēla zīda cepuri vispirms pret Kavamuru, tad pret Nakatu.

- Vispirms parasta sasveicināšanās. Bet, kad apsveicināšanās beigusies, tālāk viss kā parasti. Hello I Goodbye! Cilvēka

dzīve ir kā vēja aizpūsts zieds, - Džonijs Volkers noteica, tad pārlaida pirkstu Kavamuras mīkstajam vēderam. Kā aizvien -maigi, draudzīgi.

-Ja gribi, lai es metu mieru, saki to tagad. Ja gribi, lai es metu mieru, tad tagadl Paies laiks, un Džonijs Volkers vairs nevilcināsies. Slavenais kaķkāvis Džonijs Volkers, viņa leksikā nav tāda vārda kā “vilcināšanās”.

Tad Džonijs Volkers, atkal bez vilcināšanās, pārgrieza Kavamuram vēderu. Kavamuras kliedziens bija sadzirdams. Laikam mēle nebija pietiekami paralizēta. Vai varbūt tas bija kliedziens, ko sadzirdēja tikai Nakatas ausis. Tik briesmīgs kliedziens, ka gars sastinga. Nakata aizvēra acis, abām rokām saņēma galvu. Rokas nevaldāmi tricēja.

- Acis nedrīkst taisīt ciet, - Džonijs Volkers kategoriski paziņoja. - Ja taisīsi acis ciet, nekas labs neiznāks. Ja aiztaisa acis, tik un tā nekas nepazūd. Tikai tad, kad atver, redzi, ka ir vēl sliktāk. lādā pasaulē mēs dzīvojam, Nakata. Hiri acis plati vaļā. Tikai gļēvuļi taisa acis ciet. Tā ir bēgšana no īstenības. Kamēr tu turi acis un ausis ciet, laiks iet tik tak, tik tak.

Nakata, kā pavēlēts, atvēra acis. Džonijs Volkers, pārliecinājies, vai viņš to izdalījis, īpaši izrādīdamies, apēda Kavamuras sirdi. Upat kā iepriekš - lēni un izbaudīdams.

- Mīksta, silta, nu tieši kā zuša aknas, - Džonijs Volkers sacīja. Iebāza mutē asiņaino rādītājpirkstu un nolaizīja, tad izvilka ārā un pastiepa gaisā.

Jaienreiz to pagaršo, tad esi uzķēries. Neaizmirstami, it īpaši asinis*- lipīgas un biezas.

Viņš rūpīgi noslaucīja asinis no skalpeļa, tad, atkal priecīgi svilpodams, nozāģēja: Kavamuras kungam galvu, zāģa sīkie zobiņi grieza kaulu. Asinis izšļakstījās uz visām pusēm.

- Džonija Volkera kungs, lūdzu. Nakata vairs nevar to izturēt.*

Džonijs Volkers pārtrauca svilpot, pakasīja auss ļipiņu.

- Tā nu gan nevar, Nakata. Nevar pieļaut, ka paliek slikta dūša. Bet, ko lai dara, es nevaru pateikt: “Jā, sapratu!” - un

pārtraukt. Kā jau es pirmīt teicu, ir karš. Ja karš ir sācies, tad ļoti grūti to ņemt un pārtraukt. Ja zobens ir izvilkts no maksts, tad asiņu strūklu nevar apturēt. Tfe neder nekādi argumenti. Nekāda loģika. Tās nav mans egoisms. Tā ir nolikts. Tāpēc, ja tu gribi, lai es nenogalēju citus kaķus, tev jānogalē mani. Tev jāceļas kājās, jāsaņemas un izlēmīgi jānogalē. Tas jādara tagad. Un tad viss izbeigsies. Punkts.

Džonijs VOlkers atsāka svilpot. Pabeidza zāģēt Kavamuras galvu, tad ķermeni bez galvas iemeta atkritumos. Nu uz metāla šķīvjiem bija sarindotas jau triju kaķu galvas. Kaut ari tie visi bija pārcietuši briesmīgas mokas, neviena sejas izteiksmē tas neatspoguļojās. Visi, tāpat kā ledusskapī sarindotie kaķi, vērās tukšumā.

- Nākamais! Siāmiete!

T0 pateicis, Džonijs Volkers no somas izvilka Siāmas kaķi. Tā, protams, bija Mimi.

- “Mans vārds ir Mimi!”, redz, kā. Pučīni opera. Man ari Pučīni patīk. Šajā kaķī ari var just kaut ko no viņa koķetērijas. Pučīni mūzikā ir kaut kas tāds - tas nenoveco. Nu, protams, tā ir populāra mūzika, bet dīvaini - nekļūst vecmodīga. Brīnišķīgs māksliniecisks sasniegums.

Džonijs Volkers sāka svilpot “Mans vārds ir Mimi!”.

- Zini, Nakata, cik grūti bija šo Mimi noķert. Apķērīga, vērīga, gudra. Nepavisam nedevās rokās. Bet ne velti es esmu slavenais kaķkāvis, Džonijs Volkers, kuram neviens kaķis nav aizbēdzis. Varbūt ar to nevajadzētu lepoties. Nu, vienkārši sakot, viņu bija grūti noķert. Bet... lūk! Siāmas kaķene Mimi kundze. Siāmas kaķu sirdis ir sevišķas. Garšas ziņā - īsts dārgums. Kā trifeles. Būs labi, Mimi, nevajag raizēties. Tavu silto, jauko sirsniņu Džonijs Volkers apēdīs ar baudu. Nemaz tik bieži tāda iespēja negadās.

- Džonija Volkera kungs, - Nakata ierunājās balsī, kas likās nākam no vēdera dziļumiem. - Es jūs lūdzu. Izbeidziet. Ja tas tā turpināsies, Nakata paliks jocīgs. Jau tagad ir tāda sajūta, ka Nakata vairs nav Nakata.

Džonijs Volkers noguldīja Mimi uz galda, īpaši lēni pārlaida pirkstu tai pār vēderu.

- Tu vairs neesi tu pats, - viņš klusi noteica. Lēni izgaršoja šos vārdus uz mēles. - Tas ir ļoti svarīgi, Nakata! Ja cilvēks vairs nav cilvēks.

Džonijs Volkers paņēma no galda vēl nelietotu, jaunu skalpeli, ar pirksta galu pārbaudīja asmeni. Tad, it kā pārbaudīdams to, viegli iegrieza sev rokā. Pēc brīža izsprāga asinis. Tās pilēja no viņa rokas uz galda. Asinis pilēja uz Mimi. Džonijs Volkers noņirdzās.

- Cilvēks vairs nav cilvēks, - viņš atkārtoja. - Tu vairs neesi tu pats. Tas ir labi, Nakata. Brīnišķīgi. Tas patiesi ir ārkārtīgi svarīgi. “Ak, mana sirds ir skarpju pilna!” - ari Makbets.

Nakata, ne vārda neteicis, piecēlās no krēsla, neviens, pat Nakata pats, šo kustību vairs nespētu apturēt. Viņš spēra lielu soli uz priekšu un bez mazākās šaubīšanās paķēra vienu no nažiem, kas bija sarindoti uz galda. Lielu, kā steiku griežamo nazi. Viņš sažņaudza koka spalu un bez vilcināšanās, apņēmīgi trieca asmeni Džonijam Volkeram krūtis. Izdūra cauri melnajai vestei, tad izrāva un ietrieca citā vietā. Dziļi ausīs viņš sadzirdēja kādu varenu skaņu, sākumā Nakata nesaprata, kas tas ir. Bet tad saprata - Džonijs Volkers skaļi smējās. Viņam krūtis bija iedurts nazis, no tām plūda asinis, bet viņš vēl aizvien skaļi smējās.

- Tā, tā ir labi! - Džonijs Volkers kliedza. - Tu mani sadūri bez vilcināšanās. Krāšņi!

Jau krizdams, Džonijs Volkers nemitējās smieties. Hahaha-haha, viņš smējās. Nu smieklīgi, tik smieklīgi, ka nevar izturēt, viņš smējās. Tomēr drīz vien šie smiekli pārvērtās šņukstos, starp šņukstiem varēja saklausīt asins guldzēšanu kā no pārplīsušas notekcaurules. Tad viss ķermenis sāka raustīties briesmīgās konvulsijās, no mutes šļācās asinis, asinīm pa vidu viņš vēma melnus pikučus. Pirmīt apēstās kaķu sirdis. Asinis

apšļāca galdu, apšļāca Nakatas golfa kreklu, Nakata viss bija nešķiests ar asinīm. Arī uz galda gulošā Mimi mirka asinīs.

Kad Nakata attapās, viņš pamanīja, ka pie kājām guļ Džo-nijs Volkers, miris. Pagriezies uz sāniem, sarāvies kamolā kā bērns, kas aukstā naktī lūko sasildīties, viņš bija nomiris turpat. Kreiso roku kaklam piespiedis, labo pastiepis uz priekšu, it kā gribēdams kaut ko satvert. Konvulsijas bija norimušas, arī skaļie smiekli - apklusuši. Tomēr ap muti vīdēja aukstā smaida ēna. Izskatījās, ka tā tur paliks mūžīgi. Dēļu grīda mirka asinīs, zīda cepure bija nokritusi un mētājās istabas kaktā. Džonijam Volkeram mati galvvidū bija reti, āda spīdēja cauri. Palicis bez cepures, viņš izskatījās daudz vecāks un daudz vājāks.

Nakata izmeta nazi no rokām. Atsizdamies pret grīdu, tas metāliski nošķindēja. It kā kaut kur tālumā liela mehānisma zobrati pagrieztos uz priekšu. Nakata ilgi nostāvēja pie līķa nepakustēdamies. Istabā bija miers. Tikai asinis vēl tecēja bez skaņas, asins peļķe pamazām pletās lielāka. Tad viņš attapās un pacēla uz galda gulošo Mimi. Sajuta viņas silto, ļengano ķermeni rokās. Kaķis bija notašķīts ar asinīm, bet, kā likās, nebija savainots. Mimi gribēja kaut ko sacīt, cieši skatoties Nakatam sejā. Tomēr zāļu iedarbība vēl turpinājās un viņa nevarēja pavērt muti.

Tad Nakata izcēla no somas Gomu un pacēla to labajā rokā. Kaut gan Nakata šo kaķi bija redzējis tikai fotogrāfijā, viņam likās, ka satiekas ar sen nesatiktu pazīstamu kaķi.

- Gomas jaunkundz, - Nakata sacīja, -

Nakata, saņēmis abus kaķus klēpī, apsēdās dīvānā.

- Iesim mājās, - Nakata sacīja kaķiem. Tomēr viņš nespēja piecelties. No kaut kurienes parādījās melnais suns. Apsēdās līdzās mirušajam Džonijam Volkeram. Varbūt viņš lacis asinis no tās peļķes. Tomēr skaidri atcerēties nevarēja. Galva bija smaga un apdullusi. Nakata smagi nopūtās. Aizvēra acis. Apziņa sarāvās un tūlīt pat ielidoja melnā tumsā.

17. NODAĻA

pienākusi trešā nakts namiņā. Dienām ejot, sarodu ar klusumu, sarodu ar dziļo tumsu. Naktīs vairs nejūtu baiļu. Iekuru plīti, nolieku krēslu tās priekšā un lasu grāmatu. Kad nogurstu no lasīšanas, neko nedomādams, veros krāsns liesmās. Lai cik ilgi es skatītos liesmās, tas neapnīk. Liesmām ir dažādi apveidi, dažādas krāsas. Tās kustas brīvi un neierobežoti kā dzīvas būtnes. Piedzimst, satiekas, izšķiras, iet bojā un pazūd.

Ja nav apmācies, es izeju ārā un veros debesīs. Zvaigznes vairs nerada manī tādu bezspēcības sajūtu, es jūtu to tuvumu. Katra zvaigzne mirdz pati par sevi. Vairākas zvaigznes esmu iegaumējis, novēroju to mirdzēšanas veidu. Zvaigznes laiku pa laikam iemirdzas spilgtāk, it kā būtu ko svarigu atcerējušās. Mēness ir balts un spožs; ja sasprindzinu ads, varu saskatīt uz tā virsmas esošās klintis. lādos brīžos nespēju domāt ne par ko. Aizturu elpu un tikai vērīgi raugos.

MD Walkman baterijas ir tukšas, tomēr es, pretēji gaidītajam, īpaši neizjūtu mūzikas trūkumu. Itin visur atrodams kaut kas, ar ko mūziku aizvietot. Putnu čivināšana, dažādu kukaiņu sisināšana, strautiņa čalas, vēja čaboņa koku lapotnēs, kādi soļi uz namiņa jumta, lietus. Un reizēm, īpaši saausoties, dzirdamas neizskaidrojamas, vārdos neaprakstāmas skaņas... Agrāk nebiju ievērojis, ka pasaule ir piepildīta ar tik daudzām skaistām, svaigām un' dabiskām skaņām. Esmu dzīvojis, palaizdams kaut ko tik svarigu gar acīm un ausīm. Lai to kompensētu, tagad ilgu laiku sēžu uz lieveņa, ads aizvēris, nepakustējies, cenšos saklausīt ikvienu skaņu.

Arī pret mežu es vairs neizjūtu tādas bailes. Izjūtu pret to dabisku cieņu, tas šķiet pat draudzīgs. Kaut gan, protams, mežā staigāju tikai namiņa tuvumā, neejot tālāk par taciņas nospraustajām robežām. No ceļa nenovirzos. Ja nepārkāpj noteikumus, briesmas nedraud. Mežs mani klusēdams pieņem.

Vai ari izliekas neredzam. Tas dod ari man kaut ko no sava miera un skaistuma. Taču, ja es kādreiz pārkāptu noteikumus,

tie klusējošie briesmoņi, kas slēpjas ēnās, mestos virsū un saplosītu mani ar asajiem nagiem.

Es vairākas reizes esmu nogājis pa iemīto taciņu, apgūlies mazajā, apaļajā klajumā meža vidū. Ieklausījies vējā, kas pāršalc koku galotnēm. Saklausījis putnu spārnu vēdas un paparžu šalkas. Ļāvies augu spēcīgajām smaržām. Tādos brīžos man šķiet, ka es tieku atbrīvots no Zemes pievilkšanas spēka un lidinos mazdrusciņ virs zemes, gaisā. Šis stāvoklis, protams, neilgst bezgalīgi. Kad atveru acis un izeju ārā no meža, tas pagaist, paliek tikai atmiņas par šo mirkli. Tbmēr, kaut ari to apzinos, šis sajūtas ir pārvarigas. Galu galā - es spēju lidināties gaisā.

Vairākkārt spēcīgi līst, lietus aizvien sākas pēkšņi. Šajā apkaimē virs kalniem laiks bieži mainās. Ik reizi, kad sāk līt, es izģērbjos un eju ārā, nomazgājos ar ziepēm. Daudz vingrojot, sasvīstu, tad es novelku visas drēbes un iekārtojos uz lieveņa sauļoties. Dzeru daudz tējas, sēžu uz lieveņa un visu uzmanību veltu grāmatu lasīšanai, Kad satumst, sēžu plīts priekšā un lasu. Lasu par vēsturi, par zinātni, par antropoloģiju un folkloru, par socioloģiju un psiholoģiju. Lasu Šekspīru. Lasu grāmatu no sākuma līdz beigām, svarīgākās daļas pārlasu vairākkārt, līdz esmu sapratis. Tā lasot, pamazām vien uzsūcu dažādas zināšanas, un es noteikti kaut kā uz tām reaģēju. Nodomāju, ka būtu brīnišķīgi te palikt. Ir vēl daudz grāmatu, kuras gribu izlasīt, pārtikas krājumi ari vēl ir pietiekami. Tomēr es ļoti labi apzinos, ka esmu šeit tikai garāmejot. Drīz vien vajadzēs šo vietu pamest. Šī vieta ir pārāk mierīga, pārāk dabiska, pārāk pilnīga. Man tā vēl nav dota, vēl ir par agru.

Ošima negaidīti ierodas ceturtās dienas priekšpusdienā. Mašīnas troksni nedzird. Viņš, uzmetis plecos nelielu mugursomu, atnāk pa ceļu kājām. Es pilnīgi kails sēžu uz lieveņa, saulē esmu iesnaudies. Nedzirdu tuvojamies viņa soļus. Varbūt viņš, pa pusei jokodamies, tīšām nācis tik klusi. Viņš klusiņām uzkāpj uz lieveņa, pastiepj roku un viegli pieskaras manai

galvai. Es uzlecu kājās. Meklēju dvieli, ar ko piesegt kailumu. Tomēr dvieļa pa rokai nav.

- Tas nekas, - Ošima saka. - Kad es te paliku, ari bieži sauļojos kails. Tik patīkama sajūta, kad saule tiek klāt vietām, kas parasti sauli neredz.

Man trūkst elpas apjukumā, ka esmu palids kails Ošimas priekšā. Kaunuma matiņi, loceklis, sēklinieki saulē spīd. Tie izskatās ļoti neaizsargāti, viegli ievainojami, fsti neattopu, ko iesākt. Es tagad nevaru tā steigšus skriet paslēpties.

- Labdien, - es saku. - Atnāci kājām?

- Brīnišķīgs laiks. Es nevarēju citādi, gribējās iet kājām. Atstāju mašīnu pie vārtiem un atstaigāju šurp, - viņš stāsta, lād paņem pār maigām pārmesto dvieli un pasniedz man. Es aptinu to ap gurniem un uzreiz nomierinos.

Viņš, kaut ko klusām dungodams, uzvāra ūdeni. No nelielās mugursomas izņem miltus, olas un piena paku, paņem pannu, uzkarsē to un cep pankūkas. Uzliek tām sviestu un sīrupu. Izņem salātu lapas, tomātus un sīpolus. Griežot salātus, Ošima ar nazi darbojas ārkārtīgi uzmanīgi. 1ās ir mūsu pusdienas.

- Kā pagāja šīs trīs dienas? - Ošima, griezdams pankūku, vaicā.

Izstāstu par šejienes dzīves jaukumiem. Tomēr par iešanu mežā neko nesaku. Nez kāpēc man šķiet, ka to labāk nedarīt.

- 1ās labi, - Ošima nosaka. - Man jau likās, ka tev te varētu patikt.

- Vai tagad mums jāatgriežas pilsētā?

- Tā ir. Mums jāatgriežas pilsētā.

Mēs sākam gatavoties aizbraukšanai. Lietišķi un prasmīgi sakārtojam namiņu. Nomazgājam traukus un saliekam plauktos, iztīrām plīti, izlejam no spaiņa ūdeni, aizveram propāna gāzes balona ventili. Saliekam ikdienas traukus plauktos, visu nokopjam. Ar slotu izslaukām grīdu. Noslaukām galdu un krēslus. Aiz mājas izrokam bedri un tur noglabājam atkritumus. Plastmasas atkritumus satinam vešanai līdzi uz pilsētu.

Ošima aizslēdz namiņu. Es pēdējo reizi pagriežos un paskatos uz to. Tās visu laiku likās tik reāls, taču tagad rodas sajūta, it kā tas būtu kaut kas izdomāts. Esmu aizgājis no tā tikai nedaudz soļu, bet šķiet, ka realitātes sajūta sāk zust. It kā visu, kas te noticis, es pats būtu izdomājis. lūdz vietai, kur Ošima atstājis savu mašīnu, ir apmēram pusstundas gājiens. Mēs, tikpat kā nesarunādamies, soļojam lejup pa kalnu ceļu. Ošima visu šo laiku svilpo kādu melodiju, es ļaujos domu klejojumiem.

Mazā, zaļā sporta mašīna, kā saplūdusi ar apkārtējiem kokiem, mierīgi gaida Ošimas atgriešanos. Ošima aizver vārtus, aptin tos ar ķēdi un aizliek priekšā piekaramo atslēgu, lai kāds tur netīšām (vai tīšām) neiemaldās. Manu mugursomu tāpat kā iepriekš ar virvi piesien pie aizmugurējā režģa. Nolaiž jumtu, mašīna kļūst atvērta.

- Tagad atgriežamies pilsētā, - viņš saka.

Es pamāju.

- Ir jau brīnišķīgi vienam pašam dzīvot dabas vidū, bet tas nemaz nav vienkārši, - Ošima saka. Uzliek saulesbrilles, piesprādzējas.

Es, sēdēdams blakussēdeklī, arī piesprādzējos.

- Teorētiski tas nav neiespējami, ir ari cilvēki, kas tik tiešām tā dzīvo. Tomēr dabiskais kaut kādā ziņā ir nedabisks, miers kaut kādā ziņā ir draudīgs. Lai tiktu galā ar šīm pretrunām, vajadzīga sagatavošanās un pieredze. Tāpēc mēs uz laiku atgriezīsimies pilsētā. Sabiedrībā un darbos.

Ošima uzspiež uz gāzes pedāļa, sāk braukt lejup pa kalnu ceļu. Tomēr atšķirībā no šurpceļa viņš brauc lēni. Nekur nesteidzoties. Izbaudot apkārtnes ainavu, izbaudot vēja pieskārienus. Vējš sapurina viņa garos matus uz pieres, pūš atpakaļ. Beidzot zemesceļš ir galā, sākas šaurs, tomēr asfaltēts ceļš. Parādās nelieli ciemi un lauki.

- Runājot par pretrunām, - Ošima saka, it kā būtu to pēkšņi atcerējies. - Man tā sāka likties, kad tikko biju ar tevi iepazinies. Tu kaut ko ārkārtīgi meklē un vienlaikus arī bēdz no tā, cik spēdams. Tevī ir kaut kas tāds, kas liek tā domāt.

- Meklēju? Ko?

Ošima papurina galvu. Paskatās atpakaļskata spogulī, saviebjas. - Nez kas tas varētu būt? Es nezinu. Klāstu tev savus iespaidus.

Es klusēju.

- Runājot no pieredzes, - ja cilvēks kaut ko ārkārtīgi meklē, tad neatrod. Ja cilvēks no kaut kā bēg, tas piezogas no mugurpuses. Nu, protams, tie ir tikai vispārinājumi.

- Paliekot pie šiem vispārinājumiem - ko vajadzētu darīt manā gadījumā? Ja tiešām ir tā, kā tu saki, ka es kaut ko ļoti meklēju, bet vienlaikus ari no tā bēgu.

- Smaga problēma, - Ošima nosmejas. Pēc brīža viņš saka: - Varbūt tā ir, varbūt tas, ko tu meklē, nemaz nav atrodams.

- Izklausās pēc ļauna pareģojuma.

- Kā Kasandra?

- Kasandra? - es vaicāju.

- No grieķu traģēdijām. Kasandra bija pareģe. Trojas valdnieka meita. Viņa kalpoja templī, un Apollons dāvāja viņai pareģes spējas. Bet viņa atteicās mīlēties ar Apollonu, Apollons noskaitās un viņu nolādēja. Grieķu dievi atšķiras no kristiešu dieviem, tie drīzāk ir kā pasaku dievi. Viņiem, tāpat kā cilvēkiem, ir dažādi trūkumi un vājības. Viņi zaudē savaldību, ļaujas iekārei, krit greizsirdībā, mēdz būt aizmāršīgi.

Viņš izņem no cimdu nodalījuma kastīti, tajā ir ledenes ar citrona garšu, iemet vienu mutē un piedāvā ari man. Es ari paņemu un iemetu mutē.

- Kas tas bija par lāstu?

- Kasandras?

Es pamāju.

- Visi no viņas mutes nākušie pareģojumi piepildīsies. Bet cilvēki viņas pareģojumiem neticēs. Tāds bija Apollona lāsts. Turklāt vēl no viņas mutes nāks tikai ļauni pareģojumi - par nodevībām, par nelaimēm, par cilvēku nāvi, par valsts sabrukumu. Tāpēc cilvēki viņai neticēja, viņu nicināja un ienīda.

ja neesi lasījis, palasi Eiripīda vai Aishila lugas. Tajās skaidri attēlotas daudzas mūsdienu pamatproblēmas. Korī.

-Kori?

- Grieķu traģēdijās koris ir aktieru grupa. Tie stāv skatuves dziļumā un, visi kopā skandējot, paskaidro notikumus. Iemieso darbojošos personu apziņu. Reizēm kaismīgi cenšas tās pārliecināt. Vai nav ērti? Dažkārt man arī gribētos, kaut man aiz muguras stāvētu tāds bariņš.

- Vai tev ir pareģa spējas?

- Nav, - viņš atbild, - es neprotu pareģot ne labu, ne ļaunu. Ja izklausās, ka es vienmēr pareģoju kaut ko ļaunu, tas notiek tāpēc, ka esmu caurcaurēm reālists. Izdaru vispārējus secinājumus. Reizēm tur neko nevar darīt, tas izklausās pēc ļauna pareģojuma. Tāpēc, ka visapkārt ir vieni vienīgi ļauni pareģojumi, kas ir piepildījušies. Ņem vienalga kuru dienas avīzi un atver, mēģini izvērtēt, kāds ir līdzsvars starp labajām un sliktajām ziņām, un uzreiz viss būs skaidrs.

Ceļa līkumā Ošima gludi pārslēdz mazākā pārnesumā. Pilnīgi nesajūtama, plūstoša pārslēgšanās. Mainās tikai motora apgriezieni.

- Tomēr ir ari viena laba ziņa, - Ošima saka. - Mēs tevi pieņemam. Tu kļūsi par Komuras Memoriālās bibliotēkas darbinieku. Šķiet, ka tu esi tam piemērots.

Es nedomādams ieskatos Ošimam sejā.

- Vai tas nozīmē, ka es tagad strādāšu Komuras bibliotēkā?

- Tam jāatrod precīzāks apzīmējums. Tu kļūsi šai bibliotēkai piederīgs. Gulēsi un dzīvosi tajā. Kad pienāks bibliotēkas vaļā vēršanas laiks, tu to atvērsi, kad pienāks laiks to slēgt, -slēgsi. Tu dzīvo kārtīgu dzīvi, spēka tev pietiek. Tāpēc tev šis darbs nebūs nekāds slogs. Mēs būsim tev pateicīgi, ja tu to darīsi mūsu vietā, es un Saeki kundze, neviens no mums nav tik spēcīgs. Turklāt tu vēl varētu veikt dažādus ikdienas dar-.bus. Neko grūtu. Piemēram, uzvārīt man garšīgu kafiju, aiziet iepirkties... Tev ir sagatavota istaba. Tā atrodas bibliotēkas

piebūvē, tajā ir arī duša. Agrāk tā bija viesu istaba, bet šajā bibliotēkā viesi šobrid neapmetas, tā netiek izmantota. 7\i vari tur dzīvot. Visērtākais ir tas, ka tu, atrodoties bibliotēkā, vari lasīt visu, ko vēlies.

- Kāpēc... - es iesāku, bet neatrodu vārdus.

- Kāpēc tas ir iespējams? - Viņš tos atrod. - Pamatiemesls ir pavisam vienkāršs. Es saprotu tevi, Saeki kundze saprot mani. Es pieņemu tevi, Saeki kundze pieņem mani. Tās, ka tu esi nezināmas izcelsmes no mājām aizbēdzis piecpadsmitgadīgais, īpašas problēmas nerada. Bet ko tu pats par to domā -par to, ka tu kļūsi bibliotēkai piederīgs?

Bridi apdomājos, lād saku:

- Es meklēju jumtu virs galvas un vietu, kur pārgulēt. Šobrid es ne par ko vairāk nespēju skaidri domāt. To lietu, ka man jākļūst bibliotēkai piederīgam, es īsti labi nesaprotu. Tomēr es esmu ļoti pateicīgs par to, ka varu apmesties bibliotēkā. Nebūs katru dienu jābrauc ar vilcienu.

- Tātad - izlemts, — Ošima saka. - Tagad es tevi aizvedīšu uz bibliotēku. Un tad tu kļūsi bibliotēkai piederīgs.

Mēs iegriežamies uz šosejas, pabraucam garām vairākām pilsētiņām. Milzīgi plakāti reklamē kredītiestādes, uzkrītoši, pārspīlēti izdekorēti benzīntanki, stiklotas kafetērijas, Rietumu pils stilā uzbūvēts love hotel, slēgtas videonomas izbalojusī izkārtne, milzīgs stāvlaukums pačinko zāles priekšā... tas viss iznira mums acu priekšā. Makdonalds, Family Mart, Lawson, Jošinoja... Tiekam ierauti trokšņainajā realitātē. Lielu kravas automašīnu kompresijas bremžu šņākoņa, izmešu gāzes.

Vēl vakar man līdzās esošās draudzīgās krāsns uguns liesmas, zvaigžņu mirdza un meža klusums liekas tāli un izgaisuši. Es vairs īsti nespēju tos atsaukt atmiņā.

- Es gribētu tev izstāstīt šo to par Saeki kundzi, - Ošima saka. - Viņas ar manu mammu bērnībā bija skolasbiedrenes, ļoti tuvas draudzenes. Mamma man stāstīja, ka Saeki kundze bijusi ļoti gudra. Viņai bijušas izcilas sekmes skolā, viņa labi

rakstījusi sacerējumus, guvusi labus panākumus sportā, lieliski spēlējusi klavieres. Lai ko viņa darītu, visur viņa bijusi pirmā. Turklāt bijusi ļoti skaista. Arī tagad viņa, protams, ir skaista.

Es pamāju.

- Viņai jau kopš pamatskolas laikiem bijis viens mīļotais. Komuru ģimenes vecākais dēls. Abi bijuši viena vecuma, abi skaisti, īsti Romeo un Džuljeta. Abi bijuši attāli radinieki. Viņi visur gājuši kopā, visu darījuši kopā. Aiī dzīvojuši tuvu viens no otra. Šī dabiskā tiekšanās vienam pēc otra, viņiem pieaugot, pārtapusi mīlestībā. Viņi bijuši nešķirami - tā man stās* tīja mamma.

Viņš apstājas pie luksofora, paskatās debesīs. Kad iedegas zaļā gaisma, nospiež gāzes pedāli, pabrauc garām smagajai cisternas mašīnai.

- Vai atceries, es tev reiz bibliotēkā stāstīju stāstu par to, ka visi cilvēki meklē savu nošķelto otro pusi?

- Par vīriešiem—vīriešiem, sievietēm—sievietēm un vīriešiem— sievietēm?

-Jā. No Aristofana... Lielākā daļa no mums dzīvi nodzīvo, izmisīgi taustīdamies pēc savas pazaudētās puses. Tomēr ne Saeki kundzei, ne viņam nekas nebija jāmeklē. Abi savu partneri bija atraduši tūlīt pēc piedzimšanas.

- Laimīgs liktenis.

Ošima pamāj.

-Jā, nav ko iebilst, laimīgs liktenis. Līdz zināmam brīdim. Ošima pārlaiž roku vaigam, it kā pārliecinoties, vai uz tā nav palikuši bārdas rugāji. Tomēr uz viņa vaigiem nemana ne miņas no bārdas, tie ir gludi kā porcelāns.

- Kad viņš kļuva astoņpadsmit gadus vecs, viņš sāka studēt universitātē un pārcēlās uz Tokiju. Viņam bija labas sekmes, labi sasniegumi izvēlētajā specialitātē. Dzīvoja lielpilsētas dzīvi. Viņa vietējā augstskolā studēja klavierspēli. Šis ir konservatīvs novads, meitene bija uzaugusi konservatīvā ģimenē, bija vienīgais bērns. Vecāki negribēja laist meitu uz Tbkiju. Un

tā viņi abi divi pirmo reizi kopš dzimšanas tika izšķirti. Gluži tā, it kā dievi būtu viņus pārcirtuši.

Nu, protams, viņi ik dienu sarakstījās. “Iespējams, ka šāda šķiršanās mums ir ļoti svarīga,” viņš rakstīja vēstulē, “ja mēs nekad nešķirtos, mēs nevarētu pārbaudīt, cik daudz patiesībā viens otram nozīmējam, cik ļoti viens otram esam nepieciešami. Tagad mēs varam par to pārliecināties.” Tomēr viņa tā nedomāja. Viņa nedomāja, ka abu īpašā tuvība būtu jāpārbauda. Viņa zināja, ka ir saistīti liktenīgām saitēm, ka viņi ir nešķirami. To viņa saprata. lāču viņš nesaprata. Viņš to vienkārši nespēja pieņemt. Tāpēc devās uz Tokiju. Gribēdams pārbaudīt viņu attiecību stiprumu. Vīrieši bieži tā rīkojas.

Deviņpadsmit gadu vecumā viņa uzrakstīja dzejoli. lād tam sacerēja ari melodiju, spēlēja klavieres un dziedāja. Melodija bija melanholiska, nevainīga, ārkārtīgi skaista. Salīdzinājumā ar to teksts bija simbolisks, grūti saprotams. Šis pretstats likās oriģināls. Gan vārdos, gan melodijā bija koncentrētas viņas neizsakāmās ilgas pēc mīļotā. Viņa vairākkārt uzstājās ar šo dziesmu. Parasti viņa bija kautrīgs cilvēks, taču viņai ļoti patika dziedāt, skolas gados viņa pat bija piedalījusies folkloras grupā. Kāds no klausītājiem, uz kuru dziesma atstāja ārkārtīgu iespaidu, ierakstīja vienkāršu demo kaseti un aizsūtīja savam paziņam - ierakstu studijas direktoram. Direktoram melodija ļoti iepatikās, un viņš uzaicināja Saeki kundzi uz Tokijas studiju, lai dziesmu pa īstam ierakstītu.

Viņa pirmo reizi mūžā aizbrauca uz Tokiju, satikās ar mīļoto. Un pa šo ierakstīšanas laiku viņi atkal bija tuvi tāpat kā agrāk. Mamma teica, ka viņi laikam bijuši seksuāli tuvi no apmēram četrpadsmit gadu vecuma. Abi bija agri nobrieduši. Bet, kā tas bieži gadās ar agri nobriedušiem cilvēkiem, viņi īsti nekļūst pieauguši. Viņi aizvien vēl dzīvoja savos četrpadsmit vai piecpadsmit gados. Abi pārliecinājās par to, cik ļoti viens otram ir vajadzīgi. Neviens no viņiem nebija saticis kādu citu pretējā dzimuma pārstāvi, kas liktos pievilcīgs. Kaut ari abi

bija šķirti, nevienam citam viņu starpā vietas nebija. Vai tevi negarlaiko šāds mīlas stāsts?

Es papurinu galvu.

- Es domāju, ka ir gaidāms kāds straujš pavērsiens.

-Tieši tā,- Ošima sacīja. - Stāsta kulminācija. Vērienīgs pavērsiens. Negaidīta attīstība. Laime ir tikai viena veida, bet nelaimes - neskaitāmu veidu, kā norādījis Tolstojs. Par laimi stāsta fabulas, bet par nelaimi - stāstus. Tātad ieraksts tika laists pārdošanā un kļuva par hitu. Un ne jau par parastu hitu. Dramatisku hitu. Tb pārdeva un pārdeva. Miljons eksemplāru. Divi miljoni eksemplāru. Precīzu skaitli es nezinu. Katrā ziņā -tam laikam rekordlielā skaitā. Uz plates apvāka bija viņas fotogrāfija. Viņa sēdēja ierakstu studijā pie flīģeļa un smaidīja.

Citu sacerējumu viņai nebija. Tāpēc singla otrā pusē ierakstīja šīs pašas dziesmas instrumentālo versiju. Orķestrim un klavierēm. Viņa spēlēja klavieres. Brīnišķīgs izpildījums. Tas bija septiņdesmitajos gados. Tolaik to spēlēja visas radiostacijas. Tā mamma stāstīja. Es tajā laikā vēl nebiju dzimis, taču to es zinu. Tomēr beigu beigās viņa izgāja pasaulē ar šo vienīgo dziesmu. Viņai nekad neiznāca ne lielā plate, ne kāds cits singls.

- Vai es varētu būt šo dziesmu dzirdējis?

- Vai tu klausies radio?

Papluinu galvu. Es radio vispār neklausos.

- Jā, tad diez vai tu būsi dzirdējis. To vēl laiku pa laikam atskaņo old timers. Skaista dziesma. Es to esmu ierakstījis CD, Ieliku pa laikam klausos. Protams, ja Saeki kundzes nav tuvumā. Viņa dusmojas, ja kāds to piemin. Patiesībā viņa dusmojas, ja cilā jebko no pagātnes.

- Kāds ir dziesmas nosaukums?

- “Kafka liedagā”, - Ošima atbild.

- “Kafka liedagā”?

-Jā, Kafka Tamura. Tāvs vārds, vai nav dīvaina sakritība?

- Tas nav mans īstais vārds. Tamura ir īstais.

- Bet tu pats to izvēlējies?

Pamāju. Es pats izvēlējos vārdu, turklāt labu laiku pirms tam, kad nolēmu kļūt par citu cilvēku.

- Tas ir ārkārtīgi svarīgi, - Ošima saka.

Saeki kundzes mīļotais nomira divdesmit gadu vecumā. Hits “Kafka liedagā” bija tieši slavas virsotnē. Universitātē, kurā viņš mācījās, sākās streiks, un tā bija slēgta. Viņš bija nolēmis aiznest visu nepieciešamo uz turieni kādam draugam, kas devās uz barikādēm. Bija desmit vakarā. Studenti, kas bija ieņēmuši ēkas, viņu noturēja par pretējā grupējuma pārstāvi un saņēma ciet (viņi tiešām bija līdzīgi), piesēja pie krēsla un sāka “pratināt”, turot aizdomās par spiegošanu. Viņš centās izskaidrot, ka tie viņu ir sajaukuši ar kādu citu, un tad viņu sāka sist ar metāla stieni, ar steku. Kad viņš nokrita uz grīdas,, tie viņu spārdīja kājām. Viņš nomira pirms rītausmas. Viņam bija ielauzts galvaskauss, salauztas ribas, plīsušas plaušas. Viņa līķi izmeta uz ielas - kā beigtu suni. Pēc divām dienām universitāte lūdza motorizētas armijas vienības iejaukties, un īsā laikā visi nemieri bija apspiesti, vairāki studenti tika apcietināti un apsūdzēti slepkavībā. Studenti noziegumā atzinās, viņi tika tiesāti, bet, tā kā slepkavība bija izdarīta bez iepriekšēja nolūka, divus notiesāja par nogalināšanu bez iepriekšēja nolūka, viņiem piesprieda īsu cietumsodu. Viņa nāvei nebija nekādas jēgas.

Viņa vairs nekad nedziedāja. Ieslēdzās istabā, durvis vaļā nevēra, ne ar vienu nesarunājās. Ari pie telefona nenāca. Bērēs neparādījās. Izstājās no konservatorijas. Pagāja vairāki mēneši, un cilvēki pēkšņi pamanīja, ka viņa ir pazudusi no pilsētas. Neviens nezināja, kurp Saeki kundze devusies. Ari tēvs un māte par to klusēja. Var jau būt» ka ari vecāki nezināja viņas atrašanās vietu. Viņa izkūpēja kā dūmi gaisā. Pat Ošimas māte, tuva viņas draudzene, neko nezināja. Klīda valodas, ka viņa mēģinājusi padarīt sev galu biezajos mežos ap Fudzi kalnu, tas nav izdevies, un viņa esot ievietota psihiatriskajā klīnikā. Kāds paziņu paziņa teicās redzējis viņu Tbkijā uz ielas. Tas cilvēks

stāstīja, ka viņai Tokijā esot ar rakstīšanu saistīts darbs. Esot apprecējusies, laidusi pasaulē bērnu. Bet tās visas bija tikai baumas. Tā pagāja vairāk nekā divdesmit gadu.

Jāsaka gan: lai kur un ko Saeki kundze pa šo laiku būtu darījusi, ekonomisku problēmu viņai nevarēja būt. Honorārs par “Kalku liedagā” pat pēc nodokļu nomaksas bija visai liels. Šo melodiju joprojām raidīja pa radio, iekļāva oldies izlasēs, ierakstīja CD. Viņa varēja atļauties dzīvot kaut kur tālumā, slepenībā. Turklāt vēl viņa nāca no pārtikušas ģimenes, bija vienīgais bērns.

Tomēr pēc divdesmit pieciem gadiem Saeki kundze pēkšņi atgriezās Tākamacu. Atgriešanās iemesls bija mātes bēres (uz tēva bērēm pirms pieciem gadiem viņa neatbrauca). Viņa sarīkoja vienkāršas bēres, pēc tam, kad viss bija nedaudz norimies, pārdeva māju, kurā dzimusi un augusi. Tad iegādājās sev savrupmāju Takamacu klusākajā rajonā, pārcēlās uz turieni. Izskatījās, ka viņa nav iecerējusi doties kaut kur citur. Drīz pēc tam viņai bijušas sarunas ar Komuni ģimeni. (Pēc vecākā dēla nāves par ģimenes galvu bija kļuvis viņa par trim gadiem jaunākais brālis. Abi sarunājās divatā, un līdz pat šai dienai nav zināms, par ko viņi runājuši.) Šīs sarunas rezultātā viņa sāka strādāt par Komuras Memoriālās bibliotēkas vadītāju.

Ari šobrīd viņa ir tikpat skaista, tikpat gudra un akurāta, kāda viņa izskatās uz plates “Kafka liedagā” apvāka. Ari tagad viņa laiku pa laikam pasmaida. Smaids ir šarmants, tomēr tas šķiet ierobežots laikā un mērogā. Viņu ieskauj augsts, acīm nesaskatāms mūris. Šis smaids nelaiž nevienu iekšā. Viņa katru ritu savā pelēkajā Volkswagen Golf atbrauc šurp no pilsētas centra un vakarā dodas mājās.

Viņa ir atgriezusies dzimtajā pilsētā, tomēr ar kādreizējiem draugiem un radiniekiem nesaietas. Ja gadās satikties, pieklājīgi sarunājas. Taču sarunu temati ir pavisam ierobežoti. Ja pēkšņi sākas runas par pagātni (it īpaši tādu, kas attiecas ari uz viņu), viņa steigšus novirza sarunu uz kādu citu tematu. Viņa vienmēr runā pieklājīgi un izsmalcināti, bet viņā nav ne

mazākās ziņkāres, ne izbrīna. Viņas patiesās jūtas - ja vispār kaut kas tāds pastāv - nekad netiek atklātas. Ja neskaita tos gadījumus, kad jāpieņem lēmumi praktiskos jautājumos, savu personisko viedokli viņa nekad nepauž. Par sevi daudz nerunā, lielāko tiesu ļauj to darīt sarunu biedram un draudzīgi viņam piebalso. Vairums cilvēku, ar kuriem viņa šādi sarunājas, kādā brīdī sāk justies neērti. It kā tie šķiestu viņas laiku, ielauztos viņas klusajā, privātajā, cēlajā pasaulē. Un lielāko tiesu šie iespaidi ir pareizi.

Tātad pat pēc atgriešanās pilsētā viņa tā ari palikusi mīkla. Izsmalcinātā noslēpumā tīta sieviete. Viņai nav viegli tuvoties. Pat viņas tā dēvētais darba devējs - Komura - ietur distanci.

Beigu beigās Ošima kļuva par viņas palīgu un sāka strādāt bibliotēkā. Tajā laikā Ošima bija pametis skolu, nestrādāja, viens pats mājās lasīja milzum daudz grāmatu un klausījās mūziku. Izņemot saraksti-ar e-pasta paziņām, draugu viņam nebija. Hemofilijas dēļ viņš gāja uz slimnīcu pie speciālistiem, braukāja ar Mazda Roadstar, regulāri brauca uz Hirosimas Universitātes slimnīcu, palika Koči kalnu namiņā, bet tādi ārpus pilsētas nebrauca. Tomēr viņš bija apmierināts ar šādu dzīvi. Kādu dienu gadījās tā, ka Ošimas mamma iepazīstināja viņu ar Saeki, un viņš tai uzreiz iepatikās. Ari Ošimam Saeki kundze iepatikās, un viņam bija interese par darbu bibliotēkā. Tagad šķiet, ka Ošima ir vienīgais cilvēks, ar kuru Saeki kundze regulāri ikdienā sarunājas.

- Spriežot pēc šī stāsta, Saeki kundze atgriezās šeit, lai kļūtu par Komuras bibliotēkas vadītāju, - es saku. :

- Tā šķiet. Man ari radies aptuveni tāds pats iespaids. Mātes bēres bija tikai atgriešanās iegansts. Viņai vajadzēja atgriezties šajā pilsētā, kurā tik daudz pagātnes atmiņu.

- Kāpēc bibliotēka viņai ir tik svariga?

- Pirmām kārtām - šeit dzīvoja viņš. Viņš, Saeki kundzes mirušais mīļotais, kādreiz dzīvoja ēkā, kur tagad ir Komuras bibliotēka. Viņš. bija Komuru vecākais dēls, un mīlestība uz grāmatām, varētu teikt, bija viņam asinīs. Viņam patika lasīt

grāmatas. Un patika būt vienam. Tāpēc vidusskolas laikā viņš dzīvoja nevis ģimenes mājā, bet gan atsevišķā ēkā. Viņam to atļāva. Galu galā - visa ģimene mīlēja grāmatas, tie viņu saprata. “Nu, protams, gribi dzīvot starp grāmatām - lūdzu.” Viņš dzīvoja šajā piebūvē, neviena netraucēts, ģimenes mājā iegriezās tikai maitāšu reizēs. Saeki kundze esot viņu katru dienu apciemojusi. Viņi divatā mācījās, kopā klausījās mūziku, runājās bez mitas. Un jādomā, ka tur arī kopā gulēja. Tā bija viņu abu paradīze.

Ošima uzliek abas rokas uz stūres, ieskatās man sejā.

- Kafka, tu tagad tur dzīvosi. Tieši tajā pašā istabā. Kā jau es tev stāstīju, bibliotēka ir remontēta, bet istaba ir tā pati. Es klusēju.

-Būtībā Saeki kundzes dzīve apstājās divdesmit gadu vecumā, kad gāja bojā viņas mīļotais. Varbūt ne divdesmit gados, bet nedaudz agrāk. Es visu nezinu, bet tev tas jāsaprot. Viņas dvēselē apraktā pulksteņa rādītāji tajā brīdī pārstāja rādīt laiku. Nu, protams, ārējais laiks plūda, tas viņu ietekmē praktiski. Bet Saeki kundze šajā ārējā laikā nesaskata nekādu jēgu.

- Nesaskata jēgu?

Ošima pamāj.

- It kā tādas nebūtu.

- Tātad Saeki kundze turpina dzīvot tajā apturētajā laikā?

- Tā gan. Bet tas nenozīmē, ka viņa būtu kāds dzīvais mironis. Kad iepazīsi viņu labāk, tu sapratīsi.

Ošima pastiepj roku un uzliek man uz ceļgala. Ārkārtīgi dabiska kustība.

- Kafka Tamura, mūsu dzīvē ir tāds punkts, pēc kura atpakaļceļa vairs nav. Bet ir ari gadījumi, kad dzīvē pienāk punkts, no kura nav iespējams virzīties tālāk uz priekšu. Un, kad sasniedzam to punktu, tad klusēdami pieņemam gan labo, gan slikto. Un dzīvojam tālāk.

Mēs izbraucam uz automaģistrāles. Pirms tam Ošima aptur mašīnu un paceļ jumtu. Tad ieliek atskaņotājā Šūberta sonātes.

- Ir vēl viena lieta, ko tev derētu zināt, - Ošima saka. - Kaut kādā ziņā Saeki kundzei sirds ir cietusi. Nu, protams, ari tev, arī man sirds cieš. Vairāk vai mazāk. Bet viņas gadījumā tas ir citādi. Saeki kundzes gadījums nav parasts, tas ir īpašs. Viņas dvēsele darbojas ne tā kā citiem cilvēkiem. Tomēr ar to es negribu teikt, ka viņa būtu kaut kādā ziņā bīstama. Tā nav. Saeki kundze ļoti pārliecinoši darbojas ikdienas dzīvē. Kaut kādā ziņā - daudz pārliecinošāk nekā daudzi citi man zināmi cilvēki. Viņa ir dziļa, viņa ir šarmanta. Tāpēc es gribētu, lai tu neņem vērā, ja viņa izdara kaut ko dīvainu.

- Kaut ko dīvainu? - es nedomādams pārjautāju.

Ošima papurina galvu. - Man Saeki kundze patīk. Es viņu

cienu. T\i noteikti pret viņu jutīsi to pašu.

Tā ari es nesagaidu tiešu atbildi uz savu jautājumu. Neko vairāk Ošima nesaka. īstajā brīdī pārslēdz pārnesumu, nospiež gāzes pedāli, pirms paša tuneļa apdzen furgonu.

18. NODAĻA

Kad Nakata attapās, viņš gulēja uz sāniem kādā krūmājā. Nācis pie apziņas, viņš lēni atvēra acis. Bija nakts. Zvaigžņu nebija. Mēnesi neredzēja. Tik un tā debesis bija gaišas. Krūmājs spēcīgi smaržoja. Kukaiņi sisināja. Izskatījās, ka viņš atrodas tukšajā zemes gabalā, ko katru dienu bija novērojis. Kaut kas berzējās gar seju, raupji, silti, kaut kas silts. Viņš tikai drusciņ pagrieza seju un samanīja, ka divi kaķi mazām mēlītēm katrs no savas puses laiza viņam vaigus. Goma un Mimi. Viņš lēni piecēlās kājās, pastiepa rokas un noglaudīja abus kaķus.

- Vai Nakata gulēja? - viņš vaicāja kaķiem.

Abi kaķi, it kā par kaut ko sūdzēdamies, virināja mutes. Tomēr Nakatam neizdevās uztvert, ko tie saka. Viņu stāstīto Nakata nu nemaz nesaprata. Izklausījās pēc parastas kaķu ņaudēšanas.

_ piedodiet, šķiet, ka Nakata nevar sadzirdēt jūsu stāstīto. Nakata piecēlās, ātri apskatīja pats sevi, lai pārliecinātos, vai nav atgadījies kaut kas slikts. Sāpēt nekas nesāpēja. Locekļi kustējās. Apkārt bija tumšs, pagāja kāds brīdis, iekams acis aprada ar tumsu, tad viņš redzēja, ka ne rokas, ne drēbes nav notraipītas ar asinīm. Drēbes, kas viņam mugurā, bija tieši tādā pašā kārtībā, kā izejot no mājas. Gan termoss, gan pusdienas bija brezenta somā. Cepure - bikšu kabatā. Nakata galīgi neko nesaprata.

Viņš tikko bija paņēmis lielu nazi un sadūris ar to Džoniju Volkeru (kaķkāvi). Lai izglābtu Mimi un Gomas dzīvību. To Nakata skaidri atcerējās. Rokās vēl manīja šo sajūtu. Tas nebija nekāds sapnis. Izlietās asinis viņu apšļakstīja. Džonijs Volkers nokrita uz grīdas, sarāvās kamolā un nomira. Tik tālu viņš atcerējās. Tad viņš ieslīga dīvānā un zaudēja samaņu. Kad attapās, bija šeit, ar nezālēm aizaugušajā tukšajā zemes pleķītī. Kā viņš te nonācis? Atpakaļceļu nezinot. Par laimi, uz drēbēm nebija asins traipu. Mimi un Goma bija pierādījums tam, ka tas vis nebija nekāds sapnis. Tikai viņu sacīto Nakata vairs nesaprata.

Nakata nopūtās. Domāšana nekādi nevedās. Ko tu padarīsi. Padomās vēlāk. Viņš uzmeta somu plecā, pacēla abus kaķus un devās prom no tukšā zemes gabala. Kad viņi bija ārā aiz sētas, Mimi sāka locīties, it kā sakot, lai viņš laiž to zemē.

- Mimi kundze pati atgriezīsies savās mājās. Tās ir tepat tuvumā, - Nakata sacīja.

Mimi pašūpoja astes galiņu, it kā piekrizdama.

- Nakata galīgi nesaprot, kas ir noticis. Un kāpēc Nakata vairs nemāk sarunāties ar Mimi kundzi. Tomēr man izdevās atrast Gomas jaunkundzi. Tagad aiznesīšu Gomu Koidzumiem. Koidzumi visi gaida Gomu atgriežamies mājās. Mimi kundze, rūpējieties par sevi.

Mimi kundze noņaudējās, tad steigšus iegriezās ap stūri un pazuda. Asins traipu nebija ari uz viņas kažoka. To Nakata noglabāja atmiņā.

Gomas atgriešanās Koidzumi mājā bija patīkams pārsteigums. Bija jau pāri desmitiem vakarā, bērni pirms gulētiešanas tīrīja zobus. Koidzumi pāris dzēra tēju un skatījās vakara ziņas, viņi ļoti laipni sagaidīja Nakatu. Meitenes, pidžamās ģērbušās, sāka strīdēties par to, kura varēs Gomu apskaut. Tad kaķim steigšus tika dots piens un kaķu barība, ko tas badīgi notiesāja.

- Piedodiet, ka tik vēlu jūs iztraucēju. Būtu labāk, ja varētu ierasties agrāk, bet man nebija izvēles.

- Tas nekas. Par to nemaz nav jāatvainojas, - Koidzumi kundze sacīja.

- Tam nav nekādas nozīmes, dk tagad pulkstenis. Tas kaķis ir gluži kā viens no mūsu ģimenes locekļiem. Mēs esam jums ļoti pateicīgi. Vai neiedzersiet kopā ar mums tēju? - sacīja kungs.

- Nē, nē, paldies, Nakata dosies prom. Nakata tikai gribēja ātrāk nogādāt Gomu atpakaļ mājās.

Koidzumi kundze iegāja dziļākā istabā, sagatavoja aploksni ar pateicību. Tad Koidzumi kungs to pasniedza Nakatam.

- Lūdzu, pieņemiet to kā mūsu pateicības izpausmi.

- Liels paldies. Pieņemu ar pateicību. - Nakata palocīja galvu un paņēma aploksni.

- Bet kā jums izdevās viņu tādā tumsā atrast?

- Nūjā. Iznāktu gara stāstīšana. Nakata nav labs stāstītājs. Nakatam ir grūta galva. Man grūti izstāstīt garus paskaidrojumus.

- Būs jau labi. Nu padomā tikai. Mēs tiešām nezinām, kā jums pateikties, - kundze sacīja. - Mums no vakariņām ir palikuši cepti baklažāni un gurķi etiķī, vai jūs nevēlētos?

- Ak tā. Paldies, labprāt! Nakatam ļoti garšo cepti baklažāni un gurķi etiķī.

Nakata paņēma plastmasas trauciņu ar ceptajiem baklažāniem un gurķiem, ielika gan aploksni ar naudu, gan kastīti somā un devās prom no Koidzumi nama. Pagriezās uz stacijas pusi un ātrā soli steidzās uz policijas dežūrposteni netālu no veikalu ielas. Postenī bija jauns policists, kurš kailu galvu sēdēja pie galda un rakstīja kaut kādus papīrus. Cepuri viņš bija nolicis turpat uz galda.

Nakata atvēra kabīnes stikla durvis, gāja iekšā un teica:

- Labvakar. Lūdzu, atvainojiet par traucēšanu.

- Labvakar, - policists atņēma sveicienu. Viņš pacēla skatienu no papīriem un novērtēja Nakatu. No skata - nekaitīgs, rāms večuks. Laikam gan būs nomaldījies un prasīs ceļu, policists nodomāja.

Nakata, stāvēdams uz sliekšņa, noņēma cepuri un iebāza to bikšu kabatā. Tad no otras kabatas izņēma kabatlakatiņu un izšņauca degunu. Salocīja kabatlakatiņu un noglabāja atpakaļ kabatā.

- Vai jums būtu kāda vajadzība? - policists pavaicāja.

- Jā. Nakata tikko nogalināja cilvēku.

Policists automātiski nolika pildspalvu uz galda. Muti pavēris, bridi noskatījās Nakatā. Viņš uz bridi bija zaudējis valodu.

- Pagaidiet... lūdzu, apsēdieties šeit, - policists, pa pusei ticēdams, pa pusei neticēdams, sacīja un norādīja uz krēslu galdam pretējā pusē. Tad pastiepa roku un pārbaudīja, vai revolveris, steks un rokudzelži ir savā vietā pie siksnas.

- Jā, - Nakata noteica un apsēdās krēslā. Iztaisnoja muguru, nolika abas rokas uz ceļiem un skatījās policistam tieši sejā.

- Tātad... jūs nogalinājāt cilvēku?

- Jā, Nakata tikko ar nazi nodūra cilvēku beigtu. Tik tikko, -Nakata ar uzsvaru noteica.

Policists paņēma veidlapu, paskatījās sienas pulksteni un ierakstīja ar pildspalvu laiku, tad - “nodūris cilvēku”. - Vispirms - jūsu vārds un dzīvesvietas adrese.

-Jā. Satoru Nakata. Dzīvesvieta...

- Pagaidiet, pagaidiet. Nakata - kādiem hieroglifiem to raksta? ,

- Nakata hieroglifus nepazīst. Tur neko nevar darīt, es neprotu rakstīt hieroglifus. Un lasīt arī nemāku.

Policists saviebās.

- Patiešām neprotat lasīt? Pat savu vārdu nevarat uzrakstīt?

- jā. Deviņu gadu vecumā Nakata vēl mācēja gan lasīt, gan rakstīt. Tad notika viens negadījums, un pēc tam vairs galīgi neko nemāku. Grūta galva.

Policists nopūtās. Nolika pildspalvu.

- Dokumentus uzrakstīt nevarat. Pat savu vārdu nevarat uzrakstīt?

- Diemžēl.

- Vai jums mājās neviena nav? Kāda ģimenes locekļa?

- Nakata ir viens. Ģimenes nav. Darba ari nav. Gubernators man dod balstu, tā ari dzīvoju. „

- Ir jau vēls, labāk ejiet vien mājās, kārtīgi izgulieties. Ja kaut ko rit iedomāsieties, atnāciet šurp vēlreiz. Tad ari uzklausīšu, kas jums stāstāms.

Policistam dežūra gāja uz beigām, un viņš gribēja vēl paspēt savest kārtībā visus papīrus. Viņš ar kādu kolēģi bija norunājis pēc darba aiziet uz tuvējo krodziņu iedzert, un viņam nebija laika noņemties ar galvā jocīgu večuku. Bet Nakata uzmeta viņam bargu skatienu un papurināja galvu.

- Nē, policista kungs, Nakata grib visu izstāstīt, kamēr vēl to atceras. Rīt man varbūt kaut kas svarīgs jau būs aizmirsies.

Nakata bija tukšajā zemes gabalā otrajā kvartālā. Koidzumi kundze man palūdza atrast kaķi Gomu, ko es tur meklēju. Tur pēkšņi parādījās liels, melns suns un aizveda Nakatu uz to māju. Tai mājai ir lieli vārti, pie mājas ir melna mašīna, tāda māja. Adresi es nezinu. Ari apkārtni neatceros. Bet droši vien tā ir Nakano rajonā. Tur bija Džonija Volkera kungs jocīgā, garā cepurē. Virtuvē, ledusskapī, bija rindās saliktas godājamo kaķu galvas. Man liekas, to varēja būt ap divdesmit. Tas cilvēks noķer kaķus, ar zāģi nozāģē viņiem galvu un apēd sirdi.

Jo viņš no kaķu dvēselēm taisa lielu stabuli. Un, kad būs to uztaisījis, tad taisīs nākamo - no cilvēku dvēselēm. Džonija Volkera kungs Nakatam acu priekšā ar nazi nogalēja Kavamu ras kungu. Un vēl pāris kaķu. Ar nazi pārgrieza vēderu. Viņš taisījās nogalināt ari Gomu un Mimi. Tad Nakata paņēma nazi un nogalināja Džonija Volkera kungu.

Džonija Volkera kungs pats lūdza, lai Nakata viņu nogalina. Bet Nakatam nebija nolūka nogalināt Džonija Volkera kungu. Nakata tikai gribēja piespiest viņu beigt nogalināt kaķus. Bet ķermenis neklausīja, ko tam saka. Ķermenis darbojās pats pēc sava prāta. Nakata paņēma nazi, kas turpat bija, un vienu, divas, trīs reizes iedūra Džonija Volkera kungam krūtis. Džonija Volkera kungs nokrita uz grīdas, nomira asiņu peļķē. Nakata ari bija notašķījies ar tām asinīm. Tad Nakatam sareiba galva, apsēdos krēslā un, man domāt, turpat aizmigu. Kad attapos, bija jau nakts, biju tukšajā zemes gabalā. Goma un Mimi bija man blakus. Tas viss notika tikko. Nakata vispirms aiznesa Gomu Koidzumi ģimenei. Tad tūlīt pat nāca uz šejieni paziņot par to gubernatoram.

Nakata to visu izstāstīja kā vienā elpas vilciena, taisnu muguru. Tad nopūtās. Tik garu stāstu viņš stāstīja pirmo reizi mūžā. Galva tagad likās tukša kā izslaucīta.

- Lūdzu, paziņojiet par šo lietu gubernatora kungam.

Nakatu uzklausot, policista sejā nemainījās ne vaibsts. Bet

patiesībā policists neko no Nakatas teiktā nesaprata. Džonijs Volkers? Goma?

- Sapratu. Gubernatoram par to tiks paziņots, - policists noteica.

- Un vai man neatņems balstu?

Policists savilka nopietnu seju un izlikās, ka kaut ko raksta papīros. - Sapratu. Tieši tā arī pierakstīšu. Šī persona lūdz, lai viņam netiek atņemts pabalsts. Vai tā būs labi?

-Ļoti labi. Policista kungs, liels paldies. Paldies par jūsu rūpēm. Pasveiciniet gubernatora kungu no manis.

- Pasveicināšu. Esiet bez rūpēm. Šodien ejiet vien mājās un izgulieties, - to pateicis, policists vēl piebilda: - Starp citu, jūs teicāt, ka esot nogalinājis cilvēku un notriepies ar asinīm, bet uz apģērba neredz ne traipiņa.

-Jā, tieši tā. Patiesību sakot, ari Nakatam tas liekas jocīgi. Nu galīgi nesaprotu. Ari Nakatam vajadzēja būt pamatīgi notašķītam ar asinīm. Bet, kad attapos, tās bija pazudušas. Jocīgi, vai ne?

-Jocīgi gan, - policists noteica, viņa balsī bija jaušams viss tās dienas nogurums.

Nakata atvēra bīdāmās durvis un grasījās iet ārā, tad apstājās un pagriezās atpakaļ.

- Starp citu, vai policista kungs rītvakar arī būs tepat?

- Būšu gan, - policists piesardzīgi noteica. - Ari rītvakar man šeit ir dežūra. Vai jūs kaut ko gribējāt?

- Pat ja rīt debesis ir skaidras, katram gadījumam tomēr paņemiet līdfs^ lietussargu.

Policists pamāja. Tad paskatījās pulkstenī pie sienas. Drīz kolēģis zvanīs.

- Sapratu. Labāk rit paņemt līdzi lietussargu.

- Rīt zivis kā lietus līs no debesīm. Daudz zivju. Laikam būs sardīnes. Un laikam arī pa kādai makrelei.

- Sardīnes un makreles, - policists nosmējās. - Tad jau vajadzēs pagriezt lietussargu otrādi, saķert zivis un iemarinēt etiķī:

- Nakatam arī ļoti garšo makreles etiķī, - Nakata ar nopietnu sejas izteiksmi pavēstīja. - Bet Nakatas laikam rit šajā laikā šeit vairs nebūs.

Nākamajā dienā tik tiešām uz šī ielas stūra Nakano rajonā nolija zivju lietus. Tajā brīdī jaunais policists nobālēja. Apmēram divi tūkstoši zivju bez jebkāda brīdinājuma izbira no mākoņiem, daudzas, krītot zemē, nositās, bet dažas izdzīvoja, tās svaidījās uz veikalu ieliņas ietves. Zivis izskatījās svaigas un vēl smaržoja pēc jūras. Zivis krita cilvēkiem uz galvas, uz

mašīnu un māju jumtiem. Likās, ka tās nekrīt no pārāk liela augstuma, un, par laimi, neviens netika nopietni ievainots. Psiholoģiskais šoks noteikti bija lielāks. No debesīm kā krusa nokrita milzīgs daudzums zivju. Patiešām apokaliptiska aina.

Vēlāk policija šo gadījumu izmeklēja. Tomēr nevarēja noskaidrot, no kurienes un kādā veidā šīs zivis parādījušās. Ne no zivju tirgiem, ne no zvejas kuģiem liels daudzums sardīņu un makreļu nebija pazudis. Tajā laikā ne lidmašīnas, ne helikopteri nebija tur laidusies pāri. Par viesuļvētrām ziņots netika. Nevarēja būt, ka to kāds izdarījis niekodamies. Tas prasītu pārāk lielas pūles. Policija paziņoja Nakano sanitārajai inspekcijai, kas paņēma zivis analīzēm, bet neko kaitīgu tajās neatrada. Pavisam parastas sardīnes un makreles. Svaigas, varētu būt garšīgas. Tomēr policija apbraukāja kvartālu patruļmašīnā un ruporā ziņoja, ka zivis varētu būt bīstamas; lai tās neviens neēd.

Saradās televīzijas filmēšanas grupas. Notikums kā tieši televīzijai radīts. Reportieri drūzmējās veikalu ieliņā un ziņoja visai valstij par šo savādo, neizskaidrojamo notikumu. Tie sagrāba zivis uz liekšķerēm un rādīja. Tika pārraidīts kādas mājsaimnieces viedoklis, kurai krītošās sardīnes un makreles bija trāpījušas. Krītošas makreles muguras spura viņai bija saskrāpējusi vaigu.

- Labi gan, ka krita sardīnes un makreles. Padomājiet, cik briesmīgi būtu, ja te būtu krituši tunči, - viņa sacīja, kabatlakatiņu pie vaiga piespiedusi.

Patiesi vārdi, bet televīzijas skatītāji smējās. Bija ari varonīgs reportieris, kas kameras priekšā cepa šīs no debesīm nokritušās sardīnes un makreles un ēda.

- Svaigas, visai treknas. Žēl, ka man te nav rīvētu rutku un siltu risu.

Jaunais policists nesaprata, kā viņam vajadzētu rīkoties. Tas jocīgais večuks - kā viņu... Sardīnes un makreles. Tieši tā, kā viņš teica... Bet es par viņu pasmējos, nepierakstīju ne vārdu, ne adresi. Varbūt vajadzētu par to paziņot priekšniecībai?

Laikam gan tā vajadzētu rīkoties. Bet kāds no tā labums? Neviens nav nopietni ievainots, tas nederēs kā pierādījums nozieguma izmeklēšanā. Visi tikai domās, ka es te pļāpāju niekus par to, ka šāds zivju lietus ir iepriekš pareģots. Varbūt priekšniecība nemaz man nenoticēs. Varbūt vēl nodomās, ka man visi nav mājās. Beigu beigās visādi to stāstu izpušķos un es palikšu visā policijas pārvaldē par apsmieklu.

Turklāt vēl tas vecais vīrs bija atnācis uz posteni brīvprātīgi atzīties slepkavībā. Pats pieteicās. Bet es to neņēmu vērā. Žurnālā nekas par to nav iereģistrēts. lā gan ir nolaidība dienesta pienākumu veikšanā. Par to var dabūt sodu. Lai arī tas večuks muldēja galīgas muļķības. Kurš policists viņu būtu ņēmis par pilnu? Policijas iecirknī darāmā ir papilnam, ko es tur būtu ziņojis par tādu ved, kuram skrūvītes izbirušas? Kurš to būtu ņēmis nopietni?

Tomēr, ja reiz piepildījās šis viņa pareģojums par zivīm, kas kritīs no debesīm (nedzirdēti muļķīgas runas), tad tas, ka vecais vīrs kādu... viņš teica - Džoniju Volkera kungu - esot nodūris, izklausījās pēc tīriem izdomājumiem. Taču, ja tā tomēr ir taisnība, tad notikušas briesmu lietas. Jo, kaut arī viņš pats bija atnācis pieteikties un sadja: “Es tikko nogalināju cilvēku,” - es par to neziņoju.

Ieradās atkritumu savākšanas mašīna, savāca izmētātās zivis. Jaunais policists pa to laiku regulēja satiksmi. Bloķēja veikalu ieliņu, nelaida tur iekšā mašīnas. Ietve bija sardīņu un makreļu zvīņām aplipuši, lai dk reižu ielu laistīja ar šļūtenēm, tā tomēr vēl ilgi bija slidena, un vairākas mājsaimnieces paslīdēja un nokrita no divriteņiem. Zivju smaka vēl ilgi neizvējoja UU visu nakti tracināja apkārtnes kaķus. Policistam, veicot dažādus pienākumus, vairs nebija vaļas domāt par mīklaino veco vīru. <

Tomēr nākamajā dienā pēc zivju lietus šajā apkaimē atrada nodurta vīrieša līķi, un tad jaunajam polidstam aizcirtās elpa. Noslepkavotais bija slavens tēlnieks, līķi atrada mājkalpotāja, kas nāca pie viņa ik pārdienas. Upuris nezin kāpēc bijis pilnīgi

kails, gulējis uz grīdas asins jūrā. Noziegums varēja būt izdarīts pirms divām dienām, slepkavības ierocis bija no virtuves paņemts steiku nazis. Tātad večuks bija stāstījis patiesību, policists nodomāja. Tu padomā, cik briesmīgi. Vajadzēja tad sazināties ar galveno pārvaldi, aizvest večuku patruļmašīnā uz turieni. Uzreiz nodot tālāk, pateikt, ka viņš tikko atzinies slepkavībā. Tad tie ari varētu izlemt, vai večuks ir vai nav galvā jocīgs. Vajadzēja izpildīt savu pienākumu. Bet viņš tā neizdarīja. Ja reiz tā tagad iznācis, tad atliek vairs tikai par to klusēt. Tā policists nolēma.

Bet tajā brīdī Nakata jau bija pametis pilsētu.

19. NODAĻA

Ir pirmdiena, un bibliotēka ir slēgta. Pat ikdienā bibliotēkā valda klusums, bet šādā brīvdienā klusums ir ārkārtīgs. Gluži tā, it kā šī būtu kāda laika aizmirsta vieta vai ari - vieta, kas, elpu aizturējusi, nogaida, cerēdama, ka laiks to nepamanīs.

Ja iet tālāk pa gaiteni gar lasītavu (kur pielikta plāksnīte par to, ka nepiederošām personām ieeja aizliegta), ierauga darbiniekiem domātu stūrīti ar izlietni, tur var uzvārīt siltus dzērienus, ir ari mikroviļņu krāsniņa. Gaiteņa dziļumā ir durvis uz viesu istabu. Pie istabas atrodas vienkārša vannas istaba un tualete. Vienguļamā gulta, galvgalī naktslampiņa un modinātājs. Galds, pie kura var rakstīt, uz tā - galda lampa. Vecmodīga stila, baltiem pārvalkiem pārvilkts krēslu komplekts, kumode, kur salikt drēbes. Neliels ledusskapis vienam cilvēkam, virs tā - plaukti virtuves piederumiem un ēdieniem. Ja ir vēlēšanās pagatavot vienkāršu maltīti, turpat pie durvīm ir arī izlietne. Vannas istabā ir gan ziepes, gan fēns, gan dvieļi. Viss iekārtots tā, lai šeit varētu ērti nodzīvot ne pārāk ilgu laiku. Pa logu, kas iziet uz rietumiem, redzami dārza apstādījumi.

Tuvojas novakare, uz rietu noskaņotās saules stari spīd cauri koku zariem.

- Es ari šeit kādreiz esmu palicis, ja bijis apgrūtinoši atgriezties mājās. Neviens cits šo istabu neizmanto, - Ošima saka. - Cik man zināms, Saeki kundze šo istabu nekad nelieto. Proti, tava uzturēšanās šeit nevienam nav par apgrūtinājumu.

Es nolieku mugursomu Uz grīdas un pārlaižu skatienu istabai.

- Gulta ir saklāta, ledusskapī atradīsi vajadzīgo - pienu, dārzeņus, augļus, sviestu, šķiņķi, sieru... Liela ēdienu vārišana te neiznāks, bet sviestmaizes un salātus vari pagatavot. Ja gribi kaut ko nopietnāku, jāpasūta, lai piegādā, vai pašam jāiziet kaut kur paēst. Veļa pašam jāizmazgā vannas istabā, cita varianta nav. Vai ir vēl kaut kas, ko es būtu aizmirsis tev pateikt?

- Kur parasti strādā Saeki kundze?

Ošima pastiepj pirkstu pret griestiem.

- Bibliotēkas apskates laikā tu redzēji kabinetu otrajā stāvā? Viņa tur strādā pie rakstu darbiem. Ja man ir jāiziet, viņa nokāpj lejā un aizvieto mani reģistratūrā. Taču, ja pirmajā stāvā viņai nekas īpašs nav vajadzīgs, viņa ir tur, augšā.

Es. pamāju.

- Būšu klāt rit no rīta desmitos, tad ierādīšu tev darbu. Tagad mierīgi atpūties.

- Liels paldies tev par visu, - es saku.

- My pleasure, - Ošima atbild angliski.

Kad Ošima ir devies prom, es izkravāju savu iedzīvi no mugursomas. Salieku nedaudzos apģērba gabalus kumodē, kreklus un jaku uzkaru uz pakaramiem, piezīmju grāmatiņu un rakstāmos sakārtoju uz galda, ienesu tualetes priekšmetus vannas istabā, mugursomu ielieku sienas skapī.

Istabā nav nekādu rotājumu. Tikai pie sienas neliela eļļas glezna. Reālistiska glezna - jauns zēns liedagā. Nav slikta. Varbūt slavena mākslinieka gleznota. Zēns varētu būt gadus divpadsmit vecs. Viņam galvā ir saulē izbalojusi balta cepure, viņš sēž nelielā klāja guļamkrēslā, elkoņi uz roku balstiem,

zodu rokā atspiedis. Sejas izteiksme pa pusei melanholiska, pa pusei - pacilāta. Melns vācu aitu suns sēž viņam lidzās kā sargādams. Fonā redzama jūra. Gleznā ir vēl pāris cilvēku, bet tie visi uzgleznoti mazi, viņu sejas nevar saskatīt. Jūrā redzama neliela sala. Virs ūdens lidinās pāris mākoņu, kas līdzinās sažņaugtai dūrei. Vasaras ainava. Apsēžos krēslā pie galda un kādu bridi pētu šo gleznu, lā skatoties, sāk likties, ka no tiesas sadzirdu viļņu šalkas, sajūtu jūras sāļo smaržu.

Var būt, ka gleznā attēlots tas zēns, kas kādreiz dzīvoja šajā istabā. Saeki kundzes mīļotais vienaudzis. Tas, kuru divdesmit gadu vecumā nogalināja Ibkijas studentu kustības grupējumu cīņu laikā. Bezjēdzīgā nāvē mirušais jaunietis. Man tā šķiet, kaut ari es nevaru to pārbaudīt. Ari attēlotā ainava, šķiet, ir šī novada liedags. Ja tā, tad iznāk, ka gleznā attēlots skats pirms četrdesmit gadiem. Četrdesmit gadi - man tie šķiet tik gari kā mūžība. Mēģinu iedomāties pats sevi pēc četrdesmit gadiem. Bet tas ir gluži tāpat kā mēģināt iztēloties Visuma galu.

Nākamajā rītā pulksten desmitos Ošima ir klāt un ierāda man bibliotēkas atvēršanas procedūru. Jāatslēdz durvis, jāatver logi un jāielaiž iekšā svaigs gaiss, ātri jāuzkopj ar putekļsūcēju grīdas, ar putekļu lupatu jānoslauka galdu virsma, jānomaina puķu vāzēs ūdens, jāiededz gaismas, laiku pa laikam jāaplaista dārzs; kad pienāk vaļā vēršanas laiks, jāatver vārti. Slēdzot bibliotēku, jādara vairāk vai mazāk tas pats, tikai pretējā secībā. Jāaizver logi, jānoslauka galdu virsma, jāizslēdz gaismas, jāaizver vārti.

- Te nav nekā īpaša, ko zagt, varbūt tāpēc nemaz nebūtu tik liela uzmanība jāpievērš durvju aizslēgšanai, - Ošima saka, - bet ne Saeki kundzei, ne man nepatīk kaut ko darīt pa roku galam. Tāpēc cenšamies visu izdarīt, kā pienākas. Jo šīs ir mūsu mājas. Pret tām ir jāizturas ar cieņu. Gribētos, lai ari tu, dk vien tas ir iespējams, rīkotos tāpat.

Es pamāju.

pēc tam viņš iepazīstina mani ar darbiem reģistratūrā. Kas darāms, sēžot aiz letes, kā palīdzēt cilvēkiem atrast bibliotēkā viņiem vajadzīgo.

- Kādu laiciņu tu varētu pasēdēt man līdzās un pavērot, ielāgot, kādā secībā tas darāms. Nekas grūts tas nav. Ja nu gadās kādi sarežģījumi, var uzkāpt otrajā stāvā un paaicināt Saeki kundzi palīgā. Viņa visu nokārtos.

Saeki kundze ierodas pirms vienpadsmitiem. Viņas Volkswa-gen Golf ir īpaša skaņa, uzreiz saprotu, ka viņa ir klāt. Viņa novieto mašīnu stāvvietā un ienāk pa sētas durvīm, sasveicinās ar Ošimu un mani.

- Labrit! - viņa saka.

- Labrit! - mēs abi ar Ošimu atbildam.

Ar to ari mūsu saruna beidzas. Saeki kundzei mugurā ir tumši zila kleita ar pusgarām piedurknēm, pār roku pārmesta kokvilnas žakete. Plecā - soma. Nekādu aksesuāru. Ari krāsojusies viņa nav. Bet tik un tā viņa šķiet apburoša. Viņa paskatās uz mani ar tādu izteiksmi sejā, it kā vēlētos kaut ko sacīt, taču beigu beigās nepasaka neko. Tikai viegli man uzsmaida, tad klusām kāpj augšā uz otro stāvu.

- Viss kārtībā, - Ošima saka. - Viņai viss par tevi ir skaidrs. Redzi, viņa ir tāds dlvēks, kas neko lieku nerunā.

Pulksten vienpadsmitos mēs ar Ošimu veram vaļā bibliotēku. Uzreiz pēc atvēršanas nav neviena apmeklētāja. Ošima man māca strādāt ar kataloga datoru. Tās ir IBM, tādus bieži izmanto bibliotēkās, es pie tiem jau esmu pieradis. Tad viņš iemāca ari sakārtot kartīšu katalogu. Katru dienu bibliotēka pa pastu saņem vairākas jaunas grāmatas, un viens no ikdienas darbiem ir sarakstīt to kataloga kartītes.

Ap pusdivpadsmitiem parādās divas sievietes. Abas ģērbušās vienādas krāsas zilos džinsos. Augumā mazākajai mati ir apcirpti īsi kā peldētājai, garākajai - sasieti astē. Abām kājās sporta apavi. Vienai - Nike, otrai - Asics. Garākajai varētu būt gadi četrdesmit, īsākajai - no skata varētu dot trīsdesmit. Garākajai mugurā ir rūtains krekls, uz deguna - brilles, mazākā

uzvilkusi baltu blūzi. Abām divām ir nelielas mugursomiņas un seja drūma kā apmākušās debesis. Nerunīgas. Ošima pie ieejas lūdz viņas atstāt somas, abas īgni izņem no somām piezīmju grāmatiņas un rakstāmos.

Viņas plauktu pa plauktam izpēta grāmatu kolekciju, dedzīgi šķirsta lasītavas kartīšu katalogu. Laiku pa laikam raksta kaut kādas piezīmes. Grāmatas nelasa. Krēslos neapsēžas. Izskatās nevis pēc bibliotēkas apmeklētājām, bet gan nodokļu inspektorēm, kas ieradušās veikt pārbaudi. Ne es, ne Ošima nespējam saprast, kas viņas īsti ir par cilvēkiem. Ošima uzmet man zīmīgu skatienu un parausta plecus. Pat atturīgi vērtējot - priekšnojautas nav labas.

Pusdienas laikā Ošima iziet dārzā papusdienot, es tikmēr ieņemu viņa vietu aiz letes.

- Mēs gribētu šo to noskaidrot, - viena no sievietēm, pēkšņi parādījusies, saka. Tā garā. Cietā balsī, tik dētā kā uz plaukta aizmirsta, sakaltusi maize.

- Jā. Tieši ko, lūdzu?

Viņa sarauc uzads un paskatās uz mani kā uz sašķiebušos gleznas rāmi.

- Jūs izskatāties pēc vidusskolēna.

-Jā, tā ir. Es te esmu praksē.

- Vai jūs nepasauktu kādu, kas te zina ko vairāk?

Izeju dārzā un pasaucu Ošimu. Viņš lēni uzdzer kafiju kumosam mutē, nopurina maizes drupačas no klēpja un nāk.

- Vai jūs vēlējāties kaut ko noskaidrot? - Ošima laipni vaicā.

- Atklāti sakot, mūsu sieviešu apvienība visā Japānā vērtē dažādas kultūras iestādes no mūsu perspektīvas - cik viegli tām piekļūt, dažādus citus aspektus izvērtējam uz vietas, -viņa saka. - Pētījuma veikšanai ieplānots gads, mēs apskatām konkrētas institūdjas, novērtējam, pēc tam tiks publicēts ziņojums. Šajā darbā iesaistījušās daudzas sievietes, mēs atbildam par šo apvidu.

- Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu, kā sauc jūsu organizādju? - Ošima saka.

Sieviete izņem vizītkarti un pasniedz viņam. Ošima, nemainot sejas izteiksmi, ar dziļu interesi to izlasa, tad noliek uz letes, paceļ skatienu un velta sarunu biedrenei apburošu smaidu. Nu tik skaistu smaidu, ka jebkura veselīga sieviete tūlīt pat piesarktu. Bet sarunu biedre i ne aci nepamirkšķina.

- Tātad es gribētu izteikt mūsu pirmos secinājumus, diemžēl šajā bibliotēkā ir vairāki problemātiski punkti, kuriem vajadzētu pievērsties, - viņa saka.

- Un tas būtu, raugoties no sievietes redzesviedokļa? -Ošima pavaicā.

- Tieši tā, no sievietes redzesviedokļa, - viņa saka. Tad nokāsējas un turpina: - Mēs vispirms gribētu uzzināt administrācijas viedokli par šiem jautājumiem. Vai varētu kādu paaicināt?

- Nekā tik vērienīga kā administrācija mums te nav. Ja vēlaties, varat rimāt ar mani.

- Pirmām kārtām - šeit nav iekārtotas atsevišķas tualetes sievietēm, vai ne tā?

- Tieši tā. Šajā bibliotēkā nav atsevišķu tualešu sievietēm. Tualete domāta visiem.

- Kaut arī jūs esat privāta iestāde, vai jums neliekas, ka principā, tā kā esat atvērti publikai, jums vajadzētu ierīkot atsevišķas tualetes sievietēm un atsevišķas - vīriešiem?

- Principā, - Ošima atkārto viņas vārdus, kā pārbaudīdams.

- Heši tā. Kopēju tualešu dēļ var rasties dažādas uzmākšanās situācijas. Pētījumi liecina, ka puse sieviešu nevēlas izmantot kopējas labierīcības ar vīriešiem. Skaidrs, ka jūs ignorējat bibliotēkas apmeklētāju - sieviešu vajadzības.

- Ignorējam, - Ošima saka. Tad viņa sejā parādās tāda izteiksme, it kā viņš aiz pārskatīšanās būtu norijis kaut ko rūgtu. Šo vārdu skaņa viņam nepatīk.

- Apzināta atstāšana bez ievērības.

- Apzināta atstāšana bez ievērības, - viņš atkal atkārto, lād bridi domā par šīs frāzes kroplīgo formu.

- Ko jūs par to domājat? - sieviete noprasa, tik tikko apvaldīdama savu aizkaitinājumu.

- Ja jūs vērīgi paskatītos apkārt, jūs saprastu, ka šī bibliotēka ir maza, - Ošima saka. - Te diemžēl nav pietiekami daudz telpas, lai varētu ierīkot atsevišķas tualetes sievietēm un vīriešiem. Līdz šim apmeklētāji par to nav sūdzējušies. Vai nu par laimi, vai nelaimi, bet mūsu bibliotēkā nav pārāk liels apmeklētāju skaits. Taču, ja jums ir tik liela vēlēšanās atrisināt kopējo tualešu problēmu, jums vajadzētu vērsties Sietlas Boeing kompānijā un atrisināt šo lietu saistībā ar reaktīvajām lidmašīnām. Boeing laineri ir daudz lielāki par mūsu bibliotēku, klientu ir daudz vairāk, taču, cik man zināms, lidmašīnās visas tualetes ir paredzētas, lai tās lietotu abi dzimumi.

Garākā sieviete dusmīgi samiedz acis un skatās uz Ošimu, vaigu kauli abās pusēs asi izspiežas. Ari brilles pakāpjas augstāk uz deguna.

- Mēs nenodarbojamies ar transporta līdzekļu pētījumiem. Kāpēc jūs pēkšņi iepinat sarunās Boeing lidmašīnas?

- lāpēc, ka lidmašīnu tualetes ir paredzētas, lai tās lietotu abi dzimumi, un bibliotēkā tualetes ir paredzētas, lai tās lietotu abi dzimumi, vai tad principā šī nav viena un tā pati problēma?

- Mēs apsekojam publikai atvērtas iestādes pēc kārtas. Neesam te ieradušās apspriest principus.

Ošimas nepanesami burvīgais smaids no sejas nenozūd.

- Ak tā? Es gan biju pārliecināts, ka mēs apspriežam tieši principus.

Garā attopas, ka ir iekritusi. Viņai vaigos iesitas viegls sārtums. Tomēr tā nav reakcija uz Ošimas seksapīlu. Viņa mēģina notikušo labot.

- Tik un tā - reaktīvo lidmašīnu problēmām ar to nav nekāda sakara. Lūdzu, neapgrūtiniet sarunu ar nesaistītām lietām.

- Skaidrs. Par lidmašīnām vairs nerunāšu, - Ošima saka. - Iztiksim tikai ar šīs zemes problēmām.

Viņa nopēta Ošimas seju. Ievelk elpu un turpina:

- Tad ir vēl viena lieta, ko mēs vēlētos noskaidrot. Proti, autori jums te ir sadalīti vīriešu un sieviešu kārtas autoros.

-jā, tā ir. Katalogu izveidoja cilvēks, kas te strādāja pirms manis; viņš nezin kādēļ sadalīja autorus pēc dzimuma. Mēs gatavojamies to pārkārtot, bet pagaidām tam nav bijis laika un viss ir palicis, kā bijis.

- Mēs nevienu tajā nevainojam, - viņa nosaka. - Tikai šajā bibliotēkā lielāko tiesu autori vīrieši nāk pirms sievietēm, un, mūsuprāt, tas pārkāpj dzimumu vienlīdzības principu un ir ārkārtīgi netaisnīgi.

Ošima paņem rokā viņas vizītkarti un vēlreiz to pārlasa, tad noliek atpakaļ uz letes.

- Sogas kundze, — Ošima saka. - Kad skolas laikā tika izsaukti skolēnu vārdi, tad Soģa vienmēr bija pirms Tanakas, bet pēc Sekine. Vai jums pret to bija kādi iebildumi? Vai jūs pieprasījāt, lai skolēni pēc uzvārdiem tiek izsaukti pretējā secībā? Vai jūs niknojāties par to, ka alfabētā G nāk pēc F? Vai tas, ka grāmatas 68. lappuse seko 67., noved pie revolūcijas? .

- Tas ir kaut kas pilnīgi cits, - viņa jau dusmīgākā balsī paziņo. - Jūs no paša sākuma apzināti cenšaties izjaukt šo sarunu!

To izdzirdējusi, šurp atsteidzas mazākā sieviete, kas līdz tam stāvēja pie grāmatu plauktiem un rakstīja piezīmes.

-Apzināti izjaukt šo sarunu, - Ošima atkārto viņas vārdus, gluži kā tos pasvītrodams.

- Nemēģiniet apgalvot, ka tā navi

- Red herring, - Ošima nosaka.

Par Sogas kundzi dēvētā sieviete paliek stāvam paplestu muti un nesaka neko.

- Angļu valodā ir tāds izteiciens - red herring. Proti, kaut kas ļoti interesants, kas novirza no galvenā jautājuma. Sarkanā siļķe. Es tikai neesmu noskaidrojis šī frazeoloģisma izcelsmi.

- Man vienalga - siļķe vai makrele, jūs cenšaties izvairīties no šīs sarunas.

- Atklāti sakot, es paļaujos uz analoģiju, - Ošima saka. - Aristotelis to minējis kā vienu no iedarbīgākajiem oratora mākslas paņēmieniem. Antīko Atēnu pilsoņi šādus intelektuālos trikus bija ļoti iecienījuši un tos plaši izmantoja. Diemžēl, protams, tālaika Atēnās sievietes nebija iekļautas “pilsoņu” vidū.

- Vai jūs par mums ņirgājaties?

Ošima papurināja galvu.

-Ja atļausiet, es vēlētos pateikt jums, lūk, ko - jūs te esat ieradušās mazas pilsētiņas mazā bibliotēkā, visu te izošņājat, sūdzaties par tualetēm un katalogu kartīšu kārtību, tam jūs esat atradušas laiku, bet visā valstī ir nezin cik patiešām nopietnu jautājumu saistībā ar sieviešu tiesību aizstāvību. Mēs ar šo mazo bibliotēku cenšamies būt cik necik noderīgi šai apkaimei. Darām, cik spējam. Esam savākuši brīnišķīgu grāmatu kolekciju grāmatu mīļotājiem. Mēs no sirds piedāvājam cilvēkiem šos pakalpojumus. Varbūt jums ir zināms, ka šajā bibliotēkā ir savākta ārkārtīgi vērtīga, visā valstī augstu vērtēta dzejas grāmatu kolekcija - no Taišjo laikmeta līdz Šjova laikmeta vidum. Protams, mums ir arī nepilnības. Un ari ierobežojumi. Taču cenšamies izdarīt pēc iespējas labāk. Varbūt jums vajadzētu pievērsties nevis tam, ko nav mūsu spēkos izdarīt, bet tam, ko esam varējuši izdarīt. Vai tas nebūtu tas taisnīgums, par ko jūs runājāt?

Garākā sieviete paskatās uz mazāko, mazākā - uz garāko.

Tad arī mazā pirmo reizi atver muti. Balss ir asa un spalga.

-Jūs te visu laiku izvairāties runāt par lietas būtību, mētājaties ar tukšiem argumentiem, lai izvairītos no atbildības. Patiesību sakot, jūs mēģināt atrast sev attaisnojumus. Atļaušos teikt, ka jūs esat nožēlojams mačisma vēsturisks piemērs.

- Nožēlojams vēsturisks piemērs, - Ošima atkārto, tas, šķiet, atstājis uz viņu iespaidu. Spriežot pēc viņa balss, šis izteiciens viņam iepaticies.

- Un vēl - jūs galu galā esat tāds tipisks diskriminējošs mačo, - iejaucas garā, vairs neslēpdama savu saērcinātību.

- Tipisks mačo, - Ošima atkārto.

Augumā mazākā izliekas to nedzirdam un turpina:

-Jūs izmantojat savu stāvokli sabiedrībā, izmantojat lēto vīriešu loģiku, fallocentrisko loģiku, lai visu sieviešu dzimti padarītu par otrās šķiras pilsoņiem, lai atņemtu sievietēm tiesības, kas tām pienākas. Varbūt jūs to nedarāt apzināti, bet tas jūsu vainu tikai pastiprina. Jūs neliekaties ne zinis par citu ciešanām, aizstāvat tikai savas savtīgās intereses. Jūs nemaz vairs neredzat, kādu ļaunumu šis jūsu aklums nodara sievietēm un visai sabiedrībai kopumā. Protams, tualetes un katalogi ir tikai sīkumi. Taču nekāds kopums nepastāv bez sīkumiem. Ja nesāksim ar sīkumiem, sabiedrība nekad neatbrīvosies no tās aklības, kurā tā tinas. Tie ir mūsu darbības principi.

- Tā jūtas jebkura sieviete, kurai ir sirds, - garā neizteiksmīgi piebilst.

- “Saudzējiet mani, draudzenes mīļās! Manām ciešanām gals nav saredzams, Nepārstāšu nemūžam liet asaru straumes,”[2] - Ošima nosaka.

Abas stāv un klusē kā aisbergi.

- Sofokls, “Elektra”. Brīnišķīga luga. Nez cik reižu esmu to pārlasījis. Starp citu, šajā kontekstā būtu pareizāk lietot vārdu “dzimums”, nevis “dzimte”. “Dzimte” sākotnēji izmantota gramatisku atšķirību apzīmēšanai. Domāju, ka, runājot par fiziskām atšķirībām, pareizāk būtu lietot vārdu “dzimums”. Sādā gadījumā lietot “dzimte” ir maldinoši. Ja runājam par valodnieciskiem smalkumiem.

Ledains klusums.

-Jūsu sacītais pašos pamatos ir nepareizs, - Ošima rāmi, tomēr ar pārliecību saka. - Es neesmu nožēlojams, vēsturisks mačo veča piemērs.

- Nu tad paskaidrojiet tā, lai var saprast, kāpēc mūsu teiktais pašos pamatos ir nepareizs, - augumā mazākā sieviete kareivīgi noprasa.

- Bez teorētiskiem pārspriedumiem un sava spožā intelekta izrādīšanas, - garā piebilst.

- Sapratu. Bez teorētiskiem pārspriedumiem, bez intelekta izrādīšanas, vienkārši un saprotami, - Ošima saka.

-Jā, lūdzu, - garā nosaka. Otra īsi pamāj, apliecinot, ka ir vienisprātis.

- Pirmām kārtām - es neesmu vīrietis, - Ošima paziņo.

Visi klātesošie zaudē valodu, iestājas klusums. Man aizcēr-

tas elpa, es pazagšus paskatos uz Ošimu.

- Es esmu sieviete, - Ošima turpina.

- Dumjš joks, - mazākā, ievilkusi elpu, nosaka. Tomēr tas skan tā, it kā pateikts tikai tāpēc, ka te kādam kaut kas būtu jāsaka. Bez īpašas pārliecības.

Ošima izvelk no bikšu kabatas maku, no tā - plastmasā ievākotu dokumentu un pasniedz to viņai. Tas ir personas dokuments ar fotogrāfiju. Varbūt kaut kas saistībā ar slimnīcu. Viņa izlasa uz kartītes uzrakstīto vārdu, tad pasniedz to garākajai. Arī tā izlasa, nedaudz pavilcinās un atdod atpakaļ Ošimam ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņai būtu iedalītas sliktas kārtis.

- Tu ari gribi paskatīties? - Ošima vaicā, pagriezies pret mani. Es klusēdams papurinu galvu. Viņš ieliek dokumentu atpakaļ makā, maku iebāž bikšu kabatā. Tad noliek abas rokas uz letes.

- Kā jūs tikko redzējāt, gan no bioloģiskā, gan tautas skaitīšanas viedokļa es, nenoliedzami, esmu sieviete. Tāpēc jūsu teiktais pašos pamatos ir nepareizs. Es nevaru būt, kā jūs teicāt, tipisks diskriminējošs mačo vecis.

- Bet... - augumā garākā grib kaut ko iebilst, taču neatrod vārdus. Mazākā, lūpas sakniebusi, ar labās rokas pirkstiem knibinās gar blūzes apkaklīti.

- Mana ķermeņa uzbūve ir kā sievietei, bet apziņa - pilnīgi kā vīrietim, - Ošima turpina. - Emocionāli es dzīvoju kā vīrietis. Upēc varbūt nebūšu īsti pareizs vēsturiskais piemērs. Iespējams, ka es sevi šausmīgi diskriminēju. Kaut gan es izskatos šādi, es neesmu lesbiete. Mana seksuālā prioritāte ir vīrieši. Būdama sieviete, es esmu gejs. Vaginu es nekad neesmu izmantojis. Es nodarbojos ar anālo seksu. Klitors man ir jutīgs, krūtis - ne īpaši. Man nav menstruāciju. Tad ko es diskriminēju? Vai kāds man varētu to paskaidrot?

Mēs visi trīs klusējam. Kāds klusi noklepojas, skaņa nepiedienīgi atbalsojas telpā. Sienas pulkstenis skaļi, sausi tikšķ.

- Lūdzu mani atvainot, es šobrīd tieši pusdienoju, - Ošima smaidīgs paziņo. - Ēdu tunča un spinātu rullīti, paliku pusceļā. Ja es ēdienu pārāk ilgi atstāšu ārā, to noēdīs kaimiņu kaķi. Šajā apkaimē ir šausmīgi daudz kaķu. Daudzi cilvēki izmet kaķēnus priežu audzēs. Ja jums nekas nav iebilstams, es iešu un pabeigšu pusdienot. Bet jūs esat laipni aicinātas apskatīt mūsu bibliotēku. Šī bibliotēka ir atvērta pilnīgi visiem. Tikai jāievēro bibliotēkas iekšējie noteikumi un nedrīkst traucēt citiem lasītājiem. Citādi - lietojiet bez ierobežojumiem. Apskatiet, ko vēlaties. Savā ziņojumā rakstiet, ko vēlaties. Es domāju, ka mums nebūs nekādu iebildumu. Mēs līdz šim ne no viena nekādu pabalstu neesam saņēmuši, darbojamies pēc saviem ieskatiem, un tā būs ari turpmāk.

Kad Ošima ir izgājis ārā, abas sievietes saskatās, tad uzlūko niani. Laikam gan nodomājušas, ka es esmu Ošimas mīļākais. Es, neko neteikdams, pievēršos kataloga kartīšu kārtošanai. Abas divas pastāv pie plauktiem un sačukstas, tad paņem savas mantas. Abu ģīmji ir pavisam stīvi. Kad pie letes izsniedzu viņām mugursomas, viņas pat paldies nepasaka.

Ošima drīz vien atgriežas. Iedod ari man divus spinātu rullīšus. Spinātu rullīši izskatās pēc zaļas tortiljas, tie gatavoti no tunča un dārzeņiem, ar baltu krējuma mērci. Es tos apēdu pusdienās. Uzvāru ūdeni un pagatavoju Earl Grey tēju.

- Viss, ko es pirmīt teicu, ir taisnība, - Ošima man saka, kad es, savukārt papusdienojis, atgriežos.

- Vai tā ir jāsaprot tas, ko tu iepriekš teici, - ka tu esi īpašs cilvēks? - es pavaicāju.

- Es negribēju lielīties, bet tomēr mans izteiciens nebija pārspīlējums, vai ne?

Es klusēdams pamāju.

Ošima nosmejas.

- Dzimuma ziņā es esmu sieviete. Tomēr krūtis man nav attīstījušās, ari mēnešreizes ne reizi nav bijušas. Locekļa man nav, sēklinieku ari nav. Bārda neaug. Arī nevajag. Jūtos ļoti kārtīgs, ļoti tīrs. Bet tev laikam būs grūti šo sajūtu saprast.

- Laikam, - es nosaku.

- Reizēm es pats nesaprotu, kas īsti es esmu. Nu, kas esmu? Kas es īsti esmu?

Es papurinu galvu.

- Paklau Ošima, es ari reizēm to nesaprotu - kas es esmu.

- Klasiska identitātes krize.

Es pamāju..

- Tev vismaz ir kaut kas, pie kā pieķerties. Man nav.

- Ošima, tu man patic, vienalga, kas tu būtu, - es saku. Kaut ko tādu es kādam cilvēkam saku pirmo reizi mūžā.

- Paldies, - Ošima saka. Tad uzliek man roku uz pleca. - Es patiešām nedaudz atšķiros no visiem. Tomēr pašos pamatos esmu tāds pats cilvēks kā visi. Man gribētos, lai tu to saproti. Neesmu nekāds monstrs. Parasts cilvēks. Jūtu tāpat kā citi, darbojos tāpat kā citi. Taču reizēm šīs mazās atšķirības liekas īsts bezdibenis. Tomēr, ja tā padomā, tur neko nevar mainīt.

Viņš paceļ no letes garu, uzasinātu zīmuli un to nopēta. Zīmulis izskatās kā viņa ķermeņa pagarinājums.

- Es gribēju izstāstīt tev to pēc iespējas ātrāk. Domāju, ka būs labāk, ja pateikšu pats, nevis tu to uzzināsi no citiem. Šis izrādījās piemērots gadījums. Kaut ari ne visai patīkams.

Es pamāju.

- Es esmu tāds, kāds esmu, un esmu pieredzējis dažādu veidu diskrimināciju. Un es zinu, cik dziļi tā var ievainot. To saprot tikai tie, kas paši ir pieredzējuši diskrimināciju. Sāpes ir ļoti individuālas, tāpat ari - to atstātās rētas. Tāpēc, manuprāt, man vairāk nekā citiem rūp vienlīdzība un taisnīgums. Bet visvairāk par visu man riebjas cilvēki, kuriem trūkst iztēles spēju. T. S. Eljots viņus sauca par dobajiem cilvēkiem. Cilvēki, kas savu tukšumu, savu iztēles spēju trūkumu aizpilda ar tukšiem salmiem, paši to nepamanot. Cilvēki, kas savu domu trūkumu rindo kā tukšus vārdus un uzspiež citiem cilvēkiem, lādi cilvēki kā tās abas.

Viņš nopūšas un pagroza garo zīmuli pirkstos.

- Geji, lesbietes, hetero, feministes, fašisti, komunisti, harekrišnas, man vienalga. Man vienalga, kādu karogu tie vicina. Es nespēju izturēt to tukšumu. Ar tādiem cilvēkiem man pietrūkst pacietības. Beigās pasaku kaut ko nepārdomātu. Arī pirmīt - man vajadzēja ļaut visam ritēt savu gaitu.

Vai ari pasaukt Saeki kundzi, uzticēt to viņai. Viņa būtu to visu nokārtojusi. Bet es tā nespēju. Pasaku to, ko nevajadzētu teikt. Nemāku savaldīties. Tā ir mana vājā vieta. Kāpēc tā noticis, nezinu.

- Vai tāpēc, ka tad, ja visus šādus cilvēkus bez iztēles uztver nopietni, tam nebūs gala? - es pavaicāju.

- Tieši tā, - Ošima saka. lād iesit ar zīmuļgala dzēšamgumiju sev pa deniņiem. - Tā. jau ir. Bet redzi, Kafka Tamura, atceries vienu. Galu galā - Saeki kundzes mīļoto nogalināja tieši tāda grupa. Aprobežoti cilvēki bez iztēles. Neiecietība, plikas teorijas, abstrakti vārdi, zagtas idejas, nelokāmas sistēmas. No tā man bail visvairāk. Es patiesi no tā baidos un to ienīstu. Kas ir pareizi, kas nepareizi... tas, protams, ir svarīgs jautājums. Bet savus kļūmīgos spriedumus parasti var labot. Ja pietiek drosmes atzīties, ka esi maldījies, to ir iespējams labot. Bet iztēles trūkums, neiecietība un aprobežotība ir kā parazīti. Tie maina savu saimnieku, maina veidolu un turpina pastāvēt. Tas ir neglābjami. Un es negribu, ka tādi nāk iekšā šeit.

Ošima pamāj ar zīmuli uz plauktu pusi. Viņš, protams, ar to domā visu bibliotēku.

- Es nevaru vienkārši par to pasmieties un neņemt galvā.

20. NODAĻA

Kad refrižeratormašlnas šoferis izlaida Nakatu Tomei maģistrāles atpūtas vietā pie Fudžigavas, pulkstenis jau bija pāri astoņiem. Nakata, paņēmis savu brezenta somu un lietussargu, nokāpa no augstā pasažiera sēdekļa.

- Te mēģini atrast nākamo mašīnu, - šoferis, izbāzis galvu pa mašīnas logu, sacīja. - Pastaigā riņķī, apvaicājies. Gan jau kādu atradīsi.

- Liels paldies! Jūs Nakatam ļoti palīdzējāt.

- Prātīgi! - šoferis sacīja. Tad pamāja ar roku un prom bija. Fudžigava, tā šoferis bija teicis. Nakatam gan nebija ne

jausmas, kur tāda Fudžigava varētu būt. Tomēr, devies prom no Tokijas, viņš pamazām vien virzījās uz rietumiem, to viņš saprata. Saprata instinktīvi, bez kompasa, bez sajēgas par kartēm. Būtu labi, ja arī tagad laimētos pabraukt ar mašīnu, kas dodas uz rietumiem.

Nakata jutās izsalcis un nolēma iet ēdnīcā apēst nūdeles. Somā noglabātās rīsu bumbiņas un šokolādi labāk pietaupīt lielākas vajadzības brīdim. Kā lasīt nepratējam Nakatam vajadzēja ilgu laiku, lai izprastu ēdienu pasūtīšanas sistēmu. Pirms devās ēdamzālē, vajadzēja nopirkt ēdiena kuponu. Savukārt ēdiena kuponu vajadzēja iegādāties automātā. Nakatam nekas cits neatlika kā lūgt kādam palīdzību.

- Man acis švakas, neko īsti nevaru salasīt, - viņš paskaidroja kādai pusmūža sievietei, kas viņa vietā iemeta automātā naudu, nospieda pogas un atdeva sīknaudu. Nakata no pieredzes bija iemācījies, ka šādos gadījumos labāk neteikt, ka viņš neprot lasīt. Laiku pa laikam uz viņu bija skatījušies kā uz kādu briesmoni.

pēc tam Nakata, uzmetis somu plecā un paņēmis savu lietussargu, mēģināja uzrunāt tuvumā sēdošos, kas izskatījās pēc šoferiem. Apvaicājās, vai kāds viņu nepaņemtu līdzi, viņš gribot braukt uz rietumiem. Viņi nopētīja Nakatas izskatu, tad papurināja galvu. Vecs vīrs - stopētājs, tas likās savādi, un viņi instinktīvi bija pret visu savādo. Atteica, ka kompānija neļaujot ņemt mašīnās stopētājus. Neko nepadarīsi.

Nakatam vajadzēja diezgan daudz laika, lai tiktu no Nakano rajona līdz Tomei automaģistrālei. Nakata nekad agrāk nebija izgājis ārpus Nakano kvartāla, un viņam nebija ne jausmas, kā līdz tai nokļūt. īpašā karte, ko pilsēta viņam piešķīra, bija derīga tikai braucieniem autobusos, tāpēc viņš nekad viens pats nebija braucis ne ar metro, ne ar vilcienu, kur jāpērk biļete.

Kad viņš bija salicis somā otru drēbju kārtu, tualetes priekšmetus, vienkāršus ēdienus, kā arī noglabājis zem tatami slēpto maku ap vēderu apsienamā jostā, bija gandrīz desmit no rīta.

Kad viņš vaicāja autobusa šoferim: “Kā lai es tieku līdz Tomei šosejai?” - tas tikai nosmējās.

- Šis autobuss iet tikai līdz Šindžjuku stacijai. Pilsētas autobusi uz automaģistrālēm nebrauc. Lai tiktu uz automaģistrāli, jābrauc ar šoseju autobusiem.

- No kurienes atiet šoseju autobusi?

- No Tokijas stacijas, - šoferis sacīja. - Šis autobuss iet līdz Šindžjuku stacijai. No turienes ar vilcienu var aizbraukt uz Tokijas staciju, tur var nopirkt biļeti uz sēdvietu autobusā. Tā var tikt līdz Tomei automaģistrālei.

Nakata to visu īsti labi nesaprata, tomēr ar autobusu aizbrauca līdz Šindžjuku stacijai. Tur gan bija milzīga iela, briesmīgi daudz cilvēku, pa ielu nemaz īsti nevarēja paiet. Brauca tik daudz vilcienu, ar kuru lai tiek līdz Tokijas stacijai? Viņš vairākiem cilvēkiem lūdza palīdzību, bet tie visu skaidroja tik ātri un sarežģīti, bārstīja nezināmu vietu nosaukumi^, ka

Nakata neko no tā visa neatcerējās. Viņš iedomājās, ka visi runā nu gluži tāpat kā tas kaķis Kavamuras kungs. Varētu aiziet pavaicāt ceļu policijas postenī, bet Nakatam bija bail, ka viņu noturēs par prātu izkūkojušu večuku un aizturēs (vienreiz viņš jau kaut ko tādu bija pieredzējis), Tā nu viņš klīda turpat stacijas tuvumā, gaiss bija tik piesārņots, ka viņam sametās slikti. Nakata pagāja maliņā, kur bija mazāk garāmgājēju, starp biroju namu augstceltnēm pamanīja tādu kā mazu skvē-riņu un apsēdās tur uz soliņa.

lūr Nakata, pagalam apjucis, nosēdēja ilgu laiku. Laiku pa laikam klusi izmeta kādu vārdu, ar roku pieglauda īsi apcirptos matus. Neviena paša kaķa skvēriņā nebija. Atlidoja vārnas, izrakņājās pa atkritumu urnu. Nakata vairākkārt paskatījās debesīs, lai pēc saules noteiktu laiku. Izplūdes gāzu dēļ debesīm bija dīvaina krāsa.

Kad bija pāri pusdienai, no tuvējās biroja ēkas skvēriņā iznāca tur strādājošie cilvēki, kas ārā ēda līdzpaņemtās pusdienas. Ari Nakata apēda maizītes ar pupiņu biezeni un iedzēra tēju no termosa. Nakata uzrunāja divas jaunas meitenes, kas bija iekārtojušās uz blakussoliņa. Pavaicāja, kā lai tiek līdz Tomei automaģistrālei. Viņas abas stāstīja to pašu, ko jau bija teicis pilsētas autobusa šoferis. Jābrauc pa Centrālo līniju līdz Ibkijas stacijai, no turienes ar autobusu, kas aizvedīs līdz Tomei maģistrālei.

- To jau es pirmiņ mēģināju izdarīt, man nekas neiznāca, -Nakata atklāti pateica. - Nakata līdz šim nekad nav gājis ārpus Nakano rajona. Tāpēc ari nemāku braukt ar vilcienu. Es braucu tikai ar pilsētas autobusu. Nemāku lasīt un nevaru nopirkt biļeti. Līdz šejienei es atbraucu ar pilsētas autobusu, bet nekur tālāk netieku.

To dzirdot, abas divas bija diezgan pārsteigtas. Nemāk lasīt? Bet no skata tāds nekaitīgs večukiņš. Smaidīgs, akurāts. Jocīgi gan, ka tik jaukā dienā paņēmis līdzi lietussargu, bet pēc bezpajumtnieka neizskatās. Jauka seja, īpaši tās spožās acis.

- Jūs tik tiešām neesat bijis ārpus Nakano kvartāla?

- Nē, neeju. Ja Nakata nomaldīsies, neviens viņu nemeklēs.

- Un lasīt nemākat? - pārprasīja meitene ar brūni krāsotajiem matiem.

- Tā ir, nemaz nemāku lasīt. Vienkāršus skaitļus cik necik saprotu, bet rēķināt nemāku.

- Nūjā, tad jau ar vilcienu nav viegli braukt.

-Jā, ļoti grūti. Jo nevaru nopirkt biļeti.

-Ja būtu laiks, mēs varētu jūs pavadīt līdz stacijai un iesēdināt pareizajā vilcienā. Bet mums drīz jābūt atpakaļ darbā, nepaspēsim aiziet līdz stacijai. Piedodiet.

- Nē, nē, neatvainojieties. Gan jau Nakata pats kaut ko izdomās.

- Paklau, - ierunājās tā ar melnajiem matiem, - vai tikai šodien Togeguči no pārdošanas nodaļas neteica, ka brauks uz Jokohamu?

-Jā, teica gan. Palūgsim viņam, viss būs kārtībā. Viņš ir tāds padrūms, bet nav slikts, - brūnmatainā meitene sadja.

- Paklausieties, vectētiņ, ja reiz jūs nemākat lasīt, tad jums labāk braukt ar autostopiem, - melnmatainā piebilda.

-Autostopiem? ,

~Jā, jāpalūdz šoferiem, lai aizved uz to pusi. Labāk lūgt tālbraucējus. Parastie braucēji stopētājus reti ņem.

- Tādas lietas Nakata īsti labi nesaprot - kuras mašīnas ir tālbraucējas, kuras - parastās.

- Galvenais ir tikt galā. Es ari agrāk, studiju laikos, vienreiz izmēģināju. Smago mašīnu šoferi visi ir ļoti sirsnīgi.

- Starp citu, cik tālu jums jābrauc pa Tomei maģistrāli? -brūnmatainā meitene pavaicāja.

- Es nezinu.

- Nezināt?

- Nezinu, bet man ir jātiek uz turieni. Man katrā ziņā ir jābrauc uz rietumiem pa Tomei maģistrāli. Par to, kas būs pēc tam, es vēl nedomāju. Bet Nakatam katrā ziņā jābrauc uz rietumiem.

Abas meitenes gan saskatījās, bet Nakatas runas maniere likās ļoti pārliecinoša. Tāpēc ari viņām Nakata iepatikās. Viņas

beidza ēst pusdienas, iemeta tukšās kastītes atkritumu urnā un piecēlās no sola.

- Vectētiņ, nāciet mums līdzi. Gan mēs kaut ko izdomāsim, - melnmatainā meitene sacīja.

Nakata gāja abām līdzi uz tuvējo lielo biroju namu. Nakata pirmo reizi gāja iekšā tik lielā namā. Viņas apsēdināja Nakatu uzgaidāmajā hallē uz sola un kaut ko pateica sievietei, kas strādāja reģistratūrā.

- Vectētiņ, drusciņ tepat pagaidiet, - viņas teica.

lād pazuda vienā no daudzajiem liftiem. Nakata sēdēja, lietussargu un brezenta somu rokās saņēmis, un viņam garām plūda biroju darbinieki un darbinieces, kas atgriezās no pusdienas pārtraukuma. Ari šādu ainu Nakata vēroja pirmo reizi mūžā. Visi cilvēki, gluži kā norunājuši, bija glīti uzcirtušies, apsējuši kaklasaites, kurpes spīdēja vien, sieviešu augstie papēži zibēja. Visi steidzās vienā virzienā. Nakata nespēja saprast, ko te pasāk tik daudz vienkopus sapulcējušos cilvēku.

Beidzot parādījās abas meitenes kopā ar kādu garu un tievu puisi, kurš bija ģērbies baltā kreklā un apsējis svītrainu kaklasaiti. Iepazīstināja viņu ar Nakatu.

- Šis cilvēks ir Togeguči kungs. Viņš tūlīt brauks uz Joko-hamu. Paņems līdzi ari Nakatas kungu, aizvedīs līdz Tomei automaģistrāles Kohoku automašīnu stāvvietai, tur mēģiniet atrast kādu citu mašīnu, kas brauc uz rietumiem, palūdziet, lai paņem līdzi. Ja kāds jūs paņem, tad apstāšanās vietā par pateicību izmaksājiet ēdienu. Vai sapratāt? - brūnmatainā noprasīja.

- Vectētiņ, vai jums naudas pietiks? - pavaicāja melnmatainā.

-Jā, tik daudz naudas Nakatam būs.

- Togeguči, Nakatas kungs ir mūsu labs paziņa, izturies pret viņu laipni! - brūnmatainā nobrīdināja.

- Vai es ari kādu laipnību sagaidīšu? - jauneklis kautrīgi ieminējās.

- Vistuvākajā laikā, - melnmatainā meitene atteica.

Atvadoties meitenes teica:

_ Vectētiņ, tas jums - uz šķiršanos. Gadījumam, ja uznāk

izsalkums.

Un pasniedza viņam pārtikas veikalā pirktu paku ar rīsu bumbiņām un šokolādi. Nakata vairākkārt viņām pateicās.

- No visas sirds jums pateicos. lāda laipnība. Pateicoties es lūgšu, lai jūs abas piemeklē tikai labais.

- Lai lūgšanas piepildās, - brūnmatainā meitene noteica, bet melnmate tikai pasmējās.

Par Togeguči sauktais jaunais vīrietis iesēdināja Nakatu Hi-Ace pasažiera sēdeklī un izbrauca pa galvaspilsētas automaģistrāli uz Tomei automaģistrāli. Uz ceļiem bija sastrēgumi, un tā abi divi pavadīja laiku sarunās. Togeguči pēc rakstura bija diezgan atturīgs, tāpēc sākumā pārāk daudz nerunāja. Bet, kad bija pieradis pie Nakatas, abu saruna pārauga viņa monologā. Viņam bija daudz stāstāmā, un tieši Nakatam, kuru viņš diezin vai vēl kādreiz mūžā satiks, viņš varēja daudz ko izstāstīt pavisam atklāti. Pirms pāris mēnešiem izšķīries ar saderināto. Viņai bijis cits iemīļotais. Ilgu laiku esot ar to pa kluso satikusies. Attiecības ar priekšnieku ari neveidojoties labas, viņš domājot pat iet prom no uzņēmuma. Vidusskolas laikā vecāki izšķīrušies, mamma uzreiz apprecējusies otrreiz, tas tips bijis pavisam nejēdzīgs, krāpnieks. Vienam jaunam draugam aizdevis iekrāto naudu, bet tas i netaisoties parādu atdot. Blakusdzī-voklīkāds students līdz vēlai naktij dārdinot mūziku. Izgulēties nevar.

Nakata godīgi noklausījās sarunu biedra stāstītajā, laiku pa laikam izmeta pa piekrītošai frāzei, pateica kādu savu novērojumu. Kad automašīna iegriezās Kohoku automašīnu stāvvietā, Nakatam bija zināma visa jaunā vīrieša dzīve. Tajā gan bija daudz kā tāda, ko viņš īsti labi nesaprata, tomēr vispārējās līnijās Nakata bija apjautis, ka Togeguči dzīvo un cer, bet arī viņam pietiek visādu ķibeļu un viņš ir žēlojams jauns cilvēks.

- Liels paldies! Jūs Nakatam ļoti palīdzējāt, atvezdams līdz šejienei.

- Nav par ko. Man bija ļoti patīkami braukt kopā ar jums, Nakatas kungs. Pateicoties jums, man garastāvoklis uzlabojās. Bija tik labi ar kādu izrunāties. Es vēl ne ar vienu nebiju tik labi parunājies. Jums noteikti apnika mana garā pļāpāšana.

-Nē, nemaz. Nakata ari priecājas, ka iznāca parunāties ar Togeguči kungu. Tas man nav nekāds apgrūtinājums. Togeguči kungs, lai jums turpmāk veicas.

Jaunais vīrietis izņēma no maka telefona karti un iedeva Nakatam.

- Lūdzu, ņemiet. Mūsu uzņēmuma telefona karte. Kā dāvana uz šķiršanos; žēl, ka man nav nekā labāka, ko jums iedot.

- Liels paldies, - Nakata paņēma karti un noglabāja makā. Nakatam nebija neviena, kam zvanīt, un apieties ar karti viņš arī nemācēja. Tomēr nolēma, ka labāk no dāvanas neatteikties. Tas notika trijos pēcpusdienā.

Pagāja tikai stunda, līdz Nakata atrada šoferi, kas bija gatavs aizvest viņu uz Fudžigavu. Šoferis brauca ar refriže-ratormašīnu un veda svaigas zivis. Liela auguma vīrs, starp četrdesmit un piecdesmit gadiem. Varenām rokām kā baļķi, lielu vēderu.

- Vai zivju smaka netraucēs? - šoferis noprasīja.

- Nakatam zivis ir mīļākais ēdiens, - Nakata sacīja.

Šoferis nosmējās:

- Jūs esat tāds pajocīgs!

- Jā, laiku pa laikam man tā ir teikuši.

- Man patīk jocīgie, - šoferis atbildēja. - Šajā pasaulē nevar uzticēties tiem, kas rāda parastu ģīmi un dzīvo kārtīgu dzīvi.

- Vai tā ir?

- Tā ir. Tāds ir mans viedoklis.

- Nakatam gan viedokļa nav. Bet man garšo zuši.

- Tas jau ir viens viedoklis. Garšo zuši.

- Vai arī zuši ir viedoklis?

-jā. Lielisks viedoklis - garšo zuši.

Tādā noskaņā abi nobrauca līdz Fudžigavai. Šoferi sauca Hagita.

- Nakatas kungs, kā jums liekas, kur tā pasaule iet? - šoferis pavaicāja.

- Lūdzu mani atvainot, Nakatam ir grūta galva, un tādas lietas es nepavisam nesaprotu.

- Grūta galva un pašam savs viedoklis - tās ir divas dažādas lietas.

- Bet, Hagitas kungs, ja galva ir grūta, tad domāšana lāgā nevedas.

- Bet zuši jums garšo, vai ne?

-Jā, zuši Nakatam garšo.

- Tā jau ir sakarība.

-Ko?

- Nakatas kungs, vai jums garšo risi ar vistu un olām?

-Jā, tas ēdiens man garšo.

- Tā ir vēl viena sakarība, - šoferis sacīja. - Tā sakarības salasās pa vienai vien, un, kad tādu sakarību ir daudz, tad ari to jēga ir dziļāka. Zuši, rīsi ar vistu un olām, grilēta zivs, vien-. alga kas. Vai saprotat?

- Ne īpaši. Vai tās būtu sakarības starp ēdieniem?

- Ne tikai starp ēdieniem. Tramvajiem, imperatoru, vienalga.

- Nakata ar tramvajiem nebrauc.

- Ak tā. Es gribēju pateikt, ka vienalga ar ko, bet cilvēki, kamēr vien dzīvo, visā tajā, kas ir ap viņiem, saskata nozīmi. Svarīgi ir, vai tas notiek dabiski. Nav nekādas nozīmes tam, vai galva ir gaiša vai grūta. Svarīgi ir tikai tas, vai uz visu skaties vai neskaties pats savām acīm.

- Vai Hagitas kungam galva ir gaiša?

Hagita skaļi smējās.

- Te mēs nerunājam par to, vai kādam galva laba vai slikta. Mans prāts ir citāds. Tāpēc es domāju savas domas. Tāpēc es arī cilvēkiem bieži krītu uz nerviem. Es vienmēr runājot par

nepatīkamām lietām. Ja tu domā pats ar savu galvu, citiem tas nav ērti.

- Nakata atkal īsti labi nesaprata. Nakatam garšo zuši, Nakatam garšo risi ar vistu un olām, un starp to ir sakarība?

-Jā, var teikt ari tā. Starp cilvēku Nakata un to, kas ir ap Nakatu, vienmēr būs sakarība. Un tajā pašā laikā kaut kāda sakarība pastāv ari starp zušiem un rīsiem ar vistu un olām. Tādai shēmai izplešoties, Nakatam, dabiski, izveidosies arī attiecības ar kapitālistiem un proletariātu.

- Prole...?

- Proletariātu, - Hagita, abas lielās rokas no stūres atrāvis, rādīja tās Nakatam. Nakatam tās izskatījās kā beisbola cimdi.

- Cilvēki, kas šitā strādā, lej sviedrus, ir proletariāts. Turpretim tie, kas sēž krēslos, i nepakustas, tikai izrīko citus un algā saņem simts reizes vairāk nekā es, tie ir kapitālisti.

- Es tādus kapitālistu cilvēkus nepazīstu. Nakata ir nabags, augstus ļaudis nepazīst. Ja runājam par augstiem cilvēkiem, tad Nakata pat pilsētas gubernatoru nepazīst. Vai gubernatora kungs ir kapitālists?

- Nu kā lai to pasaka? Tādi gubernatori drīzāk ir kapitālistu suņi.

- Vai gubernatora kungs būtu suns? - Nakata atcerējās melno suni, kas bija viņu aizvedis uz Džonija Volkera māju, un šis draudīgais stāvs pārklāja gubernatora kungu.

- Tādu suņu ir, ka čum un mudž. Pilna pasaule. Dzinējsuņi.

- Dzinējsuņi?

- Skrien pēc pavēles, jā, suņi!

- Vai kapitālisti nemēdz būt kaķi? - Nakata ieprasījās.

To izdzirdējis, Hagita skaļi smējās.

- Jūs gan esat jocīgs, Nakatas kungs. Man tādi cilvēki patīk.

Kaķi kapitālisti! No tiesas nedzirdēts viedoklis.

- Hagitas kungs, paklausieties!

-Jā?

- Nakata ir nabags, gubernatora kungs katru mēnesi izmaksā balstu. Vai es nedrīkstētu to pieņemt?

- Cik viņš dod mēnesī?

Nakata nosauca skaitli.

Hagita kā riebumā nogrozīja galvu.

- Kā tad tagad ar tādu naudu var izdzīvot?

- Tā nemaz nav. Nakata daudz naudas netērē. Bez balsta Nakata saņem ari pateicības naudu par to, ka atrod tuvākajā apkārtnē noklīdušus kaķus.

- Ko neteiksi, profesionāls kaķu meklētājs. - Tās uz Hagitu atstāja iespaidu. - Tā ir taisnība? Nu tiešām ūnikums.

- Es saku taisnību. Nakata prot sarunāties ar kaķiem. Tāpēc man izdodas atrast nomaldījušos kaķus.

Hagita pamāja.

- Skaidrs. Jūsu gadījumā tā var būt. Es nemaz par to nebrīnos.

- Bet tas notika pavisam nesen, Nakata vairs nemāk sarunāties ar kaķiem. Nez kāpēc tā?

- Nakatas kungs, pasaulē katru dienu kaut kas mainās. Katru dienu noteiktā laikā iestājas nakts, bet nākamajā dienā šī jau ir cita pasaule. Un vakardienas Nakatu arī vairs nav ko meklēt. Vai saprotat?

-Jā.

- Ari sakarības mainās. Kāds ir kapitālists, kāds ir proletārietis. Kāds ir labējais, kāds kreisais. Informātikas revolūcija, biržas, akciju laišana brīvā pārdošanā, nodarbinātības struktūra... kas ir labs, kas ir slikts. Robežas visu laiku izzūd. Varbūt tieši tāpēc jūs vairs nemākat sarunāties ar kaķiem.

- No tā visa Nakata saprot tikai labo un kreiso pusi. Šī ir labā puse, šī - kreisā, vai tad ne tā?

- Tieši tā, - Hagita pamāja. - Ar to ir gana.

Pēdējā stāvlaukumā abi iegāja ēdamzālē paēst. Hagita pasūtīja divas porcijas zušu un pats par tām samaksāja. Nakata gribēja maksāt, lai pateiktos par atvešanu, bet Hagita papurināja galvu.

- Liecieties mierā! Es neesmu no naudīgajiem, bet es nevaru noēst to mazumiņu, ko Tbkijas gubernatora kungs tev piesviež.

- Paldies. Paldies par cienastu. - Nakata to ar pateicību pieņēma.

Fudžigavas stāvvietā Nakata apmēram stundu staigāja apkārt, apvaicādamies, vai kāds viņu nepaņemtu līdzi, bet nevienu tādu šoferi neatrada. Tomēr Nakata tāpēc ne sāka nervozēt, ne ari bēdājās. Viņa apziņā laiks plūda ļoti lēni. Vai pat neplūda nemaz.

Nakata izgāja ārā un sāka turpat tuvumā bezmērķīgi pastaigāties. Mākoņu nebija, mēness bija skaidri saskatāms -līdz pašai virsmai. Nakata, ar lietussarga galu klaudzinādams pa asfaltu, pastaigājās pa stāvvietu. Tur bija līdzās sarindoti neskaitāmi lieli treileri, tie atpūtās. Bija pat tādi, kuriem bija pa divdesmit riteņu cilvēka augumā. Nakata kādu bridi noraudzījās šajā ainavā. Tik milzīgas mašīnas tādā nakts vidū tik daudz braukā pa ceļiem. Nez ko tās ved? Nakatam nebija ne jausmas. Laikam gan, ja viņš mācētu izlasīt uzrakstus uz konteineriem, tad varētu noskaidrot, kas tajos iekšā.

Pagājis gabaliņu uz priekšu, stāvvietas stūri, kur kravas mašīnu nebija vairs tik daudz, pamanīja, ka tur ir noparkoti kādi desmit motocikli. To tuvumā bija sapulcējies bariņš jaunu vīriešu un bļaustījās. Izskatījās, ka viņi ir sastājušies riņķī ap kaut ko. Nakata, ziņkārības dzīts, devās uz turieni. Varbūt tie atklājuši kaut ko neparastu?

Piegājis tuvāk, viņš saprata, ka jaunie vīrieši ir sastājušies riņķī ap kādu, kuru sita, spārdīja un visādi centās tam nodarīt sāpes. Viņi nebija apbruņoti, tikai vienam rokā bija ķēde. Manīja arī tādas melnas vāles, kādas ir policistiem. Daudziem mati bija nokrāsoti dzelteni vai brūni. Krekli īsām piedurknēm, atpogāti. Vai arī tādi kā sporta krekli. Dažiem bija tetovējumi uz pleciem. Tas, kurš gulēja zemē un tika sists un spārdīts, arī bija viens no viņiem - jauns vīrietis. Nakata viņiem tuvojās, tāpat ar lietussargu klaudzinādams pa asfaltu, vairāki vīrieši pagriezās uz viņa pusi un dusmīgi noskatījās. Tomēr, ieraudzījuši, ka nācējs ir nekaitīgs večuks, viņi atslāba.

- Vecīt, tinies prom no šejienes/ - viens uzsauca.

Nakata nelikās to manīt un nāca tuvāk. Zemē gulošajam

vīrietim no mutes tecēja asinis.

- Viņam tek asinis. Tā viņš vēl nomirs, - Nakata sacīja.

Pārsteigtie vīrieši bridi klusēja.

- Vecīt, ka tik tu pats te nenomirsti, - vīrietis ar ķēdi noteica. - Vai mums tur kāda starpība - nosist vienu vai divus.

- Tā tak nevar - bez kāda iemesla nosist cilvēku, - Nakata sacīja.

- Tā tak nevar- bez kāda iemesla nosist cilvēku, - kāds viņu izmēdīja. Daudzi citi smējās.

- Mums ir savi iemesli. Nosist vai nenosist, ar tevi tam nav nekāda sakara. Tā ka vācies prom no šejienes ar visu savu lietussargu, kamēr vēl nelīst, - kāds cits nokliedza.

Zemē gulošais drusciņ sakustējās, un viens vīrietis ar noskūtu galvu iespēra viņam pa ribām ar smagiem zābakiem.

Nakata aizmiedza acis. Viņš sajuta, ka paša ķermenī kaut kas lēnām ceļas augšup. Kaut kas tāds, kas nav viņa paša varā. Sametās drusku šķērmi. Pēkšņi atmiņā uzpeldēja tas, kā viņš nodūra Džonīju Volkeru. To, kā nazis ietriecās tam krūtīs, viņš sajuta rokās. Sakarības, Nakata nodomāja. Vai tikai šī arī nebūs viena no tām sakarībām, par kurām runāja Hagitas kungs. Zuši - nazis - Džonijs Volkers. Vīriešu balsis saplūda savādā tonī, tās vairs nebija atšķiramas ne cita no citas, ne no: riepu švīkstiem, kas atplūda no šosejas. Sirds Nakatam izpletās milzīga, asinis riņķoja pa visu ķermeni, nakts viņu ieskāva.

Nakata paskatījās debesīs, tad lēni pacēla lietussargu un izpleta sev virs galvas. Viņš uzmanīgi pakāpās pāris soļu atpakaļ. Palielināja attālumu starp sevi un šiem vīriešiem. Pārlaida skatienu apkārt, tad vēl mazliet pakāpās atpakaļ. Vīrieši, to ieraudzījuši, smējās.

- Paskatieties uz to veco, — viens no vīriešiem ierunājās,

- patiešām uzšāva savu lietussargu.

Tomēr ilgi viņi nesmējās. No debesīm pēkšņi sāka krist kaut kas glums un neredzēts. Savādi plīkšķēdami, krītošie priekšmeti sitās pret zemi. Vīrieši beidza sist ielenkto upuri un skatījās debesīs. Pie tām nebija neviena mākoņa. Tomēr šis kaut kas krita no viena debesu stūra, krita un krita. Sākumā paretam, bet tad jau - aumaļām, kā īsts gāziens. Tie, kas krita no debesīm, bija apmēram trīs centimetrus gari, pilnīgi melni priekšmeti. Stāvvietas apgaismojumā tie izskatījās kā melni spīdīgs sniegs. Šis ļaunu vēstošais sniegs krita vīriešiem uz pleciem un rokām, un skaustiem un turpat pielipa. Viņi centās to noraut nost, bet neizdevās.

- Dēles! - kāds iekliedzās.

Tas iedarbojās gluži kā signāls, vīrieši, cits caur citu kaut ko kliegdami, skriešus metās uz tualeti stāvvietas malā. Viens, skriedams pāri ceļam, uztriecās virsū nelielam furgonam, tas apstājās, lai pārliecinātos, vai cilvēks nav ievainots. Pakritušais blondīns piecēlās, uzsita ar dūri pa motora pārsegu un skaļi nolamāja šoferi. Tomēr neko vairāk nepasāka un skrie-šiem metās uz tualeti.

Dēles vēl brīdi sparīgi krita no debesīm. Tad pamazām nori-mās. Nakata sakļāva lietussargu, nopurināja tam uzkritušās dēles un devās apskatīt zemē gulošo vīrieti. Ap viņu dēles bija sakritušas kaudzē, pavisam tuvu nemaz nevarēja tikt. Zemē nokritušais bija dēlēm apbērts. Ja piemiedza acis, varēja saskatīt, ka vīrietim ir pārsists plakstiņš, no tā tecēja asinis. Izskatījās, ka ari zobi izsisti. Nakata te netiks galā. Labāk kāds jāpasauc. Nakata atgriezās ēdamzālē un pateica darbiniekam, ka stāvlaukuma stūri ir viens savainots cilvēks.

- Jāizsauc policija, var gadīties, ka nomirst, - Nakata sacīja.

Bridi pēc tam Nakatam izdevās atrast vienu smagās mašīnas šoferi, kas bija ceļā uz Kobi. Apmēram divdesmit gadus vecs vīrietis, miegainu skatienu. Zirgastē sasietiem matiem, ausī caurums, beisbola cepure ar Čūiči Dragons logo, viens pats sēdēja un pīpēja, šķirstīdams komiksu žurnālu. Mugurā viņam

bija krāšņs, raibs havajiešu krekls, kājās Nike sporta kurpes, kas izskatījās par lielu. Ne pārāk gara auguma. Cigaretes pelnus viņš birdināja tukšajā nūdeļu bļodā. Viņš vērīgi nopētīja Nakatas seju. Tad vienaldzīgi novilka:

- Labs ir, brauc. Tu man atgādini manu vectēvu. Vai nu pēc skata, vai pēc runas... pašās beigās viņš bija tāds paduras, nesen nomira.

Vīrietis teica, ka rit no rīta viņi būšot Kobē. Viņš piegādājot preces Kobes universālveikalam. Pa ceļam uz mašīnu viņi uzmeta aci negadījuma vietai. Bija ieradušās divas patruļmašīnas, sarkanās bākugunis griezās, policisti regulēja satiksmi. Izskatījās, ka nekas nopietns nav noticis. Vairākas mašīnas bija paslīdējušas un sadūrušās, vienam furgonam iedauzīti sāni, kādai mašīnai sasisti aizmugurējie lukturi. Šoferis pabāza galvu pa logu un kaut ko parunāja ar policistu. Tad aizvēra logu.

- No debesīm nobirušas dēles, veselām čupām, - šoferis mierīgi sacīja. - Tās tikušas mašīnām zem riteņiem, saspiestas, ceļš kļuvis slidens. Tāpēc vajag braukt prātīgi. Tad vēl vietējā banda vienu te piekāvusi. Dēles un baikeri, neredzēta kombinācija. Nu, vismaz policisti būs nodarbināti.

Viņš samazināja ātrumu un uzmanīgi izgriezās uz šosejas. Tomēr riepas vairākas reizes paslīdēja. Šoferis katru reizi iztaisnoja riteņus, viegli pagriezdams stūri.

- Tu padomā, cik daudz sabirušas, - viņš noteica. - Šausmīgi slīd. Bet dēles - tas nav nekas labs. Vectētiņ, vai tev kādreiz ir piesūkusies dēle?

- Nē, nav. Neatceros, ka ar Nakatu tas būtu noticis.

- Es uzaugu Gifu, kalnos. Man nez cik reižu tā ir gadījies. Staigā pa mežu, un tās uzkrīt uz galvas. Vai arī - peldoties upē. Es daudz ko par tām zinu. Ja tās piesūcas, nevar dabūt nost. Ja tādu rauj ar spēku, var noplēst ādu, tad paliek rēta. Jāpiededzina, tikai tad nokrīt. Pretīgas. Iesūcas ādā un dzer asinis. Un tad sadzeras asinis un kļūst tādas mīkstas. Pretīgi, vai ne?

-Jā.

- Bet to, ka dēles kristu no debesīm stāvvietas vidū? Nolītu kā lietus? Kaut ko tādu es vēl nebiju dzirdējis. Šejienieši par dēlēm ne velna nezina. Dēles no debesīm nekrit. Vai ne?

Nakata neatbildēja, klusēja.

- Pirms pāris gadiem bija tāds gadījums - Jamanaši prefektūrā, tur parādījās baigi daudz simtkāju. Tad ari riepas esot šausmīgi slīdējušas. Tāpēc notikušas daudzas avārijas. Ceļi bija neizbraucami. Ari vilcieni nekursēja. Bet tie simtkāji nenokrita no debesīm. Izlīda no kaut kurienes. Tas taču skaidrs.

- Nakata senāk ir bijis Jamanaši. Kara laikā.

- Ak tā, bet kura kara? - šoferis noprasīja.

21. NODAĻA

Noslepkavots tēlnieks Koiči Tamura.

Asins jūra uz grīdas privātmājas kabinetā.

Pasaulslavenais tēlnieks Koiči Tamura (5* gadu vecs) noslepkavots savā namā Tokijā, Nakano rajonā; to trīsdesmitā datuma pēcpusdienā atklājusi kalpone, kas ieradusies uzkopt māju.

Tamuras kungs gulējis kails asins peļķē uz grīdas; izskatās, ka noticis uzbrukums un viņš noslepkavots. Uzbrukuma ierocis - no virtuves paņemts nazis - bijis pamests turpat pie nogalinātā.

Policija secinājusi, ka slepkavība izdarīta 28. datuma vakarā, bet, tā kā Tamuras kungs šobrīd dzīvo viens pats, līķis atrasts tikai pēc divām dienām. Ar gaļas griežamo nazi Tamuras kungam izdarīti vairāki dūrieni krūtīs, sadurot sirdi un plaušas; viņš miris noasiņojot. Spriežot pēc tā, ka tēlniekam lauztas ari vairākas ribas, uzbrucējs bijis spēcīgs. Pagaidām policija nav ziņojusi ne par atrastiem pirkstu nospiedumiem, ne par lietām, kas pazudušas no nama, šķiet ari, ka notikumam nav aculiecinieku.

Māja nav bijusi izdemolēta, nav paņemtas ne turpat tuvumā esošās vērtslietas, ne naudas maks, tāpēc pastāv versija, ka slepkavība notikusi personisku, atriebības motīvu dēļ. Tamuras kunga nams atrodas klusā privātmāju ielā Nakano kvartālā, bet kaimiņi tajā laikā nekādu troksni nav dzirdējuši, ziņas par šo notikumu viņus patiesi pārsteigušas. Tamuras kungs ar apkārtējiem nav uzturējis tikpat kā nekādus sakarus, neviens nav manījis neko dīvainu.

Tamuras kungs dzīvojis kopā ar dēlu (15 gadus vecu), bet, kā stāstījusi mājkalpotāja, dēls apmēram desmit dienas neesot manīts. Tikpat ilgi dēls ari neapmeklē vidusskolu, policija cenšas noskaidrot viņa pašreizējo atrašanās vietu.

Tamuras kungam pieder ne tikai privātmāja, bet ari darbnīca Musašino, tur strādājošā sekretāre notikuma dienā vairākas reizes esot centusies viņu sazvanīt darba jautājumos, taču visu laiku bijis ieslēgts automātiskais atbildētājs.

Tamuras kungs dzimis Šjova laikmeta 2*. gadā, Tokijas Kukobundži priekšpilsētā. Iestājies Tokijas Mākslas akadēmijas Tēlniecības nodaļā un jau kopš studiju gadiem veidojis patiesi oriģinālus darbus, ienesdams tēlniecības pasaulē jaunas vēsmas un tēmas. Konkrētos tēlos viņš centies izteikt to, kas cilvēka apziņā ir latentā stāvoklī, tie bijuši konceptuāli ārkārtīgi izstrādāti darbi. Tamuram piemita nepārprotami individuāls stils, tāpēc viņa darbi augstu novērtēti visā pasaulē. It īpaši sērija “Labirints”, kas ir viņa visplašāk zināmais darbs. Koiči Tamura bija pasniedzējs ***mākslas koledžā, pirms diviem gadiem viņa darbu izstāde notika Ņujorkas Modernās mākslas muzejāstaļ

Tālāk es nelasu. Avīzē ievietota mūsu mājas fotogrāfija. Ari tēva fotogrāfija, kurā viņš ir jaunāks. Abas fotogrāfijas nodrukātas, šķiet, vēsta nelaimi. Saloku avīzi uz pusēm un vēlreiz uz pusēm, tad nolieku uz galda. Neko neteikdams, sēžu gultā, piespiedis pirkstus pie deniņiem. Ausīs džinkst spalga, it kā paaugstinātas frekvences skaņa. Es vairākas reizes papurinu galvu. Tomēr no šīs skaņas neizdodas atbrīvoties.

Esmu istabā. Ir mazliet pāri septiņiem. Mēs ar Ošimu tikko aizslēdzām bibliotēku. Saeki kundze nesen aizbrauca savā Volkswagen Golf. Bibliotēkā esam tikai mēs abi ar Ošimu. Bet kaitinošā skaņa aizvien vēl džinkst ausis.

- Aizvakardienas avīze. Raksts parādījās, kad tu biji kalnos. 1b izlasījis, es iedomājos, vai tikai tur pieminētais Koiči Tamura nav tavs tēvs. Dažādu apstākļu sakritība vedina tā domāt. Varbūt vajadzēja jau vakar tev parādīt šo rakstu, bet man gribējās, lai tu mierīgi iekārtojies.

Es pamāju. Joprojām turu acis aizspiestas ciet. Ošima sēž grozāmajā krēslā pie rakstāmgalda, kājas sakrustojis, un vēro mani. Nesaka neko.

- Es viņu nenogalināju.

- Protams, to es saprotu, - Ošima saka. - Tu tajā dienā līdz pašam vakaram bibliotēkā lasīji grāmatas. Tu vienkārši nepaspētu tikt no šejienes uz Tokiju, tin: nogalināt tēvu un atkal atgriezties Takamacu.

Tomēr es neesmu par to tik pārliecināts. Es izskaitļoju, ka tēvs ir nogalināts tieši tajā dienā, kad es attapos ar svešām asinīm notašķītā kreklā.

- Spriežot pēc avīzes raksta, policija grib noskaidrot tavu atrašanās vietu. Laikam gan tevi uzskata par svarīgu informācijas avotu.

Es pamāju.

- Ja policija nonāks līdz šejienei, tev ir skaidri pierādāms alibi; ja neskaita aizbēgšanu un slēpšanos, saruna būs diezgan vienkārša. Protams, es varēšu to apliecināt.

- Tādā gadījumā viņi aizvedīs mani atpakaļ uz Tokiju.

- Tā varētu būt. Tu taču neesi ieguvis obligāto izglītību. Tu nevari vienkārši aizbraukt un rīkoties tā, kā tev patīk. Saskaņā ar likumu tev arī noteiks aizbildni.

Es papurinu galvu.

- Es negribu nevienam neko skaidrot. Negribu atgriezties ne Tokijas mājā, ne skolā.

Ošima nesaka neko un noskatās manī no sāniem.

- Tas tev pašam jāizlemj, - beidzot viņš mierīgi nospriež. _ es uzskatu, ka tev ir tiesības dzīvot tā, kā tev pašam patīk. lām nav nekādas nozīmes, vai cilvēks ir piecpadsmit vai piecdesmit gadus vecs. Diemžēl pasaulē šis viedoklis nav vispārpieņemts. Taču, ja tu pretēji tam izvēlēsies iespēju “Negribu nevienam neko skaidrot, lieciet man mieru”, turpmāk tev vajadzēs slēpties gan no policijas, gan sabiedrības, tāda dzīve varētu izrādīties skarba. Tev ir tikai piecpadsmit gadu un priekšā daudz laika. Vai tas tevi netraucēs?

Es klusēju.

Ošima paņem avīzi un vēlreiz pārskata rakstu.

- Spriežot pēc rakstītā, tu esi vienīgais radinieks.

- Ir vēl mamma un māsa. Taču viņas jau sen aizgāja no mājām, viņu atrašanās vieta nav zināma. Pat tad, ja būtu, diez vai viņas brauktu uz bērēm.

-Ja neviena cita nav, tad kurš tagad, pēc tēva nāves, visu nokārtos? Bēres, darba lietas?

- Avīzē ir rakstīts, ka viņam ir sekretāre. Viņa kārto visas darba lietas, viņai viss ir zināms, lai viņa to nokārto. Es negribu neko no tēva atstātā - ne māju, ne naudu; lai viņa tiek no tā visa vaļā.

Esmu no tēva mantojis gēnus, ar to ari pietiek.

- Ja man radies pareizs iespaids, - Ošima man vaicā, - tu neesi pārāk noskumis vai apbēdināts par to, ka tēvu kāds noslepkavojis? h

- Man žēl, ka tas tā noticis. Viņš tomēr ir mans tēvs, mēs esam asinsradinieki. Bet, ja man godīgi jāsaka, kā es jūtos, varu teikt - žēl, ka viņš nenomira agrāk. Es ļoti labi saprotu, cik nežēlīgi ir tā runāt par mirušu cilvēku.

Ošima papurina galvu.

- Kāda tam nozīme. Es domāju, ka tev šādā brīdī ir tiesības būt atklātam.

-Jā, tā..- ?

Balss aizlūst no pārliekā smaguma. Vārdi iestrēgst. Ošima pieceļas no krēsla un apsēžas man līdzās.

Es saku:

- Paklau, Ošima, ap mani visu laiku kaut kas atgadās. Šo to no tā esmu izvēlējies pats, šo to - ne. Taču man ir grūti to nošķirt citu no cita; lietas, kuras, kā šķiet, esmu pats izvēlējies, patiesībā izrādās man jau iepriekš nolemtas. Es vienkārši eju pa iepriekš noliktu ceļu. Lai kā es pats domātu, lai kā es pats censtos, tomēr šķiet, ka es to nevaru ietekmēt. Es attālinos no sava ceļa. Un tas man ļoti sāp, nē, jāsaka citādi: man ir ļoti bail no tā. Par to domājot, reizēm šķiet, ka es nevilšus saraujos.

Ošima pastiepj roku un uzliek man uz pleca. Sajūtu viņa plaukstas siltumu.

- Pat ja tā ir, ja liktenis ir lēmis, lai tava izvēle un pūliņi būtu velti, tu tik un tā esi tu pats, tu neesi kaut kas cits. Tu virzies uz priekšu, nepārprotami būdams tu pats. Neraizējies par to.

Paceļu ads un paskatos uz Ošimu. Viņa runas veids ir savādi pārliecinošs.

- Kāpēc tu tā domā?

- Tāpēc, ka tajā ir ironija.

- Ironija?

Ošima ieskatās man ads.

- Būs labi, Kafka Tamura, tu tagad izjūti to, par ko rakstīts grieķu traģēdijās. Cilvēki neizvēlas likteni, liktenis izvēlas dlvēkus. Tieši šis uzskats ir grieķu traģēdiju pamatā. Un tas ir traģisms, ko nodefinēja Aristotelis, - ironija rodas nevis no cilvēku trūkumiem, bet tieši no viņu labajām īpašībām. Vai saproti, ko es gribu pateikt? Cilvēki iekuļas lielās traģēdijās nevis savu trūkumu, bet gan tikumu dēļ. Šajā ziņā visizcilākais piemērs ir Sofokla “Valdnieks Eidips”. Ne jau slinkuma vai dumjības dēļ, bet gan drosmes un taisnīguma dēļ viņš nolemts traģēdijai. Tur dzimst traģēdijas neizbēgamība.

- Vai glābiņa nav?

- Kā nu kurā gadījumā, - Ošima saka. - Reizēm nāk arī glābiņš. Ironija cilvēkus padara dziļākus, lielākus. Paver viņiem ceļu uz glābiņu augstākā dimensijā. Tur nav vietas parastām cerībām. Tāpēc ari mūsdienās tik daudz cilvēku lasa grieķu

traģēdijas, tās ir neskaitāmu mūsdienu mākslas darbu pamatā Es atkārtošos, bet tik daudz kas šajā pasaulē ir metafora. Patiesībā jau neviens nenogalina savu tēvu un nepārguļ ar savu māti. Vai ne? Mēs, izmantojot metaforu kā paņēmienu, pieņemam ironiju. Un tādā veidā padarām sevi dziļāku un lielāku.

Klusēju. Esmu dziļi iegrimis savās domās.

- Vai kāds zina, ka tu atbrauci uz Takamacu? - Ošima vaicā.

Papluinu galvu.

- Es pats to izdomāju un atbraucu viens pats. Nevienam par to neesmu teicis, domāju, ka neviens to nezina.

- Tad tev kādu laiciņu vajadzētu vairāk uzturēties bibliotēkas istabā. Labāk nevajag strādāt reģistratūrā. Diez vai policijai izdosies sadzīt tavas pēdas. Bet, ja tā notiktu, tu atkal varētu pazust Koči kalnos.

Es ieskatos Ošimam sejā. Tad saku:

- Ko es iesāktu, ja nebūtu saticis tevi? Es šajā pilsētā esmu pilnīgi viens, te nav neviena cilvēka, kas man palīdzētu.

Ošima pasmaida. Noņem man no pleca savu roku un nopēta to.

- Tā nebūtu gan. Ja nebūtu saticis mani, tu noteikti atrastu kādu citu ceļu. Nezinu, kādēļ, bet man šķiet, ka tāds cilvēks kā tu noteikti kaut ko izdarītu.

Tad Ošima pieceļas, pieiet pie galda un paņem vēl vienu avīzi.

- Starp citu, iepriekšējā dienā avīzē bija šāds raksts. Iss, bet ļoti interesants. Varbūt nav nekāda sakara, bet tas noticis netālu no tavām mājām.

Viņš pasniedz avīzi man.

Zivis krīt no debesīm!

Nakano veikalu ieliņā nolijis divi tūkstoši sardīņu un makreļu.

29. datumā, vakarā, Nakano rajona *** kvartālā iedzīvotājus pārsteidza no debesīm nokritušas divi tūkstoši sardīņu un makreļu. Divām mājsaimniecēm, kas tuvējos veikalos iepirkušās,

zivis saskrāpējušas seju, citu ievainoto nav. Notikuma brīdī debesis bijušas skaidras, nav bijis ne mākoņu, ne ari vēja. Lielākā daļa krītošo zivju nositušās, padarot ielas slidenas...

Izlasu īso rakstiņu un atdodu avīzi Ošimam. Avīzē izvirzītas vairākas versijas par notikušā cēloņiem, taču neviena nav pārliecinoša. Policija izmeklē, vai zivis nav zagtas. Meteoroloģijas birojs ziņo, ka nekādi meteoroloģiskie apstākļi, kas varētu būt šādas parādības cēlonis, nav novēroti. Lauksaimniecības, mežrūpniecības un zivsaimniecības ministrija no komentāriem atturējusies.

- Vai tu kaut ko zini par šo notikumu? - Ošima vaicā.

Es papurinu galvu. Nav ne jausmas.

- Nākamajā dienā pēc tava tēva nāves netālu no slepkavības vietas no debesīm nobirst divi tūkstoši sardīņu un makreļu. Laikam gan nekas vairāk kā sakritība.

- Laikam gan.

- Vēl avīzē rakstīts, ka pie Tomei automaģistrāles, stāvvietā pie Fudžigavas no debesīm kritušas dēles. Kritušas ļoti ierobežotā vietā. Tas kļuvis par iemeslu vairākām vieglām autoavārijām. Dēles bijušas palielas. Neviens nevar izskaidrot, kāpēc dēles birušas no debesīm. Bezvējš, skaidras debesis. Ari par to tu neko nezini?

Papurinu galvu.

Ošima saloka avīzi un saka:

- Tā jau ir, šajā pasaulē notiek savādas, neizskaidrojamas lietas. Protams, starp tām var nebūt nekādas sakarības. Vienkārši sakritība. Bet es pievērsu tām uzmanību. Tās mani piesaistīja.

- Varbūt tās arī ir metaforas?

Mēs bridi klusējam. Mēģinu atrast vārdus, kā izteikt to, ko tik ilgi neesmu spējis pasacīt.

- Paklau, Ošima, pirms vairākiem gadiem tēvs man kaut ko pareģoja.

- Pareģoja?

- Es nekad nevienam to neesmu stāstījis. Atklāti sakot, ja es kādam būtu to stāstījis, neviens man nenoticētu.

Ošima klusē. Tomēr šī klusēšana mani iedrošina.

Es saku:

- Tas pat drīzāk bija lāsts nekā pareģojums. Tēvs to atkārtoja neskaitāmas reizes, piespieda mani to noklausīties. It kā ar kaltu to ieskaldītu man apziņā.

Es dziļi ieelpoju. Tad vēlreiz pārliecinos, vai atceros, kas man jāpasaka. Es, protams, to atceros bez atkārtošanas. Vārdi aizvien tur bijuši. Tomēr man tie jāizsver vēlreiz.

Es saku:

- Tu kādreiz ar šīm rokām nogalināsi savu tēvu, kādreiz tu pārgulēsi ar savu māti.

Kad tas ir dabūts pār lūpām noteiktu vārdu veidā, manā sirdī mostas milzīgs prieks kā dobums. Un tajā milzīgajā tukšumā mana sirds dzidri zvana. Ošimas sejas izteiksme nemainās, viņš ilgi noskatās man sejā.

- Tu kādreiz nogalināsi savu tēvu, tu kādreiz pārgulēsi ar savu māti - to tēvs tev pateica?

Es vairākkārt pamāju.

- Tieši tas pats tika pareģots valdniekam Eidipam. Tu, protams, to zini?

Pamāju.

- Bet tas vēl nav viss. Ir vēl viens papildinājums. Man ir sešus gadus vecāka māsa. Tēvs teica, ka es kaut kad pārgulēšot arī ar savu māsu.

- To tev pareģoja tēvs?

- Jā. Bet tobrīd es vēl biju mazs, gāju pamatskolā. Es nemaz nesapratu, ko nozīmē vārds pārgulēt. Ko tas viss nozīmē, to es sapratu tikai pāris gadu pēc tam.

Ošima nesaka neko.

- Tēvs teica: lai ko es izmēģinātu, savam liktenim izbēgt man neizdošoties. Tas man esot ierakstīts gēnos kā bumba ar laika degli; lai ko es darītu, es nespēšot to mainīt. Es nogalināšu savu tēvu un pārgulēšu ar savu māti.

Ošima atkal ilgi klusē. It kā viņš pārbaudītu katru manu vārdu atsevišķi, meklējot tajos kādu pavedienu.

Viņš saka:

- Bet kāpēc tēvs tev to pareģoja?

- To es nezinu. Tēvs man neko vairāk nepaskaidroja. - Es papurinu galvu. - Varbūt tēvs gribēja atriebties mātei un māsai par to, ka tās viņu pameta. Gribēja viņas sodīt caur mani.

- Un tādā veidā ievainoja tevi.

Es pamāju.

- Tēvs, šķiet, uztvēra mani tāpat kā vienu no saviem darbiem. Kā skulptūru. Ko viņš var brivi salauzt un savainot.

- Ja tā patiešām ir, tas ir ļoti kropli, man šķiet, - Ošima saka.

- Ošima, es uzaugu vietā, kur viss bija kropls. Pilnīgi viss, beigu beigās sāka likties, ka greizs ir tas, kas patiesībā bija taisns. Tb jau es sen sapratu. Bet es biju bērns, citas vietas man nebija.

Ošima saka:

- Es vairākkārt esmu redzējis tava tēva darbus. Viņš bija apdāvināts, lielisks tēlnieks, oriģināli, agresīvi, bez kompromisa, spēcīgi darbi. Viņa radītie tēli bija patiesi.

- Var jau būt. Bet, Ošima, pēc tam, kad viņš bija tos radījis, pāri palika tikai inde, ko tēvs izšļāca ap sevi. Tēvs notraipīja un savainoja visus cilvēkus savā tuvumā. Es nezinu, vai tēvs to pats gribēja vai ne. Bet tā notika. Varbūt viņš tāds bija piedzimis. Bet, lai kā būtu, tēvs bija ar kaut ko saistīts. Vai tu saproti, ko es saku?

- Domāju, ka saprotu, - Ošima saka. — Šis kaut kas bija tas, kas nodala labo no ļaunā? Spēka avots?

- Puse no maniem gēniem ir mantoti no viņa. Varbūt tāpēc māte mani pameta. Tādu, kas dzimis no nelaimīga avota, netīrs un savainots; viņa no manis norobežojās.

Ošima piespiež pirkstgalus pie deniņiem un par kaut ko domā. Tād samiedz acis un paskatās man sejā.

- Vai ir iespējams, ka tu nemaz neesi sava tēva dēls? Bioloģiski?

Es papurinu galvu.

-Pirms pāris gadiem slimnīcā to pārbaudījām. Mēs abi ar tēvu aizbraucām uz slimnīcu, asinis tika ģenētiski pārbaudītas. Bioloģiski mēs simtprocentīgi esam tēvs un dēls. Viņš man parādīja analīžu rezultātus.

-Ārkārtīgi skrupulozi.

- Tēvs man tos parādīja. It kā parakstītos uz paša radīta darba.

Ošima atkal piespiež pirkstus pie deniņiem.

- Bet patiesībā tava tēva pareģojums nepiepildās. TU taču nenogalināji savu tēvu. Tu tajā laikā biji Takamacu. tāvu tēvu Tokijā nogalināja kāds cits. Tā iznāk, vai ne?

Bs klusēdams ieplešu rokas un skatos uz tām. Dziļas nakts tumsā tās bija notrieptas ar kādām nelaimīgām, melnām asinīm.

- Atklāti sakot, es par to neesmu tik pārliecināts.

Tad es atzīstos Ošimam visā. Ka tovakar pēc aiziešanas no bibliotēkas es uz vairākām stundām zaudēju apziņu, ka attapos tempļa teritorijā. Ka mans krekls bija notriepts ar kāda cita asinīm. Ka nomazgāju šīs asinis tempļa tualetē. Ka vairākas stundas man ir pilnīgi izdzēstas no atmiņas. Lai stāsts neizstieptos pārāk garš, izlaižu daļu par nakšņošanu pie Sakuras. Ošima laiku pa laikam man kaut ko pavaicā, precīzas detaļas, ko noglabā atmiņā. Tomēr nekādu viedokli par to nepauž.

- Es tās asinis izlēju, bet man nav ne jausmas, kā asinis tās ir. Neko neatceros, - es saku. - Varbūt tā nemaz nav metafora, varbūt es tiešām ar šīm rokām nogalināju tēvu. Man tā šķiet.

Bet, protams, es todien neatgriezos Tokijā. Tev taisnība - es biju Takamacu. Tā ir tiesa. Bet -Atbildība sākas sapņos, vai ne?

- Jeitsa dzeja, - Ošima saka.

- Varbūt es tēvu nogalināju sapnī, — es turpinu. - īpašā sapnī, kā elektrības ķēdei saslēdzoties, varbūt es nogalināju tēvu.

- Es domāju tā. Attiecībā uz tevi varbūt tas tiešām kaut kādā mērā ir patiesība. Bet policijai, tāpat ari citiem, nav ne

jausmas par tavu poētisko atbildību. Vienkārši — viens un tas pats cilvēks nevar vienlaikus atrasties divās vietās. To ir pierādījis Einšteins un fizika, un ari no likuma viedokļa par to šaubu nav.

- Bet es tagad nerunāju ne par fiziku, ne par likumiem.

Ošima saka:

- Un tomēr, Kafka Tamura, tas viss, ko tu tagad saki, nav nekas vairāk kā hipotēze. Izklausās kā zinātniskās fantastikas romāna sižets.

- Protams, tā ir tikai hipotēze. To es labi apzinos. Es saprotu, ka neviens nenoticētu manam muļķīgajam stāstam. Bet zinātnes progress sākas tur, kur hipotēzēm nav pretējo pierādījumu, - tā mēdza teikt mans tēvs. Hipotēzes ir smadzeņu kaujas lauks. Viņa iemīļotais teiciens. Un es nevienu pretējo pierādījumu nevaru izdomāt.

Ošima klusē.

Es ari nevaru izdomāt, ko teikt.

- Tomēr kaut kāda iemesla dēļ tu nobrauci visu garo gabalu līdz Sikoku. Bēgdams no tēva lāsta? - Ošima ierunājas.

Es pamāju. Tad parādu ar pirkstu uz salocītajām avīzēm.

- Tomēr aizbēgt man nekādi neizdodas.

Neliec pārāk lielas cerības uz attālumu, par Vārnēnu sauktais zēns saka.

- Tev tiešām ir vajadzīga paslēptuve, - Ošima nosaka. - Neko citu es šobrīd neteikšu.

Pamanu, ka esmu šausmīgi noguris. Pēkšņi liekas, ka es sabrukšu. Piekļaujos līdzās sēdošajam Ošimam. Viņš mani apskauj. Pieglaužu galvu viņa plakanajām krūtīm.

- Ošima, es neko tādu negribu izdarīt. Negribēju nogalināt tēvu. Negribu pārgulēt ne ar māti, ne ar māsu.

- Protams, - Ošima saka. Tad izlaiž pirkstus caur maniem īsajiem matiem. - Protams, ne.

- Pat ne sapnī.

- Pat ne metaforā, - Ošima piebilst, - pat ne alegorijā, pat ne analoģijā.

-ja vēlies, es varu šonakt palikt tepat, - Ošima pēc briža saka. - Es varētu iekārtoties stūri, tajā krēslā.

Es tomēr noraidu viņa piedāvājumu. Saku, ka man labāk šodien palikt vienam.

Ošima atglauž matus no pieres. Bridi padomā, tad apjucis saka:

- Es, protams, esmu galīgi nesaprotams - sieviete, trans-seksuālis, gejs, ja tu tāpēc uztraucies...

- Nē, nemaz, - es saku, - nemaz. Man vienkārši šodien vajag apdomāties vienatnē. Tik daudz kas noticis. Tas ir viss.

Ošima uz piezīmju lapiņas uzraksta telefona numuru.

- Ja tev nakts vidū uznāk vēlēšanās ar kādu parunāt, zvani bez kautrēšanās. Man nav dziļš miegs.

Pasaku paldies.

Tonakt es ieraugu dzīva cilvēka spoku.

22. NODAĻA

Kravas automašīna, ar kuru brauca Nakata, Kobē ieradās tūlīt pēc pieciem, ielās jau bija gaišs, bet kravu nevarēja izkraut, jo noliktava vēl bija slēgta. Viņi novietoja automašīnu platā ielā netālu no ostas un tur pagulēja. Jauneklis iekārtojās aizmugurē ierīkotajā guļvietā un enerģiski krāca. Nakata laiku pa laikam no šīs krākšanas pamodās un atkal iegrima tīkamā snaudā. Bezmiegs bija parādība, kuru Nakata nekad nebija pieredzējis.

Pulksten astoņos jauneklis pamodās un plati nožāvājās.

- Vectētiņ, vai vēders nerūc? - jauneklis pavaicāja, ar elektrisko skuvekli skūdams bārdu un skatīdamies atpakaļskata spogulī.

-Jā, Nakata ari pamanīja, ka drusku gribas ēst.

- Aiziesim tepat kaut kur tuvumā brokastīs.

Kopš izbraukšanas no Fudžigavas līdz Kobei Nakata lielāko ceļa daļu bija nogulējis. Jauneklis pa to laiku, neko daudz

nerunādams, klausījās nakts radiostaciju un stūrēja mašīnu uz priekšu. Laiku pa laikam viņš dziedāja kādai dziesmai līdzi. Nakata nevienu no tām nebija dzirdējis. Nez vai tās vispār bija japāņu dziesmas, Nakata īsti nesaprata vārdus. Viņš saklausīja tikai pa retam saprotamam vārdam. Nakata izņēma no somas iepriekšējā dienā no biroja meitenēm Šindžjuku dāvanā saņemto šokolādi un risu bumbiņas un pacienāja ari jaunekli.

Jauneklis visu laiku pīpēja bez apstājas, kā viņš pats teica -lai neaizmigtu. Kad viņi sasniedza Kobi, Nakatas drēbes bija pamatīgi piesūkušās ar tabakas dvaku.

Nakata, paņēmis somu un lietussargu, rāpās ārā no mašīnas.

- Paklau, atstāj tos smagos nesamos mašīnā. Tas ir tepat tuvumā, paēdīsim un uzreiz nāksim atpakaļ uz šejieni, - jauneklis sacīja.

- Jā, tā jau ir, bet Nakata bez tām mantām nejūtas labi.

- Hm, - jauneklis norūca, piemiedzis acis. - Tikai es gan tās nestiepšu, tev pašam jātiek galā.

- Paldies.

- Mani sauc Hošino. Tāpat kā to beisbola spēlētāju no Čūiči Dragons komandas. Bet mēs neesam radinieki.

-Jā, Hošino kungs, priecājos iepazīsties. Mani sauc Nakata.

- To es zinu, - Hošino noteica.

Hošino labi pazina tuvējo apkaimi un lieliem soļiem devās uz priekšu. Nakata gandrīz pusskriešus viņam sekoja. Tad abi iegriezās kādas šķērsielas ēstuvē. Izskatījās, ka tā ir pilna ar šoferiem un ostas melnstrādniekiem. Nevienu kaklasaiti nemanīja. Visi apmeklētāji nopietnu sejas izteiksmi tiesāja nost ēdienu, it kā uzpildītos ar degvielu. Ēstuvi pildīja trauku šķindoņa, skaļi izkliegtie pasūtījumi un NKH televīzijas ziņas.

Jauneklis norādīja uz ēdienkarti, kas bija pielipināta pie sienas.

— Vectētiņ, izvēlies, kas garšo, te viss ir lēts.

-Jā, - Nakata noteica un bridi vērās ēdienkartē. Tad pēkšņi atcerējās, ka taču nemāk lasīt.

- piedodiet, Hošino kungs, Nakatam nav gaiša galva. Lasīt nemāku.

- Hm, - Hošino izbrīnīts noteica. - Nemāki lasīt? Pēdējā laikā tas reti redzēts. Zini, es ņemšu ceptu zivi un omleti. Pasūtīt tev to pašu?

-Jā, Nakatam ļoti garšo cepta zivs ar omleti.

- Nu tad labi.

- Man arī zuši garšo.

-Jā, man ari garšo. Bet no paša rīta zuti neēdīsi.

-Jā. Vakarvakarā Hagitas kungs pacienāja Nakatu ar zuti.

- Tās ir jauki, - jauneklis noteica/- Divas porcijas omletes ar ceptu zivi. Vienu lielo risu porciju, - Hošino pagriezās pret apkalpotāju un nokliedza.

- Divas porcijas omletes ar ceptu zivi, lielā porcija risu, - tā skaļi atkārtoja.

- Vai nav neērti, ka nemāki lasīt? - jauneklis pavaicāja Nakatam.;

- Tā'ir. Laiku pa laikam ir pagrūti, ka nemāku lasīt. Kamēr negāju nekur tālāk par Tokijas Nakano rajonu, tikmēr lielu neērtību nebija. Taču tā kā tagad - ārpus Nakano kvartāla -Nakatam iet diezgan grūti.

- Tā gan ir. No Nakano līdz Kobei ir krietns gabals.

-Jā. Es ari neatšķiru ziemeļus no dienvidiem. Atšķiru tikai labo un kreiso pusi. Tāpēc nevaru atrast ceļu un biļeti ari nemāku nopirkt.

- Bet tādā gadījumā tu esi labi ticis līdz šejienei.

- Jā, daudzi cilvēki Nakatam izrādījuši lielu laipnību. Hošino kungs ari ir viens no viņiem. Es nevaru vien pietiekami pateikties.

- Nemācēt lasīt - tas gan ir grūti. Mans vectēvs, viņam galva palika jocīga, bet lasīt viņš lasīja.

- Jā. Nakatam ir īpaši grūta galva.

- Tavējie visi tādi?

- Nē, tā vis nav. Vecākais brālis strādā departamantā par vadītāju. Otrs strādā tādā vietā, ko sauc par Tirgu un rūpnīcu minsitriju.

- Tu padomā tik, - Hošino nobrīnījās. - Baigi inteliģentie. Vectētiņš vienīgais tāds pajocīgs.

- Jā, Nakatam notika viens negadījums, un tad galva palika grūta. Un tāpēc, lai es nesataisītu nepatikšanas brāļiem un brāļu bērniem, es neko daudz cilvēkos neeju, tā man vienmēr pieteikuši.

- Jā, laikam jau cilvēkiem būtu neērti, ja tāds kā tu parādītos.

- Sarežģītas lietas Nakata nesaprot, bet, kamēr dzīvoju Nakano rajonā, tikmēr es neapmaldos. Arī gubernators par mani rūpējas, un ar kaķiem man labi sapas. Vienreiz mēnesī apgriežu matus, šad tad izdodas apēst kādu zuti. Bet pēc tam, kad parādījās Džonijs Volkers, Nakatam Nakano kvartālā vairs nebija palikšanas.

- Džonijs Volkers?

- Jā. Gariem zābakiem, jocīgu, augstu cepuri. Viņam ir arī veste un spieķis. Savāc kaķus un ievāc dvēseles.

- Paklau, pietiek, - Hošino noteica. - Man nav pacietības klausīties garus stāstus. Pavisam vienkārši - kaut kas atgadījās, un Nakata devās prom no Nakano.

- Jā, Nakata devās prom no Nakano.

- Un uz kurieni tu dodies?

- To Nakata vēl nezina. Bet šeit es nevaru palikt, man ir jātiek pāri tiltam. Te tuvumā ir liels tilts.

- Skaidrs, tu dodies uz Sikoku.

- Piedodiet, Hošino kungs, Nakata no ģeogrāfijas neko nesaprot. Ja tiek pāri tiltam, tad tur ir Sikoku?

- Jā, ja runājam par lielo tiltu, kas ir te tuvumā, tas ved uz Sikoku. Ir trīs tilti; viens no Kobes uz Avadžišimu, tad tālāk uz Tokušimu. Otrs no Kurašiki uz Sakaide. Un ir vēl viens, kas saineno Onomiči un Imabari. Būtu pieticis ar vienu, bet iejaucās politiķi, un tad uzbūvēja trīs.

Hošino izlēja drusciņ ūdens uz galda virsmas un uzzīmēja ar pirkstu vienkāršu Japānas karti. Tad ar trim tiltiem savienoja Honsju un Sikoku.

- Vai tas tilts ir pavisam liels? - Nakata pavaicāja.

-Jā, nav nekādi joki.

- Ak tā. Lai nu kā, Nakatam jāmēģina tikt pāri tiltam. Laikam tam, kas ir vistuvāk. Pēc tam domāšu, ko darīt tālāk.

- Tad iznāk, ka tev tur, uz kurieni dodies, neviena pazīstama nav?

- lā ir. Nakatam neviena pazīstama nav.

- Tu vienkārši gribi šķērsot tiltu uz Sikoku un tad no turienes doties kaut kur?

- Tā sanāk.

- Vai tu pats nojaut, kur tas kaut kur varētu būt?

- Nē, galīgi nemaz. Man tikai liekas, ka tad, kad būšu tur ticis, tad sapratīšu.

- Nu galīgi... - Hošino noteica. Atglauda matus, saraustīja zirgasti, uzlika atpakaļ galvā beisbola cepuri.

Sagaidījuši cepto zivi ar omleti, abi ēda klusēdami.

- Laba omlete, - Hošino izmeta.

-Jā, ļoti garšīga. Daudz garšīgāka nekā tās, ko Nakata vienmēr ēda Nakano.

- Šī ir Kansajas omlete. Pavisam kaut kas cits, nevis tie pliekanie sēžamspilveni, ko Tokijā uzdod par omletēm.

Tad abi klusēdami notiesāja omleti un sālī grilētās makreles. Izdzēra miso zupu ar krabjiem, sadalīja risu porciju uz pusēm, apēda rutkus un jūraszāles. Hošino katru kumosu sakošļāja kārtīgi trīsdesmit divas reizes, tāpēc ēšana gāja diezgan ilgi.

- Nakata, vēders pilns?

- Jā, Nakatam vēders ir pilns. Un kā Hošino kungam?

- Man arī vēders pilns, patiešām. Pēc tādām brokastīm noskaņojums pavisam labs, vai ne?

- Jā, pavisam labs.

- Paklau, uz podiņa nav jāaiziet?

-Jā, ja jūs tā sakāt, pamazām sāk vajadzēt.

- lād aizej. Tualete ir tur.

- Hošino kungam vēl nevajag?

- Es pēc tam aiziešu, nav steigas. Ej vien pirmais.

- Paldies. Nu tad Nakata ies uz podiņa.

- Paklau, ne tik skaļi, nav ko tik skaļi atkārtot, visiem dzirdot. Gti cilvēki te vēl ieturas.

- Piedodiet. Nakatam ir grūta galva.

- Ej vien ātrāk.

- Es tur varu arī zobus iztīrīt?

-Jā, var ari zobus iztīrīt. Laika vēl pietiek. Dari, ko gribi. Bet, Nakata, varbūt lietussargu atstāj tepat. Tualetē tev to nevajadzēs.

- Labi, lietussargu atstāšu tepat.

Kad Nakata atgriezās no tualetes, Hošino jau bija samaksājis rēķinu.

- Hošino kungs, Nakatam nauda ir, Nakata par brokastīm samaksās.

Jauneklis papurināja galvu.

- Nē. Tas nekas nav. Es esmu stipri parādā savam vectēvam. Biju baigi nogājis no ceļa.

-Jā, bet Nakata nav Hošino kunga vectēvs.

- Tā ir mana problēma. Tu par to neliecies ne zinis. Nerunā pretī, es uzsaucu.

Nakata bridi padomāja, tad nolēma pieņemt jaunekļa laipnību.

- liels paldies par cienastu.

- Zivs un omlete lētā ēstuvē, par to nu gan nevajag tik pazemīgi pateikties.

- Bet, Hošino kungs, ja tā padomā, kāds visu laiku par Nakatu parūpējas; kopš es aizgāju prom no Nakano, es vēl ne reizi ne par ko neesmu maksājis.

- Tas nu gan, - Hošino nobrīnījās. - Kaut kas neiespējams. Nakata palūdza ēstuves apkalpotājai siltu tēju un piepildīja

savu termosu. Tad rūpīgi noglabāja termosu somā,

Abi atgriezās pie mašīnas.

- paklau, runājot par to braukšanu uz Sikoku.

- Jā, - Nakata atsaucās.

- Ko tu darīsi Sikoku?

- To Nakata vēl nezina.

- Tu nezini, ne uz kurieni, ne kāpēc tev jābrauc. Bet tev katrā ziņā jātiek uz Sikoku?

- Jā, Nakatam jāšķērso lielais tilts.

- Vai skaidrība tev nāks tad, kad būsi ticis pāri tiltam?

- Jā, tak laikam. Bet īstenībā, pirms nebūšu šķērsojis to lielo tiltu, es neko neuzzināšu,

- Hm, - jauneklis noteica. - Tad jau tā tilta šķērsošana ir viena svarīga padarīšana.

-Jā. Tilta šķērsošana ir viena svarīga padarīšana.

- Ir nu gan... - Hošino pakasīja galvu.

Jauneklis aizbrauca uz noliktavu izkraut mašīnu. Pa to laiku Nakata kavējās turpat pie ostas nelielā skvēriņā. Viņš sēdēja uz soliņa.-

- Paklau, vecais, no šejienes nekur prom nekusties, - jauneklis bija pieteicis. - Tualete te ir, ūdens ari. Viss, ko vajag, te ir. Ja aizklīdīsi kaut kur tālu, nomaldīsies un uz šejieni atpakaļ vairs netiksi.

-Jā, jo te nav Nakano rajons.

- Tieši tā, te nav Nakano rajons. Tāpēc sēdi tepat un nekus-taes-no vietas.

- Sapratu. Nakata no šejienes nekur prom nekustēsies.

- Labi. Es izkraušu preci un atbraukšu atpakaļ.

Nakata darīja, kā likts, un nespēra ne soli prom no soliņa.

Pat uz tualeti negāja. Bet Nakatam tāda sēdēšana vienā vietā un laika nosišana nebija nekāds apgrūtinājums. Patiesībā tā bija viena no nodarbēm, ko viņš labi pieprata.

No soliņa pavērās skats uz jūru, un viņš atcerējās, ka tik ilgi nav bijis pie jūras. Bērnībā viņš kopā ar ģimeni bija vairākkārt braucis uz jūru. Peldējies ūdenī, šļakstinājies pie krasta.

Bēgumā pat bija gājis lasīt krabjus. Bet atmiņas par tiem laikiem bija pagalam izbalojušas. Itin kā tas viss būtu noticis kādā pavisam citā pasaulē. Viņš neatcerējās, ka vēl kaut kad pēc tam būtu redzējis jūru.

Pēc dīvainā negadījuma Jamanaši kalnos Nakata atgriezās skolā Ibkijā. Pēc šī notikuma fiziskās spējas bija atjaunojušās, bet visas atmiņas - izdzēstas. Ne lasīt, ne rakstīt māka vairs neatgriezās. Mācību grāmatas viņš nespēja izlasīt, eksāmenus nevarēja nolikt. Nekas no tā, ko viņš bija iepriekš apguvis, nebija saglabājies, un viņš arī vairs nespēja abstrakti domāt. Ibmēr tik un tā viņš kā nebūt pabeidza skolu. Stundās mācīto vielu viņš galīgi nesaprata, tāpat, neko nesaprazdams, nosēdēja klases stūrī. Ja skolotājs lika kaut ko izdarīt, viņš tieši tā arī darīja. Nevienu neapgrūtināja, tāpēc skolotāji aizmirsa par viņu. Uztvēra viņu drīzāk kā viesi, nevis kā slogu.

Drīz arī visi bija aizmirsuši, ka pirms dīvainā negadījuma viņam bijušas izcilas sekmes. Nakata nepiedalījās nekādos skolas pasākumos un darīšanās. Ne ar vienu nesadraudzējās. Tomēr Nakata to nepārdzīvoja. II kā neviens par viņu nelikās zinis, viņš varēja uzbūvēt pats savu, sev tīkamu pasauli. Viņš visvairāk aizrāvās ar skolā audzēto mazo lopiņu apkopšanu, kopa trušus un kazas, apkopa arī puķes dobēs un tīrīja klases telpu. Viņš vienmēr smaidīja, un šie darbi viņam nekad neapnika.

Ne tikai skolā, arī mājās visi par viņu aizmirsa. Vecāki, kas ļoti daudz uzmanības pievērsa bērnu izglītībai, sapratuši, ka vecākais dēls vairs neprot lasīt un nekādas sekmes izglītībā negūs, ar visu sirdi un dvēseli pievērsās jaunāko dēlu skološanai un par Nakatu vairs nelikās ne zinis.

Bija skaidrs, ka Nakata tālāk vidusskolā mācīties nevares, un pēc pamatskolas beigšanas viņu nosūtīja uz Nagano pie radiem. Pie mātes ģimenes. Tur viņš sāka mācīties lauksaimniecības skolā. Lasīt neprašanas dēļ ar mācībām viņam gāja grūti, bet praktiskie lauku darbi Nakatam patika. Varbūt, ja skolasbiedri nebūtu par viņu tik šausmīgi ņirgājušies, viņš pat

būtu aizgājis mācīties lauksaimniecību. Bet skolasbiedriem traki patika piekaut šo iebraucēju no lielpilsētas. Ievainojumi kļuva pārāk briesmīgi (vienas auss ļipiņa bija sadragāta), un vecvecāki nolēma, ka Nakata skolā vairs neies. Viņš auga mājās un palīdzēja mājas darbos. Viņš bija kluss, paklausīgs bērns, vecvecāki viņu mīlēja.

Ap to laiku viņš iemanījās sarunāties ar kaķiem. Mājā bija vairāki kaķi, un Nakata ar tiem bija labos draugos. Sākumā sarunas nevedās, bet pamazām viņš šo prasmi apguva un paplašināja kā svešvalodas zināšanas ar lielu pacietību; drīz vien viņš jau varēja uzturēt garas sarunas. Kaķi Nakatam iemācīja daudz ko par pasauli un dabu. Kad vien Nakatam bija brivs laiks, viņš sēdēja uz lieveņa un sarunājās ar kaķiem. Atklāti sakot, pašas pamatlietas par pasauli un tās uzbūvi viņš apguva no kaķiem.

Kad Nakatam palika piecpadsmit gadu, viņu nosūtīja uz tuvējo mēbeļu ražotni mācīties galdnieka amatu. Tā pat nebija fabrika, drīzāk galdniecības darbnīca, kurā gatavotos tradicionālos krēslus, lādes un skapjus sūtīja uz Tokiju. Viņš iepatikās priekšniekam, jo prasmīgi strādāja, pievērsa uzmanību vissīkākajām detaļām, strādāja bez kavējumiem un pretimrunāšanas. Rasējumus viņš nesaprata un netika galā ar aprēķiniem, bet citādi bija prasmīgs strādnieks. Viņš ielāgoja darināmā priekšmeta veidolu un to precīzi atkārtoja. Pēc diviem mācekļa gadiem viņu pieņēma darbā par pilntiesīgu strādnieku.

Tlda dzīve turpinājās, līdz viņam jau bija pāri par piecdesmit. Bez negadījumiem, bez slimošanas. Dzert viņš nedzēra, pīpēt nepīpēja, naktis nomodā nepalika, nepārēdās. Televīziju neskatījās, radio klausījās tikai no rīta - rīta vingrošanas programmas laikā. Tā viņš dienu no dienas taisīja mēbeles. Pa to laiku nomira vectēvs un vecmamma, ari abi vecāki nomira. Apkārtējiem viņš patika, bet tuvos draugos Nakata ne ar vienu nebija. Tur neko nevarēja darīt. Parasti cilvēkiem pēc desmit minūšu garas sarunas ar Nakatu aptrūkās, par ko runāt.

Nakatam šāda dzīve nešķita ne vientuļa, ne nelaimīga. Ari nekādu seksuālu iekāri viņš neizjuta. Viņš nemaz negribēja būt ar kādu kopā. Nakata saprata, ka viņš ir citāds nekā pārējie cilvēki. Viņš bija pamanījis, ka paša ēna, kas krīt zemē, ir plānāka nekā citiem (neviens dts gan to nebija pamanījis). Tā īsti viņš spēja saprasties tikai ar kaķiem. Un dīvainā kārtā, pļāpājot ar kaķiem, tematu sarunām nekad nepietrūka.

Kad Nakatam palika piecdesmit divi gadi, ražotnes īpašnieks nomira, un drīz vien arī ražotni slēdza. Tradicionālā stila mēbeles drūmos toņos vairs nepirka. Ari strādnieki sāka novecot, bet jaunajiem par amatnieku darbu nebija intereses. Agrāk ražotne bija atradusies klajā laukā, tagad visapkārt bija sabūvētas dzīvojamās mājas. Iedzīvotāji sūdzējās par ražošanas troksni, par dūmiem, kas cēlās no skaidu dedzināšanas, īpašnieka dēls strādāja pilsētā par grāmatvedi un negribēja šo ražotni pārņemt, tāpēc tūlīt pēc tēva nāves darbnīcu slēdza un pārdeva nekustamo īpašumu firmai. Tā ražotni nojauca, zemi nolīdzināja un pārdeva dzīvojamo namu būvniekiem. Tie uzcēla sešstāvu dzīvojamo namu. Tajā pašā dienā, kad dzīvokļus laida pārdošanā, tie tika izpirkti.

Tā Nakata zaudēja darbu. Uzņēmumam bija parādi, tāpēc, aizejot pensijā, viņš saņēma nožēlojamu samaksu. Darbu viņš vairs neatrada. Piecdesmit gadus vecs vīrietis, kas nemāk ne lasīt, ne rakstīt un specializējies vecmodīgu mēbeļu taisīšanā, - kur tādam atrast darbu.

Nakata ražotnē bija nostrādājis trīsdesmit septiņus gadus, bez nevienas brīvdienas, strādājis klusēdams. Tuvējā pasta nodaļā viņam kontā bija zināmi uzkrājumi. Nakata savām ikdienas vajadzībām tērēja ļoti maz, tāpēc viņam bija gana daudz līdzekļu, lai varētu vadīt bezrūpīgas vecumdienas. Tā kā viņš pats nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, visus rēķinus viņa vietā kārtoja kāds brālēns, kas strādāja pilsētas mērijā. Kaut ari brālēns bija laipns, tomēr ar asu domāšanu apveltīts viņš nebija un tika ievilināts kāda brokera shēmās par investīcijām slēpošanas kūrorta un dzīvokļu namu celtniecībā, kur iekūlās

lielos parādos. Tad brālēns, paķēris līdzi ari Nakatas uzkrājumus, ar visu ģimeni kaut kur pazuda. Izskatījās, ka viņš laidies lapās no naudas izspiedējiem. Viņa atrašanās vieta nevienam nebija zināma. Vai viņš maz vēl bija dzīvs?

Kad Nakata kopā ar kādu paziņu aizgāja uz pasta nodaļu noskaidrot konta atlikumu, izrādījās, ka tur palikuši nožēlojami pāris tūkstoši jenu. Bija pazudusi arī kontā iemaksātā atvaļināšanās nauda. Nakata par ļauno likteni nežēlojās. Viņš bija. palicis bez darba un bez iztikas līdzekļiem. Visi radinieki juta viņam līdzi, bet ari daudzi no viņiem bija cietuši šī brālēna dēļ. Neatradās neviens, kas varētu viņam aizdot naudu vai kā citādi palīdzēt.

Beigu beigās vecākais brālis pārveda Nakatu uz Tokiju un nolēma par viņu parūpēties. Viņam Nakano piederēja dzīvokļu nams ar vecpuišu dzīvokļiem (to viņš bija mantojis no vecākiem), un viņš vienu istabu tajā atvēlēja Nakatam. Viņš pārvaldīja Nakatas vecāku mantojuma daļu - tas gan nekas liels nebija - un Nakatam kā cilvēkam ar garīgās attīstības traucējumiem nokārtoja municipalitātes pabalstu. Brāļa rūpes tālāk nesniedzās. Nakata lasīt un rakstīt neprata, bet ar savām ikdienas vajadzībām galā tika, un, ja dzīvesvieta un ikdienas līdzekļi bija sagādāti, viņš varēja iztikt bez citu rūpēm.

Brāļi ar Nakatu tikpat kā neuzturēja attiecības. Tikai sākumā pāris reižu parādījās. Nakata un brāļi bija trīsdesmit gadus nodzīvojuši šķirti, un atšķirības dzīvesveidā bija pārāk lielas. Nekādu īpašu jūtu pret radinieku viņiem nebija, un, pat ja būtu, brāļi bija pārāk aizņemti ar savu dzīvi, lai atlicinātu laiku garīgi atpalikušajam brālim.

Tomēr Nakata šādu vēsu izturēšanos neņēma ļaunā. Viņš bija pieradis būt viens un jutās neveikli, ja citi cilvēki izrādīja viņam laipnību. Viņš ari nedusmojās uz brālēnu, kas bija izšķiedis uzkrājumus. Protams, viņš saprata, ka tā ir “ķibele". Bet viņš nemaz nezināja, kas ir kūrorts, dzīvokļi un investīcijas. Tāpat arī viņam nebija nekādas sapratnes par to, ko nozīmē “kredīts”. Nakata dzīvoja skopa vārdu krājuma ierobežotā pasaulē.

Nakata naudu varēja saskaitīt apmēram līdz pieciem tūkstošiem jenu. Vairāk par to - desmit tūkstoši, simts tūkstoši, miljons - viņam likās vienādi. Visas šīs summas bija “daudz naudas". Ari sakrāto naudu viņš nekad nebija redzējis. Viņš bija tikai dzirdējis nosauktās summas: “uzkrāts ir tik un tik”. Tāpēc tas likās tikai kaut kas abstrakts. Kad tas pazuda, viņš nekādu trūkumu neizjuta.

Tā nu notika, ka Nakata dzīvoja brāļa sagādātajā dzīvoklīti, saņēma pabalstu no pilsētas, īpašo autobusa karti, sarunājās ar kaķiem tuvējā parkā, dzīvoja mierīgu dzīvi. Šis viens Nakano stūrītis kļuva par viņa jauno pasauli. Viņš kā suns vai kā kaķis novilka tās teritorijas robežu, kurā varēja brīvi uzturēties, un centās no turienes neattālināties. Ja palika tur, varēja dzīvot mierīgi. Bez neapmierinātības vai dusmām. Viņš nejutās vientuļš, par nākotni neuztraucās, neērtības neizjuta. Viņš pieņēma katru atnākušo dienu, un tā bija pagājuši desmit gadi. Līdz brīdim, kad parādījās Džonijs Volkers.

Nakata ilgi vērās jūrā. Jūras nebija ne Nagano prefektūrā, ne Nakano rajonā. Un tikai tajā brīdī Nakata samanīja, ka uz tik ilgu laiku bija pazaudējis jūru. Pat nebija domājis par to. Viņš vairākas reizes pamāja, it kā to apstiprinādams. Noņēma cepuri un pārlaida plaukstu īsi apcirptajiem matiem. Tad uzlika cepuri atpakaļ galvā un vēroja jūru. Par jūru Nakata zināja tikai to, ka tā ir ļoti plaša, tajā dzīvo zivis un ūdens vienmēr ir sāp.

Nakata, sēdēdamsiuz soliņa, ieelpoja sāļo jūras gaisu, vēroja, kā kaijas lidinās debesīs, skatījās uz tālumā noenkurotajiem kuģiem. Skatīšanās viņu nenogurdināja. Laiku pa laikam atlidoja kāda spoži balta kaija un pastaigājās pa zālienu, Nakata mēģināja to uzrunāt, bet putns tikai piemiegtām acīm pavērās uz viņu un neko vairāk. Nevienu kaķi nemanīja. Šajā parkā vienīgie dzīvnieki bija kaijas un zvirbuļi. Nakata izņēma no somas termosu un iedzēra tēju; kad sāka līt, viņš izpleta savu rūpīgi uzraudzīto lietussargu. :

Hošino atgriezās pirms divpadsmitiem, lietus bija pierimis. Nakata sēdēja uz soliņa un, lietussargu aizvēris, vēroja jūru -tieši tādā pašā pozā kā iepriekš. Jauneklis bija kaut kur atstājis mašīnu un atbrauca ar taksometru.

- Paklau, piedod, ka tik ilgi aizkavējos, - jauneklis sacīja. Viņš bija uzmetis plecā sintētiska materiāla iepirkumu somu. - Domāju pabeigt ātrāk, bet iznāca ņemšanās. Katrā universālveikalā atradīsies viens tāds, kas visu sabojās.

- Tas nekas. Nakata tepat vien sēdēja un skatījās uz jūru.

- Hm, - jauneklis novilka, lād palūkojās uz to pusi, uz kuru skatījās Nakata. Neko īpašu tur neredzēja - noplucis mols un naftas plankumi jūrā.

- Nakata sen nebija redzējis jūru.

-Aktā?

- Nakata pēdējo reizi jūru redzēja pamatskolas laikā. Nakata tolaik bija Enošimā.

- Tad nu gan sen.

- Tolaik Japānu bija iekarojuši amerikāņi. Enošimas jūrmala bija pilna ar amerikāņu zaldātiem.

- Nevar būt.

- Var gan.

- Liecies mierā, - jauneklis noteica. - Amerikāņi nekad nav iekarojuši Japānu.

- Nakata sarežģītas lietas nesaprot. Bet amerikāņiem bija lielas lidmašīnas. 1ās nometa uz Tokiju daudz bumbu. Nakata tajā laikā aizbrauca uz Jamanaši prefektūru. Tur es saslimu.

- Pietiks. Es nedešu garus stāstus. Aiziet! Ir vēlāks, nekā es biju plānojis. Citādi drīz sāks satumst.

- Kur mēs tagad brauksim?

- Uz Sikoku. Šķērsosim to tiltu.

- Labi. Bet kā tad ar Hošino kunga darbu?

- Lai paliek tas darbs. Gan kaut ko izdomāšu. Esmu pārāk centīgi strādājis, nolēmu, ka pienāds laiks paņemt kādu brīvdienu. Atklāti sakot, ari es nekad neesmu bijis Sikoku. Nenāktu par ļaunu vienreiz uz turieni aizbraukt. Vectētiņ, lasīt tu

nemāki, biļeti nopirkt nevari, ar mani kopā tev būs vieglāk. Varbūt es tev traucēšu, ja braukšu līdzi?

- Nē, nē, Nakatam tas nemaz netraucēs.

- Nu tad nolemts. Es jau izpētīju autobusu sarakstu. Lai-žam kopā uz Sikoku!

23. NODAĻA

Tonakt es ieraugu dzīva cilvēka spoku.

Nezinu, vai tā ir pareizi to dēvēt. Lai nu kā, dzīvs, reāls cilvēks tas nav. Tā nav šīs, reālās pasaules parādība - tas ir skaidrs no pirmā skatiena.

Es pēkšņi atveru acis un ieraugu meitenes stāvu. Ir nakts, bet istabā ir savādi gaišs. Jo pa logu krit mēness stari. Pirms gulētiešanas es gan aizvilku aizkarus ciet, bet tagad tie ir atvilkti plaši vaļā. Viņa stāv mēness staru apspīdēta, skaidrām aprisēm kā izgriezts siluets, mirdzums, tik balts kā izbalojuši kauli, līst pār viņu.

Viņa ir apmēram tikpat veca, cik es, - piecpadsmit vai sešpadsmit gadi. Noteikti piecpadsmit. Es tā izlemju. Jo starp piecpadsmit un sešpadsmit gadiem ir ievērojama atšķirība. Viņa ir neliela auguma, trausla, bet turas stalti un nešķiet nevarīga. Mati ir pavisam taisni, krīt līdz pleciem, uz pieres apgriezti. Viņa ir ģērbusies kuplā, gaišzilā kleitā. Tā nav ne īsa, ne gara. Ne kurpju, ne zeķu meitenei nav. Kleitas piedurkņu aproces kārtīgi aizpogātas. Kakla izgriezums ir apaļš, padziļināts, acis piesaista skaisti veidots kakls.

Viņa sēž pie galda, zodu rokās atspiedusi, un raugās sienā. Par kaut ko domā. Taču izskatās, ka meitenei nav prātā nekas nopietns. Drīzāk šķiet, ka viņa iegrimusi kādās tālās, siltās atmiņās. Laiku pa laikam mutes kaktiņiem pārslīd pavisam viegls smaids. Tomēr mēness gaisma met ēnas, un no savas atrašanās vietas es viņas sejas izteiksmi nevaru skaidri

saskatīt. Izliekos aizmidzis. Negribu traucēt viņai darit to, ko nu viņa šeit dara. Aizturu elpu, negribu, lai mani pamana.

Es saprotu, ka šī meitene ir “parādība”. Pirmām kārtām viņa ir pārāk skaista. Proti, ne tikai viņas seja ir skaista. Viņa visa kopumā ir pārāk ideāli veidota. Viņa izskatās gluži kā no sapņa izkāpis cilvēks. Meitenes skaidrais skaistums modina manī kaut ko līdzīgu skumjām. Ārkārtīgi dabiskas jūtas. Tomēr šīs jūtas, kaut ari dabiskas, nav tādas, kurām būtu vieta ikdienišķā situācijā.

Es ieritinos futonā un aizturu elpu. Viņa turpina sēdēt pie galda tādā pašā- pozā, zodu rokās atbalstījusi. Laiku pa laikam zods nedaudz pakustas, un tad viņas seja ir saskatāma no cita redzesleņķa. Šī ir vienīgā kustība istabā. Ārā pie paša loga aug liels kizila krūms, tas maigi atmirdz mēness gaismā. Vējš aprimis. Nedzird ne sīkāko skaņu. Šķiet, ka esmu nomiris, to nepamanīdams. Un miris esmu nolaidies dziļā krāteri ezera dibenā kopā ar šo meiteni.

Viņa pēkšņi atrauj zodu no plaukstām, noliek rokas uz ceļgaliem, kas trausli un balti pavīd pie kleitas malas. It kā pēkšņi kaut ko atminējusies, viņa vairs neskatās sienā. Pagriežas un raugās uz manu pusi. Pārlaiž roku pierei, atglauž matus. Slaidie, meitenīgie pirksti uz bridi sastingst pie pieres, it kā mēģinātu izvilkt kādu domu. Viņa mani redz. Sirds man dobji sitas. Tomēr savādi, man itin nemaz nav tādas sajūtas, it kā mani kāds vērotu. Es neesmu tas, uz ko viņa skatās, drīzāk viņa uzlūko kaut ko, kas atrodas man aiz muguras.

Krātera ezera dziļumā, kur abi esam nolaidušies, valda klusums. Krāteris apdzisis jau senos laikos. Te lejā kā dubļu sanesas plešas vientulība. Tas nelielais daudzums gaismas, kas izlaužas ūdenim' cauri, iekrāso apkārtni baltu kā tālu atmiņu paliekas. Ūdens dzīlēs nemana ne dzīvības pazīmi. Cik ilgi viņa tā skatās uz mani - vai uz to vietu, kur es atrodos? Pamanu, ka laika ritums te nedarbojas. Laiks atsaucas sirdij, te izplešas, te saraujas. Viņa pēkšņi pieceļas, klusiem soļiem aiziet līdz durvīm. Durvis vaļā neveras. Tbmēr viņa bez skaņas pazūd tajās.

Es ieritinos dziļāk futonā. Nedaudz paveru acis, nekustos nemaz. Varbūt viņa tūdaļ atgriezīsies, iedomājos. Nē, es ilgojos, kaut viņa atgrieztos. Tbmēr, lai cik ilgi es gaidītu, meitene neatgriežas. Paceļu galvu un paskatos modinātāja izgaismotajā displejā. Divdesmit piecas minūtes pāri trijiem. Izkāpju no gultas, pieskaros krēslam, kurā viņa sēdēja. Siltumu nejūtu. Apskatu galda virsmu. Varbūt uz tās būs nokritis kaut viens vienīgs matiņš? Tbmēr neko nepamanu. Apsēžos krēslā, pārlaižu plaukstas vaigiem, dziļi nopūšos.

Es nevaru aizmigt. Aizvelku aizkarus, ielienu atpakaļ futonā. Tbmēr aizmigt nekādi neizdodas. Saprotu, ka pārāk ilgojos pēc šīs noslēpumainās meitenes. Neko tādu es agrāk neesmu izjutis. Manā sirdī dzimst kaut kas ārkārtīgi spēcīgs, iesakņojas tur un aug lielāks. Karstā sirds, ieslodzīta aiz ribām, plešas aizvien lielāka un lielāka un saraujas pilnīgi neatkarīgi no manas gribas.

Vēlreiz iededzu gaismu, apsēžos gultā un gaidu ritu. Es nespēju ne lasīt grāmatu, ne klausīties mūziku. Nevaru neko. Sēžu kā sastindzis un gaidu ritu. Tikai tad, kad debesīs parādās gaismiņa, man izdodas uz bridi aizmigt. Miegā es raudu. Kad pamostos, spilvens ir auksts un samircis. Tomēr es nezinu, par ko esmu lējis asaras.

Ošima parādās tūlīt pēc deviņiem, sadzirdu viņa Mazda Roadstar dzinēja skaņu, un mēs abi divi sākam gatavoties bibliotēkas atvēršanai. Kad viss ir sakārtots, es pagatavoju Oši-mam kafiju. Ošima man iemācīja gatavot kafiju. Jāsamaļ pupiņas, jāuzvāra ūdens īpašā kanniņā ar slaidu snīpi, jāļauj tam bridi pastāvēt, tad, izmantojot papīra filtru, lēni jāaplej kafija. Gatavai kafijai Ošima pieber nedaudz cukurā, drīzāk simboliski. Krējumu klāt nelej. Viņš uzsver, ka tā kafija garšojot vislabāk. Es dzeru Earl Grey tēju. Ošimam mugurā ir spīdīgs, brūns krekls un baltas kokvilnas bikses. Viņš izņem no kabatas pavisam svaigu kabatlakatiņu un noslauka briļļu stiklus, tad vēlreiz paskatās uz mani.

__ Tu izskaties tā, it kā nebūtu gulējis, - viņš nosaka.

- Es gribētu tev kaut ko lūgt, - es ierunājos.

- Tas būtu?

- Es gribētu noklausīties dziesmu “Kafka liedagā”. Vai tu nevari dabūt plati?

- Kompaktdisks nederēs?

-Ja varētu, tad labāk veco plati. Es gribētu to dzirdēt tā, kā tā agrāk skanēja. Bet tad jau vajadzēs ari atskaņotāju.

Ošima piespiež pirkstus pie deniņiem un domā.

- Man liekas, pieliekamajā varētu būt viens stereoatskaņo-tājs. Tomēr es nezinu, vai tas darbojas vai ne.

Pieliekamais ir neliela telpa, kuras logs iziet uz automašīnu stāvvietu, tajā ir tikai viens augsts logs, kas laiž iekšā gaismu. Tur ir visādas mantas no visādiem laikiem, samestas bez kādas kārtības. Mēbeles, trauki, drēbes, gleznas... Daži no šiem priekšmetiem varētu būt vērtīgi, tomēr lielākā daļa ir tikai krāmi. “Te gan visa kā ir gana,” Ošima drūmi nosaka. “Kādu dienu te vajadzētu visu sakārtot, taču neviens drosmīgais nav manīts.”

Pašā istabas vidū, it kā atpūstu no seniem laikiem, atrodam Sansui atskaņotāju, vecu modeli. Aparāts izskatās vesels, bet šķiet, ka tam ir vismaz gadi divdesmit pieci. Pārklājies ar baltu putekļu kārtiņu. Uztvērējs, pastiprinātājs, plašu spēlētājs, divi nelieli skaļruņi. Līdzās atskaņotājam atrodam ari vecu plašu kolekciju. Beatles, Rolling Stones, Beach Boys, Simon and Garfunkel, Stevie Wanders... Tikai sešdesmito gadu populārās dziesmas. Apmēram trīsdesmit plašu. Izņemu kādas no vākiem. Tās ir lietotas akurāti, nav nekādu skrāpējumu. Nav ar! sapelējušas.

Pieliekamajā atrodu arī ģitāru. Ar visām stīgām. Kaudzē sakrauti žurnāli, kuru nosaukumus es nezinu. Vecmodīga tenisa rakete. Tas viss kopā izskatās kā nesenas pagātnes drupas.

- Gan plates, gan ģitāra, gan tenisa rakete laikam piederējušas Saeki kundzes mīļotajam, — Ošima saka. — Es jau tev stāstīju, viņš kādreiz dzīvoja šajā mājā. Pēc tam kad tas notika,

viņa lietas sanestas šeit. Atskaņotājs gan, kā izskatās, nāk no jaunākiem laikiem.

Pārnesu atskaņotāju un plašu kolekciju uz istabu. Noslauku putekļus, pieslēdzu atskaņotāju pastiprinātājam, nospiežu slēdzi. Iedegas pastiprinātāja zaļās lampiņas, atskaņotāja ripa sāk griezties. Pārbaudu kārtridžu, vai adata ir tās īstajā vietā. Izņemu no vāka sarkanu vinila plati - Sergeant Pepper’s Lonely Hearts Club Band - un uzlieku uz atskaņotāja. No skaļruņiem uzreiz sāk plūst pazīstamais ģitāras ievads. Skaņa ir negaidīti dzidra.

- Mūsu valstij ir daudz visādu problēmu, tomēr tehniskajā ziņā mēs esam izcili, - Ošima atzinīgi saka. - Aparāts ražots pirms krietna laika, bet spēlē labi.

Mēs kādu bridi klausāmies Sergeant Pepper’s Lonely Hearts Club Band. To es biju dzirdējis tikai kompaktdiska ierakstā. Šādi Sergeant Pepper izklausās gluži citādi.

Ošima ierunājas:

- Aparatūru esam reanimējuši, bet, vai tikpat viegli izdosies dabūt rokā “Kafka liedagā” singlu, to es nezinu. Šobrīd tas ir diezgan liels retums. Apvaicāšos mammai. Varbūt viņai ir. Un, ja nav viņai pašai, varbūt viņa pazīst kādu, kuram tas varētu būt.

Es pamāju.

Tad Ošima, gluži kā skolotājs, brīdinot skolēnu, pastiepj uz manu pusi rādītājpirkstu.

- Bet, kā jau tev iepriekš teicu, tu nedrīksti to melodiju klausīties tajā laikā, kad Saeki kundze uzturas šeit. Lai nu kas, bet tas tev jāielāgo.

Es pamāju.

- Tā kā filmā “Kasablanka”, - Ošima piebilst, tad nodungo As time goes bye. - Tikai šo vienu melodiju ne.

- Ošima, es tev gribēju kaut ko jautāt, - nolemju pavaicāt.

- Kas ir tā piecpadsmit gadus vecā meitene, kas nāk šurp?

- Šurp, tas ir - uz bibliotēku?

Es pamāju. Ošima piešķiebj galvu un domā.

- Vismaz, cik man zināms, šeit neviena piecpadsmit gadus veca meitene nav manīta, - viņš saka, tad atkal vērīgi nopēta manu seju, it kā pa logu ieskatītos istabā. - Kāpēc tu pēkšņi kaut ko tik dīvainu vaicā?

- Es, liekas, nesen viņu šeit redzēju, - atbildu.

- Nesen - kad tas būtu?

- Vakarnakt.

- Tu vakarnakt šeit manīji apmēram piecpadsmit gadus vecu meiteni?

-Jā.

- Kas tā par meiteni?

Es viegli piesarkstu.

- Parasta meitene. Mati līdz pleciem, mugurā zila kleita.

- Skaista meitene?

Pamāju.

- Vai tikai tas nebūs tavas seksuālās tieksmes radīts tēls? - Ošima nosmejas. - Pasaulē ir daudz dīvainu lietu. Veselīgam heteroseksuālam cilvēkam tavā vecumā tas nav nekas sevišķs.

Atceros, ka Ošima kalnos redzēja mani kailu, un piesarkstu vēl vairāk.

Pusdienas laikā Ošima man pasniedz četrstūrainā aploksnē ieliktu “Kafka liedagā” singlu.

- Izrādījās, ka mammai tas tiešām ir. Turklāt pieci eksemplāri. Viņa nu gan ir apaugusi ar mantu, neko nemet ārā. Nejēdzīgs ieradums, taču šoreiz tas izrādījās noderīgs.

- Paldies, - es saku.

Atgriezies istabā, izņemu no aploksnes plati. Tā izskatās pilnīgi nelietota, savādi jauna. Vispirms apskatu fotogrāfiju uz vāka. Tajā redzama Saeki kundze deviņpadsmit gadu vecumā.

Viņa sēž ierakstu studijā pie klavierēm un skatās fotoaparāta objektīvā. Viņa nolikusi rokas uz nošu statīva, atbalstījusi zodu rokās, piešķiebusi galvu, nepiespiesti smaida. Tikpat kā nekādas kosmētikas. Lai mati nekristu uz pieres, tie atsprausti

ar plastmasas sprādzi. Labās auss galiņš spraucas ārā caur matiem. Mugurā viņai vienkārša kleita gaišzilā krāsā ar īsām piedurknēm. Uz kreisās rokas smalka sudraba rokassprādze, tā ir viņas vienīgā rotaslieta. Skaistas basas kājas. Pie klavieru soliņa līdzās noliktas sandales.

Viņa izskatās kā simbols. Ko tas simbolizē? Laikam gan -kādu laiku, kādu vietu. Un vēl - kādu dvēseles stāvokli. It kā viņa būtu nejaušas, laimīgas satikšanās radīts gars. Mūžība, nevainīgs, neievainojams naivums lidinās ap viņu kā sporas pavasarī. Šajā fotogrāfijā laiks pēkšņi ir apstājies. 1969. gads... Skats no tā laika, kad es vēl nebiju piedzimis.

Man, protams, uzreiz kļūst skaidrs, ka vakar manā istabā iegriezusies Saeki kundze meitenes gados. Par to man nav ne mazāko šaubu. Es tikai gribēju pārliecināties.

Fotogrāfijā Saeki kundze ir deviņpadsmit gadus veca; salīdzinājumā ar piecpadsmitgadīgo seja ir vairāk pieaugusi, nobriedusL Tāda salīdzināšana, protams, ir veltīga - bet sejas ovāla līnijas kļuvušas asākas. No viņas vaibstiem ir pazudis zināms bažīgums. Tomēr lielos vilcienos deviņpadsmitgadīgā un piecpadsmitgadīgā ir vienādas. Šis smaids ir tas pats, ko vakar redzēju jaunās meitenes sejā, tāpat ari kustība, kā viņa atbalstīja zodu, pieliekusi galvu, viss ir tāds pats. Pašreizējā Saeki kundze mantojusi arī noskaņu, kādu rada meitenes sejas izteiksme; varbūt tas ir pašsaprotami. Es Saeki kundzē spēju saskatīt gan deviņpadsmit, gan piecpadsmit gadus vecās meitenes sejas izteiksmi un žestus. Tie paši samērīgie vaibsti, tā pati distancēšanās no pasaules. Pat viņas augums tikpat kā nav pārvērties. Es par to priecājos.

Tomēr šajā fotogrāfijā uz plates apvāka ir kaut kas tāds, ko tagadējā, pusmūža Saeki kundze ir zaudējusi un kas nav atgriežams. To varētu nosaukt par sava veida spēka plūsmu. Tas nav nekas krāšņs. Tīra ūdens strūkla, kas laužas no avota starp klintīm, kaut kas tāds, kas savaldzina jebkuru sirdi, nesabojāts, dabisks. Šim spēkam piemīt īpašs mirdzums, tas starot izstaro no deviņpadsmitgadīgās Saeki kundzes, kas sēž pie

klavierēm. Vajag tikai paskatīties uz viņas smaidu, lai kļūtu skaidrs, ka šai laimīgajai sirdij ir ejams skaists ceļš. Gluži kā jāņtārpiņu mirdzums, kas saskatāms vēl ilgi pēc tam, kad tie paši pazuduši tumsā.

lUrot rokās šo plates apvāku ar fotogrāfiju, es kādu bridi sēžu uz gultas malas. Neko nedomādams, tāpat vien ļauju laikam plūst. Tad atveru acis, pieeju pie loga, ieelpoju gaisu. Vējš atnes jūras smaržu. Vējš, kas nācis šurp caur priedēm. Nav ne mazāko šaubu par to, ka vakarnakt es šajā istabā redzēju Saeki kundzi - piecpadsmit gadus vecu. īstā Saeki kundze, protams, ir dzīva. Viņa kā reāla sieviete, kurai ir pāri par piecdesmit, dzīvo reālu dzīvi šajā reālajā pasaulē. Ari šobrīd viņa ir otrajā stāvā, sēž pie galda un strādā. Ja es tagad izietu ārā no šīs istabas un uzkāptu otrajā stāvā, varētu satikt reālo viņu. Varētu parunāt ar viņu. Un tomēr, lai gan reāla, tā sieviete, ko es te redzēju, bija “dzīva cilvēka rēgs”. Ošima sadja, ka cilvēks nevar vienlaikus atrasties divās vietās. Taču reizēm tā notiek.

Es par to esmu pārliecināts. Cilvēks, dzīvs būdams, var kļūt par rēgu.

Tad vēl viena svarīga lieta - šis “dzīvā cilvēka rēgs” iegūlis man sirdī. Mani saista ne jau šībrīža Saeki kundze, bet gan tā, kuras šobrīd vairs nav, viņa, bet piecpadsmit gadu vecumā. Viņa mani pievelk. Turklāt - spēcīgi. Tik stipri, ka vārdos to grūti izteikt. Un, lai nu kā, šis notikums ir reāls. Var jau būt, ka šī meitene realitātē nemaz neeksistē. Tbmēr viņa liek manai sirdij sisties straujāk. Manai reālajai sirdij. Tās ir tikpat reāli kā tās asinis, ar kurām tonakt es biju notraipījies.

Kad pienācis bibliotēkas slēgšanas laiks, Saeki kundze nokāpj lejas stāvā. Dzirdama papēžu klikšķu atbalsošanās kāpnēs. Viņu ieraugot, man muskuļi saspringst un sirds sitas tik ļoti, ka šķiet - to var sadzirdēt. Saskatu Saeki kundzē to piecpadsmit gadus veco meiteni. Viņa guļ kaut kur Saeki kundzē, sarāvusies čokurā kā mazs zvēriņš ziemas guļā. Es to redzu.

Saeki kundze man kaut ko vaicā. Es nespēju atbildēt. īsti nespēju pat uztvert jautājuma būtību. Protams, viņas teiktos vāidus es sadzirdu - tie vibrē bungādiņās un nonāk līdz smadzenēm, tad tiek pārvērsti atpakaļ vārdos. Tomēr es nespēju sasaistīt vārdu jēgu. Apjūku, nosarkstu un izmetu kaut ko nesakarīgu. Ošima manā vietā atbild uz viņas jautājumu. Es tikai piekrītoši pamāju. Saeki kundze pasmaida, atvadās no manis un Ošimas un dodas prom. No automašīnu stāvvietas puses atskan viņas automašīnas motora skaņa. Tad tā attālinās un izgaist pavisam. Ošima pakavējas ilgāk un palīdz man aizslēgt bibliotēku.

- Paklau, vai tikai tu neesi iemīlējies? - Ošima nosaka. - Izskaties pavisam izklaidīgs!

Nesaprazdams, ko lai uz to atbildu, es klusēju.

- Ošima, tas noteikti izklausīsies savādi, bet - vai dzīvs cilvēks var kļūt par spoku?

Ošima atbalstās ar abām rokām pret reģistratūras leti un ieskatās man sejā.

- Ārkārtīgi daudznozīmīgs jautājums. Vai tas ir literārs, metaforisks jautājums, jautājums par cilvēka dvēseles pastāvēšanas veidu? Vai ari reālistisks jautājums?

- Laikam gan reālistisks, - es atbildu.

- Pieņemot, ka spoki realitātē eksistē, vai tā?

-Tā gan.

Ošima noņem brilles, noslauka tās kabatlakatiņā, tad uzliek atpakaļ.

- Šo parādību mēdz dēvēt par “dzīva cilvēka spoku”. Es nezinu, kā ir ārzemēs, bet Japānā šāda parādība bieži vien aprakstīta literāros sacerējumos. Piemēram, “Stāstā par Gen-dži”, tajā tādu dzīvo cilvēku spoku ir papilnam. Heiana laikmeta pasaulē vai vismaz šī laikmeta cilvēku dvēseles pasaulē reizēm cilvēki, vēl dzīvi būdami, spēja pārvietoties pa gaisu un izdarīt nodomāto. Tu esi lasījis “Stāstu par Gendži”?

Papurinu galvu.

- Mums bibliotēkā ir pāris tulkojumu modernajā japāņu valodā, palasi. Piemēram, tajā prinča Gendži mīļākā, galma dāma Rokudžjo ir tik ārkārtīgi greizsirdīga uz prinča galveno sievu Aoi, ka pārvēršas par ļauno garu. Nakti pēc nakts viņa pārvēršas par ļauno garu un moka Aoi viņas gultā, līdz beidzot nogalina. Aoi gaidīja prinča bērnu, un šķiet, ka šis jaunums bijis tāds kā klikšķis, pēc kura Rokudžjo pārvērtusies. Princis Gendži sapulcinājis priesterus, lai tie skaitītu lūgšanas ļaunā gara izdzīšanai. Tomēr ļaunums bijis pārāk spēcīgs, visi pūliņi izrādījušies veltīgi.

Bet pats svarīgākais šajā stāstā ir tas, ka Rokudžjo pati neapzinājās to, ka ir kļuvusi par dzīva cilvēka rēgu. Pamodusies no ļaunu murgu sapņiem, viņa pamanīja, ka garie, melnie mati dvako pēc dūmiem, viņa neko nesaprata un jutās apjukusi. Tie bija vīraka dūmi, ko priesteri kvēpinājuši, lai izdzītu ļauno garu. Viņa, pati to neapzinādamās, bija pārvietojusies pa gaisu, cauri zemapziņas tunelim tieši pie Aoi gultas. “Stāstā par Gendži” šī ir viena no dīvainākajām un saistošākajām epizodēm. Kad vēlāk galma dāma Rokudžjo saprot, ko izdarījusi, viņa no sirds nožēlo pastrādāto ļaunumu, nogriež matus un aiziet klosterī. '

Mistiskā pasaule galu galā nav nekas cits kā mūsu dvēseles tumsa. Iekams Freids un Jungs deviņpadsmitajā gadsimtā bija iespīdinājuši gaismu mūsu zemapziņas pasaulē, cilvēki ris. divu veidu tumsas nešķīra, saistība starp tām viņiem bija skaidra, turklāt ne metaforiskā izpratnē. Ja atkāpjamies vēl vairāk pagātnē, šī saistība ir vēl dziļāka. Pirms Edisons bija Izgudrojis elektrību, pasaules lielāko daļu burtiski ieskāva tumsa. Tāpēc ārējā, fiziskās pasaules tumsa un iekšējā, dvēseles tumsa netika nodalīta, tās bija nesaraujami saistītas.

Lūk, tā!

Un Ošima cieši saspiež kopā abas plaukstas.

- Murasaki Šikibu laikā “dzīvo cilvēku rēgi” bija vienlaikus gan noslēpumainas parādības, gan ari patiesi dabisks dvēseles stāvoklis. Šķiet, ka tā laikmeta cilvēki nemaz nespēja nošķirt

šīs divas tumsas vienu no otras. Bet mūsdienu pasaulē tā vairs nav. Ārējās pasaules tumsa ir tikpat kā izkliedēta, bet dvēseles tumsa saglabājusies. Tās, ko mēs dēvējam par patību vai apziņu, līdzinās aisbergam tajā ziņā, ka abu lielākā daļa ir iegrimusi tumsā. Šī nošķirtība reizēm mūsos rada ārkārtīgi dziļas pretrunas un apjukumu.

- Tāda tumsa ieskauj tavu mazo namiņu kalnos.

-Jā. Tieši tā. Tur vēl ir saglabājusies īstā tumsa. Es laiku pa laikam uz turieni aizbraucu paskatīties tumsā, - Ošima saka.

- Vai iemesls, kura dēļ cilvēks, dzīvs būdams, kļūst par rēgu, vienmēr ir negatīvs? - es pavaicāju.

- lādam secinājumam īsta pamatojuma nav. Es gan neesmu šajā jautājumā speciālists, tomēr, cik zinu, visos gadījumos cilvēki kļūst par savu rēgu kādu negatīvu pārdzīvojumu dēļ. Spēcīgās jūtas, kas pārņem cilvēkus savā varā, ir reizē gan individuālas, gan negatīvas. Diemžēl nevaru minēt tādu piemēru, kad kāds būtu kļuvis pats par savu spoku, lai nestu mieru cilvēcei vai lai realizētu kādu saprātīgu pieņēmumu.

- Un mīlestības dēļ?

Ošima apsēžas krēslā un domā.

- Grūts jautājums. Nepratīšu uz to atbildēt. Es nevaru atcerēties nevienu konkrētu piemēru. Ir gan, piemēram, stāsts “Krizantēmu zvērests” - no “Mēness un lietus stāstiem”. Esi lasījis?

- Neesmu, - es atbildu.

- “Mēness un lietus stāstus” sarakstījis Ueda Akinari vēlīnajā Edo laikmetā, bet notikumu laiks ir agrīnais karojošo valstu laikmets, tāpēc varētu teikt, ka Akinari pieeja ir retrostilā. Viņš bijis nostalģiski noskaņots cilvēks.

Stāsts par diviem samurajiem, draugiem, kas ar asinīm apliecina zvērestu, ka būs viens otram kā brāļi. Samurajiem tās ir ārkārtīgi svarīgas attiecības. Kļūstot par brāļiem un apstiprinot to ar zvērestu, viņi apliecina, ka ir gatavi otra labā atdot dzīvību. Brāļi pienākuma ziņā.

Viņi dzīvo šķirti, tālu viens no otra, kalpodami katrs savam kungam. Viens samurajs apsola otram - kad pienāks krizantēmu ziedēšanas laiks, es katrā ziņā būšu pie tevis. Otrs atbild - ja tāda ir noruna, es gaidīšu. Bet, iekams pirmais samurajs ir devies apdemot savu draugu, viņš iekuļas nemieros un tiek ieslodzīts. Viņš nedrīkst nekur iet, ari vēstules viņam aizliegts nosūtīt. Paiet vasara, rudens pieņemas spēkā, drīz pienāks ari krizantēmu ziedēšanas laiks. Viņš nevar izpildīt draugam doto solījumu. Samurajam nav nekā svarīgāka par dotā vārda turēšanu. Gods ir svarīgāks par dzīvību. Šis samurajs izdara harakiri, pārvēršas par garu un dodas tālajā ceļā, lai apmeklētu drauga namu. Viņi apsēžas pie ziedošajām krizantēmām, izrunājas no sirds, un pēc tam viņš pazūd no Zemes virsas. Ļoti skaists stāsts.

- Tikai viņš, lai kļūtu par garu, nomira.

- Tieši tā, - Ošima piekrīt. - Šķiet, ka pienākuma, mīlestības vai draudzības dēļ cilvēki nevar kļūt paši par saviem spokiem. Tāpēc jānomirst. Mīlestības, pienākuma un draudzības dēļ cilvēki var atdot savu dzīvību, lai kļūtu par spoku. Cik man zināms, lai kāds, dzīvs būdams, kļūtu par spoku, ir vajadzīgs ļaunums, negatīvas domas.

Mēģinu par to padomāt.

- Bet, kā jau tu teici, varbūt ir ari tādi piemēri, kad cilvēki mīlestības dēļ kļūst par savu spoku. Es neesmu šo jautājumu pārāk rūpīgi pētījis. Varbūt ir ari tā, - Ošima saka. - Mīlestība varot no jauna uzbūvēt pasauli, tad jau viss ir iespējams.

- Paklau, Ošima, - es ievaicājos. - Tu esi mīlējis?

Viņš pārsteigts manī noskatās.

- Tu tikai padomā! Un kā tev liekas? Es neesmu ne jūras-zvaigzne, ne asteroīds, ne piparu stāds. Cilvēks ar miesu un asinīm. Esmu gan mīlējis.

- Es to nedomāju tādā ziņā, — es piesarcis saku.

- Sapratu, - viņš saka. lād maigi pasmaida.

Kad Ošima ir aizgājis, es atgriežos istabā, ieslēdzu ste-reoatskaņotāju, uzlieku “Kafka liedagā”. Noregulēju uz

45 apgriezieniem, tad nolaižu adatu. Klausos dziesmu un vienlaikus lasu tās vārdus.

Kafka liedagā

kamēr tu biji pasaules malā es esmu mirušā krāteri stāvu durvju ēnā vārdi zudušiem burtiem

mēness apspīd gulošu ķirzaku sīkas zivteles no debesīm krīt ārā aiz loga kareivji nocietina sirdis

(Piedziedājums).

liedagā uz soliņa sēž Kafka

domā par svārstu, kas pasauli dzen

kad sirds loks noslēdzas

sastingušās sfinksas ēna

pārvēršas par nazi

caurdur tavus sapņus

slīkstošas meitenes pirksti meklē ieejas akmeni paceļ zilā tērpa meitu skatās uz Kafku liedagā

Noklausos šo plati trīs reizes pēc kārtas. Man nedod mieru viens jautājums. Kā gan šo dziesmu varēja pārdot vairāk nekā miljons eksemplāros, kā tā varēja kļūt par tādu hitu? Nevarētu teikt, ka tās teksts ir pilnīgi nesaprotams, bet jāteic - tas ir ļoti simbolisks, sirreāls. Nedomāju, ka atrastos daudz tādu, kas to uzreiz spētu iegaumēt. Tomēr, noklausoties dziesmu vairākas reizes pēc kārtas, skan jau pazīstamāk. Vārdi pa vienam vien atrod vietu manā sirdī. Dīvaina sajūta. Parādās tēli, kas ir

viņpus šiem vārdiem kā izgriezti silueti, un sāk staigāt. Kā Ieaut kas dziļos sapņos skatīts.

Melodija ir brīnišķīga. Nesamežģīta, skaista un vienkārša. Bet ne parasta. Un Saeki kundzes balss tik dabiski saplūst ar šo melodiju. Tā nav profesionālas dziedātājas balss, nav pārāk spēcīga, arī tehnikas viņai pietrūkst. Tomēr viņas balss kā vasaras lietiņš, kas nolīst pār akmens plāksnēm dārzā, noskalo manu apziņu. Sākumā viņa viena pati spēlē klavieres un dzied, vēlāk pievienojas stīgu instrumenti un oboja. Varbūt aranžējums ir tik vienkāršs finansiālu apsvērumu dēļ, bet tieši tādēļ, ka izpildījumā nav nekā lieka, dziesma izklausās tik svaiga un pievilcīga.

Savukārt piedziedājumā parādās divi neparasti akordi. Pārējie akordi dziesmā ir vienkārši, taču šie divi ir negaidīti. Tie nav uzreiz saprotami, vienkārši klausoties. Pirmo reizi tos uztverot, es jūtos apjucis. Varbūt būs pārspīlēti tā teikt, bet es pat jūtos nodots. Šīs negaidītās skaņas mani satricina, iedveš nemieru. It kā bez iepriekšēja brīdinājuma nez no kurienes uzpūstu auksts vējš. Bet, kad piedziedājums beidzies, atkal parādās sākotnējā skaistā melodija, aizvedot klausītāju atpakaļ harmoniskajā tuvības pasaulē. Vējš norimies. Dziesma beidzas, klavieres nospēlē pēdēja noti, stīgu instrumenti klusām notur pēdējo akordu, bet oboja pārtver atlikušo melodiju un izspēlē to līdz galam.

Pēc tam kad esmu vairākkārt noklausījies “Kafku liedagā”, man šķiet, ka saprotu, kāpēc tik daudziem cilvēkiem šī melodija aizķērās sirdī. Tūjā ir dabisks talants un sirds bez viltus, tieša un maiga vienlaikus. Varētu teikt ari - noslēpumaina. Deviņpadsmit gadus veca, kautrīga meitene no provinces pilsētiņas uzraksta dziesmas vārdus mīļotajam tālumā, tad apsēžas pie klavierēm, sacer melodiju un to tāpat vien nodzied. Viņa to nesacer, lai izpildītu citiem, viņa rada to pati sev. Lai nedaudz sasildītu savu sirdi. Šī nevainība klusi, bet tieši uzrunā cilvēku sirdis.

No tā, ko atrodu ledusskapī, pagatavoju vienkāršas vakariņas. Tad vēlreiz uzlieku “Kafku liedagā”. Apsēžos krēslā,

aizveru aris un cenšos iztēloties, kā deviņpadsmit gadus vecā Saeki kundze studijā spēlē klavieres un dzied šo dziesmu. Domāju par tām siltajām jūtām, ko viņa izjuta. Un par to, kā bezjēdzīga vardarbība tās sarāva uz mūžiem.

Kad plate nospēlēta, adata paceļas un atgriežas vietā.

Varbūt Saeki kundze “Kafku liedagā” sarakstījusi šajā istabā? Vairākkārt klausoties plati, manī pamazām nostiprinās pārliecība par to, ka Kafka liedagā ir tas zēns, kas redzams eļļas gleznā pie sienas. Apsēžos krēslā un atspiežu zodu rokās tāpat kā viņa iepriekšējā naktī, no tāda paša redzesleņķa kā viņa paskatos uz sienu. Redzu glezniņu, lā noteikti ir. Saeki kundze šajā istabā, skatoties uz šo gleznu, domādama par to zēnu, sarakstīja dzejoli “Kafka liedagā”. Laikam gan tas bija dziļā nakts stundā.

Pieeju pie sienas, lai papētītu gleznu tuvāk. Zēns raugās tālumā. Skatiens šķiet neizdibināms. Debesīs, kurās viņš noraugās, vienā stūrī peld pāris savādu mākoņu. Vislielākā mākoņa apveids atgādina sakņupušu sfinksu. Sfinksa - parakņājos atmiņās.

Nūjā, Eidips jaunībā viņu uzvarēja. Kad Eidips atminēja tās uzdoto mīklu, savādais radījums saprata, ka ir zaudējis, un padarīja sev galu, nometoties no klints. Tieši šīs uzvaras dēļ Eidips nonāca lēbās, kur apprecējās ar Tēbu valdnieci, kas . patiesībā bija viņa māte.

Un vārds - Kafka. Saeki kundze saskatījusi gleznā redzamā zēna neizdibināmo vientulību un saistījusi to ar Kafkas stāstu pasauli. Tāpēc viņa šo zēnu nosaukusi par “Kafku liedagā”; Vientuļa dvēsele, kas klīst nesaprotamības liedagā. Tāda varētu būt vārda “Kafka” nozīme.

Ne tikai vārdi “Kafka” un “sfinksa”, bet ari tas par sīkajām zivtelēm, kas krīt no debesīm, sasaucas ar manu situāciju. Fakts, ka Nakano rajonā, kur es dzīvoju, no debesīm bija kritušas sardīnes un makreles. “Ēna pārvēršas par nazi/caurdur tavu sapni”, un tā daļa - vai tā nenozīmē to, ka tēvu nodūra?

Es šo dziesmu vārdu pa vārdam pārrakstu savā piezīmju blociņā. Vairākkārt pārlasu. lās vietas, kuras man šķiet īpaši zīmīgas, pasvītroju ar zīmuli.

Tomēr beigās šķiet, ka dziesmā ir pārāk daudz mājienu, es apjūku.

“stāvu durvju ēnā/vārdi zudušiem burtiem”

“ārā aiz loga kareivji/nocietina sirdis”

“slīkstošas meitenes pirksti/meklē ieejas akmeni”

Ko visi šie izteikumi varētu nozīmēt? Bet varbūt tas, kas izskatās pēc sakritībām, ir tikai nejaušība? Pieeju pie loga un paskatos ārā, dārzā. Sāk krēslot. Iekārtojos lasītavā uz dīvāna un atveru “Stāstu par Gendži” Taņidzaki tulkojumā. Pulksten desmitos dodos gulēt, izslēdzu naktslampiņu, aizveru acis. Gaidu, kad istabā atgriezīsies piecpadsmitgadīgā Saeki.

24. NODAĻA

Kad autobuss no Kobes apstājās pie Tbkušimas stacijas, bija astoņi.

- Nakata, esam Sikoku.

- Jā. Tas gan bija ļoti skaists tilts. Tik lielu tiltu Nakata redzēja pirmo reizi mūžā, - Nakata sacīja.

Viņi abi izkāpa no autobusa, apsēdās stacijā uz soliņa un kādu bridi, neko neuzsākuši, vēroja apkārtni.

Tad jaunais vīrietis ievaicājās:

- Ko tagad - vai tev ir nākusi kāda atklāsme par to, kurp mums vajadzētu doties tālāk, ko darīt?

- Nē. Nakatam nav ne jausmas.

- Tā nū gan ir ķeza.

Nakata, it kā kaut ko apsvērdams, piespieda abas rokas pie galvas.

- Hošino kungs, - viņš sacīja.

- Jā, klausos.

- Lūdzu, piedodiet, bet Nakatam nāk miegs. Šausmīgi nāk miegs. Ka tikai es tepat uz vietas neaizmiegu.

- Drusciņ pagaidi, - jaunietis noteica. - Ko es iesākšu, ja tu te aizmigsi! Es tūlīt pat atradīšu mums kādu apmešanās vietu, drusciņ pacieties.

- Labi, Nakata pacietīsies un mēģinās neaizmigt.

- Kā ar ēšanu?

- Ēdienu man nevajag. Gribas tikai gulēt.

Hošino steigšus uzmeklēja tūristu informācijas centru un atrada tur ne pārāk dārgu viesu namu, piezvanīja ūn noskaidroja, vai tajā ir brīvas vietas. No stacijas viesu nams bija patālu, tāpēc abi turp brauca ar taksi. Iegājuši numurā, viņi palūdza, lai apkalpotāja tūlīt izklāj futonu. Nakata nemazgājās, noģērbās un iekārtojās futonā, un jau pēc brīža no turienes bija dzirdama gulošā mierīgā elpa.

- Nakata laikam gan ļoti ilgi gulēs, lūdzu, nepievērsiet tam uzmanību. Es tikai gulēšu, - tā Nakata paziņoja pirms aizmigšanas.

- Man taču tas netraucē, guli, cik patīk, - Hošino uzsauca jau deši aizmigušajam Nakatam.

Jauneklis Hošino nesteidzīgi nomazgājās vannā, tad viens pats izgāja ielās. Kādu laiciņu viņš tur bezmērķīgi paklaiņoja, uzsūcot pilsētas atmosfēru, iegāja kādā suši ēstuvē, izdzēra pudeli alus un paēda. Viņš nebija no dzērājiem, ar vienu pudeli pietika, lai garastāvoklis uzlabotos un. vaigos iesistos sārtums. Pēc tam viņš devās uz pačinko spēļu zāli, kur stundas laikā nospēlēja trīs tūkstošus jenu. Visu šo laiku viņš nenoņēma savu Čūiči Dragons beisbola cepuri; spriežot pēc pārsteigtajiem skatieniem, ko vairāki cilvēki viņam veltīja, viņš laikam gan Tokušimā bija vienīgais cilvēks ar Čūiči Dragons cepuri, tā viņš pats nosprieda.

Atgriezies viesu namā, viņš atrada Nakatu cieši aizmigušu, tieši tādā pašā pozā, kādā bija viņu atstājis. Kaut arī Hošino bija iededzis istabā gaismu, Nakata gulēja tālāk, tas viņu itin nemaz netraucēja. Viņš nu gan labi jūtas, nodomāja Hošino.

Tad noņēma cepuri, novilka raibo kreklu un džinsus un, apakšveļā ģērbies, iekārtojās fiitonā. Viņš nodzēsa gaismu, tomēr, būdams svešā vietā un diezgan labā noskaņojumā, aizmigt īsti nevarēja. Nebūtu slikti savākt kādu pērkamu meiču, viņš nodomāja. Tomēr klausoties tumsā Nakatas maigo, regulāro elpu, paša seksuālais 'uzbudinājums sāka šķist kaut kas nepiedienīgs. Kāpēc tā, tas viņam pašam nebija īsti skaidrs, tomēr viņš sakaunējās par domu, ka varētu aiziet un savākt kādu prostitūtu.

Nespēdams aizmigt, viņš gulēja un vērās istabas tumšajos griestos. Bija grūti noticēt, ka kopā ar šo nepazīstamo, dīvaino večuku ir nonācis lētā viesu namā Tokušimā. Ap šo laiku viņam vajadzēja būt atceļā uz Tokiju, jau gandrīz pie Nagojas. Nebija tā, ka viņam nepatiktu darbs, un Tokijā viņam bija draudzene, kurai varētu piezvanīt un kura labprāt ar viņu satiktos. Un tomēr, aizgādājis kravu līdz universālveikalam, viņš sazvanījās ar kādu darbabiedru, kas bija Kobē, un palūdza tovakar aizvest automašīnu atpakaļ uz Tokiju. Piezvanīja uz darbu un palūdza trīs brīvdienas, tad kopā ar Nakatu devās uz Sikoku. Līdzi viņam bija tikai neliela soma ar veļu un tualetes piederumiem.

Hošino pamazām radās interese par Nakatu, jo pēc izskata un runas veida tas atsauca atmiņā paša mirušo vectētiņu. Vēlāk gan šī līdzība ar vectētiņu vairs nelikās tik stipra, bet tik un tā Nakata Hošino patika. Kaut gan Nakatas runas veids un teiktā saturs brīžiem likās nesakarīgs, tomēr kaut kas piesaistīja jaunekļa sirdi. Viņam gribējās uzzināt, kur šis cilvēks -vārdā Nakata - dosies un ko darīs.

Hošino bija trešais no pieciem dēliem zemnieku ģimenē. Līdz vidusskolai viņš bija diezgan kārtīgs, bet tad iestājās arodskolā, sapinās ar sliktiem draugiem un sastrādāja vienas vienīgas nejēdzības. Pat vairākas reizes tika policijā. Kā nebūt izdevās pabeigt skolu. Bet, tā kā pēc izlaiduma darbu viņš neatrada un tajā laikā sanāca ari nepatikšanas ar kādu

meiteni, viņš nolēma iestāties Pašaizsardzības spēkos. Patiesībā viņš gribēja kļūt par tankistu, taču neizturēja pārbaudījumus un lielāko daļu laika dienestā pavadīja, braucot ar lielajām transporta automašīnām. Pēc trim gadiem viņš no armijas aizgāja, atrada darbu kravas pārvadājumu uzņēmumā un nu jau sešus gadus strādāja par tālo reisu šoferi.

Hošino patika braukt ar lielo kravas automašīnu. Automašīnas viņam aizvien bija patikušas, un, sēdēdams augstajā šofera kabīnē un turēdams rokas uz stūres, viņš jutās kā pats savā pilī. Darbs, protams, bija grūts. Darba laiks - neregulārs. Tomēr viņš zināja, ka neizturētu tādu darbu, kurā katru ritu jāiet uz pretīgu biroju un jāstrādā priekšnieka uzraudzībā.

Viņš aizvien bija bijis lecīgs. Maza auguma, stiegrs un tievs, tomēr kāvās labi. Viņš bija stiprs. Un tad, kad viņš tika pāri lūzuma punktam, viņam acīs pazibēja ārprāts, un pretinieki, to apzinādamies, laidās lapās. Viņš bija daudz kāvies gan armijā, gan strādādams par šoferi, bija gadījies gan uzvarēt, gan zaudēt. Tomēr vienalga - vai nu tu izrādījies uzvarētājs, vai zaudētājs, tas neko daudz nemainīja. To Hošino bija sapratis tikai pēdējā laikā. Viņš priecājās par to, ka līdz šim nebija iedzīvojies nekādos nopietnos ievainojumos.

Vētrainajos, nevaldāmajos skolas gados, kad viņu aizturēja policija, tieši vectēvs vienmēr bija tas, kas nāca viņu glābt. Viņš atnāca, atvainojās, galvu pazemīgi noliecis, un izpestīja mazdēlu. Pa ceļam uz mājām vectēvs vienmēr aizveda viņu garšīgi paēst, turklāt neko viņam nepārmeta. Vecāki viņa labā ne reizi i pirkstu nepakustināja. Viņi bija nabadzīgi, cīnījās par iztikšanu, laikam bija atmetuši cerības, ka no trešā dēla kaut kas labs varētu iznākt. Kas gan ar mani būtu noticis, ja nebūtu vectēva, viņš laiku pa laikam iedomājās. Vismaz vectēvs atcerējās, ka es vispār esmu, pievērsa man uzmanību.

Taču viņš vectēvam nekad nebija par to pateicis paldies. Gan tāpēc, ka neprata pateikties, gan arī tāpēc, ka agrāk viņam galva bija pilna pašam ar savu dzīvi. Drīz pēc tam, kad viņš aizgāja dienēt Pašaizsardzības spēkos, vectēvs saslima ar

vēzi un nomira. Pie pašām beigām viņam ar galvu vairs nebija labi, mazdēlu viņš nepazina. Pēc vectēva nāves Hošino vairs ne reizi nebija atgriezies mājās.

Kad Hošino astoņos no rīta pamodās, Nakata joprojām gulēja ciešā miegā. Gan elpas skaļums, gan dabiskais ritms bija tieši tādi paši kā iepriekšējā vakarā. Jauneklis nokāpa lejas stāvā un plašajā ēdamtelpā kopā ar pārējiem viesiem pabrokastoja. Brokastis bija vienkāršas, bet miso zupu un rīsus varēja dabūt pēc sirds patikas.

- Vai jūsu ceļabiedrs nenāks brokastot? - apkalpotāja pavaicāja.

- Viņš vēl joprojām guļ ciešā miegā. Izskatās, ka brokastis viņam nevajadzēs. Piedodiet, bet futonus pagaidām nevajag novākt, lai paliek, kā ir.

Pienāca dienas vidus, bet Nakata gulēja vien tālāk bez pamošanās, jauneklis aizgāja un pagarināja viņu uzturēšanos viesu namā vēl par vienu dienu. Tad izgāja ārā, iegriezās nūdeļu ēstuvē un notiesāja rīsus ar vistas gaļu un olām. Pēc maltītes pastaigājās, kādā kafejnīcā iedzēra kafiju, uzsmēķēja, pāršķirstīja tur noliktos pāris manga žurnālus.

Kad viņš atgriezās viesu namā, Nakata joprojām gulēja. Pulkstenis jau rādīja gandrīz divi pēcpusdienā. Jauneklis sāka nedaudz uztraukties, viņš aptaustīja Nakatas pieri. Nekā neparasta. Ne karsta, ne auksta. Guļošais elpoja tikpat viegli un vienmērīgi kā pirmīt, vaigi bija veselīgi sārti. Neizskatījās, ka viņam kaut kas kaitētu. Vienkārši klusām un mierīgi gulēja gultā, pat ne reizi nepagrozījies.

- Tik ilgi guļ, vai ar viņu viss kārtībā? Vai nekas nekaiš? -apvaicājās apkalpotāja, kas bija ienākusi uzkopt istabiņu.

- Stipri noguris, - Hošino noteica. - Lai guļ, cik gribas.

- Jā, bet es gan pirmo reizi redzu, ka cilvēks var tik ilgi un cieši gulēt.

Pienāca vakariņu laiks, Nakata joprojām gulēja. Jauneklis izgāja no viesnīcas, atrada kādu ēstuvi, apēda liellopu gaļas

sautējumu ar kariju un lielu porciju salātu. Tad devās uz to pašu pačinko zāli un atkal stundu spēlēja. Šoreiz neiztērēja ne tūkstoš jenu, bet vinnēja divus Marlboro cigarešu blokus. Kad viņš ar cigaretēm atgriezās viesu namā, bija jau pusdesmit. Viņam par pārsteigumu, Nakata joprojām gulēja.

Hošino ķērās pie rēķināšanas. Iznāca, ka Nakata guļ jau ilgāk par divdesmit četrām stundām. Kaut ari vecais bija teicis, lai nepievēršot tam uzmanību - viņš gulēšot ilgi, tas nu sāka likties par traku. Jauneklis jutās neierasti bezpalīdzīgs. Ko viņš iesāks, ja Nakata tā arī nepamodīsies?

- Domā, ko gribi, - viņš noteica un papurināja galvu.

lāču, kad viņš nākamajā rīta septiņos pamodās, Nakata jau bija augšā un stāvēja pie loga.

- Ei, vectētiņ, esi piecēlies, - jauneklis atviegloti noteica.

-Jā, tikko pamodos. Nakata ilgi nogulēja, tikai īsti nezinu -

dk ilgi. Tā, kā būtu pilnīgi no jauna piedzimis.

- Ilgi gan, tu guli no aizvakardienas, no deviņiem vakarā, iznāk trīsdesmit četras stundas,. īsta ledus karaliene.

-Jā. Nakatam gribas ēst.

- Tā tam vajadzētu būt. Gandrīz divas dienas bez ēšanas.

Abi nokāpa lejā brokastīs. Nakata ēda tik daudz, ka apkalpotājai bija jābrīnās.

- Tas cilvēks gan ir liels gulētājs. Bet, kad reiz ir piecēlies, tad arī ēd. Divu dienu tiesu, - apkalpotāja sacīja.

- Iā gan, Nakatam tagad kārtīgi jāpaēd.

- Jums ir laba veselība, vai ne?

- Tā ir, lasīt Nakata nemāk, bet neviena caura zoba man nav. Un briļļu ari man nevajag. Pie ārsta es ne reizi neesmu gājis. Pled nesāp. Kaka katru ritu.

- Tu padomā tikai, - apkalpotāja atzinīgi noteica. - Ko tagad esat nolēmuši darīt?

- Dosimies uz rietumiem, - Nakata skaidri un gaiši atbildēja.

- Ak tad uz rietumiem, - apkalpotāja noteica, - no šejienes uz rietumiem, tad jau iznāk uz Takamacu pusi.

- Nakatam ir grūta galva, es no ģeogrāfijas neko nesaprotu.

- Vectētiņ, kāpēc nepamēģināt doties uz Takamacu? -Hošino noteica. - Kad būsim tikuši tur, tad domāsim tālāk.

- Labi. Dosimies uz Takamacu. Tad ari domāsim, ko darīt tālāk.

- Jums nu gan ir neredzēts ceļošanas stils, - apkalpotāja noteica.

- Tur nu man jums jāpiekrit, - Hošino piebilda.

Kad viņi atgriezās numurā, Nakata tūlīt pat devās uz tualeti. Pa to laiku Hošino, tāpat vēl ģērbiesjukata vieglajā kimono, sēdēja uz tatami un skatījās televīzijas ziņas. Bez īpaša progresa joprojām turpinājās izmeklēšana slavenā tēlnieka lietā, kas bija nogalināts Nakano rajonā. Liecinieku nebija, nekādu lietišķo pierādījumu ari ne. Policija meklēja skulptora piecpadsmitgadīgo dēlu, kas īsi pirms notikuma bija pazudis.

“Paskat tik, atkal viens piecpadsmitgadīgais,” Hošino nodomāja, Kā tas nākas, ka pēdējā laikā vieni vienīgi piecpadsmitgadīgie pastrādā visādus vardarbīgus noziegumus. Es gan tajā vecumā tikai nozagu motociklu no stāvvietas un pabraukājos bez tiesībām. Tāpēc man varbūt neklātos citam pārmest. Tomēr starp motocikla zādzību un tēva slepkavību pastāv atšķirība. Par laimi, viņš savu tēvu nenodūra, kaut gan sists tika pamatīgi.

Ziņu pārraidei beidzoties, Nakata iznāca no tualetes.

- Paklau, Hošino, es gribēju pavaicāt vienu lietu.

-Ko?

- Hošino kungs, vai jums gadījuma pēc nesāp krusti?

- Nu, es tik ilgi strādāju par tālbraucēju šoferi, sāp gan.

Tā ir viena nelāga lieta tālbraucējiem. Tāpat kā visiem beisbola bumbas padevējiem sāp plecs, - jaunais vīrietis atbildēja.

- Bet kāpēc Nakata man pēkšņi to prasa?

- Es to sajutu, kad paskatījos uz Hošino kunga muguru.

-Hm.

- Varbūt Nakata varētu mēģināt to sariktēt?

- Nu labi.

Hošino apgūlās uz vēdera, Nakata apsēdās virs viņa jāteniski. Uzlika abas rokas drusciņ virs krustiem un paspieda. Pa to laiku Hošino televīzijā skatījās šovu par jaunākajām tenkām. Kāda slavena aktrise saderinājusies ar kādu jaunu, ne tik slavenu rakstnieku. Par šiem jaunumiem viņam īpašas intereses nebija, bet neko citu nerādīja, un viņš to skatījās. Aktrises ienākumi esot desmit reizes lielāki nekā rakstniekam. Turklāt nekāds skaistulis tas rakstnieks arī nebija, un no skata arī īpaši gudrs nelikās. Hošino papurināja galvu.

- Ne ar ko labu tas nebeigsies. Tur ir kaut kāds pārpratums.

- Hošino kungs, Hošino kungam kauli nav kārtībā.

- Es tik ilgi esmu nekārtīgi dzīvojis, kāds tur brīnums, -jaunais vīrietis žāvādamies atteica.

- Ja tā turpināsies, būs briesmu lietas.

-Aktā?

- Sāks sāpēt galva, kakāšana nesanāks. Un mugura būs pagalam.

-Tīk traki?

- Mēģināšu palabot, bet drusciņ sāpēs.

-Tas nekas.

- Atklāti sakot, sāpēs diezgan stipri.

- Paklau, vectētiņ, es esmu dauzīts kopš dzimšanas — mājās, skolā, dienestā, tā esmu dzīvojis. Es nelielos, bet tās dienas, kad neesmu sists, varētu uz pirkstiem saskaitīt. Tagad man ne silts, ne auksts. Dari, ko gribi.

Nakata piemiedza acis, sakoncentrējās, vēlreiz aptaustīja tās vietas uz Hošino muguras, kur bija piespiedis abus īkšķus. Kad tie bija īstajā vietā, viņš paspieda stiprāk, spieda, skatoties, kāda būs reakcija. Bet tad viņš ievilka elpu un, ieķēr-ries kā ziemas putns, no visa spēka spieda pirkstus kaut kur starp kaulu un muskuli. Tajā bridi Hošino izjuta drausmīgas, neizskaidrojamas sāpes. Tās nāca kā zibens, apziņā viss kļuva

balts. Trūka elpas. Sajūta bija tāda, it kā viņš no augsta torņa būtu iemests elles dziļumos. Viņš pat nevarēja iekliegties. Tik ļoti sāpēja, ka pat nespēja domāt. Visas domas bija izdegušas, visas sajūtas koncentrējušās sāpēs. It kā ķermenis būtu saplosīts gabalos. Pat mirstot sāpes nevar būt tik šausmīgas. Arī acis viņš nespēja atvērt. Viņš vienkārši gulēja izstiepies uz tatami, asaras plūda no acīm. Šīs šausmas ilga apmēram pusminūti.

Pēc tam jaunais vīrietis atguva elpu un, atspiedies uz elkoņiem, pamazām piecēlās. Acu priekšā tatami viļņojās kā jūra vētrā.

- Vai sāpēja?

Hošino, kā pārliecinādamies, vai maz ir dzīvs, vairākkārt lēni nogrozīja galvu.

- Sāpēja gan. Tā sāpēja, it kā man ādu vilktu pār acīm, mani uzdurtu uz iesma un saberztu pulverī ar piestu un tad vēl man pāri pārskrietu satrakojušos govju bars. Ko tu ar mani izdarīji?

- Es sakārtoju Hošino kungam kaulus pa vietām. Tagad visam vajadzētu būt, kā nākas. Krustos nesāpēs. Ar kakāšanu ari visam jābūt kārtībā.

Tā ari notika; kad sāpes atkāpās kā bēgums, Hošino juta, ka krustiem tiešām ir daudz vieglāk. Parastais sagurums bija pazudis. Deniņos nekas nespieda, elpot bija vieglāk. Un, protams, ari uz tualeti gribējās aiziet.

- Tik tiešām, es visādā ziņā jūtos daudz labāk.

-Jā, tas viss bija tikai to kaulu dēļ, - Nakata sacīja.

- Bet tik un tā - sāpēja traki, - Hošino nopūtās.

Viņi abi divi no Tokušimas stacijas ar JR ekspresvilcienu devās uz Takamacu. Hošino samaksāja gan viesu nama rēķinu, gan par vilciena biļetēm. Nakata arī grasījās maksāt, bet Hošino par to negribēja ne dzirdēt.

- Es tagad samaksāšu, pēc tam varēsim norēķināties. Man nepatīk, ka pieauguši vīrieši tā ņemas par naudu.

- Labi. Nakata naudas lietas īsti labi nesaprot. Es paļaušos uz Hošino kungu, - Nakata sacīja.

- Nakata, tava šiacu dēļ man ir daudz labāk. Neliela pateicība no manis par to. Es sen tik labi neesmu juties. Gluži kā cits cilvēks.

- Cik labi, ka tā iznāca. No tām šiacu lietām Nakata neko daudz nesaprot, to vien es zinu, ka kauli ir nopietna lieta.

- Es arī nezinu, kā lai to īsti nosauc - šiacu, osteopātija, hiropātija, vai nav vienalga, bet tev uz to ir ķēriens. Ja ar to nodarbotos par naudu, sapelnītu baigo piķi. To es varu garantēt. Es par tevi pastāstīšu šoferiem, ko pazīstu, tiešām kļūsi stāvus bagāts.

- Kad es ieraudzīju Hošino kunga muguru, es uzreiz sapratu, ka kauli ir šķībi. Un, ja Nakata redz ko šķību, tad vienmēr grib uzreiz izlabot. Es ilgu laiku nostrādāju par galdnieku, tad arī man vienādiņ bija tāpat. Ja ieraudzīju ko šķību, uzreiz ņēmu un izlaboju. Tas vienmēr bijis Nakatam raksturā. Bet šķībus kaulus gan es pirmo reizi iztaisnoju.

- Skaidri redzams, ka tev uz to ir talants, - jaunais vīrietis atzinīgi noteica.

- Es agrāk pratu sarunāties ar kaķiem.

- Ak tā?

- Bet nesen notika tā, ka es vairs nevaru ar kaķiem sarunāties. Var būt, ka Džonijs Volkera kungs pie tā vainīgs.

- Laikam gan.

- Jūs jau zināt, ka Nakatam galva nav neko gaiša. Sarežģītas lietas man grūti saprast. Bet pēdējā laikā notiek tikai sarežģītas lietas. Nu, piemēram, zivis un dēles krit no debesīm, pulka krit.

-Hm.

- Bet par to, ka Hošino kungam ar krustiem tagad viss kārtībā, par to Nakatam ir liels prieks. Ja Hošino kungs ir priecīgs, tad Nakata arī ir priecīgs.

- Es ari esmu ļoti priecīgs.

- Labi gan.

- paklausieties, vai tas ar dēlēm notika tajā Fudžigavas

stāvvietā?

-jā, to notikumu ar dēlēm Nakata labi atceras.

- Vai tam bija kāds sakars ar Nakatas kungu?

Nakata nedaudz apdomājās.

- To lietu Nakata labi nesaprata. Bet, tikko Nakata bija atvēris lietussargu, tā ari no debesim nokrita pulka dēļu.

-Hm.

- Galu galā - cilvēku nosist nav labi, - Nakata sacīja. Un kā apstiprinādams pamāja ar galvu.

- Tieši tā. Cilvēku nogalināt nav labi, - Hošino piekrita.

-Jā. - Un Nakata vēlreiz kā piekrizdams pamāja ar galvu.

Viņi izkāpa Takamacu stacijā. Iegāja nūdeļu ēstuvē turpat pie stacijas, paēda pusdienas. Pa ēstuves logu varēja redzēt vairākus ostas ceļamkrānus. Uz tiem bija satupušas daudzas kaijas. Nakata dūšīgi, ar baudu ēda.

- Cik garšīgas nūdeles, - Nakata sacīja.

- Tas labi, - Hošino piekrita. - Nu tad tā, Nakatas kungs, vai šī ir tā īstā vieta?

-Jā, Hošino kungs. Jā, vieta būs laba. Nakata tā domā.

- Vieta ir īstā. Ko tad mēs darīsim?

- Domāju, ka mums jāatrod ieejas akmens.

- Ieejas akmens?

-Jā.

- Hm, - jaunais vīrietis novilka, - laikam gan stāsts par to būs garš.

Nakata pacēla nūdeļu bļodiņu un izdzēra zupu līdz pēdējam pilienam.

-Jā, stāsts ir garš. Nakata to īsti labi nesaprot. Kad tiksim tur, tad laikam sapratīšu.

- Tāpat kā iepriekš sapratīsim tad, kad būsim tik tālu tikuši?

-Jā, tieši tā.

- Pirms došanās uz turieni nesapratīsim?

- Nē, pirms nebūsim tur tikuši, Nakata neko nesapratīs.

-Jā, atklāti sakot, man pašam ari tie garie stāsti nevedas.

Tātad mums jāatrod tas ieejas akmens.

-Jā, tieši tā.

- Bet kur to varētu meklēt?

- Nakatam nav ne jausmas.

- Varēju nevaicāt. - Hošino papurināja galvu.

25. NODAĻA

Es īsu bridi paguļu, tad pamostos, atkal paguļu, atkal pamostos, un tā tas atkārtojas vairākkārt. Gribu notvert viņas parādīšanās bridi. Taču meiteni es pamanu tikai tad, kad viņa jau sēž tajā pašā krēslā, kur vakarnakt. Pulkstenis pie gultas rāda nedaudz pāri trijiem. Aizkari, kurus, es skaidri zinu, pirms gulētiešanas aizvilku logiem priekšā, ir vaļā. Tāpat kā vakarnakt. Tikai mēness šonakt nespīd. Vienīgā atšķirība. Mākoņi ir biezi, varbūt ari līņā. Istabā ir tumšāk nekā vakar, gaismas no tālā dārza ieslīpi krit istabā, izlauzdamās caur kokiem. Paiet laiks, līdz acis aprod ar tumsu.

Meitene sēž pie galda, galvu atbalstījusi rokās, un skatās uz eļļas glezniņu pie sienas. Ari ģērbusies viņa ir tāpat kā vakar. Istabā ir tik tumšs, ka man, pat sasprindzinot acis, neizdodas saskatīt viņas seju. Taču auguma un sejas aprises šķiet tik savādi skaidras, tās reljefi izceļas šajā krēslā. Nav ne mazāko šaubu par to, ka tā ir Saeki kundze meitenes gados. Viņa šķiet iegrimusi dziļās pārdomās par kaut ko. Vai ari redz kādu garu un dziļu sapni. Nē, drīzāk viņa pati ir Saeki kundzes garš un dziļš sapnis. Es neparko negribu izjaukt šīs vietas līdzsvaru, es aizturu elpu. Nekustos. Tikai šad tad uzmetu ads pulkstenim. Laiks rit, lēni, tomēr sekundi pēc sekundes tas rit uz priekšu.

Mana sirds pilnīgi bez jebkāda brīdinājuma sāk briesmīgi sisties. Sausa, cieta skaņa, it kā bez apstājas kāds klaudzinātos pie durvīm. Šī skaņa apņēmīgi atbalsojas istabas naksnīgajā

Idusumā. Visvairāk šī skaņa pārsteidz mani pašu, es gandrīz izkritu no gultas.

Melnais siluets nedaudz sakustas. Meitene paceļ galvu, ieklausās tumsas skaņās. Viņa sadzird manas sirds sitienus. Viņa pieliec galvu kā kāda radlbiņa mežā, kas saspringusi ieklausās. Tad pagriež seju uz manas gultas pusi. Taču viņas acīs mans stāvs neatspoguļojas. To es saprotu. Viņas sapnis mani neietver. Mani un šo meiteni šķir kāda neredzama robežlīnija, ieliekot mūs katru savā, atsevišķā pasaulē.

Tad manas sirds straujie puksti aprimst tikpat pēkšņi, cik pēkšņi aizsākās. Ari elpa nomierinās. Es atkal nekādi neatgādinu par savu esību. Bet viņa vairs neieklausās. Viņas skatiens atkal ir atgriezies pie “Kafkas liedagā”. Tāpat kā iepriekš viņa ir atbalstījusi zodu rokās, viņas sirds atgriežas pie šī zēna -gleznā, vasarā.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm skaistā meitene pazūd. Tāpat kā vakarnakt viņa ir basām kājām, pieceļas no krēsla, bez mazākā troksnīša virzās uz durvju pusi, tad, durvis neatvērusi, pazūd. Es vēl kādu bridi nekustīgi guļu gultā, tad ceļos un izkāpju no gultas. Gaismu neiededzis, nakts melnajā tumsā apsēžos uz krēsla, kurā pirms īsa brīža sēdēja meitene. Nolieku rokas uz galda, ļaujos viņas klātbūtnes atskaņām. Ja es aizvērtu acis, viņas sirds trīsas iekļautos manējās. Es aizveru acis.

Man ar šo meiteni vismaz kaut kas ir kopējs. Tās man ienāk prātā. Mēs abi mīlam cilvēku, kas neatrodas šajā pasaulē.

Pēc īsa brīža es aizeju gulēt. Taču guļu nemierīgi. Ķermenim būtu vajadzīgs dziļš miegs, bet apziņa to liedz. Es svārstos starp abiem kā svārsts. Taču vēlāk, nezinu, vai jau ir sācis aust rīts vai ne, putni dārzā saceļ tādu jezgu, ka pamostos pavisam.;

Uzvelku džinsus un kreklu ar garām piedurknēm virs T krekla un izeju ārā. Ir nedaudz pāri pieciem, apkārtnē vēl nemana nevienu cilvēku. Izeju caur veco namu rindām, cauri priedēm, kas aizsargā pret vēju, un nonāku liedagā. Vēja

pieskārienus tikpat kā nejūt. Pelēki mākoņi pārvilkušies pār debesīm, bet pagaidām nekas neliecina, ka varētu sākt līt. Rāms rīts. Debesis kā izolācijas materiāls uzsūc dažādās no Zemes virsmas nākošās skaņas.

Bridi eju pa celiņu gar jūru, cenšos iedomāties, kā zēns kaut kur tepat šajā liedagā sēdēja klāja guļamkrēslā. Tomēr es nezinu, tieši kurā vietā šī glezna tapusi. Gleznā attēlotā ainava nav nekas vairāk par smilšainu krastu, ūdens virsmu, debesīm un mākoņiem. Un vēl sala. Taču salas te ir vairākas, un es nespēju skaidri atsaukt atmiņā gleznā redzamās salas kontūras. Apsēžos smiltīs, pagriežos pret jūru un salieku rokas kā gleznas ietvaru. Tad cenšos iedomāties, kā tajā ievietot krēslā sēdošo zēnu. Rāmas debesis, viena balta kaija kā apjukusi pārlaižas debesīm. Viegli vilnīši ritmiski sitas pret krastu, iezīmē vieglu līniju, atstāj aiz sevis sīkus burbulīšus un atkāpjas. Atklāju, ka esmu greizsirdīgs uz gleznā redzamo zēnu. “Vai tu esi greizsirdīgs uz gleznā redzamo zēnu?” man pačukst par Vārnēnu sauktais zēns.

Vēl divdesmit gadus nesasniegušu, viņu noturēja par kādu citu un bezjēdzīgi noslepkavoja... turklāt tas notika pirms trīsdesmit gadiem. Tu esi greizsirdīgs uz šo zēnu, kurš būtu jāžēlo. Tik traki greizsirdīgs, ka sirds krūtīs sažņaudzas. Tu nekad mūžā neesi nevienam neko skaudis, nekad ne uz vienu neesi bijis greizsirdīgs. Tu tikai tagad sāc aptvert, ko īsti nozīmē greizsirdība. Tā posta tavu sirdi kā meža ugunsgrēks.

Tu nekad nevienu neesi apskaudis, nekad neesi gribējis būt kāds cits. Bet tagad tu no visas sirds apskaud šo zēnu. Ja vien tas būtu iespējams, tu vēlētos kļūt par viņu. Pat skaidri zinādams, ka divdesmit gadus vecu tevi spīdzinātu un nosistu ar dzelzs cauruli. Pat ja tā, tu tik un tā gribētu kļūt par šo zēnu, tu gribētu, lai no piecpadsmit līdz divdesmit gadu veciunam tu varētu mīlēt dzīvo Saeki, bez nosacījumiem, un lai Saeki mīlētu tevi, bez jebkādiem nosacījumiem. Apskaut viņu, cik vien tu vēlētos, neskaitāmas reizes mīlē-ties ar viņu. Pieskarties katrai viņas auguma vietiņai, izjust viņas pieskārienus uz sava auguma. Un tad pēc nāves, gluži kā romānā vai filmā, palikt iededzinātam viņas sirdī uz mūžīgiem laikiem. Tu gnbi, lai viņa tevi mīl naksnīgās atmiņās.

Tu nu gan esi savāds. Negaidot tu esi iemīlējies pēkšņi pagaisušā meitenes stāvā, tu esi greizsirdīgs uz mirušu zēnu. Un tomēr šīs izjūtas tev šobrīd šķiet daudz reālākas nekā jebkas līdz šim īstenībā pieredzētais, tās ir kaut kas nepārvarams. Izejas nav, nav pat iespējams to atrast. Tu esi apmaldījies laika labirintā. Turklāt vislielākā problēma ir tā, ka tu, šķiet, nemaz nevēlies no tā izkļūt. Vai ne tā?

Ošima ierodas vēlāk nekā vakar. Es jau esmu paspējis uzkopt grīdu gan pirmajā, gan otrajā stāvā, ar mitru lupatu noslaucīt galdus un krēslus, atvērt logus un izvēdināt telpas, izberzt tualeti, iztukšot papīrgrozus, apmainīt puķu vāzēs ūdeni, ieslēgt gaismas, ieslēgt uzziņu kataloga datoru. Atlicis tikai atvērt vārtus. Ošima pārlaiž visam skatienu, tad apmierināts pamāj un nosaka:

- Tu visu ātri atceries un ari strādā ātri.

Es uzvāru ūdeni un sagatavoju Ošimam kafiju. Es tāpat kā vakar dzeru Earl Grey tēju. Ārā sāk līt, diezgan pamatīgi. Tālumā dzirdams pērkons. Ir priekšpusdiena, bet kļuvis tik tumšs kā vakarā.

- Ošima, es gribētu kaut ko palūgt.

- Tas būtu?

- Vai nav iespējams dabūt “Kafkas liedagā” partitūru?

Ošima apdomājas.

- Iespējams, ka, ieejot mūzikas izdevniecības mājas lapā, to var par nelielu samaksu lejupielādēt. Es vēlāk pamēģināšu.

- Paldies.

Ošima ir apsēdies uz reģistratūras letes, iemet kafijā vienu pašu maziņu cukurgraudiņu un ārkārtīgi rūpīgi izmaisa.

- Tev dziesma iepatikās?

- Ļoti.

- Man ari tā patīk. Vienlaikus ļoti skaista un unikāla. Dziļa. Tā gandrīz pilnībā atklāj autores raksturu.

- Teksts ir ļoti simbolisks, - es saku.

- Dzeja un simbolisms kopš seniem laikiem ir bijuši nešķirami. Kā pirāts un rums.

- Kā tev liekas, vai Saeki kundze saprot šo vārdu nozīmi? Ošima pieliec galvu un ieklausās pērkona dārdos tālumā, it

kā mērīdams to attālumu no šejienes, tad ieskatās man sejā.

- Var ari nesaprast. Simbolisms un nozīme ir divas dažādas lietas. Visdrīzāk viņa neinteresējās ne par nozīmi, ne loģiku un īstie vārdi paši devās viņai rokā. It kā maigi notverot debesīs lidojošu tauriņu spārnus, kā atrodot vārdus sapnī. Mākslinieki ir cilvēki, kas prot izvairīties no liekā.

- It kā Saeki kundze būtu šos vārdus atradusi kādā citā telpā - sapnī?

- Izcila dzeja lielākā vai mazākā mērā vienmēr ir tāda. Ja šie vārdi neierautu lasītāju tādā kā pareģojuma tunelī, tajos nebūtu ne miņas no dzejiskuma.

- Bet ir taču daudz dzejoļu, kas tikai izliekas to darām, - es saku.

- Tieši tā. Nemaz nav grūti to triku iemācīties. Izmantot šķietami simboliskus vārdus, padarīt to visu dzejai līdzīgu.

- Bet “Kafka liedagā” vārdi šķiet neviltoti.

- Es ari tā uzskatu. Šie vārdi nav virspusēji. Kaut arī tie ir poētiski paši par sevi, es tomēr nespēju tos nošķirt no dziesmas melodijas.... - Ošima turpina, tad viegli nogroza galvu.

- Viņai piemita gan dabisks talants, gan mūzikas izjūta, tāpat ari viņai pietika praktiskas apķērības izmantot parādījušos izdevību. Ja nebūtu noticis tas briesmīgais gadījums un ja viņa nebūtu izstājusies no dzīves, šis talants noteikti būtu attīstījies. Daudzējādā ziņā žēl, ka tā notika.

- Bet kur šis talants palika? - es pavaicāju.

Ošima ieskatās man sejā.

- Tu man vaicā, kur palika Saeki kundzes talants pēc viņas mīļotā nāves, vai es pareizi sapratu?

Es pamāju.

_ja talants ir kaut kas dabiskai enerģijai līdzīgs, tad taču tam bija vajadzīga kaut kāda izeja, vai ne?

- To es nezinu, - Ošima atbild. - Nav iespējams prognozēt, Ictir paliks talants. Var būt ari tā, ka tas vienkārši nodziest. Vai ari aiztek zemes dzīlēs kā pazemes ūdeņi, aizplūst kaut kur prom.

- Bet varbūt Saeki kundze to novirzīja nevis uz mūziku, bet uz kaut ko ritu? - es vaicāju.

- Kaut ko citu? - Ošima ieinteresēti sarauc uzacis. - Piemēram, uz ko?

Es neatrodu vārdus.

- Nezinu. Man tikai tā likās. Piemēram... uz kaut ko tādu, kam nav apveida.

- Nav apveida?

- Kaut kas tāds, kas citiem nav redzams. Kaut kas tāds, kam viņa nododas tikai sevis dēļ. Varētu teikt - iekšējam darbam.

Ošima paceļ roku pie pieres un atglauž matus. Matu šķipsnas ieķeras slaidajos pirkstos.

- Ļoti interesanta doma. Varbūt tiešām Saeki kundze pēc aizbraukšanas no pilsētas kādā mums nezināmā vietā nodevās kaut kam, kā tu teici, kam nav apveida, novirzīja uz to savu talantu un apdāvinātību. Bet viņa bija pazudusi veselus divdesmit piecus gadus, es viņai to neesmu vaicājis un nezinu, kur viņa bija un ko darīja.

Es jūtos nedaudz apjucis, tāpēc vaicāju bez apdomāšanās:

- Vai es varu pavaicāt ari kaut ko briesmīgi dumju?

- Kaut ko briesmīgi dumju?

Es nosarkstu.

- Neiedomājami.

- Lūdzu. Nevarētu teikt, ka man nepatīk neiedomājami briesmīgas dumjības.

- Paklau, Ošima, ja man kāds kaut ko tādu teiktu, es nespētu tam noticēt.

Ošima viegli pieliec galvu.

- Vai var būt, ka Saeki kundze ir mana māte? - es saku. Ošima klusē. Sēžot uz reģistratūras letes, viņš ilgi meklē

vārdus. Es pa to laiku ieklausos pulksteņa tikšķos.

- No tevis teiktā tātad izriet, ka divdesmit gadu vecumā Saeki kundze, zaudējusi cerības, pameta Takamacu, kaut kur slepenībā dzīvoja, tad apprecējās ar tavu tēvu - Koiči Tamuru, tad laimīgi piedzimi tu, bet pēc četriem gadiem kaut kas atgadījās un viņa, tevi pametusi, aizgāja no mājām, tad kādu laiku ir noslēpumains tukšums, bet pēc tam viņa atgriežas dzimtajā Sikoku - vai tā?

-Jā-

- Nevar noliegt, ka tas varētu būt iespējams. Vismaz pagaidām nav pamatojuma šo pieņēmumu apgāzt. Garš viņas dzīves posms ir noslēpumā tīts. Baumoja, ka viņa dzīvojusi Tokijā. Turklāt viņa ir apmēram vienos gados ar tavu tēvu. Bet Takamacu viņa atgriezās viena. Protams, varbūt māsa ir jau patstāvīga un dzīvo viena pati. Paklau, cik tavai māsai gadu?

- Divdesmit viens.

- Tikpat, cik man, - Ošima sacīja. - Tomēr nešķiet, ka es varētu būt tava māsa. Man ir abi vecāki un vecākais brālis. Visi - asinsradinieki, kuri ir daudz par labu man.

Ošima sakrusto rokas uz krūtīm un brīdi manī noraugās.

- Starp citu, es arī gribu tev kaut ko pavaicāt, - Ošima saka. - Vai tu esi izpētījis savu ģimenes reģistru? Tajā taču tu pavisam viegli varētu atrast savas mātes vārdu un vecumu.

- Protams, esmu pētījis.

- Kāds ir tavas mātes vārds?

- Tur nebija vārda.

Ošimu dzirdētais pārsteidz.

- Nebija vārda? Tas nu gan ir dīvaini.

- Piekrītu, bet vārda tur nebija. Tiešām. Kāpēc - to es nezinu. Tātad vismaz ģimenes reģistrā man nav mātes. Arī māsas man nav. Ģimenes reģistrā ir ierakstīts tikai mana tēva un mans vārds. Tātad juridiski es esmu ārlaulības bērns. Bastards.

_ Bet īstenībā tev bija gan māte, gan māsa.

Es pamāju.

-Jā, līdz četru gadu vecumam man tiešām bija māte un vecākā māsa. Mēs visi četri, visa ģimene dzīvojām vienā mājā. Es skaidri atceros to laiku. Tās nav tikai iedomas. Tūlīt pēc tam, kad man palika četri gadi, viņas abas aizgāja no mājām.

Izņemu no maka fotogrāfiju, kurā abi ar māsu esam redzami pie jūras. Ošima bridi pēta fotogrāfiju, viegli pasmaida un atdod man atpakaļ.

- “Kafka liedagā”, - viņš nosaka.

Es pamāju. Noglabāju veco fotogrāfiju atpakaļ makā. Sacēlies vējš, ik pa brīdim lietus skaļi sitas logos. Griestu lampas gaismā mūsu abu ēnas krīt uz grīdas. Izskatās, ka tās kaut kādā apgrieztā pasaulē nodevušās ļaunu vēstošām, slepenām sarunām.

- Vai tu atceries mātes seju? - Ošima vaicā. - Ja reiz līdz četru gadu vecumam jūs dzīvojāt kopā, tad kaut drusciņ tev vajadzētu atcerēties viņas seju.

- Es papurinu galvu.

- Nē, es neatceros. Nezinu, kāpēc. Manās atmiņās tā daļa par mammas seju ir tumša, to klāj ēna.

Ošima bridi par to domā.

- Paklau, vai tu negribētu man paskaidrot sīkāk, kāds pamats tavam pieņēmumam, ka Saeki kundze varētu būt tava māte?

- Ošima, beigsim, - es saku, - metīsim šo sarunu pie malas.

Es pārāk daudz fantazēju.

- Neuztraucies, mēģini izstāstīt to, kas darās tavā galvā, -Ošima ierosina. - Pēc tam abi kopā izspriedīsim, vai tu esi pārāk daudz safantazējis vai ne.

Es saku:

- Starp mani un Saeki kundzi ir ārkārtīgi daudz sakritību, tās visas savietojas kopā kā izkaisīti pužļa gabaliņi. Es to skaidri sapratu, klausoties “Kafku liedagā”. Jau tas ir liktenīgi,

ka es nonācu šajā bibliotēkā. No Nakano uz Takamacu - it kā tās būtu savienotas ar vienu līniju. Tas vien šķiet savādi.

- Gluži kā grieķu traģēdijas pārstāsts, - Ošima piebilst.

Es turpinu:

- lād vēl - es mīlu Saeki kundzi.

- Saeki kundzi?

-Jā, laikam, es tā domāju.

- Laikam? - Ošima sarauc uzacis. - Vai tas nozīmē laikam mīlu vai laikam Saeki kundzi?

Es piesarkstu.

- Es nepratīšu to izskaidrot, - es saku. - Tas kļūst aizvien sarežģītāk. Man pašam par to nav īstas skaidrības.

- Bet tu laikam mīli Saeki kundzi?

- Tā ir, - es saku, - ļoti.

- Kaut ari laikam, tomēr ļoti.

Es pamāju.

- Tajā pašā laikā nav izslēgts, ka viņa varētu būt tava māte?

Pamāju vēlreiz.

- Tu esi piecpadsmit gadus vecs puika, kuram vēl neaug bārda, bet tev vienam pašam jānes tāda nasta. - Ošima apdomīgi iedzer malku kafijas, tad noliek tasīti uz apakštasītes.

- Nevar teikt, ka tā nedrīkstētu, bet visam ir sava robeža.

Es klusēju.

Ošima piespiež pirkstus pie deniņiem, bridi apdomājas. Tad saliek slaidos pirkstus kopā.

• ļ| Centīšos pēc iespējas ātrāk dabūt tev “Kafkas liedagā” notis. Tālāk es pats izdarīšu visus darbus, tu vari iet uz savu istabu.

Pusdienas laikā es strādāju Ošimas vietā reģistratūrā. Lietus dēļ bibliotēkas apmeklētāju skaits ir vēl mazāks nekā parasti. Ošima, atgriezies darbā pēc pusdienu pārtraukuma, pasniedz man lielā aploksnē ieliktu “Kafkas liedagā” partitūru. Datorizdruku.

. - Ceru, ka noderēs, - Ošima saka.

Es pasaku paldies.

- Vai tu varētu uznest kafiju uz otro stāvu? Tēv tīri labi padodas kafijas gatavošana.

pagatavoju svaigu kafiju, uzlieku uz paplātes un nesu augšā uz otro stāvu Saeki kundzei. Melnu, bez cukura, bez krējuma. Durvis kā vienmēr ir plaši atvērtas. Viņa sēž pie rakstāmgalda un strādā. Kad nolieku kafiju uz galda, viņa paskatās uz mani un pasmaida. Tad uzliek pildspalvai vāciņu un novieto uz papīriem.

- Kā tev šeit iet, vai esi nedaudz pieradis?

- Pamazām, - es saku.

- Vai tev šobrīd ir laiks?

- Ir laiks, - atbildu.

- Tad apsēdies tur, - Saeki kundze norāda uz koka krēslu pie galda. - Drusciņ parunāsimies.

Pērkona negaiss atsākas. Sākumā tālu, bet tad, kā šķiet, tuvojas.

Es apsēžos norādītajā krēslā.

- Starp citu, cik tev gadu, sešpadsmit?

- Patiesībā - piecpadsmit. Pavisam nesen palika piecpadsmit, - es atbildu.

- Esi aizbēdzis no mājām?

-Tā ir

- Vai tev bija kāds nepārprotams iemesls, kāpēc tu nevarēji tur palikt?

Papurinu galvu, ko lai es atbildu?

Saeki kundze paņem kafijas tasīti rokās un, gaidīdama manu atbildi, iemalko to.

- Man likās: ja es tur paliktu, tad neatgriezeniski sabojātos, - es saku.

- Neatgriezeniski sabojātos? - Saeki kundze pārvaicā un piemiedz ads.

-Jā, - es atbildu.

Viņa bridi nogaida, tad turpina:

- Tas gan ir savādi, ka tava vecuma zēns tā izsakās - neatgriezeniski sabojātos. Tas raisa ziņkāri. Vai tu nevarētu to precīzāk paskaidrot? Kādā veidā tu sabojātos?

Meklēju vārdus. Vispirms raugos, vai nemanīšu par Vārnēnu saukto zēnu. Taču viņa nekur nav. Vārdi jāmeklē pašam. Tās prasa laiku, lāču Saeki kundze pacietīgi gaida. Uzplaiksni zibens, tad kaut kur tālumā nogrand pērkons.

- Ka es palikšu tāds, kādam man nevajadzētu būt, tāda tā lieta.

Saeki kundze noraugās manī ar dziļu interesi.

- Vai gan nav tā, ka, laikam ejot, visi kaut kādā veidā tiek sabojāti un pārvēršas? Agrāk vai vēlāk.

- Tomēr ir jābūt kādai vietai, kur atgriezties, lai cik tu būtu sabojāts.

- Vietai, kur atgriezties?

- Jā, vietai, kurā ir vērts atgriezties.

Saeki kundze raugās man tieši sejā.

Nosarkstu. Tomēr saņemu drosmi un atbildu uz šo skatienu. Saeki kundze ir ģērbusies tumšzilā īspiedurkņu kleitā. Izskatās, ka viņai pieder kleitas dažnedažādos zilos toņos. Vienīgie rotājumi ir smalka sudraba ķēdīte un pulkstenis melnā ādas siksniņā. Meklēju viņā piecpadsmitgadīgās meitenes tēlu. Un tūlīt pat samanu, viņa ir šī sirds mēžā, sarāvusies, cieši aizmigusi. Taču, sasprindzinot acis, viņu var ieraudzīt. Mana sirds atkal sāk dobji sisties. It kā kāds, āmuru paņēmis, dzītu tās sieniņā garu naglu.

- Tev ir tikai piecpadsmit gadu, bet ļoti izkopta valoda. Nesaprotu, kā uz to atbildēt. Klusēju.

- Man ari piecpadsmit gadu vecumā likās, ka es gribētu doties kaut kur prom pasaulē, - Saeki kundze pasmaida. - Uz tādu vietu, kur neviens mani nevarētu aizsniegt. Kur laiks neplūstu.

- Tādas vietas taču pasaulē nav.

- Tieši tā. Tāpēc es dzīvoju tā, kā es dzīvoju. Pasaulē, kurā tik daudz ko sabojā, kurā sirds turpina sisties un laiks plūst

bez apstājas. - Un viņa, it kā norādot uz laika plūsmu, apklust. Tad. turpina:

- lāču piecpadsmit gadu vecumā es biju pārliecināta, ka kaut kur pasaulē šādai vietai noteikti jābūt. Ka man kaut kad izdosies atrast ieeju šajā citādajā pasaulē.

- Vai Saeki kundze bija vientuļa? Piecpadsmit gadu vecumā?

- Savā ziņā - jā. Jā, es biju vientuļa. Es nebiju viena pati, bet vientulība bija briesmīga. Bet nezin kāpēc es apjautu, ka nekad nebūšu laimīgāka kā tobrīd. Tāpēc gribēju ieiet kādā citā pasaulē, kurā laiks būtu apstājies.

- Es gan gribu ātrāk kļūt pieaudzis.

Saeki kundze atvirzās nedaudz tālāk un pēta manu sejas izteiksmi.

- Tu noteikti esi daudz stiprāks par mani, patstāvīgāks. Es tajā laikā tikai ļāvos ilūzijām par to, ka varētu aizbēgt no realitātes. Taču tu esi piecēlies kājās un nostājies pret realitāti. Tā ir liela atšķirība.

Es neesmu ne stiprs, ne neatkarīgs. Tikai realitāte dzen mani uz priekšu. Taču es to nesaku.

- Tevi ieraugot, es uzreiz atcerējos kādu piecpadsmitgadīgu zēnu, ko kādreiz pazinu.

- Vai es esmu viņam līdzīgs? - es pavaicāju.

- Tu esi augumā garāks un spēcīgs, bet laikam taču līdzinies viņam. Viņš nemēdza sarunāties ar sava vecuma bērniem, aizvien bija ieslēdzies savā istabā, lasīja grāmatas un klausījās mūziku. Ja iznāca runas par sarežģītām lietām, arī viņš, tāpat kā tu, sarauca pieri grumbās. Tu ari daudz lasi, vai ne?

Es pamāju.

Saeki kundze ieskatās pulkstenī.

- Paldies par kafiju.

Es ceļos kājās un grasos iet ārā no istabas. Saeki kundze paņem melno pildspalvu, lēni noceļ vāciņu un atkal sāk rakstīt.

Ārā aiz loga nozibsnī zibens, uz bridi iekrāsojot istabu savādā tonī. Pēc brīža nogrand pērkons. Šoreiz šis brīdis ir īsāks.

- Vai zini ko, Kafka, - Saeki kundze ierunājas.

Es apstājos uz sliekšņa un pagriežos.

-Pēkšņi atcerējos. Es kādreiz sarakstīju grāmatu par zibeni.

Klusēju. Grāmatu par zibeni?

- Sameklēju cilvēkus, kuri bija pārdzīvojuši zibens spērienu, apbraukāju visu valsti un viņus intervēju. Tas man prasīja vairākus gadus. Intervijas apkopoju, tās sanāca ļoti interesantas. Kāda neliela izdevniecība grāmatu izdeva, tomēr to īpaši nepirka. Tajā nebija nekādu secinājumu. Neviens negrib lasīt grāmatas, kas nenonāk ne pie kādiem secinājumiem. Man gan šķita pavisam dabiska lieta tas, ka secinājumu nav.

Man galvā sitas āmurs, tas uzstājīgi dauza pa kādu atvilkt-nīti. Ārkārtīgi uzstājīgi. Tomēr pats nesaprotu, ko īsti man vajadzētu atcerēties. Saeki kundze atkal ķeras pie rakstīšanas, es, tā ari neatcerējies, dodos prom.

Spēcīgās lietusgāzes turpinās apmēram stundu. Pērkona dārdi ir tik skaļi, ka baidos, vai tikai bibliotēkas logu stikli nesašķīdīs. Ik reizi, kad nozibsnī zibens, kāpņu laukumiņa logu vitrāža met uz sienas baltas ēnas kā senlaicīgs spoks. Taču ap diviem vētra pierimst, mākoņiem cauri sāk spraukties iedzeltena gaisma, beidzot ir iestājies miers. Maigajā saules gaismā tomēr vēl pakšķ retas lietus piles. Pienāk vakars, un es slēdzu bibliotēku. Saeki kundze atvadās no manis un Ošimas un dodas prom. Dzirdamas viņas Volkswagen Golf motora skaņas. Iedomājos, kā viņa apsēžas sēdeklī un pagriež aizdedzes atslēgu. Es pasaku Ošimam, ka visu te nokopšu un viņš var mierīgi doties prom. Ošima tualetē, svilpodams operu ārijas, nomazgā seju un rokas un brauc prom. Ierūcas viņa Mazda Roadstar motors, tā skaņa pagaist tālumā. Es palieku bibliotēkā viens pats. Te valda vēl lielāks klusums nekā parasti.

Aizeju uz savu istabu un izpētu Ošimas iedoto “Kafkas liedagā” partitūras izdruku. Kā jau es biju domājis, lielākā daļa akordu ir vienkārši. Taču piedziedājums ir sarežģītāks. Aizeju uz lasītavu, apsēžos pie klavierēm un spēlēju šīs notis. Ļoti

grūti nospēlēt. Izmēģinu vairākas reizes, iekams rokas pierod un šīs skaņas sāk pēc kaut kā izklausīties. Sākumā tās šķiet pavisam greizas. Vai tikai nav kļūda nošu rakstā? Vai arī klavieres noskaņojušās? Taču, kad vairākas reizes esmu ieklausījies šajos akordos, saprotu, ka tieši tie padara “Kafkas liedagā” melodiju dziļu, neļauj tai būt vienkārši popmūzikas gabalam. Bet ko gan Saeki kundze domāja, sacerēdama šādu neparastu harmoniju?

Atgriežos savā istabā, uzvāru ūdeni elektriskajā tējkannā, uzleju tēju un dzeru. Pēc tam uzlieku uz plašu atskaņotāja no vecās noliktavas atnestās plates un klausos citu pēc citas. Bob Dylan “Blonde on Blonde”, Beatles “White Album”, Ottis Redding “Dock of the Bay", Steve Getz “Getz Gilberto”. Tie visi ir sešdesmito gadu vidus hiti. Tolaik zēns, kas dzīvoja šajā istabā, - un līdzās viņam Saeki - lika šīs plates uz atskaņotāja, tāpat kā šobrīd to daru es, nolaižu adatu, gaidu, kad no skaļruņiem sāks plūst skaņas. Šīs skaņas mani ieskauj, ieved kādā gluži citā laikā. Pasaulē pirms manas piedzimšanas. Klausoties šo mūziku, atminos pēcpusdienas sarunu augšstāvā, domās to atkārtoju:

"Taču piecpadsmit gadu vecumā es biju pārliecināta, ka kaut kur pasaulē šādai vietai noteikti jābūt. Ka man kaut kad izdosies atrast ieeju šajā citādajā pasaulē.”

Spēju saklausīt viņas balsi. Tad galvā kāds pēkšņi klauvē pie durvīm. Stipri un uzstājīgi.

“Ieeju?”

Noceļu adatu no Getz Gilberto. Izņemu no apvāka “Kafkas liedagā” singlu. Nolaižu adatu. Viņa dzied.

“slīkstošas meitenes pirksti meklē ieejas akmeni paceļ zilā tērpa malu skatās uz Kafku liedagā”

Es nodomāju, ka tā meitene, kas nāk uz šo istabu, laikam ir atradusi ieejas akmeni. Viņa, piecpadsmit gadus veca, ir

palikusi citā pasaulē; kad pienāk nakts, tad viņa no turienes ierodas šajā istabā. Ģērbusies gaiši zilā kleitā, skatās uz Kafku liedagā.

lād es pēkšņi atceros. Tēva stāstīto - ka viņu reiz ķēris zibens. Tieši man viņš to nestāstīja. Tas parādījās kāda žurnāla intervijā. Tolaik tēvs vēl bijis mākslas students un piepelnījies golfa laukumā par golfa nūju nesēju. Kādā jūlija pēcpusdienā viņš pavadījis laukumā klientu, tad pēkšņi debesiš;satumsu-šas un sācies spēcīgs negaiss. Un zibens iespēris kokā, zem kura viņi meklējuši glābiņu no lietus. Koks sašķēlies uz pusēm, golfa spēlētājs gājis bojā, tēvs brīdi pirms tam, sajutis kaut ko priekšnojautām līdzīgu, meties prom no koka, un tā viņam izdevies izglābt dzīvību. Viņš bija cietis, bet nedaudz; mati apsviluši, metoties prom, viņš kritis pret akmeni un savainojis seju, zaudējis samaņu. Tāds tas stāsts. Kopš tā laika viņam uz pieres saglabājusies neliela rēta. Lūk, ko man šodien vajadzēja atcerēties, tur stāvot uz sliekšņa un klausoties Saeki kundzē. Tēvs tieši pēc šī notikuma nolēma kļūt par tēlnieku un sāka mācīties.

Varbūt Saeki kundze, intervējot zibens spērienu pārdzīvojušos cilvēkus savai grāmatai, satikās ar manu tēvu. Tas ir iespējams. Pasaulē nemaz nav tik daudz cilvēku, kas, zibens ķerti, būtu izdzīvojuši.

Es nopūšos un gaidu vakara iestāšanos. Mākoņos parādās plaisa, mēness izgaismo dārza kokus. Pārāk daudz sakritību.

Tik dažādas lietas sāk strauji virzīties uz vienu vietu.

26. NODAĻA

Tuvojās vakars, vajadzēja parūpēties par apmešanās vietu. Hošino devās uz tūrisma informācijas centru Takamacu stacijas tuvumā un rezervēja numuru viesu namā. Tas bija kājām sasniedzamā attālumā no stacijas, bet citādā ziņā - ne pārāk pievilcīga vieta. Taču ne Nakata, ne arī Hošino par to īpaši

nebēdāja. Ka tikai varēs ielīst futonā un izgulēties, nekas cits viņiem nerūpēja. Tieši tāpat kā viesnīcā, kurā bija apmetušies iepriekš, brokastis bija ietvertas cenā, bet vakariņas netika piedāvātas. Nakatu, kurš, kā šķita, kuru katru bridi atkal aizmigs, tas apmierināja.

Kad viņi bija iekārtojušies istabā, Nakata palūdza, lai Hošino atkal apguļas uz tatami, tad uzmetās viņam mugurā un iztausuja ar abu roku pirkstiem muguru pie krustiem. Pēc tam viņš izspaidīja muguru visā garumā - gan skriemeļus, gan muskuļus. Taču šoreiz viņš nespieda stipri. Tikai pārbaudīja kaulus un muskuļus.

- Vai ir kāda problēma? - jaunais vīrietis noraizējies apvaicājās. Laikam baidījās, ka atkal atkārtosies iepriekš pieredzētais.

- Nē, viss kārtībā. Nekādu sliktumu neatrodu. Arī kauli pavisam labi sastājušies, - Nakata sacīja.

- Tas labi. Atklāti sakot, otrreiz es tādas mocības negribētu piedzīvot, - jauneklis noteica.

- Piedodiet, ka tā iznāca. Bet Hošino kungs teica, ka varot paciest sāpes, tāpēc Nakata spēkus netaupīja.

- Jā, tā es teicu gan. Bet, vectētiņ, tikai līdz zināmai robežai. Pasaulē ir tāda lieta kā veselais saprāts. Taču tu man tiešām muguru sariktēji, tā ka - es nesūdzos. Sāpes gan bija briesmīgas. Vienu bridi likās, ka es neizturēšu. Ka ķermenis sadalīsies gabalos. Likās, it kā es nomirtu un tad atkal atgrieztos dzīvē.

- Nakata vienreiz trīs nedēļas bija miris.

- Hm, - jaunais vīrietis noteica. Tad izstiepās guļus, iedzēra tēju un ķērās pie pārtikas veikaliņā nopirktās hurmas.

- Ak tā? Vectētiņš trīs nedēļas bija miris?

-Jā.

- Un kur tu to laiku pavadīji?

- To Nakata vairs īsti labi neatceras. Ir tāda sajūta, it kā es būtu bijis kaut kur tālu prom un darījis kaut ko citu. Bet galva palika vāja, neko neatceros. Un tad, kad atgriezos te atpakaļ, tad jau galva bija palikusi grūta, nemācēju vairs ne lasīt, ne rakstīt.

- Lasit un rakstīt prasmes atstāji tur?

- Tāk laikam.

Abi kādu bridi klusēja. Hošino nezin kāpēc šķita: lai kādas neiedomājamas lietas vecais virs pateiktu, tām labāk vajadzētu ticēt. Taču par tām trim nedēļām, kad viņš esot bijis miris, Hošino ar sirds kaktiņu nojauta, labāk dziļāk neprašņāt, lai neiekultos nepatikšanās. Tāpēc viņš mainīja sarunas tematu un pievērsās tūlītējāk risināmām tagadnes lietām.

- Nakata, nu esam tikuši Takamacu, kādi ir turpmākie nolūki?

- Nezinu, - Nakata atbildēja. - Nakata nezina, ko tagad vajadzētu darīt.

- Kā ar to ieejas akmeni? Vai mums nevajadzētu to pameklēt?

- Jā, tieši tā. Nakata pavisam par to aizmirsa. Tas akmens mums jāatrod. Bet Nakatam nav nekādas jēgas par to, kur mums vajadzētu meklēt to akmeni. Bet tā lieta ir miglaina, skaidrība nenāk. Man galva nav īpaši gaiša, un nekas tāds man agrāk nav gadījies, tāpēc es nezinu, ko iesākt.

- Nav vienkārši.

- Nu nemaz tak.

- Ko tad mēs abi iesāksim, sēdēsim, skatīsimies viens uz otru un runāsim? Apniks.

- Tā ir, kā jūs sakāt.

- Iedomājos, vai mums nevajadzētu apjautāties citiem cilvēkiem par to. Varbūt šajā apkaimē tāds akmens ir atrodams.

- Ja Hošino kungs tā saka, Nakata arī varētu mēģināt apvaicāties visādiem cilvēkiem. Ar to nebūtu ko lepoties, bet Nakatam ir grūta galva, un viņš ir pieradis visu cilvēkiem prasīt.

- Mans vectēvs mēdza sacīt tā: ja pajautāsi, - būs jānokaunas vienreiz, ja nepajautāsi, - var iznākt kaunēties visu mūžu.

- Tieši tā. Kad nomirsi, tad arī viss, ko esi zinājis, pagaisīs.

- Nez vai viņš tā to bija domājis. - Jauneklis pakasīja galvu. - Jā, bet par to akmeni, kāds tas ir - vai tev ir galvā kaut kāds priekšstats par to, cik tas varētu būt liels, kādā krāsā, kāda tam iedarbība? Citādi, ko tad mēs cilvēkiem prasīsim: “Vai šajā apkaimē ir kāds ieejas akmens?” - neviens neko nesapratīs. Tikai nodomās, ka mums abiem galva jocīga.

- Tā ir. Nakatam galva ir grūta, bet jocīga gan nav.

- Protams.

- Akmens, ko Nakata meklē, ir īpašs. Pārāk liels tas nav. Baltā krāsā. Nekādas smaržas tam nav. Par iedarbību īsti nemāku pateikt. Tādas apaļas formas, tā kā rīsu kūciņa.

Nakata papleta abas rokas un rādīja apmēram vinila plates lieluma apli.

- Hm, ja tu viņu ieraudzītu, tad uzreiz saprastu - tas ir īstais?

- Jā, Nakata uzreiz saprastu, no pirmā acu uzmetiena.

- Varbūt tas akmens ir saistīts ar vēsturi vai tradīcijām, akmens ar vēsturi. Varbūt tas ir kā īpašs eksemplārs, kas apskatāms kādā templī?

- Visādi var būt. Nakata par to neko nezina. Var būt ari tā.

- Bet tikpat labi to kādā mājā izmanto kā smagumu, kad marinē dārzeņus.

- Nē. Tā vis nav.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka to neviens nevar izkustināt.

- Nakata izkustinātu?

- Jā, Nakata laikam izkustinātu.

- Ko tu iesāktu pēc tam, kad būtu izkustinājis?

Nakata izbrīnījies iegrima pārdomās. Vai ari tikai rādīja domīgu seju. Ar delnu paberzēja sirmos, īsi apcirptos matus.

- To Nakata nezina. Nakata zina tikai to, ka tas kādam pavisam drīz ir jāizdara.

Jaunais vīrietis ari iegrima pārdomās.

- Un tas “kāds” ir Nakata, vai tā?

- Jā, tā iznāk.

- Nekur citur tas akmens nevar būt? Tikai Takamacu?

- Nē, tā vis nav. Tās var būt visur, vietai nav nemaz tik lielas nozīmes. Šobrīd, redz, tas ir Tākamacu. Bijis daudz ērtāk, ja tas būtu kaut kur tuvāk Nakano kvartālam.

- Nakata, bet vai tas nav bīstami - ņemt un uz savu galvu to īpašo akmeni kustināt?

-Jā, Hošino kungs, tā ir, kā jūs sakāt, tas ir gan diezgan bīstami.

- Domā, ko gribi, - Hošino izmeta, tad uzlika galvā beisbola cepuri un, izvilcis cauri zirgasti, izlaida to pār muguru. - Tas viss sāk līdzināties filmai par Indiana Džonsu.

Nākamajā rītā viņi devās uz tūrisma informācijas centru stacijas tuvumā un apvaicājās, vai Takamacu un tās tuvākajā apkaimē būtu atrodami kādi slaveni akmeņi.

- Akmeņi? - Aiz letes sēdošā meitene viegli saviebās. Tik negaidīts jautājums, kā šķita, radīja viņai neērtības. Viņa nebija radusi skaidrot ko vairāk, vien stāstāt par tepat apkārtnē esošajiem dabas un vēstures pieminekļiem.

- Jūs sakāt - akmens, tieši kādu akmeni jūs domājat?

- Apmēram tik liels, apaļas formas akmens, - jaunais vīrietis skaidroja. Nakata tāpat kā iepriekš ar rokām rādīja vinila plates lieluma apli.

- To sauc par ieejas akmeni.

- “Ieejas akmeni”?

-Jā. Tā tas iesaukts. Šķiet, ir diezgan slavens.

- Jūs sakāt - “ieejas”, kas tā par ieeju?

- Ja mēs to zinātu, tad taču mums nebūtu nekādu problēmu.

Aiz letes sēdošā meitene brīdi apdomājās. Pa to laiku Hošino deši skatījās viņai sejā. Sejiņa nebija neglīta, tomēr ads - mazdrusciņ par tālu viena no otras. Tāpēc viņa izskatījās pēc tramīga zālēdāja dzīvnieciņa. Viņa uz kaut kurieni piezvanīja un apjautājās, vai kādam nav kas zināms par tādu “ieejas akmeni”, lāču nekādu noderīgu informādju nedabūja.

- piedodiet, neviens neko par tādu slavenu akmeni nav

dzirdējis, - viņa sacīja.

- Pilnīgi neko?

Viņa nogrozīja galvu.

- Man ļoti žēl, piedodiet; vai jūs esat atbraukuši no tālienes meklēt to akmeni?

- Hm, kā lai saka - kas ir no tālienes? Es atbraucu no Nago-jas. Bet vectētiņš - no Tokijas Nakano rajona.

-Jā. Nakata ieradies no Nakano, Tokijā, - Nakata piebilda.

- Braucu ar visādām smagajām mašīnām. Pa ceļam mani pat pacienāja ar zušiem. Pa visu šo laiku man pašam ne sena nav bijis jāmaksā.

-Jā, -jaunā meitene noteica.

- Nu, kā ir, tā ir. Neviens neko par to akmeni nezina. Tā nav jūsu vaina. Bet vai nav kāds cits akmens, ko pat nesauktu par ieejas akmeni, kaut kāds slavens akmens šajā apvidū? Saistīts ar vēsturi vai leģendām un nostāstiem, kaut kāds ar īpašu spēku apveltīts akmens, kaut kas uz to pusi?

Pie letes sēdošā meitene, ar acīm, kas bija patālu viena no otras, uzmanīgi nopētīja Hošino - beisbola cepuri viņam galvā, zirgasti, zaļās saulesbrilles, pīrsingu, raibo neilona havajiešu kreklu.

- Piedodiet, lūdzu, varbūt, ja vēlaties, es jums paskaidrošu, kā tikt uz pilsētas bibliotēku, jūs varētu doties uz turieni un paši to visu izpētīt. Es tik tiešām neko par akmeņiem ne-zinuvro

Taču arī bibliotēkā viņi palika tukšā. Tur nebija nevienas grāmatas, kas būtu veltīta tieši Takamacu apkaimē esošiem slaveniem akmeņiem. Uzziņu nodaļas bibliotekāre, noteikusi:

- Te kaut kur kādam rakstam par akmeņiem noteikti jābūt, paši papētiet saturu, - nokrāva viņiem grāmatu kalnu - “Ragavas prefektūras leģendas”, “Pa Robo Daiši pēdām Sikoku”, “Takamacu vēsture” un tamlīdzīgas. Hošino nopūtās un ķērās klāt, lasīdams līdz pat vakaram. Pa to laiku Nakata, kurš

neprata lasīt, ārkārtīgi vērīgi pētīja grāmatu “Japānas slavenie akmeņi” un kāri apguva katru lappusi.

- Nakata lasīt nemāk, tāpēc pirmo reizi ir bibliotēkā, -Nakata noteica.

- Es ar to nelielos, bet, kaut gan lasīt māku, arī esmu bibliotēkā pirmo reizi, - Hošino sacīja.

- Bet atnācis un apskatījies - redzu, ka ir tīri patīkama vieta.

- Tās ir labi.

- Nakano rajonā ir bibliotēka. Es turpmāk šad un tad tur iestaigāšu. Ieeja ir par brīvu. To Nakata nemaz nezināja, ka uz bibliotēku var nākt ari tādi, kas nemāk ne lasīt, ne rakstīt.

- Man ir viens brālēns - piedzima jau neredzīgs un tik un tā bieži iet uz kino. Ko viņš tur interesantu atrod, tas man galīgi nav saprotams.

- Ak tā? Nakatam acis rāda gan, bet kino viņš nekad nav bijis.

- Tiešām? Kādu dienu aiziesim kopā.

Pie viņu galdiņa pienāca bibliotekāre un palūdza nerunāt tik skaļi. Tad abi pārstāja pļāpāt un iedziļinājās katrs savā lasāmvielā. Nakata, pabeidzis šķirstīt “Japānas slavenos akmeņus”, nolika grāmatu atpakaļ plauktā un ķērās pie “Pasaules kaķiem”.

Jauneklis, lai gan burkšķēdams un dusmodamies, tomēr izrakās cauri grāmatu kalnam. Diemžēl akmeņiem veltītu ierakstu tajās nemaz tik daudz nebija. Bija vairāki raksti par Takamacu pils mūra akmeņiem, tomēr diez vai tie varētu būt Nakatam pa spēkam. Ari vairāki raksti par akmeņiem, kas bija saistīti ar leģendām par Kobo Daiši. Kobo Daiši tuksnesī uzgājis akmeni, no tā izšļācies ūdens, un tuksnešainā vieta pārvērtusies auglīgā, apūdeņotā laukā. Slavenais akmens esot apskatāms kādā templī, to saucot par “mazo dārgakmeni”, bet, tā kā tas esot apmēram metru augsts un faila formā, tas diezin vai būs Nakatas meklētais ieejas akmens.

Hošino un Nakata meta šai nodarbei mieru un devās prom no bibliotēkas, turpat tuvējā ēstuvē pavakariņoja. Abi ēda

rīsus ar ceptām zivīm, jauneklis papildus pasūtīja vēl vienu bļodiņu nūdeļu buljonā.

- Tajā bibliotēkā gan bija interesanti, - Nakata sacīja. - Pasaulē patiešām ir tik dažādi kaķi. To Nakata nemaz nezināja.

- Par akmeņiem gan neko daudz neatradām. Neko nepadarīsi, tikko iesākām, - Hošino noteica. - Šodien mierīgi izgulēsimies, cerēsim, ka rit no rīta izdosies.

Nākamajā rītā abi atkal devās uz bibliotēku. Hošino tāpat kā iepriekšējā dienā izvēlējās un sakrāva uz galda tādas grāmatas, kurās, kā šķita, varētu būt kaut kas par akmeņiem, tad ķērās klāt kaudzei. Tik daudz grāmatu viņš lasīja pirmo reizi mūžā. Viņš uzzināja faktus no Sikoku vēstures, saprata, ka jau kopš aizlaikiem daudzi akmeņi kļuvuši par pielūgsmes objektu. Tomēr par vissvarīgāko - ieejas akmeni neko neatrada. Pēcpusdienā viņam no pārlieku lielās hieroglifu lasīšanas sāka sāpēt galva. Abi devās prom no bibliotēkas, apgūlās parkā zālītē un labu laiku vēroja, kā debesīs peld mākoņi. Hošino uzpīpēja, Nakata dzēra karsto tēju no termosa.

- Rīt gan plosīsies pērkons, - Nakata noteica.

- Vai to ari Nakata izsauks?

- Nē, nē, Nakata nevar pērkonu izsaukt. lādas varas Naka-tam nav.

- Tas tiešām ir labi, - Hošino atzina.

Viņi atgriezās viesnīcā, Nakata iegāja vannā, tad ielīda futonā un tūlīt pat aizmiga. Hošino, noregulējis televizora skaņu pavisam klusu, skatījās beisbola spēles translāciju, bet, kad Milži ar milzīgu punktu starpību zaudēja Hirosimai, viņš saīga un televizoru izslēdza. Miegs vēl nenāca, slāpa, gribējās iedzert alu, un viņš izgāja no viesnīcas. Iegriezās kādā tuvējā alus bārā, tur pasūtīja izlejamo alu un sīpolu gredzenus. Iedomājās, ka varbūt vajadzētu mēģināt klusām uzrunāt tuvumā sēdošo meiteni, bet tad nolēma, ka tam šobrīd nav garastāvokļa. Rīt atkal jau no paša rīta jāķeras klāt akmens meklēšanai.

Izdzēris alu, viņš izgāja ārā no bāra, uzlika galvā Čūiči Dra-gons cepuri un sāka bezmērķīgi klīst apkārt. Pilsēta nešķita īpaši interesanta. Tomēr nemaz nav nepatīkami vienam pašam pastaigāties nepazīstamā pilsētā. Viņam vienmēr bija paticis staigāt. Tā viņš klaiņoja no vienas ielas uz citu, no vienas ielas puses uz otru - Marlboro mutē, rokas kabatās sabāzis. Kad nepīpēja, tad svilpoja. Bija gan ļoti dzīvi pilsētas rajoni, gan pavisam klusi, kur nemanīja cilvēkus, bet, lai kur Hošino būtu, viņš vienmērīgā ātrumā virzījās uz priekšu, nelikdamies ne par ko zinis. Viņš bija jauns, brīvs, vesels, viņam ne no kā nebija jābaidās.

Hošino nonāca šaurā šķērsielā, kur rindojās karaoke un uzkodu bāri, kuriem, kā šķita, ik pēc pusgada mainījās nosaukums, gājējus nemanīja, apkārtne bija tumša, tad pēkšņi kāds aiz muguras sauca viņa vārdu.

- Hošino! Draugs Hošino! - kāds skaļi sauca.

Sākumā viņš pat nedomāja, ka tiešām sauc viņu. Takamacu nebija neviena cilvēka, kas zinātu viņa vārdu. Laikam uzrunā kādu citu Hošino. Šis vārds gan nebija pārāk izplatīts, taču ari ārkārtīgi neparasts tas nebija. Tāpēc viņš gāja vien tālāk, pat nepagriezies.

Taču šis “kāds”, kā likās, viņam sekoja un uzstājīgi atkārtoja:

- Hošino, ei, draudziņ Hošino!

Jaunais vīrietis beidzot apstājās un pagriezās atpakaļ. Tur stāvēja maza auguma večuks, ģērbies spoži baltā uzvalkā. Sirms, kārtīgām brillēm, pavisam sirmu bārdu. Sirmām ūsām, sirmu vaigubārdu, baltu kreklu un melnu saitīti ap kaklu. Pēc sejas vaibstiem spriežot, viņš varēja būt japānis, bet viss tēls drīzāk līdzinājās Amerikas dienvidu štata zemes īpašniekam. Garumā varbūt ap pusotru metru, ne vairāk, viņš likās ne tikai maza auguma, bet vispār - kā tāda samazināta, miniatūra cilvēka versija. Abas rokas pastiepis uz priekšu, it kā nesdams paplāti.

- Hošino! - šis večuks sauca. Balss bija stipra un spalga. Viegls akcents.

Hošino pārsteigts vērās vīrieša sejā.

-Jūs...

- Tieši tā. Es esmu pulkvedis Sanderss.

- pavisam līdzīgs...

- Es neesmu pavisam līdzīgs, es esmu pulkvedis Sanderss.

- Tas - no Fried Chicken?

Vecais svarīgi pamāja.

- Nu gan, bet kā jūs zināt manu vārdu?

- Redz, es vienmēr Čūiči Dragons fanus saucu par Hošino, bet Milžu fanus - par Nagašima.

- Bet, vectētiņ, mani patiešām sauc Hošino.

- Tā nu gan ir sagadīšanās, par to man nav nekādas daļas, -pulkvedis Sanderss iedomīgi izmeta.

- Paklau, ko jūs no manis gribat?

- Man ir laba meitene.

- Hm, - Hošino novilka. - Nūjā. Vectētiņ, jūs esat iekšārā-vējs. Tāpēc esat tāds sataisījies.

- Hošino, paklau, cik reižu man jāsaka, es nemaskējos.

Es esmu pulkvedis Sanderss. Lūdzu, pacenties saprast.

- Labi jau, labi. Bet, ja jūs esat īstais pulkvedis Sanderss, tad ko jūs te meklējat - Takamacu šķērsielās, piedāvājot meitenes? Cilvēkam, kas tik slavens visā pasaulē, no licences maksas naudiņa nāk ripodama, jums šobrīd vajadzētu kaut kur Amerikā savā villā pie baseina mierīgi baudīt vecumdienas, vai ne?

- Zini ko, pasaulē ir laika nobīde.

-Ā!

- Tu saproti, tās nobīdes dēļ nākas iziet ārpus šīs trīsdimensiju pasaules. Ja ne, kā gribi, dzīvo šajā vienkāršajā pasaulē.

- Lai būtu, kā jūs sakāt, vectētiņ. Izskatās, ka man liktenis lēmis saskrieties ar jocīgiem večukiem. Ja tas vēl ilgi tā turpināsies, man mainīsies domas par pasauli.

- Par to - kā tu pats zini. Bet, paklau, Hošino, kā tad paliek, gribi to meiteni vai ne?

- Tas ir kaut kāds masāžas salons?

- Kas tas tāds - masāžas salons?

- Nu, tādā vietā pa īstam nedara. Mutē - jā, rokā - jā, ļauj, lai noiet. Bet iekšā-ārā, to ne.

- Nekā tamlīdzīga, - pulkvedis Sanderss noskaitās. - Nekā tamlīdzīga! Ne uz to pusi! Ne tikai mutē un rokā. Izdarīs visu, ko gribi. Iekšā-ārā ari.

- Kas tad - soapland?

- Kas tas tāds - soapland?

- Paklau, vectētiņ, beidziet kaitināt cilvēkus. Es šeit neesmu viens, un rit agri jāceļas. Tāpēc šovakar man nekādas izpriecas neiznāks.

- Ak tad tu negribi to meiteni?

- Neko negribu, ne meiteni, ne fried chicken. Pamazām jātaisās uz gulētiešanu.

- Tik viegli vis neaizmigsi, - pulkvedis Sanderss zīmīgi novilka. - Ja cilvēkam neizdodas atrast to, ko meklē, nekāds dziļais miegs nesanāk.

Hošino, muti iepletis, noskatījās sarunu biedrā.

- Kaut ko meklē? Paklau, vectētiņ, kā jūs zināt, ka es kaut ko meklēju?

- Tas tev sejā ierakstīts. Hošino savā būtībā ir godīgs cilvēks. Viss uzreiz parādās sejā. Tie, kas prot saskatīt, to redz kā uz delnas - viss redzams kā uzšķērstai makrelei.

Hošino instinktīvi piedūra roku pie pieres. Tad paskatījās uz plaukstu. Tomēr neko neredzēja. Uz sejas uzrakstīts?

- Nu tad tā, - pulkvedis Sanderss izstiepa pirkstu gaisā. - Vai tik Hošino nemeklē kaut ko cietu un apaļu?

Hošino saviebās.

- Paklau, vectētiņ, kas jūs tāds īsti esat? Kā tas nāk, ka jūs to visu zināt?

- Es jau teicu, tev viss ir sejā ierakstīts, tāpēc ari zinu. -Pulkvedis Sanderss pakratīja pirkstu. - Es te netaisos mūžīgi tirgoties. Tu to meiteni gribi vai negribi?

- Paklau, es patiešām meklēju akmeni. To sauc par ieejas akmeni.

- Hm, es ieejas akmeni ļoti labi zinu.

- Patiešām?

- Es nemeloju. Un nejokojos. Es esmu godīgs cilvēks, ne reizi mūžā neesmu melojis.

- Vai vectētiņam ir zināms, kur tas ieejas akmens atrodas?

- Jā, es skaidri zinu, kur tas atrodas.

- Vai jūs man varēsiet pateikt, kur to meklēt?

Pulkvedis Sanderss ar pirkstu pabīdīja brilles melnajā

ietvarā dziļāk uz deguna, noklepojās.

- Paklau, Hošino, tu tik tiešām to meiteni negribi?

- Ja parādīsi, kur tas akmens meklējams, padomāšu, -Hošino pa pusei nopietni, pa pusei jokodamies noteica.

- Sarunāts, aiziet.

Pulkvedis Sanderss, atbildi negaidījis, ātri vien devās uz priekšu pa ielu. Hošino steidzās viņam pakaļ.

- Paklau, vectētiņ, bet man makā nav vairāk par 25 000 jenām.

Pulkvedis Sanderss, teciņiem skriedams uz priekšu, noklak-šķināja ar mēli.

- Pietiks. Zaļūksna meitene, deviņpadsmit gadi. īpašs piedāvājums Hošino kungam, mutē un rokā, un iekšā, un ārā, ko tik gribi. Un vēl piedevām pastāstīšu, kur to akmeni meklēt.

- Domā, ko gribi, - Hošino noteica.

27. NODAĻA

Ir divi un četrdesmit septiņas minūtes, kad pamanu, ka viņa pēkšņi parādījusies. Noglabāju atmiņā laiku, ko rāda pie pagalvja noliktais pulkstenis. Nedaudz agrāk nekā vakarnakt. Gaidīdams viņas parādīšanos, es šonakt neesmu gulējis itin nemaz. Acis es aizvēru, tikai mirkšķinot. Un tomēr pašu viņas parādīšanās bridi man notvert neizdevās. Tikai pamanīju, ka viņa pēkšņi tur ir. Viņa bija izslīdējusi cauri manas apziņas spraugai un ieradusies pēkšņi.

Viņa, kā vienmēr, ģērbusies zilā kleitā. Atbalstījusi zodu rokās, skatās uz "Kafku liedagā”, es, elpu aizturējis, skatos uz viņu. Glezna, viņa, es - šie tris punkti istabā veido sastingušu trijstūri. Viņa nenogurusi skatās uz gleznu, es nenoguris skatos uz viņu. Trijstūris ir nofiksēts, to nedrīkst satricināt. Te pēkšņi notiek neiedomājamais.

- Saeki jaunkundz, - es, pats sev par pārsteigumu, viņu uzrunāju. Es nebiju nodomājis saukt viņu vārdā. Sirdī bija tik daudz domu, tās plūda pāri malām, un es tajā pašā brīdī viņu pasaucu. Pavisam klusi. Tomēr šī balss sasniedza viņas ausis. Un sastingušais trijstūris sabruka. -Es to gan gribēju, gan negribēju.

Viņa paskatījās uz manu pusi. Skatiens nebija koncentrēts, nebija dziļš, lāpāt zodu uz galda atspiedusi, viņa klusumā pagriezās uz manu pusi. It kā nebūtu skaidri sapratusi, kas radījis gaisa plūsmu, tomēr - kaut ko sajutusi. Nevarēju saprast, vai viņa mani redz vai neredz. Tomēr es vēlējos, kaut viņa mani ieraudzītu. Lūdzos, kaut viņa pamanītu to, ka es dzīvoju, ka es te esmu.

- Saeki jaunkundz, - es atkārtoju. Nespēju apspiest vēlēšanos izrunāt viņas vārdu skaļi. Kaut ari varēja notikt tā, ka viņa no šīs balss nobītos, uztvertu to kā brīdinājumu un vairs nekad šajā istabā neatgrieztos. Es ļoti nožēlotu, ja tā notiktu. Nē, nenožēlotu. Tikai tā es zaudētu kādu mērķi, kādu jēgu, kādu noskaņu. Un tomēr, neraugoties ne uz ko, es nespēju nesaukt viņu vārdā. Mana mēle un lūpas neatkarīgi no manām domām pavisam automātiski vairākas reizes atkārto viņas vārdu.

Viņa vairs neskatījās uz gleznu. Viņa uzlūkoja mani. Visr maz viņas skatiens bija vērsts uz to vietu telpā, kur atrados es. No manas vietas nebija saskatāma viņas sejas izteiksme. Mākoņi sakustējās, sašūpoja mēness gaismu. Laikam ārā bija sacēlies vējš, tomēr tā šalkoņa nebija dzirdama.

- Saeki jaunkundz, - es atkārtoju vēlreiz. Vārdi uzstājīgi plūst.

Viņa vairs neatbalsta zodu rokās, paceļ labo roku pie mutes, it kā teikdama: “Nesaki neko." Bet varbūt viņa tik tiešām izrunāja šos vārdus? Ja vien man izdotos ieskatīties viņas acu zīlītēs, es saprastu, ko viņa šobrid domā, ko izjūt. Es saprastu, ko viņa grib man pateikt ar šo kustību, kādus mājienus dod. Taču šķiet, ka šī tumsa, kas valda trijos naktī, aprij to nozīmi. Pēkšņi kļūst smagi elpot, es pieveru acis, krūtīs ir ciets gaisa kamols. It kā es būtu norijis lietusmākoni. Kad pēc pāris sekundēm atveru acis, viņa ir pazudusi. Palicis tikai tukšais krēsls un pāri galdam slīdošās mākoņu ēnas.

Es izkāpju no gultas, pieeju pie loga un skatos naksnīgajās debesīs. Domāju par laiku, kas neatgriezīsies. Domas par upi, domas par paisumu, domas par mežu, par avota ūdeni. Domāju par lietu, domāju par pērkonu. Domāju par klinti. Domāju par ēnu. Tas viss ir manī.

Nākamās dienas pēcpusdienā bibliotēkā ierodas civilā ģērbies izmeklētājs. Es tobrīd esmu savā istabā un par to neko nezinu. Izmeklētājs tikai divdesmit minūtes parunā ar Ošimu, tad dodas prom. Ošima pēc tam atnāk uz manu istabu un par to pastāsta.

- Izmeklētājs no vietējās policijas. Apjautājās par tevi, -Ošima sacīja, izņēma no ledusskapja Perrier minerālūdeni, atkorķēja pudeli, ielēja ūdeni glāzē.

- Kā viņi noskaidrojuši, ka es varētu būt šeit?

- Tu esot lietojis mobilo telefonu. Tēva.

Es parakņājos atmiņā. Tad pamāju. Tajā naktī, kad attapos pie tempļa ar asinīm notrieptā kreklā, es pa mobilo telefonu piezvanīju Sakurai.

- Tikai vienu reizi, - es nosaku.

- Polidja pēc sarunu reģistra noskaidrojusi, ka tu esi Taka-macu. Parasti jau policisti tādus smalkumus nestāsta, bet šoreiz izpļāpājās. Ja es nolemju būt ļoti draudzīgs, man parasti tas izdodas. Sarunas gaitā man arī izdevās noskaidrot, ka tā persona, kurai tu esot zvanījis, viņiem nav zināma. Laikam esot

bijis telefons ar priekšapmaksas sarunu karti. Tomēr, noskaidrojuši, ka tu esi Tākamacu, viņi pārbaudījuši visas viesnīcas un viesu namus. Tā uzzinājuši, ka Tākamacu biznesa hotelī kādu laiku uzturējies Kafka Turnīra, kas izmantojis YMCA atlaidi, un ka šis puisis pēc apraksta ļoti līdzinās tev. Uzturējies tur līdz 28. maijam, tieši līdz tava tēva slepkavības dienai.

jūtos atvieglots, ka policijai nav izdevies noskaidrot, kam es zvanīju. Man negribētos, lai Sakurai manis dēļ rastos nepatikšanas.

- Viesnīcas menedžere atcerējusies, ka tev bijis kāds sakars ar mūsu bibliotēku. TU taču atceries - viņa zvanīja uz šejieni, lai pārbaudītu, vai tu patiešām katru dienu nāc šurp.

Es pamāju.

- Tāpēc ari policists ieradās šeit.

Ošima iedzer malku Perrier.

- Es, protams, sameloju. Teicu, ka tu kopš 28. maija ne reizi neesi šeit rādījies. Līdz tam gan nāci katru dienu, bet kopš tās dienas vairs neesi redzēts.

- Melošana policijai var beigties ar nepatikšanām, - es nosaku.

- Bet, ja es nebūtu melojis, tad nepatikšanās būtu tu.

- Es tomēr negribētu, ka Ošimam manis dēļ ir sarežģījumi.

Ošima samiedz acis un pasmejas.

- Tū lāgā nesaproti. Man jau tevis dēļ ir sarežģījumi.

- Jā, protams, bet...

- Tāpēc beigsim spriedelēt par sarežģījumiem. Kā ir* tā ir. Šobrīd tādas sarunas mūs ne pie kā nenovedīs.

Es klusēdams pamāju.

- Izmeklētājs atstāja savu vizītkarti. Lūdza, lai nekavējoties zvanu, ja tu atkal te parādītos.

- Vai esmu kļuvis par aizdomās turamo?

Ošima vairākkārt lēni nogroza galvu.

- Nē, tu neesi aizdomās turamais. Taču izmeklēšana nu nemaz nevirzās uz priekšu, policija sāk kļūt nepacietīga. Pirkstu nospiedumu nav. Pierādījumu nav. Liecinieku nav. Paliec vienīgi tu. Tāpēc viņi tik ļoti grib tevi atrast. Galu galā - tavs tēvs ir slavenība. Televīzija un žurnāli sacēluši lielu jezgu, ari policisti nesēž, rokas klēpī salikuši.

- Taču, ja noskaidrosies, ka Ošima ir melojis policijai, tavai liecībai vairs neticēs. Un man vairs nebūs alibi tai dienai. Mani pataisīs par noziedznieku.

Ošima vēlreiz papurina galvu.

- Kafka Tamura, Japānas policisti nav muļķi. Varbūt viņiem nav īpaši bagāta iztēle, tomēr muļķi viņi nav. Policija noteikti ir pārbaudījusi pasažieru sarakstus visos reisos no Sikoku uz Tokiju. Tad vēl, varbūt tu to nezini, bet lidostās visi pasažieri tiek filmēti. Visi iekāpjošie un izkāpjošie pasažieri ir fiksēti ierakstā. Tas, ka tu iepriekšējā dienā neaizlidoji uz Tokiju, noteikti jau ir pārbaudīts. Japāna ir tāda valsts, kurā notiek rūpīgs informācijas menedžments. Policija neuzskata tevi par noziedznieku. Ja tu tiktu turēts aizdomās kā noziedznieks, tad viņi nesūtītu šurp policistu no vietējā iecirkņa, te ierastos pārstāvis no Tokijas, no galvenās pārvaldes. Tādā gadījumā viņi arī tai lietai ķertos klāt daudz nopietnāk, es nebūtu tik viegli ticis vaļā. Šobrīd viņi tikai grib no tavas mutes dzirdēt par apstākļiem pirms šī notikuma.

Padomājis saprotu, ka Ošimam ir taisnība.

- Tomēr tev kādu laiku nevajadzētu rādīties cilvēkos, - viņš saka. - Iespējams ari, ka policija šo apkaimi uzraudzīs un gribēs zināt, vai tu parādīsies. Viņiem ir tavas fotogrāfijas kopija. No skolas - klases kopējā bilde, neteiksim, ka tu tajā izskaties pēc sevis. Tu tajā izskaties... kā lai to pasaka... noskaities.

Tā ir mana vienīgā fotogrāfija, kas saglabājusies. Es aizvien esmu izvairījies no fotografēšanās. Tbreiz gan no visas klases kopējās bildēšanās man neizdevās aizbēgt.

- Policists teica, ka tu esot bijis problemātisks skolēns. Esot bijušas vardarbības epizodes pret klasesbiedriem, tevi trīs reizes izslēguši no skolas.

- Tikai divas, turklāt tas bija sods - mājas arests, - es pasaku, tad dziļi ieelpoju un izelpoju. - Jā, man ir tādi brīži.

- Kad tu nespēj sevi kontrolēt? - Ošima vaicā.

Es pamāju.

- Un tad tu savaino citus?

- Man nav tāda nodoma. Bet laiku pa laikam ir tāda sajūta, it kā manī būtu kāds cits cilvēks. Un attopos tikai tad, kad jau esmu kādam kaut ko nodarījis.

- Cik nopietni? - Ošima vaicā.

Es nopūšos.

- Es neesmu nevienu nopietni savainojis. Neesmu ne kaulus salauzis, ne zobus izsitis, neko briesmīgu.

Ošima sēž gultā, kājas sakrustojis. Paceļ roku, atglauž matus no pieres. Ģērbies platās kokvilnas biksēs, baltās Adidas sporta kurpēs, melnā polo kreklā.

- Izskatās, ka tev ir diezgan daudz problēmu, ar kurām jātiek galā, - viņš nosaka.

Problēmas, ar kurām jātiek galā, es nodomāju. Tad paceļu skatienu.

- Vai tev nav problēmu, ar kurām būtu jātiek galā?

Ošima pastiepj abas rokas gaisā.

- Problēmas, ar ko jātiek galā... nē, man ir jātiek galā tikai ar vienu. Man tikai ir jānodzīvo katra diena šajā salauztajā ietvarā, kas ir mans ķermenis. To var uztvert kā kaut ko pavisam vienkāršu, var uztvert kā kaut ko pavisam grūtu. Bet, pat ja man tas izdosies, tas netiks uzskatīts par milzīgu sasniegumu. Neviens necelsies kājās un neaplaudēs.

Es brīdi klusēju.

- Vai tev nekad nav gribējies pamest šo ietvaru? - pajautāju.

- Vai man nav nācis prātā pamest savu ķermeni?

Es pamāju

- Vai tas domāts simboliski vai ārkārtīgi konkrēti?

- Kā vēlies, - atsaku.

Ošima ar abām rokām atglauž matus no pieres. Šķiet, var redzēt, kā aiz viņa baltās pieres griežas domu zobratiņi.

- Vai tu vēlies to izdarīt? - Ošima neatbild, bet uzdod man pretjautājumu.

Es nopūšos.

- Ošima, runājot pavisam atklāti, man itin nemaz nepatīk mans ietvars. Nekad dzīvē nav paticis. Pat vairāk - es to ienīstu. Šo savu seju, abas rokas, asinis, gēnus... visu, ko esmu mantojis no abiem vecākiem; es to uztveru kā lāstu. Ja vien varētu, es to visu pamestu. Aizietu prom no tā visa, kā aizgāju no mājām.

Ošima ieskatās man sejā, tad pasmaida.

- Tev ir skaists, labi trenēts augums. Arī seja, vienalga, no kā tu to būtu mantojis, ir skaista. Varbūt pārāk individuāla, lai teiktu, ka skaista, tomēr izskatīga. Nemaz nav slikti. Vismaz man patīk. Arī galva strādā. Arī krāniņš tev ir skaists. Man patiktu, ja man tāds būtu. Nākotnē tu rādīsies sapņos daudzām meitenēm. Nebūt apmierinātam ar tādu ietvaru - to es nesaprotu.

Es piesarkstu.

Ošima saka:

- Bet tā nav nekāda problēma. Man mans ietvars patiešām nepatīk. Tas ir pašsaprotami. Lai kā es par to domātu, tas nav nopietni. Ja domājam par to no tāda viedokļa, vai tas ir ērts vai neērts, tad, protams, - neērts. Tomēr es domāju, lūk, ko.

Ja ārējo čaulu un patieso būtību uztveram pretēji, ja domājam, ka ārējā čaula ir būtība, bet iekšējā būtība - ārējā čaula, tad varbūt daudz vieglāk nonākt pie izpratnes par mūsu esības jēgu.

Es vēlreiz paskatos uz savām rokām. Domāju par asinīm, ar ko tās bija notrieptas. Atceros lipīgās, slidenās asins sajūtas uz rokām. Domāju par savu ārējo čaulu un iekšējo būtību. Par to savas būtības “es”, ko tin manas ārējās čaulas “es”. Tomēr domās ir tikai atmiņas par asinīm.

- Kā ir ar Saeki kundzi? - es vaicāju.

- Kādā ziņā?

- Vai viņai ari ir problēmas, ar kurām jātiek galā?

- To tev vajadzētu pavaicāt viņai pašai, - Ošima atbild.

Pulksten divos es uz paplātes uznesu Saeki kundzei kafiju. Saeki kundze ir otrā stāva kabinetā, viņa sēž pie galda.

Durvis ir vaļā. Uz galda, kā aizvien, rakstāmpapīrs un pildspalva. lāču pildspalvai vāciņš nav noņemts. Saeki kundze, ar abām rokām atbalstījusies uz galda, veras tukšumā. Nešķiet, ka viņa uz kaut ko lūkotos. Tās, ko viņa redz, nekur nav atrodams. Viņa izskatās mazliet nogurusi. Logs viņai aiz muguras ir atvērts, vieglais vasaras sākuma vējiņš plivina baltos mežģīņu aizkarus. Šis skats līdzinās skaistai gleznai.

- Paldies, - Saeki kundze saka, kad es nolieku kafiju uz galda.

-Jūs izskatāties mazliet nogurusi.

Viņa pamāj.

- Tā ir. Kad esmu nogurusi, tad izskatos daudz vecāka.

- Nē, tā vis nav. Saeki kundze izskatās tikpat lieliski kā aizvien, - es atklāti pasaku.

Saeki kundze pasmejas.

- Tu esi vēl pavisam jauns, bet tik veikli proti izteikt sievietēm komplimentus.

Es piesarkstu.

Saeki kundze pamāj uz krēsla pusi. Uz to pašu krēslu, kur sēdēju vakar, to pašu vietu. Es tajā apsēžos.

- Es esmu pieradusi pie noguruma. Tu laikam vēl ne.

- Domāju, ka neesmu pieradis.

- Piecpadsmit gadu vecumā es, protams, ari nebiju pie tā pieradusi.

Viņa paņem kafijas tasīti un klusām iedzer kafiju.

- Tamura, vai tu redzi kaut ko ārā aiz loga?

Es paskatos pa logu viņai aiz muguras.

- Redzu kokus un debesis, un mākoņus. Un uz koka zara piemetušos putnu.

- Pavisam parasta ainava, vai ne?

-Tā if.M-

- Bet, ja tu rit, iespējams, to vairs neredzētu, tā taču tev kļūtu īpaša, ārkārtīgi dārga?

- Tā varētu būt.

- Veli ir daudz tādu lietu, par kurām tu tā domā?

- Ir gan.

Viņa izskatās pārsteigta.

- Kādos brīžos?

- Kad esmu iemīlējies, - es atbildu.

Saeki kundze pavisam viegli pasmaida. Šis smaids vēl mirkli kavējas viņas mutes kaktiņos. Tas atgādina rasu, kas sakrājusies kādā iedobītē skaidrā vasaras rītā.

- Tu esi iemīlējies? - viņa pajautā.

-Jā-

- Un šīs sievietes seja, viņas augums tev ik dienu ir īpašs un vērtīgs?

-Jā, un, iespējams, es to kādreiz zaudēšu.

Saeki kundze bridi manī noskatās. Otrreiz smaids viņas sejai nepārslīd.

- Kāds putns sēž zarā, - Saeki kundze saka. - Un vējš to zaru sapurina. Tajā brīdī ari putna redzeslauks stipri sašūpojas. Vai ne?

Es pamāju.

- Ko putns tādā brīdī dara, lai noturētu līdzsvarā to, ko redz?

Papurinu galvu. .

- Es nezinu. *

- Putns ari šūpo galvu - uz augšu, uz leju, atdarinot zara kustības. Pavisam viegli. Dienās, kad pūš stiprs vējš, es daudz noskatos putnos. Bieži vēroju putnus pa šo logu. Vai tāda dzīve nebūtu nogurdinoša? Ikreiz, kad zars sašūpojas, grozīt galvu, tā dzīvot.

- Liekas gan.

- Bet, redzi, putni ir pie tā pieraduši. Viņiem tas ir pavisam dabiski. Viņi dara to neapzinādamies. Tāpēc ari nenogurst, to mēs nespējam iedomāties. Bet mēs esam cilvēki, tāpēc šad un tad nogurstam.

- Vai Saeki kundze ir piemetusies uz kāda zara?

- Tā šķiet, - viņa atbild, - un reizēm pūš stiprs vējš.

Viņa noliek kafijas tasīti uz apakštasītes, noņem pildspalvai

vāciņu. Laiks iet. Es pieceļos no krēsla.

- Saeki kundze, ir viena lieta, ko es jums ļoti vēlētos pavaicāt, - es pēkšņi saku.

- Vai tas ir kaut kas privāts?

-Jā, privāts. Un nav pieklājīgi to vaicāt.

- Bet jautājums ir ļoti svarīgs?

-Jā. Man tas ir ļoti svarīgi.

Viņa noliek pildspalvu atpakaļ uz galda. Acis nedaudz iedzirkstas.

- Labi, vaicā.

- Vai Saeki kundzei ir bērni?

Viņa ievelk elpu, bridi aiztur. Jebkura izteiksme lēni pamet viņas seju. Tad atkal atgriežas. Gluži kā parādes dalībnieki, kas, reiz aizsoļojuši, pēc brīža atgriežas pa to pašu ceļu.

- Kāpēc tu gribi to noskaidrot?

- lā ir privāta problēma. Es to nejautāju tādēļ, ka man būtu kaut kāds nolūks.

Viņa paņem rokā resno Montblanc pildspalvu, pārbauda, cik daudz tajā tintes. Pasvārsta to rokā. Tad atkal noliek pildspalvu uz galda un paceļ galvu.

- Tamura, piedod, bet es uz šo jautājumu neatbildēšu ne ar “jā”, ne ar “nē”. Vismaz pagaidām. Esmu nogurusi, un ari vējš ir stiprs.

Es pamāju.

- Lūdzu, piedodiet. Man neklājās kaut ko tādu vaicāt.

- Nē, tu neko sliktu neesi nodarījis, - viņa maigi nosaka. - Paldies par kafiju. Tev izdodas ļoti garšīga kafija.

Es izeju pa durvīm un kāpju lejā pa kāpnēm. Tad atgriežos savā istabā. Apsēžos gultā un šķirstu grāmatu. Tomēr teikumus neuztveru. Es tikai skatos ar adm uz rakstu zīmēm. It kā tās būtu kādu skaitļu rindas. Nolieku grāmatu, pieeju pie loga un veros uz dārzu. Redzu putnus koku zaros. Tomēr vēja nav. Es vairs nesaprotu, vai mīlu Saeki piecpadsmit gadu vecumā vai šo īsto Saeki kundzi, kurai ir jau pāri par piecdesmit. Robežlīnija, kas šķir viņas abas, sašūpojas, kļūst smalkāka, vairs nav skaidri saskatāma. Tas mani dzen apjukumā. Aizveru aris, meklēju savā noskaņojumā kaut ko līdzīgu asij, kaut ko, pie kā turēties.

Un tomēr. Tā ir, kā Saeki kundze sarija. Viņas seja un augums man katru dienu ir kaut kas īpašs, kaut kas tik vērtīgs.

28. NODAĻA

Pulkvedis Sanderss, neraugoties uz cienījamo vecumu, bija veikls un kustējās ātri. Itin kā viņš būtu kārtīgi trenējies sportists. Turklāt vēl viņš pilnībā pārzināja visu pilsētu, no vienas malas līdz otrai. Izvēloties taisnāko ceļu, viņš kāpa pa tumšām, šaurām kāpnēm, līda cauri spraugām starp mājām. Pārlēca pāri notekgrāvjiem, strupi apsauca aiz dzīvžoga rejošu suni. Sīkais, baltā uzvalkā tērpies stāvs kā nepacietīga dvēsele, kas meklē patvērumu, ātri virzījās cauri pilsētas klusajām šķērsielām. Hošino tikai raudzījās, lai pulkvedis nepazustu skatienam. Pa to laiku viņam sāka trūkt elpas, paduses sasvīda, taču pulkvedis Sanderss pat ne reizi nepameta skatienu atpakaļ, lai pārliecinātos* vai jaunais vīrietis viņam seko.

- Paklau, vectētiņ, vai drīz būsim klāt? - Hošino, vairs nespēdams izturēt, uzsauca no mugurpuses.

- Jauns cilvēks, kaunējies būtu tā rimāt! Necik tālu vēl neesam aizgājuši! - pulkvedis Sanderss atcirta, tā ari atpakaļ nepagriezies. ; -

- Tik un tā, vectētiņ, es tomēr esmu klients, pēc šitādas noskriešanās būšu piekusis kā suns, ka tik man gribēšana nepāriet.. ;

- Nu vai nav nožēlojams muļķis! Un tas esot vīrietis! Ja tik ātri gribēšana pāriet, tad labāk nebūtu sācis!

- Labi jau, labi, - jaunais vīrietis norūca.

Pulkvedis Sanderss gāja tālāk pa aleju, tad, nepievērsdams uzmanību luksofora signāliem, šķērsoja ielu. Nogāja vēl kādu gabalu, tad - pāri tiltiņam un iekšā tempļa teritorijā. Tbmplis

bija diezgan liels, bija jau vēls, nevienu cilvēku dārzā nemanīja. Pulkvedis Sanderss norādīja uz soliņu tempļa biroja priekšā, it kā likdams tur apsēsties. līdzās solam bija liela laterna, tur visapkārt bija gaišs kā dienā. Jauneklis paklausīgi apsēdās uz soliņa blakus pulkvedim Sandersam.

- Paklau, vectētiņ, jūs taču negribēsiet, lai es to nodaru šeit? - jauneklis nobažījies vaicāja.

- Nerunā muļķības. Tu taču neesi Mijadžimas tempļu stirna, turklāt pie tempļa nemaz neklājas darīt to iekšā-ārā. Ko cilvēki nodomātu? - Pulkvedis Sanderss izvilka no kabatas sudrabainu mobilo telefonu un nospieda trīsciparu numuru.

- Ā, tas esmu es, - saklausījis atbildi, viņš sacīja. - Parastajā vietā. Templī. Man te līdzās ir viens tāds Hošino kungs. Jā... jā, kā parasti. Sapratu. Labi, nāc tūlīt pat.

Pulkvedis Sanderss nospieda telefona pogu, tad noglabāja telefonu baltā uzvalka kabatā.

-Jūs vienmēr meiteni izsaucat uz templi? - Hošino apvaicājās.

- Vai tur kas slikts?

- Nē, nekā slikta tur nav, bet ir arī piemērotākas vietas. Parasti izvēlas... nu, kādu kafejnīcu, viesnīcas numuru, tur norunā tikšanos.

- Templī ir kluss. Un svaigs gaiss.

- Taisnība, līkai tā dīvaini - gaidīt meiteni naktī pie tempļa biroja. Ka tik kāda lapsa mūs nenobur.

- Nu ko tu runā. Sikoku nav nekāda muļķu zeme. Takamacu ir prefektūras galvaspilsēta, kārtīga pilsēta. Te nekādu lapsu nav.

- Es par to lapsu pajokoju, bet, tā kā jūs, vectētiņ, tomēr darbojaties servisa jomā, jums vajadzētu padomāt par atbilstošas atmosfēras radīšanu. Lai viss izskatītos greznāk. Var jau būt, ka tās ir liekas rūpes.

- Ir gan liekas rūpes, - pulkvedis Sanderss cieti noteica. - Bet par to akmeni.

_ jā, es gribētu uzzināt par to akmeni.

- Tu vispirms izdari to iekšā-ārā, pēc tam ari runāsim.

- Vai iekšā—ārā ir tik svarīga padarīšana?

Pulkvedis Sanderss vairākkārt palocīja galvu. Tad dziļdomīgi pakasīja bārdu.

-Jā, iekšā—ārā ir ļoti svarīgi. Tas ir kā rituāls. Vispirms iekšā—ārā. Pēc tam runāsim par akmeni. Hošino, es domāju, ka tev tā meitene noteikti patiks. Nepārspīlēju - viņa man ir meitene numur viens. Krūtis kuplas, āda gluda, gumi lunkani, tā vietiņa valga un silta, neapturama seksmašīna. Ja salīdzinātu ar automašīnu« tad viņai gultā ir četru riteņu piedziņa, seksuālā iekāre - turbo akselerators, pirksti - ātruma pārslēgs uz tava locekļa, redz - stūris, uzreiz pārslēdzas citā ātrumā, mašīna šaujas uz priekšu, uz priekšu, un Hošino ir krāšņi uzbraucis debesīs.

- Nu, vectētiņ, jūs nu gan esat tipāžs, - Hošino atzinīgi noteica.

- Bet es ar šito darbu maizi sev nepelnu.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa bija klāt. Skaista sieviete ar krāšņu augumu - tieši tā, kā pulkvedis Sanderss bija teicis. Viņa bija ģērbusies šaurā, melnā minikleitā, kājās - melnas augstpapēžu kurpes, plecā - maza lakādas somiņa. Viņu varētu noturēt par modeli. Krūtis tiešām bija lielas, to skaidri atklāja kleitas dziļais izgriezums.

- Vai būs laba, Hošino? - pulkvedis Sanderss apvaicājās.

Hošino, pagalam apstulbis, klusēdams pamāja. Derētu kaut

ko pateikt, taču īstie vārdi neatradās.

- Pirmklasīga seksmašīna, Hošino! Izbaudi! - pulkvedis Sanderss noteica. Tad pirmo reizi pasmējās un ieknieba Hošino pēcpusē.

Sieviete savāca Hošino sev līdzi, izveda ārā no tempļa un aizveda uz tuvējo love hotel. Sieviete sagatavoja vannu, vispirms izģērbās pati, pēc tam izģērba arī Hošino. Vannā viņa Hošino rūpīgi nomazgāja, tad sāka laizīt. Tad izpildīja tik

māksliniecisku augstākās klases orālo seksu, kādu viņš nebija pieredzējis un pat dzirdējis par tādu nebija. Hošino, ne par ko nedomādams, uzreiz ari ejakulēja.

- Kaut ko tādu es piedzīvoju pirmo reizi, - Hošino sacīja, laiski izstiepies vannā.

- Tas nav nekas, tikai sākums, - sieviete sacīja. - Tagad tikai ķeršos klāt.

- Baigi labā sajūta.

- Cik laba?

- Tik laba, ka nedomā vairs ne par pagātni, ne tagadni.

- “Patiesā esība apēd pagātni, bet nākotni nespēj notvert. Patiesību sakot, jebkuras izjūtas jau ir atmiņas.”

- Kas tas bija?

- Anri Beigsons, - viņa, laizīdama no locekļa galviņas tur palikušo sēklu, atbildēja. - Maa un amia.

- Nesadzirdēju.

- “Matērija un atmiņa”, esi lasījis?

- Domāju, ka ne, - Hošino, bridi padomājis, sacīja. Patiesībā viņš neatcerējās, ka būtu lasījis vēl kaut ko bez mašīnu apkopes rokasgrāmatas, kas viņam bija jāizlasa, kad dienēja Pašaizsardzības spēkos, un manga žurnāliem (divas bibliotēkā pavadītās dienas, pētot Sikoku vēsturi un topogrāfiju, neskaitās).

- Tu esi lasījusi?

Sieviete pamāja.

- Man nekas cits neatliek. Es universitātē studēju filozofiju, sesija tuvojas.

- Skaidrs, - tas uz Hošino atstāja iespaidu, - tad šī ir tikai tāda piepelnīšanās?

- Jā, lai vieglāk nomaksāt mācību maksu.

Tad viņa aizveda Hošino uz gultu un, laidusi darbā pirkstus un mēli, ātri vien panāca, ka viņam atkal stāvēja, loceklis sacēlās priedgs kā Pizas tornis karnevāla laikā.

- Paskat, Hošino kungs jau kārtībā, - viņa noteica un ķērās pie nākamā raunda.

- Vai nebūtu kādas īpašas vēlēšanās? Vai negribi, lai es kaut ko īpašu izdaru? Sandersa kungs man piekodināja tevi apkalpot, kā nākas.

- Nekādas īpašas vēlēšanās man prātā nenāk. Nu, varbūt tu varētu ritēt kaut ko no filozofijas. Varbūt tad es tik ātri nebeigšu.

-Jāpadomā... lāds pavecs ir, bet varbūt Hēgelis derēs?

- Man vienalga. Kas tev pašai patīk.

- Tad piedāvāšu Hēgeli. Ir tāds - vecs, bet labs.

- Lai iet.

- Subjekts ir attiecību saturs, bet vienlaikus ari tas, kas šīs attiecības veido.

-Hm.

- Hēgelis formulēja to, kā subjekts apzinās sevi; cilvēks tikai apzinās to, ka subjekts ir nošķirts no objekta, bet šajā objektā kā starpnieks projicējas subjekts. Subjekts darbojoties var sevi izzināt dziļāk. H ir sevis apzināšanās.

- Nu galīgi neko nesaprotu.

- Tās ir tā, kā mēs te abi divi šobrīd, Hošino. Es sev esmu subjekts, bet Hošino man - objekts. Savukārt Hošino kungam tas ir otrādi - viņš ir subjekts, bet es esmu objekts. Kad mēs abi esam kopā, tad subjekts un objekts krustojas un projicējas viens otrā, tā iedibinās subjekta pašapziņa. Darbībā. Vienkārši izsakoties.

- Tik un tā īsti labi nesaprotu, bet ļoti iedvesmo.

- Tur jau tā lieta, - sieviete atteica.

Kad viss bija nodarīts, abi izšķīrās un Hošino viens pats atgriezās templī, kur pulkvedis Sanderss sēdēja uz tā paša soliņa un viņu gaidīja.

- Paklau, vectētiņ, jūs visu laiku te nosēdējāt?

Pulkvedis Sanderss dusmīgi papurināja galvu.

- Tu nu gan runā muļķības. Lai es tik ilgi te sēdētu un gaidītu? Vai izskatās, ka man ir tik daudz brīva laika? Kamēr

Hošino kādā gultā priecīgi uzbrauca debesīs, es te ieliņās pastrādāju. Kad man paziņoja, ka tā lieta ir nodarīta, tad tūlīt steidzos šurp. Nu, vai mana seksmašīna nebija lieliska?

- Laba gan! Nekādu pretenziju. Baigi labā. Praktiski runājot, tris reizes nodarīju. Būšu par kilogramiem diviem nokrities svarā.

- Ak tā gan? Bet par to akmeni.

-Jā, tā ir svarīga lieta.

- Patiesību sakot, tas akmens ir tepat mežā, aiz tempļa.

- Tbs ieejas akmens?

- Nūjā, tas ieejas akmens.

- Vai no tiesas?

Tb sadzirdējis, pulkvedis Sanderss apņēmīgi pacēla galvu.

- Ko tu runā? Muļķis tāds! Vai es tev līdz šim kaut vienu reizi esmu samelojis? Vai kaut ko neizpildīju? Es tev solīju zaļūksnu seksmašīnu, un vai tu nedabūji zaļūksnu seksma-šīnu? Un tas viss - ar tādu atlaidi - par 15 000 jenām, un trīs reizes nodarīji, un tu vēl šaubies!

- Nē, nē, es jums, protams, ticu. Nedusmojieties. Bet tas viss ir pārāk dīvaini - eju pa ielu, kāds mani sauc vārdā, apsola pastāstīt par to ieejas akmeni un tad vēl piemet klāt krāšņu sievieti...

- Trīs reizes...

- Labi jau, labi, trīs reizes, un tad vēl sola uzreiz atrast akmeni. Kā lai tur neapjūk?

- Saproti - tā ir atklāsme, - pulkvedis Sanderss paklikšķi-nāja mēli. - Atklāsmes pārrauj ikdienā novilktās robežas. Dzīve bez atklāsmēm nav dzīve. Tā tevi paceļ no spriedelēšanas darīšanas loģikā. Tas ir svarīgi. Vai tu vispār saproti, ko es saku?

- Subjekts un objekts krustojas un projicējas viens otrā, -Hošino kautrīgi nomurmināja.

- Tā gan. Labi, ka saprati. Tur jau tā lieta. Nāc man līdzi. Es tev parādīšu to svarīgo akmeni, Hošino!

29. NODAĻA

Es no bibliotēkas telefona automāta piezvanu Sakurai. Apdomājies saprotu, ka kopš tās dienas, kad viņa man atļāva palikt pie sevis dzīvoklī, vairs ne reizi neesmu ar viņu sazinājies. Aizgāju no turienes, atstājis īsu zīmīti. Man par to sametas kauns. Tūlīt pēc tam, kad biju aizgājis no viņas dzīvokļa, devos uz bibliotēku, tad Ošima mani savā mašīnā aizveda uz namiņu, dziļi kalnos telefona sakaru nebija, tur es pavadīju vairākas dienas. Tad atgriezos bibliotēkā, sāku te dzīvot un strādāt, katru nakti redzu Saeki kundzes rēgu (vai kaut ko tamlīdzīgu). Un tad es neglābjami iemīlējos tajā piecpadsmit gadus vecajā meitenē. Tik daudzi notikumi sekoja dts citam. Taču tas, protams, nav attaisnojums.

Es zvanu deviņos vakarā. Viņa atsaucas pēc sestā signāla.

- No kurienes tad tu? - Sakūra cietā balsī nosaka.

- Es joprojām esmu Takamacu.

Viņa brīdi nesaka neko. Klusē, un viss. Fonā dzirdams kāds televīzijas mūzikas raidījums.

- Kā nebūt dzīvoju, - es turpinu.

Atkal klusums. Tad viņa, it kā pārdomājusi, nopūšas.

- Tā gan nevajadzēja darīt — pazust, kamēr manis nebija mājās. Es uztraucos. Todien agrāk pārnācu mājās no darba, pat šo to nopirku.

- Piedod, man tā nevajadzēja darīt. Bet tobrīd es citādi nevarēju, man bija jāiet prom. Es biju galīgi apjucis, man gandrīz sākās drudzis, man vajadzēja mierīgi apdomāties. Bet tas, ka es biju kopā ar Sakuru... nemācēšu to labi pateikt.

- Pārāk liels satraukums?

-Jā, es nekad agrāk nebiju bijis blakus sievietei.

-Aktā.

- Sievietes smarža, daudz kas dts...

- Cik grūti būt tik jaunami

- Iespējams, - es atbildu. - Sakūra, vai tev daudz darba?

-Jā, briesmīgi. Bet es gribēju pastrādāt un iekrāt naudu, tāpēc nevaru sūdzēties.

Es ieturu pauzi, tad ierunājos:

- Atklāti sakot, mani meklē policija.

Sakūra klusē, tad piesardzīgi vaicā:

- vai tam ir kāds sakars ar tām asinīm?

Es steigšus sameloju:

- Nē, ar to, ar tām asinīm nav nekāda sakara. Es esmu no mājām aizbēdzis nepilngadīgais, tāpēc mani meklē. Lai mani paņemtu aizbildniecībā un nogādātu atpakaļ uz Tokiju. lās ari viss. Iespējams, ka policija gribēs iztaujāt ari Sakuru. Tajā naktī, kad paliku pie tevis, zvanīju tev no mobilā telefona, un tā no telefona kompānijas reģistriem viņiem izdevās noskaidrot, ka es esmu Takamacu. Un ari Sakuras telefona numuru.

- Ak tā, - viņa nosaka, - par manu telefona numuru vari neuztraukties. Tam ir iepriekš apmaksāta sarunu karte, īpašnieku nav iespējams noskaidrot. Tas agrāk piederēja manam draugam, bet es to aizņēmos. Ne manu vārdu, ne adresi pēc tā numura noskaidrot nevar, par to vari neuztraukties.

- Tas labi, - es atbildu. - Es negribētu, lai Sakurai manis dēļ iznāk vēl kādas nepatikšanas.

- Brīnišķīga doma, ka tik es neapraudos.

- Es patiešām tā domāju.

- Sapratu, - viņa novelk. - Kur tad šobrīd apmeties no mājām aizbēgušais nepilngadīgais?

- Esmu apmeties pie paziņām.

- Tev taču šajā pilsētā nebija paziņu?

Es neprotu atbildēt uz viņas jautājumu. Kā lai izskaidro visus pēdējo dienli notikumus?

- Tas būs garš stāsts, — es saku.

- Šķiet, ka tev garu stāstu ir papilnam.

- Jā, pats nezinu, kāpēc, bet tā aizvien notiek.

- Tāda nosliece?

- Laikam, - atbildu. - Kādreiz, kad iznāks laiks, es bez steigas to izstāstīšu. Tas nav nekas īpaši slēpjams. Es vienkārši pa telefonu nepratīšu to visu izskaidrot.

- Man nekādi īpaši paskaidrojumi nav vajadzīgi, bet, paklau, vai tu esi iekūlies kaut kādā ķezā?

- Nē, nepavisam, nekādā ķezā neesmu. Viss ir kārtībā.

Viņa nopūšas.

- Es saprotu, tu pēc rakstura esi individuālists un patstāvīgs. Bet ar likumu nevajag konfliktēt. "lūr uzvarētāju nav. Citādi ņemsi galu pusaudža gados kā Billy the Kid.

- Billy the Kid nenomira pusaudža gados, - es palaboju.

- Viņš nogalināja divdesmit vienu cilvēku un mira divdesmit viena gada vecumā.

- Hm, - viņa novelk. - Lai tā būtu. Vai tev kaut ko vajadzēja?

- Nē, es tikai gribēju pateikt paldies. Par to, ka par mani parūpējies, un man sametās kauns, ka es tā, neatvadījies, aizgāju.

- To es labi saprotu, neņem galvā.

- Es kopš tā laika gribēju dzirdēt Sakuras balsi, - es saku.

- Jauki, ka tu tā saki, bet vai mana balss tev kā nebūt noderēja?

- Kā lai to pasaku... Varbūt tas izklausās dīvaini, bet... Sakūra dzīvo reālajā pasaulē, elpo reālu gaisu, runā reālus vārdus, un tas man palīdz saprast, ka es ari esmu saistīts ar reālo pasauli. Tās man ir ļoti svarīgi.

- Cilvēki ap tevi tādi nav?

- Varbūt tā nav.

- To es īsti labi nesapratu - vai tu tagad esi kādā no realitātes nošķirtā vietā, kopā ar cilvēkiem, kas ir nošķirti no realitātes?

Es to apdomāju.

- Varbūt kaut kādā mērā varētu teikt ari tā.

- Paklau, Tamura, - Sakūra ierunājas. - Protams, tā ir tava dzīve un man tur nav jājaucas, bet, spriežot pēc tā, ko tu saki

tev vajadzētu iet no turienes prom. Es nezinu, kas tā ir par vietu, bet man ir tādas sajūtas. Sauksim tās par priekšnojautām. Tāpēc tūlīt pat ej prom no turienes. Tu vari palikt pie manis, cik gribi.

- Sakūra, kāpēc tu esi tik laba pret mani?

- Vai tikai tu neesi muļķis?

- Kāpēc?

- Vai tikai es tā par tevi nerūpējos tāpēc, ka tu man patīc? Man ir patikuši cilvēki, bet par kuru katru es tā nerūpētos. Tu man patīc, tāpēc arī es to daru. Nemācēšu to labi pateikt, bet man ir tāda sajūta, it kā tu man būtu īstais brālis.

Es klusēju pie klausules. Nesaprotu, ko darīt. Uznāk viegls reibonis. Es savā mūžā ne reizi neesmu pieredzējis, ka man kāds kaut ko tādu saka.

- Hallo, tu klausies? - Sakūra vaicā.

- Es klausos, - atbildu.

-Ja tu klausies, atbildi taču kaut ko.

Es sakopoju spēkus, dziļi ieelpoju. Tad saku:

- Sakūra, tas ir ļoti labi, ka varu iet pie tevis. Es no tiesas tā domāju. Bet šobrīd es nevaru no šejienes aiziet. Kā jau teicu, es nevaru šo vietu pamest. Pirmām kārtām tāpēc, ka esmu iemīlējies.

- Tu esi iemīlējies kādā ne pārāk reālā, bet ļoti sarežģītā būtnē?

- Var teikt ari tā.

Sakūra pie telefona atkal nopūšas. Ārkārtīgi dziļa, pamatīga nopūta.

- Vai zini ko - tik jaunam iemīlēties, atrauties no realitātes ir visai problemātiski. Vai tu to saproti?

- Saprotu.

- Paklau, Tamura.

-Jā.

-Ja atkal kaut kas notiek, zvani man. Vienalga - cikos. Bez kautrēšanās.

- Paldies.

Pabeidzu sarunu. Tad atgriežos istabā, uzlieku uz atskaņotāja “Kafku liedagā”, nolaižu adatu. Un tad, protams, gribot negribot atgriežos tajā vietā. Un tajā laikā.

Sajutis cilvēka klātbūtni, es pamostos. Visapkārt ir tumšs, pulkstenis pie pagalvja rāda, ka ir pāri trijiem. Pašam to nemanot, esmu iemidzis. Pa logu krīt dārza laternas gaisma, izgaismo viņas stāvu. Viņa kā aizvien sēž pie galda. Tādā pašā pozā kā aizvien skatās uz gleznu. Rokas atbalstījusi uz galda, zodu - rokās, neizkustēdamās. Es ari tāpat kā aizvien, pagriezies gultā uz sāniem, elpu aizturējis, nedaudz pavēris acis, viņu vēroju. Ārā aiz loga vējš viegli šūpo kizila krūma zarus.

Tomēr es samanu, ka šoreiz kaut kas ir citādi. Šis kaut kas izjauc mūsu pilnīgās pasaules mieru. Es piemiedzu aris, cenzdamies tumsā labāk saskatīt. Saprast, kas īsti ir citādi. Naksnīgais vējš uz brīdi pieņemas spēkā. Savādi smagas asinis plūst man dzīslās. Kizila zari uz loga rūts zīmē nervozu labirintu. Tad es saprotu. Tas nav jaunas sievietes siluets. Kaut ari tam ļoti līdzīgs. Gandrīz varētu teikt, ka ir tieši tāds pats. Taču pilnīgi tāds pats tas nav. It kā divi nedaudz atšķirīgi zīmējumi būtu salikti kopā, šur tur sīkas līnijas nobīdās. Piemēram, atšķiras matu griezums. Atšķiras apģērbs. Visvairāk par visu atšķiras šī klātbūtne. Es to saprotu. Nedomādams papurinu galvu. Tur ir kāds, kas nav tā jaunā meitene. Kaut kas notiek. Gaidāms kaut kas svarīgs. Pašam to nemanot, esmu futonā cieši sažņaudzis abas rokas kopā. Sirds, nespēdama ilgāk izturēt, sāk sist dobji un sausi. Savādā, saraustītā ritmā.

Šī skaņa ir kā zīme, kas liek uz krēsla sēdošajam siluetam sakustēties. Augums lēni ievirzās citā leņķī, it kā tiktu griezta liela kuģa stūre. Viņa vairs nebalsta galvu rokās, bet pagriežas uz manu pusi. Es saprotu, ka tā ir Saeki kundze. Es dziļi ieelpoju un vairs nespēju izelpot. Tā ir tagadnes Saeki kundze jeb, pasakot to citādi, īstā Saeki kundze. Viņa brīdi manī noraugās. Tikpat rāmu un koncentrētu skatienu, kā veroties “Kafkā liedagā”. Es domāju par laika asi. Laikam gan kādā man

nezināmā vietā, kurai nav nekāda sakara ar laiku, notiek kaut kas savāds. Tāpēc sapnis un tagadne ir saplūduši. It kā kopā saplūstu jūras un upes ūdens. Mans prāts sāk meklēt notiekošā nozīmi. Ibmēr nekur to neatrod.

lād viņa pieceļas un lēni nāk uz šo pusi. Kā aizvien - stalti, taisnu muguru. Viņai kājās nav kurpju. Viņa nāk basām kājām. Grīda, viņai ejot, viegli nočīkst. Es klusām apsēžos uz gultas malas, bridi palieku tur nekustīgs. Šim ķermenim ir gan blīvums, gan svars. Saeki kundzei mugurā ir balta zīda blūze, tumšzili svārki līdz celim. Viņa pastiepj roku, pieskaras maniem matiem. Pirksti ieslīd manos īsajos matos. Roka nepārprotami ir reāla. Reāli pirksti. Tad viņa apstājas un no āra krītošajā gaismā sāk izģērbties, it kā tas būtu kaut kas pavisam ierasts. Bez steigas, bet ari bez īpašas kavēšanās. Ārkārtīgi plūstošām kustībām atpogā blūzei pogas, novelk svārkus, tad veļu. Apģērba gabali cits pēc cita bez skaņas noslīd uz grīdas. Mīkstās drānas nesaceļ ne skaņas. Viņa guļ. Es to saprotu. Acis viņai ir vaļā. Tomēr viņa ir miegā. Visas šīs kustības viņa izdara miegā.

Izģērbusies kaila, viņa apguļas šaurajā gultā. Baltās rokas mani apskauj. Sajūtu viņas silto elpu uz kakla. Sajūtu viņas kaunuma matiņus pie gurna. Saeki kundze laikam domā, ka esmu viņas sen mirušais mīļotais. Tāpēc atnākusi uz šo istabu kā senos laikos, lai atkārtotu bijušo. Pavisam ierasti, pavisam dabiski. Miegā. Sapnī.

Saeki kundzi vajag pamodināt, es domāju. Vajag izraut no miega. Viņa ir kaut ko briesmīgi sajaukusi. Notiks liela kļūda. Šis nav sapnis. Šī ir reālā pasaule. Taču auss notiek pārāk ātri. Šo straumi apturēt nav manos spēkos. Es esmu neiedomājami apmulsis, tad manu ķermeni aprij nobīde laikā.

Tad manu ķermeni aprij nobīde laikā.

Viņas sapnis neizsakāmi aptver manu apziņu. Ierauj mani maigā siltumā kā augļa ūdenī. Saeki kundze novelk man T kreklu, novelk apakšbikses. Vairākas reizes noskūpsta manu kaklu, tad pastiepj roku un satver locekli. Tas ir ciets kā porcelāns. Viņa saņem rokā locekļa galviņu. Tad, ne vārda neteikusi, virza manus pirkstus uz sava klēpja pusi. Tas ir mikls un silts. Es laizu viņas krūtis. Sūkāju viņas krūšu galiņus. Mani pirksti, it kā iesūkti, lēni ieslīd viņā.

Kur īsti sākas mana atbildība? Apejot šaubas, kas vīd apziņas redzeslaukā, mēģinu piespiest sevi paskatīties uz to no realitātes redzespunkta. Aptvert straumes virzību. Notvert pareizā laika asi. Tomēr man neizdodas pamanīt robežu, kas nošķirtu sapni no realitātes. Vai tu saproti, es šobrīd atrodos ārkārtīgi savādā vietā. Dīvainā un vienlaikus bīstamā. Tu nespēj izsekot pareģojuma principam un loģikai, notikumu virzība iesūc tevi. It kā upe applūdinātu pilsētu, visas ceļa zīmes tagad ir zem ūdens. Skatienam paveras tikai bezvārda namu jumti.

Saeki kundze pagriežas un ir tev virsū. Tad papleš gurnus un ievada iekšā tavu locekli, kas ir ciets kā akmens. Tēv nav nekādas izvēles. Izvēlas viņa. Viņa kustas tā, it kā ar ķermeni zīmētu kādu attēlu. Viņas taisnie mati krīt tev pār pleciem, klusi trīc kā vītola zari. Tevi iesūc kā mīkstos dubļos, visa pasaule pārvēršas par siltu, valgu krēslu, noteikts esības apveids tajā ir tikai tavam loceklim. Tu aizver acis un ļaujies pats savam sapnim. Laika ritums kļūst ārkārtīgi neskaidrs. Paisums uzplūst, mēness uzlec. Drīz vien tu eja-kulē. Saprotams, tu nevari to aizturēt. Spēcīgi, vairākas reizes izšļācies viņā. Viņa saraujas, ieņem sēklu setā. Un tomēr viņa joprojām ir aizmigusi. Guļ vaļā acīm. Atrodas kādā citā pasaulē. Manu sēklu ieņem kāda cita pasaule.

Paiet ilgs laiks. Es nespēju pakustēties. Esmu gluži kā paralizēts. Varbūt neesmu paralizēts, manī vienkārši nav vēlēšanās kustēties, es nespēju izlemt. Tad viņa atraujas no manis, kādu bridi rāmi guļ man līdzās. Pieceļas, uzvelk veļu, svārkus, aizpogā blūzi. Pastiepj roku un vēlreiz sabužina man matus. Viss notiek pilnīgā klusumā. Apdomājies saprotu, ka kopš

parādīšanās istabā viņa nav pateikusi nevienu vienīgu vārdu. Vienīgās skaņas, ko dzirdēju, bija grīdas čīkstēšana un vējš, kas pūta bez apstājas. Istaba izelpo, loga rūts notrīs. Koris man aiz muguras.

Viņa, tāpat aizmigusi, šķērso istabu, iziet no tās. Drusciņ paver durvis, izslīd pa šo spraugu kā sapnī redzēta sīka zivtiņa. Bez skaņas aizver durvis. Es no gultas noskatos, kā viņa aiziet. Joprojām kā paralizēts. Nespēju pat pirkstu pakustināt. Lūpas smagas kā aizzieģelētas. Vārdi aizmiguši laika iedobē.

Nepakustējies es ieklausos. Domāju, vai nedzirdēšu Saeki kundzes Volkswagen Golf motora skaņas no stāvvietas. Tormēr, lai cikilgi es klausītos, nedzirdu neko. Mākoņi, naksnīgā vēja atpūsti, tāpat ari pazūd. Kizila zari vējā notrīc, daudzi asmeņi mirdz tumsā. Šis logs ir logs uz manu sirdi, šīs durvis ir durvis uz manu sildi. Es līdz ritam vairs neaizmiegu. Visu laiku skatos uz tukšo krēslu.

30. NODAĻA

Viņi pārkāpa pāri zemam dzīvžogam un iegāja tempļa mežā. Pulkvedis Sanderss izņēma no žaketes kabatas mazu lukturīti un apgaismoja ceļu. Cauri mežam veda taciņa. Mežs nemaz nebija pārāk liels, taču visi koki šeit bija ved un milzīgi, biezi saaugusī lapotne tumši pletās virs galvas. No zemes nāca spēdga zāles smarža.

Pulkvedis Sanderss gāja pa priekšu, šoreiz atšķirībā no iepriekšējā gājiena - lēni. Viņš apgaismoja taku ar kabatas lukturīti un piesardzīgi spēra soļus uz priekšu. Hošino viņam sekoja.

- Paklau, vectētiņ, vai tikai tu nedomā mani izāzēt? - jaunais vīrietis uzsauca pulkvedim Sandersam. - Ka mūs te nenobur!

- Vai tu vienreiz varētu pievaldīt muti? Paklusē bridi, 4ļ pulkvedis Sanderss atcirta, uz viņa pusi nepagriezies.

- Labi, labi!

Nez ko tagad dara Nakata, Hošino pēkšņi iedomājās. Laikam gan guļ ciešā miegā, ieritinājies futonā. Viņš ir no tiem, kas, ja reiz aizmiguši, tad, lai tur vai kas, guļ bez pamošanās. Laikam gan teiciens“guļ kā nosists” izdomāts tieši par šiem cilvēkiem. Nez vai Nakata, tik ilgi gulēdams, redz arī sapņus. Kādus - to Hošino nevarēja iedomāties.

- Vectētiņ, vai vēl tālu?

- Tūlīt jau būsim klāt, - pulkvedis Sanderss atbildēja.

- Paklau, vectētiņ, - Hošino turpināja.

-Kas ir?

- Vai vectētiņš patiešām ir pulkvedis Sanderss?

Pulkvedis Sanderss nokāsējās.

- Patiesībā tā nav. Es šobrīd esmu pieņēmis pulkveža San-dersa apveidu. .

—Tā jau man likās, - Hošino sacīja. - Kas jūs tāds patiesībā esat?

- Man nav vārda.

- Vai nav neērti - tā, bez vārda?

- Nē, nav. Patiesībā man nav ne vārda, ne apveida.

- Tāds kā pirdiens, ja?

- Var teikt arī tā. Bet, būdams bez sava apveida, es varu pieņemt jebkuru apveidu.

-Aktā?

- Bet pulkvedis Sanderss ir kapitālisma pasaules ikona, tas ir viegli saprotams apveids. Biju iedomājies ari par Mikipeli, bet Disney kompānija ir baigi sīkumaina attiecībā uz autortiesībām. Negribu iepīties tiesas prāvā.

- Man ari ne visai patiktu, ka mani ar kādu sievieti kopā saved Mikipele.

-Aktā?

- Pulkvedis Sanderss ļoti labi piestāv jūsu raksturam.

- Man nekāda rakstura nav. Ari jūtu man nav. “Es šobrīd parādos kādā apveidā un sarunājos, neesmu ne dievs, ne Buda.

Es reiz biju nedzīva būtne, atšķirīga no cilvēka, kam ir sirds.”

- Ko tas nozīmē?

- Ueda Akinari, rindiņa no “Mēness un lietus stāstiem”. Esi lasījis?

- Neesmu un nelepojos ar to.

- Šobrīd es parādos cilvēka formā, bet neesmu ne dievs, ne Buda. Kādreiz es biju radība bez jūtām, bet mana sirds sitas citādi nekā cilvēkiem. Tā, lūk!

- Ak tā, - jaunais vīrietis noteica. - Es to īsti labi nesaprotu, bet tas ir skaidrs, ka vectētiņš nav ne cilvēks, ne dievs, ne Buda.

- “Es neesmu ne dievs, ne Buda, esmu nedzīva būtne. Un kā nedzīva būtne esmu ārpus cilvēku labā un ļaunā...”

- Tad iznāk, ka vectētiņš dzīvo ārpus labā un ļaunā.

- Tā būtu pārāk liela uzslava. Tā nevarētu teikt, ka es būtu ārpus laba un ļauna. Es vienkārši neesmu ar to saistīts. Es nezinu, kas ir labs, kas - ļauns. Es tiecos tikai pēc viena - gribu realizēt savas funkcijas. Dzīvoju ārkārtīgi pragmatiski un cenšos būt ļoti neitrāls.

- Ko nozīmē “realizēt savas funkcijas”?

- Ko? Vai tu nemaz skolā neesi gājis?

-Jā, tiku līdz vidusskolai, bet mācījos arodskolā, es vairāk dzenājos ar močiem.

- Mana galvenā loma ir kārtības ieviešana. Mans pienākums ir pārzināt attiecības starp pasaulēm. Tik daudz kas ir sakārtojams. Man jāraugās, lai sekas nāktu pēc cēloņiem. Lai nākotne sekotu tagadnei. Lai jēga nesajauktos ar jēgu. Hošino, pasaulē nav nekā perfekta! Es neesmu sīkumains: ka tikai gala bilancē visi cipari sakrīt. Konkrētāk runājot - ir diezgan daudz aptuvenā. Es esmu “nepārtrauktas informācijas uztveres pārzinātājs”, tas ir saīsināti; ja sākšu to skaidrot, iznāks gara runāšana, un Hošino diez vai to saprastu. īsāk sakot, es te negribu neko apspriest, bet, ja gala bilances cipari nesakrīt, tad ir nepatikšanas. Iestājas atbildība.

- īsti skaidrs man nav, ko tad tik augsti atbildīgs cilvēks kā jūs darāt te, Takamacu, tumšās ieliņās darbojoties kā savedējs? :

- Es neesmu nekāds cilvēks, cik reižu tev to var atkārtoti

- Kā vēlaties!

- Neesmu nekāds savedējs. Es to darīju, lai atvestu Hošino kungu līdz šejienei. Es gribu, lai tu palīdzi, tāpēc nolēmu tev pirms tam šo prieciņu uzsaukt.

- Palīdzēt?

-Jā, kā jau es tev pirmiņ sadju, es esmu būtne bez apveida. Tiešā nozīmē; metafīziski runājot, idejiski es esmu objekts, es neesmu substance. Bet, ja ir jāpadara konkrēts darbs, neko nepadarīsi, ir vajadzīga substance.

- Tad iznāk tā, ka šobrīd jūs esat substance.

- Tā varētu teikt, - pulkvedis Sanderss atbildēja.

Viņi gāja tālāk pa šauro taciņu, tad nonāca pie kāda ozola, zem kura hija mazs templis. Tas bija satrunējis un vecs, bez ziedojumiem, bez rotājumiem, pamests tur lietus varā un izskatījās cilvēku aizmirsts. Pulkvedis Sanderss pagrieza kabatas lukturīti uz mazā tempļa pusi:

- Ieejas akmens ir tur iekšā, taisi durvis vaļā.

- Nu nē! - Hošino pakratīja galvu. - Templī neko tādu nedrīkst darīt! Citādi pār mani nāks lāsts! Man deguns nokritīs! Ausis nokritīs!

- Nekā tamlīdzīga. Dari, kā tev lieku. Taisi durvis vaļā. Nekāds lāsts pār tevi nenāks. Ne tev deguns nokritīs, ne ausis. Savā ziņā tu gan esi viens vecmodīgs tips.

- Man vectēvs mācīja, ka templi nedrīkst vērt vaļā. Un es to lietu ievēroju.

- Skaidrs, skaidrs. Kā jau es tev pirmīt teicu, es neesmu substance. Neesmu nekas vairāk par abstraktu koncepciju.

Es pats nevaru neko. Tāpēc atvedu tevi šurp. Tāpēc tu par šo pakalpojumu dabūji veselas trīs reizes.

- Tas tiešām bija ļoti patīkami. Bet tik un tā. Man vectēvs jau no bērnu dienām ir iemācījis, ka templī neko sliktu nedrīkst darīt.

- Aizmirsti vectētiņu. Ko tu tik grūtā brīdī lien ar savu Gifu prefektūras lauķa morāli!

Hošino, neapmierināti purpinādams, piesardzīgi vēra vaļā mazā tempļa durvis. Pulkvedis Sanderss paspīdināja iekšā kabatas lukturīti. Tur tiešām bija apaļš, no skata vecs akmens. Tieši tāds, kādu Nakata to bija aprakstījis, - apaļš kā rīsu kūciņa. Tik liels kā vinila plate un mirdzoši balts.

- Vai tas ir tas akmens? - jaunais vīrietis pavaicāja.

- Tā gan, - pulkvedis Sanderss atbildēja, - cel ārā!

- Drusciņ pagaidi, vectētiņi Iznāk, ka esmu zaglis.

- Ko niekus! Neviens pat nepamanīs, ka tā akmens te vairs nav, nevienam tas nerūp.

- Nē, šis akmens taču pieder dievam. Viņš sadusmosies, ja es to paņemšu.

Pulkvedis Sanderss sakrustoja rokas uz krūtīm. Tad vērīgi ieskatījās Hošino sejā.

- Kas tas dievs tāds ir?

Tādu jautājumu izdzirdējis, Hošino iegrima pārdomās.

- Kāds tas dievs izskatās, ko tas dievs dara? - pulkvedis Sanderss nerimās viņu tirdīt.

- Tādas lietas es īsti labi nezinu. Dievs ir dievs. Dievs ir visur. Redz visu, ko mēs darām, izspriež, vai tas ir labi vai slikti.

- Kaut kas līdzīgs futbola tiesnesim?

- Varbūt var teikt arī tā.

- Tad iznāk, ka tas dievs skraidelē šortos ar svilpi mutē, zaudēto laiku skaitīdams.

- Esi gan tu spītīgs, vectētiņ, - jaunais vīrietis noteica.

- Kā ir - vai japāņu dievs un ārzemnieku dievs ir radinieki vai ienaidnieki?

- Nezinu, nepateikšu.

- Paklau, Hošino, dievi dzīvo tikai cilvēku apziņā. It īpaši jau nu Japānā - attiecībā uz to, kas ir labi, kas slikti; šajā ziņā viņi ļoti elastīgi piemērojas pārmaiņām. Pierādījums tam -pirms kara imperators bija dievs, bet tad okupantu armijas virspavēlnieks Duglass Makarturs deva pavēli: “Nebūsi vairs nekāds dievs,” - un viņš teica: “Labi, kļūšu par parasta

cilvēku,” - un tā viņš pēc 1946. gada vairs nebija dievs. Japāņu dieviem ir lielas piemērošanās spējas. Pietiek, ja amerikāņu armijnieks ar lētu pīpi un saulesbrillēm dod tādu pavēli, un viņš pārvēršas. Ārkārtīgi postmoderni, vai ne? Ja izdomā, ka nebūs, tad nebūs. Vai nebiji to ievērojis?

-Hm.

- Tad nu velc to akmeni ārā. Es uzņemos visu atbildību. Es neesmu ne dievs, ne Buda, bet neteiksim, ka esmu pilnīgi bez sakariem. Es gādāšu, lai nekāds lāsts pār Hošino nenāk.

-Jūs tiešām uzņematies atbildību?

- Es neatkārtošu, - pulkvedis Sanderss noteica.

Hošino pastiepa roku un lēni izcēla ārā akmeni gluži kā

kājnieku mīnu.

- Baigi smagais.

- Akmeņi parasti ir smagi. Nav jau tofu.

- Nē, šis ir baigi smags pat akmenim, - Hošino noteica.

- Ko lai es ar to tagad iesāku?

- Ņem līdzi. Noliec pie pagalvja. Pēc tam - tad jau redzēs.

- Lai es šo te nesu līdzi uz viesnīcu?

- Ja ir tik smags, vari braukt ar taksi, - pulkvedis Sanderss sacīja.

- Vai tā būs labi, ka es ņemšu un aizvedīšu to prom tādu gabalu?

- Būs labi, Hošino, gandrīz viss ir nemitīgā kustībā. Gan zemeslode, gan laiks, gan idejas, gan mīlestība, gan liktenis, gan pārliecība, gan labais, gan ļaunais. Viss ir plūstošs un mainīgs. Vienā vietā viens apveids ilgi nepaliek. Visums tam visam ir kā eksprespasts.

-Aktā.

- Šobrīd akmens ir šeit, tad būs tur, Hošino palīdzēs to pārvietot, tas neko nemainīs.

- Bet, vectētiņ, kāpēc šis akmens ir tik svarīgs? Nemaz tik skaists neizskatās.

- Atklāti sakot, šim akmenim pašam par sevi nav nekādas nozīmes. Apstākļi iegrozījās tādējādi, ka radās vajadzība pēc šī

akmens. Krievu rakstnieks Antons Čehovs teicis tā: “Ja stāstā parādās šautene, tai noteikti ir jāizšauj.” Vai tu saproti?

- Nesaprotu.

- Tā jau man likās, ka nesapratīsi. Tikai pieklājības pēc pajautāju.

- Paldies.

- Čehovs teicis, ka nepieciešamais pastāv neatkarīgi no idejām. Tam ir cita izcelsme, kas nav saistīta ne ar loģiku, ne morāli, ne jēgu. Tā funkcija koncentrējas tam piešķirtajā lomā. Tam, kas nespēlē nekādu lomu, nav jāpastāv. Tam, kas vajadzīgs nepieciešamībai, ir jāpastāv. To sauc par dramaturģiju. Tās sākotne nav ne loģika, ne morāle, ne jēga, tā dzīvo sakarībās. Čehovam bija laba izpratne par dramaturģiju.

- Es neko no tā visa nesaprotu, man šīs runas ir par grūtu.

- Tas akmens, ko tu tagad turi, ir tā Čehova “šautene”. Tā nevar neizšaut. Šajā ziņā akmens ir ārkārtīgi svarīgs. īpašs akmens. Tomēr tajā nav nekā dievišķa. Tāpēc Hošino nevajadzētu uztraukties, nekāds lāsts pār tevi nenāks.

Hošino saviebās.

- Šis akmens ir šautene?

- Pilnīgi metaforiskā nozīmē. Neuztraucies, īstas lodes no tā nelidos.

Pulkvedis Sanderss izņēma no kabatas lielu lakatu un pasniedza to Hošino.

- Ietin tajā akmeni. Lai pārāk nekrīt cilvēkiem ads.

- Nu redzi, es taču teicu, ka tā ir zagšana!

- Ko tu saki? Sabojāsi reputāciju? Tā nav zagšana. Tas ir paņemts svarīgam nolūkam. Tās ir aizlienēts uz īsu bridi.

- Sapratu, sapratu. Lai realizētu dramaturģisko nepieciešamību.

- Tieši tā, - pulkvedis Sanderss sacīja. - Beidzot pielēca!

Hošino ietina akmeni tumšzilajā lakatā un devās atpakaļ

pa taciņu cauri mežam. Pulkvedis Sanderss ar kabatas lukturīti apgaismoja viņam ceļu. Akmens bija daudz smagāks, nekā

izskatījās, tāpēc viņš vairākas reizes apstājās atvilkt elpu. Abi iznāca ārā no meža, izsteidzās cauri apgaismotajai tempļa teritorijai, lai neviens viņus nepamanītu, tad izgāja uz lielās ielas. Pulkvedis Sanderss pacēla roku un, apturējis taksometru, iesēdināja tajā jauno vīrieti ar akmeni.

- Tas man jānoliek pie pagalvja? - jaunais vīrietis pavaicāja.

-Jā. Ar to pietiks. Neko lieki nedomā. Svarīgi, lai akmens tur būtu, - pulkvedis Sanderss atbildēja.

- Man jāpasaka jums paldies, ka parādījāt, kur akmeni meklēt.

Pulkvedis Sanderss plati pasmaidīja.

- Nav par ko, nav par ko. Es tikai izdarīju to, kas man bija jāizdara. Realizēju funkciju. Hošino, kā tev patika meitene?

- Baigi labā, vectētiņ.

- Tieši tā.

- Vectētiņ, tā meitene bija īsta? Nebija kaut kāda lapsa? Vai kaut kāda abstrakcija?

- Nebija ne lapsa, ne abstrakcija. īsta seksmašīna, ar četru riteņu piedziņu. Pamatīgi nopūlējos, kamēr viņu atradu. Esi mierīgs.

- Tas ir labi, - jaunais vīrietis atbildēja.

Bija jau pāri vieniem naktī, kad Hošino nolika lakatā ietīto akmeni pie pagalvja. Nevis pie sava pagalvja, bet gan Naka-tas, nodomādams, ka tā tomēr būs drošāk pasargāts no lāsta. Nakata, kā jau viņš bija paredzējis, gulēja kā baļķis. Jauneklis attina lakatu, lai akmens būtu redzams. Tad pārģērbās pidžamā, ielīda savā futonā un drīz vien aizmiga. Sapnī viņš redzēja dievu spalvainām kājām, tas šortos un svilpi mutē skraidelēja pa laukumu.

Piecos no rīta pamodies, Nakata pie pagalvja ieraudzīja akmeni.

31. NODAĻA

Kad ir jau pāri vieniem, es uznesu tikko pagatavoto kafiju uz kabinetu otrajā stāvā. Durvis kā aizvien ir atvērtas. Saeki kundze stāv pie loga un raugās ārā. Roku viņa piespiedusi loga rāmim. Izskatās, ka viņa par kaut ko domā. Ar otru roku viņa knibinās gar rokassprādzi, laikam neapzināti. Uz galda nav ne pildspalvas, ne rakstāmpapīra. Es nolieku kafijas tasi uz galda. Debesis klāj plāni mākoņi, putnus nedzird.

Saeki kundze, ieraudzījusi manu stāvu, atraujas no loga, it kā es būtu viņu pārsteidzis, atgriežas krēslā pie galda un iedzer kafijas malku, lād uzaicina mani apsēsties tajā pašā krēslā, kur vakar. Es tur apsēžos. Pāri galdam vēroju, kā viņa dzer kafiju. Vai Saeki kundze kaut mazliet atceras vakamakts notikumus? Neko nesaka. Viņa izskatās gan tā, it kā visu atzītu, gan tā, it kā neko nezinātu. Atceros viņas kailo ķermeni. Atceros sajūtas, pieskaroties dažādām viņas ķermeņa vietām. Tomēr neesmu pilnīgi pārliecināts, ka tas bijis šīs Saeki kundzes ķermenis. Tomēr tajā brīdī es par to biju pilnīgi pārliecināts.

Saeki kundzei mugurā gaiši zaļa, mirdzoša blūze un šauri smilškrāsas svārki. Kakla izgriezumā mirdz smalka sudraba kaklarota. Ļoti eleganti. Slaidie pirksti uz galda izskatās kā mākslas darbs.

- Kā tev šajā pusē patīk?

- Vai Takamacu? - es pārjautāju.

-Jā.

- Nezinu. Pagaidām neko daudz neesmu redzējis. Es atbraucu uz šejieni, bet esmu te tikai caurbraucot. Esmu redzējis šo bibliotēku, sporta zāli, staciju, viesnīcu... tikai tādas vietas.

- Tev nav garlaicīgi?

Es papurinu galvu.

- īsti nezinu. Atklāti sakot, man nav laika garlaikoties* Apstākļi vairāk vai mazāk ir vienādi... kas te būtu garlaicīgs?’;

Viņa viegli parausta plecus.

- Man vismaz jaunībā tā likās. Gribēju tikt no šejienes prom, likās, ka gribu tikt uz tādu vietu, kur ir citādi, kur ir jēgpilnāki cilvēki.

-jēgpilnāki cilvēki?

Saeki kundze viegli nogroza galvu.

- Es biju jauna. Jaunībā parasti tā domā. Un kā ir ar tevi?

- Es tā nedomāju. Nedomāju, ka man vajadzētu doties uz citurieni, ka citur būtu kāda īpaša jēga. Es negribēju kaut kur īpaši doties. Es vienkārši vairs negribēju tur palikt.

-Tur?

- Nakano rajonā Nogatā. Vietā, kur piedzimu un uzaugu.

Sadzirdot vietas nosaukumu, viņas acu zīlītes iemirdzas.

Tomēr es neesmu par to pārliecināts.

- Kad brauci prom no turienes, tu vairs īpaši nedomāji par to, kurp doties, - Saeki kundze saka.

- Jā gan, - es atbildu. - Tā vairs nebija īpaša problēma. Galvenais, es domāju: ja netikšu prom no turienes, mani tur sabojās, tāpēc es devos prom.

Viņa skatās uz savām rokām uz galda. Ļoti objektīvu skatienu. Tad klusām ierunājās:

- Es ari domāju tā kā tu. Divdesmit gadu vecumā devos prom no šejienes, - viņa saka. - Domāju: ja palikšu šeit, tad nespēšu vairs ilgāk dzīvot. Biju pārliecināta, ka šo vietu nekad vairs neredzēšu. Nedomāju, ka reiz šeit atgriezīšos. Bet daudz kas notika, un beigu beigās es atgriezos. Izskatās, ka esmu atgriezusies sākumpunktā.

Saeki kundze pagriežas un paskatās ārā pa atvērto logu. Apmākušos debesu tonis vēl aizvien ir tas pats. Vēja nav. Aina aiz loga nemainās, it kā tās būtu filmai uzgleznotas dekorācijas.

- Dzīvē notiek daudz kas negaidīts, - Saeki kundze saka.

- Vai tas nozīmē, ka arī es kaut kad atgriezīšos atpakaļ?

- To es skaidri nezinu. To izlemsi tu pats, varbūt tas notiks kaut kad vēlāk. Es domāju, ka tā vieta, kur cilvēks piedzimst, un tā vieta, kur cilvēks nomirst, ir ļoti svarīga. Protams,

dzimšanas vietu mēs paši neizvēlamies. Taču vietu, kur nomirt, kaut kādā mērā mēs varam izvēlēties paši.

Viņa runā klusi, seju pagriezusi pret logu. It kā sarunātos ar kādu iedomātu būtni tur, ārā. Tad, it kā kaut ko atcerējusies, pagriežas pret mani.

- Kāpēc es tev kratu sirdi par tādām lietām?

- Tāpēc, ka es neesmu no šejienes, tāpēc, ka mums ir gadu starpība.

- Ak tā, iespējams, - viņa piekrīt.

lād atkal klusējam. Divdesmit sekundes, pusminūti. Pa šo laiku mēs droši vien katrs domājam savas domas. Viņa paņem rokā tasīti, iedzer malku kafijas.

Es pēkšņi ierunājos:

- Vai jums liekas, ka man arī ir kaut kas tāds, par ko man noteikti būtu jums jāatzīstas?

Viņa raugās man sejā. Tad pasmaida.

- Tātad mēs abi apmaināmies ar noslēpumiem?

- Man nav nekāda īpaša noslēpuma, tikai hipotēze.

- Hipotēze? - Saeki kundze pārvaicā. - Tū atzīsies hipotēzē?

-Jā.

- Tas šķiet interesanti.

- Turpinot iepriekšējo sarunu, - es saku. - Vai Saeki kundze atgriezās šajā pilsētā nomirt?

Saeki kundze klusi pasmaida. Smaids pavīd viņai ap muti kā Mēness gaišā puse.

- Tā varbūt notiks. Bet, lai kā tas būtu, es dzīvoju no dienas dienā, un tur nekādas īpašas atšķirības nav: turpināt dzīvot vai nomirt, nekādas lielas atšķirības nav.

- Vai Saeki kundze meklē nāvi?

- Nezinu, - Saeki kundze atteic. - Man pašai tas nav īsti» skaidrs.

- Mans tēvs meklēja savu nāvi.

- Vai tavs tēvs nomira?

- Nesen, - es atbildu. - Pavisam nesen.

- Kāpēc tavs tēvs meklēja savu nāvi?

Smagi nopusos.

- Es pavisam skaidri nesapratu iemeslu. Bet tagad pamazām sāku to saprast. Kopš ierados šeit, sāku to saprast.

- Kā tā?

- Es domāju, ka viņš jūs mīlēja. Bet nespēja panākt, ka jūs pie viņa atgriežaties. Vai ari - jau no paša sākuma nespēja jūs dabūt. Tēvs to saprata. Tāpēc meklēja nāvi. Viņš gribēja, lai nāve nāk no manas rokas - viņa un jūsu dēla. Un viņš vēlējās, lai es pārguļu ar jums un savu māsu. Tas bija viņa pareģojums. Lāsts. Viņš to manī ieprogrammēja.

Saeki kundze noliek kafijas tasīti uz apakštasītes. Ārkārtīgi neitrāls tinkšķis. Viņa skatās tieši man sejā. Tomēr neredz mani. Viņa skatās tukšumā.

- Vai es pazīstu tavu tēvu?

Es papurinu galvu.

- Kā jau es teicu, tā ir tikai hipotēze.

Viņa uzliek vienu roku uz otras. Smaids vēl nav nozudis viņai no lūpām.

- No šī pieņēmuma izriet, ka es esmu tava māte.

- Tā iznāk, - es atbildu. - Jūs dzīvojāt kopā ar manu tēvu, es piedzimu, tad jūs mani pametāt un aizgājāt. Tājā vasarā, kad man tikko bija palikuši četri gadi.

- Tā ir tava hipotēze.

Es pamāju.

- Tāpēc tu man vakar jautāji, vai man ir bērni. Un es teicu, ka uz to neatbildēšu. Ne ar jā, ne nē.

- Tā bija.

- Tāpēc šī hipotēze joprojām darbojas kā hipotēze.

Es vēlreiz pamāju.

- Darbojas.

- Kā tavs tēvs nomira?

- Viņu noslepkavoja.

- Tu taču viņu nenoslepkavoji?

- Es viņu nenogalināju. Eš tur roku nepieliku. Patiesībā man ir alibi.

- Bet tu neesi par to pārliecināts?

Es papurinu galvu.

- Es par to neesmu pārliecināts.

Saeki kundze vēlreiz paņem rokā kafijas tasi, iedzer malku. Taču dzērienam nav garšas.

- Kāpēc tēvs tev uzlika tādu lāstu?

- Laikam gribēja, lai es pārņemu viņa gribu.

- Galu galā - lai tu uzmeklē mani?

- lā gan, - es atbildu.

Saeki kundze ieskatās kafijas tasē, ko tur rokā, tad paceļ galvu.

- Tad iznāk - tu meklēji mani?

Es tikai vienreiz skaidri pamāju ar galvu. Viņa aizver acis. Es nenolaižu acis no šiem aizvērtajiem plakstiņiem. Spēju saskatīt cauri šiem plakstiņiem, ieraugu to tumsu, ko redz viņa. Tajā lidinās dažādi dīvaini apveidi. Uzpeld, tad pazūd. Beidzot viņa lēni atver acis.

- Vai sekodams hipotēzei?

- Tas nav saistīts ar hipotēzi. Es meklēju jūs, un ari šī hipotēze apauga ar miesu.

- Vai tu gribi ar mani pārgulēt?

Es pamāju.

Saeki kundze piemiedz acis, it kā skatītos uz kaut ko žilbinošu.

- Vai tu esi kādreiz pārgulējis ar sievieti?

Es vēlreiz pamāju. Pagājušajā naktī. Ar jums, es nodomāju. Tomēr to nepasaku. Viņa neko neatceras.

Šķiet, ka Saeki kundze nopūšas.

- Tamura, es to saprotu, bet tomēr tev ir piecpadsmit gadu, bet man jau pāri par piecdesmit.

- Patiesībā tā nav problēma. Mēs nerunājam par šo laiku. Es pazīstu Saeki kundzi piecpadsmit gadu vecumā. Es iemīlēju jūs piecpadsmit gadu vecumā. Ļoti. Un tad viņas vietā iemīlēju jūs. Tā meitene ari tagad ir jūsos. Visu laiku guļ jūsos. Un tad, kad jūs esat aizmigusi, viņa sāk kustēties. Es to redzu.

Saeki kundze vēlreiz aizver acis. Redzu, kā plakstiņi viegli notrīc.

- Es jūs mīlu. Tas ir ļoti svarīgi. Arī Saeki kundzei tas jāsaprot.

Viņa dziļi izelpo kā cilvēks, kas tikko uzpeldējis no jūras dibena. Viena gara, dziļa nopūta. Tad meklē vārdus. Taču tos neatrod.

- Atvaino, Tamura, bet tagad, lūdzu, ej. Es gribu kādu bridi pabūt viena, - viņa saka. - Un aizejot aizver durvis.

Es pamāju, pieceļos no krēsla, grasos iet ārā no istabas. Taču kaut kas velk mani atpakaļ. Apstājos pie durvīm, pagriežos un eju pāri istabai pie viņas. Tad noglāstu Saeki matus. Mani pirksti skar viņas mazās ausis. Es sev neko nevaru padarīt. Saeki kundze pārsteigta paceļ galvu, mazliet apjukusi saņem manu roku.

- Zini, tu ar savu hipotēzi - tu met akmeņus visai tālā mērķī. Vai to tu saproti?

Es pamāju.

- Taču, pieņemot to par metaforu, attālums krietni sarūk.

- Ne es, ne tu - neviens no mums nav metafora.

Es pamāju.

- Protams. Taču, ja pieņemam šo metaforu, tad tas, kas ir starp mums abiem, tiek ļoti saīsināts.

Viņa, tāpat vēl galvu pacēlusi, atkal viegli pasmaida.

- No visa, ko līdz šim esmu dzirdējusi, šī ir visdīvainākā pavedināšanas frāze.

- Daudz kas ir dīvains. Bet man šķiet, ka esmu visai tuvu patiesībai.

- Patiesībai metaforiskā nozīmē vai patiesajai patiesībai? Vai ari tās viena otru papildina?

- Lai vai kā, es diez vai turpmāk spēšu šīs skumjas izturēt, - es saku.

- Es ari nespēšu.

- Tāpēc jūs atgriezāties šajā pilsētā - meklēt nāvi.

Viņa papurina galvu.

- Tā nav, ka es īpaši meklētu nāvi. Patiešām. Es te vienkārši gaidu, kad nāve pienāks. It kā sēdētu stacijā uz soliņa un gaidītu vilciena pienākšanu.

- Vai zināms laiks, kad šim vilcienam jāpienāk?

Viņa paceļ rokas un piespiež pirkstus pie plakstiņiem.

- Tāmura, es tik daudz dzīves esmu notērējusi. Es tik daudz no sevis esmu notērējusi. Man vajadzēja mest mieru dzīvošanai. Saprazdama, ka dzīvot ir bezjēdzīgi, es to nez kāpēc nespēju izdarīt. Tā nu es te vienkārši esmu, vadu laiku, turpinu nodarboties ar bezjēdzībām. Tādā veidā es nodaru pāri pati sev un, darīdama pāri sev, nodaru pāri arī citiem. Tāpēc tagad es par to saņemu atmaksu. Varbūt tas ir lāsts. Man kādreiz bija dots kaut kas tik pilnīgs. Šī iemesla dēļ pēc tam es ļoti augstprātīgi pret sevi izturējos. Tas ir mans lāsts. Kamēr es dzīvošu, nespēšu izbēgt šim lāstam. Tāpēc man nav bail no nāves. Tāpēc, atbildot uz tavu jautājumu, - pienākšanas laiks man vairāk vai mazāk ir skaidrs.

Es vēlreiz saņemu viņas roku.

- Saeki kundze, vai jūs ar mani gulēsiet? - es vaicāju.

- Saskaņā ar tavu hipotēzi es esmu tava māte.

- Man ir tāda sajūta, it kā viss atrastos nepārtrauktā plūsmā un kustībā un ka visam ir divas nozīmes.

Viņa par to padomā.

- Man gan tā laikam nav. Man nav tādu gradāciju. Vai nu nulle, vai simts procentu.

- Vai jūs zināt, kas īsti?

Viņa pamāj.

- Saeki kundze, vai es drīkstu vēl kaut ko pavaicāt?

- Tas būtu?

- Kur jūs atradāt tos divus akordus?

- Divus akordus?

- No “Kafkas liedagā”, pārejas akordus.

Viņa ieskatās man sejā.

- Tev patīk tie akordi?

Es pamāju.

- Es tos divus akordus atradu kādā tālā, senā istabā. Tolaik tās istabas durvis bija atvērtas, - viņa klusi saka. - Ļoti, ļoti tālā istabā.

Tad Saeki kundze aizver acis un atgriežas atmiņās.

- Tamura, aizejot aizver durvis, - viņa saka. Iā ari izdaru.

Pēc bibliotēkas slēgšanas Ošima ar mašīnu aizved mani nedaudz tālāk uz zivju restorānu vakariņās. Restorānā pa lielo logu redzama naksnīgā jūra. Es domāju par radībām, kas tajā dzīvo.

- Laiku pa laikam tev jāiziet kaut kur ārā, jāpaēd kārtīgs ēdiens, - Ošima saka. - Neizskatās, ka policija mūs novērotu. Uztraukumam nav pamata. Reizēm der nomainīt vidi.

Mēs apēdam lielas salātu porcijas, tad pasūtām paelju -vienu porciju mums abiem.

- Es kaut kad gribētu aizbraukt uz Spāniju, - Ošima saka.

- Kāpēc uz Spāniju?

- Lai ietu karā.

- Spānijā karš beidzās pirms laba laika.

- Zinu. Lorka nomira, Hemingvejs izdzīvoja, - Ošima atbild. - Bet man ir tiesības doties uz Spāniju karot.

- Metaforiski.

- Protams, - viņš saka un savelk seju grimasē. - Diezin vai cilvēks, kurš tikpat kā nekur ārpus Sikoku nav bijis, slimo ar hemofiliju un kuram ir nenosakāms dzimums, ņems un dosies uz Spāniju karot, vai ne?

Mēs, piedzerdami klāt Perrier, apēdam lielo paeljas porciju.

- Vai ir kādi jaunumi tēva lietas izmeklēšanā? - es pavaicāju.

- Izskatās, ka nekas uz priekšu nevirzās. Tikai mākslas nodaļā bija ārišķīgs nekrologs, nekā cita. Izmeklēšana, šķiet, iestrēgusi. Turklāt policijas arestēšanas tempi pēdējā laikā diemžēl strauji krītas. Tāpat kā akciju vērtība biržā. Policija pat nespēj atrast bezvēsts prombūtnē esošo dēlu.

- piecpadsmit gadus veco?

- Piecpadsmit gadus veco, ar tieksmi uz vardarbību, - Ošima piebilst. - Kurš, apsēstības pārņemts, aizbēdzis no mājām.

- Vai ir vēl kādas epizodes, varbūt kaut kas ir kritis no gaisa?

Ošima papurina galvu.

- Tām arī pielikts punkts. Vairs nekas dīvains no debesīm nav kritis. Izņemot aizvakardienas briesmīgo pērkona negaisu, kas varētu pretendēt uz nacionālās bagātības statusu.

- Vai situācija ir mierīgāka?

- Vismaz tā izskatās. Vai arī mēs atrodamies pašā taifūna vidū.

Es pamāju, paņemu rokā gliemežvāku, ar dakšiņu izņemu mīkstumu. Tukšo čaulu nolieku uz šķīvja pie citām.

- Tu joprojām esi iemīlējies? - Ošima pavaicā.

Es pamāju.

-Un tu?

- TU domā - vai es esmu iemīlējies?

Pamāju.

- Tātad tu gribi uzzināt kaut ko par manas sociāli nepieņemamās viendzimuma mīlas dzīves romantiskajiem aspektiem? Vai to tu man gribēji pavaicāt?

Es pamāju, viņš pamāj man pretī.

- Man ir partneris, - Ošima saka. Tad nopietnu seju turpina ēst krabi.

- Mums nav tik kaislīga mīla kā Pučīni operās. Mēs ievērojam distanci. Nesatiekamies pārāk bieži. Tāču mēs viens otru pašos pamatos saprotam.

- Saprotat?

- Kad Haidns sacerēja mūziku, viņš vienmēr saposās, kā nākas, uzlika parūku. Iepūderētu.

Es nedaudz izbrīnīts paraugos Ošimā.

- Haidns?

- Citādi viņam komponēšana nevedās.

- Kāpēc?

- Nezinu, kāpēc. Tas būtu jāvaicā Haidnam. Citi to nezina. Un diez vai var izskaidrot.

Pamāju.

- Ošima, vai tad, kad tu esi viens pats un iedomājies par partneri, tev kļūst skumji?

- Protams, - viņš atbild. - Iā notiek. It īpaši tad, kad mēness šķiet palsi zilgans, kad gājputni aizlido uz dienvidiem. It īpaši...

- Kāpēc - protams? - es vaicāju.

- Ikviens, kas ir iemīlējies, meklē savu trūkstošo pusi. lāpēc, domājot par mīļoto, kļūst skumji. Jo ir tāda sajūta, it kā tu atgrieztos sen zaudētā, sen neredzētā istabā. Pēkšņi. Man tev nav jāskaidro šī sajūta, lāpēc patentu uz to labāk nepieprasi.

Nolieku dakšiņu un paceļu galvu.

- Sena, sen neredzēta istaba?

- Iā gan, - Ošima saka. Tad paceļ dakšiņu gaisā.

- Metaforiski, protams.

Deviņos vakarā Saeki kundze atnāk uz manu istabu. Es sēžu krēslā un lasu grāmatu, no mašīnu stāvvietas puses dzirdama Volkswagen Golf motora skaņa, tad tā apklust. Dzirdams, kā aizcērtas mašīnas durvis. Kurpes ar gumijas zoli lēni šķērso stāvlaukumu. Drīz vien pie durvīm klauvē. Kad atveru durvis, tur stāv Saeki kundze. Šoreiz viņa neguļ. Viņai mugurā svītrots kokvilnas krekls, plāna auduma zili džinsi. Kājās baltas tenis-kurpes. Pirmo reizi redzu viņu ģērbušos biksēs.

- Sen neredzēta istaba, — viņa saka. Tad nostājas pie gleznas un to aplūko. - Sen neredzēta glezna.

- Vai tā vieta, kas attēlota gleznā, ir te kaut kur tuvumā? -es vaicāju.

- Tev šī glezna patīk?

Es pamāju.

- Kas to gleznojis?

- Kāds jauns mākslinieks, kas tolaik ciemojās Komuru namā. īpaši slavens viņš nebija. Vismaz ne tolaik. lāpēc viņa

vārdu esmu aizmirsusi. Bet viņš bija labs cilvēks un šo gleznu, man liekas, ir īpaši labi uzgleznojis. Man tā šķiet, kā lai to pasaku, - ļoti spēcīga. Kamēr viņš to gleznoja, es visu laiku biju viņam līdzās un vēroju. Pa pusei jokodamās, devu viņam visādus norādījumus, kā gleznot. Mēs bijām draudzīgās attiecībās. Es un tas mākslinieks. Ļoti tālā vasarā. Man toreiz bija divpadsmit gadu, - viņa saka. - Uzgleznotajam zēnam ari bija divpadsmit gadu.

- Izskatās, ka tā vieta ir tepat, piekrastē.

- Iziesim pastaigāties, - viņa saka. - Es tevi līdz turienei aizvedīšu.

Mēs abi aizejam līdz jūrai. Izejam cauri priežu audzei, tad līdz naksnīgajam liedagam. Mākoņi paklīduši, un pusmēness apspīd liedagu. Sūri vilnīši viegli sitas pret krastu. Kādā vietā krastā viņa apsēžas. Es ari piemetos viņai līdzās. Smiltīs vēl jaušams sūtums. Viņa no turienes pārbauda, vai skatam ir pareizais leņķis, tad norāda man uz kādu vietu pašā jūras krastā.

- Tur, - viņa saka. - Viņš gleznoja to vietu no šī skatpun-kta. Nolika klāja guļamkrēslu, apsēdināja tur zēnu. Molberts bija nolikts apmēram šeit. Es to labi atceros. Gleznā var redzēt ari salas aprises, vai ne?

Es skatos uz to pusi, kur viņa pastiepusi pirkstu. Tik tiešām - tur ir sala. Un tomēr, lai cik es uz to skatītos, šī vieta nelīdzinās tai, ko redzēju gleznā. Es to pasaku.

- Protams, tā ir mainījusies, - Saeki kundze saka. - Pagājuši vairāk nekā četrdesmit gadi. Ari krasts mainās - viļņu, vēja, taifūnu ietekmē. Smiltis aizskalo, smiltis sanes. Bet es nekļūdos. Šī ir tā vieta. Es ari tagad ļoti labi atceros to laiku. Tā gada vasarā man sākās mēnešreizes.

Es, vairs neko Saeki kundzei neteikdams, vēroju ainavu. Mākoņu apveidi mainās, mēness gaisma visu izraibina. Priedes sašūpojas vējā, nošvīkst tā, it kā daudz ļaužu ar slotām slaucītu zemi. Es pagrābju saujā smiltis, ļauju tām lēni izslīdēt caur pirkstiem. Iztekot gluži kā pazaudēts laiks, tās sajaucas ar citām smiltīm. Vairākas reizes to atkārtoju.

- Par ko tu tagad domā? - Saeki kundze man vaicā.

- Par braukšanu uz Spāniju, - atbildu.

- Kas Spānijā būtu darāms?

-jāēd garšīga paelja.

- Un viss?

-Jāiet karā.

- Karš Spānijā beidzās vairāk nekā pirms sešdesmit gadiem.

- To es zinu, - atbildu. - Lorka nomira, Hemingvejs izdzīvoja,

- Bet tu gribētu iet karā?

Es pamāju.

- Spridzināt tiltus.

- Un tad iemīlēties Ingridā Bergmanē?

- Bet īstenībā es esmu Takamacu un esmu iemīlējies Saeki kundzē.

- Tev neveicas.

Es apskauju Saeki.

Tu apskauj Saeki.

Viņa piekļaujas tev.

- Vai zini ko, es ļoti sen šeit to jau darīju. Tieši šajā vietā.

- Es zinu, - atbildu.

- Kā tu to zini? - Saeki kundze pavaicā un ieskatās man sejā.

- Es toreiz te biju.

- Vai tu spridzināji tiltus?

- Es te spridzināju tiltus.

- Metaforiski?

- Protams.

Tu apņem viņu abām rokām, piekļauj sev klāt, noskūpsti. Tu saproti, ka viņas augums tavās rokās kļūst bezspēcīgs.

- Mēs visi sapņojam, - Saeki kundze saka.

Mēs visi sapņojam.

- Kāpēc tu nomiri?

- Es citādi nevarēju, - tu atbildi.

Jūs abi ar Saeki, iedami pa liedagu, atgriežaties bibliotēkā. Tad nodzēšat istabā gaismu, aizvelkat logam priekšā aizkarus, ne vārda neteikdami, apguļaties gultā. Atkārtojas tas pats, kas vakarnakt, tieši tāpat. Tbmēr ir divas atšķirības. Pēc mīlēšanās Saeki raud. Pirmā atšķirība. Iespiedusi seju spilvenā, viņa ilgi, klusi raud. Tu nesaproti, ko darīt. Tu maigi uzliec roku uz viņas kailā pleca. Nolem, ka vajadzētu kaut ko pateikt. Taču nesaproti, ko lai saka. Vārdi nomiruši laika iedobē. Krājas vulkāniskā ezera dibenā. Pirmā atšķirība. Pēc tam viņa dodas prom; viņa iedarbina motoru, tad izslēdz, it kā brīdi apdomādamās, tad vēlreiz iedarbina motoru un aizbrauc no stāvvietas. Šis brīdis starp motora izslēgšanu un iedarbināšanu dara tevi ļoti skumju. Skumjas kāpj no šī tukšuma kā migla no jūras un piepilda tavu sirdi. Un ilgi paliek tavā sirdī. Tad kļūst par daļu no tevis.

Pēc Saeki kundzes aiziešanas paliek tikai saraudātais spilvens. Tu pieskaries ar roku šim siltumam un skaties ārā pa logu, gaidīdams, kad debesīs ausīs gaisma. Tālumā dzirdama vārna. Zemeslode turpina lēni griezties. Bet, ja neskaita to, visi dzīvo sapnī.

32. NODAĻA

Nakata, pamodies piecos no rīta, pamanīja līdzās galvgalim lielu akmeni. Blakus, otrā fotonā, Hošino bija cieši aizmidzis. Puspavērtu muti, izspūrušiem matiem. Pie pagalvja mētājās Čūiči Dragons beisbola cepure. Jaunekļa sejā varēja manīt izteiksmi - “Lai kas arī notiktu, pat nedomā mani modināti”. Nakata par akmens parādīšanos nebrīnījās, tā viņu īpaši nepārsteidza. Viņa apziņa uzreiz pielāgojās tam faktam, ka pie pagalvja bija akmens, un jautājumam “Kāpēc te atrodas šāds priekšmets?” nepievērsās. Pārdomas par lietu cēloņsakarībām nebija Nakatas stiprā puse.

Nakata, taisnu muguru, kājas sakrustojis, apsēdās galvgalī līdzās akmenim un kādu bridi to nopietni vēroja. Tad pastiepa

roku un viegli pieskārās akmenim gluži kā gulošam kaķim. Vispirms pieskārās pavisam uzmanīgi, bet tad, sapratis, ka nekas slikts nenotiek, jau drošāk un spēāgāk. Glāstot akmeni, viņš visu laiku kaut ko domāja. Vismaz viņam galvā parādījās kaut kas domām līdzīgs. Rokas, it kā lasīdamas karti, glāstīja akmens raupjo virsmu, ikkatra tā iedobīte vai izcilnis iegūla atmiņā. Pēc tam, it kā kaut ko domādams, viņš pārlaida pirkstus savai galvai ar īsi apcirptajiem matiem. Itin kā meklēdams to sakarību, kurai vajadzētu pastāvēt starp šo akmeni un paša galvu.

Pēc tam viņš, izdvesis kaut ko nopūtai līdzīgu, piecēlās kājās, atvēra logu un pabāza galvu ārā. Pa logu varēja redzēt ūkai līdzās esošā biroju nama sētas pusi. Ārkārtīgi noskretis biroju nams. Nožēlojams nams, kurā nožēlojami cilvēki, strādādami nožēlojamu darbu, pavada nožēlojamu dzīvi. Šādi nami atrodami jebkuras pilsētas ielās, tālu no Dieva žēlastības. Čārlzs Dikenss šādu namu portretētu desmit lappušu garumā. Debesīs virs nama lidinājās pāris mākoņu, kas izskatījās kā no ilgi netīrīta putekļu sūcēja izkritušas sakaltušu putekļu pikas. Vai ari tās bija trešās industriālās revolūcijas pretrunas, kas, kondensējušās šādās mākoņu formās, laidelējās debesīs. Lai kā tas būtu, likās, ka drīz līs. Nakata paskatījās lejup, kāds izkāmējis, melns kaķis, asti gaisā pacēlis, veica apgaitu pa šauro valni starp biroju ēkām.

- Drīz būs pērkons, - Nakata teica kaķim. Taču šķita, ka šie vārdi līdz kaķa ausīm nenonāk. Tas, galvu atpakaļ nepagriezis, apgaitu nepārtraucis, eleganti soļoja tālāk, tad pazuda ēnās starp namiem.

Nakata, paņēmis plastmasas maisiņu ar tualetes piederumiem, devās pa gaiteni uz kopējo tualeti un vannas istabu, tur nomazgāja seju, iztīrīja zobus, noskuvās. Katru darbību viņš veica lēni un rūpīgi. Nesteidzīgi un rūpīgi nomazgāja seju, nesteidzīgi un rūpīgi iztīrīja zobus, nesteidzīgi un rūpīgi noskuvās. Ar šķērītēm izgrieza spalviņas no nāsīm, pieglauda uzacis, iztīrīja ausis. Nakatam bija raksturīgi visu darīt lēni un bez steigas, bet šorīt viņš darbojās īpaši gausi. Tik agri neviens cits

vēl nemazgājās, ari līdz brokastu laikam bija jāgaida. HoŠino ari noteikti vēl nav modies. Nakata nevienu neapgrūtināja. Stāvēdams spoguļa priekšā un sakopdamies, viņš domāja par tiem daudzajiem kaķiem, kurus aizvakar bibliotēkā bija redzējis grāmatā. Tā kā lasīt viņš nemācēja, tad šo dažādo kaķu sugu nosaukumus nezināja, bet labi atcerējās katra redzētā kaķa seju.

“Pasaulē tik tiešām ir daudz dažādu kaķu,” viņš nodomāja, ar vates kociņu tīrīdams ausis. Nakata, pirmo reizi mūžā pabijis bibliotēkā, skaudri apzinājās, cik daudz ir dažādu lietu, par kurām viņš neko nezināja. Tam, ko viņš šajā pasaulē nezināja, nebija robežu, lāču, sākot domāt par to, kas bez robežām iestiepjas bezgalībā, viņam sasāpējās galva. Negaidītais ir tas, ko negaida, bezgalīgais ir tas, kam nav gala. Viņš mitējās domāt par bezgalību un atgriezās pie ilustrētajā albumā “Pasaules kaķi” redzētajiem kaķiem. Jauki būtu ar katru no tiem aprunāties; Pasaulē ir visādi domāšanas veidi, visādi runas veidi, ir visādi kaķi. Taču tad Nakatam ienāca prātā: “Bet ar tiem svešzemju kaķiem taču būs jārunā svešzemju valodā!” Tās nu bija kārtējais grūtais jautājums, no kura Nakatam atkal sasāpējās galva.

Sakopies viņš aizgāja uz tualeti nokārtot ikrita darīšanas. Tai lietai tik daudz laika nevajadzēja. Nakata paņēma maisiņu ar tualetes piederumiem un atgriezās numurā. Hošino joprojām bija cieši aizmidzis tādā pašā pozā kā pirmīt. Nakata pacēla uz grīdas nomesto raibo havajiešu kreklu un zilos džinsus, tos rūpīgi salocīja un nolika jauneklim līdzās galvgalī. Tad, it kā dodot nosaukumu visdažādāko ideju mudžeklim, uzlika kaudzītei virsū beisbola cepuri. Pēc tam Nakata novilka vieglo halātiņu un pārģērbās ikdienas drēbēs - biksēs un kreklā* Saberzēja rokas, dziļi ieelpoja.

Vēlreiz apsēdās pie akmens un bridi to vēroja. Bijīgi pastiepa roku un pieskārās akmenim.

- Šodien būs zibens, - Nakata noteica, nevienu īpaši neuzrunādams. Varbūt viņš to sacīja akmenim. Tad pats vairākkārt* piekrītoši pamāja ar galvu.

Hošino pēkšņi pamodās, kad Nakata pie loga uzsāka rita-rosmi. Nakata, klusiņām svilpodams radio rītarosmes programmas melodiju, tās ritmā izpildīja vingrojumus. Jauneklis piemiedza aris un paskatījās pulkstenī. Bija nedaudz pāri astoņiem. Tad viņš pagrieza galvu, lai pārliecinātos, ka akmens tik tiešām ir pie Nakatas futona pagalvja. Šorīt akmens izskatījās lielāks un raupjāks nekā vakamakts tumsā.

- Tad nenosapņoju vis, - Hošino noteica.

- Ko, lūdzu? - Nakata pārprasīja.

- Par akmeni, - jauneklis sarija. - Akmens tik tiešām ir te. Es to nenosapņoju. .

- Akmens ir, - Nakata vingrodams lakoniski atbildēja. Tā varēja izklausīties kāda deviņpadsmitā gadsimta vācu filozofa izvirzīta svarīga tēze.

- Kādā veidā tas akmens te nonācis - tas nu gan būtu garš stāsts, vectētiņ.

.-Jā, Nakatam arī tieši tā likās.

- Nūjā, - Hošino novilka, izslējās sēdus uz futona un smagi nopūtās. - Lai paliek. Akmens ir te. To garo stāstu noīsināsim.

- Akmens ir, - Nakata sacīja. - Tas ir ļoti svarīgi.

Hošino tā kā grasījās kaut ko atbildēt, bet briesmīgi sagribējās ēst.

- Paklau, vectētiņ, vai neiesim brokastīs?

- Jā, Nakatam ari vēders tukšs.

Pēc brokastīm jauneklis, dzerdams tēju, ievaicājās:

- Kas tagad ar to akmeni jādara?

- Ko ar to lai iesāk?

- Ir nu gan, - Hošino nogrozīja galvu. - Vectētiņ, tev to akmeni katrā ziņā vajadzēja atrast, es to vakarnakt ari atradu. Un tagad tu man prasi - ko ar to lai iesāk? Tas rada zināmas grūtības.

JHošino ir taisnība. Bet, atklāti sakot, es tiešām nezinu, ko tagad vajadzētu darīt.

- Grūti.

-Jā, grūti gan, - Nakata sacīja, tomēr viņa sejas izteiksme neliecināja par to, ka viņš apzinātos kādas īpašas grūtības.

- Varbūt, ja bez steigas padomātu, nāktu skaidrība.

-Jā, Nakatam arī liekas, vai tikai tā nebūs. Bet Nakatam, lai ko viņš darītu, vajag vairāk laika nekā citiem cilvēkiem.

- Bet, Nakata, paklausies...

- Jā, Hošino.

- Es nezinu, kas izdomāja to nosaukumu - “ieejas akmens”, bet jau kaut kad senos laikos tas norādīja ieeju uz kaut kurieni. Nosaukums ir tāda kā reklāma, kā norāde.

- Jā, laikam gan, ka tā, Nakata arī tā domā.

- Uz kurieni tā ieeja ved?

- To Nakata vēl nezina. Ar kaķiem man sarunas vedas, bet ar akmeni es nemāku sarunāties.

- Ar akmeni ir grūti sarunāties?

-Jā, pavisam citādi nekā ar godājamiem kaķiem.

- Bet vai tomēr nenāks kāds lāsts par to, ka es tik svarīgu priekšmetu paņēmu no mazā tempļa? Es sāku šaubīties. Paņemt jau paņēmu, bet ar ko tas viss vēl beigsies. Pulkvedis Sanderss sacīja, ka nekāds lāsts pār mani nenākšot, bet nez vai tam tipam var ticēt uz vārda.

- Pulkvedis Sanderss?

-Jā, tā to večuku sauc. Kentucky Fried Chicken ēstuves priekšā bieži stāv tā reklāma. Baltā uzvalkā, ar ūsām, neglītām brillēm... vai zini?

- Piedodiet man, bet es tādu cilvēku nepazīstu.

- Tu nezini, kas ir Kentucky Fried Chicken? Šajos laikos - kaut kas nedzirdēts! Nu, lai paliek. Bet vispār viņš esot abstrakta koncepcija, ne cilvēks, ne dievs, ne Buda. Taču, tā kā abstraktām koncepcijām neesot ārējā apveida un viņam esot vajadzīgs kāds ārējais apveids, tad viņš paretam pieņemot šādu formu.

Nakata apjucis pārlaida plaukstas īsi apcirptajiem iesirmajiem matiem.

- To nu gan Nakata nemaz nesaprata.

- Atklāti sakot, es pats ari to nesaprotu, - jauneklis atbildēja. - Lai nu kā, nez no ķimenes uzradās tas unikālais vecītis, nezin ko man sastāstīja, nu, neatkārtošu visu to garo stāstu, bet viņš man palīdzēja atrast akmeni, un es to atvilku šurp. Neuzprasos uz līdzjūtību, bet nakts tiešām bija smaga. Man izdevās akmeni dabūt, bet visu turpmāko, kas ar to saistīts, es gribētu atstāt Nakatas ziņā.

- Jā, Nakata parūpēsies par akmeni.

- Hm, - Hošino noteica, - ātri gan sarunājām.

- Hošino kungs, - Nakata ierunājās.

- Kas ir?

- Driz sāksies pērkons. Sagaidīsim pērkonu.

- Vai pērkons kaut kādā veidā palīdzēs tajā akmens lietā?

- To Nakata skaidri nezina, bet ir tāda sajūta.

- Pērkons... lai nu būtu. Interesanti. Sagaidīsim pērkonu. Paskatīsimies, kas notiks.

Kad viņi atgriezās numurā, Hošino izstiepās futonā un ieslēdza televizoru. Visos kanālos rādīja izklaides raidījumus mājsaimniecēm. Par tiem Hošino nebija nekādas intereses, taču viņš nezināja, kā citādi nosist laiku, tāpēc skatījās vien, ik pa laikam kritizēdams redzēto.

Pa to laiku Nakata sēdēja akmens priekšā, skatījās uz to, pieskārās tam, grozīja to. Laiku pa laikam kaut ko nomurmināja. Taču Hošino nesadzirdēja, ko tieši viņš teica. Laikam sarunājās ar akmeni.

Pusdienlaikā sākās pērkons.

Pirms lietus bija sācies, Hošino aizstaigāja līdz tuvējam pārtikas veikalam un nopirka saldās maizītes un pienu. Ar to tad abi papusdienoja. Kamēr viņi ēda, viesnīcas apkopēja paskatījās pa durvīm, vai nevar uzkopt numuru. Bet Hošino no šī pakalpojuma atteicās, sacīdams: “Tāpat ir labi.”

-Jūs nekur neiesiet? - istabene noprasīja.

- Nē, neiesim. Pabūsim tepat, - jauneklis atbildēja.

- Jo būs pērkons, - Nakata paskaidroja.

- Ak tad pērkons, - istabene aizdomīgi novilka un aizgāja. Likās, viņa būtu vēlējusies, kaut šajā numurā ātrāk apmestos citi viesi.

Drīz vien tālumā atskanēja dobji pērkona dārdi, vēstīdami negaisu, sāka pilēt lietus lāses. Pērkona dārdi nebija īpaši spēcīgi, tie skanēja tā, it kā punduris šļūkātu pa lielām bungām. Tad lietus pieņēmās spēkā, un drīz vien sākās pamatīga lietusgāze. Pasauli ietina tveicīga lietus smarža.

Pērkonam sākoties, abi sēdēja pie akmens kā divi indiāņi, kas atnākuši izsmēķēt miera pīpi. Nakata turpināja kaut ko bubināt, glaudīja akmeni, pārlaida roku galvai. Jauneklis, to vērodams, kūpināja Marlboro.

- Hošino, - Nakata ierunājās.

-Kas ir?

- Vai jūs kādu brīdi pabūtu kopā ar Nakatu?

- Pabūšu. Kur lai es te ietu?

- Var gadīties, ka pēkšņi notiek kaut kas savāds.

-Ja man jāsaka pavisam godīgi, - jauneklis atbildēja, - tad viss, kas pēdējā laikā ir noticis, ir savāds.

- Hošino kungs?

-Jā?

- Es pēkšņi sāku domāt, kas Nakata īsti ir par cilvēku. Hošino apjuka.

- Nu, vectētiņ, tas nu gan nav viegls jautājums. Nemaz nezinu, ko lai uz to atbildu. Es nemaz tā uzreiz nevarētu pateikt, kas Hošino īsti ir par cilvēku. Ar to nav ko lielīties, bet man domāšana nav stiprā puse. Ja jāsaka, ko es jūtu, tad teikšu, ka Nakata ir kārtīgs cilvēks. Nu, ir drusciņ savāds, bet uz tevi var paļauties. Vai tad citādi es būtu braucis tev līdzi uz Sikoku? Es neesmu no īpašiem domātājiem, bet uz cilvēkiem man ir acs.

- Hošino...

- Kas tad vēl?

- lā nav, ka Nakatam būtu tikai grūta galva. Nakata ir tukšs. Es to tikko skaidri sapratu. Nakata ir kā tāda bibliotēka, kurā nav nevienas pašas grāmatas. Agrāk tā nebija. Agrāk Nakatā

iekšā bija grāmatas. Nekad agrāk man tas nebija ienācis prātā, bet tagad, redz, ienāca. Reiz Nakata bija tāds pats kā citi cilvēki, bet tad kaut kas notika un es paliku par tādu tukšu trauku.

- Nakata, ja tu tā runā, tad jau katrs no mums kaut kādā ziņā ir tukšs, vai tā nav? Ēdam, izkārnāmies, strādājam nejēdzīgu darbu, saņemam mazu algu, šad tad mīlējāmies... Kas vēl bez tā? Bet tik un tā - dzīvē notiek interesantas lietas. Es nezinu, ko lai tur... mans vectēvs mēdza teikt tā. Tieši tas padara dzīvi interesantu, ka viss nenotiek tā, kā bijām domājuši. Tā gan. Ja Čūiči Dragons vienmēr uzvarētu, kurš tad ietu skatīties spēli?

- Hošino savu vectētiņu ļoti mīlēja?

-Jā, mīlēju gan. Es nezinu, kas ar mani būtu noticis, ja viņa nebūtu. Tikai pateicoties viņam, dzīvoju tādu godīgu dzīvi. Nemācēšu to īsti izstāstīt, bet kaut kādā veidā viņš piespieda mani apstāties. Man liekas, ka viņš mani izglāba. Tad es pametu motociklistu bandu, aizgāju dienēt un ātri vien pārstāju nodarboties ar nejēdzībām.

- Bet, Hošino kungs, Nakatam neviena paša nav. Nekā nav. Nekāda glābiņa. Lasīt nemāku. Un man ir tikai puse no ēnas.

- Katram savi trūkumi.

- Hošino?

- Kas ir?

-Ja Nakata būtu parastais Nakata, tad taču būtu dzīvojis pavisam citādu dzīvi, tā man liekas. Būtu gājis augstās skolās, tāpat kā abi brāļi, strādātu firmā, būtu apprecējies, būtu bērni, brauktu lielā mašīnā, brīvajā laikā ietu spēlēt golfu. Bet Nakata nav parastais Nakata, un es dzīvoju šitāda te Nakatas dzīvi. Nu jau par vēlu tur kaut ko labot, to es saprotu. Bet man vienalga, kaut vai īsu brītiņu es gribētu padzīvot kā parastais Nakata. Atklāti sakot, es nekad agrāk nebiju domājis par to, ko es gribu darīt. Man kāds pateica, ko darīt, tad es to arī cik spēdams darīju. Reizēm kaut kas tāpat vien gadījās. Bet tagad viss ir citādi. Nakata atkal grib kļūt par parasto Nakatu. Tādu Nakatu, kuram ir pašam savas domas un pašam sava jēga.

Hošino nopūtās.

- Ja tas ir Nakatas sapnis, tad ir labi to darīt. Kļūt par parasto Nakatu. Man tikai grūti iztēloties, kāds tad būtu tas parastais Nakata.

- Jā, Nakatam pašam ari grūti to iztēloties.

- Lai tev izdodas. Es ari no visas sirds lūgšu, lai Nakata kļūst par parastu cilvēku.

- Bet, pirms Nakata varēs atkal kļūt par parastu cilvēku, vēl dažas lietas jānokārto.

- Piemēram, kādas lietas?

- Piemēram, tā lieta ar Džoniju Volkeru.

- Džoniju Volkeru, - jauneklis atkārtoja, - ja tu tā saki; tu jau iepriekš viņu pieminēji. Tas viskija Džonijs Volkers?

- Jā. Nakata bija aizgājis uz policijas iecirkni pastāstīt par to lietu ar Džoniju Volkeru. Es domāju, ka par to jāziņo policistam. Bet viņš nelikās par to ne zinis. Tad man nekas cits neatliek - jānokārto tā lieta pašam saviem spēkiem. Es domāju, ka tad, kad man būs izdevies to nokārtot, es atkal varēšu kļūt par parasto Nakatu.

- Es īsti nesaprotu, ko tu man stāsti, bet, lai to visu izdarītu, tev vajadzēja to akmeni?

- Jā. Citādi Nakatas ēnas otra puse neatgriezīsies.

Nu jau pērkona dārdi bija vareni. Zibens sašvīkāja debesis, tad nākamajā acumirklī tajās nogranda pērkons. Debesis bija apmākušās, loga rūtis nervozi trīsēja. Melni mākoņi kā vāks spieda debesis pie zemes, istabā bija tik tumšs, ka viņi īsti labi nevarēja saskatīt pat viens otra vaibstus. Tomēr viņi neiededza gaismu. Tāpat turpināja sēdēt - akmens pa vidu, skatoties viens otram ads. Lietusgāze bija tik spēcīga, ka elpa aptrūkās no skatīšanās vien uz to. Zibens izgaismoja istabu. Kādu bridi abi nerunāja.

- Kāpēc Nakatam vajag darboties ar to akmeni? Kāpēc tieši Nakatam tas jādara? - Hošino pavaicāja, kad pērkons uz brīdi bija pieklusis.

-Jo Nakata ir cilvēks, kas izgājis un atgriezies.

_ izgājis un atgriezies?

- Jā, Nakata vienreiz no šejienes aizgāja un tad atkal atgriezās. Tajā laikā Japānā bija liels karš. Tolaik vienā brīdī atvērās tāds kā vāks, un Nakata no šejienes aizgāja. Tad atkal kādā citā brīdī atgriezās. Tāpēc Nakata nav parastais Nakata. Arī no ēnas palikusi tikai puse. Toties es māku sarunāties ar kaķiem, nu, mācēju, tagad vairs neiznāk, un varēju arī izdarīt tā, lai kaut kas krīt no debesīm.

- Tā kā toreiz tās dēles?

-Jā.

- To nu gan kurš katrs nevar.

-Jā, kurš katrs nevar vis.

- Tās spējas tev parādījās pēc tās iziešanas un atgriešanās?

- Jā, pēc tam Nakata vairs nebija parastais Nakata. Bet es vairs nemācēju lasīt. Un es nekad neesmu pieskāries sievietei.

- Ir nu gan!

- Hošino!

-Jā?

- Nakatam ir bail. Es jau pirmīt teicu - es esmu tukšs. Pavisam un galīgi tukšs, vai Hošino to saprot?

Hošino nogrozīja galvu.

- Diez vai.

- Tukšs, nu tā, kā var būt tukša māja. Tāds kā tukša māja bez atslēgas. Ja kāds ir nodomājis ieiet iekšā, tad viņš var tur ieiet pavisam brīvi. Nakatam no tā ir bail. Piemēram, Nakata var izdarīt tā, lai visādas lietas krīt no debesīm. Bet Nakata nevar zināt, kas nākamais kritīs no debesīm. Ja nu nākamreiz no debesīm nokrīt desmit tūkstoši dunču vai milzīga bumba, vai indīga gāze. Ko tad Nakata iesāks? Ar atvainošanos nepietiks.

- Tā gan, ar atvainošanos vien cauri netiktu, - Hošino piekrita. - Jau tās dēles bija briesmīgas, bet, ja vēl tādas lietas, -tad būtu pavisam traki.

- Džonijs Volkers iegāja Nakatā iekšā. Piespieda Nakatam darīt tādas lietas, ko viņš negribēja darīt. Džonija Volkera

kungs Nakatu izmantoja. Bet Nakata pret to neko nevarēja iesākt. Nebija spēka tam pretoties. Tāpēc, ka Nakata ir bez satura.

- Vai tāpēc tu gribi atkal būt parastais Nakata? Lai tev būtu saturs?

- Tieši tā. Nakatam galva nav īpaši gaiša, es nemācēju neko citu kā taisīt mēbeles. Caurām dienām taisīju mēbeles. Galdus, krēslus, plauktus. Man patika taisīt lietas, kurām bija forma. Nezin cik gadu desmitus man nebija vēlēšanās atkal būt parastajam Nakatam, tas man tikai tagad ienāca prātā. Bet manā tuvumā ari nebija neviena paša cilvēka, kas gribētu tikt manī iekšā. Bet, kopš parādījās Džonija Volkera kungs, Nakata baidās par to, kas notiks turpmāk.

- Bet ko tas Džonijs Volkers, iegājis Nakatā, izdarīja?

Gaisu pāršķēla apdullinošs troksnis. Pērkons nogranda kaut

kur pavisam tuvu. Hošino bungādiņas iesāpējās tik ļoti, ka vai pārplīsa. Nakata drusciņ pielieca galvu, ieklausījās pērkona dārdos, tad vēlreiz maigi noglāstīja akmeni.

- Izlēja asinis, kurām nebija jālīst.

- Izlēja asinis?

- Bet tās asinis Nakatam pie rokām nepielipa.

Jauneklis drusciņ to apdomāja. Tomēr Nakatas teikto viņš

nesaprata.

- Bet, ja tas ieejas akmens atvērsies, tad daudzas lietas pavisam dabiski iekritīs savā vietā. Tā, kā ūdens no augstas vietas tek uz zemāku, vai tā?

Nakata bridi domāja vai vismaz rādīja domīgu seju.

- Tik vienkārši tas nav. Nakatam tas akmens bija jāatrod un jāuztver, bet, atklāti sakot, Nakata nezina, kas turpmāk notiks.

- Bet kāpēc īsti tas akmens ir Sikoku?

- Tas akmens varētu būt jebkur, ne tikai Sikoku. Un tam nemaz nav katrā ziņā jābūt akmenim.

- īsti labi nesapratu. Ja reiz tas varētu būt jebkur, tad taču varēja būt arī Nakano kvartālā, aiztaupītos daudz pūļu.

Nakata īsu bridi glaudīja ar roku īsi apcirptos matus.

- Grūts jautājums. Es te mēģināju saprast, ko akmens saka, bet pagaidām neizdodas. Bet Nakata domā, ka gan Naka-tam, gan Hošino bija šurp jāatbrauc. Bija jāšķērso tas lielais tilts. Man liekas, ka Nakano kvartālā to nevarētu tik vienkārši izdarīt.

- Man ir vēl viens jautājums.

- Jā, kāds?

- Ja Nakatam izdosies to ieejas akmeni atvērt, vai tad parādīsies kāda zīme? Kaut kas tāds kā “Aladina burvju lampā”, kā viņu sauca, tas gars? Vai izlēks par vardi pārvērsts princis un nāks bučoties? Vai mēs pārvērtīsimies par citplanētiešu barību?

- Varbūt kaut kas notiks, varbūt nenotiks nekas. Nakatam vēl līdz šim nav izdevies to atvērt, īstas skaidrības nav. Kamēr nebūs atvērts, to neuzzināsim.

- Varbūt tas ir bīstami?

- Jā. 11 var gadīties.

- Ir nu gan, - Hošino noteica. Tad izvilka no kabatas Marl-boro un uzšķīla šķiltavas.

- Man vectēvs vienādiņ teica: “Tava nelaime ir tā, ka tu, visu kārtīgi neizdomājis, dodies nezin kur, svešiem cilvēkiem līdzi.” Tāds esmu bijis jau kopš bērnu dienām. Kā mēdz teikt -kāds šūpulī, tāds kapā. Bet ko tu padarīsi. Nu vajadzēja katrā ziņā attriekties uz Sikoku, par katru cenu vajadzēja atrast to akmeni. Tagad vairs atpakaļ negriezīsies. Nav ko domāt par briesmām. Tad jau redzēsim, kas notiks. Kaut kad vēlāk varēšu par šo piedzīvojumu stāstīt mazbērniem.

- Jā. Es tagad gribētu Hošino kungam kaut ko lūgt.

- Ko tieši?

- Vai jūs varētu pacelt to akmeni?

- Protams.

- Bet tagad tas ir daudz smagāks nekā tad, kad atvedāt.

- Nekāds Arnolds Švarcenegers es neesmu, bet rokas man stipras. Dienesta laikā mūsu vienībā laušanās sacensībās biju otrais. Un tagad vēl Nakata man muguru ari sariktēja.

Hošino piecēlās, abām rokām apķēra akmeni un grasījās to pacelt. Akmens pat neizkustējās.

- Hm, patiešām, pavisam smags. - Jauneklis nopūtās. -Pir. mīt es to dabūju šurp kā nieku, bet tagad - it kā būtu pienaglots pie grīdas.

- Nūjā, tas ir svarīgais ieejas akmens, nebūtu labi, ja to tik viegli varētu izkustināt.

- Laikam tak.

Tad pēkšņi debesim pārskrēja pāris zibens šautru un pērkona dārdi satricināja zemi līdz pat vidum. It kā kāds būtu atrāvis vaļā elles vāku, Hošino nodomāja. Kaut kur pavisam tuvu pēdējo reizi nogranda pērkons, tad iestājās klusums. Smags, smacējošs klusums. Gaiss bija mitrs un sasmacis, tajā jautās kāda nelāga noruna. Likās, ka gaisā lidinās neskaitāmas ausis, gribēdamas atklāt viņu sazvērestību. Abi stāvēja nepakustēdamies dienas vidū - tumsā. Neviens neko neteica. Tad, it kā attapies, sacēlās vējš, logā. sitās lielas lietus lāses, atkal nogranda pērkons. Taču tas vairs nebija tik negants kā pirmīt. Negaiss vairs neplosījās virs pašas pilsētas.

Hošino pacēla galvu un pārlaida skatienu istabai. Tā šķita savādi sveša, četras sienas bija vēl neizteiksmīgākas nekā iepriekš. Pelnu traukā Marlboro izsmēķis bija sabirzis pel* nos. Jauneklis norija siekalas, aizslaucīja smago klusumu no ausīm.

- Paklau, Nakata!

- Ko tad, Hošino?

- Man ir tāda sajūta; it kā man rādītos slikts sapnis.

-Jā. Ja tā, tad vismaz mēs abi divi redzam vienu un to pašu

sapni.

- Nūjā. - Tad, kā samierinājies, pakasīja auss ļipiņu. - Nav ko žēloties.

Jauneklis nostājās, lai vēlreiz mēģinātu pacelt akmeni. Viņš dziļi ieelpoja, saķēra akmeni, visu spēku koncentrējot rokās. Tad noņurdējis cēla akmeni augšup. Šoreiz tas izkustējās pāris centimetru.

- Pavisam mazliet izkustējās, - Nakata sacīja.

- Vismaz zinām, ka tas nav pienaglots. Bet ar “pavisam mazliet” laikam nepietiks?

-Jā, tas jāapgriež pavisam otrādi.

- Tā kā pankūka?

- Tieši tā. - Nakata pamāja. - Nakatam ļoti garšo pankūkas.

- Tas labi. Elles pankūka, sauksim to tā. Mēģināšu vēlreiz. Kā nebūt man tas jāapsviež otrādi, vai ne?

Hošino aizvēra acis, sakoncentrēja apziņu, sakopoja visus spēkus, salasīja tos pa visiem ķermeņa kaktiņiem. Šoreiz gan, viņš nodomāja. Ja tagad neiznāks, tad nekā. Ja tagad neiznāks, tad nekad.

Viņš kārtīgi saņēma akmeni, cieši satvēra un dziļi ieelpoja. Tad, izgrūdis briesmīgu bļāvienu no pašiem vēdera dziļumiem, vienā rāvienā pacēla akmeni gaisā, četrdesmit piecu grādu leņķī. Tā bija viņa robeža. Tomēr viņam izdevās akmeni tā noturēt. Trūka elpas, viss ķermenis sāpēja. Kauli, muskuļi un nervi sāpēs kliedza. Taču viņš nepadosies. Viņš vēlreiz dziļi ieelpoja, izgrūda kaujas kliedzienu. Taču pats viņš šo kliedzienu vairs nesadzirdēja. Pats nesaprata, vai ir ko teicis. Aizvēris acis, viņš atrada sevī spēku, par kura esamību nebija pat nojautis. Smadzenēm pietrūka skābekļa, apziņā viss bija balts. Nervi trūka kā īssavienojumā. Viņš neko neredzēja. Neko nedzirdēja. Neko nedomāja. Nepietika gaisa. Tomēr viņš pacēla akmeni un, skaļi iekliegdamies, apgrieza to otrādi. Kādā mirklī akmens izslīdēja no tvēriena un apmetās otrādi. Tās, ar smagu būkšķi nokrizdams zemē, sadrebināja visu ēku.

Trieciens bija atsviedis Hošino atpakaļ, viņš gulēja uz tatami, tverdams pēc elpas. Galvā it kā griezās balti dubļi. Jauneklis nodomāja, ka nekad vairs necels neko tik smagu (tobrīd viņš vēl nenojauta, ka šis pareģojums ir pārāk optimistisks).

- Hošino kungs?

-Kasnu?> -

- Pateicoties jums, ieeja atvērās.

- Labi, vectētiņ. Nakatas kungs...

- Kas ir?

Hošino apgūlās uz muguras, aizvēra acis, dziļi ieelpoja, tad izelpoja.

-Ja tā nebūtu atvērusies, es neizturētu nākamo reizi.

33. NODAĻA

Pirms Ošimas ierašanās es sagatavoju visu bibliotēkas atvēršanai. Izsūcu gridas ar putekļu sūcēju, noslauku logu stiklus, iztīru tualeti, noslauku katru galdu un krēslu. Ar aerosolu nopulēju kāpņu margas. Saudzīgi noslauku stikla vitrāžas. Ar slotu izslauku dārzu, lasītavā ieslēdzu gaisa kondicionētāju, krātuvē - mitruma regulētāju. Pagatavoju kafiju, uzasinu zīmuļus. Bibliotēka rita stundā, kad tur nav neviena cilvēka, saista manu sirdi. Visi šie vārdi un idejas lidinās klusumā. Nodomāju, ka man gribētos pasargāt šejienes klusumu un skaistumu, dk vien tas ir manos spēkos. Laiku pa laikam apstājos un noraugos klusējošo grāmatu rindās. Pārlaižu pirkstus to muguriņām. Pulksten pusvienpadsmitos, kā aizvien, no stāvvietas puses atskan Mazda Roadstar motora skaņa, pēc briža parādās Ošima, viņš izskatās nedaudz samiegojies. Līdz bibliotēkas atvēršanas laikam mēs mazliet papļāpājam.

-Ja var, es tagad labprāt uz bridi izietu, - kad bibliotēka atvērta, es saku Ošimam.

- Uz kurieni tu dosies?

-Labprāt aizietu uz sporta zāli pavingrot, tik ilgi neko neesmu darījis.

Tas, protams, nav vienīgais iemesls. Saeki kundze ieradīsiet darbā pirms pusdienlaika, un es vēl negribu rādīties viņai acīs; Gribu nedaudz nomierināties, tad satikties ar viņu.

Ošima ieskatās man sejā, nopūšas un pamāj.

- Bet uzmanies gan. Negribu izklausīties kā klukste un krist tev uz nerviem ar pamācībām, tomēr tev jābūt pēc iespē- , jas piesardzīgākam.

- Būs jau labi, es uzmanīšos, - atbildu.

Paņemu mugursomu un dodos uz vilcienu. Izkāpju Taka-macu stacijā, iesēžos autobusā un braucu uz sporta zāli. Ģērbtuvē uzvelku treniņtērpu, klausos austiņās Prince un sāku savu kompleksu. Sen neesmu trenējies, tāpēc sākumā ķermenis sāp. Tomēr kaut kā es tieku galā. Tā ir normāla ķermeņa reakcija -muskuļi sāp, pretojas slodzei. Tur neko nevar darīt, es cenšos apspiest šo sajūtu. Klausoties Litte Red Corvette, dziļi ieelpoju, aizturu elpu, izelpoju. Regulāri to atkārtoju. Izvingrinu visus muskuļus pēc kārtas, līdz vairs nevaru paciest sāpes. Man plūst sviedri, T krekls ir izmircis un smags. Vairākas reizes aizeju līdz ūdens dzesētājam, man jāatjauno ūdens krājumi ķermenī.

Vingroju uz visiem trenažieriem parastajā secībā un domāju par Saeki kundzi. Par mīlēšanos ar viņu. Domāju par to, ka man nevajadzētu ne par ko domāt. Taču tas nav vienkārši. Koncentrēju apziņu uz muskuļiem. Aizmirstos rutīnā. Parasti trenažieri, parastā slodze, parastais vingrojumu skaits. Man ausīs Prince dzied Sexy Mother Fucker. Locekļa galiņš man vēl nedaudz sūrst. Čurājot iesmeldzās. Galviņa apsārtusi. Mans loceklis, kas tikai nesen izkļuvis no priekšādiņas, ir vēl jauns, jutīgs. Galva man piedrazota ar neprātīgu domu jūkli par seksu, Prince netveramo balsi un citātiem no grāmatām.

Ieeju dušā, nomazgāju sviedrus, uzvelku tīru veļu, atkal iesēžos autobusā un dodos uz staciju. Sagribas ēst, pie stacijas ieeju pirmajā ēstuvē, kas patrāpās ads, un paēdu vienkāršu ēdienu. Ēzdams pamanu, ka šī ir tā pati vieta, kurā es ieturējos savā pirmajā dienā Takamacu. Ja reiz esmu sācis par to domāt, cik dienu es jau esmu Tākamacu? Kopš sāku dzīvot bibliotēkā, pagājusi apmēram nedēļa. Tātad Sikoku būšu pavadījis jau nedēļas trīs. Izņemu no mugursomas dienasgrāmatu; ja palasīšu; tad tikšu skaidrībā, galvā sarēķināt neizdosies.

Kad esmu paēdis, dzeru tēju un noskatos steidzīgajos cilvēkos stacijas tuvumā. Visi.šie cilvēki kaut kur dodas. Es arī

varētu kļūt par vienu no viņiem. Šajā pašā bridi varētu iesēsties jebkurā vilcienā, doties uz kādu citu vietu, vēlreiz mēģināt sākt visu no nulles, kā atverot pilnīgi tukšu lappusi piezīmju grāmatā. Piemēram, es varētu doties uz Hirosimu, es varētu doties uz Fukuoku, nekas mani nesaista. Esmu simtprocentīgi brīvs. Viss nepieciešamais man ir līdzi mugursomā. Veļas kārta, tualetes piederumi, no tēva kabineta paņemto naudu es tikpat kā neesmu aizticis. Tomēr skaidri saprotu, ka nekur nedošos.

“Tu tomēr skaidri saproti, ka nekur nedosies,” par Vārnēnu sauktais zēns saka.

Tu apskāvi Saeki kundzi, tava sēkla izšļācās viņā. Vairākkārt Un viņa to pieņēma. Tavs loceklis vēl smeldz. Tas vēl atceras viņas vaginas sajūtu. Tā ir tev iecerēta vieta. Un tu domā par bibliotēku. Rāmajām klusējošo grāmatu rindām no rīta plauktos. Tu domā par Ošimu. Par piecpadsmit gadus veco meiteni, kas nāk uz tavu istabu, lai paskatītos uz gleznu pie sienas - “Kafka liedagā”. Tu papurini galvu. Tn nevari doties prom no šejienes. Tu neesi brīvs. Bet vai tu patiešām vēlies kļūt brīvs?

Stacijā paeju garām vairākiem patrulējošiem policistiem, taču tie uz mani neskatās. Iedegušu jauniešu ar mugursomām te ir papilnam. Es laikam saplūstu ar ainavu, it kā būtu viens no viņiem. Nav ko pārāk satraukties. lād man neviens uzmanību nepievērsīs.

Iesēžos mazajā divvagonu vildeniņā un atgriežos bibliotēkā.

- Sveiks, - Ošima nosaka, tad paskatās uz manu mugursomu un kā izbrīnījies turpina: - Tu vienmēr nēsā sev līdzi tik daudz lietu. Izskaties pēc tā zēna no Čārlija Brauna filmām, kurš visur staigāja apkārt ar segu, it kā tā viņam būtu pieaugusi pie ķermeņa.

Uzvāru ūdeni, pagatavoju tēju. Ošima kā aizvien groza pirkstos garu, asi noasinātu zīmuli. (Nez, kur paliek īsie zīmuļi?)

- vai mugursoma tev ir kaut kas brīvības simbolam līdzīgs? - Ošima saka.

- Laikam, - atbildu.

- Vai lielāku laimi nesagādā tieši brīvības simbols, nevis pati brīvība?

- Ari tā, - es piekritu.

- Ari tā, - viņš atkārto. - Ja kaut kur pasaulē tiktu rīkots konkurss par īsākajām atbildēm, tu gūtu pārliecinošu uzvaru.

- Var jau būt, — es saku.

- Var jau būt, - Ošima atkārto, it kā gribētu mest tam mieru. - Kafka Tamura, varbūt pasaulē cilvēki patiesībā negrib iegūt brīvību. Tikai domā, ka to grib. Ilūzijas, nekas vairāk. Vairums cilvēku, kļuvuši patiesi brīvi, nezinātu, ko iesākt. Tb der atcerēties. Patiesībā cilvēkiem patīk būt nebrīviem.

- Tēv ari?

-Jā. Man patīk būt nebrīvam. Līdz zināmai robežai, protams, - Ošima atbild. - Žans Žaks Ruso civilizācijas dzimšanu ir definējis kā bridi, kad cilvēki sāka celt žogus. Ļoti trāpīgs novērojums. Visa civilizācija ir nebrīve, kas nošķirta ar žogu. Agrāk Austrālijas aborigēniem tā nebija. Viņiem līdz septiņpadsmitajam gadsimtam izdevās saglabāt civilizāciju bez žogiem. Viņi bija patiešām brīvi. Gāja, kad gribēja, uz kurieni gribēja, darīja to, ko gribēja. Viņu dzīve patiešām iemiesoja metaforisko “dzīves gājumu”. Kad ieradās angļi un sāka celt ganāmpulkiem žogus, viņi to nekādi nespēja saprast. Un, tā kā iedzimtie nesaprata šī pamatprincipa jēgu, viņi tika uzskatīti par antisociāliem un bīstamiem un izspiesti prom, tuksnesīga-jos apgabalos. Tēv, Kalka Tamura, arī vajadzētu ņemt to vērā. Sajā pasaulē izdzīvo tie, kas uzceļ augstus, iedarbīgus žogus.

To noliegdams, tu riskē, ka tiksi izdzīts tuksnesī.

Aizeju uz savu istabu un nolieku mantas, tad virtuvē pagatavoju svaigu kafiju un, kā aizvien, uznesu Saeki kundzei. Turēdams metāla paplāti abās rokās, pa vienam pakāpienam vien ārkārtīgi uzmanīgi kāpju augšā. Vecie kāpņu dēļi viegli

noSkst. Stikla vitrāža kāpņu laukumā uz grīdas met daudzkrāsainus starus. Iekāpju šajā krāsu peļķē.

Saeki kundze sēž pie galda un raksta. Es nolieku kafijas tasi. Viņa paceļ galvu un saka, lai apsēžos - parastajā krēslā. Viņai mugurā ir melns T krekls, smilškrāsas krekls virs tā, mati pakausī sasprausti ar sprādzi, ausīs pērļu auskariņi.

Viņa kādu brīdi klusē. Cieši nolūkojas tikko uzrakstītajā. Sejas izteiksme itin nemaz nemainās. Uzliek pildspalvai vāciņu, noliek to uz manuskripta. Pastiepj rokas, paskatās, vai pirksti nav nosmērējušies ar tinti. Pa logu krīt svētdienas pēcpusdienas saules stari. Dārzā kāds sarunājas.

- Ošima man teica, ka tu esot devies uz sporta zāli, - viņa paceļ galvu un saka.

- Tās tiesa, - es atbildu.

- Ko tu dari sporta zālē?

- Trenažieri un svaru bumbas, - es atbildu.

- Vēl kaut ko?

Papurinu galvu.

- Vientuļš sporta veids.

Es pamāju.

- TU patiešām vēlies kļūt stiprs, vai ne?

-Ja nekļūsi stiprs, neizdzīvosi. Vismaz manā gadījumā. -

- Tāpēc, ka tu esi viens pats?

- Neviens mani neglābs. Vismaz lidz šim neviens nav nācis mani glābt. Man jātiek galā pašam saviem spēkiem. Tāpēc man jākļūst stipram. Kā noklīdušai vārnai. Tāpēc es sev izdomāju vārdu Kafka. Čehu valodā “kafka” nozīmē “vārna”.

- Hm, - viņa nosaka, it kā nedaudz noraizējusies. — Tād jaiznāk, ka tu esi vārna.

- Tā iznāk, - atbildu.

“Tā iznāk,” par Vārnēnu sauktais zēns nosaka.

- Tādai dzīvei tomēr ari ir savas robežas. Nevar sevi iemūrēt spēkā un domāt, ka atrodies aiz mūra. Spēku iznīcinās tas, kas ir spēcīgāks par spēku. Principā.

- Tāpēc, ka spēks kļūst par morāli.

Saeki kundze pasmaida.

- Tu visu ātri uztver.

Es saku:

- Tas, ko es meklēju, tas spēks, ko es meklēju, nav saistīts ar uzvarēšanu vai zaudēšanu. Es nemeklēju spēku, kas kļūtu par mūri, lai pasargātu mani pret āreju varu. Es meklēju kaut ko tādu, kas man palīdzētu izturēt varu, kura nāk no ārienes. Kas man ļautu pārciest netaisnību un nelaimes, skumjas, apjukumu un nesaprotamību... lai es spētu to visu izturēt klusēdams.

- Pie tāda spēka laikam gan ir visgrūtāk tikt.

- To es zinu.

Viņas smaids pakavējas mazliet ilgāk.

- Tu zini pilnīgi visu.

Papurinu galvu.

- Tā nav. Man ir tikai piecpadsmit gadu. Es ļoti daudz nezinu. Ir lietas, ko man vajadzētu zināt, bet es tās nezinu. Piemēram, es neko nezinu par Saeki kundzi.

Viņa paņem rokās kafijas tasi un iedzer malciņu.

- Taisnību sakot, nav nekā tāda, ko par mani vajadzētu zināt. Manī tu neatradīsi pilnīgi neko no tā, ko tev vajadzētu zināt.

- Vai jūs atceraties manu hipotēzi?

- Protams, - viņa atbild. - Bet tā ir tava hipotēze, es to neesmu izvirzījusi. Tāpēc es par to neuzņemos nekādu atbildību. Vai ne tā?

- Tā ir. Taču, lai pārbaudītu hipotēzes pareizību, tā ir jāizvirza, - es saku. - Tāpēc es gribētu kaut ko pavaicāt.

-Ko?

- Saeki kundze kādreiz sarakstīja grāmatu par zibens ķertiem cilvēkiem, to izdeva.

-Jā

- Vai tagad to grāmatu vēl var nopirkt?

Saeki kundze papurina galvu.

- To izdeva mazā metienā. Un sen jau vairs nedrukā, nepārdotos eksemplārus noteikti sagrieza. Pat man pašai nav saglabājies neviens pats. Es jau laikam tev stāstīju, tas bija

interviju krājums - ar cilvēkiem, kas bija pārdzīvojuši zibens spērienu, - bet nevienam par to nebija intereses.

- Bet kāpēc Saeki kundze par to interesējās?

-Jā, kāpēc gan? Laikam gan es tajā saskatīju kaut ko simbolisku. Varbūt vienkārši gribēju atrast sev kādu nodarbošanos. Izdomāju mērķi, lai būtu jākustina galva un ķermenis. Kāpēc tieši es to uzsāku, tagad vairs neatceros. Man tas pēkšņi ienāca prātā, un sāku to pētīt. Tblaik mans darbs bija saistīts ar rakstīšanu, naudas grūtību man nebija. Ari laiku varēju atlicināt, cik gribēju. Kaut kādā mērā varēju nodarboties ar to, kas patika pašai. Šis darbs bija ļoti interesants. Satikos ar daudziem cilvēkiem, uzklausīju dažādus stāstus. Iespējams, ja es nebūtu darījusi šo darbu, pamazām norobežotos no realitātes un beigu beigās noslēgtos sevī.

- Mans tēvs jaunībā strādāja golfa laukumā par nūju pienesēju. Viņu ķēra zibens. Bija bīstami, bet viņš izdzīvoja. Tas cilvēks, ar kuru viņš bija kopā, gāja bojā.

- Golfa laukumos zibens nosper daudz cilvēku. Plaša, atklāta vieta, nav kur patverties. Golfa laukumus zibens ir iecienījis. Vai tavu tēvu sauca tāpat kā tevi - Tamura?

-Jā, un viņš ar Saeki kundzi ir vienā vecumā.

Viņa papurina galvu.

- Es neatceros cilvēku, vārdā Tamura. Manis intervēto cilvēku vidū Tamuras nebija.

Klusēju.

- Vai tā bija daļa no hipotēzes? Strādājot pie grāmatas par zibens ķertajiem, es iepazinos ar tavu tēvu un tā beigu beigās piedzimi tu?

-Jā.

- Ar to pieliksim šim stāstam punktu. H nav taisnība. Līdz ar to tava hipotēze nav materializējusies.

- Tā nemaz nav, - es saku.

- Tā nemaz nav?

- Es jūsu teiktajam neticu.

- Kāpēc gan?

- piemēram, kad es nosaucu vārdu Tamura, jūs uzreiz pateicāt, ka tāda cilvēka nebija. Pat neapdomājāties. Toreiz, pirms divdesmit gadiem, Saeki kundze intervēja daudzus cilvēkus. Nebūtu tik vienkārši uzreiz atcerēties, vai starp viņiem bija vai nebija Tamuras.

Saeki kundze papurina galvu. Tad iemalko vēl kafiju. Lūpu kaktiņos pavīd smaida ēna.

- Tamura, paklau... es... - tad viņa apklust. Meklē vārdus.

Es gaidu, kad viņa šos vārdus atradīs.

- Man ir tāda sajūta, it kā ap mani viss mainītos, - Saeki kundze saka.

-Kas?

- Nemācēšu to labi izteikt. Tomēr es to saprotu. Varbūt atmosfēras spiediens, tas, kā atskan skaņas, leņķis, kādā krīt gaisma, kā kustas ķermenis, kā iet laiks, viss mainās. Sīkas parmaiņas sarit vienkopus, pārvēršas vienā straumē.

Saeki kundze paņem rokās Montblanc pildspalvu, paskatās uz to, noliek atpakaļ. Tad paveras man sejā.

- Iespējams, ka tas, kas vakar starp mums notika tavā istabā, ir daļa no šīm pārmaiņām. Es nezinu, vai vakarnakt rikojos pareizi vai nepareizi. Bet es biju savā sirdī nolēmusi to nevērtēt. Ļāvos straumei, kas mani uz turieni nesa.

- Vai drīkstu pateikt, ko es domāju par Saeki kundzi?

-Jā, protams.

- Saeki kundze atgūst zaudēto laiku.

Viņa bridi to apdomā.

- Iespējams, — viņa saka. - Bet kā tu to zini?

- Iespējams, ka ar mani ir tāpat.

- IU atgūsti zaudēto laiku?

- Tā ir, - es saku. - Man kopš bērnības tik daudz kas ir atņemts. Daudz kas svarīgs. Man tagad tas kaut cik jāatgūst.

- Lai varētu dzīvot tālāk?

Es pamāju.

- Tās ir jādara. Cilvēkam vajag vietu, uz kurieni atgriezties.

Vēl var paspēt. Gan es, gan Saeki kundze.

Viņa aizver acis. Uz galda savij kopā abu roku pirkstus. Thd atver acis it kā samierinājusies.

- Kas tu tāds esi? - Saeki kundze vaicā. - Kāpēc tu tik daudz zini?

Tu saki, ka Saeki kundze noteikti zina, kas tu tāds esi. Es esmu “Kafka liedagā”. Es esmu jūsu mīļākais, jūsu dēls. Par Vārnēnu sauktais zēns. Un mēs abi nekļūsim brīvi. Mēs esam ierauti lielā virpulī. Laiks atrodas ārpus tā. Mūs kaut kur ķers zibens. Zibens bez skaņas un bez apveida.

Šonakt jūs atkal apskaujaties. Tu saklausi, kā aizpildās tukšums viņā. Tik klusi liedaga smiltis sabirst mēness gaismā. Tu aizturi elpu, ieklausies šajās skaņās. Tu esi iekšā savā hipotēzē. Ārā no tās. Hipotēzē iekšā. Ārā no hipotēzes. Ievelc elpu, aizturi, izelpo. Ieelpo, aizturi, izelpo. Tev galvā Prince turpina dziedāt kā molusks. Uzlec mēness. Nāk paisums. Jūras ūdens ieplūst upē. Aiz loga kizila zari nervozi trīc. Tava sēkla izšļācas viņā. Viņa piespiež seju tev pie krūtīm. Tu sajūti viņas elpu sev pie kailajām krūtīm. Viņas pirksti pārskrien katram tavam muskulim. Viņa kā dziedinādama nolaiza tavu sasarkušo locekli. Tev vēlreiz izšļācas sēkla, viņai mutē. Viņa to visu norij kā dārgumu. Tu skūpsti viņas kaunumu. Ar mēles galiņu ielien visos kaktiņos. Tu tur kļūsti par kādu citu, tu kļūsti par kādu ritu. Tu atrodies kaut kur citur. .

- Manī nav pilnīgi nekā tāda, ko tev vajadzētu zināt, pilnīgi nekā, - viņa saka. Līdz pirmdienas rītam jūs guļat apskāvušies, ieklausoties, kā aizrit laiks.

34. NODAĻA

Milzīgie, melnie negaisa mākoņi lēni nostaigāja virs pilsētas, it kā visos kaktiņos meklējot nozaudēto morāli, raidīdami pār pilsētu zibens šautras, kas pamazām norimās, tikai no

austrumiem debesīs vēl tālumā noskanēja pa dārdienam. Tajā pašā brīdī mitējās ari bargais lietus. Pēc tam iestājās savāds klusums. Hošino piecēlās no grīdas, atvēra logu, ielaida iekšā āra gaisu. Tumšos mākoņus vairs nemanīja, debesis atkal klāja viegli iekrāsota mākoņu plēvīte. Uzmanību piesaistīja salijušās mājas, uz kuru sienām šur tur manīja melnas švīkas kā vecu cilvēku vēnas. No elektrības vadiem pilēja ūdens, tas krājās peļķēs. Putni, kas kaut kur bija paslēpušies no negaisa, izlīda ārā, meklējot kukaiņus, kas ari bija izlīduši no slēptuvēm, un dziedāja.

Hošino vairākkārt pagrozīja galvu, pārbaudīdams kaulu stāvokli. Tad kārtīgi izstaipījās. Apsēdies uz palodzes, viņš vēroja salijušo ainavu un, izvilcis no kabatas Marlboro paciņu, ar šķiltavām aizdedzināja cigareti.

- Paklau, Nakata. Es tā nopūlējos, lai to smago akmeni, to “ieejas akmeni” apsviestu otrādi, bet nekas nenotika. Neizlēca ne varde, ne nelabais gars. Kaut kam tak vajadzēja būt, pērkons nodārdināja, visi priekšdarbi lieliski nokārtoti, žēl.

Atbildes nebija. Viņš pagriezās un paskatījās. Nakata, tāpat uz grīdas sēdēdams, bija saliecies uz priekšu un atspiedies ar abām rokām pret grīdu. Acis aizvēris. Viņš izskatījās pēc salauzta kukaiņa.

- Kas noticis? Vai tev ir slikti? - jauneklis vaicāja.

- Piedodiet. Nakata jūtas noguris. Nav laba jušana. Ja drīkst, es labprāt pagulēšu.

Tik tiešām, Nakata bija pavisam bāls. Acis nodūris, pirkstu gali viegli drebēja. Likās, viņš pāris stundu laikā strauji novecojis.

- Sapratu, sapratu. Tūlīt izklāšu futonu. Paguli. Ja gribas gulēt, tad jāguļ, - Hošino sacīja. - Vai tev nav slikti? Vēders nesāp? Vai nav nelabi? Ausīs nedžinkst? Uz poda nevajag? Nekā tāda? Varbūt izsaukt ārstu? Apdrošināšana tev ir?

-Jā, apdrošināšanas zīme man ir, gubernators iedeva, to es glabāju somas kabatā.

- Tas labi Zini ko, Nakata, šis nav īstais bridis sīkiem paskaidrojumiem, bet apdrošināšanas polisi neizsniedz

gubernators. Tā ir nacionālā veselības apdrošināšana, tātad to iedod Japānas valdība. Es visu labi nezinu, bet tā laikam ir. Tā nav, ka par visu rūpētos tikai gubernators. Uz brīdi nedomā par gubernatoru.

-Jā, sapratu. Apdrošināšanas zīmi neiedeva gubernators. Uz bridi nedomāšu par gubernatoru. Bet, lai kā būtu, Hošino kungs, Nakatam ārsta nevajag. Atlaidīšos un pagulēšu, gan ar to pietiks.

- Nakata, vai tikai tu atkal netaisies gulēt tikpat ilgi kā iepriekš? Trīsdesmit sešas stundas no vietas?

- Lūdzu, piedodiet, bet to gan Nakata nevar pateikt. Tā nav, ka es pirms gulētiešanas izlemtu, cik ilgi gulēšu, un tad gu}u, kā ieplānojis.

- Tur tev taisnība, - jaunais vīrietis noteica. - Neviens neguļ pēc plāna. Būs labi, viss būs labi. Ja tev gribas gulēt, guli. Bija smaga diena. Briesmīgs pērkona negaiss. Sarunājies ar akmeni. Atvēri ieeju uz kaut kurieni. Ne jau katru dienu kaut kas tāds notiek. Tu noteikti esi noguris. Guli bez kautrēšanās, ne par ko neuztraucies. Nedomā par to, kas būs turpmāk, Hošino visu nokārtos. Guli vien.

- liels paldies. Es atkal Hošino kungu apgrūtinu. Lai cik Nakata pateiktos, nekad nebūšu pateicies pietiekami daudz. Ja Hošino kunga nebūtu, es jau būtu nomaldījies kaut kur pa ceļam. Bet kā tad ar Hošino kunga svarīgo darbu?

- Ak jā, - Hošino balss saplaka. Pēdējo dienu laikā tik daudz kas bija noticis, ka viņš bija pavisam aizmirsis par darbu.

- Ja reiz runājam par to, tā jau ir. Pamazām vajadzēs sākt domāt par atgriešanos darbā. Priekšnieks būs dusmīgs. Es viņam piezvanīju un pateicu, ka man ir svarīgas darīšanas un ka divas trīs dienas nebūšu darbā, tas arī viss. Kad atgriezīšos, dabūšu trūkties.

Viņš aizdedzināja jaunu Marlboro cigareti un lēni ievilka dūmu. Tad, vērodams vārnu, kas bija uzmetusies elektrības staba galā, apdomāja dzīves dažādos aspektus.

- Bet zini ko. Lai tas priekšnieks saka, ko grib, lai dusmojas tā, ka galva sāk kūpēt, es par to neko nezinu. Es šos gadus esmu strādājis ari par citiem, rāvies kā tāda skudra. Ei, Hošino, cilvēku trūkst, vai nenobrauksi šovakar līdz Hirosimai, jā, priekšniek, katrā laikā. Nekad ne par ko neesmu žēlojies, un tā būtu sabeidzis sev muguru. Labi, ka Nakata to ievilka vietā, citādi būtu briesmu lietas. Un man ir tikai drusku pāri par divdesmit, un es tādā draņķa darbā beidzu sev veselību. Nav taču nekāds grēks laiku pa laikam atpūsties.

7b pateicis, viņš pamanīja, ka Nakata jau guļ dziļā miegā. Nakata bija aizvēris acis, pagriezis seju pret griestiem, lūpas sakļāvis, no skata - apmierināts, elpoja caur degunu. Līdzās pie pagalvja bija otrādi apmestais akmens.

- Tik tiešām - ņēma un aizmiga, - Hošino nobrīnījās.

Viņam bija brīvs laiks, viņš nedaudz pagulšņāja un paskatījās televīziju, bet pēcpusdienas raidījumi visi kā viens bija nepanesami garlaicīgi. Nekas cits neatlika kā iziet ārā un pavērot, kas notiek. Ari tīras veļas krājumi bija beigušies, bija jāsāk domāt par jaunas iegādi. Veļas mazgāšana Hošino riebās vairāk par visu. Labāk taču nopirkt jaunas, nevis mazgāt netīrās apakšbikses. Viņš aizgāja līdz viesnīcas reģistratūrai, samaksāja par nākamo dienu uz priekšu un pateica, ka viņa biedrs esot noguris un guļot, lai nemodina.

- Kaut gan diez vai kādam izdotos viņu pamodināt, -Hošino piebilda.

Hošino kādu brīdi pastaigājās pa ielām, ieelpodams lietus smaržu. Čūiči Dragons cepure galvā, RayBan saulesbrilles uz deguna, raibā havajiešu kreklā. Iegāja stacijā, nopirka avīzi. Sporta sadaļā pārbaudīja Čūiči rezultātus (zaudējuši Hirosimas Milžiem). Tad pievērsās kino afišai. Tikko uz ekrāniem iznākusi jauna Džekija Čana filma, Hošino nolēma to noskatīties. Laika bija gana. Viņš pajautāja patrulējošajam policistam, km atrodas kinoteātris; izrādījās, ka tas bija turpat stacijas tuvumā. Aizstaigāja līdz turienei. Nopirka biļeti, iegāja iekšā, noskatījās filmu, grauzdams zemesriekstus.

Kad, noskatījies filmu, Hošino izgāja ārā, bija jau vakars. Pārāk lielu izsalkumu nejuta, bet nekā īpaša, ko darīt, nebija, tāpēc viņš nolēma iet paēst. Pasūtīja vienu porciju suši un alu. Nogurums bija daudz lielāks, nekā viņš bija gaidījis, un alu viņš izdzēra tikai līdz pusei.

- Nūjā, ko tad var gribēt. Tādu smagumu izcilāju. Kā nenogursi, - jauneklis pie sevis noteica. - Jušana tāda, kā “Trīs sivēntiņos" vecākā brāļa namiņam. Atnāks ļaunais vilks un aizpūtis pa gaisu gaisiem.

Izejot ārā no suši bāra, pamanīja pačinko spēļu zāli. Iegāja tur un ātri vien paspēlēja divus tūkstošus jenu. Nu galīgi nav noskaņojuma. Meta spēlēšanu pie malas un izgāja ārā, kur atkal kādu strēķi klīda ielās. Tā staigādams, attapās, ka veļu tā ari nav nopircis. Nu ir gan, tieši tādēļ viņš taču bija devies ārā. Iepirkumu ieliņā viņš iegāja lēto preču veikalā, kur nopirka apakšbikses, baltu T kreklu un zeķes. Tagad varēs netīrās drēbes izmest. Būtu laiks nomainīt arī havajiešu kreklu, veikalā pāris bija, bet, tos apskatījis, Hošino secināja, ka diez vai ir cerības Tākamacu atrast tādu havajiešu kreklu, kas būtu pa prātam. Hošino gan ziemu, gan vasaru valkāja tikai raibos havajiešu kreklus, taču kurš katrs viņam nederēja.

Viņš iestaigāja arī maizes veikaliņā, kur nopirka maizi, -ja nu Nakata nakti pamodīsies un sagribēs ēst. Iegādājās ari mazu paciņu apelsīnu sulas. Tad iegriezās bankā, izņēma no automāta piecdesmit tūkstošus jenu, ielika makā. Pārbaudīja atlikumu kontā, pārliecinājās, ka tur vēl bija gana. Vairākus gadus bija tā strādājis, ka nemaz nebija laika īpaši tērēt. Apkārt jau metās tumšs. Hošino sagribējās iedzert kafiju. 10 iedomājies, viņš ieraudzīja nedaudz nostāk no iepirkumu ielas kafejnīcas izkārtni. Apkārtne nelikās īpaši pievilcīga, tāda vecmodīga kafejnīca. Viņš iegāja iekšā, apsēdās mīkstajā, ērtajā krēslā, pasūtīja kafiju. No Anglijā ražotajiem valrieksta koka skaļruņiem, kas bija pie sienas, plūda mūzika. Viņš bija vienīgais apmeklētājs. Hošino, iegrimis šajā krēslā, pēkšņi jutās tik labi, kā sen nebija juties. Vai nu tāpēc, ka te bija tik mierīgi,

bet viņš pēkšņi jutās labi. Viņam atnesa kafiju smalkā tasē, stipru un smaržīgu. Viņš aizvēra acis, mierīgi elpoja, ieklausījās senajā stīgu un klavieru skaņu savijumā. Klasisko mūziku Hošino nekad neklausījās, bet šī mūzika nez kāpēc aizķēra viņa sirdi. Varētu pat teikt, ka noskaņoja uz pārdomām.

jauneklis, sēdēdams mīkstajā krēslā, acis aizvēris, klausīdamies mūziku, daudz ko pārdomāja. Visvairāk - pats par savu esību. Bet, jo vairāk par to domāja, jo vairāk šķita, ka tajā nav nekāda satura. Tikai kaut kādi bezjēdzīgi krikumi.

Piemēram, es esmu aizrautīgs Čūiā Dragons fans. Bet ko man Čūiā Dragons īsti nozīmē? Vai tāpēc kļūšu labāks, ja viņi uzvarēs Milžus? Kāda tam jēga, viņš nodomāja. Bet līdz šim esmu par kaut ko tādu stāvējis un kritis gluži kā pats par sevi.

Nakata sacīja, ka viņš esot tukšs. Varbūt tā ir. Bet kas es pats īsti esmu? Nakatam bērnībā notika negadījums, pēc kura viņš kļuva tukšs. Bet ar mani nekas tāds nav atgadījies. Lai kā es domātu, es ari esmu tukšs. Nakatam vismaz ir... Nakatam vismaz ir kaut kas tāds, kas mūs atveda uz Sikoku, kaut kas, kas ir īpašs. Kaut ari es nesaprotu, kas tas īsti ir.

Jauneklis pasūtīja vēl vienu tasi kafijas.

- Vai jums garšo mūsu kafija? - sirmais kafejnīcas īpaš-uieks pienācis apvaicājās (protams, jaunais vīrietis nezināja, ka īpašnieks bija pensionējies Kultūras un izglītības ministrijas ierēdnis, atgriezies dzimtajā Takamacu un atvēris kafejnīcu, kur pasniedza labu kafiju un atskaņoja klasisko mūziku^. '

- Patiešām ļoti garšīga. Un cik labi smaržot

- Es pats grauzdēju pupiņas. Atlasu pa vienai.

- No tiesas garšīga.

- Vai mūzika netraucē?

- Mūzika? - Hošino noteica. - Nē, ļoti laba mūzika. Nemaz netraucē. Kas spēlē?

- Rubinšteina, Heifeca un Feiermana trio. Tblaik viņus dēvēja par “Miljons dolāru trio”. Patiešām slaveni mākslinieki. Ieraksts ir vecs, 1941. gada, bet skan patiesi spoži.

- Tā šķiet. Labas lietas nenoveco.

- Man ir vēl ari strukturētāks, klasiskāks, varonīgāks “Erc-hercoga trio", piemēram, Oistraha trio ieraksts.

- Būs labi, man šis patīk, - jauneklis atbildēja. - Kā lai to pasaku - brīnišķīga sajūta.

- Pateicos, - kafejnīcas īpašnieks teica paldies “Miljons dolāru trio” vietā. Kad viņš bija aizgājis, Hošino, baudīdams otro kafijas tasi, turpināja nodoties pārdomām.

Nu bet šobrīd viņš vismaz noder Nakatam. Lasa Nakatas vietā, un to akmeni ari viņš atrada. Būt noderīgam - tā nemaz nav slikta sajūta. Šādu noskaņojumu viņš piedzīvoja pirmo reizi mūžā. Pametis darbu, atbraucis tādu gabalu, nezinādams, kas notiks turpmāk, tomēr nenožēloja, ka tā noticis. Bija tāda sajūta, it kā pats būtu īstajā vietā. līdzās Nakatam problēma kas es īsti esmu nelikās tik svarīga. Varbūt tāds salīdzinājums ir pārspīlēts, bet tā laikam ari jutās Gautama Šākjamuni vai Jēzus mācekļi. Laikam gan es tā justos, ja sekotu Gautamam Šākjamuni. Ja neesi viņam sekojis, tad neko nevari teikt par viņa mācību un patiesību.

Bērnībā vectēvs viņam stāstīja stāstus par Gautamu Šākjamuni un viņa mācekļiem. Vienam no mācekļiem - Mijoga vārdā - bijusi grūta galva, viņš nav spējis iegaumēt pat visvienkāršākās sūtras frāzes. Tāpēc pārējie mācekļi saukājuši viņu par muļķi. Kādu dienu Gautama Šākjamuni viņu pasaucis un teicis: “Klausies, Mijoga, tev ir grūta galva, tāpēc tev nevajag mācīties sūtras. Labāk sēdi te, gaitenī uz klona un spodrini visiem apavus.” Mijoga bijis pakļāvīgs pēc dabas un nav teicis: “Tu joko, vai? Lai es te plēšos pušu?” Kopš tā brīža viņš gadus desmit divdesmit spodrinājis visiem apavus. Un tad kādu dienu viņš piedzīvojis satori, apgaismību, un kļuvis par vienu no izcilākajiem Gautamas Šākjamuni mācekļiem. Tāds bija šis stāsts, kas Hošino bija iegūlis atmiņā. Viņš to tik labi atcerējās tāpēc, ka tolaik bija domājis, ka desmit divdesmit gadus no vietas spodrināt visiem apavus būtu stulbi. Nav

ekāds joks. Bet tagad pārdomājot tas viņam sirdī atbalsojās citādi “Vai gan visi cilvēki nenodarbojas ar ko tamlīdzīgu?” viņš nodomāja. Bērnībā to vēl nesaprot.

- Vectētiņ, - Hošino pasauca kafejnīcas īpašnieku. - Kas tā ir par mūziku? Jūs pirmīt teicāt, bet man aizmirsās.

- Bēthovena “Erchercoga trio”.

- Ercena trio?

- Nē, ne ercena, bet erchercoga trio. Šo sacerējumu Bēthovens veltījis Austrijas erchercogam Rūdolfam. Tas nav skaņdarba īstais nosaukums, bet tradicionāli to tā sauc. Rūdolfs bija Austrijas imperatora otrais dēls, tātad - princis. Viņš bija muzikāli apdāvināts, no sešpadsmit gadu vecuma mācījās pie Bēthovena - klavierspēli un mūzikas teoriju. Un bija Bēthovenam par to ārkārtīgi pateicīgs. Princis Rūdolfs nekļuva par izcilu pianistu vai komponistu, bet no viņa iznāca palīgs praktiskajās lietās ļoti neizdarigajam Bēthovenam, princis palīdzēja komponistam labos un sliktos laikos. Ja viņa nebūtu, Bēthovena ceļā būtu daudz vairāk grūtību.

- Pasaulē tādi cilvēki ari ir vajadzīgi.

-Tieši tā.

- Kas tad notiktu, ja visi būtu izdiiīm ģeniāli? Kādam taču ir jābūt modram, kādam ir jāparūpējas par praktiskām lietām.

- Tieši tā, kas tad notiktu, ja visi būtu izcili un ģeniāli.

- Laba mūzika.

- Brīnišķīga mūzika. Nekad neapnīk klausīties. Visizcilākais Bēthovena klavieru trio, izsmalcināts darbs. Bēthovens to sarakstīja četrdesmit gadu vecumā, pēc tam viņš vairs nekad pie klavieru trio neķērās. Laikam saprata, ka šajā darbā ir sasniedzis augstāko virsotni.

- Šķiet, es saprotu. Lai ko tu daritu, jācenšas sasniegt virsotni, - Hošino sacīja.

- Iegriezieties vēl kādreiz!

- Noteikti atnākšu.

Kad Hošino atgriezās numurā, Nakata, kā jau viņš bija paredzējis, vēl gulēja. Tā kā tas notika otro reizi, jauneklim tas vairs nelikās dīvaini. Ja viņš grib gulēt, tad jāļauj izgulēties. Akmens tāpat stāvēja pie pagalvja. Hošino nolika maisiņu ar maizi līdzās akmenim, tad iegāja vannā, uzvilka tīru veļu. Netīro apakšveļu sabāza papīra turzā un izmeta atkritumos. Ielīda futonā un tūdaļ pat aizmiga.

Jauneklis pamodās nākamajā dienā deviņos no rīta. Nakata blakus futonā joprojām gulēja. Elpoja rāmi, vienmērīgi. Ciešā miegā. Hošino viens pats pabrokastoja un pateica viesnīcas istabenei, ka ceļabiedrs joprojām guļot, lai viņu nemodina.

- Futons var palikt nenovākts, - viņš sacīja.

- Vai ar viņu viss kārtībā, ka viņš tik ilgi guļ? - sieviete apvaicājās.

- Viss kārtībā, viss kārtībā. Nenomirs. Neraizējieties. Guļot viņš atjauno spēkus. Es viņu labi pazīstu.

Hošino, nopircis stacijā avīzi, apsēdās uz soliņa un izpētīja kino afišu. Kinoteātri, kas bija stacijas tuvumā, notika Fran-suā Trifo filmu retrospekcija. Viņam nebija ne jausmas, kas tas Fransuā Trifo tāds ir (nemaz nevar saprast, vīrietis vai sieviete), bet seansā tika rādītas divas filmas uzreiz, līdz vakaram vēl laika daudz, kaut kā tas jānosit, un viņš nolēma iet noskatīties. Rādīja “Četrsimt sitienu” un “Nešaujiet uz pianistu”. Skatītāju bija pavisam maz. Nevarētu teikt, ka Hošino būtu kaislīgs kino fans. Laiku pa laikam aizstaigāja uz kino, neko citu kā kungfu filmas un trillerus neskatījās. Tāpēc viņam šajās agrīnajās Trifo filmās bija daudz grūti saprotamu vietu un aspektu, un, kā jau vecām filmām, ari temps bija lēns. Tomēr viņam patika to oriģinālā atmosfēra, toņkārta, simboliskais psiholoģiskais attēlojums. Vismaz nebija garlaicīgi. Noskatījies seansu līdz galam, viņš nodomāja, ka nebūtu slikti redzēt vēl kādu šī režisora filmu.

Iznācis no kinoteātra, aizstaigāja līdz iepirkumu ielai un devās uz to pašu kafejnīcu, kurā bija iegriezies vakar. īpašnieks viņu atcerējās. Jauneklis apsēdās tajā pašā krēslā un

pasūtīja kafiju. Arī šoreiz viņš bija vienīgais apmeklētājs. No skaļruņiem plūda čella skaņas.

- Haidna koncerts. Pjērs Fumjē spēlē čellu, - īpašnieks, atnesis kafiju, paskaidroja.

- Ārkārtīgi dabiska skaņa, - Hošino noteica.

- Tieši tā, - īpašnieks piekrita. - Pjēru Fumjē kā mūziķi es vērtēju ļoti augstu. Kā augstākās kvalitātes vīns. Tam ir smarža un pilnība, tas iesilda asinis, ienes sirdī mieru. Es viņu vienmēr saucu par “meistaru Fumjē”. Nu, protams, man ar viņu nav personisku attiecību, bet viņš ir gluži kā mans dzīves skolotājs.

Klausoties Fumjē plūstošajā, cieņpilnajā čellā, Hošino atcerējās savu bērnību. Viņš katru dienu gāja uz tuvējo upi, makšķerēja, ķēra pīkstes. Tolaik viņš ne par ko nedomāja. Tāpat vien dzīvoja. Kamēr vien es dzīvoju, es esmu kaut kas. Tās bija dabiski, bet tad vienā bridī tas mainījās. Dzīvodams es kļuvu par neko. Savādas runas. Cilvēki piedzimst, lai dzīvotu. Vai tad tā nav? Bet dzīvodams esmu pazaudējis savu saturu. Kļuvis par tukšu cilvēku. Un, neapšaubāmi, jo ilgāk dzīvošu, jo nevērtīgāks un tukšāks kļūšu. Tās nav pareizi. Tās nemaz nav savādas runas. Vai to straumi varētu pagriezt citādi?

- Atvainojiet, vectētiņ! - Hošino uzsauca īpašniekam, kas sēdēja pie kases.

-Jā, lūdzu?

-Ja jums būtu brivs laiks un ja es jūs neapgrūtinu, varbūt jūs varētu ar mani parunāt. Es gribētu kaut ko vairāk uzzināt Par to Haidnu, kas sarakstījis šo mūziku.

īpašnieks uzreiz atnāca pie viņa un kaislīgi metās stāstīt Par Haidna dzīvi un viņa mūziku. Kafejnīcas saimnieks bija noslēgts cilvēks, bet, runājot par klasisko mūziku, kļuva daiļrunīgs. Haidns rakstījis mūziku pēc pasūtījuma, garās dzīves laikā strādādams dažādiem patroniem, sarakstījis neskaitāmi daudz pasūtījuma darbu. Haidns bijis praktisks, draudzīgs, pazemīgs un dāsns cilvēks. Tāču viņa sirdī mitusi arī tumsa, viņš bijis sarežģīts cilvēks.

- Kaut kādā mērā Haidns kā cilvēks ir mīkla. Neviens nezina, cik daudz kaislīga patosa viņš nesa sevī. Tajā laikmetā - feodālajā, kad viņš piedzima, viņam nācās iemācīties slēpt savu egoismu zem paļāvības maskas, izrādīties priecīgam. Citādi viņš būtu lemts iznīcībai. Daudzi cilvēki uzskata, ka viņš salīdzinājumā ar Bahu vai Mocartu esot nevērtīgāks gan savas nodzīvotās dzīves, gan mūzikas ziņā. Viņa radītais bija jauns, bet ne revolucionārs. Taču, ja ieklausās vērīgi, tad var saklausīt slēptas ilgas pēc modemā ego. It kā attāla, pretrunīga atbalss, tā ir Haidna mūzikā, klusi, klusi tur pulsē. Ieklausieties tajā akordā, vai dzirdat? Ļoti kluss, bet tajā ir neatlaidīgs, uz iekšu vērsts gars, ko pilda maiga, jauneklīga ziņkāre.

- lāpāt kā Fransuā Trifo filmās.

- Tieši tā! - īpašnieks noteica un neviļus uzsita Hošino uz pleca. - Patiešām. Tā kā FTansuā Trifo filmās. Tas pats nepiekāpīgais, uz iekšu vērstais gars, maigas, jauneklīgas ziņkāres pildīts.

Kad Haidna mūzika bija izskanējusi, Hošino palūdza vēlreiz atskaņot “Erchercoga trio” Rubinšteina, Heifeca un Feiermana izpildījumā. Tb klausoties, viņš atkal ieslīga pārdomās. $ļ

“Kamēr es dzīvošu, sekošu Nakatam. Pie velna ar to darbu” Hošino savā sirdī apņēmās.

35. NODAĻA

Kad pulksten septiņos zvana telefons, es guļu dziļā miegā. Sapnī esmu kādā grotā, saliecies, kabatas bateriju rokā, kaut ko meklēju tumsā. Tajā brīdī sadzirdu, ka pie ieejas alā kādu sauc vārdā. Sauc manu vārdu. Tālu un klusi. Es gVaļi atsaucos! Taču šis kāds manu balsi nesadzird un turpina bez apstājas saukt manu vārdu. Man nekas cits neatliek kā celties kājās un doties uz ieejas pusi. “Vēl mazliet, un es to būtu atradis! nodomāju. Taču tajā pašā laikā es arī jūtos atvieglots, ķa neesmu to atradis. Tajā brīdi es pamostos. Paskatos apkārt

savācu izkaisīto apziņu vienkopus. Saprotu, ka zvana telefons. Zvana telefons bibliotēkas reģistratūrā. Cauri aizkaram istabā laužas spoža saules gaisma, Saeki kundzes nav man līdzās. Gultā esmu viens pats.

Izkāpju no gultas T kreklā un apakšbiksēs un aizeju līdz telefonam. Paiet diezgan daudz laika, līdz es tur nokļūstu, un telefons zvana bez apstājas.

-Hallo.

- Vai tu gulēji? - Ošima vaicā.

-Jā, gulēju, - es atbildu.

- Atvaino, ka modinu tevi tik agri brīvdienas rītā. Ir nelielas nepatikšanas.

- Nepatikšanas?

- Es vēlāk paskaidrošu sīkāk. Tev uz kādu laiku vajadzētu pazust. Tūlīt atbraukšu tev pakaļ. Ātri savāc mantas. Kad būšu klāt, tūlīt nāc uz stāvvietu un kāp mašīnā, neko nerunā. Vai saprati? ;

- Sapratu, - es atbildu.

Atgriežos istabā, savācu mantas, kā likts. Nav īpašas vajadzības steigties. Piecu minūšu laikā viss ir sakārtots. Savācu izmazgātās drēbes, ko esmu izkāris vannas istabā žāvēties, ielieku mugursomā tualetes piederumus, grāmatas un dienasgrāmatu, ar to ari mantu kravāšana ir galā. Apģērbjos, sakārtoju sajaukto gultu. Gludi nostiepju palagu, uzbužinu spilvenu, uzklāju pārvalku. Izdzēšu visas pēdas. Tād apsēžos uz krēsla un domāju par Saeki kundzi, kura vēl pirms pāris stundām bija šeit.

Pēc divdesmit minūtēm stāvlaukumā iebrauks zaļā Mazda Roadstar, man vēl ir laiks. Paēdu vienkāršas brokastis - pienu un brokastu pārslas. Nomazgāju un nolieku traukus. Iztīru zobus, nomazgāju seju. Nopētu to spogulī. Tājā brīdī sadzirdu mašīnas motora troksni. >

Kaut ari laiks ir ideāli piemērots tam, lai brauktu ar nolaistu jumtu, Ošima to ir atstājis paceltu. Paņemu mugursomu un steigšus dodos uz mašīnu, apsēžos pasažiera sēdeklī. Tāpat kā iepriekšējā reizē Ošima piesien manu mugursomu pie rāmja.

viņam ir tumšas Armani saulesbrilles, balts T krekls ar V veida izgriezumu, virs tā - svītrots lina krekls. Balti džinsi, lēzenas Converse sporta kurpes. Neformāls brīvdienu tērpsi Viņš iedod man tumšzilu cepuri. Ar North Face logo.

- Tu teici, ka kaut kur pazaudēji cepuri. Uzliec šo te. Drusciņ piesegs seju.

- Paldies, - es saku.

- Saulesbrilles tev ir?

Pamāju. Izvelku no kabatas debeszilās Revon saulesbrilles, uzlieku.

- Smalki, - Ošima, nopētījis manu seju, saka. - Varbūt tikai pagriez cepuri otrādi.

Paklausīgi apgriežu cepuri otrādi.

Ošima vēlreiz pamāj.

- Ļoti labi. Kā labā ģimenē audzis rap scene guy - smalko aprindu reperis.

Tad viņš iedarbina motoru, ieliek pārnesumā un uzspiež; ' gāzes pedālim.

- Uz kurieni brauksim? - es vaicāju.

- TUrpat, kur iepriekš.

- Uz Koči kalniem?

Ošima pamāj.

- Jā, atkal garais pārbrauciens, - viņš nosaka un ieslēdf* stereoatskaņotāju. Atskan priecīgs Mocarta gabals orķestrifflfļ Atceros, ka esmu to dzirdējis. Posthom Serenade? ■"

- Tev kalni nav apnikuši?

- Man tur patīk. Tur ir kluss, daudz var izlasīt;? •

- Tas labi, - Ošima nosaka.

- Kādas ir tās nepatikšanas?

Ošima uzmet man drūmu skatienu atpakaļskata spoguB| Nopēta manu seju, tad pievēršas ceļam.

- Pirmām kārtām - policija atkal ar mani sazinājās. Vakarvakarā zvanīja uz mājām. Šoreiz viņi nopietni apņēmuši^ noskaidrot tavu atrašanās vietu. Noskaņojums ir pavisaiq citāds nekā iepriekš.

- Bet man taču ir alibi, vai ne?

-jā, protams, alibi tev ir. Negadījuma dienā tu biji Sikoku. par to viņi nešaubās. Bet varbūt tev ir bijis līdzzinātājs. Paliek vēl tāda iespēja. ,

- Līdzzinātājs? .

-Jā, viņi domā, ka tev varēja būt līdzzinātājs.

Līdzzinātājs? Es papurinu galvu.

- Kā tādas runas sākušās?

- Policija man neko īpaši daudz neatklāja. Vairāk gribēja iztaujāt mani, paši neko negrib stāstīt. Tāpēc es vakarvakarā papētīju jaunumus intemetā. Par šo lietu pat parādījušās speciālas lapas. Tui esi kļuvis par īstu slavenību. Klejojošais princis, kuram pieder noslēpuma atslēga.

Es paraustu plecus. Klejojošais princis?

- Diemžēl grūti pateikt, kur šajā informācijā beidzas fakti un sākas izdomājumi. Taču kopsavilkums ir šāds. Šobrīd policija meklē kādu cilvēku. Vīrieti, kuram ir pāri par sešdesmit. Negadījuma naktī šis vīrietis ieradies policijas dežūriecirknī Nogatas veikalu ielā un atzinies, ka tikko turpat netālu esot nogalinājis cilvēku. Nodūris ar nazi. lāču runājis diezgan nesakarīgi. Un jaunais policists, kas tur dežurējis, nolēmis, ka vecajam ar galvu viss nav kārtībā, neko daudz viņā nav klausījies un sūtījis prom. Protams, kad parādījās ziņas par notikumu, policists to vīrieti atcerējās. Saprata, ka pieļāvis briesmīgu kļūdu. Viņš pat nebija paprasījis, kā vīrieti sauc. Policists nav gribējis, ka priekšniecība to uzzinātu, tāpēc turējis muti Bet kaut kas atgadījies - es nezinu īsti, kas, - un notikušais kļuvis zināms. Policists, protams, tika sodīts. Žēl gan, bet diez vai viņš varēs nomazgāt šo traipu savā biogrāfijā.

Ošima pārslēdz augstākā pārnesumā, apdzen priekšā braucošo balto Toyota Tercei, tad veikli atgriežas iepriekšējā joslā.

- Policija visus spēkus veltīja tam, lai noskaidrotu vecā vīra personību. Neko daudz par viņa pagātni nav uzzinājuši, bet šķiet, ka viņam ir kaut kādi garīgi traucējumi. Nekas briesmīgs,

tikai drusciņ jocīgs. Pārtiek no radinieku palīdzības un invaliditātes pensijas. Dzīvo viens pats. Bet dzīvoklī vairs nav atrodams. Policijai izdevies noskaidrot viņa pārvietošanos, izskatās, ka viņš ar autostopiem braucis uz Sikoku. Tālsatiksmes autobusa šoferis atcerējās, ka viņam līdzīgu cilvēku vedis uz Kobi. Palicis atmiņā dīvainās runas manieres dēļ un arī tāpēc, ka savādi izteicies. Bijis kopā ar kādu jaunu vīrieti, ap divdesmit gadus vecu. Abi izkāpuši pie Tokušimas stacijas. Noskaidrots arī, kurā viesnīcā Tokušimā viņi apmetušies. Viesnīcas kalpone teikusi, ka abi ar vilcienu aizbraukuši uz Takamacu. Tavas un vecā vīra pazīmes pilnīgi sakrīt. Abi divi no Noga-tas Nakano kvartālā esat devušies uz Takamacu. Tā nevar būt vienkārši sakritība. Policija domā, ka tajā kaut kas slēpjas. Jums par šo negadījumu varēja būt iepriekšēja noruna. Tagad izmeklēšanā ir iesaistījusies arī Nacionālā policijas pārvalde, viņi pārmeklē pilsētu. Droši vien tev neizdosies ilgāk slēpties bibliotēkā. Tāpēc vedu tevi uz kalniem.

- Garīgi atpalicis vecs vīrs, kas dzīvojis Nakano kvartālā?

- Vai tu tādu neatceries?

Papurinu galvu.

- Nu nemaz.

- Spriežot pēc adreses, dzīvojis pavisam netālu no tavas mājas. Piecpadsmit minūšu gājiena attālumā.

- Paklau, Ošima, Nakano dzīvo ļoti daudz cilvēku. Es pat savus kaimiņus nepazītu.

- Nu labi, stāstīšu tālāk, - Ošima saka. Tad pamet uz manu pusi skatienu.

- Viņš licis Nakano kvartālā no debesīm līt sardīnēm un makrelēm. Nu, vismaz pirms tam, kad no debesīm nokrita milzīgs daudzums zivju, viņš to policistam bija pareģojis.

- Baigi, - es nosaku.

- Tieši tā, — Ošima turpina. - Tās pašas dienas vakarā Tomei maģistrāles malā no debesīm nokritis milzum daudz dēļu. Atceries?

- To es atceros.

- Policija ari, protams, šiem notikumiem pievērsusi uzmanību. Viņi uzskata, ka starp šiem dīvainajiem notikumiem un mīklaino vīru, kuru viņi meklē, varētu būt kāda sakarība. Viņš darbojas paralēli šiem notikumiem.

Mocarta mūzika beidzas, sākas kāda cita melodija, arī Mocarta.

Ošima stūrēdams vairākas reizes papurina galvu.

- Ļoti dīvains notikumu pavērsiens. Jau sākums bija dīvains, bet nu stāsts kļūst vēl dīvaināks. Nav saprotams, kas notiks tālāk. Taču viens ir skaidrs: visi šie stāsti pamazām satek kopā šeit. Tā, lūk! Tava līnija, mīklainā vīra līnija, kaut kur tuvumā tās krustosies.

- Ošima, vai man nebūtu labāk doties uz kādu citu pilsētu? - es vaicāju. - Nedomājot par to, ka kaut kas notiks, es negribu, lai tev un Saeki kundzei manis dēļ būtu nepatikšanas.

- Uz kurieni, piemēram, tu varētu doties?

- Es nezinu. Ja tu mani aizvestu līdz stacijai, tur es izdomātu. Vienalga, uz kurieni.

Ošima nopūšas.

- Es neteiktu, ka tā ir laba doma. Stacija ir pilna ar policistiem, tie skatās, vai nemanīs gara auguma, stilīgu piecpadsmit gadus vecu zēnu ar mugursomu.

- Varbūt tad aizved mani uz kādu tālāku staciju, kuru viņi nenovēro.

- Tas pats. Tevi pamanīs jebkur.

Es klusēju.

- Būs labi. Orderis tavam arestam nav izdots.

Es pamāju.

- Tātad tu šobrīd esi brīvs cilvēks. Varu vest tevi, uz kurieni gribu. Likums to neaizliedz. Turklāt, Kafka Tamura, es nemaz nezinu tavu īsto vārdu. Neuztraucies par mani. Redzi, es esmu ārkārtīgi piesardzīgs cilvēks. Mani nav tik vienkārši noķert aiz astes.

- Ošima, - es ierunājos.

-Jā?

- Man nav neviena līdzzinātāja. Ja es tik tiešām būtu gribējis nogalināt tēvu, es nebūtu to lūdzis kādam citam.

- Tb es labi zinu.

Ošima apstājas pie luksofora, paskatās atpakaļskata spogulī. Iemet mutē citrona ledeni, piedāvā man arī. Vienu paņemu, ielieku mutē.

- Un vēl?

- Kas vēl? - Ošima pārjautā.

- Ošima, tu sāki ar - pirmām kārtām. Runājot par iemesliem, kāpēc man vajadzētu paslēpties kalnos. Likās, ir vēl kāds iemesls.

Ošima nenovērš skatienu no luksofora. Sarkanā gaisma nemainās.

- Otrs iemesls nav nekas svarīgs. Salīdzinājumā ar pirmo.

- Tik un tā es gribētu to dzirdēt.

- Runa ir par Saeki kundzi, - Ošima saka. Beidzot sarkanā gaisma nomainās, viņš uzspiež uz gāzes pedāļa. - Tu ar viņu guli. Vai ne?

Es nezinu, kā īsti atbildēt.

- Tas nav nekas īpašs. Nepievērs tam uzmanību. Man ir laba intuīcija, tas viss. Viņa ir lielisks cilvēks, ļoti pievilcīga sieviete. Viņa ir... īpašs cilvēks. Daudzējādā ziņā. Jums, protams, ir liela gadu starpība, bet tā nav problēma. Saprotu, kāpēc viņa tev liekas pievilcīga. Es domāju, ka tu gribi ar viņu mīlēties. Domāju, ka viņa grib ar tevi mīlēties. Es neko par to nedomāju. Ja jums abiem tā ir labi, man arī ir labi.

Ošima paviļā mutē citrona stikleni.

- Bet tagad tev vajadzētu nedaudz attālināties no Saeki kundzes. Tam nav nekāda sakara ar asiņaino notikumu Nakano rajonā.

- Kāpēc?

- Viņas dzīvē šis ir ļoti trausls bridis.

- Trausls bridis?

- Saeki kundze... — Ošima iesāk, tad meklē vārdus. — Izsakoties vienkāršāk, viņa mirst. To es saprotu. Es visu laiku jūtu šīs zīmes.

Noņemu saulesbrilles un paskatos Ošimas profilā. Viņš stūrē, skatīdamies taisni uz priekšu. Tikko esam iegriezušies maģistrālē, kas ved uz Koči. Viņš brauc, ievērojot noteiktos ātruma ierobežojumus. Melna Toyota Supra padrāžas mums garām, atstādama aiz muguras mūsu zaļo Mazda Roadstar.

- Kad tu saki, ka viņa mirst... - es ierunājos, - vai tu domā, ka viņai ir kāda neārstējama slimība - vēzis vai leikoze?

Ošima papurina galvu.

- Varbūt tā ir, varbūt nav. Par viņas veselības stāvokli neesmu informēts. Iespējams, ka viņu nomāc tāda slimība. Varbūt ne. Bet man liekas, ka tas drīzāk ir psiholoģisks stāvoklis. Tas saistīts ar dzīvotgribu.

- Vai viņai būtu zudusi dzīvotgriba?

- Jā. Viņai ir zudusi griba dzīvot tālāk.

- Tu domā, ka Saeki kundze izdarīs pašnāvību?

- Diez vai, - Ošima atbild. - Viņa ir ļoti tieši, ļoti klusi pagriezusies uz nāves pusi. Vai ari - nāve ir pagriezusies uz viņas pusi.

- It kā vilciens tuvotos stacijai?

- Laikam, — Ošima apklust, cieši sakniebis lūpas. - Un tad, Kafka Tamura, parādījies tu. Vēsā mierā. Noslēpumains kā Kafka. Jūs abi tiecāties viens pie otra, klasiskais formulējums būtu - jums izveidojās attiecības.

- Un tad?

Ošima uz īsu bridi atrauj abas rokas no stūres.

- Un viss.

Es lēni nogrozu galvu.

- Vai man jāsaprot, ka Ošima domā - es esmu tas vilciens?

Ošima ilgi klusē. Tad sāk rimāt.

- Tā ir, - viņš piekrīt. - Ir tā, kā tu saki. Es tā domāju.

- Ka es vedu Saeki kundzei nāvi? Vai tā?

- Bet, - Ošima turpina, - es tevi tajā nevainoju. Gluži otrādi, varbūt tā ir labi.

- Kāpēc?

Ošima neatbild. Šķiet, ka viņa klusēšana nozīmē - tas tev pašam jāizdomā. Vai arī - to nevar izdomāt.

Atslīgstu sēdeklī, aizveru acis, spēks pamet ķermeni.

- Paklau, Ošima.

-Jā?

- Es vairs nezinu, ko iesākt. Es nesaprotu, uz kurieni esmu pavērsies. Kas ir pareizi, kas - nepareizi. Iet uz priekšu vai griezties atpakaļ?

Ošima klusē. Atbildes nav.

- Ko lai es daru? - es jautāju.

- Nedari neko, - viņa atbilde ir vienkārša.

- Nedarīt neko?

Ošima pamāj.

- Tāpēc es vedu tevi kalnos.

- Bet ko lai es daru kalnos?

- Ieklausies vējā, - viņš saka. - Es vienmēr tā daru.

Ošima pastiepj roku un maigi pieskaras manējai.

- Tu pie daudz kā neesi vainīgs. Es ari ne. Tur nav vainojami ne pareģojumi, ne lāsti. Un ari DNS - ne. Ari bezjēdzības ne. Tajā nevar vainot ne strukturālismu, ne trešo industriālo revolūciju. Mēs visi iznīksim, pazudīsim, pasaule ir uzbūvēta no iznīcības un pazušanas. Mūsu esība nav nekas vairāk par šī pamatprincipa ēnu. Uzpūš vējš, stiprs, brāzmains, varbūt ari liega vēsma. Bet beigu beigās katrs vējš norimst un pazūd. Vējam nav apveida. Tas nav nekas vairāk kā gaisa kustība. Ieklausies. Tu sapratīsi šo metaforu.

Es arī paspiežu viņa roku. Maiga, silta roka. Gluda bezdzimuma roka, slaida un eleganta.

- Ošima, - es saku, - vai tu domā, ka man šobrīd vajadzētu attālināties no Saeki kundzes?

- Jā, Kafka Tamura. Būtu labāk, ja tu uz kādu brīdi attālinātos no Saeki kundzes. Es tā domāju. Viņai vajadzētu pabūt vienai. Viņa ir gudrs un spēcīgs cilvēks. Viņa ilgu laiku pacietusi briesmīgu vientulību, panesusi smagas atmiņas. Viņai daudz kas vienatnē jāizlemj. .

- Un es esmu bērns, kas maisās pa kājām?

- Tā nav, - Ošima maigi nosaka. - Nē, tā nav. Tu darīji to, ko vajadzēja darīt. To, kam bija nozīme, tas kaut ko nozīmēja tev un kaut ko nozīmēja viņai. Tāpēc pārējo atstāj viņas ziņā. Varbūt tas izklausās auksti, bet šobrīd tu viņas labā neko nevari izdarīt. Tev tagad jādodas kalnos un jādara tas, kas tev pašam darāms. Tev ir pienācis īstais brīdis to darīt.

- Kas pašam darāms.

- Ieklausies, Kafka Tamura, - Ošima saka. - Ieklausies uzmanīgi kā molusks.

36. NODAĻA

Kad Hošino atgriezās viesnīcā, Nakata, kā jau jauneklis bija paredzējis, joprojām gulēja. Paciņa ar maizi un apelsīnu sula, ko viņš bija nolicis vecajam vīram pie pagalvja, nebija aiztikta. Viņš nebija pat pagrozījies. Laikam ari ne reizi nebija pamodies. Hošino mēģināja saskaitīt, cik stundu Nakata nogulējis. Aizmiga iepriekšējā dienā divos pēcpusdienā, tātad jau trīsdesmit stundas guļ ciešā miegā. Tad Hošino iedomājās - kāda nedēļas diena vispār šodien ir. Dienu skaits bija sajucis. Viņš izvilka no savas ceļasomas piezīmju grāmatiņu un sāka skaitīt. Paskatīsimies: mēs no Kobes ar autobusu aizbraucām uz Tokušimu sestdienā, tad Nakata ciešā miegā nogulēja līdz pirmdienai. Pirmdien mēs aizbraucām no Tokušimas uz Takamacu, ceturtdien bija visi tie notikumi ar akmeni un pērkona negaisu, un tās dienas pēcpusdienā viņš aizmiga. Pagājusi viena diena. Nu tātad šodien ir piektdiena. Ja tā paskatās, iznāk, ka vecais vīrs atbraucis uz Sikoku izgulēties.

Tāpat kā iepriekšējās dienas vakarā jauneklis iegāja vannā, īsu bridi paskatījās televīziju, tad iekārtojās futonā. Turpat līdzās Nakata miegā mierīgi elpoja. Lai notiek kas notikdams, Hošino nodomāja. Ja Nakata grib gulēt, jāļauj viņam izgulēties. Nav jēgas par to spriedelēt. Un tad viņš pats aizmiga. Bija pusvienpadsmit.

Pulksten piecos no rīta somā sāka zvanīt mobilais telefons. Hošino uzreiz pamodās un paņēma telefonu. Nakata līdzās gulēja vien tālāk.

-Hallo.

- Hošino kungs, - atskanēja vīrieša balss.

- Pulkvedis Sanderss? - jauneklis sacīja.

- Tieši tā. Kā klājas?

- Labi, paldies... - jauneklis atbildēja. - Vectētiņ, kā jūs zināt šo telefona numuru? Es jums to nedevu. Turklāt es visu šo laiku biju to atslēdzis, lai no darba ar mani nevarētu sazināties. Kā jums kaut kas tāds izdevās? Ļoti jocīgi. Nekādas loģikas.

- Es taču jau teicu, Hošino kungs. Neesmu ne dievs, ne Budā, ne cilvēks. Es esmu kaut kas īpašs. Koncepcija. Tāpēc varēju piezvanīt uz tavu atslēgto telefonu. Bērnu spēlītes Domāts, darīts. Kāda tam nozīme - ir vai nav pieslēgta baterija. Nav ko par visu brīnīties. Varēju ari pa tiešo ar tevi sazināties, tu atvērtu ads, un es tur sēdētu tev pie pagalvja, bet tā es Hošino stipri sabiedētu.

- Tā gan, es noteikti pārbītos.

- Tāpēc nolēmu piezvanīt. Galu galā es augstu vērtēju pieklājības normas.

- Nenoliedzami, - jauneklis sacīja. - Vectētiņ, ko man iesākt ar to akmeni? Mēs ar Nakatu kā nebūt apsviedām to otrādii un tad atvērās ieeja kaut kur. Šausmīga negaisa laikā. Nakata ir tas cilvēks, ar kuru kopā es ceļoju.

- Es zinu par Nakatu, - pulkvedis Sanderss sacīja. - Nav vajadzības man kaut ko skaidrot.

- Hm, - Hošino novilka, - labi, lai paliek. Bet pēc tam Nakata likās ziemas miegā un guļ bez pamošanās. Akmens joprojām ir tepat. Vai nebūtu laiks aizgādāt to atpakaļ uz templi? Ka tik pār mums nenāk lāsts, ka mēs tā - bez atļaujas» paņēmām.

- Tu gan esi viens apnicīgs tips! Cik reižu tev var teikt, ka nekāda lāsta nav! - Likās, ka pulkvedim Sandersam tas sāk pieriebties. — Lai tas akmens kādu laiku paliek pie tevis. Jūs to atvērāt. Ja reiz ir atvērts, tad vajadzēs ari aizvērt. Kad būs aizvērts, tad ari ved atpakaļ. Atpakaļvešanas laiks vēl nav pienācis. Saprati? 0. K.7

-O.K.,- jauneklis atbildēja. - Atvērtais jāaizver. Ja kaut kas ir paņemts, atpakaļ jāatdod tāds pats, kādu to paņēmi. Sapratu. Mēģināšu. Paklau, vectētiņ, es nolēmu vairs neko daudz par visu nespriedelēt. Kāpēc, nesaprotu, bet darīšu, kā jūs sakāt. Man vakarvakarā nāca apskaidrība. Ir pilnīgi veltīgi nopietni domāt par lietām.

- Vieds lēmums. Ir tāds teiciens: “Dumjās pārdomās prāts atpūšas.”

- Labs teiciens.

- Uzvedinošs, vai ne?

- “Kad pārvaldnieks auns, tad jāgatavojas operācijai.”

- Kas tas par teicienu?

- Skaitāmais pantiņš, es pats izdomāju.

- Un kā tas būtu jāsaprot?

- Nekādi. Man vienkārši gribējās to pateikt.

- Hošino! Es palūgšu - pietiek runāt muļlpbas. Tā var palikt galvā jocīgs. Neciešu tādas bezjēdzīgas tukšības.

- Piedodiet, - jauneklis sacīja. - Vectētiņ, kādā lietā jūs man zvanāt? Jūs taču bez īpašas vajadzības nezvanītu tik agri no rīta.

-Jā gan. Man izkrita no prāta, - pulkvedis Sanderss atbildēja. - Man jāpasaka pats svarīgākais. Es gribu, lai jūs tūlīt pat vācaties prom no viesnīcas. Laika nav. Brokastīs neejiet. Pamodini Nakatu. Paņemiet akmeni un ejiet prom, brauciet ar taksi. Taksometru nepasūtiet viesnīcā, apturiet uz ielas. Tad pasaki šoferim šo te adresi. Vai tev ir pie rokas papīrs un rakstāmais?

-Jā, ir, - jauneklis sacīja un izņēma no somas piezīmju grāmatiņu un pildspalvu. - Slota un liekšķere sagatavota.

I : _

- Vai es neteicu pārtraukt tos muļķīgos jokus, - pulkvedis Sanderss dusmīgi nokliedza klausulē. - Lieta ir nopietna. Laika nav nemaz.

- Labi, labi, man ir gan piezīmju grāmata, gan pildspalva.

Pulkvedis Sanderss nosauca adresi, jauneklis to pierakstīja.

Nolasīja priekšā, lai pārbaudītu, vai nav kļūdījies:

- ***3 kvartāls, 15-16, Takamacu Park Heights, Nr. 308. Vai pareizi?

- Labi, - pulkvedis Sanderss sacīja. - Pie durvīm ir melns lietussargu statīvs, zem tā būs atslēga. Ņem un ej iekšā. Palieciet tur, cik gribat. Pa to laiku nekur ārā neejiet. Viss vajadzīgais tur būs.

- Vai tas dzīvoklis pieder jums, vectētiņ?

-Jā, manējais. Manējais, noīrēts. Tāpēc jūtieties tur brīvi. Tur viss jums abiem sagatavots.

- Paklau, vectētiņ, - Hošino ierunājās.

- Nu, kas ir?

- Ja vectētiņš nav ne dievs, ne Buda, ne cilvēks. Būtne bez apveida. Tā jūs man teicāt.

-Tā ir.

- Tad jau jūs neesat šīs pasaules radība.

-Tieši tā.

- Tad kā tāda radība varēja noīrēt dzīvokli? Paklau, vectētiņ, ja jūs neesat cilvēks, tad jums nav ne dokumentu, ne reģistrācijas numura, ne apliecinājuma par dzīvesvietu, ne zīmoga. Kurš jums kaut ko izīrēs, ja jums nekā no tā nav? Vai jūs nodarbojaties ar krāpšanu? Koka lapu nobūrāt par zīmogu? Vai nav par daudz visādu aizdomīgu būšanu?

- Tev taču nepielec, vai ne! - Pulkvedis Sanderss noklak-šķināja mēli. - Galīgi neaptēsts. Kas tev ir smadzeņu vietā -galerts? Stulbais lauķis! Kādas tur koka lapas! Es neesmu nekāds pasaku jenots. Es esmu koncepcijai Starp jenotu un koncepciju ir zināma atšķirība! Kā var runāt tādas muļķības? Tu domāji, ka es pats gāju pie nekustamo īpašumu aģenta apspriesties? Praktiskas lietas kārto sekretāres. Mana sekretāre savāc

vajadzīgos papīrus un visu nokārto. Vai tad tas nav pašsaprotami?

- Ak tā, vectētiņam ir sekretāre?

- Nu, protams. Ko tu īsti domā? Tu tiešām esi muļķis. Es esmu aizņemts cilvēks. Kas tur savāds, ka man ir sekretāre?

- Labi, labi, sapratu. Nevajag tā satraukties. Tikai drusku pazobojos. Vectētiņ, kas ir noticis, kāpēc tāda steiga? Pat pabrokastot nav laika. Man ļoti gribas ēst. Un Nakata aizmidzis ciešā miegā. Diez vai man izdosies viņu uzreiz uzmodināt...

- Izbeidz, Hošino! Es nejokojos. Jūs abus meklē policija. Jau no paša rīta sākuši apstaigāt visas pilsētas viesnīcas. Viņiem jau ir gan tavs, gan Nakatas apraksts. Tāpēc jūs abus uzreiz pazīs. Lai nu kā, jūs abi duraties acīs. Tāpēc ir jāpasteidzas.

- Policija? - jauneklis pacēla balsi. - Liecies mierā, vecais! Es neko neesmu savārījis. Jā, skolas laikā es aizdzinu pāris moču, bet tikai tāpēc, ka gribēju izvizināties. Es tos nepārdevu tālāk. Drusku padzenāju un atvedu atpakaļ. Nekādus citus noziegumus neesmu pastrādājis. Nu tikai tagad, kad paņēmu to akmeni no tempļa, bet jūs pats man teicāt, ka...

- Tam nav nekāda sakara ar akmeni, - pulkvedis Sanderss noskaldīja. - Aizmirsti par to akmeni. Policija par akmeni neko nezina un, ja zinātu, neliktos zinis. Nu vismaz par to viņi jau no paša rita pilsētu neķemmētu. Lieta ir nopietnāka.

- Nopietnāka lieta?

- Nakata tiek meklēts sakarā ar to.

- Vectētiņ, es neko nesaprotu. Šajā pasaulē nav neviena cilvēka, kas būtu tālāk no noziegumiem kā Nakata. Kas tā par nopietnāku lietu7 Kas par noziegumu? Kāds tam sakars ar Nakatu?

- Tagad nav laika to tev sīki skaidrot pa telefonu. Svarīgi ir tas, ka Hošino ir jāsavāc Nakata un jālaižas. Tas viss tagad ir uz taviem pleciem.

- Neko nesaprotu, - jauneklis teica, purinādams galvu, - es galīgi nesaprotu, par ko mēs runājam. Ja kaut ko tādu izdarīšu, tad iznāks, ka es ari esmu iesaistīts noziegumā?

385

- Nē, nebūsi iesaistīts. Šo to viņi no tevis ari gribēs zināt Bet laika nav, Hošino, nedomā par to visu. Klusē un dari, kā es lieku.

- Paklau, vectētiņ, saproti vienu lietu - es neciešu policiju. Briesmīgi neciešu. Viņi ir ļaunāki par jakudza bandītiem, ļau* nāki par armiju. Viņi dara tādas nelietības. Iztaisās par baigi lielajiem, aiztiek vājākos. Skolas laikā, pirms es sāku braukt par šoferi, man ar viņiem bija darīšanas. Tāpēc man nevajag nekādus konfliktus ar policiju. Man nav izredžu uzvarēt, un vēlāk viņi vienmēr būs man uz kakla. Saprati? Es šitajā lietā negribu iepīties. Un vispār...

Saruna pārtrūka;

- Ir nu gan, - jauneklis noteica. Smagi nopūtās, iebāza telefonu atpakaļ somā, tad ņēmās modināt Nakatu.

- Ei, Nakata! Ei, vectētiņ! Ugunsgrēks! Plūdi! ZemestiĪGejjļļ Revolūcija! Godzilla nāk! Mosties, mosties! Nu, lūdzu.

Pagāja kāds laiks, iekams izdevās Nakatu pamodināt. *£1

- Nakata tikko pabeidza zāģēt. Tb, kas palika pāri, ieliku iekuram. Nē, kaķi neiet vannā. Nakata iet vannā, - Nakata murmināja. Acīmredzot viņš bija citā laikā un citā pasaulē,! Jauneklis purināja viņu aiz pleca, knieba degunā, raustīja aiz auss. Pamazām vien Nakata atgriezās pie apziņas.

- Vai tas būtu jūs, Hošino kungs? - Nakata vaicāja. • ai

-Jā, es, Hošino, - jauneklis atbildēja. - Piedod, ka uzmoH

dināju. :

- Tās nekas. Nakatam jau vajadzēja pamazām celties augšās] Neuztraucieties. Es ar uguns kuršanu esmu galā.

- Tas labi. Bet tagad gan vajadzētu pasteigties, mums nQ šejienes jāpazūd.

- Vai tas ir saistībā ar Džonija Volkera kungu?

- Sīkākas informācijas man pagaidām nav. Viens avots paziņoja, ka mums būtu labāk pazust. Mūs meklē policija, sl

-Aktā?" jm

- Tā man teica. Kas tur ar to Džoniju Volkeru īsti notikai

- Vai tad es Hošino kungam jau neizstāstīju?*^’

- Nē, neizstāstīji. '

- Man likās, ka es jau izstāstīju, •

- Nē, pašu svarīgāko tu man neizstāstīji.

- Taisnību sakot, Nakata viņu nogalināja

-Hijoko? 1

- Nejokoju vis, noslepkavoju.

- Ir nu gan!

Jauneklis sabāza mantas somā, ietina akmeni lakatiņā Akmens tagad bija tikpat smags kā sākumā. Viegls tas nebija, bet vismaz panesams. Nakata salika savas mantas audekla somā. Hošino aizgāja uz reģistratūru un pateica, ka neparedzētu apstākļu dēļ viņi tūlīt pat došoties prom. lā kā viņš jau bija samaksājis iepriekš, izrakstīšanās daudz laika neprasīja. Nakata joprojām vēl īsti labi neturējās uz kājām, taču paiet varēja.

- Cik ilgi Nakata nogulēja?

- Paskatīsimies, - jauneklis galvā saskaitīja stundas. - Būs apmēram četrdesmit stundu.

- Esmu labi izgulējies," *

- Tā tam vajadzētu būt. Kāda jēga no visas tās gulēšanas, jamejustos izgulējies? Ēst gribas?

- Gribas gan.

- Drusciņ varēsi paciesties? Mums jātiek no šejienes prom pēc iespējas ātrāk. Paēdīsim pēc tam.

- Sapratu. Nakata varēs paciesties.

Hošino, Nakatu balstīdams, izveda viņu uz galvenās ielas, kur apturēja taksi. Tad parādīja šoferim pulkveža Sandersa iedoto adresi. Šoferis pamāja. Aizveda abus uz turieni. Ceļā pagāja tikai divdesmit piecas minūtes. Taksometrs izbrauca ārā no pilsētas centra, brauca pa šoseju, tad iegriezās priekšpilsētā ar privātmājām. Šī bija klusa, eleganta vieta, kas stipri atšķīrās no viesnīcas stacijas rajonā.

Tā bija pavisam parasta dzīvojamā māja, akurāts piecstāvu nams. Plāksne vēstīja, ka tā esot Takamacu Park Heights, kaut gan ēka pacēlās līdzenā vietā un parku nekur tuvumā

nemanīja. Abi uzbrauca liftā līdz trešajam stāvam, Hošino paņēma atslēgu, kas bija nolikta zem lietussargu statīva. Dzīvoklī bija divas guļamistabas un dzīvojamā istaba, kā ari ar virtuvi apvienota ēdamistaba. Vannas istaba ar vannu. Viss bija ļoti tīrs. Mēbeles likās jaunas, nekas neliecināja, ka te kaut kas būtu lietots. Liels televizors, neliels stereoatskaņo-tājs, dīvānu komplekts. Abās guļamistabās bija pa gultai, jau saklātas. Virtuvē bija visi nepieciešamie rīki, plauktos sakrauti trauki. Pie sienām ierāmētas grafikas, diezgan smalka paskata. Tfe viss izskatījās kā paraugdzīvoklī, ko būvētāji iekārtojuši izrādīšanai klientiem.

- Nav nemaz slikti, - Hošino noteica. - Neteiksim, ka pārāk izcili, bet vismaz tīrs.

- Ļoti skaista vieta, - Nakata sacīja.

Atvēruši lielo krēmkrāsas ledusskapi, viņi redzēja, ka tas ir piebāzts ar ēdieniem. Nakata, klusi bubinādams, aplūkoja visu, tad izņēma olas, saldo papriku un sviestu. Papriku viņš nomazgāja, smalki sagrieza un sautēja sviestā. Tad iesita bļodā olas un sakūla ar irbulīšiem. Izvēlējās piemērota lieluma pannu un prasmīgi pagatavoja divas omletes ar paprikas pildījumu. Uzgrauzdējis maizītes, lika gatavās brokastis galdā. Uzvārīja ūdeni un pagatavoja tēju.

- TU nu gan proti, - Hošino nobrīnījās. - Iespaidīgi.

- Es dzīvoju viens pats, tāpēc esmu pie tā pieradis.

- Es ari dzīvoju viens pats, bet neko nejēdzu pagatavot.

- Nakatam ir daudz laika, nekā cita, ko darīt, nav.

Abi notiesāja grauzdiņus un omletes. Bet izsalkums vēl nebija remdēts, tāpēc Nakata aizgāja atpakaļ un pagatavoja šķiņķa un spinātu sautējumu. Uzgrauzdēja vēl divas maizītes. Pēc tā viņi atkal jutās kā cilvēki.

Abi apsēdās dīvānā un dzēra pa otrai tasei tējas.

- Tad iznāk, - Hošino ierunājās, - ka vectētiņš nogalinājis cilvēku?

-Jā, Nakata nogalināja cilvēku, - Nakata sacīja. Un tad izskaidroja Džonija Volkera slepkavības apstākļus.

- Kaut kas neiedomājams! - Hošino noteica. - Neticams stāsts. Lai cik godīgi tu to izstāstītu, policija tev nekad nenoticēs. Es tev ticu, tagad es tev ticu, bet agrāk es ar tevi nepītos/

- Nakata arī to galīgi nesaprot.

- Lai nu kā, cilvēks ir noslepkavots, un ar brīnīšanos tā lieta nebeidzas. Policija meklē nopietni. Viņi tevi izsekojusi līdz pat šejienei - Sikoku.

- Hošino kungam manis dēļ ir tādas neērtības.

- Tu taču nedomā pieteikties pats?

- Nedomāju, - Nakata pārsteidzoši stingri atbildēja. - Toreiz es gribēju, tagad vairs negribu. Nakatam ir dtas lietas darāmas. Ja Nakata tagad ies un pieteiksies policijai, tas paliks neizdarīts, lād nebūs nekādas jēgas no tā, ka Nakata atbrauca uz Sikoku.

- Atvērtā ieeja atkal jāaizver?

-Jā, Hošino kungs, tieši tā. Tās, kas ir atvērts, atkal ir jāaizver. Pēc tam Nakata pārvērtīsies par parastu Nakatu. Bet pirms tam man ir šis tas jāizdara.

- Pulkvedis Sanderss mums palīdzēja aizlaisties, - Hošino sacīja. - Tās pats, kurš parādīja, kur meklēt akmeni. Palīdzēja mums te paslēpties. Nez kāpēc viņš to dara? Varbūt pulkvedis Sanderss un Džonijs Volkers ir kaut kādā veidā saistīti?

Jo vairāk Hošino centās atrast sakarības, jo neskaidrāks viss kļuva.

- Tukšās domās prāts atpūšas, - viņš beidzot noteica un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Hošino kungs, - Nakata ierunājās.

-Kasir?

- Smaržo pēc jūras.

Jauneklis aizgāja pie loga un to atvēra. Izgāja uz šaurā balkona un ievilka nāsīs gaisu. Tbmēr jūras smaržu nejuta. Tālumā manīja zaļu priežu rindu. Virs priežu galotnēm peldēja balti agras vasaras mākoņi.

- Nekādu jūras smaržu nejūt, - jauneklis sacīja.

Nakata pienāca un ošņāja gaisu kā vāvere.

- Smaržo gan pēc jūras. Jūra ir uz to pusi, - viņš pastiepa pirkstu uz priežu pusi,

- Hm, vectētiņ, tev nu gan ir smalka oža, - Hošino noteica. - Man ir drusciņ ciet deguns, man to grūti sajust.

- Hošino kungs, varbūt aizstaigāsim līdz jūrai?

Jauneklis bridi apdomājās. Kas tur tik liels - aiziet līdz jūrai. -Jā, mēģināsim, - viņš izlēma.

- Pirms tam Nakatam jāaiziet uz poda, vai var?

- Nekādas steigas vairs nav. Rāmi un mierīgi.

Kamēr Nakata bija tualetē, Hošino grozījās pa istabu, izpētīja visu, kas tajā atradās. Bija tieši tā, kā pulkvedis Sanderss teicis, te bija viss dzīvei nepieciešamais. Vannas istabā bija skūšanās krēms, jaunas zobu sukas, ari vates kociņi, leikoplasta plāksteri un nagu šķērītes. Visas pamatlietas. Ari gludeklis un gludināmais dēlis.

- Cik viss rūpīgi pārdomāts, bet laikam jau to visu sarūpējusi sekretāre. Tiešām pacentusies, - Hošino savā nodabā nosprieda.

Skapī bija tīra veļa un drēbes. Raibo havajiešu kreklu tur nebija, pavisam parastas drēbes - svītraini krekli, polo krekli. Visi pilnīgi jauni - Tomy Hilfiger.

- Pulkvedis Sanderss nemaz nav tik attapīgs, - Hošino žēlojās. - Viņam vajadzēja ievērot, ka es valkāju tikai havajiešu kreklus. Vismaz vienu tādu kreklu tad nu varēja man pagādāt.

Taču krekls, kas viņam bija mugurā, jau oda pēc sviedriem. Viņš vilka vien mugurā polo kreklu. Tas derēja kā uzliets.

Abi aizstaigāja līdz jūrai. Cauri priežu audzei, augšā pa molu, tad nokāpa liedagā. Jūra bija rāma. Viņi apsēdās līdzās smiltīs. Ilgu laiku neko nerunāja. Vēroja, kā sīki vilnīši atplūda kā sapurināts palags, tad klusi sašķīda pret krastu. Tālāk selgā manīja pāris nelielu salu. Neviens no abiem nebija radis bieži redzēt jūru un tagad baudīja šo ainavu.

- Hošino kungs, - Nakata ierunājās.

-Jā?

-jauka gan tā jūra, vai ne?

- Tā ir. Uz to skatoties, sirds nomierinās.

- Kāpēc sirds nomierinās, skatoties uz jūru?

- Varbūt tāpēc, ka tā ir tik plaša un tajā nekā nav, - jauneklis sacīja, pastiepis pirkstu uz jūras pusi.

- Varbūt, ja tur būtu 7-Eleven, tur atkal Seiju universālveikals, pačinko zāle tur, bet tur atkal Jošikavas lombards, tad noskaņojums būtu pavisam citāds. Bet tagad, cik tālu skatiens sniedzas, - nekā.

- Jā. Tā laikam ir, — Nakata noteica, tad bridi apdomājās. - Hošino!

-iā?

- Es gribētu pavaicāt vienu lietu.

- Klāj vaļā.

- Kas ir jūras dibenā?

-"Jūras dibenā ir jūras dzelmes pasaule, tur ir zivis un krabji, un jūraszāles, tie visi tur dzīvo. Tu nekad neesi bijis akvārijā?

- Nē, Nakata nekad mūžā nav bijis ak-vā-ri-jā. Tur, kur Nakata agrāk visu laiku dzīvoja, Macumoto, nekāda akvārija nebija.

- Laikam gan. Macumoto ir kalnos. Tur varbūt atrastos tikai kāds sēņu muzejs, — jauneklis piebilda. — Lai ari kā, jūras dibenā atrodams daudz kas. Tās radības paņem skābekli no ūdens, tāpēc var dzīvot bez gaisa atšķirībā no mums. Tur ir gan skaistas radības, gan garšīgas, gan bīstamas. Ari tādas, no kurām bail samestos. Grūti to izskaidrot, ja cilvēks nav redzējis pats savām acīm, bet tā pasaule ir pavisam citāda nekā Šī. Pavisam lielā dziļumā saules stari nekad neiespīd. Tur gan dzīvo briesmīgi radījumi. Nakata, kad visas šitās nepatikšanas būs beigušās, aizbrauksim abi uz akvāriju. Es pats tur labu laiku neesmu bijis. Tur ir interesanti. Jūra te ir tuvu, Takamacu ari vajadzētu būt akvārijam.

-Jā, Nakata katrā ziņā gribētu aiziet uz akvāriju.

- Nakata, ir viena lieta.

- Jā, kas tā būtu, Hošino?

- Mēs aizvakar atvērām to akmeni un ieeju.

-Jā, Nakata un Hošino atvēra ieejas akmeni. Pēc tam Nakata aizmiga desā miegā. M

- Es gribētu zināt, vai tāpēc, ka mēs atvērām ieejas akmeni, kaut kas patiešām notika?

Nakata steigšus pamāja.

-Jā, es domāju, ka notika.

- Bet tieši kas, to tu vēl nezini.

Nakata godīgi papurināja galvu.

- Nē, to es vēl nezinu.

- Tad varbūt tas tagad kaut kur notiek... šajā pašā bridi.

- Jā, es domāju, ka tā varētu būt. Notiek. Un Nakata gaida, kad tas būs beidzis notikt.

- Un tad, kad tas būs notids, vai daudzas lietas atrisināsies pašas no sevis?

Nakata vēlreiz papurināja galvu.

- Hošino, to gan Nakata nezina. Nakata vienkārši dara to, kas ir jādara. Kas notiks tāpēc, ka es to izdaru, par to man nav ne jausmas. Nakatam ir grūta galva, es tik sarežģītas lietas nevaru izdomāt. Es nezinu, kas būs turpmāk.

- Lai kā būtu, paies vēl kāds laiks, iekams notiks viss, kam jānotiek, iekams būs kāds noslēgums?

-Jā, tāk./rv!

- Pa šo laiku polidja nedrīkst mūs noķert. Jo ir vēl paliku-šas neizdarītas lietas.

- Tieši tā. Nakatam nav bail iet pie policistiem. Es darīšu visu, ko gubernators man liks darīt. Bet šis nav īsti labs laiks.

- Zini ko, - jauneklis ierunājās, - kad viņi noklausīsies tavu neticamo stāstu, viņi par to neliksies ne zinis, izdomās kaut ko ticamāku. Piemēram, tu devies aplaupīt māju, tur bija cilvēks, tu paķēri nazi un viņu nodūri. Tāds stāsts katram būs saprotams. Kā bija patiesībā - tas nevienu neinteresēs. Ka tikai

kāds apcietināts. Un tad Nakatu iemetīs cietumā vai kaut kādā īpaši apsargātā psihiatriskajā slimnīcā. Briesmīgi - kā viens, tā otrs. Diez vai tu no turienes kādreiz iznāksi. Tev nav naudas, ar ko samaksāt advokātam, tev iedos kaut kādu obligāto valsts aizstāvi. Tā man liekas.

- Nakata tik sarežģītas lietas labi nesaprot.

- Lai paliek, policisti tā izdarīs. To es zinu, - jauneklis sacīja. - Tāpēc mums jāturas tālāk no policijas. Man ar policiju nav labas attiecības.

-Jā, es Hošino tik ļoti apgrūtinu.

Hošino smagi nopūtās.

- Zini, vectētiņ, ir tāds teiciens - “Ja paņēmi indi, tad ņem ari šķīvi”.

- Ko tas nozīmē?

-Ja esi apēdis indi, tad vari virsū uzēst ari šķīvi.

- Bet, Hošino kungs, ja cilvēks apēd šķīvi, viņš tak var nomirt. Zobus var izlauzt. Rīkle sāpēs.

- Tā jau ir, Hošino palocīja galvu. - Tiešām, kāpēc būtu jāēd šķīvis?

- Nakatam ir grūta galva, es to labi nesaprotu. Lai nu tā inde, bet šķīvis tak ir daudz par cietu.

-Jā, tā ir. Es ari vairs neko nesaprotu. Man ari galva nekad nav bijusi īpaši gaiša. Es gribēju pateikt, lūk, ko - ja es tik tālu esmu atbraucis kopā ar tevi, es mēģināšu palīdzēt tev izglābties. Nedomāju, ka tu esi izdarījis kaut ko sliktu. Es tevi nekad nepametīšuc.Tas ir mana goda jautājums.

- Pateicos. Es no sirds pateicos Hošino kungam, - Nakata sacīja. - Bet man ir viens lūgums.

- Saki.

- Mums laikam vajadzēs mašīnu.

- Vai īrēta derēs?

- Nakata nezina, kāda ir īrēta. Derēs vienalga kāda. Vienalga - liela vai maza. Mums vajag vienu mašīnu.

- Tas ir viegls uzdevums. Mašīnas ir mana specialitāte. Vēlāk vienu noīrēšu. Vai kaut kur brauksim?

-Jā, laikam būs jābrauc.

- Nakata, vectētiņ.

-Jā, Hošino kungs.

- Man nekad neapnīk būt kopā ar tevi. Notiek visādas nesaprotamas lietas, bet man nekad neapnīk būt kopā ar tevi.

- Liels paldies, lād es varu nomierināties. Bet, Hošino?

- Kas ir?

- Kā tas ir - apnikt? Atklāti sakot, Nakata to īsti labi nesaprot.

- Vectētiņam nekad nekas neapnīk?

- Nē, Nakatam nevienu pašu reizi tā nav bijis.

-Jā, man jau no paša sākuma likās, ka tā būs.

37. NODAĻA

Pa ceļam mēs piestājam kādā pilsētelē uzkost, lielveikalā tāpat kā iepriekš iepērkam pārtikas krājumus - ēdienus un minerālūdeni. Tad iegriežamies kalnu zemesceļā un dodamies uz namiņu. Tur iekšā viss ir tāpat, kā es pirms nedēļas atstāju. Atveru logu, ielaižu iekšā āra gaisu. Tad nolieku pirkumus.

- Es drusciņ pagulēšu, - Ošima saka, paslēpj seju abās rokās un vareni nožāvājas. - Vakarnakt nekāda gulēšana neiznāca.

Viņam tiešām traki nāds miegs, jo, tikko iekārtojies gultas vienkāršajā futonā, pagriežas pret sienu un aizmieg. Es pagatavoju viņam kafiju - ar minerālūdeni - un ieleju termosā. Tad paņemu tukšo plastmasas pudeli un dodos uz strautiņu mežā pēc ūdens. Meža ainava ir tāda pati kā iepriekš. Zāle smaržo, putni dzied, strautiņš čalo, vējš lodā starp kokiem, trīsošas lapu ēnas uz zemes. Mākoņi, kas plūst man virs galvas, šķiet esam pavisam tuvu. To redzot, saprotu, cik ļoti esmu tam visam pieķēries, tas ir kļuvis par daļu no manis.

Kamēr Ošima gultā guļ, iekārtojos uz lieveņa krēslā, dzeru tēju un lasu grāmatu. Par Napoleona 1812. gada iebrukumu

Krievijā. Šajā vērienīgajā, patiesībā - bezjēdzīgajā karā milzīgajā, svešajā zemē dzīvību zaudēja apmēram četrsimt tūkstoši franču kareivju. Protams, kaujas bija briesmīgas. Ārstu nepietika, trūka ārstniecības līdzekļu, lielu daļu no smagi ievainotajiem kareivjiem vienkārši pameta nomirt mokošā nāvē. Briesmīgā nāvē. Vēl daudzi nomira no bada un aukstuma. Tikpat briesmīga nāve. Es, klausīdamies putnu dziesmās un dzerdams siltu tēju, iztēlojos kaujas laukus Krievijā un sniega vētras.

Esmu izlasījis apmēram trešdaļu grāmatas, kad sāku raizēties par Ošimu, nolieku lasāmo un aizeju viņu apraudzīt. Es zinu, ka viņš ir miega badā, tomēr liekas pārāk kluss. Ne dzīvības zīmes. Bet viņš ir iekārtojies plānajā futonā un mierīgi elpo. Pieeju tuvāk un skatos, kā viņa pleci viegli cilājas, lā stāvot viņam līdzās un noraugoties viņa plecos, es pēkšņi atceros, ka viņš taču ir sieviete. Biju šo faktu piemirsis. Lielāko tiesu es viņu uztveru kā vīrieti. Ari pats Ošima to vēlas. Tomēr savādi, šķiet, ka miegā viņš ir atgriezies savā sievietībā.

Pēc tam atkal izeju uz lieveņa un turpinu lasīt grāmatu. Atgriežos pie sirdi stindzinošā Smoļenskas ceļa, kura malās sakrituši sasaluši līķi.

Nogulējis gandrīz divas stundas, Ošima pieceļas. Iznāk uz lieveņa paskatīties uz savu mašīnu. Zaļā Mazda Roadstar, braucot pa zemesceļu, noputējusi pavisam balta. Viņš izstaipās, tad apsēžas krēslā man līdzās.

- Šogad lietus sezonā nelīst nemaz, - viņš nosaka, berzēdams acis. - Nav labi. Ja kārtīgi nenolīs, tad uz vasaras beigām Takamacu atkal sāks pietrūkt ūdens.

Es ievaicājos:

- Vai Saeki kundze zina, ka es esmu šeit?

Ošima papurina galvu.

- Atklāti sakot, es viņai šoreiz neko neesmu teicis. Viņa pat nezina, ka man ir tāds namiņš kalnos. Domāju - būs labāk, ja viņa zinās pēc iespējas mazāk. Ko viņa nezinās, tas viņai nebūs jāslēpj. Iā mēs viņu visā tajā neiepīsim.

Es pamāju. Biju cerējis, ka tā būs.

- viņa jau tik daudz tajā ir iesaistīta, - Ošima saka.

- Es Saeki kundzei izstāstīju, ka mans tēvs nesen miris, - es saku. - Ari to, ka viņu kāds noslepkavoja. Tomēr es nestāstīju, ka mani meklē policija.

- Kaut ari ne tu, ne es viņai neesam to teikuši, domāju, ka viņa pati jau būs to sapratusi. Viņa ir gudrs cilvēks. Tāpēc, ja es rit no rita bibliotēkā pateikšu, piemēram: “Kafkam Tamu-ram bija steidzamas darīšanas, viņš uz kādu laiciņu aizbrauca. Lūdza nodot Saeki kundzei sveicienus,” - es domāju, ka viņa neko nevaicās. Neprasīs man nekādus paskaidrojumus, tikai pamās un noklausīsies.

Paloku galvu.

- Bet tu gribi viņu satikt, vai ne?

Klusēju. Nezinu, ko lai saku, bet atbilde tik un tā ir skaidra.

- Man tevis ir žēl, bet, kā jau es pirmīt teicu, man liekas, ka tev uz kādu laiku jāattālinās, - Ošima saka.

- Varbūt es viņu nekad vairs nesatikšu.

- Varbūt, - Ošima, bridi apdomājies, piekrīt. - Tas gan ir pašsaprotami, ka kaut kas notiek tikai tad, kad tas ir noticis. Turklāt bieži vien daudz kas nav tā, kā izskatās.

- Bet kā jūtas Saeki kundze?

Ošima piemiedz acis un paskatās man sejā.

-Kādā ziņā?

- Es domāju... par to, ka mēs vairs nekad nesatiksimies. Vai viņa tagad jūt to pašu, ko es, vai viņa pret mani jūt to pašu, ko es jūtu pret viņu?

Ošima pasmaida.

- Kāpēc tu man to vaicā?

- Man pašam nav nekādas skaidrības. Tāpēc vaicāju tev. Es nekad agrāk kaut ko tādu nebiju pieredzējis - ka man kāds tik ļoti patīk, ka man kādu tik ļoti vajag.

- Tu jūties apjucis un nezini, ko iesākt?

Es pamāju.

- Esmu apjucis un nezinu, ko iesākt.

__ ļņ nezini, vai viņai pret tevi ir tādas pašas spēcīgas, tīras jūtas kā tev pret viņu? - Ošima saka.

papurinu galvu.

- Man ir smagi par to domāt.

Ošima brīdi klusē un, piemiedzis acis, vēro mežu. Putni lēkā no zara uz zaru. Viņš aizliek abas rokas aiz pakauša.

- Es ļoti labi saprotu, kā tu jūties, - Ošima saka. - Bet, lai kā arī būtu, viss tev ir pašam jāizdomā, pašam jāizlemj. Neviens nevar to izdomāt tavā vietā. Tāda ir mīlestība, Kafka Tamura. Tu paliec viens pats ar brīnišķīgajām, elpu aizraujošajām jūtām, un tāpēc ari tumsā tev jāmaldās vienam pašam. Tas tev jāiztur - ar miesu un sirdi, pašam.

Pēc divām stundām Ošima sēžas mašīnā un brauc prom no kalniem.

-Ja sadalīsi pārtiku, nedēļai vajadzētu pietikt. Pēc tam es parādīšos. Ja kaut kas atgadīsies un es nevarēšu atbraukt, sazināšos ar brāli, palūgšu, lai viņš atved tev ēdienu. Viņš dzīvo apmēram stundas brauciena attālumā no šejienes. Es pateicu brālim, ka tu te esi. Par to neuztraucies. Saprati?

- Sapratu, - es atbildu.

- Un vēl, to jau es tev iepriekš teicu - ja ej mežā, esi ļoti uzmanīgs. Ja nomaldīsies, ārā vairs netiksi!

- Uzmanīšos.

- īsi pirms Otrā pasaules kara sākuma tieši šajā apkaimē notika imperatora armijas mācības. Izmēģināja cīņas ar padomju kareivjiem Sibīrijas mežos. Es tev jau esmu to stāstījis?

- Nestāstīji, - es atbildu.

- Šķiet, ka es bieži aizmirstu pašu svarīgāko, - Ošima piespiež pirkstus pie deniņiem.

- Bet te nemaz neizskatās pēc Sibīrijas mežiem!

- Tev taisnība. Te visapkārt ir lapu koki, Sibīrijā ir skujkoki.

Bet militāristi tādus smalkumus neņem vērā. Svarīgākais bija pilnā kaujas ekipējumā doties mežā un tur trenēties kaujas mākās.

Viņš no termosa ielej tasē manis sagatavoto kafiju, pieber drusciņ cukura, dzer; šķiet, viņam garšo.

- Armija to lūdza, un mūsu vectēvs viņiem atļāva kalnu izmantot. Lūdzu, lietojiet pēc patikas. To tik un tā neviens neizmanto. Kareivji atnāca pa to pašu ceļu, pa kuru mēs atbraucām. lād iegāja mežā. Pēc pāris dienām mācības beidzās, kareivjus pārskaitīja, un izrādījās, ka divu nav. Tie bija pazuduši mežā ar visu savu ekipējumu. Abi bija tikko iesaukti armijā. Armija, protams, viņus meklēja. Tomēr tie abi nekad vairs netika redzēti.

Ošima iedzer vēl vienu malku kafijas.

- Neviens nezina, vai viņi tiešām apmaldījās mežā vai dezertēja. Tomēr šajā apvidū kalnu meži ir dziļi, un mežos gandrīz nekā ēdama nav.

Es pamāju.

- Ir kāda pasaule, kurā viss norit līdzās mūsu apdzīvotajai pasaulei. Kaut kādā mērā mēs varam tajā ieiet. No tās var ari neskarts atgriezties atpakaļ. Ja esi uzmanīgs. Bet, ja aiziet tālāk par noteiktu punktu, no turienes vairs nevar atgriezties. Atpakaļceļu vairs neatrodi. Tas ir labirints. Vai zini, no kurienes vispār cēlies labirints?

Papurinu galvu.

- Cik man šobrīd zināms, pirmie, kas izdomāja labirinta ideju, bija senie mezopotāmieši. Viņi pēc lopu iekšām - un laikam ari šad tad pēc cilvēku iekšām - pareģoja likteni. Viņi apbrīnoja šīs formas. Tāpēc patiesībā labirints ir cēlies no mūsu iekšām. Un tas atbilst labirintam ārpus mums.

- Metafora, - es nosaku.

- Tā ir. Abpusēja metafora. Tas, kas ir ārpus tevis, ir tavas iekšējās pasaules atspulgs. Tāpēc, ieejot labirintā ārpus sevis, tu vienlaikus ieej savā iekšējā labirintā. Daudzkārt tas ir bīstami.

- Tā kā Ansītis un Grietiņa, kas aizgāja mežā.

- Jā, gluži kā Ansītis un Grietiņa. Mežā ir slazdi. Lai ko tu darītu, lai cik piesardzīgs būtu, acīgie putni noknābās maizes drupačas, ko tu izkaisīji.

- Es būšu uzmanīgs, - apsolu.

Ošima nolaiž Roadstar jumtu, apsēžas vadītāja sēdeklī. Uzliek saulesbrilles, satver pārnesuma pārslēgu. Tad mežā atskan motora ierastā dūkoņa. Viņš atglauž matus no pieres, viegli pamāj ar roku un prom ir. Putekļi vēl bridi dejo, tad vējš izdzenā ari tos,

Ieeju iekšā mājiņā, apguļos gultā, kur pirmīt gulēja Ošima. Sajūtu viņa klātbūtni spilvenā un futonā. Pat ne viņa klātbūtni, bet gan zīmi par viņa miegu, kas vēl te kavējas. Iegremdēju savu augumu šajā zīmē. Esmu nogulējis apmēram pusstundu, kad ārā pie mājiņas atskan kāds skaļš troksnis. It kā koka zari nespētu noturēt smagumu un tas būtu nokritis zemē. Pieceļos, izeju uz lieveņa, paskatos apkārt. Ciktāl skatiens sniedzas, viss ir tāpat. Varbūt tā ir kaut kāda noslēpumaina skaņa, ko mežs laiku pa laikam izdveš. Varbūt esmu kaut ko nosapņojis. Es nespēju saskatīt robežu starp to.

Apsēžos uz lieveņa un lasu grāmatu, līdz saule pazūd rietumos. rQ\

Pagatavoju vienkāršu maltīti un klusēdams vienatnē paēdu. Kad esmu nokopis traukus, apsēžos vecajā dīvānā un domāju par Saeki kundzi.

“Ošimam ir taisnība. Saeki kundze ir gudrs cilvēks. Cilvēks ar savu stilu,” par Vārnēnu sauktais zēns saka.

Viņš ir uztupies uz dīvāna man līdzās. Gluži tāpat kā toreiz tēva kabinetā.

“Viņa ir pavisam citāda nekā tu,” viņš saka.

Viņa ir pavisam citāda nekā tu. Viņa ir pārvarējusi dažādas grūtības - un neteiksim, ka parastas. Viņa zina daudzas lietas, kuras tu nezini. Viņa ir pieredzējusi tādas jūtas, kuras tu neesi sajutis. Cilvēki dzīvē ar laiku iemācās atšķirt svarīgo no nesvarīgā. Viņai ir nācies pieņemt daudz būtisku lēmumu, un viņa ir ari redzējusi, kādas ir to sekas. Bet tu tāds neesi. Vai ne? Galu galā tu esi bērns, kas redzējis tikai

ļoti šauru pasauli. Tu esi ļoti piepūlējies, lai kļūtu stiprs. Un patiesi, kaut kādā mērā tev tas izdevies. Tas ir skaidrs. Bet tagad tu esi pilnīgi jaunā pasaulē, pilnīgi citā situācijā, tu jūties apjucis. Tāpēc, ka tu to visu pieredzi pirmo reizi.

Tu jūties apjucis. Viena lieta, kuru tu nesaproti, ir sievietes seksuālā iekāre. Tēorētiski spriežot, sievietes, protams, jūt seksuālu iekāri. Tik daudz tu saproti. Bet, kāda tā ir, tieši kādas ir šīs sajūtas, to tu nespēj iedomāties. Tevis paša seksuālā iekāre ir vienkārša. Pavisam vienkārša. Bet par to, ko jūt sieviete, it īpaši - Saeki kundze, par to tev nav nekādas sajēgas. Vai, apskaujot tevi, viņa juta tādu pašu miesisku baudu kā tu?

Jo vairāk tu par to domā, jo vairāk tev riebjas, ka esi piecpadsmit gadus vecs. Bezcerīga sajūta. Kaut tev būtu divdesmit, nu, vismaz astoņpadsmit, tikai ne piecpadsmit, tad tu labāk saprastu šo cilvēku - Saeki kundzi, viņas vārdu un darbību jēgu. Varētu uz to pareizi reaģēt. Ar tevi šobrīd notiek kaut kas brīnišķīgs, kaut kas tāds nekad otrreiz ar tevi vairs nenotiks. Bet visā tajā, kas ir tik brīnišķīgs, tu daudz ko nesaproti. Tas tik ļoti kaitina, ka pārņem bezcerība.

Tu centies iztēloties, ko viņa šobrīd dara. Šodien ir pirmdiena, bibliotēka ir slēgta. Ko Saeki kundze vispār dara brīvdienās? Mēģinu iedomāties viņu vienu pašu istabā. Iztēlojos, kā viņa mazgā veļu, gatavo ēst, uzkopj, iet iepirkties. Jo vairāk par to domā, jo grūtāk t;e nosēdēt. Tu gribētu pārvērsties par bezbailīgu vārnu un aizlidot prom no šīs mājiņas kalnos. Pacelties debesīs, pārlidot pāri kalniem, apmesties pie viņas mājas un vērot viņas augumu tur iekšā.

Varbūt viņa ir atbraukusi uz bibliotēku, nāk uz tavu istabu. Pieklauvē pie durvīm. Atbildes nav. Istaba nav aizslēgta. Viņa atklāj, ka tevis tur nav. Arī tavu mantu tur vairs nav. Gulta kārtīgi saklāta. Viņa domā, kur tu esi palicis. Kādu brīdi gaida, vai tu atgriezīsies. Droši vien apsēžas uz krēsla pie galda, atbalsta zodu rokās, skatās uz “Kafku liedagā”. Domā par gleznā notverto pagātnes bridi. Tomēr, lai cik ilgi viņa gaidītu,

tu neatgriezies. Zaudējusi cerības, viņa iet prom. Dodas uz stāvvietu, iekāpj Volkswagen Golf, ieslēdz motoru. Tu negribi, ka viņa tā aiziet. Tu gribētu doties turp, cieši viņu apskaut, saprast katras viņas ķermeņa kustības jēgu. Tomēr tevis tur nav. Tu esi viens pats, tālu prom no visiem.

Tu ielien gultā, nodzēs gaismu, cerēdams, ka Saeki kundze parādīsies šajā istabā. Ne jau tagadnes Saeki. Būtu labi, ja parādītos kaut vai tā piecpadsmit gadus vecā meitene. Vienalga kādā apveidā, kaut vai kā dzīva cilvēka spoks, vienalga, tu gribi viņu redzēt. Tu vēlies, lai viņa būtu tev līdzās. lāva galva tik pilna ar šīm vēlmēm, ka liekas - tā plīsīs. Šķiet, tavs ķermenis sairs gabalos. Tomēr, lai kā tu vēlētos, viņa neparādās. Dzirdams, kā aiz loga maigi šalko vējš. Klusi dūdo naktsputni. Tu aizturi elpu, sasprindzini redzi un skaties tumsā. Ieklausies vējā. Centies tajā izlasīt kādu jēgu, samanīt kādu mājienu. Bet ap tevi ir tikai dažādas pakāpes tumsa. Tad tu met tam mieru, aizver acis un aizmiedz.

38. NODAĻA

Hošino atrada dzīvoklī pilsētas telefonu uzziņu grāmatu, uzmeklēja auto īres kompānijas, izraudzījās vienu atbilstošu un piezvanīja.

- Man derētu parasts sedans* Gribētu to noīrēt uz divām, varbūt trim dienām. Neko lielu un katrā ziņā - neko uzkrītošus

- Ziniet ko, dārgais klient, - darbinieks viņam atbildēja. - Mūsu uzņēmums izīrē Mazda. Nezinu, vai tā vajadzētu teikt, bet mums nav itin neviena uzkrītoša sedana. Par to, lūdzu, neraizējieties;'”

- Ļoti labi.

- Familia derēs. Ļoti uzticama mašīna. Zvēru pie Būdas un dieviem - kur nu vēl neuzkrītošāku.

- Labi, lai ir Familia.

Birojs atradās stacijas tuvumā. Hošino apsolīja stundas laikā ierasties tai pakaļ.

Viņš devās turp viens pats, taksometrā. Uzrādījis kredītkarti un tiesības, noīrēja automašīnu uz divām dienām. Baltā Familia automašīnu stāvvietā tik tiešām nebija uzkrītoša. Izskatījās pēc augstākā sasnieguma anonimitātes ziņā. Pat ja to kārtīgi apskatīja, tās izskats atmiņā neaizķērās.

Iesēdies Familia, atpakaļceļā uz dzīvokli Hošino iegriezās grāmatnīcā un nopirka Takamacu pilsētas un Sikoku kartes. Tuvumā ieraudzījis CD veikalu, iegriezās tajā pameklēt Bēthovena “Erchercoga trio”. Mazajā nomales veikaliņā klasiskās mūzikas sadaļā izvēle nebija diez cik liela, tikai viena “Erchercoga trio” lēta versija. Diemžēl “Miljons dolāru trio” piedāvājumā nebija, tomēr jauneklis savu tūkstoti jenu bodītē atstāja.

Kad viņš atgriezās dzīvoklī, Nakata darbojās virtuvē. Prasmīgi gatavoja tvaicētus redīsus un ceptu tofu. Dzīvokli pildīja jauka smarža.

- Nakatam nebija, ko darīt. Izdomāju uztaisīt ēst, - Nakata sadja.

- Re, kā. Es visu laiku ēdu ārpus mājas, nebūtu slikti pacienāties ar kaut ko mājās gatavotu, - Hošino atbildēja. - Starp citu, vectētiņ, es noīrēju mašīnu. Stāv ārā. Vai brauksim tagad uzreiz?

- Nē, to vajadzēs rit. Šodien vajadzētu drusciņ aprunāties ar akmeni.

- Laba doma. Vienmēr vajag aprunāties. Lai kas būtu sarunu biedrs, vienmēr ir vērts aprunāties. Es ari, kad braucu smagajā mašīnā, vienmēr parunājos ar motoru. Ja uzmanīgi ieklausies, visu var saklausīt.

-Jā, Nakata arī tāpat domā. Ar motoriem gan Nakata neprot sarunāties. Bet, lai kas būtu sarunu biedrs, vienmēr vajag aprunāties.

- Kā veicas sarunās ar akmeni?

- Jā, tā pamazītēm sākam saprasties.

_ Tas labi. Paklau, vai akmens nedusmojas, ka mēs to atvedām šurp? Nav nelāgā noskaņojumā?

- Nē, nē, nemaz. Cik Nakata noprot, akmenim ir vienalga, kur viņš atrodas.

- Tad jau labi, - Hošino jutās atvieglots, to dzirdot. - Tā tikai mums vēl trūka, lai akmens mūs nolādētu.

Līdz pat vakaram jauneklis klausījās “Erchercoga trio”. Izpildījums nebija tik izcils un dzirkstošs kā “Miljons dolāru trio”, tas likās daudz apvaldītāks, tomēr nemaz nebija slikts. Viņš, apgūlies dīvānā, klausījās klavieru un stīgu instrumentu skaņās. Viņā ienāca šī skaistuma dziļā struktūra, fugas smalkie vijumi aizskāra sirdi.

Jauneklis nodomāja: ja viņš šo mūziku dzirdētu pirms nedēļas, diezin vai vispār kaut ko no tās saprastu. Pat nebūtu ne mazākās vēlēšanās kaut ko saprast. Bet tad gadījās iegriezties tajā mazajā kafejnīcā, apsēsties mierīgajā dīvānā, dzert kafiju un pavisam nepiespiesti ieslīgt mūzikā. Šķita, ka šim notikumam ir ļoti svarīga nozīme.

It kā izmēģinādams savu jaunatklāto spēju uztvert mūziku, Viņš klausījās šo CD atkal un atkal. Bez “Erchercoga trio” tajā bija vēl viens Bēthovena darbs “Spoka trio” - trio klavierēm.

Ari nebija slikts. Tomēr “Erchercoga trio” Hošino patika labāk. Tas šķita dziļāks. Pa to laiku Nakata sēdēja istabas kaktā un bubinādams sarunājās ar apaļo, balto akmeni. Laiku pa laikam viņš pamāja, pārlaida plaukstu pār galvu, pakasīja to. Uzturēdamies vienā istabā, katrs nodevās savām darīšanām.

- Vai mūzika netraucē sarunāties ar akmeni? - jauneklis pavaicāja Nakatam.

- Nē, nemaz. Nakatam mūzika netraucē. Tā paskrien Nakatam garām kā vējš. <

- Hm, - Hošino novilka, - ak tad kā vējš.

Pulksten sešos Nakata pagatavoja vakariņas. Uzgrilēja lasi, sagrieza dārzeņu salātus. Sarindoja uz šķīvja paša pagatavotas garšīgas uzkodas. Hošino ieslēdza televizoru un noskatījās ziņas. Gribēja noskaidrot, vai tā Nakatas Nakano kvartāla

slepkavības lietas izmeklēšana ir pavirzījusies uz priekšu. Nekādu jaunumu. Nolaupīts kāds bērns, tie paši Izraēlas un Palestīnas ķīviņi, liels satiksmes negadījums Japānas vidienē, ārzemnieku mašīnu zagļu banda, kāda ministra nievājošs izteikums, sakaru nozarē gaidāma daudzu darbavietu likvidācija. Neviena pozitīva ziņu sižeta.

Abi divi sēdēja pie galda un ēda.

- Ļoti garšīgi, - Hošino atzinīgi sacīja. - Vectētiņ, tev gan ēdienu gatavošana iet no rokas.

- Paldies! Bet šī ir pirmā reize, kad Nakata kādu cienā ar paša gatavotiem ēdieniem.

- Vai tad tev, vectētiņ, nav ne draugu, ne radu, ar ko kopā paēst?

- Man bija kaķi. Bet kaķi ēd kaut ko pavisam citu, ne to, ko Nakata.

- Tā jau ir, - Hošino noteica. - Lai nu kā, ļoti garšīgi. īpaši dārzeņi.

- Es tā priecājos, ka jums garšo. Lasīt Nakata nemāk, tāpēc reizēm iznāk briesmīgas kļūdas. Tāpēc Nakata vienmēr taisa vienus un tos pašus ēdienus. Ja es mācētu lasīt, tad taisītu vēl citus, dažādus ēdienus.

- Šie ir ļoti labi.

- Hošino kungs? - Nakata iztaisnojās un nopietnā balsī ierunājās.

-Jā?

-Ja nemāk lasīt, dzīvot ir diezgan grūti.

- Laikam gan tā ir, - jauneklis piekrita. - Bet šī diska paskaidrojumos ir teikts, ka Bēthovens kļuva nedzirdīgs. Bēthovens bija ļoti slavens mūziķis. Jaunībā viņš bija pats slavenākais pianists Eiropā. Viņš kļuva ļoti slavens kā izpildītājs. Bet kādu dienu slimības dēļ viņš kļuva kurls. Pilnīgi nemaz nedzirdēja. Tas ir briesmīgi, ja komponists nedzird. Vai tu to saproti?

- Jā, liekas, cik necik saprotu.

- Komponistam nedzirdēt būtu tas pats, kas pavāram zaudēt garšas sajūtu. Kā vardei palikt bez pleznām. Kā tālbraucējam šoferim zaudēt tiesības. Jebkuram samestos tumšs gar acīm. Vai ne? Bet ne jau Bēthovenam. Es domāju, ka sākumā gan viņš jutās nomākts par tādu nelaimi. Tomēr viņš nepadevās. It kā viņš teiktu - kalns? Kāds vēl kalns? Un kāptu tik augšā. Tā viņš pamazām turpināja komponēt. Darbi bija vēl dziļāki un skaistāki nekā pirms tam. Apbrīnojami. Piemēram, to, ko es tikko klausījos, - “Erchercoga trio” - viņš sarakstīja, jau kurls būdams. Redzi, vectētiņ, tevi apgrūtina tas, ka tu nemāki lasīt. Bet ar to vēl viss nebeidzas. Vectētiņš nemāk lasīt, bet, redz, ir citas lietas, ko neviens cits nevar izdarīt, tikai viņš.

- Jā, tā ir. Nakata var sarunāties ar akmeni. Agrāk prata sarunāties ar kaķiem.

- To diez vai kāds cits prot. Tādu cilvēku, kas prot lasīt grāmatas, ir papilnam, bet cik ir tādu, kas prot sarunāties ar akmeņiem un kaķiem?

- Bet, Hošino, Nakata šeit redz sapņus. Un sapnī Nakata lasa. Nezin kā tas nākas, ka es protu lasīt. Nakatam tad nemaz nav tik grūta galva. Nakata priecīgs aiziet uz bibliotēku un lasa pulka grāmatu. Man liekas, ka lasīt grāmatas ir patiešām kaut kas brīnišķīgs. Lasu grāmatas citu pēc citas. Tad pēkšņi tajā istabā nodziest gaisma, metas pavisam tumšs. Kāds ir nodzēsis gaismu. Neko nevar redzēt. Vairs nevar palasīt grāmatas. Tad es pamostos. Kaut ari tas bija tikai sapnī, bet lasīt bija tik brīnišķīgi.

- Hm, - Hošino novilka. - Es lasīt lasu, bet grāmatas tikpat kā rokā neņemu. Šajā pasaulē nav nekādas kārtības.

- Hošino, - Nakata ierunājās.

-Jā?

- Kas šodien par nedēļas dienu?

- Šodien ir sestdiena.

- Tad rīt būs svētdiena?

- Parasti tā ir.

- Rīt no paša rita brauksim ar mašīnu.

- Labi, uz kuriem brauksim?

- Tb Nakata vēl nezina. Braucot izdomāsim.

-Tici vai ne, - jauneklis atteica, - bet tieši tādu atbildi es gaidīju.

Nākamajā rītā Hošino pamodās pulksten septiņos. Nakata bija piecēlies jau pirms viņa un virtuvē gatavoja brokastis. Jauneklis vannas istabā nomazgāja seju aukstā ūdenī, noskuvās ar elektrisko skuvekli, apēda riekstus, miso zupu ar baklažāniem, kaltētas makreles un marinētus dārzeņus. Tad viņš bija pabrokastojis.

Kamēr Nakata nokopa brokastu traukus, Hošino atkal ieslēdza televizoru, lai paskatītos ziņas. Šoreiz kaut kas tika rādīts par slepkavību Nakano. “Kopš šī notikuma pagājušas jau desmit dienas, bet nekādi būtiski pavedieni joprojām nav atklāti,” NHK reportieris nobēra. Fonā bija redzama skaista villa. Vārtus apsargāja policija, tiem priekšā bija novilkta lente, kas aizliedza ieiet. “Turpinās piecpadsmit gadus vecā dēla meklēšana, viņš pazuda kādu bridi pirms šī notikuma. Viņa atrašanās vieta joprojām nav noskaidrota. Tiek meklēts ari sešdesmit gadus vecs vīrietis, kas īsi pēc negadījuma bija vērsies policijā un ziņo^4 jis par notikuma apstākļiem. Pagaidām nav skaidrs, vai viņi abi bijuši kaut kādā veidā saistīti. Namā nekas nav aiztikts, tāpēc policija uzskata, ka slepkavība notikusi personisku - atriebības - motīvu dēļ, un turpina vākt informāciju par Tamuras kunga draugu un paziņu loku. Tokijas Nacionālajā modernās mākslas muzejā, kur tiek godināti viņa radošie sasniegumi...”

- Ei, vectētiņ, - Hošino uzsauca virtuvē stāvošajam Nakatam.

-Jā, kas noticis?

- Tu zināji, ka tam Nakano noslepkavotajam cilvēkam bija dēls? Piecpadsmit gadus vecs.

- Nakata par to dēlu neko nezina. Nakata zina tikai to, ka tam Džonijam Volkeram bija suns.

- Hm, - Hošino novilka. - Policija meklē ne tikai tevi, bet ari to dēlu. Vienīgais bērns, ne māsu, ne brāļu. Viņš pirms

tā notikuma aizgājis no mājām, atrašanās vieta nav noskaidrota.

-Aktā?

- Grūti saprotams notikums, - jauneklis noteica. - Bet policija daudz ko neatklāj. Ziņās nekas neparādās. Pulkvedis San-derss teica, ka viņiem ir gan zināms, ka vectētiņš ir Takamacu. Un zināms arī tas, ka viņu pavada skaistulis Hošino. Bet to viņi medijiem neatklāj. Ja viņi publiski paziņotu, ka zina: mēs esam Takamacu, tad mēs varētu aizlaisties uz kādu citu vietu, tā viņi domā. Tāpēc ziņās stāsta, ka nezinot, kur mūs meklēt. Nejauki tipi.

Pusdeviņos viņi devās uz noīrēto Familia un iekāpa tajā. Nakata bija pagatavojis karstu tēju un ielējis savā termosā. Viņš iekārtojās pasažiera sēdeklī - kā aizvien alpīnista cepuri galvā, lietussargu un audekla somu rokās. Ejot ārā, Hošino jau grasījās uzlikt galvā Čūiā Dragons cepuri, bet tad paskatījās uz sevi gaiteņa spogulī un apstājās. Policistiem noteikti ir zināms, ka “jaunais vīrietis” staigā ar Čūiā Dragons cepuri galvā, zaļām RayBan saulesbrillēm un ģērbjas raibā havajiešu kreklā. Visā prefektūrā nevarēja būt īpaši daudz cilvēku, kas liktu galvā Cūiā Dragons cepuri; ja tai vēl pievieno zaļās saulesbrilles un havajiešu kreklu, tad, protams, viņš uzreiz tiks pamanīts. Laikam gan pulkvedis Sanderss bija ņēmis to vērā, nenolikdams te nevienu havajiešu kreklu, bet tikai neuzkrītošus, tumšzilus polo kreklus. Tas tips neko neatstāj bez ievērības. Hošino pameta RayBan saulesbrilles un cepuri dzīvoklī.

- Nu tā, uz kuriem brauksim?

- Vienalga uz kuriem. Pabraukāsim pa pilsētu.

- Vienalga uz kurieni?

-Jā* Nakatam nav nevienas īpašas vietas, uz kurieni viņš gribētu braukt. Nakata visu laiku vērīgi skatīsies ārā pa logu.

- Hm, - Hošino noteica, - esmu daudz braucis, gan Pašaizsardzības spēkos, gan transporta kompānijā, es visu laiku braucu ar mašīnu, esmu labs braucējs. Tomēr ik reizi, kad

sēdos pie stūres, es zināju, uz kurieni man jābrauc. Tad uzreiz pagriezos tajā virzienā un devos prom. Laikam esmu tā pieradis. “Vienalga, brauc, uz kurieni vēlies," - to man neviens nekad nav teicis. Tiešām apjuku.

- Lūdzu, piedodiet.

- Nekas, nekas, tev nav par ko atvainoties. Es pacentīšos,.«■ Hošino sacīja. lād viņš ielika mašīnas CD pleijeri “Erchercoga trio*.

- Es pēc sirds patikas metišu lokus pa pilsētu, bet vectētiņš visu laiku skatīsies ārā pa logu.

-Jā, tā būtu labi.

-Ja pamanīsi to, ko meklē, es uzreiz mašīnu apturēšu. Vai pareizi sapratu?

-Jā, tā varētu būt, - Nakata atbildēja.

- Cerams, ka tā notiks, - Hošino noteica un izpleta uz ceļiem pilsētas karti.

Tā viņi divatā apbraukāja pilsētu. Hošino pilsētas kartē ar marķieri ievilka zīmes. Kad viens kvartāls bija izbraukāts, viņi devās uz nākamo ielu un pārbaudīja to. Nākamais kvartāls apgūts. Laiku pa laikam viņi apstājās - iedzert tēju un uzpīpēt Maiiboro. Nez dk reižu noklausījās “Erchercoga trio”. Kad pienāca pusdienas laiks, apstājās pie ēstuves un apēda rīsus arkariju.

- Paklau, Nakata, ko īsti tu meklē?^jauneklis pēc pusdienām ievaicājās.

- Nakata pats to īsti nezina. Tāsīm.:

- Kamēr nebūsim to ieraudzījuši, tā arī nesapratīsim? - '

- Jā, tā ir.

- Atbilde bija zināma bez vaicāšanas. Gribēju tikai pārbaudīt.

- Hošino kungs.

-Jā, kas ir?

- Varbūt paies diezgan daudz laika, kamēr to atradīsim^

- Darīšu, ko varēšu. Ja reiz esmu šajā laivā iekāpis.

- Vai mēs brauksim ari ar laivu? - Nakata pavaicāja.

- Nē, pagaidām ar laivu vēl nebrauksim.

pulksten trijos viņi iegriezās kafejnīcā, jauneklis iedzēra kafiju. Nakata īsti nevarēja izdomāt, ko pasūtīt, un beigu beigās paņēma saldējumu. Ap to laiku Hošino jau sāka sajust nogurumu un runāt viņam vairs negribējās. Ari “Erchercoga trio” bija apnicis. Viņam nepatika visu laiku riņķot vienā vietā. Tas bija garlaicīgi, ātri braukt nevarēja un ne mirkli nedrīkstēja zaudēt uzmanību. Reizēm viņiem garām pabrauca kāda policijas mašīna, Hošino centās neskatīties policistiem ads. Viņš ari centās nebraukt garām policijas dežūriecirkņiem. Lai cik neuzkrītoša būtu Mazda Familia, ja to pamanītu nez cik reižu pēc kārtas, varētu rasties aizdomas. Spriedzi radīja ari tas, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkstēja saskrieties ar kādu citu mašīnu.

Hošino stūrēja, izdarīdams atzīmes pilsētas kartē, bet Nakata kā bērns vai labs suns, abas rokas pie loga piespiedis, neatslābstoši pētīja garām slīdošās ainas. Izskatījās, ka viņš no tiesas kaut ko meklē. Tā viņi pavadīja laiku līdz vakaram -katrs darīdams savu darbu un nesarunādamies.

- Ko meklē tu... - jauneklis izmisumā sāka dziedāt Inoue Josui dziesmu. Vārdus viņš neatcerējās un pats piemeklēja situācijai atbilstošus.

- Neatrod un neatrod,

Drīz jau saule rietēs,

Hošino izsalcis kā vilks,

No riņķošanas acīm raibām.

Sešos abi atgriezās dzīvoklī.

- Hošino kungs, rīt atkal turpināsim.

- Šodien mēs diezgan pamatīgi apbraukājām pilsētu, rit apskatīsim atlikušo daļu, - jauneklis atteica. - Es gribētu kaut ko pavaicāt.

-Jā, kas tas būtu?

- Ko mēs darīsim tad, ja Takamacu to neatradīsim?

Nakata pārlaida plaukstu galvai.

-Ja Tākamacu to neatradīsim, mums būs jāmeklē tālākā vietā, es tā domāju.

- Protams, - jauneklis atteica. - Un ja arī tur neatradīsim? Ko tad mēs iesāksim?

-Ja ari tad neatradīsim, tad meklēsim vēl tālāk, tā es domāju, - Nakata atbildēja.

- Nūjā. Kā mēdz teikt, ja suns tālu ies, tad noteikti ieskries mietā

- Tā laikam ir, - Nakata sacīja. - Tikai, Hošino, es vienu lietu nesaprotu. Kāpēc tas suns ieskries mietā? Ja suns redz, ka priekšā ir miets, viņš taču var apiet ar līkumu.

Hošino nolieca galvu.

- Tāds teiciens. Nebiju par to padomājis. Liksim to suni un mietu mierā

- Dīvaini.

- Būs labi, - Hošino sacīja. - Ja sāk domāt par tādām lietām, tad sarunas nevedas. Lai tas suns un miets paliek mierā* es gribētu noskaidrot, lūk, ko. Cik tālu mēs tajos meklējumos iesim? Tā jau mēs drīz nonāksim citā prefektūrā - Ehime vai KočL Aiz vasaras nāks rudens.

- Tā var būt. Bet, Hošino kungs, pat ja aiz rudens pienāks ziema, Nakatam tik un tā ir jāmeklē. Es, protams, nevaru prasīt, lai Hošino kungs man visu laiku palīdz. Pēc tam Nakata ies viens pats un meklēs.

- Es ne jau par to, - Hošino atteica. - Vai tas akmens nevarētu izrādīt zināmu laipnību un sīkāk mums paskaidrot, nu, apmēram kurā vietā meklēt? Pietiktu ar apmēram.

- Lūdzu, piedodiet, bet akmens nav pārāk runīgs.

- Nūjā, tādu iespaidu viņš atstāj, - Hošino piebilda. - Runīgs nav, ari nekāds dižais peldētājs nebūs. Lai paliek. Nav ko tagad par to domāt. Jāizguļas. Rīt atkal turpināsim.

Nākamajā dienā atkārtojās tas pats. Hošino tāpat kā iepriekšējā dienā apbraukāja pilsētas rietumu daļu. Pilsētas karte

pamazām aizkrāsojās ar dzelteno marķieri. Jauneklis žāvājās daudz biežāk. Nakata, tāpat degunu logam piespiedis, nenoguris kaut ko meklēja. Viņi tikpat kā nesarunājās. Hošino stū-jrēja, raudzīdamies, vai neparādīsies policija. Nenokausējamais Nakata turpināja meklēt. Tomēr meklētā nekur nebija.

- Šodien ir pirmdiena, vai ne? - Nakata ievaicājās.

-Jā, vakar bija svētdiena, šodien ir pirmdiena, - jauneklis atbildēja. Tad, gluži izmisis, viņš sacerēja dziesmiņu:

- Ja šodien ir pirmdiena,

Tad otrdiena būs rit.

Ir zināms, ka skudras ir čaklas,

Ka bezdelīgām patīk uzcirsties,

Ka skurstenis augsts un saule riet sarkana.

- Hošino kungs, - pēc brīža Nakata ierunājās.

-Jā, kas ir? .,

- Lai cik ilgi skatītos, kā skudras strādā, tas nekad neapnīk.

- Vai ne, - jauneklis atteica.

Pusdienas laikā abi iegāja zušu restorānā un pasūtīja īpašo pusdienu piedāvājumu - nūdeles ar zušiem. Trijos iegriezās kafejnīcā, iedzēra kafiju un brūnaļģu tēju. Ap sešiem karte bija aizkrāsota, Mazda Familia anonīmās riepas bija apbraukājušas visu pilsētu. Bet meklētais tā ari nebija atrasts.

- Nez ko mēs meklējam... — jauneklis atkal bezspēcīgā balsī iedziedājās.

- Neatrodam un neatrodam,

Visu pilsētu apbraukājām,

Pēcpuse nosēdēta,

Pamazām uz māju pusi jātaisās.

- Ja tas tā turpināsies, tad es kļūšu par dziesmu autoru un izpildītāju, - Hošino noteica.

- Kā tas tieši būs? - Nakata apvaicājās.

- Neņem galvā. Nevainīgs joks.

Abi nolēma mest mieru un iegriezās uz šosejas, lai dotos atpakaļ uz dzīvokli, lāču Hošino aizdomājās un īstajā brīdī nenogriezās pa kreisi. Viņš mēģināja tikt atpakaļ uz īstā ceļa, bet ceļš dīvaini pagriezās, tad sākās vienvirziena ielu labirints, un beigu beigās viņi bija galīgi apmaldījušies. Viņi attapās iepriekš neredzētā priekšpilsētas privātmāju rajonā. Visapkārt slējās augstas sētas, elegantu namu rindas. Savādā kārtā nemanīja nevienu cilvēku.

- Mūsu māja nevar būt tālu no šejienes. Gan jau tūlīt tiksim skaidrībā, - jauneklis iebrauca mašīnu tukšā stāvvietā. Izslēdza motoru, norāva rokas bremzi. Izpleta karti. Izlasīja ielas nosaukumu uz tuvējā laternas staba, tad sāka meklēt to kartē. Bet nevarēja atrast, laikam acis bija nogurušas.

- Hošino! - Nakata iesaucās.

- Kas noticis?

- Piedodiet, ka jūs traucēju, bet kas ir rakstīts tur uz tiem vārtiem?

Uzrunātais Hošino atrāvās no kartes un paskatījās uz to pusi, uz kuru Nakata rādīja ar pirkstu. Tur bija ar žogu apjozta veca māja. līdzās vārtiem bija liela koka plātne. Melnie vārti deši aizvērti.

- Komuras Memoriālā bibliotēka, - Hošino izlasīja. - Bibliotēka tik nomaļā vietā. Nemaz neizskatās pēc bibliotēkas. Drīzāk pēc parastas privātmājas.

- Ko-mu-ras Me-mo-ri-ā-lā...

- Tieši tā. T-aikam gan bibliotēka ierīkota par godu Komu-ram. Bet, kas tas Komura tāds bijis, man nav ne jausmas.

- Hošino!

- Jā? - Hošino, pētīdams karti, atsaucās.

- Te tas ir.

- Te... kas?

- Tas, ko Nakata visu laiku meklē. Šajā vietā.

Hošino pacēla skatienu no kartes un ieskatījās Nakatam acīs. Tad sarauca pieri un vēlreiz uzmeta skatienu vārtiem. Lēni pārlasīja uzrakstu. Izņēma Marlboro paciņu, izkratīja

cigareti un ielika mutē. Uzšķīla plastmasas šķiltavas, piesmēķēja. Lēni ievilka dūmu. Izpūta ārā pa vaļējo logu.

- Patiešām?

-jā, nešaubīgi.

- Nejaušības ir kaut kas briesmīgs, - jauneklis noteica.

- Nu tieši tā, - Nakata bija vienisprātis.

39. NODAĻA

Otrā diena kalnos paiet tikpat rāmi un gludi. Vienīgā atšķirība starp šīm abām dienām ir laiks. Ja laiks būtu tāds pats, tad dienas saplūstu. Es vairs nespētu atšķirt šodienu no vakardienas, rītdienu no šodienas. Laiks kā kuģis, kas pazaudējis enkuru, slīd plašajā jūrā.

Sarēķinu, ka šodien ir otrdiena. Saeki kundze kā aizvien -protams, ja ir interesenti,.- vada ekskursiju pa bibliotēku. Tāpat kā todien, kad es pirmo reizi ienācu pa Komuras Memoriālās bibliotēkas vārtiem. Viņas kurpes uz smailajiem papēdīšiem, klikšķi uz kāpnēm. Šīs skaņas atbalsojas bibliotēkas klusumā. Spīdīgās zeķes, spoži baltā blūze, smalkie pērļu auskari, Montblanc pildspalva uz galda. Vieglais smaids (pār kuru krīt gara rezignācijas ēna). Tas viss tagad šķiet tik tāls. Proti, tas vairs neliekas reāls.

Es, sēdēdams namiņā uz dīvāna, ieelpodams izbalojušā mēbeļu auduma smaržu, vēlreiz domāju par mīlēšanos ar Saeki kundzi. Pēc kārtas pārcilāju atmiņas par to, kā viņa lēni izģērbjas. Pēc tam iekāpj gultā. Protams, man atkal ir erekcija.

Ļoti stipra. Bet šodien vairs nesūrst. Arī apsārtums izzudis.

Noguris no seksuālām fantāzijām, es izeju ārā un izpildu parastos vingrojumus. Pieturos pie lieveņa margām un izpildu vēdera muskulatūras vingrojumus. Pietupienus ātrā tempā, tad stiepšanās vingrojumus. Esmu sasvīdis, saslapinu dvieli strautā un norīvējos. Ūdens ir auksts, tas palīdz nedaudz nomierināties. Pēc tam sēžu uz lieveņa un MDWalkman

klausos Radioheads. Kopš esmu aizgājis no mājām, es visu laiku klausos vienu un to pašu mūziku. Radioheads “Kid A", Prince “Greatest Hits". Laiku pa laikam ari John Coltrane “My Favourite Things".

Pulksten divos, tieši tajā laikā, kad bibliotēkā sākas ekskursija, es atkal dodos mežā. Eju pa to pašu taciņu, pa kuru gāju iepriekš, un nonāku tajā pašā izcirtumā. Tur apsēžos zālē. Atspiežos pret koka stumbru un cauri koka lapotnei veros debesis. Redzamas balto vasaras mākoņu maliņas. Tiktāl esmu drošībā. No šejienes es bez grūtībām atgriezīšos namiņā. Iesācējiem domāts labirints, videospēlē tas būtu pirmais līmenis, ar kuru ātri var tikt galā. Taču, ja virzīšos dziļāk, tad speršu kāju jau sarežģītākā, izaicinošākā labirintā. Taka sašaurināsies; un mani apris paparžu jūra; *

Par spīti tam, es tomēr nolemju paiet mazliet tālāk.

Gribu pārbaudīt, cik šis mežs ir dziļš. Es apzinos, ka tajā ir kaut kas bīstams. Tomēr es vēlos savām acīm redzēt un uz savas ādas sajust, kāda veida briesmas tās ir, kas tās ir par briesmām. Nevaru to nedarīt. Kaut kas dzen mani uz priekšu.

Piesardzīgi virzos uz priekšu pa kaut ko takai līdzīgu. Koki kļūst aizvien garāki, gaiss - noslēpumaini smagāks. Virs galvas plešas biezās koku lapotnes, kas gandrīz pilnīgi aizsedz debesis. Te nemana pat mazāko zīmi, ka būtu vasara. It kā gadalaiki šeit nepastāvētu. Es vairs nesaprotu, vai tā, pa ko eju, ir taka vai nav. Reizēm tā izskatās kā taka, reizēm neizskatās. Šajā biežņā un zaļajā smaržā sāk izplūst visas definīcijas. Pareizais un nepareizais sajaucas kopā. Kāda vārna spalgi noķērc man virs galvas. Ļoti griezīgi. Varbūt tas ir brīdinājums. Apstājos un vērīgi apskatu apkārtni. Bez kārtīga ekipējuma virzīties uz priekšu būtu bīstami. Nolemju atkāpties.

Tomēr tas nav vienkārši. Varbūt pat daudz grūtāk nekā virzīties uz priekšu. Gluži kā Napoleona armijas atkāpšanās. Taka ir grūti saskatāma, te parādās, te pazūd, turklāt koku zari man priekšā veido melnu sienu. Mani elpas vilcieni atskan dīvaini

skaļi. Gluži kā vējš, kas pūš no pasaules malas. Gar acīm pazib melns plaukstas lieluma tauriņš. Tā forma atgādina asins traipu uz mana krekla. Tauriņš izspurdz no koku ēnām, lēni pārlido, tad atkal pagaist zaru ēnā. Kad tauriņš pazūd, atmosfēra ap mani šķiet vēl smagāka, gaiss - vēl dzestrāks. Mani pārņem bailes - ja nu netikšu ārā no šejienes. Vārna man virs galvas vēlreiz spalgi ieķērcās. Izklausās, ka tas ir tas pats putns, tā pati ziņa. Apstājos un paskatos augšup. Bet, protams, putnu nekur nemana. Laiku pa laikam uzpūš īsts vējš, nočaukst tumšās lapas man pie kājām. Šķiet, ka man aiz muguras kustas ēnas. lāču, kad spēji pagriežos atpakaļ, tās visas pazūd.

Tomēr man izdodas atgriezties klajumā - drošības zonā. Es vēlreiz apsēžos zālē, dziļi ieelpoju. Pāris reižu paskatos apaļajā īsto debesu laukumiņā man virs galvas, vairākkārt pārliecinādamies, ka tik tiešām esmu atgriezies īstajā pasaulē.

Te atkal var sajust vasaru, pēc kuras tur iekšā tik ļoti ilgojos. Saules stari mani ietin kā plēvīte, sasilda mani. Tomēr atpakaļceļā izjustās bailes nepagaist, tās kavējas kā neizkusis sniegs dārza stūri. Sirds laiku pa laikam salecas, šermuļi noskrien pār ādu. i

Tonakt es, klusi elpodams, guļu tumsā platām acīm, gaidu, kad šajā tumsā parādīsies kāds stāvs. Lūdzos, kaut tas parādītos. Nezinu, vai manas lūgšanas kaut ko dos. Ibmēr es sakopoju apziņu un ļoti ceru uz to. Tik ļoti to vēlos, ka tāpēc vien tam vajadzētu parādīties.

Tomēr mana vēlēšanās nepiepildās. Manas cerības tiek pieviltas. Saeki kundze neparādās tāpat kā iepriekšējā naktī. Ne īstā Saeki kundze, ne viņas rēgs. Arī piecpadsmit gadus vecā Saeki: neparādās. Tumsa kā ir, tā ari paliek tumsa. Pirms aizmiegu, man ir erekcija. Līdz šim nav bijusi tik stipra. Taču es nemasturbēju. Esmu nolēmis saglabāt neskartas atmiņas par mīlēšanos ar Saeki kundzi. Aizmiegu, abas rokas cieši kopā sažņaudzis. Ceru, ka sapnī redzēšu Saeki kundzi.

lāču sapnī es redzu Sakuru.

Vai tas vispār ir sapnis? Viss ir tik skaidrs, tik skaudri ass. Nekādu neskaidrību. Es nezinu, kā lai to nosauc. Taču, raugoties uz to kā uz parādību, laikam jāsauc par sapni. Esmu viņas dzīvokļa istabā. Viņa guļ gultā. Es guļu guļammaisā. Tieši tāpat kā toreiz, kad pārlaidu pie viņas nakti. Laiks pagriezts atpakaļ, esmu nolikts pagrieziena punktā.

Nakts vidū pamostos briesmīgi izslāpis, izlienu no guļammaisa, lai padzertos ūdeni. Izdzeru vairākas glāzes ūdens n-apmēram piecas vai sešas. Āda ir sviedriem klāta, un man ir erekdja. Apakšbikses priekšpusē stīvi sacēlušās. It kā loceklis būtu kaut kas no manis nodalīts, ar savu apziņu, kas darbojas pats savā sistēmā, radība pati par sevi. Kad dzeru ūdeni, tas saņem daļu no tā. Sadzirdu, kā tas dzer ūdeni.

Ielieku glāzi izlietnē, īsu bridi pastāvu, atspiedies pret sienu. Gribu paskatīties, cik ir pulkstenis, taču to nekur nemana. Nostājos pie Sakuras gultas. Istabu viegli izgaismo laternas gaisma, kas krīt iekšā pa logu. Viņa ir aizmigusi, uzgriezusi man muguru. No plānās segas izspraukušās mazās, glītās pēdas. Man aiz muguras kaut kas klusi noskan,.it kā ieslēgtu slēdzi. Sausa, klusa skaņa. Biezie zari aizsedz skatu. T? nav gadalaiku. Apņēmīgi ielienu gultā pie Sakuras. Vienvietīgā gulta nokrakšķ zem divu cilvēku svara. Ieelpoju viņas pakauša smaržu. Nedaudz sasvīdušu. No mugurpuses apskauju viņas gurnus. Sakūra izdveš klusu skaņu. Taču nepamostas. Vārna vienreiz noķērcas. Paskatos augšup. Bet putnu nekur nemana. Ari debesis neredz.

Paceļu Sakuras T kreklu un pieskaros viņas mīkstajām krūtīm. Virpinu krūšu galiņus pirkstos. It kā grozītu radio skalu. Mans stīvais loceklis baksta viņas gumu. Taču Sakūra neko nesaka. Elpo tikpat mierīgi. Nodomāju, ka viņa ir dziļi aizmigusi un kaut ko sapņo. Vārna noķērcas vēlreiz. Tas putns atkal sūta man kādu vēsti. Bet es nespēju izlasīt tās saturu.

Sakuras ķermenis ir silts, sasvīdis tāpat kā manējais. Nolemju pagriezt viņu otrādi. Lēni pagriežu viņu uz savu pusi. Viņa izelpo, bet nekas neliecina, ka viņa būtu pamodusies.

piespiežu ausi viņas vēderam, kas ir plakans kā papīrs, cenšos saklausīt, kādi sapņi klejo viņas labirintā.

Loceklis man joprojām ir stīvs. Šķiet, tā būs mūžīgi. Novelku viņai kokvilnas biksītes. Nesteidzīgi nostāvēju nost no kājām. Tad piespiežu plaukstu kaunumam, laižu roku dziļāk. Tur ir silti, aicinoši mitri. Pirksti lēni kustas. Sakūra joprojām nepamostas. Vēlreiz nopūšas savos dziļajos sapņos.

Tajā pašā laikā kaut kas manī, kādā ieplakā, cenšas izlauzties no čaulas. Pirms es apjaušu, kas notiek, manī iekšā parādās kādas acis. Vēro visu notiekošo. Es nezinu, vai šis kaut kas ir labs vai slikts. Lai nu kā, manos spēkos nav to apturēt. Tam vēl nav sejas, tas ir slidens. Drīz vien tas izlauzīsies no savas čaulas, atklās seju, atbrīvosies no lipīgā apvalka, lād es uzzināšu, kas tas patiesībā ir. Bet šobrīd tas nav nekas vairāk kā vien zīme bez noteikta apveida. Tas pleš savas rokas, kas vēl nav rokas, pārplēš čaulas mīkstāko vietu. Es vēroju tā kustības.

Tad es izlemju.

Nē, tā nav. Patiesībā es neko neesmu izlēmis. Jo man nav izvēles. Novelku apakšbikses. Atbrīvoju locekli. Apņemu Sakuru, paplešu viņas kājas un ieeju viņā. Tās nav grūti. Viņa ir ļoti mīksta, es esmu ļoti ciets. Mans loceklis vairs nemaz nesūrst. Pa šo laiku galviņa nobriedusi. Sakūra joprojām ir savos sapņos. Es iegrimstu viņas sapņos.

Sakūra pēkšņi pamostas. Saprot, ka es esmu viņā.

- Tamura, ko tu dari!

- Izskatās, ka es esmu tevī, - es atbildu.

- Kāpēc tu tā dari? - viņa ļoti stingri noprasa. - Vai tad es tev neteicu, ka to nedrīkst?

- Es tur neko nevarēju darit.

- Tagad izbeidz. Velc to ārā!

- Nevaru, - es atbildu. Un papurinu galvu.

- Tamnra, paklausies, ko es tev teikšu. Pirmkārt, man ir mīļākais. Otrkārt, tu bez atļaujas ienāci manā sapnī. Tā nedrīkst darit.

-Tb es zinu.

- vēl nav par vēlu. Jā, tu esi gan manī, bet vēl neesi kustējies, vēl sēkla nav nogājusi. Tas tur tā klusiņām ir, it kā kaut ko pārdomātu. Vai ne?

Pamāju.

- Velc laukā, - viņa kā brīdinot nosaka. - Un aizmirsīsim par to. Es aizmirsīšu. Un tu aizmirsīsi. Es esmu tava māsa, tu esi mans brālis. Lai ari mūs nevieno asins saites, mēs tik un tā esam māsa un brālis. Mēs nedrīkstam to darit.

- Ir jau par vēlu, - es saku.

-Kāpēc?

- Tāpēc, ka es tā nolēmu, - es atbildu.

“Tāpēc, ka tu tā nolēmi,” par Vārnēnu sauktais zēns saka.

Tu vairs negribi, lai visi citi ar tevi izrīkojas pēc patikas. Tu vairs negribi būt apjucis. Tu jau esi nogalinājis savu tēvu. Tu jau esi grēkojis ar savu māti. Un tagad tu esi iegājis savā māsā. Tu ķeries klāt šim lāstam. Tu esi nolēmis izpildīt tā programmu. Pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no šīs nastas, atbrīvoties no citu cilvēku plāniem. Tu gribi dzīvot brīvs, kā tu to vēlies. Tas ir tavs sapnis.

Viņa paslēpj seju rokās, ieraudas. Tev viņas ir žēl. Bet tu vairs nevari izkļūt. Tavs loceklis viņā pamazām piebriest, kļūst stīvs. It kā tur iesakņotos.

“Es sapratu, es vairs neko neteikšu,” viņa saka. “Tikai to gan tu atceries - tu mani izvaro. Tev tas patīk, bet es to negribu. Iespējams, ka mēs vairs nekad nesatiksimies. Lai cik mēs ļoti varbūt gribētu satikties. Tu tā gribi?”

Tu uz to neatbildi. Tu esi atslēdzis prātu. Tu viņu apskauj, tavi gumi sāk kustēties. Saudzīgi un uzmanīgi, tad nevaldā-māk. Tu centies atcerēties koku aprises, lai pēc tam varētu atgriezties, bet visi koki izskatās vienādi. Tūlīt, tūlīt tevi apris bezvārda jūra. Sakūra aizver acis un ļaujas kustībai. Viņa nesaka neko. Nepretojas. Viņas sejas izteiksme nepauž

neko, viņa pagriezusi galvu uz sāniem. Bet tu sajūti, kā viņā ceļas bauda, jūti viņu kā savu pagarinājumu. Tu tagad to saproti. Koki kļūst biezāki, tie stāv tev priekšā kā melna siena. Putns vairs nesūta tev vēsti. Tad tev izšļācas sēkla.

Man izšļācas sēkla.

Pamostos. Esmu gultā, līdzās neviena nav. Nakts vidus. Visdziļākā tumsa, visi pulksteņi tajā pazuduši. Izkāpju no gultas, novelku bikses, aizeju uz virtuvi nomazgāt spermu. Tā ir balta un bieza, lipīga kā tumsas dzemdināts bastards. Izdzeru vairākas glāzes ūdens. Slāpes nav dzesējamas. Esmu pilnīgi viens. Naktī, tumsā, meža vidū, pilnīgi viens. Te nav gadalaiku, te nav saules. Atgriežos pie gultas, apsēžos, nopūšos, mani ietin tumsa.

Nu tas kaut kas, kas ir tevī, ir parādījies. Melnais apveids ir tevī. Čaulu vairs nekur nemana. Tā visa ir salauzta. Aizmesta. Tēv rokas ir lipīgas. Ar kaut ko cilvēka asinīm līdzīgu.

Tu pacel rokas pie acīm. Taču uz tām neko nemana. Par maz gaismas. Gan ārā, gan iekšā ir pārāk tumšs.

40. NODAĻA

Līdzās plāksnei “Komuras Memoriālā bibliotēka” ir plāksnīte ar informāciju, tur norādīts, ka bibliotēka ir slēgta pirmdienās un tās darba laiks ir no vienpadsmitiem līdz pieciem. Tāpat ari tur rakstīts, ka par apmeklējumu nav jāmaksā un ka interesentiem otrdienās pulksten divos pēcpusdienā bibliotēkā tiek piedāvāta ekskursija. Tb visu Hošino nolasīja Nakatam priekšā. 1

- Šodien tieši ir pirmdiena, tāpēc tā ir slēgta, - jauneklis noteica. Tad paskatījās pulkstenī. - Vienalga, kāda ari šodien būtu diena, tagad tā jau būtu slēgta. Vai nav vienalga!

- Hošino!

- Jā, kas ir?

- Tā bibliotēka, uz kuru mēs iepriekš ar Hošino kungu gājām, bija pavisam citāda, - Nakata noteica.

- Taisnība. Tā bija liela, publiska bibliotēka, š! ir privāta. Pilnīgi cits mērogs.

- Nakata īsti labi nesaprot. Ko tas nozīmē - pri-vā-ta bibliotēka?

- Tas nozīmē, ka to iekārtojis kāds pārticis cilvēks, kas savu sakrāto grāmatu kolekciju atvēris visai pasaulei. Teicis - lūdzu* lasiet, ja ir vēlēšanās. Laikam bijis varens cilvēks. Cik māja pati ir skaista!

- Un kas būtu pār-ti-cis cilvēks?

- Viņam ir daudz naudas.

- Kāda ir atšķirība starp pārtikušu cilvēku un tādu cilvēku, kuram ir daudz naudas?

Hošino nogrozīja galvu.

- Jā, ar ko tad viņi atšķiras? Man pašam ari nav īstas skaidrības. Laikam tā - salīdzinājumā ar vienkārši bagātu cilvēku pārtikušie ir kulturālāki.

- Kulturālāki?

- Galu galā - kurš katrs var tikt pie naudas. Bet ne pie pārticības. Pārticība prasa laiku.

- Tas ir grūti?

- Grūti. Bet tas neattiecas ne uz vienu no mums abiem. Diez vai kāds no mums var cerēt kļūt naudīgs.

- Hošino?

-Jā?

- Ja pirmdienā bibliotēka ir ciet, tad, ja mēs būsim rit vienpadsmitos klāt, tā būs vaļā? - Nakata sacīja.

- Tā iznāk. Rīt ir otrdiena.

- Nakata ari drīkstēs iet bibliotēkā?

- Te rakstīts, ka visi var nākt. Tātad - ari Nakata.

- Pat ja nemāk lasīt, ari tad var iet iekšā?

- Viss būs kārtībā. Pie ieejas neviens nepārbauda, vai kāds māk vai nemāk lasīt, - jauneklis atbildēja.

- Tad Nakata gribētu ieiet tur iekšā.

- Labi, tad rīt no paša rīta nāksim šurp. Iesim abi divi, -Hošino noteica. - Bet, vectētiņ, es gribētu pārliecināties par vienu - šī ir tā vieta, ja? Šajā bibliotēkā iekšā ir tas svarīgais, ko tu meklē.

Nakata noņēma alpīnista cepuri, vairākas reizes pārlaida plaukstu pār īsi apcirptajiem matiem.

-Jā. Tamtejābūt.

- Mums vairs nekas nav jāmeklē?

- Nē, tagad vairs nekas nav jāmeklē.

- Nu tad labi, - Hošino balsī bija atvieglojums. - Man jau likās, ka vizināsimies līdz rudenim.

Viņi atgriezās pulkveža Sandersa dzīvoklī un nākamajā ritā vienpadsmitos devās uz bibliotēku, lā bija divdesmit minūšu gājiena attālumā no dzīvokļu nama. Viņi devās turp kājām. Hošino no rīta jau bija aizvedis īrēto mašīnu atpakaļ.

Pienākuši bibliotēkai tuvāk, viņi redzēja, ka lielie vārti ir vaļā. Diena solījās būt karsta un tveicīga. Apkārtne bija aplaistīta ar ūdeni. Cauri vārtiem dziļāk varēja redzēt lielu, koptu dārzu.

- Paklau, vectētiņ, - Hošino ierunājās.

-Jā, klausos.

- Ko mēs darīsim, kad ieiesim bibliotēkā? Es gribu iepriekš pavaicāt, jo, ja kaut kas notiks pēkšņi, varam nonākt neērtā situācijā. Man gribas tam sagatavoties.

Nakata apdomājās.

-Jā, ko mums darīt, kad būsim iegājuši iekšā? Ib Nakata nezina. Bet tā taču ir bibliotēka. Es domāju, vispirms palasīsim grāmatas. Nakata paņems kādu grāmatu ar fotogrāfijām, bet Hošino varētu izvēlēties kādu grāmatu un palasīt.

- Skaidrs. Tā kā te ir bibliotēka, vispirms palasīsim grāmatas. Izklausās loģiski.

- Par to, ko darit vēlāk, padomāsim vēlāk.

- Lahi, par to, kas būs vēlāk, domāsim vēlāk. Izklausās kā plāns.

Viņi izgāja cauri rūpīgi koptajam, skaistajam dārzam, iegāja vecmodīgajā, greznajā priekštelpā. Tur uzreiz bija lete, aiz tās sēdēja slaids, izskatīgs jauneklis. Balts pogājams kokvilnas krekls. Smalkas briUītes. Uz pieres krita gari, smalki mati. Tipāžs kā no Fransuā Trifo filmas, Hošino nodomāja. Skaistulis paskatījās uz viņiem un plati pasmaidīja.

- Labrīt, - Hošino priecīgi noteica.

- Labrīt, - jauneklis atņēma sveicienu. - Laipni lūgti.

- Mēs, nu, gribētu palasīt grāmatas.

- Protams. - Ošima pamāja. - Protams, lasiet, cik vēlaties. Šī bibliotēka ir atvērta visiem. Brīva pieeja kolekcijai, varat brīvi izvēlēties. Mums ir gan kartīšu katalogs, gan datorizētais katalogs. Ja kaut kas nav skaidrs, lūdzu, vaicājiet bez kautrēšanās.

- Paldies.

- Vai jums ir īpaša interese par kādu jomu? Vai meklējat kādu konkrētu grāmatu?

Hošino papurināja galvu.

- Nē, nekā tāda īpaša nav. Varētu pat teikt, ka mūs vairāk par grāmatām interesē pati bibliotēka. Mēs te iepriekš gājām garām, un tā likās interesanta, tāpēc nolēmām iegriezties. Skaista ēka.

Ošima jauki pasmaidīja un paņēma labi noasināto zīmuli.

- Daudzi pie mums nonāk tādā veidā,

-Jauki, - Hošino noteica.

-Ja jums ir brīvs laiks, pulksten divos piedāvājam ekskursiju gida pavadībā pa bibliotēku. Ja ir interesenti, tā notiek otrdienās. Bibliotēkas vadītāja pastāstīs par šīs bibliotēkas vēsturi. Tieši šodien ir otrdiena.

- Tas būtu interesanti. Nakata, ko darīsim, vai iesim?

Kamēr Hošino sarunājās ar Ošimu, Nakata turpat stāvēja,

alpīnista cepuri rokā, un izklaidīgi vēroja apkārtni; kad jauneklis pasauca viņu vārdā, vecais it kā atgriezās sevī.

- Jā, kas ir?

- Divos būs ekskursija pa bibliotēku. Vai iesim apskatīt?

-Jā, Hošino kungs, paldies. Nakata domā, ka gribētu iet

ekskursijā.

Ošima ar dziļu interesi vēroja abu sarunu. Hošino un Nakata, kādas attiecības viņus saista? Pēc radiniekiem neizskatās. Tik ļoti atšķirīgi gan vecuma, gan izskata ziņā, savāda kombinācija. Grūti iedomāties, ka viņiem varētu būt kaut kas kopīgs. Un tam vecākajam, Nakatam, bija ļoti dīvaina runas maniere. Viņā bija kas īsti nesaprotams, taču ne sliktā nozīmē.

- Vai esat atbraukuši no tālienes? - Ošima apvaicājās.

-Jā, mēs atbraucām no Nagojas, — Hošino pasteidzās atbildēt, pirms Nakata bija atvēris muti. Ja Nakata būtu pateicis: “Atbraucu no Nakano kvartāla,” - saruna varētu sarežģīties. Televīzijas ziņu izlaidumos gan bija minēts, ka tāds vīrs kā Nakata ir saistīts ar slepkavību Nakano kvartālā, taču, par laimi, viņa fotogrāfija vēl nebija nekur parādīta.

- Tālu gan, - Ošima noteica.

-Jā, mēs pārbraucām pāri tiltam. Ļoti skaists tilts, - ierunājās Nakata.

-Jā, tiešām ļoti liels. Es vēl ne reizes neesmu pār to braucis, - Ošima atteica.

- Tik lielu tiltu Nakata redzēja pirmo reizi mūžā.

- Lai to tiltu uzbūvētu, - Ošima turpināja, - vajadzēja ļoti daudz laika un ļoti daudz naudas. Avīzēs rakstīja, ka publiskā sabiedrība, kas tiltu pārvalda, katru gadu paliekot simts miljardus jenu mīnusos. Tb tad nosedz ar mūsu nodokļu maksājumiem.

- Nakata nesaprot, cik ir simts miljardu jenu.

- Atklāti sakot, man ari nav ne jausmas, - Ošima sacīja.

- Sasniedzot kaut kādu punktu, zūd realitātes izjūta. Skaidrs ir tikai viens, ka tā ir liela nauda.

- Liels paldies par visu, — iejaucās Hošino. Ja tā turpināsies, tad nezin ko vēl Nakata sarunās. - Ja gribam iet ekskursijā, vai divos jābūt šeit?

- Tieši tā, pulksten divos nāciet uz šejieni. Bibliotēkas vadītāja visu izrādīs, - Ošima sacīja.

- Līdz tam laikam mēs te palasīsim grāmatas, - Hošino noteica.

Ošima pagrozīja rokās aso zīmuli, bridi noskatījās abos aizejošajos stāvos. Tad atsāka strādāt.

Abi plauktos izvēlējās atbilstošas grāmatas. Hošino paņēma grāmatu “Bēthovens un viņa laikmets”. Nakata izraudzījās vairākus albumus ar mēbeļu fotogrāfijām un nolika uz galda. Pēc tam viņš ar dziļu interesi, gluži kā suns, smalki izpētīja istabu, apstaigāja, apostīja, dažas vietas ārkārtīgi vērīgi nopētīja. Citi lasītāji parādījās tikai pēc divpadsmitiem, tāpēc Nakatas izdarības nevienu nepārsteidza.

- Paklau, vectētiņ, - Hošino viņu klusi uzrunāja.

-Jā, kas ir?

- Varbūt tas lūgums liekas pēkšņs, bet, cik iespējams, nestāsti citiem, ka esi no Nakano kvartāla.

- Kāpēc tā?

- Iznāks gara stāstīšana. Hei man, tā būs labāk. Var rasties sarežģījumi, ja cilvēki uzzinās, ka tu esi no Nakano kvartāla.

- Sapratu, - Nakata sparīgi pamāja. - Nakata klusēs par to, ka ir no Nakano kvartāla.

- Es būtu par to pateicīgs, - jauneklis noteica. - Vai tu atradi šeit to svarīgo, ko meklēji?

- Nē, pagaidām vēl ne.

- Bet šī ir īstā vieta, tu nekļūdies?

Nakata pamāja.

- Es vēl vakarvakarā pirms gulētiešanas parunājos ar akmeni. Es domāju, ka šī ir īstā vieta, patiešām.

- Tad jau labi.

Hošino pamāja un atgriezās pie Bēthovena biogrāfijas. Bēthovens bijis lepns cilvēks, ar lielu pārliecību par savu talantu un nekad nav iztapis augstdzimušajiem. Viņš uzskatīja, ka visvērtīgākais pasaulē ir māksla un jūtu izpausmes, bet varai un bagātībai ir tikai viens uzdevums - kalpot mākslai. Kad Haidns bija apmeties augstdzimušo namos (ko viņš darīja gan-

drīz visu savu darba dzīvi), viņam vajadzēja ieturēt maltītes kopā ar kalpotājiem. Haidna dzīves laikā mūziķi tika pielīdzināti kalpotājiem. (Bet vienkāršajam un labdabīgajam Haidnam tas patika labāk nekā augstmaņu stīvās maltītes, viņam labāk patika ieturēties kopā ar kalpotājiem.)

Taču Bēthovens niknojās par šādu pazemojošu attieksmi, uzstāja, ka viņam jāēd pie viena galda ar augstmaņiem. Bēthovenam trūka pacietības (patiešām - viņš ātri zaudēja savaldību), un, kad noskaitās, viņš bija grūti nomierināms. Turklāt viņam bija radikāli politiskie uzskati, kurus viņš neslēpa. Pasliktinoties dzirdei, šīs īpašības saasinājās. Ar gadiem ari mūzika kļuva dziļāka un koncentrētāka. Tikai Bēthovens spēja sabalansēt šīs pretrunas. Bet pamazām viņa dzīve izira. Cilvēka fiziskajai un psihiskajai izturībai ir zināmas robežas, un viņš tās jau bija sasniedzis.

- Cik grūti būt izcilam cilvēkam. - Hošino nolika grāmatu, nopūtās, tā uz viņu atstāja lielu iespaidu. Viņš atcerējās, ka skolā mūzikas klasē stāvēja Bēthovena krūšutēls, atmiņā bija palikusi tikai komponista rūgtā sejas izteiksme. Viņam nebija ne jausmas par Bēthovena dzīves grūtībām. Kāds tur brīnums, ka viņš rādīja tik īgnu seju!

“Es nu nekad nebūšu ievērojams cilvēks,” jauneklis nodomāja. lād uzmeta skatienu Nakatam. Viņš šķirstīja fotoalbumu par tautiskām mēbelēm un vienlaikus ierasti žestikulēja un grozīja augumu. “Bet viņš gan varbūt izpelnīsies ievērību” jauneklis nodomāja. “Viņš nav parasts cilvēks. Tas nu ir skaidrs.”

Pēc divpadsmitiem parādījās vēl dti lasītāji (divas pusmūža kundzes), tad viņi abi izgāja ārā atpūsties. Jauneklis bija sagatavojis līdzi pusdienām maizi, bet Nakatam kā arvien termosā bija karsta tēja. Hošino apjautājās aiz letes sēdošajam Oši-mam, vai viņi te kaut kur tuvumā var iekost.

- Protams, - Ošima atbildēja. - Mums te ir veranda. No turienes redzams dārzs. Tur varat netraucēti ieturēties. Vai vēlaties kafiju? Es jau esmu pagatavojis. Lūdzu.

- Paldies, - Hošino pateicās. - Jums gan ir mājīga bibliotēka.

Ošima pasmaidīja. Atglauda cirtu no pieres.

- Patiešām, tā nav tāda kā parastās bibliotēkas. Varbūt to var nosaukt par mājīgu. Mēs vēlamies radīt mierīgu, jauku vietu grāmatu lasīšanai.

Cik patīkams cilvēks, Hošino nosprieda. Zinošs, izsmalcināts, labi audzināts, ļoti pieklājīgs. Laikam gejs, viņš nodomāja. Bet Hošino nebija nekādu iebildumu pret gejiem, cilvēkiem ir dažādas gaumes. Ir cilvēki, kuriem patīk sarunāties ar akmeņiem. Ir vīrieši, kuriem patīk gulēt ar vīriešiem.

Kad viņi bija ieturējušies, Hošino piecēlās kājās un izstaipījās, tad viens pats aizgāja līdz letei un iedzēra tasi karstas kafijas. Nakata, kurš kafiju nedzēra, pa to laiku sēdēja verandā* vēroja putnus dārzā un dzēra no termosa tēju.

- Kā jums klājas? Vai atradāt kaut ko interesantu? - Ošima pavaicāja Hošino.

- Jā, es visu laiku lasīju Bēthovena biogrāfiju* *

Ošima pamāja.

- Viņam gan bija briesmīga dzīve, maigi izsakoties.

- Jā, briesmīga gan, - Hošino atteica. - Bet lielā mērā viņš pats tajā vainojams. Domāja tikai un vienīgi par sevi. Viņam galvā bija tikai viņš pats un viņa mūzika. Uzskatīja, ka tam var ziedot visu. Tolaik viņš varēja likties neizturams. Laikam gan visi domāja: “Hei, Ludvig, liecies mierā!” Nav nekāds brīnums, ka brāļadēls sagāja sviestā. Bet mūzika viņam ir izcila. Uzrunā dvēselL Savādi.

- Tieši tā, - Ošima bija vienisprātis.

- Kāpēc viņam vajadzēja dzīvot tik neprātīgu, tik smagu dzīvi? Viņam būtu gājis labāk, ja dzīvotu drusciņ parastāku dzīvi.

Ošima pagrozīja zīmuli pirkstos.

- varbūt ir, bet Bēthovena laikā cilvēki uzskatīja, ka ir svarīgi izpaust ego. Agrāk, kad pastāvēja absolūtā monarhija, to uzskatītu par pārkāpumu, par pretsabiedrisku rīcību, un skarbi apspiestu. Bet, kad deviņpadsmitā gadsimta vidū

priekšplānā izvirzījās buržuāzija, apspiešana beidzās un individuālajam ego tika dota pašizpausmes brīvība. Brīvība un ego atbrīvošanās bija viens un tas pats. Turklāt pirmais šīs kustības vilnis izpaudās mākslā un mūzikā. Tie, kas nāca pēc Bēthovena, - Berliozs, Vāgners, Lists, Šūmanis - visi dzīvoja vētrainu dzīvi. Tāds ekscentriskums tika uzskatīts gluži vai par dzīves modeli. Pavisam vienkārši. To sauc par romantisma laikmetu. Kaut gan lielākajai daļai dzīve nemaz nebija viegla, - Ošima stāstīja. - Jums patīk Bēthovena mūzika?

Hošino atbildēja godīgi:

- Es neesmu to daudz klausījies. Man tikai ļoti patīk viņa “Erchercoga trio”.

- Man ari tas darbs ļoti patīk.

- Man patīk “Miljons dolāru trio” izpildījums, - jauneklis piebilda.

- Man pašam vislabāk patīk čehu Suk Trio. Ļoti skaisti līdzsvarots sniegums. Var sajust zāles zaļumu un vēja smaržu. Bet esmu dzirdējis ari “Miljons dolāru trio”. Ļoti aizkustinošs izpildījums.

- Ošimas kungs, - Hošino sacīja, izlasījis Ošimas vārdu uz plāksnītes pie letes, - jums ir pamatīgas zināšanas par mūziku.

Ošima pasmaidīja.

- Nē, nekādu dziļo zināšanu man nav. Man vienkārši patīk mūzika, es to laiku pa laikam vienatnē klausos.

- Es gribēju jums kaut ko pavaicāt. Vai jums liekas, ka mūzikas varā ir mainīt cilvēkus? Nu, piemēram, tu vienreiz noklausies kādu mūziku un tad tevī notiek kaut kādas lielas pārmaiņas?

Ošima pamāja.

- Protams, — viņš sacīja: — Tā notiek. Mēs kaut ko pieredzam, un kaut kas mūsos mainās. Kaut kas līdzīgs ķīmiskai reakcijai. Pēc tam mēs analizējam sevi un redzam, ka mūsu standarts ir pakāpies par līmeni augstāk. Ka mūsu pasaule ir paplašinājusies. Es ari esmu to pieredzējis. Gan ne pārāk bieži, bet esmu. Tas ir tāpat kā mīlestība.

Hošino nebija pārāk liela pieredze attiecībā uz mīlestību. Viņš tik un tā piekrītoši pamāja.

- Tās noteikti ir kaut kas ļoti svarīgs, - viņš piebilda. - Cilvēka dzīvē.

-Jā, es arī tā domāju, - Ošima atbildēja. - Ja nekā tāda nebūtu, tad cilvēka dzīve būtu pelēka. Berliozs reiz teicis: “Nodzīvot dzīvi, neizlasot “Hamletu", ir tas pats, kas nodzīvot visu mūžu ogļraktuvē.”

- Ogļraktuvē?

- Deviņpadsmitā gadsimta pārspīlētie izteicieni.

- Paldies par kafiju, - Hošino sacīja. - Bija jauki ar jums parunāt.

Ošima plati pasmaidīja.

Hošino un Nakata līdz diviem lasīja grāmatas. Nakata aizrautīgi turpināja pētīt grāmatu par mēbelēm. Pēcpusdienā bez abām pusmūža kundzēm parādījās vēl trīs lasītāji. Tomēr par ekskursiju interese bija tikai Hošino un Nakatam.

- Vai tiešām tas nekas, ka mēs būsim tikai divi? - Hošino apvaicājās. - Nejūtos labi, ka mūsu abu dēļ tā jānopūlas.

- Par to neuztraucieties. Pat ja atnāk tikai viens cilvēks, arī tad bibliotēkas vadītāja visu izrāda, - Ošima paskaidroja.

Pulksten divos pa kāpnēm nokāpa glīta sieviete vidējos gados. Viņa turējās ļoti taisni, un viņai bija skaista gaita. Viņa bija ģērbusies laba piegriezuma tumšzilā kostīmā, kājās - melnas augstpapēžu kurpes. Mati uz pakauša mezglā. Izgriezumā redzama sudraba kaklarota. Ļoti izsmalcināta, nekā lieka, ļoti gaumīgi.

- Labdien. Mani sauc Saeki. Es esmu šīs bibliotēkas vadītāja, - viņa sacīja un rāmi pasmaidīja. - Šajā bibliotēkā ir divi darbinieki - es un Ošima.

- Es esmu Hošino, - Hošino sacīja.

- Nakata, no Nakano kvartāla, — teica vecais vīrs, cepuri rokā.

-jūs gan esat no tālienes, - Saeki kundze sacīja. Par atvieglojumu Hošino, Saeki kundze šo tēmu neizvērsa.

_ jā, Nakata arī pārbrauca pāri lielam tiltam.

- Šī ir brīnišķīga ēka, - Hošino iejaucās. Runas par tiltiem varētu ieilgt.

šī ēka ir celta Meidži laikmeta sākumā kā Komuras ģimenes bibliotēkas ēka un viesu nams. Šeit apmetās daudzi literāti. Takamacu pilsēta tai piešķīrusi pieminekļa statusu. ;

- Li-te-rā-ti? - Nakata pārvaicāja.

Saeki kundze pasmaidīja.

- Cilvēki, kas nodarbojas ar rakstu mākslu, - rakstnieki, dzejnieki, prozaiķi. Agrāk pārtikuši cilvēki atbalstīja viņus. Atšķirībā no tagadnes tolaik, nodarbojoties tikai ar mākslu vien, izdzīvot nevarēja. Komuras bija šī apvidus pārtikusi ģimene, kas ilgu laiku atbalstīja radošus cilvēkus. Šī bibliotēka tika izveidota, lai pieminētu ģimenes vēsturi un nodotu mantojumu nākamajām paaudzēm.

- Nakata zina, kas ir pārtikuši cilvēki, - Nakata paziņoja. - Lai tiktu pie pārticības, ir vajadzīgs laiks.

Saeki kundzes sejai atkal pārskrēja smaids.

- Tieši tā. Lai tiktu pie pārticības, ir vajadzīgs laiks. Laiku nevar nopirkt. Tagad dosimies apskatīt otro stāvu.

Viņi devās uz otro stāvu. Saeki kundze kā aizvien apstājās pēc kārtas visās telpās un stāstīja par literātiem, kas te apmetušies, izrādīja abiem saglabājušos manuskriptus un lietas. Telpā, ko Saeki kundze šobrīd izmantoja kā savu kabinetu, uz galda kā aizvien stāvēja viņas pildspalva. Ekskursijas laikā Nakata, šķita, itin visu aplūkoja ar ārkārtīgu interesi. Stāstītajā viņš īpaši neieklausījās. Hošino bija vienīgais Saeki kundzes klausītājs. Ik pa laikam pamādams, viņš visu laiku meta iesāņus skatienus, bažīdamies, vai tikai Nakatam nav padomā kaut kas dīvains. Bet Nakata tikai apskatīja dažādos eksponātus. Savukārt Saeki kundze Nakatas darbībām nepievērsa

uzmanību. Viņa priecīgi tiem visu izrādīja. Cik ārkārtīgi savaldīgs cilvēks, Hošino nosprieda.

Divdesmit minūtēs ekskursija bija galā. Abi pateica paldies Saeki kundzei. Visu šo laiku Saeki kundze smaidīja. Taču, jo vairāk Hošino viņu vēroja, jo lielāks apjukums viņu pārņēma. Viņa priecīgi mūsos noskatās. Bet tajā pašā laikā neredz neko. Viņa mums kaut ko skaidro, bet viņas domas ir kaut kur pavisam citur. Izturas ārkārtīgi pieklājīgi, ārkārtīgi laipni. Ja viņai uzdod kādu jautājumu, tad pieklājīgi, saprotami atbild. Taču izskatās, ka viņas sirds tur nav. Protams, viņa nav nepatīkama. Kaut kādā mērā viņa ir priecīga, ka var tikt galā ar šo praktisko lomu. Taču viņas sirds tur nav.

Abi atgriezās lasītavā, apsēdās uz dīvāna un klusēdami šķirstīja grāmatu lapas. Hošino, pat negribēdams domāt par Saeki kundzi, tomēr domāja par viņu. Šajā skaistajā sievietē bija kaut kas savāds. Tomēr viņš šo savādību neprata veikli noformulēt vārdos. Viņš meta pārdomām mieru un atgriezās pie savas lasāmvielas.

Pulksten trijos Nakata bez iepriekšēja brīdinājuma piecēlās kājās. Nakata rīkojās ar sev neraksturīgu izlēmību. Alpīnista cepuri viņš bija cieši sažņaudzis rokā.

- Ei, vectētiņ, uz kurieni? - jauneklis klusām noprasīja. Taču Nakata neatbildēja. Viņš, cieši sakniebtām lūpām, steigšus devās pa gaiteni uz priekšu. Atstāja savas mantas turpat uz grīdas. Arī Hošino nolika grāmatu un piecēlās. Situācija bija savāda.

- Ei, drusku pagaidi,  viņš uzsauca. Tad, sapratis, ka Nakata negaidīs, metās tam pakaļ.

Nakata gaitenī iegriezās pa kreisi un bez vilcināšanās sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Pie kāpnēm bija plāksnīte ar norādi “Nepiederošiem ieeja aizliegta”, bet Nakata to ignorēja - proti, viņš šo uzrakstu nevarēja izlasīt. Teniskurpju gumijas zoles plakšķēja pa pakāpieniem.

- Atvainojiet! - Ošima piecēlās un iznāca otrpus letes. Viņš uzsauca Nakatam: - Piedodiet, tur šobrīd nedrīkst iet!

Taču šī balss Nakatu nesasniedza. Piesteidzās Hošino un ari sāka kāpt pa kāpnēm.

- Vectētiņ, tur nedrīkst iet! Tas ir aizliegts!

Ari Ošima steidzās pakaļ Hošino pa kāpnēm.

Nakata neapstājies steidzās tālāk pa gaiteni un iegāja kabinetā. Kabineta durvis kā aizvien bija atvērtas. Saeki kundze sēdēja pie galda ar muguru pret logu un lasīja grāmatu. Izdzirdējusi soļus, viņa pacēla galvu un ieraudzīja Nakatu. Viņš bija pienācis pie rakstāmgalda un tur stāvēja, pētīja Saeki kundzes seju profilā. Nakata neteica neko, ari Saeki kundze neko neteica. Tūlīt pēc tam parādījās Hošino. Tad ieradās Ošima.

- Paklau, vectētiņ, - Hošino sarija. Tad no aizmugures uzlika roku viņam uz pleca. - Te tā nedrīkst iet bez atļaujas. Tā noteikts. Tāpēc iesim atpakaļ.

- Nakatam vajag parunāt, - Nakata sacīja Saeki kundzei.

- Parunāt par ko? - Saeki kundze mierīgi vaicāja.

- Es gribu parunāt par akmeni. Par ieejas akmeni.

Saeki kundze bridi klusēdama noraudzījās Nakatā. Šajās acīs bija ārkārtīgi koncentrēts starojums, tad viņa vairākas reizes pamirkšķināja acis, klusām aizvēra grāmatu, kuru bija lasījusi. Viņa nolika abas rokas uz galda un vēlreiz paskatījās uz Nakatu. Izskatījās, ka viņa izlemj, ko darit, tad vienreiz viegli pamāja ar galvu. Pēc tam paskatījās uz Hošino, tad - uz Nakatu.

- Vai jūs neatstātu mūs uz bridi vienus pašus? - Saeki kundze sacīja Ošimam. - Es gribu ar šo cilvēku parunāt. Lūdzu, aizveriet aiz sevis durvis.

Ošima bridi šaubījās, bet beigu beigās pamāja. Tad, saņēmis Hošino pie elkoņa, izgāja ārā gaitenī un aizvēra aiz abiem durvis.

- Vai tā būs labi? - Hošino vaicāja.

- Saeki kundze ir spējīga pieņemt lēmumus, - Ošima, kopā ar Hošino kāpdams lejā pa kāpnēm, sarija. - Ja viņa teica, ka tā ir labi, tad tā ir labi. Par viņu nav jāuztraucas. Hošino kungs, nokāpsim lejā un iedzersim kafiju.

- Bet, ja runājam par Nakatas kungu, tad par viņu ir veltīgi uztraukties, tur nekas nav līdzams, - Hošino, galvu nogrozījis, noteica.

41. NODAĻA

Šoreiz pirms došanās mežā es sagatavojos. Paņemu kompasu un nazi, ūdens blašķi un nepieciešamos ēdienus, biezus kokvilnas darba cimdus, instrumentu skapī atrasto dzeltenās krāsas aerosolu un mazu cirvīti. To visu sakravāju nelielā neilona mugursomā (kas ari atradās instrumentu skapī), tad dodos mežā. Nenosegto ādu appūšu ar pretinsektu aerosolu, uzvelku kreklu ar garām piedurknēm, aptinu ap kaklu dvieli, galvā uzlieku Ošimas iedoto cepuri. Debesīs savilkušies mākoņi, ir karsti un tveicīgi, šķiet, ka drīz varētu sākties lietus. Tad es mugursomā ielieku ari neilona apmetni. Putnu bari sasaukdamies laidelējas zemajās debesīs uz pelēko mākoņu fona.

Kā aizvien es bez grūtībām nokļūstu līdz apaļajam izcirtumam mežā. Pēc kompasa pārliecinos, ka eju aptuveni ziemeļu virzienā. Šoreiz es šur tur uz kokiem, kuriem paeju garām, ar dzeltenās krāsas aerosolu uzpūšu zīmes, lai varētu atrast atpakaļceļu. Atšķirībā no Ansīša un Grietiņas maizes drupačiņām dzelteno krāsu putni nenoknābās, par to varu neraizēties^)!

Tā kā šoreiz esmu sagatavojies, baiļu sajūta vairs nav tik spēcīga kā iepriekš. Zināma spriedze saglabājas. Tomēr sirds sitas daudz mierīgāk. Ziņkārība dzen mani uz priekšu. Es gribu uzzināt, uz kurieni aizved šī taciņa. Man tas ir jāuzzina. Ārkārtīgi vērīgi cenšos ielāgot apkārtējo ainavu, soli pa solim virzos uz priekšu.

Laiku pa laikam no kaut kurienes atskan nesaprotamas skaņas. Tādas skaņas, it kā kaut kas smags nokristu zemē, it kā nočīkstētu grīdas dēļi kādam zem kājām. Un tad vēl citas savādas skaņas, kuras neprotu aprakstīt vārdos. Tomēr es nesaprotu, ko tās nozīmē. To pat grūti iztēloties. Varbūt tās skan no

tālienes, varbūt tepat tuvumā. Šeit, šķiet, attāluma izjūta visu laiku mainās. Sadzirdu ari putnu spārnu vēdas sev virs galvas. Tās liekas ļoti skaļas, daudz pārspīlētākas nekā īstenībā. Kad'atskan šīs skaņas, es apstājos un ieklausos. Elpu aizturējis, gaidu, vai kaut kas notiks. Taču nekas nenotiek. Eju tālāk. Izņemot šīs pēkšņās, savādās skaņas, apkārt valda klusums. Vēja nav, koku lapas virs galvas nečab. Dzirdami tikai mani soļi, virzoties cauri garajai zālei uz priekšu. Nokrakšķ kritušie zari, kuriem es uzkāpju. Visapkārt atbalsojas sauss krakšķis.

Labajā rokā man tikko uzasinātais cirvītis. Plaukstā, kuru nesedz cimdi, sajūtu roktura pieskārienu. Pagaidām vēl šis cirvis nav bijis nepieciešams. Taču šķiet, ka šis smagums rokā mani sargā, šī sajūta mani iedrošina. Tas mani sargā... bet no kā? Sikoku mežā nav ne lāču, ne vilku. Indīgas čūskas... varbūt pa kādai ir. Taču, ja tā padomā, šajā mežā diez vai ir kāda bīstamāka radība par mani pašu. Vai galu galā nav tā, ka es baidos pats no savas ēnas?

Tbmēr šķiet, ka manu gājienu šajā mežā kāds redz un dzird. Kaut kas no kaut kurienes mani vēro. Aizturējis elpu, slēpdamies ēnās, vēro manas kustības. Kaut kur tālumā kāds ieklausās manis saceltajos trokšņos. Cenšas noskaidrot, kāds ir mans mērķis, kurp es dodos. Taču es, cik varu, cenšos izlikties, ka neko par viņiem nezinu. Tās ir tikai halucinācijas. Jo vairāk par tām domā, jo lielākas tās izplešas, to apveids vairs nav izplūdis. Un tad tās vairs nav halucinācijas.

Mēģinu svilpot, lai piepildītu klusumu. MyFavourite Things, John Coltrane, saksofona solo. Protams, mana nepanesamā svilpošana nestāv ne tuvu viņa sarežģītajām improvizācijām.

Es šo to pievienoju, lai iedomātā skaņa cik necik līdzinātos oriģinālam. Labāk nekā nekas. Paskatos pulkstenī. Ir pusvienpadsmit. Šobrīd Ošima gatavojas vērt vaļā bibliotēku. Šodien ir... trešdiena. Viņš aplaista dārzu, ar putekļu lupatu noslauka galdus, tad pagatavo kafiju. Darbs, ko parasti darīju es. Bet es šobrīd esmu dziļi mežā. Un eju vēl dziļāk. Neviens nezina, ka esmu šeit. To zinu tikai es un tie.

Eju pa taku uz priekšu. Vispār to grūti nosaukt par taku. Tas drizāk ir laika gaitā ūdens dabiski izskalots ceļš. Kad mežā stipri līst, ūdens straume izrauj zemi, izskalo zāli, atsedz koku saknes. Ja gadās lielāks akmens, apmet ap to līkumu. Kad lietus mitējies, paliek izžuvušās straumes ceļš, pa kuru var iet cilvēks. Daudzās vietās šis ceļš ir aizaudzis ar papardēm un zaļu zāli, jābūt ļoti uzmanīgam, lai no tā nenovirzītos. Laiku pa laikam tas kļūst ļoti stāvs, tad es rāpjos augšā, pieturēdamies pie koku saknēm.

Kaut kur pa ceļam pārtraucu svilpot John Coltrane saksofona solo. Tagad man ausīs skan McCoy Turner klavieru solo, kreisā roka izkaļ monotonu ritmu, labā pārklāj to smagiem, draudīgiem akordiem. Tā attēlo kāda (tam nav ne vārda, ne sejas) tumšo pagātni tik skaidri, it kā kādam, kas slēpjas tumsā, izvilktu ārā iekšas, kā pasakā. Vismaz es tajā to saklausu. Pacietīga, spēcīga mūzika, tā sagrauj realitāti un pārkārto to. Tajā jaušama hipnotiska, spēcīga smarža. Tā līdzinās... mežam.

Soļoju uz priekšu, ik pa brīdim uzpūzdams uz kokiem dzelteno krāsu. Laiku pa laikam pagriežos, lai pārliecinātos, ka dzeltenās zīmes nav pazudušas. Viss kārtībā. Tās rāda atpakaļceļu kā nevienmērīga boju rinda jūrā. Lai būtu pavisam drošs, šad tad kokos iecērtu pa robam. Vēl viena zīme. Cirvītis nav pārāk ass. Izvēlos ne pārāk resnus, no skata mīkstākus stumbrus. Iecērtu robu, atstāju tur vaļēju brūci. Koki šo triecienu pacieš klusēdami.

Laiku pa laikam kā spiegi parādās lieli, melni moskīti. Tie tīko pēc kailās ādas man ap acīm. Saklausu viņu skaļās spārnu vēdas. Tad es tos vai nu atgaiņāju, vai nositu. Ja kādu nositu, sajūtu lipīgo recekli. Reizēm tie jau ir piesūkušies ar manām asinīm. Niezēt sāk mazliet vēlāk. Noslauku asiņaino roku dvielī, ko esmu aptinis ap kaklu.

Kad tie kareivji devās šajos mežos, arī bija vasara, tad jau ari viņiem moskīti nedeva mieru. Bet viņi gāja “pilnā ekipējumā”; cik tas varētu būt smags? Vecmodīgās, dzelzs klučiem līdzīgās šautenes, munīcijas josta, munīcija, durklis, metāla

ķivere, granātas, ēdieni, lāpstiņa, bļodiņa... varētu būt aptuveni divdesmit kilogramu. Lai vai kā - ļoti smags nesamais. Mana neilona mugursomiņa ir gluži kas cits. Esmu pārliecināts, ka, iegriezies nākamajā līkumā, saskriešos ar šiem kareivjiem. Taču man teikts, ka kareivji pazuduši pirms sešdesmit gadiem.

Atceros to, ko, sēdēdams uz namiņa lieveņa, izlasīju par Napoleona armiju. Jādomā, ka tad, kad franči 1812. gada vasarā soļoja uz Maskavu, ari viņus garajā ceļā modja knišļi. Protams, ne tikai knišļi. Lai izdzīvotu, viņiem nācās daudz ko pārvarēt. Izsalkumu, dubļainus ceļus, lipīgas slimības, briesmīgu karstumu, garas uzbrūkošo kazaku rindas, ārstniecības līdzekļu trūkumu. Kur nu vēl kaujas ar Krievijas armiju! Kad viņi ieradās cilvēku pamestajā Maskavā, no piecsimt tūkstošiem kareivju, kas bija devušies ceļā, bija palikuši tikai desmit tūkstoši.

Apstājos un iedzeru ūdeni. Pulkstenis rāda tieši vienpadsmit. Bibliotēkas vaļā vēršanas laiks. Iedomājos, kā Ošima atver vārtus, apsēžas aiz letes. Kā aizvien uz galda nolikts labi noasināts zīmulis. Pagroza pirkstos. Maigi piespiež dzēšamgumiijas galu pie deniņiem. Šī aina ārkārtīgi skaidri pavīd apziņā.

Ošima saka: Nemenstruēju. Klitors man ir jutīgs, krūtis - ne īpaši. Vaginu es nekad neizmantoju. Es nodarbojos ar anālo seksu.

Atceros Ošimu aizmigušu namiņā, gultā, pagriezušos pret sienu. Un zīmes, kas palika pēc viņa/viņas. Es aizmigu tajā pašā gultā, ietinies šajās zīmēs. Tomēr pārstāju par to domāt.

Es domāju par karu. Domāju par Napoleona karagājienu, par karu, kurā vajadzēja doties japāņu kareivjiem. Jūtu cirvīša smagumu rokā. Bālais, asais asmens nospīd. Nevilšus novēršu skatienu. Kāpēc gan simtiem tūkstošiem cilvēku jāsapulcējas, lai nogalinātu cits citu? Vai cilvēki uzsāk karus, baiļu pamudināti? Vai niknuma? Vai varbūt bailes un niknums ir viena un tā paša gara divi aspekti?

Iecērtu robu koka stumbrā. Koks mēmi iekliedzas, izlīst neredzamas asinis. Eju tālāk .John Coltrane vēlreiz uzsāk saksofona solo. Atkārtojumi atkal sarausta un pārkārto realitāti.

Un tad mans gars no jauna aizklīst sapņu valstībā. Tā klusām atgriežas. Esmu apskāvis Sakuru. Esmu viņu apskāvis, esmu viņā iegājis.

Es vairs negribu būt citu varā. Negribu šo apjukumu. Es jau esmu nogalinājis savu tēvu. Esmu jau grēkojis ar savu māti. Un tagad esmu iegājis savā māsā. Ja tāds lāsts ir, es gribu tikt tam pāri. Gribu, lai tam pienāk gals. Gribu cik iespējams ātrāk nomest šo nastu. Pēc tam gribu dzīvot pats, ārpus citu shēmām. 1b es vēlos. Un tad es viņā izšļācu sēklu.

“Pat sapnī tu nedrīkstēji tā darīt,” ierunājas par Vārnēnu sauktais zēns.

Viņš ir man tieši aiz muguras. Viņš dodas mežā līdz ar mani. “Es tobrīd centos tevi apturēt. Tev tas ir jāsaprot. Tev vajadzēja sadzirdēt manu balsi. Bet tu manī neklausījies. Tu tikai traucies uz priekšu.”

Es neatbildu, neskatos atpakaļ, klusēdams eju tālāk.

“Tu domāji, ka tādā veidā pārvarēsi lāstu? Bet vai beigu beigās tā notika?” par Vārnēnu sauktais zēns mani tincina.

Bet vai beigu beigās tā notika? Tu nogalināji cilvēku, kas ir tavs tēvs, tu biji tuvs ar cilvēku, kas ir tava māte, tu ņēmi ar varu cilvēku, kas ir tava māsa. Tavs mērķis bija pārvarēt tēva uzlikto lāstu? Bet tu izdarīji visu, kas tev bija pareģots. Patiesībā vēl nekas nav beidzies. Tu neko neesi pārvarējis. Gluži otrādi, šis lāsts ir vēl dziļāk tev iededzināts dvēselē. Tagad tev vajadzētu to saprast. Šis lāsts ir ierakstīts tavā DNS. Tu to izelpo, vējš to aiznes uz visām četrām debespusēm, izkaisa pa pasauli. Bet tumšais apjukums tevī paliek. Vai ne? Nekas nekur nav pazudis - ne tavas bailes, ne dusmas, ne apjukums. Tas viss ir tevī, plosa tev sirdi.

“Karu ar karu neizbeigsi,” par Vārnēnu sauktais zēns saka. “Karš dzemdina karu. Dzerdams ar varu izlietas asinis, pārtikdams no savainotas miesas. Karš ir pilnīgs. Vai tu to zināji?"

“Mana māsa,” es saku.

Man nevajadzēja ņemt viņu ar varu. Pat sapnī ne.

“Ko lai es iesāku?” Es skatos zemē.

“Lūk, kas tev jādara,” par Vārnēnu sauktais zēns saka. “Tev jāpārvar bailes un dusmas, kas ir tevī pašā. Jāielaiž tur gaisma, jāizkausē tavas sirds sasalušās vietas. Tas patiešām būs skarbi. Vai tu saproti, ko es tev saku? Vēl nav par vēlu. Tu vēl vari atdabūt pats sevi. Domā ar galvu. Domā. Tu neesi muļķis. Tev jābūt spējīgam domāt.”

“Vai es patiešām nogalināju savu tēvu?” es vaicāju.

Atbildes nav. Pagriežos atpakaļ. Par Vārnēnu sauktā zēna tur vairs nav. Mans jautājums nogrimst klusumā.

Esmu viens pats, dziļi mežā, šis “es” jūtas ārkārtīgi tukšs. Man šķiet, ka esmu pārvērties par vienu no tiem “dobajiem cilvēkiem”, par kuriem reiz runāja Ošima. Manī iekšā ir milzīgs tukšums, tas lēni izplešas, apēd visu, kas vēl palicis manī.

Es dzirdu šīs skaņas. Vairs nesaprotu pats savu esību. Esmu pavisam apmaldījies. Nav ne virziena, ne debesu, ne zemes.

Es domāju par Saeki kundzi, domāju par Sakuru, domāju par Ošimu. Taču mani no viņiem šķir neskaitāmi gaismas gadi. It kā es skatītos otrādi apgrieztā binoklī; lai kā es stieptu roku, viņi ir man neaizsniedzami. Esmu vientuļš, esmu iegājis tumšā labirintā. Ieklausies vējā, Ošima man teica. Ieklausos, lāču vēja nav. Ari par Vārnēnu sauktais zēns pagaisis.

Domā ar galvu! Domā, ko vajadzētu darīt.

Taču es vairs nespēju domāt. Lai ko es izprātotu, beigu beigās nonāku labirintā. Bet kas ir tas saturs, kas veido mani? Kam vajadzētu būt tukšuma pretmetam?

Iedomājos, kaut varētu te uz vietas izdzēst savu esību. Es to nopietni apsveru. Ja es, šīs biezās koku sienas ielenkts, uz takas, kas nemaz nav taka, pārtrauktu elpot, mana apziņa klusām iegrimtu tumsā, manas vardarbīgās asinis pa lāsītei vien iztecētu un mana DNS sapūtu zālē. Tad beidzot mans karš būtu galā. Es tā domāju. Pretējā gadījumā es mūžīgi nogalināšu savu tēvu, grēkošu ar savu māti, apgānīšu savu māsu, metīšos cīņā pret pasauli. Aizveru acis un cenšos atrast savu

centru. To sedz nelīdzena, robaina tumsa. Mākoņi pašķiras, kizila krūma lapās atspīd mēness stari, tās mirdz kā tūkstošiem asmeņu.

Tajā brīdī es sajūtu, ka man zem ādas kaut kas pārkārtojas. Galvā kaut kas nošķind. Atveru acis, dziļi ieelpoju. Aizmetu prom krāsas aerosolu. Aizmetu cirvīti. Aizmetu prom kompasu. Viss grabēdams nokrīt zemē. Šo graboņu es sadzirdu it kā no tālienes. Jūtos daudz vieglāk. Noņemu mugursomu no pleciem un nometu zemē. Sajūtas pēkšņi šķiet asākas. Gaiss ap mani kļūst caurskatāmāks. Es asāk izjūtu mežu. Ausīs skan Coltrane labirintveida saksofona solo. Tas nebeidzas.

Pārdomāju, paņemu mugursomu un izvelku ārā mednieku nazi, iebāžu to kabatā. No tēva galda paņemto aso nazi. Vajadzības gadījumā es varētu ar to pārgriezt sev vēnas, un visas asinis iztecētu ārā no manis. Es iznīcinātu ierīci. '

Es dodos uz meža vidu. Es, dobais cilvēks. Es, tukšums, kas aprij visu saturu. Upēc te nav no kā baidīties. Ne no kā. '

Un tā es dodos uz meža vidu.

42. NODAĻA

Kad viņi bija palikuši istabā divi vien, Saeki kundze piedāvāja Nakatam apsēsties. Nakata, mirkli padomājis, apsēdās norādītajā krēslā. Abi brīdi klusēja, pāri galdam skatoties viens uz otru. Nakata ielika savu alpīnista cepini klēpī un kā aizvien pārlaida plaukstu īsi apcirptajiem matiem. Saeki kundze, nolikusi rokas uz galda, noskatījās Nakatā.

- Ja nemaldos, es jau sen jūs gaidu, - viņa sacīja:

- Laikam gan, Nakata ari tā domā, - Nakata noteica. - Bet tas negāja ātri. Vai jums nebija jāgaida pārāk ilgi? Nakata centās tikt uz šejieni pēc iespējas ātrāk.

Saeki kundze papurināja galvu.

- Nē, nemaz. Es domāju: ja jūs būtu ieradies agrāk vai vēlāk, man tas radītu sarežģījumus. Šis ir visīstākais bridis.

- HoŠino kungs man ļoti palīdzēja. Ja viņš nebūtu braucis līdzi, tad Nakatam tas prasītu vēl vairāk laika. Galu galā -Nakata neprot lasīt.

- Vai Hošino kungs ir jūsu draugs?

_ jā, - Nakata sacīja. - Tā laikam ir. Bet, atklāti sakot, es to lietu īsti labi nesaprotu. Ja neskaita kaķus, tad Nakatam nekad mūžā draugu nav bijis.

- Man ari ļoti sen nav bijis draugu, - Saeki kundze sarija. - Ja neskaita atmiņas.

- Saeki kundze?

r-tjā, - Saeki kundze atsaucās.

- Atklāti sakot, Nakatam nav nekādu atmiņu. Tas ir tāpēc, ka Nakatam ir grūta galva. Kas tas īsti ir - atmiņas?

Saeki kundze aplūkoja pati savas rokas uz galda. lād vēlreiz ieskatījās Nakatam sejā.

- Atmiņas sasilda cilvēku no iekšpuses. Bet tāpat tās ari var cilvēku no iekšpuses saārdīt.

Nakata papurināja galvu.

- Grūts jautājums. Nakata to atmiņu būšanu tik un tā īsti labi nesaprot. Nakata saprot tikai to, kas ir tagad.

- Ar mani ir tieši pretēji, - Saeki kundze sarija.

Tad atkal iestājās klusums. Šo klusumu pārtrauca Nakata. Viņš viegli noklepojās.

- Saeki kundze?

-Jā? ,

- Jūs zināt par ieejas akmeni?

-Jā, es zinu, - viņa sacīja. Pirkstu gali pieskārās uz galda noliktajai Montblanc pildspalvai. - Jā, es to uzgāju ļoti sen. Varbūt būtu bijis labāk, ja es to nezinātu. Bet man šajā ziņā nebija izvēles. ,

- Pirms dažām dienām Nakata to atkal atvēra. Tajā pēcpusdienā, kad briesmīgi dārdināja pērkons. Šausmīgi dārdināja virs pilsētas. Vai jūs atceraties to negaisa dienu?

Saeki kundze pamāja.

- Atceros.

- Nakata to atvēra tāpēc, ka nevarēja neatvērt.

- Saprotu. Tāpēc, lai viss atkal būtu tā, kā tamjābūt.

Nakata pamāja.

- Tieši tā.

-Jo jūs bijāt tam piemērots.

- Es neko par piemēriem nezinu. Bet, Saeki kundze, man tur nebija nekādas teikšanas. Atklāti sakot, Nakata Nakano kvartālā noslepkavoja vienu cilvēku. Es negribēju to cilvēku nogalināt. Bet Džonijs Volkers man lika to izdarīt, un es kāda piecpadsmit gadus veca zēna vietā nogalināju cilvēku. Es nevarēju atkāpties.

Saeki kundze aizvēra acis, tad tās atvēra un paskatījās uz Nakatu.

- Tās viss notiek tāpēc, ka es sen atpakaļ atvēru ieejas akmeni? Vai tam joprojām ir tādas sekas, ka pat tagad tas visu tā sakropļo?

Nakata nogrozīja galvu.

- Saeki kundze.

-Jā, - viņa atsaucās.

- Tik daudz Nakata nesaprot. Nakatas uzdevums ir nokārtot tā, lai tagad atkal viss atgriežas savā vietā. Tāpēc Nakata devās prom no Nakano kvartāla, pārbrauca pāri tam lielajam tiltam, atbrauca uz Sikoku. Varbūt jūs jau to saprotat, Saeki kundze, bet jūs vairs nedrīkstat te palikt.

Saeki kundze pasmaidīja.

- Labi. Es jau labu laiku to zināju. Es pēc tā ilgojos jau agrāk, ilgojos pēc tā arī šobrīd. Tomēr nezināju, kā to izdarīt. Bet tagad ir pienācis šis bridis, kuru man vienkārši vajadzēja sagaidīt. Protams, tās bija ciešanas, bet es to uztvēru kā savu pienākumu.

- Saeki kundze, - Nakata turpināja. - Nakatam ir tikai puse no ēnas. Un Saeki kundzei tāpat.

-Jā.

- Nakatam tā pazuda kara laikā. Kāpēc pazuda, to Nakata nezina. Lai kā tur bija, ir pagājis ilgs laiks. Mums ir laiks pamazām kopties no šejienes prom.

- saprotu.

- Nakata ir nodzīvojis garu mūžu. Bet, kā jau pirmiņ teicu, man atmiņu nav. Tāpēc ari to, ko Saeki kundze stāstīja par "dēšanām”, Nakata nesaprot. Bet man liekas tā - lai ari kādas bija tās dēšanas, jūs negribējāt laist savas atmiņas vaļā.

-jā, - Saeki kundze sacīja. - Tieši tā. Man bija sāpīgi pie tām turēties, bet es negribēju atteikties no šīm atmiņām. Tas bija vienīgais iemesls, kāpēc es turpināju dzīvot, vienīgais pierādījums tam, ka esmu dzīva.

Nakata klusēdams pamāja.

- Esmu nodzīvojusi pārāk ilgi un tāpēc daudziem cilvēkiem esmu nodalījusi pāri, - viņa turpināja. - Man bija seksuālas attiecības ar to piecpadsmit gadus veco zēnu, par kuru jūs runājāt. Pavisam nesen. Es tajā istabā vēlreiz kļuvu par piecpadsmit gadus vecu meiteni, mīlējos ar viņu. Nezinu, vai tas bija pareizi vai nepareizi Bet ar šādu rīcību es atkal nodarīju ļaunumu. Neko dtu es nenožēloju.

- Nakata no seksuālajām lietām neko nesaprot. Man nav iekāres. Tāpēc es nezinu, kāda ir atšķirība starp pareizām un nepareizām seksuālām attiecībām. Bet, ja reiz tas notika, tad notika. Es pieņemu visu, kas ir noticis, pareizi vai nepareizi; un tā Nakata kļuva par tādu cilvēku, kāds viņš ir tagad.

- Nakatas kungs!

-Jā?

- Es gribētu jums kaut ko palūgt.

Saeki kundze pacēla pie kājām nolikto somu, izņēma no tās mazu atslēdziņu. Atslēdza ar to galda atvilktni. No tās izņēma vairākas biezas mapes un nolika uz galda.

Tad viņa sacīja:

- Kopš atgriešanās šajā pilsētā es visu laiku sēžu pie galda un rakstu šo manuskriptu. Atmiņas par nodzīvoto dzīvi. Es piedzimu netālu no šejienes, ļoti iemīlējos kādā zēnā, kas dzīvoja šajā mājā. Es nebūtu varējusi mīlēt viņu vēl vairāk. Un viņš tāpat mīlēja mani. Mēs dzīvojām nevainojamā, noslēgtā aplī. Taču tas, protams, nevarēja tā turpināties mūžīgi. Mēs

pieaugām, laiki mainījās. Aplis saira, pasaule ienāca mūsu Paradīzē, un ari tas, kas bija iekšā, vēlējās tikt ārā. Dabiski. Tomēr es tolaik nesapratu, ka tas ir tikai dabiski. Un, lai pasargātos pret šādu iebrukumu un ieplūdumu, es atvēru ieejas akmeni, lāgad es nemācēšu pateikt, kā īsti man izdevās to izdarīt. Bet, lai nezaudētu savu mīļoto, lai nepieļautu, ka kaut kas no ārienes ienāk mūsu pasaulē, es kā nebūt ieejas akmeni atvēru. Biju apņēmusies to izdarīt. Tblaik es nesapratu tā patieso nozīmi. Un, protams, man par to nācās samaksāt.

lād viņa apklusa, paņēma rokās pildspalvu, aizvēra acis.

- Mana dzīve beidzās divdesmit gadu vecumā. Pēc tam tā izstiepās kā nebeidzama kavēšanās atmiņās. Kā garš, līkumots gaitenis, kas nekur neaizved. Tomēr es dzīvoju katru nākamo tukšo dienu. Tājās dienās es pieļāvu daudz kļūdu. Nē, atklāti sakot, man šķiet, ka tolaik viss, ko es darīju, bija tikai un vienīgi kļūda. It kā es pilnīgi viena dzīvotu akas dibenā. Nolādēdama visu, kas atradās ārpus tās, ienīzdama visu. Laiku pa laikam izlīdu no turienes ārā, izlikos, ka esmu dzīva. Pieņēmu visu, kas nāca. Bezjūtīgi mētājos pa pasauli. Pārgulēju ar daudziem vīriešiem. Man pat bija kaut kas laulībai līdzīgs. Un tad... vienalga, tas viss bija bezjēdzīgi. Viss ātri pagāja, nekas pēc tā nepalika. Aiz manis palika tikai rētas, kur biju savainojusi tos, kurus nīdu un nicināju.

Viņa uzlika rokas uz trim biezajām, uz galda novietotajām mapēm.

- Visus tos notikumus esmu te sīki aprakstījusi. Es rakstīju, lai pati saprastu, kādu dzīvi esmu dzīvojusi. Kāds cilvēks esmu bijusi. Lai vēlreiz par to visu pārliecinātos. Nevienu-ritu es tajā vainot nevaru, bet tas bija smags darbs. Tagad tas ir padarīts. Viss ir uzrakstīts. Man tas vairs nav vajadzīgs; Tomēr es negribētu, lai kāds cits to izlasa. Ja ķāda acs to redzēs, varbūt tas viss atkal nodarīs kādu ļaunumu. Tāpēc es jūs lūdzu to visu kaut kur sadedzināt. Tā, lai nekas nepaliek pāri. Ja varētu, to es gribētu palūgt Nakatas kungam. Vai varētu?

- Sapratu, - Nakata atbildēja un vairākas reizes sparīgi pamāja ar galvu. - Ja Saeki kundze tā vēlas, Nakata to visu sadedzinās. Esiet bez raizēm.

- Paldies, - Saeki kundze sacīja.

- Rakstīšana bija ļoti svarīga, ja? - Nakata ievaicājās.

-Jā, tā ir. Rakstīšana bija ļoti svarīga. Kaut gan uzrakstītajam nekādas jēgas nav.

- Nakata neprot ne lasīt, ne rakstīt. Es neko nevaru pierakstīt, - Nakata sacīja. - Es esmu tāds pats kā kaķi.

- Nakatas kungs?

,<£$[ā, lūdzu.

- Man ir tāda sajūta, it kā es jūs pazītu jau ļoti sen, - Saeki kundze sacīja. - Vai jūs neesat no tās gleznas? Cilvēks, kas redzams jūras ainavā. Cilvēks, kas, uzlocījis baltas bikses, mērc kāju ūdenī. -

Nakata klusi piecēlās no krēsla. Nostājās iepretim sēdošajai Saeki kundzei. Tad uzlika savas iedegušās, smagās rokas uz Saeki kundzes rokām, kuras viņa turēja uz mapēm. Sajuta viņas roku siltumu pārejam paša rokās.

.- Saeki kundze.

-Jā?

- Tagad Nakata drusciņ saprot.

- Ko saprot?

- Par atmiņām. Kas tās ir. Sajūtu to caur jūsu rokām.

Saeki kundze pasmaidīja.

- Tas ir labi, - viņa noteica.

Nakata ilgi tinēja savu roku uz Saeki kundzes rokas. Saeki kundze aizvēra acis un klusi iegrima atmiņās. 1ās vairs nesāpēja. Kāds bija kliedējis sāpes uz mūžīgiem laikiem. Aplis atkal bija noslēdzies. Viņa atver tālas istabas durvis, tur ierauga guļam uz sienas divus skaistus akordus, kas izskatās kā ķirzakas. Viņa ar pirkstiem viegli pieskaras šīm ķirzakām. Pirkstu gali sajūt to rāmo miegu. Liegi pūš vējš. Sens aizkars pland. Tam ir dziļa jēga, tas kaut ko nozīmē. Viņai mugurā ir zila, gara kleita. Kleita, ko viņa vilkusi tik sen. Ejot kleitas mala nočab.

Pa logu redzams liedags. Dzirdamas viļņu skaņas. Kāds sauc. Vējam ir jūras sāļā smarža. Ir vasara. Vienmēr ir vasara. Debesīs redzami baltu, apaļu mākoņu silueti.

Nakata paņēma trīs smagās mapes un kāpa lejā pa kāpnēm. Ošima sēdēja aiz letes un sarunājās ar kādu lasītāju. Viņš žilbinoši uzsmaidīja lejup kāpjošajam Nakatam. Nakata atbildot pieklājīgi palocījās. Tad Ošima turpināja iesākto sarunu. Hošino lasītavā bija aizrautīgi nodevies grāmatai.

- Hošino, - Nakata viņu uzrunāja.

Jauneklis nolika grāmatu uz galda, pacēla skatienu uz Nakatu.

- Tas nu gan gāja ilgi. Viss nokārtots?

-Jā, šeit Nakata ir visu nokārtojis. Ja Hošino kungam nekas nebūtu pretī, mēs varētu iet.

-Jā, varam iet. Grāmatu esmu gandrīz izlasījis. Bēthovens jau nomiris, tagad ir bēres. Krāšņas bēres. Divdesmit pieci tūkstoši Vīnes iedzīvotāju atnāca no viņa atvadīties, skolās izsludināja brīvdienu.

- HOŠinO?

-Jā?

- Nakatam ir tikai vēl viens lūgums.

-Saki.

- Mums kaut kur ir jāsadedzina šīs te.

Hošino paskatījās uz Nakatas atnestajām mapēm.

- Baigi daudz. Mēs nevaram tās vienkārši kaut kur sadedzināt. Jāmeklē kāda upes gultne, mums jāatrod kaut kas piemērots.

-Hošino?

-Jā.

- Tad iesim meklēt to upes gultni.

- Vai mēs nevaram to visu kaut kur vienkārši izmest? Vai tas ir tik svarīgi?

- Hošino kungs, tas ir ļoti svarīgi. Mums tas jāsadedzimad Tam jāpaliek par dūmiem un jāpaceļas debesīs. Un mums tas ir jānoskatās.

Hošino piecēlās un izstaipījās.

- Sapratu. Tad dosimies meklēt kādu upes gultni. Nezinu, kur tādu atrast, bet kaut kur Sikoku tādai jābūt.

Pēcpusdienā sākās neparasti dzīva rosība. Ieradās daudz lasītāju, vairākiem bija ļoti specifiski jautājumi. Ošima atbildēja uz tiem, sameklēja pieprasītos materiālus. Vairākas lietas bija jāatrod elektroniskajā katalogā. Parasti viņš būtu lūdzis Saeki kundzes palīdzību, bet šodien tika galā pats. Viņš vairākas reizes atstāja savu vietu aiz letes, tāpēc nepamanīja Hošino un Nakatas aiziešanu. Kad rosība uz brīdi norima, Ošima pārlaida skatienu apkārtnei un saprata, ka to abu bibliotēkā vairs nav. Viņš uzkāpa otrajā stāvā uz Saeki kundzes kabinetu. Savādi, taču durvis bija aizvērtas. Ošima divreiz īsi pieklauvēja un gaidīja. Atbildes nebija. Pieklauvēja vēlreiz. Sauca Saeki kundzi:

- Saeki kundze! Vai viss kārtībā?

Atbildes joprojām nebija.

Pamēģināja pagriezt durvju rokturi. Tās nebija aizslēgtas. Ošima pavēra durvīs spraudziņu, ielūkojās iekšā. Tad ieraudzīja, ka Saeki kundze ir noslīgusi pār rakstāmgaldu. Mati bija sakrituši uz priekšu un aizsedza viņas seju. Ošima nedaudz apjuka. Varbūt nogurusi un aizmigusi. Tomēr līdz šim vēl nekad nebija gadījies redzēt Saeki kundzi guļam pa dienu. Viņa nebija tas tips, kas darbā guļ. Ošima iegāja iekšā istabā un apstājās pie galda. Viņš pieliecās un čukstus sauca Saeki kundzi vārdā. Viņa nereaģēja. Viņš pieskārās Saeki kundzes plecam, tad satvēra roku un pielika pirkstu pie plaukstas locītavas. Pulsa nebija. Āda vēl bija saglabājusi siltumu, bet pamazām tas ķermeni atstāja.

Ošima atglauda Saeki kundzei matus, ieskatījās viņai sejā. Abas ads bija viegli pavērtas. Viņa negulēja. Viņa bija mirusi. Taču sejas izteiksme bija tāda, it kā viņa kavētos jaukos sapņos. Mutes kaktiņos vēl rotājās smaida ēna. Pat mirusi viņa nezaudē iznesību, Ošima nodomāja. Viņš atglauda matus atpakaļ tad paņēma telefonu no galda un piezvanīja.

Viņš bija samierinājies ar to, ka šī diena tuvojas. Tomēr tagad, palicis istabā viens pats ar mirušo Saeki kundzi, viņš nezināja, ko iesākt. Sirds bija šausmīgi izžuvusi. Man šis cilvēks bija vajadzīgs, domāja Ošima. Laikam gan, lai aizpildītu to tukšumu, kas ir manī. Man bija vajadzīga šī cilvēka esība. Bet es nevarēju aizpildīt to tukšumu, kas bija viņā. Līdz pat pašām beigām viņa bija viena pati ar savu tukšumu.

Kāds lejā gaitenī sauca viņa vārdu. Viņš to it kā sadzirdēja. Viņš bija atstājis durvis vaļā un tagad dzirdēja gaitenī cilvēku steidzīgos soļus. Zvanīja telefons. Taču Ošima par to visu nelikās ne zinis. Viņš skatījās uz krēslā sēdošo Saeki kundzi. Ja gribat saukt manu vārdu, sauciet, cik gribat. Gribat zvanīt pa telefonu, zvaniet, cik gribat. Tālumā atskanēja ātrās palīdzības sirēna. Šķita, ka tā pamazām tuvojas. Vēl pēc brīža ieradīsies cilvēki, aizvedīs Saeki kundzi prom. Tālu prom. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija četri un trīsdesmit piecas minūtes. Šo pēcpusdienu, šo dienu es nekad neaizmirsīšu.

- Kafka Tamura, - viņš nočukstēja, pagriezies pret sienu. - Man tev tas ir jāpaziņo. Protams, ja vien tu pats jau to nezini.

43. NODAĻA

Atbrīvojies no nesamā, kļuvis vieglāks, eju dziļāk mežā. Koncentrējos, lai virzītos uz priekšu. Vairs neatstāju zīmes uz kokiem. Man vairs nevajag atcerēties atpakaļceļu. Pat pārstāju uzmanīgi vērot apkārtējo ainavu. Tā tik un tā nemainās. Koki pārklāj cits citu, slejas augstu debesīs, biezi saaugušas papardes, no smaguma nolīkušas efejas, apaugušas, mezglainas saknes, trūdošu nobirušo lapu biežņa, kaut kādu kukaiņu sausā sisināšana. Stingri saaustie zirnekļu tīkli. Un neskaitāmie zari. Šī patiesi ir zaru pasaule. Draudīgi zari. Debesīs izslējušie! zari. Veikli noslēpušies zari. Savijušies zari. Aizdomājušies zari. Nokaltuši, miruši zari. Šī ainava nebeidzami atkārtojas* Tā atkārtojas, bet atkārtodamās iet dziļumā.

Klusēdams eju pa šo ceļu vai to, kas līdzinās ceļam. Ceļš kļūst stāvāks, taču pārāk stāvs tas pagaidām nav. Ne tāds stāvums, no kura sāk trūkt elpas. Laiku pa laikam ceļš pazūd paparžu jūrā vai dzelkšņainos krūmos. Ja nenovirzos un eju tālāk, atkal parādās šis takai līdzīgais kaut kas. Es vairs nebaidos no meža. Šeit pastāv kas līdzīgs noteikumiem. Vai kas līdzīgs rakstam. Ja pārstāj baidīties, tas pamazām atklājas skatienam. Kad aptveru šīs atkārtošanās būtību, tā kļūst par daļu no manis.

Man vairs nav nekā. Ne iepriekš tik svarīgā dzeltenās krāsas aerosola, ne cirvīša, nekā vairs nav. Ari mugursoma vairs nav man plecos. Nav ne ūdens blašķes, ne ēdamā, ne kompasa. To visu esmu atstājis pa ceļam, citu pēc cita. To darīdams, esmu skaidri parādījis mežam, ka vairs ne no kā nebaidos, ka man ' vairs ne no kā nav jāsargājas. Esmu aizmetis cieto čaulu, esmu viens pats, tikai mana dzīvā miesa dodas uz labirinta vidu. Tur es ļaušos tukšumam.

Mūzika, kas visu laiku skanēja man ausīs, tagad apklususi. Palicis tikai fona troksnis. Kā balts palags, kas stingri pārvilkts pār lielu gultu. Es pieduru pirkstu šim baltajam palagam, ar pirkstu galiem izsekoju šim baltumam. Tas iestiepjas bezgalībā. Paduses man sasvīdušas. Debesis, kas laiku pa laikam pavīd starp vareno koku zariem, klāj vienmērīga pelēku mākoņu kārta. Tomēr nekas neliecina, ka līs. Mākoņi itin nemaz nekustas. Viss ir kā sastindzis uz vietas. Putni augstajos koku zaros īsi ieķērcās, dodami kādu zīmi. Kukaiņi zālē sisina.

Iedomājos par tukšo māju Nogatā, kur tagad neviens nedzīvo. Visticamāk, tā tagad ir aizslēgta. Kāda tam nozīme -aizslēgta vai ne. Lai tie asins traipi paliek, kur ir. Es par to neko nezinu. Es tur vairs neatgriezīšos. Tajā mājā pat pirms tā asiņainā notikuma tik daudz kas bija jau miris. Nē, tā bija vieta, kur jau daudz kas bija nogalināts.

Laiku pa laikam mežs mēģina man draudēt - te no augšas, te no lejas. Iepūš pakausī aukstu elpu. Dursta ar skatienu kā ar tūkstoš adatām. Dara visu, lai izdzītu mani, ienācēju, ārā.

Tomēr es neļauju tam mani iebiedēt. Laiku pa laikam iedomājos, ka šis mežs... galu galā ir daļa no manis. Es ceļoju pats sevī, iekšienē. Tāpat, kā asinis ceļo pa dzīslām. Ja paraugās uz to tā, ka es esmu iekšā pats sevī, tas, ko es uztveru kā draudus, patiesībā ir manu iekšējo baiļu atbalss. Šie stingri novilktie zirnekļu tīkli ir manā sirdī novilktie zirnekļu tīkli, tie putni, kas te ķērc, ir tie putni, kurus esmu izauklējis savā sirdī. Šie tēli piedzimuši un iesakņojušies manī.

It kā milzīgi sirdspuksti dzītu mani, es virzos uz priekšu cauri mežam. Taka aizved mani uz īpašu vietu. Uz gaismas avotu, kas nāk no tumsas, no vietas, no kuras atbalsojas mēmās skaņas. Man pašam jāredz, kas tur ir. Es nesu kādu aizzie-ģelētu aploksni, vēsti pats sev.

Jautājums.

Kāpēc viņa mani nemīlēja?

Vai es nebiju savas mātes mīlestības cienīgs?

Šādi taujājot, pagājuši gari mēneši un gadi. Tas dedzina* jis manu sirdi, saēdis manu dvēseli. Vai māte mani nemīlēja tāpēc, ka kaut kur dziļi manī bija kāda vaina? Vai es biju kaut kādā veidā aptraipīts? Vai es biju tāda radība, no kuras cilvēki novēršas?

Māte pirms aiziešanas mani pat neapskāva. Pat neatstāj! man nevienu vārdu. Novērsās no manis un, paņēmusi māsu, aizgāja. Pagaisa manu acu priekšā klusi kā dūmi. Un tagad šī seja, kas novērsās no manis, ir zudusi uz mūžiem.

Man virs galvas atkal ieķērcās putns. Paraugos debesīs. Tikai vienmuļš pelēku mākoņu klājiens. Vēja nav. Es eju tālāk. Soļoju gar apziņas krastu. Apziņas viļņu uzplūdi un atplūdi, tie atstāj kādus uzrakstus, tad tikpat ātri to visu izdzēš. Starp diviem viļņiem es cenšos uzrakstu salasīt. Taču tas nav vien* kārsi. Vēl neesmu paspējis to izlasīt līdz galam, kad viļņi jau nodzēš rakstus. Paliek tikai mīklaini fragmenti.

Domās atkal atgriežos mājās Nogatā, es skaidri atceros to dienu, kad mamma un masa aizgaja. Es viens pats sēdejU verandā un skatījos uz dārzu. Bija vasaras sākuma novakare^

krita garas koku ēnas. Es biju mājās viens pats. Nezinu, kādā veidā, bet es skaidri apzinājos, ka esmu pamests, ka esmu palicis viens. Un pat tad sapratu, ka šim notikumam būs ļoti dziļas sekas. Neviens man nebija to paskaidrojis. Es to tāpat sapratu. Māja ir tukšāka nekā pamests tāls pierobežas punkts. Vēroju, kā saule rietumpusē laižas zemāk, kā pasaule ietinas dažādās ēnās. Laika pasaulē nekas neatgriežas. Ēnu taustekļi lēni virzās uz priekšu, atkal kaut ko saēd, un tad tie nonāk ari pie mammas sejas un šī aukstā tumsa to aprij. Šī nocietinājusies seja, kas novēršas no manis, tiek aizrauta prom, izdzēsta man no atmiņas.

Iedams pa mežu, es domāju par Saeki kundzi. Atmiņā uzpeld viņas seja. Atceros rāmo, gaistošo smaidu, viņas roku siltumu. Mēģinu iedomāties, ka Saeki kundze būtu mana māte un būtu pametusi mani, tikko četrus gadus vecu. Nevilšus nogrozu galvu. Tas nav iespējams, tas ir galīgi nepareizi. Kāpēc gan lai Saeki kundze kaut ko tādu darītu? Kāpēc lai viņa mani tā sāpinātu, tā sapostītu manu dzīvi? Ir jābūt kādam neatklātam, svarīgam iemeslam, ir jābūt kādai dziļākai nozīmei.

Cenšos sajust to, ko viņa tobrīd juta. Protams, tas nenākas vienkārši - iedomāties sevi viņas vietā. Galu galā es tiku pamests, viņa pameta mani. Taču pamazām es attālinos no sevis. Mana dvēsele nomet nost “es” stīvās drēbes, pārvēršas melnā vārnā un uzmetas dārzā augstā kokā. No turienes vēro verandā sēdošo četrgadīgo zēnu.

Es pārvēršos par melno vārnu, kas izvirza hipotēzes.

“Tā nebija, ka tava māte tevi nemīlētu,” par Vārnēnu sauktais zēns saka man aiz muguras. “Citiem vārdiem sakot, viņa tevi ļoti mīlēja. Tēv ir jānotic tam. Tas ir izejas punkts.”

“Bet viņa mani pameta. Viņa izgaisa, atstāja mani vienu pašu, nepareizā vietā. Viņa mani ļoti sāpināja, briesmīgi nodarīja man pāri. Tāgad es to saprotu. Ja viņa patiešām mani mīlēja, kā viņa varēja kaut ko tādu izdarīt?”

“Beigu beigās tā patiešām notika,” par Vārnēnu sauktais zēns saka. “Tēvi tas ļoti ievainoja, briesmīgi nodarīja tev pāri. Man ļoti žēl, ka tā notika. Bet to vēl var vērst par labu. Tu esi jauns un norūdījies. Tēv ir labas piemērošanās spējas. Sadziedē brūces, pacel galvu un ej uz priekšu. Bet viņa to vairs nevar. Viņa to visu ir zaudējusi. Nav svarīgi, vai tas ir pareizi vai nepareizi. Tēv ir šīs priekšrocības, un tev vajag tās izmantot. Padomā par to!”

Es klusēju.

“Tā notika, un viss," par Vārnēnu sauktais zēns saka. “Tagad tur vairs neko nevar mainīt. Viņai nevajadzēja tevi pamest. Tēv nevajadzēja tikt pamestam. Bet tā notika, un tas, kas noticis, ir kā saplīsis šķīvis. Tb nekad vairs nevar salikt kopā kā agrāk, lai kā tu censtos.”

Pamāju. Lai kā tu censtos, to nekad vairs nevar salikt kopā kā agrāk.

Par Vārnēnu sauktais zēns turpina:

“Tava māte noteikti izjuta briesmīgas bailes un dusmas. Tāpat kā šobrīd tu. Vai tas nebija tas iemesls, kāpēc viņa tevi pameta?”

“Kaut ari mīlēja mani?”

“Tā gan,” par Vārnēnu sauktais zēns saka. “Kaut arī viņa tevi mīlēja, viņai vajadzēja tevi pamest. Tev jāmēģina saprast, kā viņa jutās. To spriedzi, bailes un niknumu, ko viņa tobrīd izjuta, tev vajag saprast kā savējo. Lai tu to nemantotu un neatkārtotu. To viegli pateikt - tev viņai jāpiedod. Protams, tas nav vienkārši. Taču cita ceļa nav. Tas ir tavs vienīgais glābiņš. Ne uz ko dtu tu nevari cerēt.”

Es to apdomāju. Jo vairāk domāju, jo lielāks apjukums mani pārņem. Domas griežas, šķiet, ka āda vietumis sāpīgi noplēstā* no miesas.

“Vai Saeki kundze patiešām ir mana māte?” es vaicāju.

Par Vārnēnu sauktais zēns saka:

“Atceries, ko viņa teica? Ka hipotēze nav apgāzta. Tātad kā hipotēze tā ir iespējama. Neko vairāk es neteikšu.” -“Tā ir spēkā, kamēr nav atrasti pierādījumi par pretējo." “Tieši tā,” par Vārnēnu sauktais zēns saka.

“Man tā jāattīsta tik tālu, cik iespējams?”

“Tieši tā,” par Vārnēnu sauktais zēns stingri atbild. “Ir vērts attīstīt hipotēzi, kurai nav atrasti pierādījumi par pretējo. Šobrīd tev nav citas izvēles. Tev jāturpina, pat ja tāpēc tev pašam sevi jāpamet.”

“Jāpamet pašam sevi?" Šie vārdi skan tik savādi. Es tos īsti neaptveru.

Atbildes nav. Es sāku raizēties un pagriežos. Par Vārnēnu sauktais zēns ir tur. Viņš soļo man līdzās.

“Kādas bailes un niknumu Saeki kundze tolaik izjuta? No kurienes tas nāca?” es pagriežos, eju tālāk un vaicāju viņam. Par Vārnēnu sauktais zēns atbild ar pretjautājumu:

“Kā tev šķiet, kādas bailes un niknumu viņa izjuta? Domā taču ar galvu!”

Es domāju. Man tas ir jāsaprot un jāpieņem. Tbmēr ir grūti salasīt viļņu atstātos rakstus manas apziņas krastā. Pārāk īss bridis šķir vienu vilni no nākamā.

“Es mīlu Saeki kundzi,” es saku. Šie vārdi pavisam dabiski nāk man pār lūpām.

“Es zinu," par Vārnēnu sauktais zēns strupi atcērt.

“Es nekad vēl neesmu pieredzējis šādu noskaņojumu. Tas laikam ir ļoti svarīgi.”

“Protams,” par Vārnēnu sauktais zēns atbild. “Lieki par to runāt. Tāpēc tu esi tik tālu atnācis."

“Bet es tik un tā to nesaprotu. Paskaidro man! Tu saki, ka māte mani mīlēja. Ļoti mīlēja. Es gribu tam noticēt. Bet, ja tā patiešām ir, tad es nesaprotu. Vai tad mīlēt kādu un viņu pamest, ievainot ir viens un tas pats? Un, ja tā, tad kāda jēga kādu ļoti mīlēt? Kāpēc vispār kaut kas tamlīdzīgs notiek?” Es gaidu atbildi. Krietnu bridi klusēju. Atbildes nav. Pagriežos atpakaļ. Par Vārnēnu sauktā zēna tur nav. Man virs galvas atskan spārnu vēdas.

Paskaidro man!

Drīz pēc tam parādās abi kareivji.

Abi ģērbušies vecās imperatora armijas formas tērpos. Vasaras uniformās īsām piedurknēm. Getrām kājās, mugursomām uz muguras. Bez ķiverēm, tikai naģenes galvā, sejas notrieptas ar melnu grimu. Abi kareivji ir jauni. Viens ir gara auguma ar apaļām brillēm metāla ietvarā, tievs. Otrs - augumā mazāks, plecīgāks, stiegrāks. Abi apsēdušies līdzās uz plakana akmens. Neizskatās, ka viņi grasītos mesties kaujā. Vecās, impēriskās armijas 38. modeļa šautenes zemē pie kājām. Garākais, šķietami garlaikots, košļā zāles stiebru. Abi izskatās ārkārtīgi dabiski, it kā viņu atrašanās šeit būtu pašsaprotama. Mierīgi un netraucēti noskatās, kā es tuvojos.

Apkārtne ir nedaudz klajāka, līdzenāka. Gluži kā kāpņu laukumiņš.

- Hei! - garākais man uzsauc.

- Sveiks! - uzsauc strupākais, tikai drusciņ saviebies. ;;

-Sveiki, - es atsaucos. Man laikam vajadzētu brīnīties,

viņus ieraugot. Bet mani tas neizbrīna. Tas nešķiet savādi. Viss liekas iespējams.

- Gaidījām, - garākais saka.

- Mani? - es vaicāju.

- Protams, - viņš atbild. - Šobrīd neviens cits uz šo pusi nenāk.

- Pavisam nogaidījāmies, - mazākais piebilst.

- Kaut gan laikam nav lielas vērtībās, - garākais turpina. - Tik un tā tev gāja ilgāk, nekā bijām domājuši.

-Jūs esat tie cilvēki, kas senos laikos pazuda kalnos? Manevru laikā? - es vaicāju.

- Tieši tā, - druknākais apstiprina.

- Visi jūs ilgi meklēja, - es saku.

- To mēs zinām, - mazākais atbild. - Mēs zinām, ka visi mūs meklēja. Mēs zinām visu, kas notiek šajā mežā. Saprotam ? visu. Bet viņi mūs neatradīs, lai kā meklētu.

- Atklāti sakot, mēs ne apmaldījāmies, - garākais klusi nosaka. - Mēs abi notināmies.

- Aizbēgām, tad uzgājām šo vietu un nolēmām palikt tepat, - mazākais turpina. - Tas nav tas pats, kas apmaldīties.

- Ne jau katrs to var atrast, - garais saka. - Tomēr mums abiem izdevās, un tagad ari tu to atradi. Vismaz mums abiem tā bija liela veiksme.

- Citādi mūs, zaldātus, aizsūtītu uz svešām zemēm, - mazākais nosaka. - Un tad - vai nu slepkavo, vai tiec noslepkavots. Mēs negribējām uz turiem doties. Es biju zemnieks, bet viņš -tikko pabeidzis universitāti. Nevienam no mums negribējās slepkavot. Un tikt noslepkavotam - ne tik. Tās taču pats par sevi saprotams.

- Un kā ir ar tevi? Tu gribētu slepkavot cilvēkus? Vai tikt noslepkavots? - augumā garākais kareivis vaicā.

Papurinu galvu. Es negribu nevienu noslepkavot. Negribu, ka noslepkavo mani.

- Visi tā domā, - garākais saka. - Gandrīz visi. Bet, ja tu pateiksi - nē, es negribu iet karā, tad nedomā, ka valsts tev teiks: ja negribi, neej, kā tev labpatīk. Pat aizbēgt nevar. Japānā nav, uz kurieni bēgt. Lai kur tu ietu, tevi uzreiz atradīs. Galu galā - maza saliņa. Tāpēc mēs palikām te. Šī ir vienīgā paslēptuve.

Viņš nogroza galvu un turpina savu stāstu:

- Tā mēs te visu laiku uzturamies. Kā tu teici - no seniem laikiem. Bet, kā jau es teicu, te laikam nav īpašas nozīmes.

- Nekādas nozīmes, - strupākais piebilst, kaut ko ar roku padzīdams nost.

-Jūs zinājāt, ka es nāku šurp? - es vaicāju.

- Protams, - strupais atbild.'

- Mēs te visu laiku stāvam sardzē. Uzreiz zinām, ja kāds nāk. Jo mēs esam daļa no meža, - otrs saka.

- Galu galā šeit ir ieeja, - strupais nosaka. - Mēs abi to sargājam.

- Šobrīd ir tā retā reize, kad ieeja ir vaļā, - augumā garākais skaidro. - Bet drīz tā aizvērsies. Tāpēc, ja tu no tiesas vēlies tur ieiet, šis ir īstais brīdis. Nemaz tik bieži tas nenotiek.

-Ja iesi iekšā, mēs abi rādīsim ceļu; to nav viegli atrast, tāpēc bez palīdzības neiztiksi, - mazākais saka.

-Ja neiesi iekšā, tad pa šo pašu ceļu atgriezīsies atpakaļ, - garākais turpina. - Atgriezties nav nemaz tik grūti. Par to neuztraucies. Tu atgriezīsies. Un turpināsi pasaulē dzīvot tādu pašu dzīvi kā līdz šim. Tēv pašam jāizlemj, ko darīt. Iet vai neiet - neviens tevi nespiež. Bet, ja iesi iekšā, tad atgriezties būs grūti.

- Vediet mani, - es bez vilcināšanās atbildu.

- No tiesas? - strupais pārprasa.

- Tur iekšā ir viens cilvēks, kurš man katrā ziņā jāsatiek. Laikam, - es saku.

Abi, ne vārda neteikuši, pieceļas no lielā akmens, paņem rokās savas 38. modeļa šautenes. Saskatās un man pa priekšu dodas tālāk.

- Vai tev nešķiet savādi, ka mēs vēl tagad staipām sev līdzi smagās šautenes? - garais pagriežas un pār plecu man vaicā. - Tās nekam nav derīgas. Ložu vispār nav.

- Tās laikam ir zīme, - mazākais saka, neskatīdamies atpakaļ uz mani. - Tās simbolizē to, no kā mēs aizgājām, ko mēs pametām.

- Simboli ir ļoti svarīgi, - garākais saka. - Mēs nesam savas šautenes, esam ģērbušies uniformās, spēlējam sargus. Mums ir iedalīta šī loma. Mūs vada zīmes.

- Tev arī ir kaut kas tamlīdzīgs? Kaut kas līdzīgs zīmei? -mazākais man noprasa.

Es papiuinu galvu.

- Nē, man nav. Man nav nekā. Izņemot atmiņas.

- Hm, - strupais novelk. - Ak atmiņas?

- Kāda tam nozīme, - garākais saka. - Tās ari var kļūt par skaistu simbolu. Tikai es nezinu, cik ilgi atmiņas noturēsies* -cik ilgi tās pastāvēs.

- Labāk jau būtu kaut kas taustāms, - mazākais nosaka. - Tad ir lielāka skaidrība.

- Tā kā šautenes, - garais piebilst. - Starp citu, kā tevi sauc?

- Kafka Tamura, - es atbildu.

- Kafka Tamura, - abi atkārto.

- Jocīgs vārds, - garais atzīst.

- Nu tiešām, - mazākais piebilst. Tālāk mēs ejam klusēdami.

44. NODAĻA

Viņi sadedzināja no Saeki kundzes saņemtās trīs mapes upes gultnē šosejas malā. Hošino lielveikalā nopirka degmai-sījumu. Viņš ar to kārtīgi aplaistīja mapes, tad ar šķiltavām aizdedzināja. Abi stāvēja līdzās un klusēdami noskatījās, kā liesmas paņēma lapu pēc lapas. Vēja nebija. Dūmi kāpa stāvus debesīs, pazuda zemajos, pelnu pelēkajos mākoņos.

- Mēs nedrīkstam lasīt tos dokumentus, kurus dedzinām? -Hošino apvaicājās.

- Nē, nedrīkstam, - Nakata atbildēja. - Nakata Saeki kundzei apsolīja, ka visu sadedzinās un neizlasīs pat nevienu zīmi. Mans pienākums ir solījumu pildīt.

-Jā, solīto ir svarīgi pildīt, — Hošino, sviedrus slaucīdams, sacīja. —Visiem tas ir svarīgi. Bet nebūtu slikti, ja mums būtu bijis papīra smalcinātājs. Tas būtu patīkamāk. No kopētavām var izīrēt liela izmēra smalcinātājus. Nemaz nav dārgi. Nē, es nesūdzos, bet šajā gadalaikā kurt sārtu, atklāti sakot, ir drusku par karstu. Ziemā nebūtu nekāda vaina.

- Lūdzu, piedodiet. Bet Nakata Saeki kundzei apsolīja to visu sadedzināt. Tāpēc tur neko nevar darīt - jāsadedzina.

- Labi, labi. Es nekur nesteidzos. Karstumu ari pacietīšu. Es tikai, nu, izteicu priekšlikumu.

Piestāja kāds strīpains kaķis paskatīties uz šiem diviem, kas, par spīti tam, ka bija vasara, sakūruši ugunskuru, un vēroja viņus ar lielu interesi. Kārns, brūngans, strīpains kaķis. Drusciņ līku astes galu. Pēc skata spriežot - kaķis ar labu raksturu. Nakata jau iedomājās, vai nevajadzētu pamēģināt

uzsākt ar kaķi sarunu. Bet tad atcerējās, ka Hošino ir turpat līdzās. Kaķis nejustos brīvi, ja viņi nebūtu divi vien. Tāpat ari Nakatam nebija īstas pārliecības par to, ka varēs sarīmēties ar kaķi tik gludi kā agrāk. Vismazāk par visu Nakatam gribējās kaķi sabaidīt, pasakot kaut ko dīvainu. Pa to laiku kaķim bija apnicis vērot ugunskuru, viņš piecēlās un devās prom.

Bija ilgi jāgaida, līdz visas trīs mapes bija sadegušas. Hošino tad samīdīja pelnus. Tikko uzpūtīs vējš, tos aiznesīs uz visām pusēm. Bija jau novakare, vārnas atgriezās savās ligzdās.

- Nu, vectētiņ. Tagad to vairs neviens neizlasīs, - Hošino sadja. - Es nezinu, kas tur bija rakstīts, bet tagad no tā nekas vairs nav palids pāri. Pilnīgi noslaudts no Zemes virsas. Nebūtība palielinājusies.

- Hošino?

-Jā?

- Man ir tikai viens jautājums.

- Sper ārā.

- Vai nebūtība var kļūt lielāka?

Hošino bridi stāvēja noliektu galvu, apdomādams jautājumu.

- Tās ir viens grūts jautājums, - viņš sacīja. - Ja kaut kas atgriežas nebūtībā, tas kļūst par nulli. Ja nullei pieskaita nulli* tik un tā iznāk nulle.

- Nakata to īsti labi nesaprot.

- Hošino ari īsti labi nesaprot. Sāc tik par tādām lietām domāt, sasāpēsies galva.

- Tad labāk par to nedomāsim.

- Man ari šķiet, ka tā būtu labāk, - Hošino sacīja. - Lai kā ari būtu, viss manuskripts ir sadedzināts. Vārdi, kas tajā bija, sadedzināti. Atgriezušies nebūtībā - to es gribēju pateikt.

- Nakatam tas ir liels atvieglojums.

- Tad jau te mēs visu esam padarījuši? jauneklis pavaicāja.

- Jā, tagad viss ir padarīts, - Nakata sadja. - vēl tikai ieeja jāaizver, - Nakata atbildēja.

_ Tas ir svangi.

-jā, tas ir ļoti svarīgi. 1ās, kas reiz atvērts, ir jāaizver.

- Nu tad nodarīsim ari to. Labos darbus nevajag atlikt uz rītdienu.

-Hošino?

- Hm? -

- Mēs vēl nevaram to izdarīt.

- Kāpēc ne?

- Vēl tam nav pienācis laiks, - Nakata sacīja. - Mums ir jāgaida tas bridis, kad būs pienācis laiks atkal ieeju aizvērt. Bet pirms tam Nakata gribētu izgulēties. Nakatam briesmīgi nāk miegs.

Jauneklis ieskatījās Nakatam sejā.

- Pag, pag! Vai tu atkal esi sadomājis gulēt dienām no vietas?

-Jā, tā varētu notikt. Bet varbūt tā nemaz nenotiks.

- Vai mēs nevaram to lietu nokārtot, pirms tu liecies gulēt? Tad, kad tu ieslēdzies gulēšanas režīmā, nekas nekustas uz priekšu. .

- Hošino!

-Nu? H

- Lūdzu, piedodiet, bet diez vai tas izdosies. Nakatam ari gribētos to nokārtot vispirms. Tur neko nevar darīt, man vispirms jāpaguļ. Man vairs acis neturas vaļā.

- It kā tev būtu nosēdušās baterijas.

- Varbūt. Gāja ilgāk, nekā es biju domājis. Nakatam nemaz vairs nav spēka. Aizvediet mani atpakaļ, kur es varētu pagulēt.

- Labi! Noķersim taksi un brauksim atpakaļ uz dzīvokli. Varēsi tur gulēt, cik tik gribēsi.

Iesēdies taksometrā, Nakata uzreiz sāka snauduļot.

- Vectētiņ, mums jātiek līdz dzīvoklim, tur tu varēsi gulēt.

Vēl drusku pacieties.

- Hošino kungs.

-Jā?

- Es esmu jūs visādi apgrūtinājis, - Nakata nomurmināja.

- Tā varētu būt... - jauneklis piekrita. - Bet, redz, mani taču neviens nespieda to darīt. Es pats to visu uzņēmos. Neviens mani nelūdza to darīt. It kā būtu pats pieteicies šķūrēt sniegu. Tāpēc, vectētiņ, par to nemaz nedomājiet. Dzīvojiet mierīgi.

-Ja Hošino kungs nebūtu braucis, Nakatam būtu gājis daudz grūtāk. Es nebūtu izdarījis ne pusi no tā darba.

-Ja tu tā saki, tad jau Hošino ir labi pastrādājis.

- Nakata ir ļoti pateicīgs.

- Paklau, Nakata!

-Jā?

- Es ari esmu Nakatam pateicīgs.

- Vai tiešām?

- Nu jau būs desmit dienas, kopš mēs ejam abi kopā, - jauneklis sacīja. - Es visu šo laiku esmu prom no darba. Sākumā piezvanīju un pateicu, ka paņemšu brīvdienu. Bet tagad iznāk, ka kavēju darbu bez attaisnojoša iemesla. Laikam jau palikšu bez tā darba. Nu, ja nu vienīgi es kārtīgi nolūgšos. Bet tam nav nozīmes. Es nelielos, bet esmu labs šoferis un vispār kārtīgs strādnieks. Gan jau es sev darbu sameklēšu. Tāpēc es par to neraizējos, un ari Nakatam nevajag par to raizēties. Es gribu pateikt, ka es neko no tā nenožēloju. Šo desmit dienu laikā es pieredzēju tik daudz ko dīvainu. Dēles krita no debesīm. Ieradās pulkvedis Sanderss, es mīlējos ar to krāšņo filozofijas studenti. Aizstiepu no tempļa ieejas akmeni, tik daudz kā dīvaina. Desmit dienu laikā tik daudz, ka visai dzīvei pietiks. It kā viss būtu aizgājis ar paātrinājumu.

Tad jauneklis apklusa un apdomājās.

- Bet zini, vectētiņ.

-Nu.

- Vissavādākais no visa, kas noticis, biji tu, vectētiņ^ Tu, Nakata. Kāpēc es tā saku? Tāpēc, ka, pateicoties tev, esmu kļuvis par citu cilvēku. Es šo desmit dienu laikā esmu pamatīgi pārvērties. Tagad citādi skatos uz apkārtni. Es tagad uz daudz ķo skatos citām acīm. Piemēram, mūzika, kas man agrāk likās garlaicīga, tagad mani tiešām aizkustina. Man gribas to izstāstīt kādam, kas saprastu, kā es jūtos. Ar mani nekad agrāk nekas tāds nav noticis. Un tas ir Nakatas dēļ. Es tagad uz visu skatos ar Nakatas acīm. Nu, ne uz visu. Bet man iepatikās, kā tu dzīvo šajā pasaulē. Tāpēc es, Hošino, devos tev līdzi. Jo man likās, ka beidzot manā dzīvē notiek kaut kas īsts. Tāpēc man jāsaka paldies vectētiņam. Protams, nav slikti saņemt pateicību. Es gribēju pateikt, ka Nakata man ļoti palīdzēja.

Bet Nakata to vairs nedzirdēja. Acis viņam bija ciet, elpa mierīga, viņš gulēja.

- Viņš nu gan nepiepūlas, - Hošino noteica un nopūtās.

Hošino uznesa Nakatu dzīvoklī un nolika gulēt. Drēbes atstāja viņam mugurā, tikai noāva kurpes, apsedza ar vieglu futonu. Nakata pagriezās ierastajā pozā, ar seju pret griestiem, rāmi elpoja un vairs negrozījās nemaz.

“Nu paskat, atkal gulēs dienas divas tris,” Hošino nodomāja.

Taču šoreiz jaunekļa pareģojums nepiepildījās. Nebija pienākusi vēl nākamās dienas - trešdienas - pēcpusdiena, kad Nakata jau bija miris. Viņš aizgāja, gulēdams dziļā miegā. Kā vienmēr rāmiem sejas vaibstiem, izskatījās aizmidzis, tikai vairs neelpoja. Jauneklis vairākas reizes sapurināja Nakatu aiz pleca, sauca viņu vārdā, tomēr par to nebija šaubu - Nakata bija miris. Pulsu nemanīja, drošības labad Hošino pielika viņam pie mutes mazu spogulīti, tas neaizsvīda. Elpa bija pavisam apstājusies. Šajā pasaulē viņš vairs nepamodīsies.

Atrodoties vienā istabā ar mirušo, Hošino ievēroja, ka visas skaņas pamazām izzūd. Apkārt notiekošā skaņas pamazām kļuva nereālas. Vairs tikai klusumam bija kāda nozīme. Šis klusums pamazām padziļinājās kā muklājs jūras dibenā. Tas krājās viņam pie kājām, sniedzās līdz vidum, līdz krūtīm. Tik un tā jauneklis ilgu laiku nosēdēja istabā pie Nakatas, noskatīdamies, kā sakrājas klusums. Viņš sēdēja uz dīvāna un vēroja Nakatu profilā, lēnām aptverdams, ka Nakata patiešām ir miris. Pagāja ilgs laiks, iekams viņš to aptvēra. Gaiss likās smagāks, viņš vairs nesaprata, vai patiešām sajūt to, ko sajūt. Ibties viņš sāka saprast ko citu.

Varbūt Nakata nomiris atkal kļūs par parasto Nakatu.

- Paklau, vectētiņ, - viņš uzrunāja Nakatu, - varbūt tā neklājas runāt, bet šis nav sliktākais veids, kā nomirt.

Nakata bija aizgājis mierīgi, dziļā miegā, ne par ko nedomādams. Mirušā seja bija mierīga, nekas tajā neliecināja par ciešanām, nožēlu vai apjukumu. Nakatam raksturīgi, jauneklis nosprieda. Ko īsti nozīmēja Nakatas dzīve, kāda bija tās jēga? Tb viņš nesaprata. Bet, ja reiz par to runā, tad kura dzīvei ir kāda jēga? Patiesībā ir ļoti svarīgi, kā cilvēki nomirst. Tas, kā cilvēks ir dzīvojis, ir mazāk svarīgi par to, kā viņš nomirst. Hošino, vērodams Nakatas seju, nodevās tādām domām. -Tomēr viena problēma nebija atrisināta. Proti, kādam ir jāaizver ieejas akmens. Nakata bija padarījis visu, ko bija nodomājis, tikai šī lieta bija palikusi nenokārtota. Akmens stāvēja turpat pie dīvāna. Un Hošino saprata, ka tad, kad būs pienācis īstais brīdis, viņam vajadzēs apgriezt to otrādi un aizvērt. Bet Nakata bija teicis: ja ar akmeni nepareizi apietas, tas var izrā^ dīties bīstams. Jābūt pareizajam veidam, kā to apmest otrādi. Ja to darītu ar varu un nepareizi, tad visa pasaule varētu saiet šķērsām.

- Nu, vectētiņ, tur neko nevarēja līdzēt, ka tev bija jāaiziet, bet es ar šito nepadarīto darbu gan esmu ķezā, ^jauneklis uzrunāja mirušo. Atbildes, protams, nebija.

Bija vēl tāda problēma - ko iesākt ar Nakatas līķi. Protams, varēja uzreiz zvanīt policijai un ātrajai palīdzībai, tad līķi aizvestu un viss tiktu nokārtots. Deviņdesmit deviņi procenti cilvēku tieši tā arī rīkotos. Bet jauneklis negribēja to darīt. Galu galā - Nakatu meklēja policija, viņu turēja aizdomās par slepkavību. Un Hošino, pavadījis ar Nakatu kopā pēdējās desmit dienas, līdz ar to bija neaizsargāts. Policisti viņu noteikti

savāktu un ilgi pratinātu. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās ielaisties skaidrojumos par notikušo, turklāt viņš necieta policistus. Un gribēja no tā visa pēc iespējas izvairīties.

- Un tad vēl, - jauneklis noteica, - vai es varēšu paskaidrot, kā mēs nonācām šajā dzīvoklī?

Mums to atļāva izmantot kāds vecs vīrs, uzcirties kā pulkvedis Sanderss. Bija mums visu sagatavojis, teica, lai uzturamies te, cik ilgi vēlamies. Vai tiešām policija šim stāstam noticētu? Vispirms, kas tas pulkvedis Sanderss tāds būtu? Viņam kāds sakars ar amerikāņu armiju? Nē, tas ir večuks, kas redzams uz Kentucky Fried Chicken plakātiem! Izmeklētāja kungs taču būs to redzējis, vai ne? Nūjā, tas ar brillēm un balto bārdu. Suteners, kas uzdarbojas tumšās Takamacu šķērsielās, lūr mēs sapazināmies. Viņš man sagādāja sievieti. Ja Hošino kaut ko tādu pateiktu, policisti nosauktu viņu par muļķi un iegāztu viņam pa pauri. Viņi visi ir valsts apmaksāti jakudzas.

Jauneklis smagi nopūtās.

Jātinas prom no šejienes, pēc iespējas ātrāk un tālāk, viņš nodomāja. No stacijas varētu anonīmi piezvanīt uz policiju, pateikt, ka šajā dzīvoklī ir miris cilvēks. lād tūlīt pat kāpt vilcienā un atgriezties Nagojā. Un tad man par to vairs nebūtu nekādas daļas. Viņš nomira dabiskā nāvē, tāpēc policija neko daudz pakaļ nemeklēs. Mirušo atdos radiniekiem, tie sarīkos vienkāršas bēres. Es pats atgriezīšos darbā un pazemīgi lūgšu priekšniekam piedošanu, teikšu, ka turpmāk strādāšu kārtīgi.

Lai tikai mani pieņemtu atpakaļ darbā.

Viņš sāka kravāt mantas. Sameta somā veļu. Uzlika galvā Čūiči Dragons cepuri, izvilka zirgasti pakausī ārā, uzlika zaļās saulesbrilles. Hošino slāpa, viņš izņēma no ledusskapja Diet Pepsi un dzēra. Atspiedies pret ledusskapi, viņš pamanīja pie dīvāna apaļo akmeni. Otrādi neapgrieztais ieejas akmens.

Tad viņš atgriezās guļamistabā un vēlreiz paskatījās uz gultā gulošo Nakatu. Tas nelikās miris. Izskatījās, ka mierīgi elpo. Šķita, ka viņš kuru katru bridi pamodīsies un teiks: “Hošino! Nakata nemaz nav miris!” lāču tas nenotika. Nakata bija gan

miris. Nekādi brīnumi nenotika. Viņš jau bija šķērsojis robežu starp dzīvību un nāvi.

Jauneklis, turēdams pepsikolas skārdeni rokā, papurināja galvu. Nekas man neiznāks, viņš nodomāja. Es nevaru aiziet un pamest akmeni šeit. Ja es tā izdarīšu, Nakatam nāvē nebūs miera. Nakata līdz pat pēdējam brīdim gribēja visu sakārtot. Bet viņam nosēdās baterijas, viņš nepaspēja. Tieši pēdējo darbu viņš nepaspēja padarīt. Hošino saspieda alumīnija bundžu, iemeta to atkritumos. Tik un tā slāpa, viņš atgriezās virtuvē, izņēma no ledusskapja vēl vienu Diet Pepsi un pavilka vāka riņķīti.

Nakata pirms nāves man stāstīja, ka ļoti vēloties, kaut reizi mūžā varētu lasīt. Tad viņš ietu uz bibliotēku un lasītu grāmatas pēc patikas. Bet viņš nomira, to nepaspējis. Varbūt citā pasaulē viņš kļuvis par parasto Nakatu un prot lasīt. Bet šajā pasaulē viņš tā arī līdz lasīšanai netika. Gluži pretēji, pēdējais viņa darbs bija sadedzināt uzrakstīto. No visiem tiem daudzajiem vārdiem neviens pats pāri nepalika. Ironiski. Bet man ir jāizpilda viņa pēdējā vēlēšanās. Jāaizver ieeja. Tas ir ļoti svarīgi. Galu galā es viņu neaizvedu ne uz kino, ne uz akvāriju,

Viņš izdzēra otro Diet Pepsi. Piegāja pie dīvāna un mēģināja pacelt akmeni. Akmens nebija smags. Viegls gan arī tas nebija, vajadzēja piepūlēties, lai to paceltu. Tas bija apmēram tikpat smags kā toreiz, kad abi ar pulkvedi Sandersu atrada to mazajā templī. Apmēram tāds akmens, kādu liek virsū dārzeņiem, kad tos marinē. Tās nozīmē, ka šobrīd tas ir parasts akmens, jauneklis nodomāja. Kļūdams par ieeju, tas kļūst nepaceļami smags. Bet, kad tas ir tāds viegls, tas ir tikai parasts akmens. Vispirms jānotiek kaut kam īpašam, lai ieejas akmens atkal kļūtu tik smags. Nu, piemēram, briesmīgam negaisam jāgāžas pāri pilsētai...

Jauneklis piegāja pie loga un pavilka vaļā aizkaru, no lodži-jas paskatījās debesīs. Tās bija tikpat pelēkas kā iepriekšējā dienā. Tomēr par lietus tuvošanos nekas neliecināja. Arī pērkonu nedzirdēja. Viņš ieklausījās, paostīja gaisu, bet nekas nemainījās. Šobrīd pasaulē vadošā tēma bija “nemainīgi apstākļi”.

- paklau, vectētiņ, - viņš uzrunāja mirušo Nakatu. - Man laikam vajadzēs sēdēt šajā istabā kopā ar tevi un gaidīt, kad notiks kaut kas neparasts. Bet kas varētu būt tas neparastais? Man nav ne jausmas. Un kad tas varētu notikt? Vēl viens nepatīkams apstāklis - ir jūnijs, un drīz vectētiņa līķis sāks bojāties un smirdēs. Es saprotu, ka tev varbūt nepatīk klausīties tādas runas, bet tāda ir dabiskā lietu kārtība. Jo ilgāk es kavēšos paziņot policijai, jo man pašam sliktāk. Es, protams, izdarīšu visu, kas ir manos spēkos, es tikai gribēju tev paskaidrot, kāda ir situācija.

Atbildi viņš nesaņēma.

Hošino pastaigāja pa istabu. Varbūt pēkšņi pulkvedis Sanderss dos kādu ziņu. Tas večuks noteikti zinās, ko iesākt ar akmeni. Viņam vienmēr atradīsies kāds sirsnīgs, praktisks padoms, lāču, lai kā viņš skatījās uz telefonu, tas nezvanīja. Spītīgi klusēja. Pie durvīm neviens neklauvēja, vēstules nepienāca. Nekas neparasts nenotika. Laiks nemainījās, nekādu zīmju nebija. Tikai laiks lēni ritēja. Pienāca pusdienas laiks, pēcpusdienu nomainīja vakars. Pie sienas pakarinātā elektriskā pulksteņa rādītāji lēni slīdēja pāri laikam kā kukaiņi pār ūdens virsmu, Nakata gultā joprojām bija miris. Apetītes nebija. Hošino izdzēra trīs kokakolas skārdenes un apzinīgi nograuza pāris cepumu.

Sešos Hošino apsēdās dīvānā, paņēma tālvadības pulti un ieslēdza NHK ziņas. Neviens no ziņu sižetiem interesi nesaistīja. Diktora balss krita uz nerviem. Ārā pamazām satumsa. Beidzot iestājās nakts. Naktī pār istabu nolaidās vēl dziļāks klusums.

- Hei, vectētiņ, - Hošino uzrunāja Nakatu, - vai tu nevarētu uz īsu brītiņu piecelties? Hošino galīgi nezina, ko iesākt. Un es labprāt dzirdētu tavu balsi.

Bet Nakata, protams, neatbildēja. Viņš bija un palika otrā pusē. Klusēja, bija un palika miris. Klusums pieņēmās dziļumā, šķita, vērīgi ieklausoties, varētu dzirdēt, kā griežas zemeslode.

Hošino izgāja dzīvojamā istabā un uzlika “Erchercoga trio". Atskanot pirmajām mūzikas skaņām, viņam sāka plūst asaras. Viņš ilgi raudāja. Hošino mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi bija raudājis. Neizdevās.

45. NODAĻA

Patiešām, virzoties tālāk no “ieejas” uz priekšu, ceļš ir grūti samanāms. Patiesībā tas nemaz vairs nav ceļš. Mežs kļūst vēl biezāks un milzīgāks nekā iepriekš. Zeme zem kājām pēkšņi kļūst stāvāka, apaugusi ar krūmiem un pamežu. Debesis gandrīz pazudušas, šķiet, ka iestājies mijkrēslis. Ari zirnekļu tīkli te biezāki, tvanīga augu smarža. Klusums pamazām kļūst smagāks, it kā mežs mēģinātu padzīt te ielauzušos cilvēkus. Taču kareivji, šautenes pārlikuši pār muguru, bez jebkādām grūtībām virzās cauri mežam. Abi pārvietojas apbrīnojami ātri. Izlien zem smagi nolīkušajiem zariem, pārkāpj pāri akmeņiem, pārlec pāri iedobumiem, izvairās no dzelkšņainu koku pieskārieniem.

Es cik spēdams viņiem sekoju, lai neizlaistu no skatienā viņu muguras. Tie abi pat nepārliecinās, vai es vispār esmu redzams. Šķiet, viņi pārbauda manu spēku. Grib saprast, cik daudz es spēšu izturēt. Vai ari (nezinu, kāpēc tā šķiet) dusmojas uz mani. Viņi nesaka ne vārda. Viņi ne tikvien nesarunājas ar mani, bet ari savā starpā nepārmij ne vārda. Abi apņēmīgi virzās uz priekšu. Nesarunādamies, laiku pa laikam samainoties, kurš ies pirmais. Man acu priekšā ritmiski šūpojas abu melnās šautenes. Gluži kā metronoms. Ejot un uz tām skatoties, pamazām rodas hipnotisks iespaids. Apziņa aizplūst kur citur, it kā aizslīd pa ledu. Bet man tik un tā jādomā tikai par vienu - neatpalikt, es soļoju tālāk, nosvīdis, klusēdams.

- Vai ejam par ātru? - strupākais beidzot pagriežas pret mani un noprasa. Spriežot pēc balss, viņš it nemaz nav aizelsies.

- Nē, - es atbildu. - Viss kārtībā. Tieku līdzi.

- Tu esi jauns un stiprs, - garākais nosaka, skatīdamies uz priekšu.

- Mēs esam pieraduši iet šo ceļu, tāpēc reizēm ejam par ātru, - augumā mazākais paskaidro. - Tāpēc tā ari pasaki: ejat par ātru. Bez kautrēšanās. Tad varam iet drusku lēnāk. Bet mēs arī negribam iet lēnāk, kā vajadzētu. Saproti?

- Ja vairs netikšu līdzi, tā ari pateikšu, - atbildu. Piespiežu sevi elpot rāmi, lai ceļabiedriem neizrādītu, cik man ir grūti.

- Vai vēl tālu jāiet?

- Tik tālu vairs nav, - garākais atbild.

- Vēl mazliet, - otrs piebilst.

Tomēr viņu viedoklis var nebūt pārāk precīzs. Paši taču teica, ka šeit laikam nav lielas nozīmes.

Kādu bridi atkal ejam klusēdami. Tomēr vairs ne tik mežonīgā ātrumā. Šķiet, pārbaudījums ir beidzies.

- Vai šajā mežā ir indīgas čūskas? - es ievaicājos, jo tas man nedod mieru.

- Ak indīgas čūskas? - garais kareivis ar brillēm, atpakaļ nepagriezies, novelk. Viņš runā, skatoties taisni uz priekšu. Šķiet, ka ir svarīgi nenovērst skatienu, jo kuru katru bridi mums priekšā varētu parādīties kaut kas svarigs.

- Nebiju par to iedomājies.

- Var jau būt, ka ir ari, - strupākais pagriežas un nosaka.

- Neatceros, ka būtu kādu redzējis, bet varbūt ir. Nu, ja ari būtu, uz mums tas neattiecas.

- Mēs gribam pateikt, lūk, ko, - garākais it kā nejauši izmet, - šajā mežā tev neviens neko ļaunu nenodarīs.

- Tāpēc par indīgām čūskām nav vērts uztraukties, - mazākais nosaka. - Nomierinājies?

-Jā, - es atbildu.

- Nekas cits mūs te neskars - ne indīgas čūskas, ne indīgi taureņi, ne indīgi kukaiņi, - saka garākais kareivis, protams, skatīdamies uz priekšu.

- Cits? - es pārvaicāju. Esmu noguris, tāpēc vārdi apziņā savienojas ar pārtraukumiem.

- Citas personas. Nekas cits. Nekas cits mums te nevar kaitēt. Galu galā šī ir visdziļākā vieta mežā. Te neviens, pat tu pats, nevarēs sev nodarīt neko ļaunu.

Cenšos saprast viņu teikto. Taču esmu noguris un sasvīdis, hipnotiskā monotonā iešana cauri mežam iespaido manu domāšanu, tā ir zemā līmenī, nevienu domu nespēju izdomāt līdz galam.

- Kad mēs bijām kareivji, mūs apmācīja, kā ar durkli uzšķērst pretiniekam vēderu, - ierunājas augumā mazākais kareivis. - Vai tu proti rīkoties ar durkli?

- Nē, - atbildu.

- Vispirms jāietriec durklis pretiniekam tieši vēderā, tad jāpagriež uz sāniem. Tādējādi ienaidniekam iekšas sarausta gabalos. Tomēr viņš nenomirst uzreiz uz vietas. Tāda nāve ir lēna un mokoša. Bet, ja tā neizdara, ja tikai ietriec durkli viņam vēderā, tad viņš tūlīt atkal celsies kājās un uzšķērdīs vēderu tev pašam. Tādā pasaulē, redz, mēs dzīvojam.

Iekšas, es nodomāju. Ošima man skaidroja, ka labirints esot to metafora. Tik dažādas domas savijušās un sapinušās manā prātā. Es vairs nespēju izdomāt, kas ir kas.

- Kāpēc cilvēki cits citam nodara tādas briesmu lietas, vai tu saproti? - augumā garākais kareivis noprasa.

- Nesaprotu, - es atbildu.

- Es ari nesaprotu, - kareivis turpina.

- Man vienalga, kas ir ienaidnieks - ķīniešu, krievu vai amerikāņu kareivis, es nevienam negribēju uzšķērst iekšas. Bet tādā pasaulē mēs agrāk dzīvojām. Tāpēc aizbēgām. Tikai nepārproti - mēs nebijām vāji cilvēki. Es domāju - mēs kā kareivji pat bijām izcili. Bet neviens no mums abiem negribējāt iepīties tajā vardarbībā. Man liekas, tu ari neesi nekāds vājais.

- To es īsti nezinu, - atklāti atbildu, - bet visu laiku esmu dzīvojis ar domu, ka man jākļūst stiprākam,

- Tas ir svarīgi, - strupākais, pagriezies pret mani, izmeti - Tas ir ļoti svarīgi - gribēt kļūt stiprākam un papūlēties par tādu kļūt.

- Es skaidri redzu, ka tu esi gana stiprs, - garākais saka. - citi tavā vecumā diez vai tik tālu būtu atnākuši.

- jā, ļoti stiprs. - Esmu atstājis iespaidu ari uz augumā mazāko.

Abi tur apstājas. Augumā garākais kareivis noņem brilles, ar pirkstu vairākas reizes no sāniem paberzē nāsis, tad atkal uzliek brilles. Viņi nav ne aizelsušies, ne sasvīduši.

- Neesi izslāpis? - kareivis ievaicājas.

- Mazliet, - es atbildu. Atklāti sakot, man briesmīgi gribas dzert. Ūdens blašķi aizmetu līdz ar mugursomu. Viņš paņem savu pie siksnas piesprādzēto blašķi un pasniedz man. Iedzeru vairākus remdenā ūdens malkus. Tas atveldzē manu ķermeni līdz pašam tālākajam kaktiņam. Noslauku blašķes kaklu un atdodu to viņam atpakaļ.

- Paldies, - es saku.

Augumā garākais kareivis klusēdams pamāj.

- Šeit ir kalna kore, - mazākais nosaka.

- Uzmanies, ka nenovelies, - garais piebilst.

Tad mēs sākam uzmanīgi kāpt lejup pa grūti pieveicamo nogāzi. ,

Kad esam nogājuši apmēram pusi nogāzes un iegriezušies līkumā cauri mežam, pēkšņi skatienam paveras plašāka pasaule.

Abi kareivji tur apstājas, pagriežas un ielūkojas man sejā. Viņi nerunā neko. Taču viņu skatiem man pasaka daudz. Šī ir tā vieta, tev jāiet tur iekšā. Es ari apstājos un apskatu šo pasauli.

Tā ir precīzas formas, it kā izcirsta ieplaka. Tb, cik daudz cilvēku tur varētu dzīvot, es nesaprotu. Taču, spriežot pēc izmēra, pārāk daudz nevarētu būt. Ir dažas ielas, to malās — šur tur pa mājai. Mazas ieliņas, mazas ēciņas. Ielās nemana pat cilvēka ēnu. Visas ēkas ir pagalam neizteiksmīgas, šķiet, tās būvējot, nav domāts par skaistumu, bet tikai par to, kā pasargāties no vēja un lietus. Šī vieta nav tik liela, lai to nodēvētu par “pilsētu”. Veikalu tajā nav, nekādu kopēju ēku ari ne. Izkārtnes nemana. Tikai vienkopus sapulcējušās apmēram vienāda lieluma un vienādas formas vienkāršas mājiņas. Dārza nav ne pie vienas no mājām, ari ielu malās nav iestādīts neviens vienīgs koks. It kā te būtu gana ar apkārt augošā meža bagātību.

Pūš viegls vējš, tas laužas cauri mežiem, šur tur ap mani sadrebina lapas. Šī anonīmā čabēšana atstāj apļus uz manas dvēseles virsmas. Piespiežu roku kāda koka stumbram un aizveru acis. Šķiet, ka šie vēja loki ir kāda zīme. Taču pagaidām nespēju nolasīt tās jēgu. Vēja valoda man šķiet gluži sveša. Atveru acis, vēlreiz uzmetu skatienu jaunajai pasaulei. Stāvēdams tur, nogāzes pusē, kopā ar kareivjiem, nenovēršot, skatienu no šīs vietas, izjūtu sevī vēja saceltos apļus. Zīmes pārvietojas, metaforas pārvēršas. Es attālinos pats no sevis, ir tāda sajūta, it kā es lidinātos prom. Esmu pārvērties par taureni un aizlidojis līdz pasaules malai. Viņpus tās ir telpa, kur tukšums un saturs gandrīz pārklājas, kur pagātne un nākotne savijas neatšķetināmā cilpā. Tur klejo zīmes, ko neviens nekad nav izlasījis, akordi, ko neviens nekad nav dzirdējis.

Cenšos elpot mierīgi. Mana sirds vēl nav savākusies vienā gabalā. Bet man vismaz nav bail.

Kareivji, ne vārda neteikuši, sāk iet, un es viņiem sekoju. Nokāpjam lejā pa nogāzi, tuvojamies pilsētai. Redzu mazu upīti, kuras krastos uzbūvēts akmens valnis. Ūdens čalošanā priecē sirdi. Brīnišķīgs, skaidrs ūdens. Te viss ir vienkāršs, pieticīgs. Šur tur redzami elektrības stabi, tātad pa vadiem plūst elektrība. Tātad elektrība pievilkta līdz šejienei? Elektrība? Nevar būt.

Šo vietu no visām četrām pusēm ieskauj augsta, ar mežu apaugusi kalnu kore. Debesis joprojām pārvilkušās pelēkiem mākoņiem. Visapkārt ir kluss, nevienas pašas skaņas. Varbūt cilvēki, sagājuši iekšā mājās, elpu aizturējuši, gaida, kad mēs paiesim garām.

Abi kareivji aizved mani uz kādu māju.  gan lieluma; gan formas ziņā ir dīvaini līdzīga Ošimas kalnu namiņam. It kā viens otram būtu kalpojuši par paraugu. Lievenis, priekšā tam nolikts krēsls. Plakans jumts ar plīts dūmeni. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka guļamistaba un dzīvojamā istaba ir atdalīta un mājā ir tualete, ir ievilkta ari elektrība. Virtuvē ir ledusskapis. Ir ari televizors. Televizors?

Guļamistabā ir uzklāta vienkārša vienvietīga gulta.

- Pagaidām paliec tepat, - strupākais nosaka. - Tās nebūs pārāk ilgi. Pagaidām.

- Kā jau pirmīt teicu, laikam šeit nav lielas nozīmes, -augumā garākais piebilst.

- Tam nav nekādas nozīmes. - Mazākais pamāj.

- No kurienes nāk elektrība?

Abi saskatās.

- Ir maza vēja elektrostacija, dziļāk mežā. Tūr vienmēr pūš vējš, - augumā garākais paskaidro. - Bez elektrības grūti iztikt.

-Ja nav elektrības, ledusskapis nedarbojas. Ja nav ledusskapja, tad grūti saglabāt ēdienus, - strupākais turpina.

- Kaut kā jau iztiktu, - augumā garākais saka, - bet šitā ir ērtāk.

- Ja sagribas ēst, tad ņem no ledusskapja, ko vien vēlies. Nekā daudz gan tur nav, - strupais nosaka.

- Te nav ne gaļas, ne zivju, ne kafijas, ne alkohola, - garais skaidro. *

- Varbūt sākumā liksies pagrūti, bet ātri vien pierod.

- Ir olas un siers, un piens, - augumā mazākais kareivis saka. - Zināms daudzums olbaltumvielu ir vajadzīgs.

Garākais kareivis paskaidro:

- Šeit tās neizgatavo. Lai tās dabūtu, jāiet kaut kur citur, jāiemaina.

-Gtur?

Garākais pamāj.

- Jā, citur. Mēs neesam nošķirti no pasaules. Ir ari cituriene, ar laiku tu sapratīsi.

- pievakarē kāds atnāks pagatavot tev ēst, - augumā mazākais kareivis saka. - Ja līdz tam brīdim sametas garlaicīgi, paskaties televīziju.

- Pa to rāda kādas programmas?

- Jā, kaut ko jau rāda, - garākais tā kā apjucis atbild. Pieliec galvu un paskatās uz mazāko.

Mazākais ari pieliec galvu. Savelk drūmu seju.

- Patiesību sakot, par to televizoru mēs skaidri nezinām. Ne reizi neesam skatījušies.

- Tas noder tiem, kas tikko ieradušies. Tāpēc nolikts, - garākais ierunājas.

- Tak laikam kaut ko tas rāda, - mazākais piebilst. •:

- Tu pagaidām atpūties, - garākais nosaka, - mēs atgriezīsimies savā postenī.

- Paldies, ka atvedāt mani uz šejieni.

- Nav par ko, nieka lieta, - strupākais atbild. - Salīdzinājumā ar citiem tu esi stiprāks gājējs. Daudzi netiek galā. Jāstiepj šurp uz muguras. Ar tevi tā lieta bija patīkama.

- 1U teici, ka tev te esot cilvēks, ar kuru tu gribētu satikties, - otrs kareivis saka.

-Jā-

- Gan jau drīz satiksi, - garākais piebilst. Tad vairākas reizes pamāj ar galvu.

- Šī pasaule ir maza.

- Gan ātri pieradīsi, - strupākais kareivis nosaka.

- Kad pieradīsi, iepatiksies, - garākais saka.

- Liels paldies.

Abi nostājas miera stājā un salutē, tad, pārmetuši šautenes pār muguru, iziet ārā. Un žigliem soļiem aizsteidzas atpakaļ uz savu posteni. Viņi dienām un naktīm sargā ieeju. ’

Aizeju uz virtuvi pārbaudīt ledusskapja saturu. Tur ir tomāti un siera gabals. Olas. Ir arī rāceņi un burkāni. Piens porcelāna krūzē. Ari sviests. Plauktā ir maize, es nogriežu šķēli un pagaršoju. Pacieta, bet garšo tīri labi.

Virtuvē ir izlietne, ir ari ūdens krāns. Atgriežu krānu, ūdens tek. Jauks, auksts ūdens. Tā kā te ir elektrība, laikam akā ir ielikts sūknis ar motoriņu. Piepildu krūzi un padzeros. -*

Stāvu pie loga un skatos ārā. Debesis joprojām pārvilkušās pelnu pelēkiem mākoņiem, kaut gan nekas neliecina par to, ka varētu sākties lietus. Ilgi skatos ārā pa logu, bet neredzu nevienu cilvēku. Šķiet, ka pilsētiņa ir pilnīgi izmirusi. Vai ari cilvēki kaut kāda iemesla dēļ vairās trāpīties man acīs.

Aizeju prom no loga, apsēžos uz krēsla. Pavisam taisns koka krēsls. Kopā te ir trīs krēsli un viens ēdamgalds. Četrstūrains galds, pārklāts daudzām lakas kārtām. Pie apmestajām sienām nav ne gleznu, ne fotogrāfiju, ne kalendāra. Tikai balta siena. Pie griestiem viena elektrības spuldze. Tai ir vienkāršs stikla kupols. Izbalojušu krāsu.

Istaba ir skaisti uzkopta. Pārvelku ar pirkstu galda virsmai, loga malai, bet nepielīp neviens puteklītis. Ari uz logu stikliem nav neviena traipiņa. Gan katli, gan trauki, gan dažādie virtuves rīki ir labi aprūpēti un tīri, lai gan neviens no tiem nav jauns. Līdzās darba virsmai virtuvē stāv veca elektriskā plītiņa ar diviem degļiem. Pamēģinu ieslēgt. Spirāles uzreiz iekvēlojas. ,

Bez galda un krēsliem šeit vēl ir vecmodīgs krāsu televizors lielā koka skapī. Tas varētu būt ražots pirms piecpadsmit vai divdesmit gadiem. Tālvadības pults tam nav. Izskatās pēc tāda, kas reiz izmests ārā un pēc tam savākts. (Visas elektriskās ierīces šajā namiņā izskatās kā no atkritumiem izvilktas, ne tāpēc, ka tās būtu netīras vai nedarbotos, bet gan tāpēc, ka visas ir izbalojušas un vecmodīgas.) Ieslēdzu televizoru, rāda , vecu filmu. The Sounds ofMusic. Pamatskolas laikā mūs skolotāja aizveda to noskatīties uz lielā ekrāna. Es bērnībā reti gāju uz kino (man tuvumā nebija pieaugušo, kuri vestu mani uz kino). Rāda to vietu, kad tēvs, kuram ir smags raksturs un kurš pieprasa, lai viss notiktu saskaņā ar likumiem, ir aizbraucis uz Vīni, bet guvernante Marija pa to laiku aizved bērnus kalnos piknikā. Tur viņi sēž zālē un ģitāras pavadībā dzied naivas dziesmiņas. Slavena epizode. Apsēžos pie televizora un neatraudamies skatos filmu. Ja man bērnībā būtu trāpījies tāds

cilvēks kā Marija, mana dzīve būtu pavisam citāda (man tā likās jau tad, kad es šo filmu skatījos pirmo reizi). Tomēr, lieki sadt, es tādu cilvēku nesastapu.

Tad atgriežos realitātē. Kāpēc man šobrīd ir aizrautīgi jāskatās The Sounds of Music? Kāpēc tieši The Sounds of Music? Varbūt te ir ierīkots satelīts un es varu uztvert jebkuru pro* grammu? Vai ari kaut kur citur tiek radīta videokasete? T-ailram gan kasete, es nodomāju. Pamēģinu pārslēgt kanālu, bet neko ritu, izņemot The Sounds of Music, nerāda. Visos citos kanālos redzama tikai smilšu vētra. Ņirbošie baltumi un šņākoņa man patiešām asociējas tikai ar smilšu vētru.

Kad atskan Edelweiss, izslēdzu televizoru. Istabā atgriežas klusums. Jūtos izslāpis, aizeju uz virtuvi un paņemu no ledusskapja piena krūku. Biezs un svaigs piens, daudz garšīgāks par lielveikalos pirkto. Dzerdams to glāzi pēc glāzes, atceros FTan-suā Trifo filmu “Četrsimt sitienu”. Filmā ir puika - Antuāns» kurš aizbēg no mājām, jūtas izsalcis un agri no rita pie kādas mājas nozog tur tikko pievesto pienu, viņš, laizdamies prom no turienes, lieliem malkiem to dzer. Pudele ir liela, tik ātri to nevar izdzert. Skumja un skaudra epizode. Var likties neticami, ka ēšana vai dzeršana varētu būt tik skumja. Tā ari ir viena no filmām, kuru es noskatījos bērnībā. Tolaik mācījos piektajā klasē, manu uzmanību piesaistīja filmas nosaukums, un es viens pats aizgāju uz šī šedevra seansu. Viens pats aizbraucu uz Ikebukuro, noskatījos filmu, atbraucu atpakaļ. Tikko biju izgājis ārā no kinoteātra, tūlīt pat nopirku un izdzēru pienu. Man tas bija jādzer.

Kad esmu izdzēris pienu, man briesmīgi sagribas gulēt. Miegs mani pārņem gluži kā nepārvarams nelabums. Domas palēninās, it kā vilcienam samazinot ātrumu, tad beidzot apstājas, tam ienākot stacijā, un drīz vien es vairs nespēju domāt. It kā man ķermenī būtu kodols un tas sacietētu. Aizeju uz guļamistabu, neveiklām kustībām novelku bikses, apguļos gultā. Nolieku galvu uz spilvena, aizveru acis. Spilvens smaržo

pēc saules gaismas. Tik tuva, sen nejusta smarža. Es to klusi ieelpoju, izelpoju. Tad atnāk miegs.

Kad atveru acis, apkārt ir tumšs. Tumsā, ko es neatceros, cenšos izdomāt, kur šobrīd atrodos. Divi kareivji izveda mani cauri mežam, atveda uz pilsētiņu mazas upītes malā. Atmiņas pagaidām atgriežas. Kāda epizode kļūst koncentrētāka. Sadzirdu Edelweiss melodiju. No virtuves atskan katlu šķindoņa, dzirdami klusi, mājīgi trokšņi. Guļamistabā pa durvju spraugu krīt dzeltena gaisma. Vecmodīga, izkliedēta gaisma.

Gribu piecelties no gultas, bet augums ir stīvs. Ārkārtīgi nejutīgs. Dziļi ieelpoju, paskatos griestos. Dzirdu šķīvju šķindu. Dzirdu steidzīgus soļus virtuvē. Laikam kāds gatavo man ēdienu. Es kā nebūt tieku ārā no gultas, nostājos uz grīdas. Lēni uzvelku bikses, zeķes un kurpes. Klusi pagriežu durvju rokturi, atveru durvis.

Virtuvē jauna meitene gatavo ēst. Viņa stāv ar muguru pret mani, noliekusies pār katlu, ar karoti garšo ēdienu; kad es atveru durvis, viņa paceļ galvu, pagriežas uz manu pusi. Meitene, kas naktīs apmeklēja manu istabu Komuras bibliotēkā un skatījās uz gleznu pie sienas. Jā, piecpadsmit gadus vecā Saeki. Viņa ģērbusies tāpat kā toreiz. Gaiši zilā kleitā pusgarām piedurknēm. Atšķirība ir tā, ka šoreiz viņa ir atspraudusi matus. Ieraudzījusi mani, viņa viegli, laipni pasmaida. Mani pārņem tāda sajūta, it kā pasaule būtu pilnībā pārvērtusies. Tās, kam ir bijis apveids, ir sairis un izkaisīts, tad atkal pieņēmis apveidu. Taču šī meitene nav vis halucinācija, viņa nav spoks. Viņa ir īsta meitene, ar miesu un asinīm, meitene, kurai var pieskarties. Mijkrēslī stāv īstā virtuvē, gatavo man ēst. Mazās, piebriedušās krūtis, kakls tik balts kā tikko veidots porcelāns.

- Pamodies? - viņa vaicā.

Balss neskan. Es joprojām cenšos sakopot domas.

- Izskatās, ka tu esi kārtīgi pagulējis, - viņa nosaka. Tād atkal uzgriež man muguru un turpina nogaršošanu. - Ja tu nebūtu tagad pamodies, es atstātu tev ēdienu un ietu prom.

- Nebiju nodomājis tik cieši gulēt, - man beidzot atgriežas balss.

- Tu taču izgāji cauri mežam, - viņa piebilst. - Noteikti esi izsalcis.

- īsti nevaru saprast. Bet, jā, laikam esmu izsalcis, *

Man gribētos pieskarties viņai. Pārbaudīt, vai man patie*

šām izdotos viņai pieskarties ar roku. Tomēr es nevaru. Es tikai tur stāvu un noskatos viņā. Ieklausos viņas kustību saceltajās' skaņās.

Viņa ieliek sautējumu vienkāršā, baltā šķīvī, aiznes un noliek uz galda. Dziļā bļodā ir ari salāti ar tomātiem. Vēl liels maizes klaips. Sautējums ir no kartupeļiem un burkāniemi Jauka smarža. Kad ieelpoju šo smaržu, saprotu, ka man jau labu laiku ļoti gribas ēst. Man jāremdē šis izsalkums. Paņemu nolietotu, vecu dakšiņu un karoti un ēdu sautējumu. Viņa mazliet nostāk ir apsēdusies uz krēsla un noskatās, kā es ēdu; Šķiet, arī tas ietilpst viņas pienākumos, viņa rāda ārkārtīgi nopietnu seju. Laiku pa laikam ar roku atglauž matus,-^

- Man teica, ka tu esot piecpadsmit gadus vecs, - viņa ierunājas.

- Jā, man nesen palika piecpadsmit, - es atbildu, smērēdams sviestu uz maizes.

- Man ir piecpadsmit gadu, - viņa saka.

Es pamāju. It kā pateikdams - zinu. Tomēr vēl ir par agru to sacīt. Klusēdams ēdu. .

- Es kādu laiciņu te gatavošu ēst, - viņa saka. - Ari uzkopštf' un mazgāšu veļu. Tīras drēbes atradīsi guļamistabas skapī, ņem, ko vēlies. To, kas ir mazgājams, saliec grozā, es par to parūpēšos.

- Vai tev kāds uzticēja šo pienākumu?

Viņa cieši manī noskatās. Neatbild. It kā mans jautājums būtu ieskrējis nepareizajā ceļā un to iesūkusi kāda bezvārda telpa, kur tas pazudis.

- Kā tevi sauc? - es uzdodu nākamo jautājumu. ;

Viņa viegli nogroza galvu.

- Man nav vārda. Mums šeit vairs nav vāidu.

- Man būs grūti tevi pasaukt, ja tev nav vārda.

- Tev nevajadzēs mani saukt, - viņa atbild. - Ja tev mani vajadzēs, es te būšu.,

- Tad ari man šeit laikam nav vajadzīgs vārds.

Viņa pamāj.

- Nūjā, jo tu esi tu. Tu neesi neviens dts. Hi esi tu, vai ne?

- Man tā šķiet, - es saku. Tomēr īstas pārliecības par to man nav. Vai es patiešām esmu es pats?

Viņa nenolaiž no manis skatienu.

- Vai tu atceries bibliotēku? - es spēji pavaicāju.

- Bibliotēku? - Viņa papurina galvu. - Nē, neatceros. Bibliotēka ir tālu. Pavisam tālu prom no šejienes. Te tās nav.

- Ir bibliotēka?.

-Jā, bet tajā nav grāmatu.

-Ja bibliotēkā nav grāmatu, tad kas tajā ir?

Viņa neatbild. Tikai viegli pieliec galvu. Mans jautājums atkal aizmaldās un pazūd.

- Tu esi tur bijusi? .^. *,

- Sen, - viņa atbild.

- Bet ne lai lasītu grāmatas?

Viņa pamāj.

- Tur grāmatu nav.

Pēc tam es bridi klusēdams ēdu. Apēdu sautējumu, apēdu salātus, apēdu maizi. Ari viņa nesaka neko, bet, nenovērsdama acis, cieši vēro, kā es ēdu.

- Kā garšoja? - viņa vaicā, kad esmu visu apēdis.

- Ļoti garšīgi, ļoti.

- Pat bez gaļas vai zivīm?

Es norādu uz tukšo šķīvi.

- Paskaties, vai kaut kas ir atstāts neapēsts?

- Es to pagatavoju.

- Ļoti garšīgi, - es atkārtoju. lā tik tiešām ir.

Esot kopā ar viņu, es izjūtu tādas sāpes, it kā man krūtīs būtu iedurts sasaldēts nazis. Asas sāpes, tomēr es jūtos

pateicīgs par tām. It kā šīs sasalušās sāpes un mana esība klātos viena pār otru. Šīs sāpes ir kā enkurs, kas notur mani šeit. Viņa pieceļas no krēsla, uzvāra ūdeni, pagatavo tēju. lād, kamēr es pie galda to dzeru, aiznes traukus uz virtuvi, sāk laist izlietnē ūdeni. Vēroju viņu no mugurpuses. Gribu kaut ko teikt. Bet kopā ar viņu vārdi vairs nedarbojas tā, kā tiem klātos to darīt. Varbūt šeit pagaisusi nozīme, kas saista vārdus kopā. Skatos uz savām rokām. Tad atceros ārā, aiz loga mēnesnīcā kizila krūmu. Tur ir tas asmens, kas iedurts man krūtīs.

- Vai tu atkal atnāksi? - es pavaicāju.

- Protams, - viņa atbild. - Kā jau es tev sacīju, ja tev mani vajadzēs, tad es te būšu.

- Tti pēkšņi nepazudīsi?

Viņa nesaka neko, tikai savādi manī noraugās. It kā teiktu -kur es varētu palikt?

- Es tevi jau agrāk esmu saticis, - es pēkšņi saku. - Citā zemē, citā bibliotēkā.

- Varbūt, ja reiz tu tā saki. - Viņa atglauž matus, pārbauda-, vai sprādze ir vietā. Viņas balss ir pavisam neizteiksmīga. It kā viņa tādā veidā gribētu man parādīt, ka šis temats viņu neinteresē.

- Es tāpēc atnācu uz šejieni - lai vēlreiz tevi satiktu. Tevi un vēl vienu sievieti.

Viņa paceļ skatienu un nopietni pamāj.

- Tu izgāji cauri dziļajam mežam.

- Jā, lai vēlreiz satiktu tevi un vēl vienu sievieti. • <

- Un tu mani te satiki.

Pamāju.

- Es taču tev teicu, - viņa nosaka, - ja tev mani vajadzēs, -es te būšu.

Nomazgājusi traukus un sakārtojusi virtuves piederumus, meitene uzmet plecā audekla somu.

- Līdz rītrītam, - viņa man saka. - ceru, ka tu drīz pie šejienes pieradīsi

Stāvu uz sliekšņa un noskatos, kā viņas stāvs pazūd tumsā. Esmu atkal palicis viens pats namiņā. Esmu noslēgta apļa vidū. Laikam te nav nozīmes. Te nevienam nav vārda. Ja man viņu vajadzēs, tad viņa būs te. Šeit viņai ir piecpadsmit gadu. Laikam gan mūžīgi. Bet kas notiks ar mani? Man laikam ari šeit mūžīgi būtu piecpadsmit gadu? Varbūt ari vecumam šeit nav nozīmes.

Ari pēc tam, kad viņas stāvs pagaisis, es vēl ilgi stāvu durvju ailā, izklaidīgi veros ainavā. Pie debesīm nav ne mēness, ne zvaigžņu. Vairākos namiņos redzama gaisma. Tā krīt pa logiem. Tāda pati vecmodīga, izkliedēta gaisma kā šeit. Nevienu cilvēku joprojām nemana. Redzamas tikai gaismas. Ārā tumšās ēnas paplašina savu valstību. TUr tālāk melnāka par tumsu paceļas kalna kore; es zinu, ka pilsētiņu no visām pusēm ieskauj meža siena.

46. NODAĻA

Sapratis, ka Nakata ir miris, Hošino nespēja pamest dzīvokli. Tur bija ieejas akmens, un kādā brīdī bija jānotiek tam, kam jānotiek. Un, kad tas kaut kas notiks, viņam jābūt šī akmens tuvumā, lai varētu laikus rīkoties. Viņš bija šo pienākumu mantojis. Tas bija Nakatas pienākums, kas nu bija pārgājis viņam. Istabā, kurā atradās Nakatas līķis, viņš noregulēja gaisa kondicionētāju uz iespējami zemāko līmeni, ieslēdza ventilatoru un pārbaudīja, vai logs ir cieši aizvērts.

- Nu, vectētiņ, būs tā kā pavēss, - viņš pateica Nakatam. Nekāda viedokļa par to, protams, Nakatam nebija. Gaiss telpā bija īpaši smags, kā jau istabā, kurā ir mironis.

Hošino apsēdās dzīvojamā istabā uz dīvāna un vadīja laiku, neko nedarīdams. Mūziku klausīties negribējās, grāmatu lasīt negribējās. Novakarē istabas kaktos pamazām iezagās tumsa, bet viņš pat nepiecēlās un neiededza gaismu. Šķita, ka spēks pilnīgi pametis ķermeni, un, ja reiz viņš šeit apsēdies, tad tik

viegli vairs nepiecelsies. Laiks lēni nāca un lēni gāja. Reizēm Šķita, ka tas ir pamanījies pazagšus atgriezties otrreiz.

Tbreiz, kad nomira vectēvs, ari bija grūti, bet ne tik ļoti, viņš nodomāja. Vectēvs ilgi slimoja, un bija skaidrs, ka gals ir tuvu. Tāpēc tad, kad viņš patiešām nomira, sirds kaut kādā ziņā bija tam gatava. Šāda gatavība ir liela atšķirība. Bet tas nebija vienīgais iemesls, Hošino domāja. Nakatas nāvē bija kaut kas tāds, kas iedzina viņu dziļās pārdomās.

Pamanījis, ka ir mazliet izsalcis, viņš aizgāja uz virtuvi un izņēma no ledusskapja saldētu plovu ar garnelēm un olām, atkausēja to mikroviļņu krāsnī un pusi apēda. Pēc tam izdzēra skāideni alus. Paēdis vēlreiz iegāja blakusistabā apraudzīt Na-katu; varbūt tomēr viņš būs pēkšņi atdzīvojies, Hošino nodomāja. Tomēr Nakata tāpat kā pirmīt kā bija, tā palika miris. Istabā bija auksti kā ledusskapī. Tfe pat saldējums nemaz tik viegli neizkustu.

Viņš vēl nekad nebija uzturējies zem viena jumta ar mironi. Varbūt tāpēc viņš nekur nevarēja atrast mieru. Bail viņam nebija. Slikti nejutās. Viņš vienkārši nebija pieradis apieties ar mirušajiem. Mirušajiem un dzīvajiem laiks plūst citādi. Ari skaņas atbalsojas citādi. Tāpēc es nevaru nomierināties. lūr neko nevar darīt. Nakata tagad ir mirušo pasaulē, es- dzīvo. Tur ir gan nobīde. Viņš piecēlās no dīvāna un apsēdās līdzās akmenim. Tad noglaudīja apaļo akmeni kā kaķi.

- Patiešām, ko lai es iesāku? - viņš uzsāka sarunu ar akmeni. - Es gribētu atdot Nakatu kādam, kas par viņu parū* pētos, kā nākas, bet, kamēr nezinu, ko ar tevi iesākt, man no tā nekas neiznāks. Tur tā nelaime, tu varētu gan Hošino pamācīt, kas tagad jādara.

Taču atbildes nebija. Šobrīd tas bija vienkārši akmens. To Hošino saprata. Lai cik viņš lūgtu padomu, tas būs velti. Tomēr jauneklis palika sēžam pie akmens un turpināja to glaudīt Viņš izmeta vēl pāris jautājumu, piesauca loģiku. Mēģināja ļ modināt līdzjūtību. Viņš, protams, saprata, ka tas ir velti,

tomēr neko citu nespēja izdomāt. Vai tad Nakata nebija visu laiku tā sēdējis un runājies ar akmeni?

“Tomēr vai nav nožēlojami censties izdabūt līdzjūtību no akmens,” Hošino nodomāja. “Ne par velti mēdz teikt - nejūtīgs kā akmens.”

Nolēmis paskatīties televīzijas ziņas, viņš piecēlās no grīdas, tad pārdomāja. Atkal apsēdās līdzās akmenim. Hošino sajuta, ka šobrīd liela nozīme ir klusumam. Viņš ieklausījās, kaut ko gaidīja. Tomēr gaidīšana nav mana stiprā puse, viņš nodomāja. Ja tā padomā, es vienmēr esmu bijis nepacietīgs. Vienmēr esmu vispirms rīkojies, domājis pēc tam. Par to ari esmu maksājis. Kā vectēvs mēdza man teikt, tev nekur nav miera, kā kaķim agrā pavasari. Bet tagad nekas dts neatliek - ir jāsēž un jāgaida. Hošino, saņemies pacietību, jauneklis sev sacīja.

Neko citu, izņemot gaisa kondicionētāja šņākoņu blakusistabā, nedzirdēja. Pulkstenis rādīja deviņi, tad - desmit. Tomēr nekas nenotika. Tikai laiks plūda, nakts pieņēmās dziļumā. Hošino atnesa savu segu uz dzīvojamo istabu un apgūlās uz dīvāna, apsedzās ar to. Jauneklis ari miegā gribēja būt pēc iespējas tuvāk akmenim. Viņš nodzēsa gaismu, apgūlās dīvānā un aizvēra acis.

- Ei, akmeni, es tagad eju gulēt, - viņš uzsauca akmenim pie kājgaļa. - Rīt no rīta vēl parunāsimies. Šodien bija gara diena. Hošino nāk miegs.

Nūjā, viņš vēlreiz nodomāja. Gara diena. Šodien patiešām tik daudz kas noticis.

-Ei, vectētiņ, - viņš uzsauca uz blakusistabas durvju pusi. - Nakata, vai tu mani dzirdi?

Atbildes nebija. Jauneklis nopūtās, sakārtoja spilvenu un aizmiga. Sapņos nekas nerādījās, viņš bez pamošanās nogulēja līdz nākamajam ritam. Blakusistabā Nakata ari gulēja bez sapņiem, akmens cietā miegā.

Pamodies nākamajā rītā pulksten septiņos, Hošino uzreiz iegāja blakusistabā paraudzīties, kā klājas Nakatam. Gaisa

kondicionētājs, nemainīgi rēkdams, pūta istabā iekšā aukstu gaisu. Šī aukstuma vidū Nakata aizvien bija miris. Salīdzina* jumā ar iepriekšējās dienas vakaru nāves pazīmes bija skaidrāk saskatāmas. Āda bija zilganbāla, seja ar aizvērtajām acīm bija ieguvusi mieru. Nu jau vairs nelikās, ka viņš varētu atsākt elpot un atgriezties dzīvē, sakot: “Piedodiet, Hošino kungsl Nakata ņēma un aizmiga! Piedodiet. Tagad Nakata darīs tālāk, neuztraucieties." Nakata patiešām bija miris, tas nu ir neapgāžams fakts. Tā jauneklis nodomāja.

Hošino no aukstuma uznāca drebuļi, un viņš aizvēra istabas durvis, lād aizgāja uz virtuvi, pagatavoja kafijas automātā kafiju, izdzēra divas tases. Tad uzgrauzdēja maizi, uzsmērēja tai sviestu un ievārījumu, apēda. Paēdis sēdēja virtuvē uz krēsla un, skatīdamies ārā pa logu, izsmēķēja vairākas cigaretes. Pa nakti laiks bija noskaidrojies, bija redzamas pavisam skaidras vasaras debesis. Akmens tāpat kā iepriekšējā vakarā atradās turpat uz grīdas pie dīvāna. Tas, ne gulēt gājis, ne modies, bija turpat uz vietas, pat neizkustējies. Hošino pamēģināja to pacelt. Tas bija viegli izdarāms.

- Paklau, - Hošino priecīgā balsī uzrunāja akmeni,tas esmu es, tev zināmais Hošino. Atceries? Šī diena tev arī jāpavada kopā ar mani.

Akmens vēl arvien klusēja.

- Gan būs labi. Tas nekas, ja neatceries. Laika mums pietiek, nekur nav jāsteidzas.

Viņš apsēdās blakus akmenim, glaudīja to ar labo roku un domāja, par ko vajadzētu ar akmeni parunāt. Līdz šim viņš vēl ne reizi nebija sarunājies ar akmeni. Viņš iedomājās, ka rīta agrumā pārāk smagu sarunas tematu nebūtu vēlams izraudzīties. Labāk runāt par patīkamām tēmām, kas iešaujas prātā.

Nedaudz apdomājies, viņš nolēma runāt par sievietēm. IJn sāka stāstīt pēc kārtas par visām, ar kurām viņam bijušas seksuālas attiecības. Ja viņš aprobežojās tikai ar tām, kuru vārdus atcerējās, tādu nebija daudz. Hošino skaitot nolieca pirkstust'

Sešas. Ja pieskaitītu vēl tās, kuru vārdus viņš neatcerējās, iznāktu vairāk, bet viņš nolēma tās pagaidām neaiztikt.

- Liekas, nav nekādas jēgas apspriest ar akmeni meitenes, ar kurām esmu pārgulējis, - jauneklis noteica. - Varbūt tu nemaz tik agri no rīta negribi to visu klausīties. Bet es nevaru izdomāt, par ko citu parunāt. Varbūt tāda vieglāka saruna akmenim nenāks par ļaunu. Iemācīsies jaunus vārdus.

Hošino atcerējās sievietes un pāris atmiņā saglabājušās epizodes centās pārstāstīt pēc iespējas konkrētāk. Pirmā bija no vidusskolas laikiem. Tajā laikā, kad viņš dzenāja močus un strādāja nejaucības. Meitene bija tris gadus vecāka par viņu. Viņa strādāja Gifu pilsētā, bārā. Viņi pat kādu laiku, gan īsu, nodzīvoja kopā. Meitene attiecības uztvēra nopietni, sāka runāt par uzticību līdz kapa malai, pat piezvanīja maniem vecākiem. Viņi ar to nebija apmierināti. Tas kļuva pārāk apnicīgi, un tad tūlīt pēc skolas beigšanas es iestājos Pašaizsardzības spēkos. Tad mani nosūtīja uz Jamanaši bāzi, un arī ar šo viss bija cauri. Nekad vairs neesmu viņu saticis.

- Apnicīgi, tas laikam izsaka Hošino būtību, - jauneklis skaidroja akmenim. - Tiklīdz sarunas kļūst apgrūtinošas, es laižos. Ar to nebūtu jālielās, bet aizlaižos es ātri. Tāpēc vēl nekad neko neesmu novedis līdz galam. Tā ir mana problēma.

Nākamā bija meitene, ko es satiku Jamanaši bāzes tuvumā. Kādā brivā dienā es uz šosejas palīdzēju nomainīt pārsprāgušo riepu viņas Suzuki Alto. Mēs satuvinājāmies. Viņa bija gadu vecāka, mācījās medicīnas skolā.

- Viņa bija ļoti jauka meitene, - jauneklis sacīja akmenim.

- Lielām krūtīm, dziļu raksturu. Un to viņai patika darīt. Man tolaik bija tikai deviņpadsmit. Kad mēs satikāmies, tad visu dienu neizlīdām ārā no gultas. Bet viņa bija traki greizsirdīga: ja mēs manā brīvajā dienā nesatikāmies, viņa mani tincināja -kur esmu gājis, ko darījis, ar ko saticies. Kārtīgi nopratināja.

Es godīgi atbildēju, bet viņa tik un tā man neticēja. Šī iemesla dēļ mēs beigu beigās izšķīrāmies. Sagājāmies apmēram gadu...

Es nezinu, kā ir akmeņiem, bet es nevaru paciest, ka mani tā

tincina. Man sāk trūkt elpas. Un aizlaidos. Iestāties Pašaizsardzības spēkos ir baigi labi, ja kas - notīties var pavisam viegli. Kamēr karstums atdziest, var mierīgi paslēpties aiz žoga. Ja gribi veikli atkratīties no meitenes, vislabākais ir iestāties Pašaizsardzības spēkos. Tev ari derētu to atcerēties. Tomēr nepatīk gan rakt ierakumus un kraut smilšu maisus.

Jo vairāk Hošino sarunājās ar akmeni, jo skaidrāk saprata, ka visa viņa dzīve bijusi tukša. Četras no šīm sešām meitenēm viņam patiešām bija patikušas (abām atlikušajām, objektīvi skatoties, bija problēmas ar raksturu). Viņas bija pret to labi izturējušās. Neviena no viņām nebija elpu aizraujoša skaistule, bet visas bija jaukas. Arī mīlēties ar viņām varēja pēc sirds patikas. Nekad nesūdzējās, ja viņš noīsināja priekšspēli^ Brīvdienās gatavoja ēdienus, dzimšanas dienā dāvināja viņam dāvanas, pirms algas dienām aizdeva naudu (viņš gan neatcerējās, ka būtu to atdevis), neko pretim neprasīja. Bet viņš pat paldies par to nepateica. Uzskatīja to visu par pašsaprotamu.

Kad viņam bija sakars ar kādu meiteni, viņš ne ar vienu citu negulēja. Viņš ne reizi nebija nevienu krāpis. Vismaz tik. Taču, ja partnere sāka žēloties, gribēja pierādīt savu argumentu pareizību, izrādīja greizsirdību, teica, ka vajadzētu iekrāt naudu, sarīkoja kādu vieglu histēriju, sāka noraizējusies rimāt par nākotni, viņš posās prom. Viņš uzskatīja, ka attiecībās ar sievieti galvenais ir nepieļaut nevēlamas sekas. Tiklīdz kaut kas apnika, viņš laidās. Tad atrada nākamo sievieti un sāka visu to pašu no jauna. Uzskatīja to par normālu dzīvi.

- Zini, ko, akmeni, ja es būtu sieviete, man pat prātā neienāktu saieties ar tādu, - jauneklis klāstīja akmenim. - Šobrīd man pašam tā šķiet. Bet kāpēc viņas mani tik ilgi pacieta? To nu gan es nesaprotu.

Viņš aizsmēķēja Marlboro un lēni ievilka dūmu, ar vienu roku glaudīdams akmeni.

- Vai tad tā nav? Paskaties pats, par skaistuli Hošino nenosauksi, ari seksā neesmu nekāds izcilais: Un neteiksim, ka man būtu nauda. Vai raksturs. Vai smadzenes. Vienas vienīgas

problēmas. Nabadzīgu zemnieku dēls, dienējis Pašaizsardzības spēkos, tālbraucējs šoferis. Ja tā uz sevi paskatos, tad man ar meitenēm vienmēr ir paveicies. Nebiju īpaši iecienīts, bet neatcerošāka kādreiz būtu bijis bez meitenes. Atļāva to darit, gatavoja man ēst, aizdeva naudu. Akmeni, vai zini, labais nevar turpināties bezgalīgi. Man rodas tāda sajūta, ka tagad man izrakstīs rēķinu.

Tā viņš turpināja stāstīt akmenim par sievietēm no savas pagātnes un visu laiku glaudīja to. Viņš pierada akmeni glaudīt, pamazām sāka likties, ka nespēs vairs to pārtraukt. Pusdienlaikā tuvējā skolā atskanēja zvans. Viņš aizgāja uz virtuvi, pagatavoja nūdeles un ieturējās. Iegrieza tajās lociņus, iesita olu.

Pēc maltītes viņš atkal klausījās “Erchercoga trio”.

- Paklau, akmeni, - viņš to uzrunāja, kad pirmā daļa bija beigusies. - Vai nav brīnišķīga mūzika? Tāda sajūta, ka, to klausoties, dvēsele paveras plašāk.

Akmens klusēja. Nevarēja saprast, vai akmens mūziku dzird vai nedzird. Tomēr Hošino nelikās par to ne zinis un turpināja:

- Kā jau es tev no rīta sacīju, esmu darījis visādas briesmu lietas. Egoistiski. Tagad to vairs nevar vērst par labu. Tā ir. Bet, kad klausos šo mūziku, man ir tāda sajūta, it kā Bēthovens būtu pagriezies pret mani un sarunātos ar mani. “Paklausies, Hošino, tā ir, un viss. Tā dzīvē notiek. Ja tā paskatās, es ari esmu visādas briesmu lietas sastrādājis. Tur neko nevar padarīt. Jādzīvo tālāk.” Nu, protams, īstenībā Bēthovens man neko tādu neteiktu. Tbmēr es kaut ko tādu uztveru no viņa mūzikas.

Vai tev tā nešķiet?

Akmens klusēja.

- Lai paliek,  jauneklis noteica. - Tās ir tikai mans personiskais viedoklis. Labāk neteikšu neko, klausīsimies mūziku.

Pulkstenis bija pāri diviem, kad viņš paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja, ka uz lodžijas maigām uzlec resns, melns kaķis

un ieskatās istabā. Jauneklis atvēra logu un pārmaiņas pēc uzrunāja kaķi:

- Sveiks, kaķi, jauks laiciņš, vai ne?

-Jums taisnība, Hošino kungs, - kaķis atbildēja.

- Kas vēl nebūs, - jauneklis noteica. Tad papurināja galvu.

PAR VĀRNĒNU SAUKTAIS ZĒNS

Par Vārnēnu sauktais zēns, izzīmēdams lielus apļus, lēni lidinājās virs meža. Kad viens aplis bija iezīmēts, viņš pārlaidās uz dtu vietu un zīmēja tādu pašu vienkāršu apli. Tā viņš ievilka vairākus apļus debesīs, kur tie pagaisa. Viņš kā izlūklid-mašīna kaut ko meklēja. Tomēr to nebija tik viegli atrast. Skatienam pavērās plašums, bezgalīgā meža jūra. Zari savijās un sapinās kā neatšķetināms apmetnis. Debesis bija pelnu pelēkas, vēja nebija. Saules starus nekur nemanīja. Laikam gan par Vārnēnu sauktais zēns bija pats vientuļākais putns pasaulē. Tomēr viņam nebija vaļas domāt par to.

Par Vārnēnu sauktais zēns šajā koku jūrā meklēja kādu klajāku vietu un, to pamanījis, uzreiz šāvās lejā. Tur lejā bija kaut kas līdzīgs izcirtumam. Šo vietiņu apspīdēja saule, tā bija aizaugusi ar zāli. Vienā malā bija apaļš akmens, uz kura sēdēja kāds vīrietis. Viņš bija ģērbies spilgti sarkanā džersija treniņtērpā, bet galvā uzlicis melnu zīda cepuri. Kājās - alpīnista zābaki ar biezu zoli, bet pie kājām nolikts haki krāsas brezenta maiss. Dīvains paskats. Bet par Vārnēnu sauktajam zēnam tas bija vienalga. Jo beidzot viņš bija meklēto atradis. Šī cilvēka apģērbam nebija nekādas nozīmes.

Vīrietis sadzirdēja pēkšņās spārnu vēdas, pacēla galvu un ieraudzīja par Vārnēnu saukto zēnu, kas bija piemeties līdzās uz liela koka zara.

- Hei, - viņš priecīgi uzsauca zēnam.

Par Vārnēnu sauktais zēns neko neatbildēja. Viņš tupēja uz zara un, acis nepamirkšķinājis, bez jebkādas izteiksmes

sejā pētīja vīrieti. Tikai ik pa brīdim pavisam nedaudz pielieca galvu.

- Es tevi pazīstu, - vīrietis sacīja. Pēc tam ar vienu roku nedaudz pacēla zīda cepini, tad nolika to atpakaļ.

- Man jau likās, ka tu pamazām taisīsies uz šo pusi.

Vīrietis noklepojās, saviebās, nospļāvās. Tad ar kurpi

ieberza krēpas zemē.

- Es te mazliet atpūtos, bet bez sarunu biedra sametās garlaicīgi. Vai tu nepanāktu mazliet tuvāk? Mēs abi varētu jauki parunāties. Es gan tevi satieku pirmo reizi, bet nevarētu teikt, ka mēs nemaz nebūtu saistīti, - vīrietis sacīja.

Par Vārnēnu sauktais zēns turēja muti det. Piekļāva spārnus sev deši klāt. Vīrietis zīda cepurē viegli nogrozīja galvu.

- Nu, protams. Tu nevari parunāt. Lai paliek. Es viens pats parunāšu. Man vienalga. Un, piemēram, tu gan neko nesaki, bet es tik un tā zinu, ko tu tagad darīsi. Tu negribi pieļaut, ka es ietu tālāk. Vai ne? Tas man arī ir skaidrs. Kā jau varēja paredzēt. Tu negribi, ka es dotos tālāk. Bet es savukārt gribu gan iet uz priekšu. Tāpēc, ka man tā ir lieliska iespēja. Es nedrīkstu palaist to garām. Kaut kas tāds gadās reizi tūkstoš gados.

- Ja runājam par secinājumiem, tu nevarēsi mani apturēt -tu neesi tam piemērots. Jo, redzi, ja es tagad sākšu pūst savu stabuli, tādā gadījumā tu nemaz nevarēsi man tuvoties. Tāda ir mana stabule. Varbūt tu to zini, varbūt nezini, bet mana stabule ir īpaša. Tā-nav tāda kā parastās. Man te maisā ir vairākas tādas.

Vīrietis pastiepa roku un uzmanīgi uzsita ar roku pa maisu, tad atkal paskatījās uz zēnu koka zarā, kuru sauca par Vārnēnu.

- Es savācu kaķu dvēseles un pataisīju sev stabules. Izgriezu dzīviem kaķiem dvēseli un uztaisīju stabuli. Man bija žēl uzšķērst dzīvus kaķus, bet man nebija dtas izejas. Stabules atrodas ārpus šīs pasaules pieņēmumiem par to, kas ir labs, kas slikts, kas patīk, kas nepatīk. Labu laiku ar to nodarbojos. Es vienmēr to esmu izdarījis rūpīgi, kārtīgi spēlēju savu lomu. Man nav jākaunas par savu dzīvi. Apprecējos, man bija

bērns, izgatavoju gana daudz stabuļu. Turpmāk vairs stabules netaisīšu. Lai tas paliek tikai starp mums abiem. Tagad esmu nodomājis no uztaisītajām stabulēm pagatavot vienu lielu stabuli. Tā būs sistēma pati par sevi. Tā būs daudz lielāka, daudz spēcīgāka par visām tām, kuras līdz šim esmu taisījis. Un nu es esmu ceļā uz to vietu, kur es varēšu to uztaisīt. Es nebūšu tas, kurš izlems, vai tā stabule būs ļaunums vai labums, un tev, protams, ari tajā nebūs nekādas teikšanas. Tas izšķirsies tad, kad es tajā vietā nonākšu. Šajā ziņā esmu pilnīgi objektīvs. Kā vēsture vai klimats - pilnīgi bez aizspriedumiem. Un, tā kā man nav aizspriedumu, es varu kļūt par sistēmu.

Viņš noņēma zīda cepuri un parīvēja ar roku galvvidu, no kura sāka noiet mati. Tad uzlika cepuri atpakaļ galvā. Ar pirkstiem ielocīja malu.

- Kad sākšu spēlēt šo stabuli, man nemaz nebūs jāpiepūlasv lai dabūtu tevi tālu prom no šejienes. Bet, redz, man šobrīd negribas stabulēt. Stabule prasa daudz spēka, un es šobrīd negribu veltīgi to šķiest. Man spēks jāpietaupa, lai varu iet tālāk. Tomēr vienalga, vai es stabuli pūšu vai ne, mani apturēt nav tavos spēkos. Tas taču katram būtu skaidrs kā diena.

Vīrietis vēlreiz noklepojās, tad paberzēja vēderiņu zem džersija treniņtērpa.

- Vai tu zini, kas ir elles priekštelpa? Tas ir tukšums, kas šķir dzīvību no nāves. Drūma, skumja vieta. Tā ir tā vieta, kur es šobrīd atrodos. Šis mežs. Es nomiru. Sasniedzu nāvi, savas gribas vadīts. Bet es vēl neieeju citā pasaulē. Esmu pārceļojoša dvēsele. Un pārceļojošai dvēselei nav apveida. Es vienkārši uz bridi esmu pieņēmis šo formu. Tāpēc tu šobrīd nevari mani ievainot. Saproti? Pat ja no manis asinis lītu aumaļām, tās nebūtu īstās asinis. Pat ja es briesmīgi mocītos, tās nebūtu īstas mokas. Šobrīd mani varētu nobeigt tikai tāds, kurš būtu tam piemērots. Diemžēl tu neesi tam piemērots. Tu neesi nekas vairāk par bērnišķīgu, viduvēju ilūziju. Lai cik objektīvi es uz to skatītos, tu nevarēsi mani piebeigt, lai kāda būtu tava apņēmība.

Tad vīrietis pagriezās pret zēnu un sāka smieties.

- Nu ko, vai gribēsi pamēģināt?

Par Vārnēnu sauktais zēns, it kā sagaidījis signālu, plaši izpleta spārnus, atrāvās no zara un laidās virsū vīrietim. Šāvās tieši virsū. Viņš iearta nagus vīrietim krūtīs, atlieca galvu atpakaļ, tad cik spēdams apņēmīgi cirta ar knābi tam tieši labajā acī. Viņš skaļi vēcināja piķa melnos spārnus. Vīrietis nekādi nepretojās. Pat ne pirkstu nepakustināja, nekliedza sāpēs. Gluži otrādi - viņš skaļi smējās. Cepure bija nokritusi zemē, drīz vien acābols bija saplosīts un karājās laukā no dobuma. Par Vārnēnu sauktais zēns metās uzbrukumā otrai acij. Kad abu acu vietā rēgojās tukši dobumi, par Vārnēnu sauktais zēns klupa virsū sejai un knābāja to bez apstājas. Vīrieša seja drīz vien bija vienās brūcēs, no tās plūda asinis. Seja bija sarkana, āda saplēsta sloksnēs, miesas druskas lidoja uz visām pusēm, seja pārvērtās par gaļas gabalu. Nākamajam kārta bija galvvidum ar retajiem matiem. Bet vīrietis tikai visu laiku smējās bez apstājas. It kā viņam tas viss. šķistu nepanesami smieklīgi. Jo niknāk par Vārnēnu sauktais zēns viņam uzbruka, jo skaļāk viņš smējās.

Vīrietis, ne mirkli nenolaižot acis - nu jau tukšos dobuļus -no zēna - Vārnēna, caur smiekliem vēl ar varītēm noteica:

- Vai es tev neteicu! Nesmīdini mani! Lai kā tu censtos, tev neizdosies mani ievainot. Tu neesi tam piemērots. Tu esi tikai gaistoša ilūzija, lēts šķitums. Tu man neko nepadarīsi. Vai tev vēl nepielec?

Par Vārnēnu sauktais zēns vairākkārt cirta knābi šajā runājošajā mutē. Ieplestie spārni bez apstājas plivinājās, pāris melnu spalvu uzlidoja gaisā, uz virpuļoja kā dvēseles gabali. Par Vārnēnu sauktais zēns kapāja vīrieša mēli, izcirta caurumus, sagrāba to un vilka no visa spēka. Mēle bija briesmīgi resna, briesmīgi gara, pat izrauta ārā no kakla, tā vēl locījās un kustējās kā mīkstmiesis. Tā veidoja tumšus vārdus. Vīrietis, pēkšņi zaudējis mēli, vairs nevarēja smieties. Izskatījās, ka viņš vairs nevar ari paelpot. Tomēr viņš turpināja smieties

bez skaņas, vēderu turēdams. Par Vārnēnu sauktais zēns dzirdēja viņa smieklus. Ļaunu vēstoši smiekli kā tāls, tāls vējš, kas pūš pār tuksnesi un neapklust. Tie līdzinājās no citas pasaules plūstošām stabules skaņām.

47. NODAĻA

Pamostos tūlīt pēc rītausmas. Uzvāru ūdeni uz elektriskās plītiņas, pagatavoju un iedzeru tēju. Sēžu krēslā pie loga un vēroju āra ainavu. Ielās neredz ne cilvēka ēnu, nedzird ne skaņu. Ari no rīta putniem nav ne miņas. Tā kā šo vietu ieskauj kalni, te vēlu aust gaisma un agri satumst. Ieeju guļamistabā paskatīties, cik ir pulkstenis, paņemu pie pagalvja nolikto pulksteni. Tas ir apstājies. Elektroniskā pulksteņa ekrāns nodzisis. Vairākas reizes nospiežu slēdžus, bet nav nekādas reakcijas. Baterijas vēl nevarētu būt tukšas, tomēr pa to laiku, kamēr es gulēju, pulkstenis ir pilnīgi apstājies. Nolieku to uz galda, ar labo roku paberzēju to kreisās rokas vietu, kur parasti ir pulkstenis. Laikam šeit nav īpašas nozīmes.

Skatoties āra ainavā bez putniem, pēkšņi iedomājos, ka man gribētos palasīt kādu grāmatu. Jebkuru. Ka tikai tajā būtu rakstu zīmes, ka tikai tai būtu grāmatas forma. Paņemt to rokās, pāršķirt lapas, pārlaist acis tur sarindotajām iespied-zīmēm. Tomēr te nevienas grāmatas nav. Izskatās, ka te nemaz nepazīst druku. Vēlreiz pārlaižu skatienu istabai, tomēr te patiesi nav nevienas rakstu zīmes.

Atveru skapi un apskatu tur saliktās drēbes. Apģērba gabali kārtīgi salocīti, salikti atvilktnēs. Tomēr drēbes nav jaunas. Krāsas izbalojušas, nez cik reižu mazgātas - mīkstas. Visas gan ir tīras. Krekli ar apaļu kakla izgriezumu, apakšveļa. Zeķes. Kokvilnas krekli ar apkaklīti. Arī kokvilnas bikses. Nevarētu teikt, ka tās man būtu kā uzlietas... taču derēt der. Nevienam no apģērba gabaliem nav birkas. Bez izņēmuma. It kā pasaulē apģērbu zīmoli nebūtu izgudroti. Nevienas iespiedzīmes.

Novelku sasvīdušo T kreklu, kas man mugurā, izņemu no atvilktnes pelēku T kreklu un uzvelku. Tās smaržo pēc saules un ziepēm.

Pēc kāda laika - nez kad - atnāk viņa. Klusi pieklauvē un, atbildi nesagaidījusi, atver durvis. Durvīm nav atslēgas. Viņai plecā ir liela audekla soma. Debesis, kas redzamas viņai aiz muguras, jau ir gaišākas.

Tāpat kā iepriekšējā dienā viņa paliek virtuvē un mazā, melnā pannā cep olas. Kad viņa uzkarsētajā ep iesit olas, tās nočurkst. Uzvēdī svaigo cepto olu smarža. Uzgrauzdē maizi druknā, kā no vecas filmas nākušā tosteri. Tāpat kā vakarvakarā viņai mugurā gaišzilā kleita, arī mati tāpat pakausī sasprausti ar sprādzi. Viņai ir gluda, skaista āda. Slaidās, porcelānam līdzīgās rokas rīta gaismā spīd. Pa atvērto logu, it kā lai padarītu pasauli pilnīgāku, ielido maza bite. Viņa aiznes ēdienu uz galda, tad apsēžas līdzās uz krēsla, noraugās, kā es ēdu. Es ēdu omleti ar dārzeņiem, grauzdiņu ar sviestu, dzeru zāļu tēju. Viņa pati neēd un neko nedzer. Viss atkārtojas tieši tāpat kā vakarvakarā.

- Vai cilvēki paši sev netaisa ēst? - es ievaicājos. - Tu man tā gatavo ēst.

- Ir gan tādi, kas gatavo paši, gan tādi, kuriem kāds pagatavo, - meitene atbild. - Bet vispār ir tā, ka šeit cilvēki pārāk neēd.

- Pārāk neēd?

Viņa pamāj.

- Šad tad. Šad tad, kad sagribas ēst, tad ēd.

- Iznāk, ka tā, kā es tagad ēdu, citi cilvēki te neēd.

- Vai tu varētu visu dienu neēst?

Papurinu galvu.

- Te cilvēkiem nav grūti visu dienu neēst. Patiesībā viņi aizmirst paēst. Dienām no vietas.

- Bet es vēl neesmu pie tā pieradis, un man ir jāēd.

- Laikam, - viņa saka. - Tāpēc es tev gatavoju ēst.

Es ieskatos viņas sejā.

- Cik daudz laika paies, iekams es pieradīšu pie šīs vietas?

- Cik daudz laika? - viņa atkārto. Tad lēni nogroza galvu. - Es nezinu. Tās nav laika jautājums. Tās nav saistīts ar laiku. Kad tas laiks būs pienācis, tad tu būsi pieradis.

Mēs tagad sēžam pie galda viens otram pretī un satunā^ jamies. Viņa nolikusi abas rokas uz galda. Slaidie pirksti, visi desmit, manā priekšā kā realitāte. Es noskatos tieši viņā. Redzu visvieglākās skropstu trīsas. Pāri pierei krīt mati. Es nespēju atraut skatienu no viņas.

- Tas laiks?

Viņa saka:

- Tās nebūs tā, it kā tu kaut ko sev nocirtīsi un aizmetīsi Mēs to nemetam prom, mēs to iesūcam sevī.

- Es to iesūkšu sevī?

-jā. , , ..

- Tātad, - es vaicāju, - es to iesūkšu sevī, un kas notiks?

Viņa pavisam viegli pieliec galvu un domā. Ļoti dabiski pieliec galvu. Ari taisnā matu šķipsna nošūpojas.

- Varbūt tu kļūsi pilnībā tu pats, - viņa saka.

- Tad iznāk, ka šobrīd es neesmu pilnībā es pats.

- Tu ari šobrīd esi pietiekami tu pats, - viņa saka. Tad apdomājas. - Bet tas, ko es saku, ir drusku citādi. Laikam nemāku tā īsti paskaidrot.

- Es to sapratīšu tad, kad tas patiešām notiks.

Viņa pamāj.

Kad man kļūst sāpīgi viņā skatīties, aizveru acis. Tād atkal uzreiz atveru. Lai pārliecinātos, ka viņa vēl ir turpat.

- Vai visi. šeit dzīvo kopā?

Viņa to apsver.

-Jā, visi te dzīvo kopā, te visiem daudz kas ir kopīgs. Piemēram, dušas telpas, elektrostacija, tirgus laukums, ir arī tādi vienkārši likumi. Nekas sarežģīts. Tādas lietas, ko pat bez domāšanas var saprast. Tie visi ir ieviesušies bez vārdiem. Tāpēc man nav nekas tev jāmāca: tas jādara tā vai šeit to dara

tā. Pats svarīgākais, kas tev jāzina: mums visiem te jāsaplūst, ja tu iemācīsies to, tad nekādu problēmu nebūs.

-jāsaplūst?

- Tāpat ir, kad tu esi mežā: starp tevi un mežu nav ne mazākās atstarpes, tu kļūsti par meža daļu. Kad līst lietus, tu kļūsti par lietus daļu - starp jums nav izšķirības. Tu kļūsti par daļu no rīta. Kad esi kopā ar mani, tad kļūsti par daļu no manis. Vienkārši izsakoties.

- Kad tu esi kopā ar mani, tu kļūsti par daļu no manis, bez izšķirības.

-Jā. ?

- Kāda ir šī sajūta? Kad esi pilnībā tu pati un vienlaikus arī daļa no manis?

Viņa paskatās tieši uz mani, tad pieskaras ar roku matu sprādzei, i

- Tas ir ārkārtīgi dabiski - kļūt par daļu no kāda dta, vienlaikus esot pilnībā man pašai. Piemēram, tāpat kā lidot debesīs.

- Vai tu māki lidot?

- Piemēram, - viņa pasmaida. Tajā nav nekādas dziļākas nozīmes, nekā apslēpta. Smaids kā smaids. - Tb, kāda ir sajūta lidojot, var uzzināt tikai lidojot. Tāpat.

- Tas ir kaut kas tik dabisks, ka par to nav pat jādomā.

Viņa pamāj.

-Jā. Tas ir ļoti dabiski. Mierīgi, klusi, par to nav jādomā. Tas notiek pats no sevis.

- Paklau, vai es tev uzdodu pārāk daudz jautājumu?

- Nē, tā nav, - viņa saka, - kaut es varētu to labāk paskaidrot.

- Vai tev ir atmiņas?

Viņa atkal papurina galvu. Tad vēlreiz noliek abas rokas uz galda. Šoreiz ar plaukstām uz augšu. Viņa bridi uzlūko plaukstas. Taču šķiet, ka neko neredz.

- Man nav atmiņu. T.ailram nav nozīmes. Ari atmiņām nav nozīmes. Es, protams, atceros vakardienu. To, ka pagatavoju tev dārzeņu sautējumu. Un ka tu to visu apēdi. Vai ne? Ari

dienu pirms tam cik necik atceros. Bet tālāk mana atmiņa nesniedzas. Laiks ir saplūdis ar mani, man grūti atšķirt kādu lietu no dtas.

- Tātad atmiņām te nav īpašas nozīmes?

Viņa plati pasmaida.

-Jā, atmiņām te nav īpašas nozīmes. Atmiņas ir no mums šķiltas. Par atmiņām atbild bibliotēka.

Kad meitene ir aizgājusi, pieeju pie loga un izstiepju roku rita saules staros. Rokas ēna krīt uz palodzes, skaidri redzams piecu pirkstu apveids. Bite mitējusies riņķot un piemetusies uz loga stikla. Šķiet, ka bite, tāpat kā es, iegrimusi nopietnās pārdomās.

Kad saule tikusi mazliet pāri augstākajam punktam debesīs, pie manis atnāk viņa. Tomēr tā nav Saeki kundze - piecpadsmitgadīgā meitene. Klusi pieklauvē, atver ieejas durvis, īsu bridi es nespēju atšķirt, vai tā ir viņa pati vai meitene. Krītošā gaisma, vēja pūsma, un viņa pilnīgi mainās. Jau nākamajā brīdī viņa šķiet pārvērtusies par jauno meiteni, bet tad atkal ir Saeki kundze. Tomēr patiesībā tā nemaz nav. Manā priekšā, bez šaubām, ir Saeki kundze.

- Labdien, - Saeki kundze saka ārkārtīgi dabiski. Gluži tāpat kā satiekoties bibliotēkas gaitenī. Viņai mugurā ir tumšzila blūze ar garām piedurknēm, tumši zili svārki līdz celim. Smalka sudraba kaklarota, ausīs - mazi pērļu auskariņi. Kā parasti. Kad viņa uzkāpj uz lieveņa, papēži strupi, sausi noklab. Šī skaņa šeit liekas mazliet neiederīga.

Saeki kundze stāv durvju ailā un vēro mani no attāluma. It kā pārbaudot, vai esmu īsts. Tas, protams, patiešām esmu es. Tieši tāpat kā viņa patiešām ir Saeki kundze.

- Vai jūs ienāksiet, iedzersiet tēju? - es saku.

- Paldies, - Saeki kundze atbild. Tad, it kā beidzot izlēmusi, ienāk istabā.

Es virtuvē ieslēdzu elektrisko plīti, uzvāru ūdeni. Pa to laiku sāku elpot mierīgāk. Saeki kundze sēž uz krēsla pie

ēdamgalda. Tieši tajā pašā krēslā, kur pirms brīža bija apsēdusies meitene.

- Tāda sajūta, it kā mēs būtu atgriezušies bibliotēkā.

- Tiešām, - es piekritu. - Tikai nav ne kafijas, ne Ošimas.

- Un nevienas pašas grāmatas, - Saeki kundze piebilst.

Pagatavoju divas tases zāļu tējas un nolieku uz galda. Mēs sēžam katrs savā galda pusē, pa atvērto logu ieplūst putnu balsis. Bite joprojām snauž virs loga.

Saeki kundze ierunājas pirmā:

- Atklāti sakot, nebija vienkārši šobrīd šurp atnākt. Tomēr es katrā ziņā gribēju tevi vēlreiz satikt.

Es pamāju.

- Paldies, ka atnācāt.

Viņai mutes kaktiņos pavīd parastā smaida ēna.

- Man tev kaut kas noteikti jāpasaka, - viņa saka. Viņas smaids ir tieši tāds pats kā meitenes smaids. Tomēr Saeki kundzes smaids šķiet dziļāks. Šī mazā atšķirība mani saviļņo.

Saeki kundze saņem tējas tasi abās rokās. Es skatos uz smalkajiem pērļu auskariņiem viņas ausīs. Viņa apdomājas. Ilgāk nekā parasti.

- Es visas savas atmiņas sadedzināju, - viņa lēni izraugās vārdus. - Tās visas sadega un izkūpēja debesīs. Daudz ko es vairs ilgi neatcerēšos. Tāpēc gribēju pēc iespējas ātrāk tevi satikt un parunāt ar tevi. Kamēr mana sirds vēl daudz ko atceras.

Pieliecu galvu un vēroju biti uz loga. Uz palodzes kā melns punkts krīt tās ēna.

- Vispirms - pats svarīgākais, - Saeki kundze klusi saka.

- Tev pēc iespējas ātrāk jāiet prom no šejienes. Ej cauri mežam, prom no šejienes, atgriezies iepriekšējā dzīvē. Ieeja vēl ir atvērta. Apsoli, ka tu to izdarīsi.

Papurinu galvu.

- Saeki kundze, jūs nesaprotat. Man nav pasaules, kurā atgriezties. Kopš manas piedzimšanas es neatceros, ka mani

kāds būtu mīlējis, gribējis mani. Esmu varējis paļauties tikai uz sevi. Tam, ko jūs teicāt - “iepriekšējā dzīvē”, nav nekādas nozīmes.

- Tik un tā tev noteikti jāatgriežas.

- Pat ja tur nekā nav? Pat ja es tur nevienam neesmu vajadzīgs?

- Ne tāpēc, - viņa saka. - Tāpēc, ka es to gribu. Lai tu būtu tur.

- Bet jūsu tur nav. Vai ne?

Saeki kundze nodur skatienu, skatās uz tējas tasi, ko tur rokās.

-Jā, tā ir. Diemžēl manis tur nav.

- Ko jūs gribat, lai es, tur atgriezies, daru?

- Es gribu tikai vienu, - Saeki kundze saka, tad paceļ galvu un ieskatās man tieši ads. - Es gribu, lai tu mani atceries. Ja tu vienīgais mani atcerēsies, tad nebūs nekādas nozīmes tam, ka visi dti mani aizmirsuši.

Starp mums nolaižas klusums. Dziļš klusums. Man krūtīs kāpj kāds jautājums, tas žņaudz man kaklu, atņem man elpu. Tomēr es to paturu sevī.

- Vai atmiņas ir tik svarīgas? - es uzdodu citu jautājumu.

- Kā nu kuro reizi, - viņa saka. lād piever acis. - Ir reizes, kad nav nekā svarīgāka par tām.

- Bet jūs pati savējās sadedzinājāt.

- Man tās vairs nebija vajadzīgas. - Saeki kundze noliek abas rokas ar plaukstām uz augšu uz galda. Tieši tāpat kā meitene.

- Tamura, man ir viens lūgums. Paņem to gleznu.

- To no manas istabas bibliotēkā, to jūras ainavu?

Saeki kundze pamāj.

- Jā. “Kafku liedagā”. Es gribu, lai tu to ņem līdzi. Vienalga uz kurieni. Uz turieni, kur tu dosies tālāk.

- Bet varbūt tā glezna kādam pieder?

Viņa papurina galvu.

- Tā ir mana. Viņš man to uzdāvināja, kad devās uz Tokiju studēt. Kopš tā brīža tā vienmēr bijusi pie manis. Lai kur es

būtu, vienmēr pakāru to savā istabā. Kad sāku strādāt Komu-ras bibliotēkā, ieliku to tajā istabā, pagaidām. 1ās vecajā vietā. Es uzrakstīju zīmīti Ošimam, ka tagad es to nododu tev, un atstāju bibliotēkā, sava galda atvilktnē. Jo tā glezna vienmēr ir bijusi tavējā.

- Manējā?

Viņa pamāj.

-Jo tu biji tur. Es biju tur līdzās, vēroju tevi. Sen, sen, liedagā. Vēja pūsma. Spoži balti mākoņi debesīs, bija vasara.

Aizveru acis. Atrodos liedagā, vasarā. Esmu iekārtojies klāja krēslā. Sajūtu raupjā audekla pieskārienu ādai. Ieelpoju sāļi smaržojošo jūras gaisu. Pat ja aizveru ads, saule žilbina. Viļņu šļaksti. Šīs skaņas te attālinās, te tuvojas, it kā laiks notrīsētu. Kāds no attāluma mani glezno. Turpat līdzās sēž meitene gaišzilā kleitā pusgarām piedurknēm un vēro mani. Viņai galvā salmu cepure ar baltu lenti, viņa laiž smiltis caur pirkstiem. Taisni mati, slaidi jo slaidi pirksti. Pianistes pirksti. Saules apspīdētas, rokas mirdz kā porcelāns. Mutes kaktiņos rotājas dabisks smaids. Es mīlu viņu. Viņa mīl mani.

Tāsdn atmiņas.

- Es gribu, lai tā glezna vienmēr ir kopā ar tevi.

Viņa pieceļas un pieiet pie loga. Saule tik tikko pārgājusi debesu vidum. Bite vēl guļ. Saeki kundze paceļ labo roku, it kā aizsargājoties pret sauli, un skatās tālumā. Tad pagriežas uz manu pusi.

- Tev jāiet, - viņa saka.

Es pieceļos un pieeju pie viņas. Viņas auss pieskaras manam kaklam. Sajūtu auskariņa cieto pieskārienu. Uzlieku abas rokas viņai uz muguras. Cenšos nolasīt tur zīmes. Viņas mati noglāsta man vaigu. Viņas rokas deši apskauj mani. Pirksti iecērtas man mugurā. Pirksti, kas tveras pie laika mūra. Smaržo pēc jūras. Viļņu šļaksti. Kāds sauc manu vārdu. No tālienes.

- Vai jūs esat mana māte? - es beidzot pavaicāju.

- Tu jau zini atbildi uz to, - Saeki kundze saka.

jā, es zinu atbildi. Tbmēr ne es, ne viņa nevaram izteikt to vārdos. Ja izteiksim to vārdos, tad šī atbilde zaudēs jēgu.

- Es kādreiz, sen, kļūdījos, pametu to, ko nevajadzēja pamest, - Saeki kundze saka. - Tb, ko es mīlēju vairāk par visu. Es baidījos, ka reiz to pazaudēšu. Tāpēc aizmetu prom pati savām rokām. Baidījos, ka man to nozags, ka nejaušība man to atņems, tāpēc nodomāju, ka man pašai no tā jāatsakās. Es, protams, izjutu negaistošas dusmas. Tomēr tā bija kļūda. Man noteikti nevajadzēja to pamest.

Es klusēju.

- Un tevi pameta kāds, kuram nekad nevajadzēja tevi pamest, - Saeki kundze saka. - Tamura, vai tu man piedod?

- Vai es esmu tiesīgs jums piedot?

Viņa, pagriezusies pret manu plecu, vairākas reizes pamāj.

- Ja vien dusmas un bailes tevi nekavē.

- Saeki kundze, ja es esmu tiesīgs to darīt, tad es jums piedodu, - es saku.

Māt, tu saki, es tev piedodu. Dzirdams, kā sasalums tavā sirdī izkūst

Saeki kundze klusēdama atlaiž mani. Tad izņem no matiem saspraudi, bez vilcināšanās iedur aso galu kreisajā rokā. Ļoti stipri. Tad ar labo roku spēcīgi paspiež vēnu. No brūces sāk tecēt asinis. Pirmais piliens nokrīt uz grīdas. Neparasti skaļi. Tad viņa, neko neteikdama, pastiepj roku uz manu pusi. Vēl viens asins piliens nokrīt uz grīdas. Pieliecos un piespiežu lūpas brūcītei. Mēle laiza viņas asinis. Aizveru acis un tās izgaršoju. Paturu asinis mutē, tad lēni noriju. Viņas asinis ieslīd man rīklē. Sirds ārējā, izkaltusī kārta tās uzsūc. Pirmo reizi aptveru, cik ļoti esmu kārojis šīs asinis. Mana sirds ir ārkārtīgi tālā pasaulē. Tomēr tā vienlaikus ir arī šeit, manā miesā. Kā dzīva cilvēka spokam. Man liekas, ka izdzeršu viņai visas asinis. Tomēr tas nav iespējams. Atrauju lūpas no viņas rokas, ieskatos viņai sejā.

- Ardievu, Kafka Tamura, - Saeki kundze saka. - Atgriezies atpakaļ, dzīvo tālāk.

- Saeki kundze, - es saku.

-Jā?

- Es nezinu, ko nozīmē dzīvot.

Viņa atrauj rokas no manis, tad paskatās augšup man sejā. Pastiepj roku, pieskaras manām lūpam.

- Skaties gleznā, - viņa klusām saka. - Tāpat, kā es to darīju. Vienmēr skaties gleznā.

Viņa aiziet. Atver durvis un, atpakaļ nepagriezusies, iziet ārā. Tad aizver durvis. Es stāvu pie loga un noskatos, kā viņa aiziet. Viņa pazūd kādas ēkas ēnā. Nolicis rokas uz palodzes, ilgi noskatos tajā vietā, kur viņa pagaisa. Varbūt viņa atcerēsies, ka aizmirsusi kaut ko pateikt, un atgriezīsies. Tomēr Saeki kundze neatgriežas. Paliek tikai prombūtne - kā iedobums.

Guļošā bite pamostas, kādu bridi lidinās ap mani. lād, it kā attapusies, izlido ārā pa vaļējo logu. Saule aizvien vēl spīd. Atgriežos pie galda, apsēžos krēslā. Uz galda viņas tasē palicis vēl mazliet tējas. Nepieskaros tasei, atstāju to turpat. Šī tase izskatās kā izgaistošu atmiņu metafora.

Novelku kreklu, kas man mugurā, uzvelku savu sasvīdušo T kreklu. Tad uzlieku mirušo pulksteni uz kreisās rokas. Uzvelku otrādi Ošimas doto cepuri, uzlieku debeszilās saulesbrilles. Uzvelku kreklu ar garām piedurknēm. Aizeju uz virtuvi, ielaižu no krāna glāzē ūdeni, izdzeru to. Ielieku glāzi izlietnē, atgriežos istabā, vēlreiz pārlaižu skatienu apkārt. Galds. Krēsli. Krēsls, uz kura sēdēja, meitene, krēsls, uz kura sēdēja Saeki kundze. Uz galda joprojām stāv tases. Aizveru acis, vēlreiz dziļi ieelpoju. Tu pats zini atbildi, Saeki kundze sacīja.

Atveru durvis, izeju ārā. Aizveru durvis. Nokāpju pa verandas kāpnēm. Zemē krīt mana ēna. Izskatās, ka tā ķeras man pie kājām. Saule vēl ir augstu.

Pie ieejas mežā mani gaida abi kareivji, atspiedušies pret koku stumbriem. Mani ieraudzījuši, viņi neko nejautā. It kā viņi jau zinātu, ko es domāju. Tāpat kā iepriekš viņi ir pārmetuši šautenes pār muguru. Augumā garākais košļā zāles stiebru.

- Ieeja vēl ir vaļā, - kareivis, turot zāles stiebru mutē, man saka. - Vismaz vēl pirms briža, kad skatījāmies, bija vaļā.

- Būs jāiet tikpat ātri kā šurpceļā, - strupākais kareivis saka. - Tiksi līdzi?

-Tikšu.

-Ja tiksim tur, bet ieeja jau būs ciet, tad tu būsi ķezā, -garākais saka.

- lād tu atpakaļ vairs netiksi, - otrs piebilst.

- Skaidrs, - es atbildu.

- Nav žēl iet prom no šejienes? - augumā garākais kareivis vaicā.

-Nav.

- Tad pasteigsimies.

- Atpakaļ neskaties, - mazākais kareivis nosaka.

-Jā, tā būs labāk, - garākais piekrīt.

Un mēs atkal ejam iekšā mežā.

Tomēr, kad kāpjam augšā pa nogāzi, es paskatos atpakaļ. Kareivji bija man piekodinājuši neskatīties atpakaļ. Tomēr es nevarēju to nedarīt. Šis ir pēdējais punkts, no kura vēl varu redzēt pilsētu. Viņpus šīs vietas pilsētu aizsegs meža siena, un šī pasaule man laikam zudīs uz mūžīgiem laikiem.

Ielās nevienu cilvēku nemana. Skaistā upīte tek cauri ielejai, ielu malās rindojas mazi namiņi, šur tur krīt elektrības stabu ēnas. Es uz bridi tur sastingstu. Lai kas ari notiktu, man tur jāatgriežas, es domāju. Es varētu palikt tur līdz novakarei. Novakarē atnāks meitene ar audekla somu. Ja man viņu vajadzēs, viņa atnāks. Sirds man iekvēlojas, kāds jaudīgs magnēts velk mani atpakaļ uz pilsētiņu. Kājas nekustas, kā svinā ielietas. Ja aiziešu tālāk par šo vietu, tad nekad vairs viņu nesatikšu. Stāvu. Vairs nesekoju laika plūsmai. Es gribu sasaukt kareivjus, kas iet man pa priekšu. Es neiešu atpakaļ, palikšu tepat. Bet balss neklausa. Vārdi zaudējuši dzīvību.

Esmu kā iekārts starp diviem tukšumiem. Nespēju izšķirt, kas ir pareizi, kas nepareizi. Vairs nesaprotu, ko vēlos. Viens pats stāvu briesmīgas smilšu vētras vidū. Ja pastiepju roku, nevaru saskatīt pats savu pirkstu galus. Nevaru nekur aiziet. Mani ietin smiltis, baltas kā saberzti kauli. Tad mani no kaut kurienes uzrunā Saeki kundze.

- Tev tik un tā ir jāatgriežas, - viņa stingri nosaka. - Es to gribu. Tevjābūt tur.

Burvība pagaist. Es atkal topu vesels. Manī atkal plūst siltas asinis. Viņas dotās asinis. Viņas pēdējās asinis. Nākamajā brīdī es eju uz priekšu, sekoju kareivjiem. Iegriežos līkumos. Šī maza, kalnu ieskautā pasaule pazūd. Pagaist starp diviem sapņiem. Pēc tam es koncentrēju apziņu uz gājienu cauri mežam. Nepazaudēt ceļu. Nenomaldīties. Tas ir vissvarīgākais.

Ieeja vēl ir vaļā. Vēl līdz novakarei. Pasaku paldies abiem kareivjiem. Viņi ir noņēmuši šautenes, tāpat kā iepriekš apsēdušies uz lielā, plakanā akmens. Garākais kareivis košļā zāles stiebru. Neviens no viņiem nemaz nav aizelsies.

- Neaizmirsti par durkli, - kareivis man saka. - Kad iedur ienaidniekam, uzreiz pagriez. Tā saplosīsi iekšas. Ja to neizdarīsi, tas notiks ar tevi. Tāda ir pasaule tur, ārā.

- Ne jau tikai tāda, - mazākais nepiekrīt.

- Nu, protams, - garākais saka. lād noklepojas. - Es runāju par tumšāko pusi.

- Tomēr grūti atšķirt labo no ļaunā, - mazākais piebilst.

- Bet tas ir jādara, - otrs kareivis neatlaižas.

- Laikam, - tā mazākais.

- Vēl viena lieta, - garākais turpina. - Kad aiziesi prom no šejienes, ja gribi tikt galā, otrreiz atpakaļ vairs neskaties.

- Tās ir ļoti svarīgi, - mazākais piekrīt.

- Pirmīt tu kaut kā izrāvies, - garākais saka, - bet šoreiz tā lieta ir nopietna. Kamēr nebūsi ticis galā, atpakaļ neskaties!

- nemaz, - mazākais saka.

- Skaidrs, - es atbildu.

Vēlreiz pasaku paldies un atvados.

- Palieciet sveiki, - es saku.

Abi pieceļas, sasit papēžus kopā un salutē. Diez vai es vēl kādreiz viņus satikšu. Es to zinu. Viņi to zina. Tā mēs šķiramies.

Es patiešām neatceros, kā, atvadījies no kareivjiem, tiku atpakaļ līdz Ošimas namiņam. Iedams cauri dziļajam mežam» es visu laiku domāju par kaut ko citu. Tomēr es neapmaldījos. Miglaini atceros, kā atradu turpceļā aizmesto mugursomu, kā to mehāniski pacēlu. Tāpat atradu kompasu, cirvīti, krāsas aerosolu. Atceros, kā pamanīju turpceļā iezīmētos kokus. Kā liela naktstauriņa atstātos spārnu putekšņu nospiedumus*-«}

Stāvu klajumā namiņa priekšā un skatos debesīs. Pēkšņi pamanu, ka apkārtējo pasauli pilda spožas skaņas. Putnu balsis, strauta čalas, vēja šalkas lapās. Liegas skaņas, tomēr man ir tāda sajūta, it kā pēkšņi no ausīm būtu izrauti aizbāžņi, un visas skaņas šķiet ārkārtīgi dzīvas, tuvas. Viss savienojat, viss savijas, tomēr es spēju saklausīt katru atsevišķo skaņu. Paskatos pulkstenī uz kreisās rokas. Pulkstenis iet kā parasti. Digitālajā ciparnīcā redzami zaļi skaitļi. Minūtes mainās, it kā nekas nebūtu noticis. Šobrīd ir 4:16.

Iegājis namiņā, es nenoģērbies apguļos gultā. Gājiens cauri dziļajam mežam ir mani nogurdinājis. Guļu uz muguras, aizveru acis. Viena bite nolaidusies uz loga. Viņas baltās rokas saulē mirdz kā porcelāns. Piemēram, viņa saka.

- Skaties gleznā, - Saeki kundze saka. - Tā, kā es to darīju.

Cauri meitenes slaidajiem pirkstiem plūst baltās laika

smiltis. Dzirdami viļņu šļaksti. Ceļas, krīt, sašķīst. Ceļas, krīt, sašķīst. Un tad kaut kas krēslains, gaitenim līdzīgs iesūc manu apziņu sevī.

48. NODAĻA

- Kas vēl nebūs, - jauneklis atkārtoja.

- Kam tad būtu jābūt? — melnais kaķis slinki novilka. Viņam bija apaļa seja, pēc skata spriežot, viņš bija krietni gados.

- Vai tev vienam pašam nav garlaicīgi? Cauru dienu sarunājoties ar akmeni?

- Kā tas nāk, ka tu runā cilvēku valodā?

- Es nemaz nerunāju cilvēku valodā.

- Es nesaprotu. Kā tad mēs varam sarunāties - cilvēks ar kaķi?

- Mēs, stāvēdami uz pasaules robežas, sarunājamies kopējā valodā.

Jauneklis to apsvēra.

- Uz pasaules robežas? Kopējā valodā?

- Ja nesaproti, tad nesaproti. Ja sākšu skaidrot, iznāks garas runas, - kaķis noteica un vairākas reizes nošūpoja astes galiņu, it kā noniecinot sarežģījumus.

- Paklau, vai tikai tu neesi pulkvedis Sanderss? - jauneklis sadja.

- Pulkvedis Sanderss? - kaķis īgni novilka. - Tādu tipu nepazīstu. Es neesmu neviens dts. Parasts pilsētas kaķis.

- Vārds ari tev ir?

- Kā nebūs, ir! ?

- Kā tevi sauc?

- Toro, - kaķis negribīgi noteica.

- Toro? — jauneklis pārjautāja. — TU domā — tā, kā sauc to tunča daļu, ko liek suši?

- Tieši tā, - kaķis atbildēja. - Atklāti sakot, es dzīvoju pie tuvējā suši restorāna saimniekiem. Viņi tur ari suni, to ir nosaukuši par Tekka, tas ari izskatās kā tāds suši vīstoklis.

- Kā Toro zina manu vārdu?

- Tu esi diezgan slavens, Hošino, - sadja melnais kaķis Tbro. Un pasmaidīja. Hošino vēl nekad nebija redzējis kaķi smaidām.

Tbmēr šis smaids tūlīt pagaisa, un kaķis atkal savilka parasto, noslēpumaino ģīmi.

Kaķis sadja:

- Kaķi zina visu. 1b, ka Nakata nomira, zina par to svarīgo akmeni. Nav nekā tāda, ko es nezinātu par tuvumā notiekošo^ Jo esmu nodzīvojis diezgan garu mūžu.

Tās atstāja zināmu iespaidu uz Hošino.

- Tbro, ko mēs te stāvēdami sarunājamies. Varbūt ienāksi iekšā?

Kaķis, apgūlies uz margas, papurināja galvu.

- Nē, man tepat ir labi. Iekšā es nejutīšos mierīgi. Laiciņš ari labs. Kāpēc neparunāties tepat?

- Man vienalga - kur, - jauneklis atteica. - Neesi izsalds? Man te atradīsies kaut kas ēdams.

Kaķis papurināja galvu.

- Atļaušos tev paskaidrot, ka es nevaru ēst pēc sirds patikas. Gluži otrādi - jādomā par svara ierobežošanu. Ja saimniekiem pieder suši restorāns, tad sākas holesterīna problēmas. Ja pārāk nobarošos, nevarēšu nekur augstu lēkāt.

- Nu tad, Toro kungs, - Hošino ierunājās, - vai tu šodien esi atnāds šurp kādās īpašās darīšanās?

-Jā, - kaķis novilka, - iedomājos, ka tev nav viegli. Vienam pašam tikt galā ar to akmeni.

- Tieši tā. Ne vairāk, ne mazāk.

- Iedomājos: ja tu esi tādā ķezā, varbūt varu drusciņ tev palīdzēt.

- Paldies par palīdzību, - Hošino sacīja. - Mēdz taču teikt, ka grūtībās pat kaķa palīdzība noder.

- Problēma ir akmens, - Toro sacīja, tad sapurināja galvu, lai atbrīvotos no uzmācīgas mušas. - Kad būsi aizgādājis akmeni atpakaļ, tava loma būs galā. Pēc tam vari doties, kur gribi. To tu saproti, vai ne?

- Jā, kad ieejas akmens būs aizvērts, tad visas runas būs galā. Nakata tā teica - tas, kas reiz atvērts, ir atkal jāaizver. Tā ir nolikts.

- Tāpēc nolēmu pamācīt tevi, ko darīt.

- Vai tu zini, kas jādara? - jauneklis vaicāja.

- Protams, zinu, - kaķis atbildēja. - Es taču tev pirmīt teicu - kaķi zina visu. Atšķirībā no suņiem.

- Tad ko lai iesāku?

- Tev tas ir jānogalina, - kaķis noslēpumainā balsī atbildēja.

- Jānogalina? - jauneklis pārprasīja.

- Jā, Hošino, tev tas ir jānogalina.

- Kas tas tāds būtu?

- Kad ieraudzīsi, sapratīsi. Tās ir tas, - melnais kaķis sacīja. - Bet, kamēr nebūsi īstenībā ieraudzījis, nesapratīsi. Jo tam nav viena noteikta apveida. Tas mainās atkarībā no situācijas.

- Vai tas ir cilvēks?

- Tās nav cilvēks. Skaidrība ir tikai par to.

- Bet kāds tam ir apveids?

- To es nezinu, - Toro atbildēja. - Es jau tev paskaidroju -kad ieraudzīsi, uzreiz sapratīsi. Uzreiz, pietiks uzmest aci.

Hošino nopūtās.

- Bet kas tas ir patiesībā?

- Tev tādas lietas labāk nezināt, - kaķis sacīja. - To ir ļoti grūti izskaidrot, un turklāt arī - tev labāk to nezināt. Šobrīd tas gaida. Elpu aizturējis, slēpjas tumsā, nogaida. Bet bezgalīgi tas negaidīs. Agri vai vēlu uzradīsies. Un tad noteikti parādīsies tavā priekšā. Tāda izdevība - reizi tūkstoš gados

- Reizi tūkstoš gados?

- Tāda iespēja tik bieži negadās, - melnais kaķis skaidroja. — Tev tas ir jāsagaida un jānogalina. Ar to tad stāsts būs galā. Pēc tam vari doties, kurp tik gribi.

- Vai man neiznāks nepatikšanas ar likumiem, ja es to nogalināšu?

- Par likumiem es neko nezinu, - kaķis atteica. - Galu galā es taču esmu kaķis. Bet, tā kā tas nav cilvēks, tad ar likumiem tam nevajadzētu būt nekādā sakarā. Skaidrs ir tikai viens: to vajag nogalināt. Tik daudz ir zināms pilsētas kaķim.

- Bet kā lai es to nogalinu? Ja es nezinu ne to, cik tas ir liels, ne to, kā tas izskatās! Ar kādu paņēmienu?

- Vienalga - kā. Nosit ar āmuru. Nodur ar virtuves nazi. Nožņaudz. Sadedzini. Nokod. Izvēlies sev tīkamāko paņēmienu. Galvenais - lai tas pārstāj elpot. Likvidē to, esi cik vien iespējams neobjektīvs. Tu taču dienēji Pašaizsardzības spēkos. Tautas nodokļos samaksātā nauda tika tērēta, lai iemācītu tev šaut. Uzasināt durkli. Vai tu esi zaldāts vai ne! Pats izdomā labāko nogalināšanas paņēmienu!

- Kareivjiem māca, kā rīkoties parastā karā, - jauneklis nedroši iebilda. - Man neviens nav mācījis, kā nogalināt kaut ko tādu, kas nav cilvēks, un vēl tad, ja tā lielums un forma ari nav zināma, turklāt vēl ar āmuru.

- Tas mēģinās tikt iekšā ieejā, - Toro sacīja, nelikdamies ne zinis par Hošino iebildumiem. - Bet to nedrīkst pieļaut, nekādā gadījumā. Tēv tas ir jānovāc, pirms tas ir ticis ieejā. Tas ir vissvarīgākais. Saprati? Tagad nedrīkst tam ļaut izsprukt.

- Iespēja reizi tūkstoš gados?

- Tieši tā, - Toro sacīja. - Viena no tūkstoša, kā mēdz teikt.

- Bet, Toro, vai tas nav traki bīstams? - Hošino bailīgi ievaicājās. - Es gribēšu to nogalināt, bet - ka tik neiznāk otrādi?

- Kad tas kustas, tad, iespējams, tas nav tik bīstams, - kaķis atbildēja. - Bet tad, kad tas vairs nepārvietojas, tas gan ir bīstams. Traki bīstams. Tāpēc nedrīkst ļaut tam izsprukt tad, kad tas kustas. Tad tev ir jādod izšķirošais trieciens.

- Iespējams? - Hošino noteica.

Melnais kaķis uz to neatbildēja. Acis piemiedzis, tas lēni piecēlās stāvus uz margām, kur bija gulējis. - Nu tad pagaidām, Hošino. Tev tas bez šaubīšanās jānobeidz. Citādi Naka-tam nāvē nebūs miera. Tfev Nakata patika, vai ne?

-Jā, viņš bija labs cilvēks.

- Tāpēc tev tas ir jānogalina. Ar galēju neobjektivitāti. To vēlējās Nakata. Tev tas jāizdara Nakatas dēļ. Tu esi tam piemērots. Tu līdz šim esi dzīvojis vieglu dzīvi, bēdzis no pienā-kūmiem. Tagad tev šis parāds jāatdod. Pārāk nesatraucies! Es tevi piesegšu.

- Tas iedrošina, - Hošino noteica. - Man tikko kaut kas ienāca prātā.

-Nu?

- Varbūt ieejas akmens ir vaļā un neveras ciet, lai to ievilinātu. ;;

- Iespējams, - melnais kaķis Toro vienaldzīgi novilka. - Hošino, vienu gan paturi prātā. Tas pārvietojas tikai naktī. Visticamāk, kustība sāksies dziļi naktī. lāpēc tev derētu pa dienu nedaudz pagulēt. Lai neiesnaudies un nepalaid to garām.

Tad melnais kaķis veikli pārlēca uz kaimiņu mājas jumta un, asti stāvus izslējis, devās prom. Tik liels kaķis, bet tik sprigans. Hošino no lodžijas noraudzījās aizejošajā kaķī. Tas i ne reizi nepaskatījās atpakaļ.

- Ir nu gan, - jauneklis noteica. - Nu sākas!

Kad kaķis bija prom, Hošino iegāja virtuvē meklēt kādus piemērotus rīkus. Viņš atrada vienu ļoti asu virtuves nazi, vienu cirvītim līdzīgu nazi. Virtuvē katlu un pannu izvēle nebija liela, bet nažu kolekcija bija diezgan iespaidīga. Viņš atrada ari lielu, smagu āmuru un neilona virvi. Ari ledus cērti.

- Šādā situācijā automāts būtu īsti vietā, - Hošino noteica, pārmeklēdams virtuvi. Pašaizsardzības spēkos viņam iemācīja apieties ar automātu, šaušanā viņam pat bija tīri labi rezultāti. Tomēr, protams, automāts virtuvē neatradās. Turklāt, ja šādā mierīgā dzīvojamā rajonā sāktu šaudīties ar automātu, saceltos baigā jezga.

Viņš istabā uz galda sarindoja abus nažus, ledus cērti, āmuru un virvi. Līdzās tiem nolika kabatas lukturi, lād apsēdās blakus akmenim un to noglaudīja.

- Tu tik padomā, - Hošino uzrunāja akmeni. - Man ar nažiem un āmuru ir tumsā jānogalina kaut kas nezināms. Tas nu gan ir kaut kas neticams! Un vēl pēc kaimiņu kaķa norādījumiem. Ir nu gan, vienalga, kas ar mani notiks.

lāču akmens neatbildēja.

- Tas, iespējams, neesot bīstams, tā tas melnais kaķis Toro teica. Bet tikai iespējams. Tikai optimistisks pieņēmums. Ko tad, ja parādās kaut kas kā no Jurassic Parki Ko tad lai Hošino iesāk? Gals klāt.

Atbildes nebija.

Hošino paņēma āmuru un to vairākas reizes pavicināja.

- Ja tā padomā, tas viss ir iepriekš nolemts. No tā brīža, kad es Fudžigavas stāvlaukumā paņēmu Nakatu savā mašīnā, turpmāk viss ir likteņa lemts. Vienīgi Hošino neko par to nezināja. Savāda lieta tas liktenis, - Hošino sacīja. - Akmeni, akmeni, ko tu par to domā?

Atbildes nebija.

- Ko lai tur saka! Es pats šo ceļu izvēlējos. Tagad jāiet līdz galam. Grūti iedomāties, kāda preteklība te parādīsies, bet Hošino darīs, ko varēs. Dzīve nav gara, ir bijuši ari jauki briži. Interesantas lietas. Melnais kaķis Toro teica, ka šī esot viena iespēja no tūkstoša. Varbūt nemaz nebūtu tik slikti, ja Hošino Šeit krāšņi aizietu. Tas viss Nakatas dēļ.

Akmens nemainīgi klusēja.

Jauneklis darīja tā, kā kaķis bija licis, un, gatavojoties naktij, pasnauda uz dīvāna. Likās savādi - paklausīt kaķim, bet, kad viņš bija apgūlies, tad aizmiga un stundu nogulēja ciešā miegā. Vakarā aizgāja uz virtuvi, paņēma no ledusskapja un atkausēja garneles ar kariju, klāt pagatavoja rīsus un paēda. Kad sāka satumst, iekārtojās blakus akmenim un līdzās nolika nažus un āmuru.

Hošino nodzēsa istabā gaismu, atstāja degam tikai vienu galda lampu. Nodomāja, ka tā būs labāk. Tāpēc, ka tas kustoties tikai naktī. Tad labāk, lai ir pēc iespējas tumšāks. Hošino katrā ziņā gribēja to lietu nodarīt pēc iespējas ātrāk. Ja tam jānāk ārā, lai nāk! Jāpasteidzas. Tad es atgriezīšos Nagojas dzīvoklī un piezvanīšu kādai meitenei.

Ar akmeni jauneklis vairs nesarunājās. Viņš klusēja, laiku pa laikam ieskatoties pulksteni. Garlaikoti pārcilāja nažus un āmuru. Laikam gan tas notiks tieši pusnaktī. Bet vareja notikt ari ātrāk, un viņš neparko negribēja palaist to garām. Galu galā - tāda iespēja - reizi tūkstoš gados. Ik pa laikam viņš nograuza kādu cepumu un iedzēra minerālūdeni.

- Paklau, akmeni, - kad pienāca pusnakts, Hošino nočukstēja. - Ir jau pāri divpadsmitiem. Ļauno garu stunda. Patiesības bridis. Tagad mēs abi redzēsim, kas notiks.

Hošino pieskārās akmenim. Tas likās mazliet sakarsis. Bet varbūt viņam tikai tā šķita. Lai sevi iedrošinātu, viņš vairākas reizes noglaudīja akmeni.

- Es gribētu, lai ari akmens mani piesedz. Zināms psiholoģisks atbalsts Hošino nenāktu par ļaunu.

Bija nedaudz pāri trijiem, kad no istabas, kurā atradās mirušais Nakata, atskanēja klusa čaboņa. It kā kaut kas rāpotu pa tatami. Taču Nakatas istabā tatami nebija. Grīda bija izklāta ar paklāju. Hošino pacēla galvu un ieklausījās šajā skaņā. Viņš nebija pārklausījies. Nevarēja saprast, kas tā īsti ir par skaņu, bet tā nepārprotami nāca no Nakatas istabas. Sirds krūtīs sāka skaļi sisties. Viņš paņēma virtuves nazi labajā rokā, kabatas lukturīti - kreisajā, lād, aizbāzis āmuru aiz bikšu siksnas, piecēlās kājās.

- Nu tā, - viņš noteica, nevienu īpaši neuzrunājot.

Hošino klusām aizlavījās līdz Nakatas istabas durvīm,

atvēra tās. Tad ieslēdza kabatas lukturīti un pagrieza to uz to vietu, kur gulēja mirušais Nakata. Skrapstoņa nepārprotami nāca no tās puses. Lukturītis izgaismoja kaut ko baltu un tievu. Šis kaut kas spraucās ārā no mirušā Nakatas mutes. Formas ziņā tas atgādināja meloni. Apmēram vīrieša rokas resnumā. Cik garš tas īsti ir, nevarēja saprast, iespējams, ka apmēram puse no tā jau bija ārā. Slapjais ķermenis balti spīdēja kā gļotas. Nakatas mute, lai tas tiktu ārā, bija atplesta plaši kā čūskai, žokļa kauls viņam noteikti bija salauzts.

Hošino skaļi norija siekalas. Roka, kas turēja kabatas lukturīti, viegli drebēja. Tā mestais gaismas stars trīsuļoja. Tu tikai paskaties, kā lai es kaut to tādu nobeidzu, viņš nodomāja. Cik varēja redzēt, ne roku, ne kāju tam nebija. Ne acu, ne deguna. Tik slidens, kā tādu lai sagrābj? Kā lai šito piebeidz? Un kas tas vispār ir par radījumu?

Vai tas bija kaut kāds parazīts, kas iemitinājies Nakatā? Vai ari tā būtu Nakatas dvēsele? Diez vai. Nē, tas nav nekas tamlīdzīgs.

Jauneklis intuitīvi nojauta, ka tā tas nebija. Tāds nejaucenis nevarēja nākt no Nakatas. Tik daudz es saprotu. Tas ir izlīdis no kaut kurienes un cauri Nakatam grib tikt ieejā. Parādījās sev vēlamā laikā, izmanto Nakatu kā ceļu. Nakatu nedrīkst tā izmantot. Tāpēc man tas katrā ziņā ir jānovāc. Kā tas melnais kaķis sadja -jālikvidē ar galēju neobjektivitāti.

Viņš izlēmīgi aizgāja līdz Nakatas gultai un trieca nazi tam radījumam vietā, kas, viņaprāt, varētu būt baltā galva. Izvilka nazi, dūra vēlreiz. Atkārtoja to vairākkārt. Bet nekādas pretestības nebija. It kā viņš triektu nazi dārzenī. Aiz spīdīgās, glumās virskārtas nebija ne miesas, ne kaulu, ne orgānu, ne smadzeņu. Kad viņš izvilka nazi ārā, gļotas uzreiz savilkās pār brūci. Ne asinis, ne kāds dts šķidrums netecēja. Tām radījumam nav nekādu maņu, Hošino nodomāja. Lai cik nikni Hošino tam uzbruka, tas netraucēti turpināja līst Nakatam ārā no mutes.

Hošino nometa nazi uz grīdas un aizgāja uz dzīvojamo istabu, kur paņēma no galda lielo, cirvim līdzīgo nazi. Tad ar lielu spēku vairākkārt dūra ar to baltajam radījumam. Ar vienu triedenu pāršķēla tam galvu. Kā jau viņam bija licies, iekšā nekā nebija. Tās pašas baltās gļotas. Tad viņš drta vēl vairākas reizes. Beigu beigās viņam izdevās nošķelt daļu galvas nost. Nošķeltā daļa nokrita uz grīdas un locījās kā gliemis, tad vairs nekustējās, kā mirusi. Tomēr atlikusī daļa turpināja virzīties uz priekšu. Drīz vien gļotas aizvilkās pāri brūcei, piebrieda un radījums izskatījās tāpat kā iepriekš. Virzījās tālāk uz priekšu, it kā nekas nebūtu notids.

Beidzot baltais radījums bija pilnībā izlīdis ārā Nakatam no mutes un bija redzams visā garumā. Tas bija gandrīz metru garš, ar asti. Pateicoties astei, varēja atšķirt priekšgalu no pakaļgala. Aste bija īsa un strupa kā salamandrai. Spicu galu. Kāju tam nebija. Nebija ne acu, ne mutes, ne deguna. Bet bija skaidrs, ka tas bija apveltīts ar gribu. Tam nu gan ir griba, jauneklis nodomāja. To viņš saprata bez jebkādas loģikas. Laiku pa laikam pārvietojoties tas pieņem šo apveidu. Pār muguru pārskrēja drebuļi. Lai tur kā, tas kaut kādā veidā ir jānobeidz.

Hošino vairākas reizes ieblieza tam ar āmuru. Tomēr ari tas nekādus rezultātus nedeva. Viņš redzēja, kā āmura sitienu atstātos dobumus aizpilda mīkstās gļotas un tas atkal pieņem iepriekšējo apveidu. Viņš pacēla mazu galdiņu un sāka sist radību ar galda kāju. Taču, lai cik stipri viņš sita, radījums neapstādamies līda uz priekšu. Ne ātri, tas līda kā neveikla čūska, tomēr pamazām virzījās uz blakusistabu, uz ieejas akmens pusi.

Tas nelīdzinās nevienai dzīvai radībai, Hošino nodomāja. To nevar nogalināt ne ar vienu ieroci. Tām nav sirds, ko sadurt, tam nav rīkles, ko aizžņaugt. Ko lai es iesāku? Man kaut kas jādara, lai tas netiktu ieejā. Jo tas ir ļaunums. Melnais kaķis Toro man teica - ar vienu skatienu pietiks, lai to saprastu. Tieši tā. Tas uzreiz redzams. Tam nedrīkst ļaut dzīvot.

Jauneklis atgriezās dzīvojamā istabā meklēt vēl kādu ieroci. Ibmēr neko neatrada. Tad pamanīja pie kājām ieejas akmeni. Varbūt izdosies to radību nosist ar akmeni! Akmens pustumsā šķita sārtojamies. Hošino piecēlās, kā izmēģinādams pieķērās akmenim. Tas bija briesmīgi smags un nemaz nebija tik viegli izkustināms no vietas.

- Skaidrs, tu esi kļuvis par ieejas akmeni, - jauneklis sacīja.

- Tas nozīmē, ka man tevi jāaizver, pirms tas tevi sasniedzis.

Jauneklis sakopoja spēkus un mēģināja pacelt akmeni. Taču akmens pat neizkustējās.

- Tu nekusties, - Hošino sadja akmenim. - Paklau, akmeni, tu esi vēl smagāks nekā toreiz. Tā jau var pautus pārraut.

Aiz muguras atskanēja čaboņa. Baltais radījums nāca aizvien tuvāk. Laika vairs nebija nemaz.

- Mēģināšu vēlreiz, - jauneklis noteica, piespieda rokas akmenim. Tad dziļi ieelpoja, piepildīdams plaušas, aizturēja elpu. Sakoncentrēja apziņu, aptvēra akmeni rokām. Ja tagad nevarēs to pacelt, otrreiz tādas izdevības vairs nebūs. Nu, saņemies, Hošino, viņš sev sacīja. Tagad viss izšķiras, pat ja man jānomirst. Viņš sakopoja spēku, novaidējās un cēla. Akmeni izdevās tikai mazlietiņ atraut no grīdas.

Seja piesarka. Likās, ka roku muskuļi satrūks. Un sēklinieki noripos uz grīdas. Tomēr augstāk akmeni nevarēja pacelt. Viņš atcerējās Nakatu. Nakata atdeva dzīvību, lai šo akmeni atvērtu un aizvērtu. Viņam tas jāizdara līdz galam Nakatas vietā. Viņš. tam ir piemērots. Melnais kaķis Toro tā sacīja. Muskuļi prasīja jaunas asinis, plaušām vajadzēja gaisu, lai šīs.jaunās asinis radītu. Taču viņš nespēja elpot. Viņš saprata, ka ir pavisam tuvu nāvei. Acu priekšā pavērās nebūtības bezdibenis. Tomēr viņš vēlreiz sakopoja spēkus un rāva akmeni uz augšu. Akmens uzšāvās gaisā, tad ar smagu troksni, apmezdamies otrādi, nokrita uz grīdas. Trieciens nodrebināja grīdu. Stikla durvis nodrebēja. Briesmīgs smagums. Jauneklis turpat apsēdās un dziļi ieelpoja.

- Labi darīts, Hošino, - viņš pēc brīža sevi uzrunāja.;

Kad ieeja bija aizvērta, ar balto radību bija daudz vieglāk tikt galā, nekā viņš bija domājis. 1ās ceļa mērķis bija noslēgts. Arī baltais radījums to saprata. Tas pārstāja virzīties uz priekšu, sāka rāpot pa istabu, meklēdams vietu, kur paslēpties. Varbūt gribēja ielīst atpakaļ Nakatam mutē. Tomēr tam nebija spēka izbēgt. Jauneklis steigšus metās tam pakaļ un sacirta to ar cirvītim līdzīgo nazi. Tad gabalus sakapāja vēl sīkāk. Tie vēl bridi locījās uz grīdas, tad zaudēja spēku un pārstāja kustēties. Sarāvās cieti un apaļi, nomira. Paklājs gļotaini spīdēja. Hošino savāca sīkos gabaliņus, sabēra atkritumu maisā, aizsēja tam galu ciet, tad ielika to vēl vienā maisā. To ari aizsēja ciet. To savukārt ielika audekla maisā, ko bija atradis skapī.

Tikai izdarījis to visu, viņš bezspēkā apsēdās uz grīdas un dziļi ievilka elpu. Abas rokas drebēja. Viņš gribēja kaut ko sacīt, tomēr neizdevās.

- Ļoti labi, Hošino, - viņš pēc briža sevi uzteica.

Viņš sāka raizēties, vai tikai mājas iedzīvotāji, pamodušies no trokšņa, ko viņš sacēla, nogalējot balto radību un apgriežot otrādi akmeni, nav izsaukuši policiju. Tomēr šķita, ka apkārt nekas nenotiek. Arī sirēnu skaņas nedzirdēja. Pie durvīm neviens neklauvēja. Policiju viņam šobrīd vajadzēja vismazāk par visu.

Hošino saprata, ka baltās radības gabaliņi, sabāzti aizsietajā maisā, neatdzīvosies. Tai vairs nebija, kurp iet. Tomēr viņš nolēma drošības labad, tikko būs ausis rīts, to jūras krastā sadedzināt. Lai no tā pāri paliek tikai pelni. Tad viss būs galā un viņš atgriezīsies Nagojā.

Bija jau gandrīz četri. Drīz ausīs gaisma. Laiks celties un iet. Hošino sameta somā veļu. Drošības labad ielika tur arī saulesbrilles un Čūiči Dragons cepuri. Nebūtu labi, ja pēdējā brīdī viņu nogrābtu policija. Paņēma ari salātu eļļu uguns iekuršanai. Neaizmirsa ari “Erchercoga trio” kompaktdisku. Tad pēdējo reizi aizgāja līdz gultai, kur gulēja Nakata. Gaisa kondicionētājs joprojām strādāja ar pilnu jaudu, istabā bija ļoti auksts.

- Paklau, Nakata, es nu iešu, - jauneklis sacīja. - Piedod, bet es nevaru te palikt visu laiku. No stacijas piezvanīšu policijai. Viņi par vectētiņu parūpēsies. Mums tā lieta jāuztic kādam laipnam policistam. Mēs laikam vairs nesatiksimies, bet es tevi nekad neaizmirsīšu. Pat ja gribētu aizmirst, tas nebūs tik vienkārši.

Gaisa kondicionētājs skaļi nograbēja un pārstāja darboties.

- Zini, vectētiņ, kā man liekas, - jauneklis turpināja. - Turpmāk, ja kas atgadīsies, es vienmēr domāšu - ko Nakata šādā brīdī būtu teicis, ko Nakata būtu darījis? Vismaz tā maņ šķiet. Un tā ir liela lieta. Savā ziņā Nakata dzīvos tālāk - kā

daļiņa no manis. Neesmu jau nekāds īpašais trauks, bet labāk tāds nekā nekāds.

Tomēr cilvēks, kuru viņš tagad uzrunāja, nebija nekas vairāk par Nakatas čaulu. Vissvarīgākais viņā bija jau devies uz kādu citu vietu. Jauneklis to skaidri saprata.

- Paklau, akmeni, - viņš uzrunāja akmeni. Viņš to noglaudīja. Tas atkal bija kļuvis par parastu akmeni. Vēsu un raupju.

- Es nu iešu. Atgriezīšos Nagojā. Par tevi, tāpat kā par vec- 1 tētiņu Nakatu, parūpēsies policija. Patiesībā gan man vajadzētu aizgādāt tevi atpakaļ uz to templi. Bet Hošino atmiņa ļ nav tik laba, es vairs neatceros, kas tas bija par templi. Piedod, j Neuzliec man lāstu. Es tikai darīju, kā pulkvedis Sanderss lika.

Ja gribi kādu nolādēt, tad viņš ir īstais. Tomēr man bija prieks ar tevi iepazīties. Es tevi neaizmirsīšu.

Pēc tam jauneklis uzvilka Nike sporta kurpes ar biezām zolēm un izgāja ārā no dzīvokļa. Durvis neaizslēdza. Labajā ; rokā nesa somu ar savām mantām, kreisajā - maisu ar baltā radījuma mirstīgajām atliekām.

- Cienījamie klātesošie, - viņš sacīja, veroties debesīs, kas austrumpusē sārtojās, - laiks kurt sārtu!

49. NODAĻA

Nākamajā rītā tūlīt pēc deviņiem es sadzirdu tuvojamies mašīnu un izeju ārā. Drīz vien parādās automašīna - maza, augsta mašīna uz milzīgiem riteņiem. Četrpiedziņas Datsun auto, izskatās vismaz pusgadu nemazgāts. Kravas kastē divi nolietoti sērfa dēļi. Mašīna apstājas namiņa priekšā. Kad motors apklust, visapkārt atgriežas klusums. Atveras durvis, no mašīnas izkāpj gara auguma vīrietis. Viņam mugurā plats, balts T krekls un haki krāsas šorti, novalkātas sporta kurpes.

Uz krekla redzami eļļas traipi un uzraksts NO FEAR. Gadus trīsdesmit vecs, platiem pleciem. Vienmērīgi iededzis. Trīs dienas \

neskuvies. Mati tik gari, ka nosedz ausis. Pieņemu, ka viņš ir Ošimas brālis, kuram Koči pieder sērfinga lietu veikals.

- Sveiks, - viņš saka.

- Labdien, - atbildu.

Viņš pastiepj roku, un mēs uz lieveņa sarokojamies. Liela, stipra roka. Mans pieņēmums ir pareizs. Viņš tiešām esot Ošimas brālis. Visi viņu saucot par Sadu. Viņš runā, lēni izraudzīdamies vārdus. Nekur nesteidzas. Laika taču netrūkst.

- Man piezvanīja no Takamacu. Tev vajagot atgriezties, lūdza, lai es tevi aizvedot, - viņš saka. - Tur kaut kas pēkšņi noticis.

- Kaut kas pēkšņi noticis?

- Jā, es gan nezinu - kas īsti.

- Piedod, ka manis dēļ iznāk tāds apgrūtinājums, - es saku.

- Nē, tas ir nieks, - viņš saka. - Vai tu vari ātri sataisīties prombraukšanai?

- Piecās minūtēs, derēs?

Kamēr kravāju mantas mugursomā, Sada, nepārtraukti svilpodams, palīdz visu sakārtot. Aizver logu, aizvelk aizkaru, pārbauda, vai gāze noslēgta, savāc traukus, ātri izmazgā izlietni. Izskatās, ka viņš šo namiņu uztver kā savu daļu, tas jūtams katrā viņa kustībā.

- TU esi iepaticies manam brālim, - Ošimas brālis nosaka.

- Viņam reti kāds iepatīkas. Smags raksturs.

- Viņš pret mani bijis ārkārtīgi laipns.

Sada pamāj.

- Ja viņš ir apņēmies būt laipns, tad tāds ari ir, - Sada lakoniski pauž savu viedokli.

Apsēžos pasažiera sēdeklī, nolieku mugursomu pie kājām. Sada iedarbina motoru, ieliek sviru pārnesumā, paskatās pār plecu un pēdējo reizi uzmanīgi nopēta namiņu, tad uzspiež uz gāzes pedāļa.

- Mums ar brāli ir maz kopēja - šis namiņš ir viena no kopējām lietām, - Sada, ierastām kustībām vadot automašīnu pa kalnu ceļu, saka. - Mēs abi laiku pa laikam, kad rodas

attiecīgs noskaņojums, braucam uz šejieni un pavadām vairākas dienas vienatnē.

Viņš īsu bridi pārdomā paša teikto, tad turpina:

- ŠI vieta mums abiem aizvien bijusi ļoti svarīga un joprojām tāda ir. Atbraucot šeit, izdodas uzkrāt spēku. Klusu spēku. Vai tu saproti, ko es gribu teikt?

- Šķiet, ka saprotu, - es atbildu.

- Brālis teica, ka tu sapratīšot, - Sada saka. - Tie, kas nesaprot, nekad ari nesapratīs.

Izbalojušie mašīnas sēdekļu pārvalki ir aplipuši ar baltām suņa spalvām. Tfe sajaucas suņa un jūras sāļā smarža. Un vēl sērfa dēļu vaska smarža. Cigarešu dūmi. Gaisa kondicionētāja slēdzis nolūzis. Pelnu trauks pilns ar izsmēķiem. Nodalījumi durvīs piebāzti pilni ar kasetēm bez kastītēm.

- Es vairākkārt biju iegājis mežā, - es ierunājos.

-Dziļi?

-Jā, - es atbildu. - Kaut gan Ošima piekodināja būt uzmanīgam.

- Bet tu tik un tā gāji dziļi mežā?

-Jā,-es atbildu.

- Es ari vienreiz ļoti apņēmīgi iegāju pavisam dziļi. Tā gan. Laikam vairāk nekā pirms desmit gadiem.

Pēc tam viņš kādu bridi klusē. Abas rokas turot uz stūres, Sada visu uzmanību velta braukšanai. Garš līkums. Resnās riepas samet sīkus akmentiņus aizā. Laiku pa laikam ceļa malā redzamas vārnas. Automašīnai tuvojoties, tās nebēg, tikai izbrīnītas noskatās, kā mēs aizbraucam.

- Kareivjus satiki? - Ošimas brālis man nevērīgi pavaicā. It kā prasītu, cik ir pulkstenis.

- Tu domā tos abus kareivjus?

- Jā, - Sada atbild un uzmet man iesāņus skatienu. - Tu aizgāji līdz turienei?

-Jā, - atbildu.

Viņš vada mašīnu ar labo roku un ilgi klusē. Savus iespaidus neklāsta. Viņa sejas izteiksme nemainās.

- Sada, - es ierunājos.

- Hm? - viņš atsaucas.

- Kad tu pirms desmit gadiem satiki tos kareivjus, ko tu darīji? - es vaicāju.

- Ko es darīju, kad tur satiku tos kareivjus? - viņš atkārto manu jautājumu.

Pamāju un gaidu atbildi. Viņš kaut ko nopēta atpakaļskata spogulī, tad atkal skatās uz ceļu mums priekšā.

- Es līdz šim ne ar vienu par to nebiju runājis, - viņš saka. - Pat ar brāli ne. Brāli vai māsu, vai nav vienalga. Ar brāli. Brālis par kareivjiem neko nezina.

Es klusēdams pamāju.

- Un diez vai es kādam par to kaut ko stāstīšu. Pat tev ne. Es domāju, ka tu ari nevienam par to neko nestāstīsi. Pat man ne. Tu taču saproti, ko es gribu pateikt?

- Šķiet, ka saprotu.

- Kā tu domā, kas tas ir?

- Tas ir kaut kas tāds, ko vārdos nav iespējams pareizi izteikt. īstā atbilde nav vārdos izsakāma.

- Tā gan, - Sada nosaka. - Tā tas ir. Kaut kas tāds, kas nav izsakāms vārdos, un tad labāk vispār neko neskaidrot.

- Pat sev ne? - es pavaicāju.

- Jā. Pat ne sev, - Sada saka. - Jo ari sev pašam to neizdosies izskaidrot.

Sada piedāvā man Cool Mint košļājamo gumiju. Es vienu paņemu un košļāju.

- Vai tu kādreiz esi sērfojis? - viņš pavaicā.

- Neesmu.

-Ja būtu iespēja, es tevi pamācītu, - viņš saka. - Protams, ja tev gribas to darīt. Koči pludmalē viļņi ir pavisam labi. Ari cilvēku nav pārāk daudz. Sērfošana ir daudz dziļāks sporta veids, nekā liekas. Sērfojot mēs mācāmies cīnīties ar dabas spēku. Pat ja tas kļūst nevaldāms.

Viņš izņem no T krekla kabatas cigaretes, ieliek vienu mutē, paņem no paneļa šķiltavas.

- Tā ari ir vēl viena neizskaidrojamā lieta. Jautājums, uz kuru nevar atbildēt ar “jā" vai “nē", - viņš saka.

Tad piemiedz acis un izpūš dūmus ārā pa logu.

- Havaju salās ir viena tāda vieta, kuru dēvē par Toilet Bowl - tualetes podu. Tur saduras ienākošie un izejošie viļņi un saceļ lielu virpuli. Griežas tā kā ūdens tualetes podā. Ja tur gadās paiet zem ūdens, tad vari atpakaļ nemaz netikt. Nu, un tu tur esi zem ūdens, viļņu dauzīts, un neko tu nevari izdarīt. Tur nav ko mētāties. Tikai zaudēsi spēku. Ja tā uz to paraugās, tad šķiet, ka nekā briesmīgāka nav. Bet, ja netiksi tām bailēm pāri, nekad nebūsi īsts sērfotājs. Ir vienam pašam jāpagriežas pret nāvi, jāiepazīst tā un jāmācās nebaidīties. Tā virpuļa dibenā prātā nāk dažādas domas. Savā ziņā tu tur sadraudzējies ar nāvi, sirsnīgi izrunājies ar viņu.

Pie žoga viņš izkāpj no mašīnas, aizslēdz vārtus, vairākas reizes pakrata ķēdi, pārliecinoties, vai tā nenāk vaļā.

Pēc tam mēs visu laiku klusējam. Viņš ieslēdz FM mūzikas radiostaciju un brauc. Tomēr es saprotu, ka viņš tajā nemaz neklausās. Radio ieslēgšana ir kā zīme. Kad iebraucam tunelī, sākas traucējumi un trokšņi, bet viņš tam nepievērš uzmanību. Tā kā gaisa kondicionētājs ir sabojājies, izbraucot uz šosejas, attaisām logus vaļā.

- Ja gribi iemācīties sērfot, brauc pie manis, - viņš saka, kad skatienam paveras Japānas iekšējā jūra. - Man ir brīva istaba, vari palikt, cik ilgi gribi.

- Paldies, - es saku. - Kaut kad atbraukšu. Tikai nezinu, kad īsti.

- Esi aizņemts?

- Man ir jānokārto dažas lietas.

- Man ari, - Sada saka. - Ar to nav jālielās.

Pēc tam mēs atkal ilgu laiku klusējam. Viņš domā par savām problēmām, es - par savējām. Viņš skatās taisni uz ceļu; stūrē ar kreiso roku, laiku pa laikam uzsmēķē. Atšķirībā no Ošimas viņš nepārsniedz braukšanas ātrumu. Labās rokas elkoni atspiedis pret loga malu, nesteidzīgi brauc. Citas mašīnas apdzen tikai tad, ja tās patiešām brauc lēni, pēc tam uzreiz atgriežas savā joslā.

- Vai tu jau ilgu laiku sērfo? - es pavaicāju. Klusums. Kad esjnu jau aizmirsis, ka uzdevu šo jautājumu, saņemu uz to atbildi.

- Es sērfoju no vidusskolas gadiem. Sava prieka pēc. lā nopietni sāku ar to nodarboties pirms gadiem sešiem. Strādāju Tbkijā, lielā reklāmas aģentūrā. Nespēju to darbu vairs ilgāk izturēt, aizgāju un atgriezos šeit. Pievērsos sērfingam. Paņēmu kredītu, aizņēmos naudu no vecākiem un atvēru sērfinga lietu veikalu. Esmu viens pats, tāpēc varu darīt to, kas man pašam pālāk.

- Vai tu gribēji atgriezties Sikoku?

- Ari tas, - viņš atbild. - Ja man tuvumā nav jūras un kalnu, es jūtos nomākts. Cilvēkus lielā mērā ietekmē tā vieta, kur viņi ir piedzimuši un uzauguši. Es domāju, ka domāšanas un jušanas veidu ietekmē gan zeme, gan temperatūra, gan valdošie vēji. Kur tu esi dzimis?

- Tokijā, Nakano kvartālā, Nogatā.

- Tu gribi atgriezties Nakano?

Papurinu galvu.

- Nē, - atbildu.

- Kāpēc?

- Man nav iemesla atgriezties.

- skaidrs, - viņš nosaka.

- Mani zemes reljefs un valdošie vēji īpaši neietekmē, - es saku.

-Aktā?

Tad mēs atkal klusējam. Taču klusums Sadu neuztrauc. Mani ari ne. Es ne par ko nedomāju, izklaidīgi klausos radio mūziku. Viņš visu laiku skatās uz ceļu sev priekšā, lād mēs nogriežamies no maģistrāles, pagriežamies uz ziemeļiem un iebraucam Takamacu.

Komuras bibliotēkā ierodamies īsi pirms vieniem. Sada izlaiž mani pie bibliotēkas, pats no mašīnas nemaz neizkāpj, pat neizslēdz motoru, tūlīt pat dodas atpakaļ uz Koči.

- Paldies, - es saku.

- Cerams, ka uz drīzu tikšanos, - viņš atbild.

Tad pabāž roku pa logu, īsi pamāj un, lielajām riepām nošvīkstot, prom ir. Atgriežas pie lielajiem viļņiem, pats savā pasaulē, pats savās problēmās.

Uzmetu mugursomu plecos un ieeju pa vārtiem. Smaržo glīti nopļautā zāle. Ir tāda sajūta, it kā bibliotēku pēdējo reizi būtu redzējis pirms pāris mēnešiem. Padomājis saprotu, ka pagājušas tikai četras dienas.

Ošima sēž aiz reģistratūras letes. Kaut kas neredzēts - viņam ir kaklasaite. Balts krekls un kaklasaite ar dzeltenām un zaļām svītrām. Krekla piedurknes uzrotītas, žaketi nemana. Viņa priekšā, protams, kafijas tase un divi labi uzasināti zīmuļi.

- Sveiks, - viņš saka un ierasti pasmaida.

- Labdien, - es sasveicinos.

- Brālis atveda?

-Jā.

- Nebija diez cik runīgs, vai ne? - Ošima saka..

- Drusciņ parunājām, - es atbildu.

- Labi. Tev paveicās. Tas atkarīgs no sarunu biedra un katra atsevišķā gadījuma, ir gadījies, ka viņš nepasaka pat nevienu vārdu.

- Vai te kaut kas noticis? - es vaicāju. - Viņš teica, ka kaut kas pēkšņi esot atgadījies.

Ošima pamāj.

-Jā, man tev ir jāizstāsta vairākas lietas. Galvenais - Saeki kundze nomira. Sirdslēkme. Otrdienas pēcpusdienā es viņu atradu otrā stāva kabinetā, saļimušu pār galdu, mirušu. Izskatījās, ka viņa nebija cietusi mokas.

Noņemu mugursomu no pleciem un nolieku uz grīdas. Tad apsēžos uz biroja krēsla, kas ir vistuvāk.

- Otrdien pēcpusdienā? - es vaicāju. - šodien ir piektdienai vai ne?

- Jā. Šodien ir piektdiena. Saeki kundze nomira otrdien pēc ekskursijas. Man laikam vajadzēja tev paziņot ātrāk, bet es īsti nespēju domāt.

Sēžu iegrimis krēslā, nevaru pakustēties. Mēs abi ar Ošimu ilgi klusējam. No vietas, kur esmu apsēdies, redzamas kāpnes, kas ved uz otro stāvu. Spoži nopulētās melnās margas, stikla vitrāža kāpņu laukumiņā. Man šis kāpnes aizvien ir nozīmējušas tik daudz. Uzkāpjot pa tām, varēju satikt Saeki kundzi. Tagad tām šī nozīme ir zudusi, tās pārvērtušās par parastām kāpnēm. Viņas tur vairs nav.

- Es tev jau teicu - tas bija nolemts, - Ošima saka. - Es to sapratu. Viņa to saprata. Bet, kad tas patiešām ir noticis, ir ļoti smagi.

Ošima apklust. Iedomājos, ka man laikam vajadzētu kaut ko teikt. Taču vārdi nenāk pār lūpām.

- Saskaņā ar aizgājējas vēlēšanos bēru nebūs, - Ošima turpina. - Viņa jau ir kremēta. Testamentu viņa bija atstājusi otrā stāva kabinetā, rakstāmgalda atvilktnē. Visu savu īpašumu novēlējusi fondam, kas vada Komuras Memoriālo bibliotēku. Man par piemiņu atstājusi savu Montblanc pildspalvu. Ifev -eļļas gleznu. To, kurā redzams zēns pie jūras. Tu to pieņemsi?

Pamāju.

- Es jau. esmu to iesaiņojis, lai tu uzreiz varetu paņemt.

- Paldies, - man beidzot atrodas balss.

- Paklau, Kafka Tamura, - Ošima ierunājas. Viņš paņēmis rokās vienu zīmuli un kā parasti to virpina. - Es gribētu tev uzdot tikai vienu jautājumu.

Es pamāju.

- To, ka Saeki kundze ir mirusi, tu jau zināji arī bez manas stāstīšanas, vai ne?

Vēlreiz pamāju.

- Šķiet, ka zināju.

- Man tā likās, - Ošima saka. Tad dziļi ieelpo. - Vai gribi padzerties ūdeni? Atklāti sakot, tu izskaties izkaltis kā tuksnesis.

-Jā, lūdzu, - atbildu. Es patiešām esmu izslāpis. Pats gan to pamanu tikai tad, kad Ošima par to ieminas.

Es vienā rāvienā izdzeru Ošimas atnesto ūdeni ar ledu. Galvā mazliet iesmeldzās. Nolieku tukšo glāzi uz galda.

- Ko tu tagad esi nodomājis darīt? - Ošima vaicā.

- Domāju atgriezties ībkijā, - atbildu.

- Ko tu darīsi, atgriezies Tokijā?

- Vispirms došos uz policiju un izstāstīšu visu, kā bija. Ja es to neizdarīšu, man nāksies visu mūžu bēguļot no policijas. Tad laikam atgriezīšos skolā. īpašas vēlēšanās to darīt man nav, tomēr man jāpabeidz vismaz pamatskola. Pāris mēnešos es to izdarīšu. Kad skola būs pabeigta, turpmāk varēšu rīkoties, kā pats gribēšu.

- Skaidrs, - Ošima saka. Piemiedzis acis, paskatās uz mani. - Tā laikam tiešām būs vislabāk.

- Es pamazām sapratu, ka tā jādara.

- Bēguļodams nekur netiksi.

- Laikam, - es saku.

- Šķiet, ka tu esi pieaudzis, - viņš saka.

Papurinu galvu. Nevaru neko pateikt.

Ošima vairākas reizes viegli piesit ar zīmuļa gumijoto galu sev pa deniņiem. Iezvanās telefons, viņš par to neliekas ne zinis.

- Mēs visi nemitīgi zaudējam kaut ko sev svarīgu, - viņš saka, kad telefons mitējies zvanīt. - Svarīgus gadījumus, svarīgas iespējamības, neatkārtojamas emocijas. Tā ir viena no dzīves jēgām. Bet mums galvā, es tā iedomājos, ka galvā, ir maza istaba, kur mēs šīs atmiņas glabājam. Kā bibliotēkas krātuve. Lai mēs saprastu paši savu sirdi, mums visu laiku jāpievieno jaunas kataloga kartītes. Tā jāuzkopj, jāvēdina, jānomaina vāzēs ūdens. Citiem vārdiem sakot, tu mūžīgi dzīvosi pats savā, privātajā bibliotēkā.

Es skatos uz zīmuli Ošimas rokā. Tas mani ārkārtīgi sāpina. Tomēr man joprojām ir jābūt visrūdītākajam piecpadsmitgadīgi gajam uz pasaules. Dziļi ieelpoju, piepildu plaušas ar gaisu, un man izdodas šo emociju kamolu iespiest dziļi sevī.

- Vai drīkstu kādreiz šeit atgriezties? - es vaicāju.

- Protams, - Ošima atbild un noliek zīmuli uz letes. Saliek rokas aiz pakauša un ieskatās man tieši sejā.

- Cik šobrīd var noprast pēc runām, es kādu laiku bibliotēkā strādāšu viens pats. Varbūt man vajadzēs palīgu. Kad būsi ticis galā ar policiju un skolu, būsi brīvs, varbūt gribēsi šeit atgriezties?

- Paldies, - es saku.

- Nav par ko, - viņš atbild.

- Man tavs brālis solīja iemācīt sērfot.

- Tas labi. Brālim tikai retais iepatīkas, - Ošima saka.

- Smags raksturs.

Es pamāju. Tad pasmaidu. Cik brāļi līdzīgi!

- Paklau, Tamura, - Ošima, vērīgi manī lūkodamies, saka.

- Iespējams - es kļūdos, bet, manuprāt, pirmo reizi redzēju tevi smaidām.

- Var jau būt, - es atbildu. Es patiešām smaidu. Un sarkstu.

- Kad tu dosies atpakaļ uz Tokiju?

- Tūlīt pat.

- Līdz vakaram nepagaidīsi? Es aizslēgtu bibliotēku un varētu aizvest tevi līdz stacijai.

Brīdi padomāju, tad papurinu galvu.

- Paldies. Laikam būs labāk, ja došos prom tūlīt pat.

Ošima pamāj. Tad ieiet dziļākajā telpā un iznes iesaiņoto

gleznu. Ieliek maisiņā ari “Kafka liedagā” singlu un pasniedz to man.

- Paldies, - es saku. - Vai drīkstu vēl pēdējo reizi paskatīties uz Saeki kundzes kabinetu otrajā stāvā?

- Protams, ko vien vēlies.

- Ošima, tu atnāksi man līdzi?

. - Labi.

Uzkāpjam otrajā stāvā, ieejam Saeki kundzes istabā. Nostājos pie viņas rakstāmgalda, viegli pieskaros tā virsmai ar rokām. Domāju par to, ko tas laika gaitā iesūcis sevī. Domās pavīd viņa, saļimusi pār šo galdu. Tad man ienāk prātā, kā viņa aizvien aizrautīgi rakstīja, sēžot ar muguru pret logu. Kā es vienmēr nesu Saeki kundzei kafiju. Kad es atvēru durvis un ienācu iekšā, viņa vienmēr pacēla galvu, paskatījās uz mani un pasmaidīja.

- Vai tu zini, ko Saeki kundze te rakstīja? - es vaicāju.

- Es nezinu, ko viņa rakstīja, - Ošima atbild. - Zinu tikai to, ka līdz ar viņu no šīs pasaules pazuda daudz noslēpumu,

Un līdz ar viņu pazuda arī dažas hipotēzes, es sirdī piebilstu.

Logs ir vaļā, jūnija vējiņš plivina balto mežģīņu aizkaru. Samanāma sāļā jūras smarža. Atceros to sajūtu, kad liedagā paņēmu saujā smiltis. Aizeju nost no galda, pieeju pie Ošimas un cieši viņu apskauju. Viņa slaidais stāvs atsauc smeldzīgas atmiņas. Ošima viegli noglāsta man matus.

- Kafka Tamura, pasaule ir metafora, - Ošima iečukst man ausī. - Bet ne man, ne tev šī bibliotēka nav metafora. Lai kur mēs aizietu - tā vienmēr būs tikai šī bibliotēka. Es gribētu, lai mēs abi to skaidri saprotam.

- Protams, - es atbildu.

- Ļoti stabila, īpaša bibliotēka. Nekas cits nevar to aizstāt.

Es pamāju.

- Uz redzēšanos, Kafka Tamura, - Ošima saka. •

- Uz redzēšanos, Ošima, - es saku. - Ļoti smalka kaklasaite.

Viņš pakāpjas atpakaļ, vērīgi ieskatās man sejā un pasmaida:

- Es visu laiku gaidīju, kad tu to pateiksi.

Uzmetu mugursomu plecos un eju uz tuvējo staciju, iekāpju vilcienā un aizbraucu uz Takamacu staciju. Tur kasē nopērku biļeti uz Tokiju. Tur es nonākšu vēlu vakarā, tāpēc man vajadzēs atrast apmešanās vietu, pēc tam varēšu doties uz māju Nogatā. Tur es būšu viens pats. Neviens negaida mani atgriežamies. Tomēr citas vietas, kur doties, man nav.

Stacijā es no telefona automāta piezvanu Sakurai uz viņas mobilo. Viņa ir darbā. Tomēr drusciņ varot parunāties. Man nebūs nekādas garas runas, ar drusciņ pietiks, es saku.

- Es tagad atgriezīšos Tokijā, - es saku. - Šobrīd esmu Takamacu stacijā. Es tikai gribēju to tev pateikt.

- Vairs nebēguļosi prom no mājām?

- Laikam gan.

- Piecpadsmit gados aiziet prom no mājām ir par agru, -viņa saka. - Ko tu darisi, atgriezies Tokijā?

- Laikam iešu skolā.

- Domājot ilgtermiņā, tas droši vien ir vislabākais, - viņa saka.

- Sakūra, vai tu arī atgriezīsies Tokijā?

-^jā, visticamāk, septembri. Vasarā es gribētu kaut kur aizceļot. i,;

- Vai tu Tokijā satiksies ar mani?

KijifeMā protams, - viņa atbild. - Vai iedosi man savu telefona numuru?

Es viņai nosaucu mājas telefona numuru. Viņa to pieraksta.

- Paklau, es tevi nesen redzēju sapnī, - viņa saka.

. - Es Sakuru ari redzēju sapnī.

- Vai tikai tas nebija šausmīgi erotisks sapnis?

- Varbūt, - es atzīstos. - Bet galu galā - tas bija tikai sapnis. Un kāds bija tavs sapnis?

- Manējā nekādas erotikas nebija. Tu viens pats staigāji pa lielu, labirintam līdzīgu māju. Meklēji kaut kādu īpašu istabu, bet nekādi nespēji to atrasta Un tajā mājā bija vēl kāds, kas meklēja tevi. Es centos tevi sasaukt, brīdināt, bet tu nelikies par to ne zinis, it kā mana balss tevi neaizsniegtu. Šausmīgs sapnis. Es tajā sapnī biju tik skaļi kliegusi, ka pamodos nogurusi. Pēc tam visu laiku raizējos par tevi.

- Paldies, - es saku, - bet tas ari bija tikai sapnis.

- Nekas slikts nav noticis?

- Nekas slikts nav noticis.

Nekas slikts nav noticis. Es dzirdu pats sevi to sakām.

- Uz redzēšanos, Kafka Tamura, - viņa saka. - Man jāiet atpakaļ strādāt. Ja sagribas ar mani parunāt, zvani, kad vien vēlies.

- Uz redzēšanos, - es saku, tad piebilstu, - māsiņ.

Pārbraucu pāri tiltam, šķērsoju jūru, ar ātrvilcienu aizbraucu līdz Okajamas stacijai. Sēžu sēdeklī un aizveru acis. Ķermenis pierod pie vilciena kustības. Pie kājām man nolikta rūpīgi iesaiņotā glezna “Kafka liedagā”. “Es gribu, lai tu mani atceries,” Saeki kundze saka. Un ieskatās man acīs. “Ja tu vienīgais mani atcerēsies, tad nebūs nekādas nozīmes tam, ka visi dti mani aizmirsuši.”

Laiks kā smags, daudznozīmīgs sapnis noliecas pār tevi Tu virzies uz priekšu, lai tiktu tam cauri. Tev no tā neizbēgt, pat ja aizbēgsi līdz pasaules malai. Bet tik un tā - tev ir jāiet līdz pasaules malai. Ir kaut kas tāds, ko nespēsi izdarīt, ja nebūsi aizgājis līdz pasaules malai.

Kad esam tikuši aiz Nagojas, sāk līt. Noraugos, kā lietus zīmē līnijas uz tumšā loga stikla. Kad braucu prom no Toki-jas, ari lija lietus. Domāju par tik dažādajām vietām, kur līst. Lietus nolīst pār mežu, lietus nolīst pār jūru., lietus nolīst pār automaģistrāli, lietus nolīst pār bibliotēku, lietus nolīst pār pasaules malu.

Aizveru acis, mēģinu atbrīvoties, atslābināt saspringušos muskuļus. Ieklausos vilciena ritmiskajā troksnī. Tad, pilnīgi bez jebkāda brīdinājuma, man sāk ritēt asaras. Sariešas acīs, norit pār vaigiem, aiztek līdz mutei, nožūst. Tas nekas, es sev saku. Tikai viena tērcīte. Man pat nešķiet, ka es raudātu. Drīzāk liekas, ka asaras ir daļa no lietus tur, aiz loga. Vai es rīkojos pareizi?

Jā, tu rīkojies pareizi, par Vārnēnu sauktais zēns saka. Tu izdarīji vispareizāko izvēli. Neviens cits nebūtu tik pareizi

izdalījis. Tu taču esi visrūdītākais piecpadsmitgadīgais reālajā pasaulē.

Bet es neko nesaprotu no dzīves, es saku.

Skaties gleznā, viņš turpina. Ieklausies vējā.

Es pamāju.

Tik daudz tu vari.

Pamāju.

Tev derētu pagulēt, par Vārnēnu sauktais zēns saka. Kad pamodīsies, būsi daļa no jaunas pasaules.

Drīz vien tu aizmiedz. Kad atver acis, esi kļuvis par daļu no jaunas pasaules.

1

Atdzejojis F. Adamovičs

2

Atdzejojis H. Novackis

Content

Murakami Haruki Kafka liedagā

PAR VĀRNĒNU SAUKTAIS ZĒNS

1. NODALA

2. NODALA

Pastāstiet, lūdzu, pēc iespējas sīkāk par to vietu, uz kurieni jūs todien vedāt savu klasi!

Pēc tam kad bijāt redzējuši lidmašīnai līdzīgo objektu, jūs visi iegājāt mežā, vai ne?

3. NODALA

4. NODALA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

I : _

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

1