Murakami Haruki

Skarbā brīnumzeme un pasaules gals

Haruki Murakami

SKARBĀ BRĪNUMZEME UN PASAULES GALS

1 SKARBĀ BRĪNUMZEME Lifts. Klusums. Tuklums

Lifta kabīne mokoši lēni virzījās augšup. Pareizāk sakot, man šķita, ka lifts virzās uz augšu: pārāk lēnās kustības dēļ bija zudusi virziena izjūta. Varbūt tas virzījās lejup. Bet varbūt vispār stāvēja uz vietas. Šobrīd man bija izdevīgāk domāt, ka liftam vajadzētu virzīties uz augšu. Nožēlojams pieņēmums. Un nekādu pierādījumu. Varbūt tas pabrauca divpadsmit stāvus uz augšu un tad trīs uz leju. Varbūt apbrauca apkārt pasaulei. Tas nav zināms.

Ko te lai saka: šim liftam nebija nekā kopīga ar manas daudzstāvu mājas braucamo, kas tehniskā ziņā varēja sacensties ja nu vienīgi ar akas spaiņa pacēlāju. Bija grūti noticēt, ka divām atšķirīgām ierīcēm jākalpo vienam mērķim un ka tām pat ir viens un tas pats nosaukums. Pārāk dziļš bija tas bezdibenis, kas šķira pasaules, kurās tās bija radušās.

Pirmām kārtām šis lifts apstulbināja ar savu lielumu. Tas bija tik plašs, ka te varētu ierīkot nelielas firmas biroju. Šķiet, ja tur novietotu galdu, skapīti, rakstāmgaldu un vēl ierīkotu mazu virtuvlti, arī tad tur vēl būtu vieta. Šajā milzeni bez īpašām pūlēm satilptu trīs pieauguši kamieļi un vēl vidēja lieluma palma.

Ne mazāk iespaidīga bija absolūtā tīrība. Tas bija tīrs kā jauns zārks. Uz mirdzošā tērauda nebija ne puteklīša, ne plankumiņa. Grīda izklāta ar dārgu, zaļu paklāju, kurā kājas iegrima līdz pat potītēm.

Taču visvairāk pārsteidza pilnīgais klusums. Tikko biju paguvis iekāpt, tā aiz manas muguras laideni aizvērās durvis, un kopš tā brīža vairs nebija dzirdams ne troksnītis. Nevarēja pat saprast, vai tas vēl joprojām stāv vai ir sācis kustēties. Dziļa upe tek rāmi.

Vēl viena lieta. Man visapkārt bija pilnīgi tukšas sienas. Nebija paneļa, uz kura izvietotas visu veidu podziņas un slēdži. Nebija pogas, kas norāda stāvu numurus, ne pogas, kas atver un aizver durvis, ne ārkārtas apstāšanās mehānisma. Es sāku justies ārkārtīgi neaizsargāts. Trūka ne tikai pogu. Nebija ari ne lampiņu, kas norāda stāvu numurus, ne norādes par lifta ietilpību un brīdinājumu, pat plāksnīte ar ražotāja vārdu nebija ieraugāma. Nezināju arī, kur atrodas avārijas izeja. Visīstākais zārks. Lai nu kā, šāds lifts nebūtu varējis saņemt ugunsdzēsības dienesta atļauju. Liftiem tomēr ir savi kritēriji…

Es stāvēju kā stabs starp gludajām tērauda sienām un atcerējos bērnībā filmā redzēto Hudini [2] maģiju. Viņš tika pamatīgi sasiets ar virvēm un ķēdēm, iespundēts lielā koferī, pa virsu vēl riņķu riņķiem notīts ar smagām ķēdēm un tad ar visu koferi mests no Niagaras ūdenskrituma augšas vai Ziemeļu jūrā sasaldēts ledū. Dziļi ievilku elpu un centos aukstasinīgi salīdzināt situāciju, kādā atrados es, ar to, kādā bija atradies Hudini. Mana priekšrocība es nebiju sasiets, trūkums es nezināju, kā jārīkojas.

Kur nu vēl to es pat nezināju, vai lifts kustas vai ir apstājies. Es klusītēm noklepojos. Iznāca tāds dīvains krekšķis. Tas neizklausījās pēc klepus. Bija dzirdama tikai dīvaini apslāpēta skaņa it kā māla piku mestu pret gludu betona sienu. Bija grūti noticēt, ka tā ir skaņa, kas nāk no mana ķermeņa. Drošības pēc ieklepojos vēlreiz, bet rezultāts bija tāds pats. Samierinājos un vairs neklepoju.

Ļoti ilgu laiku paliku tā nekustīgi stāvam. Durvis joprojām nevērās vaļā. Abi ar liftu bijām tik klusi kā modeļi gleznai ar nosaukumu "Vīrietis un lifts".

Es sāku nopietni satraukties.

Varbūt ierīce ir sabojājusies? Bet varbūt lifta vadītājs (hipotēze, ka kaut kur eksistē cilvēks, kam ir tāds darbs) ir bezrūpīgi aizmirsis, ka es atrodos liftā? Pa reizei taču gadās, ka par manu eksistenci kāds aizmirst. Lai kā ari būtu esmu iesprostots šajā noslēgtajā nerūsējoša tērauda seifā. Es vērīgi ieklausījos, bet neuztvēru ne skaņu. Cieši piespiedu ausi pie tērauda sienas, bet nebija nekāda efekta. Tikai uz sienas palika balts nospiedums. Izskatījās, ka šī metāla kaste ir konstruēta tā, lai absorbētu jebkādas skaņas. Mēģināju nosvilpot Danny boy, bet izdevās tikai tāda kā plaušu karsoņa nomocīta suņa nopūta.

Atmetis visam ar roku, atspiedos pret sienu un nolēmu īsināt laiku, skaitot kabatā esošo sīknaudu. Kaut arī tā bija laika nosišana, tādas profesijas pārstāvim, kāda bija man, tas bija viens no svarīgākajiem treniņiem līdzīgi kā profesionālam bokserim, kas regulāri dauza boksa maisu. Savā pamatnozīmē tā nebija laika nosišana. Tikai atkārtojot kādu darbību daudz reižu, ir iespējams likvidēt iekšējo nelīdzsvarotību.

Lai kā ari būtu, es vienmēr cenšos bikšu kabatās turēt krietni daudz sīknaudas. Labajā kabatā lieku simt un piecsimt jēnu monētas, kreisajā piecdesmit un desmit. Vieniniekus un piecu jēnu monētas lieku mugurkabatā, bet tās savos rēķinos neizmantoju. Abas rokas iebāžu kabatās: ar labo roku skaitu simt un piecsimt jēnu monētas un vienlaikus ar kreiso skaitu piecdesmit un desmit jēnu monētas.

Droši vien tas ir grūti iedomājams cilvēkam, kas nav ņēmies ar tādiem rēķiniem, un iesācējam tā ir diezgan apgrūtinoša padarīšana. Lieta tāda, ka labā un kreisā smadzeņu puslode veic atsevišķus aprēķinus un beigās rezultātus saliek kopā kā divas arbūza puses. Kamēr nav pierasts, īpaši spoži neiet.

Es gan īsti nezinu, vai tiešām labā un kreisā smadzeņu puslode darbojas atsevišķi. Varbūt neirofizioloģijas speciālists to sacītu citādi. Tomēr es neesmu neirofizioloģijas speciālists, turklāt rēķināšanas laikā patiešām šķiet, ka labā un kreisā smadzeņu puslode darbojas atsevišķi. Ari tad, ja runājam par nogurumu, liekas, ka tas nogurums, kas ir pēc parastās rēķināšanas, ir pavisam citāds. Tādēļ es sev par labu nolemju, ka labā smadzeņu puslode nodarbojas ar labo kabatu, bet kreisā puslode ar kreiso.

Es pats domāju, vai tik drīzāk neesmu cilvēks, kas dažādus pasaules fenomenus, lietas un būtnes uztver tā, kā pašam ir ērtāk. Tas nav tādēļ, ka es būtu cilvēks ar citiem izdevīgu raksturu (lai gan atzīstu, nedaudz ir tāda tendence), bet tādēļ, ka pasaulē var redzēt daudz tādu gadījumu, kad, uztverot lietas sev par labu, vairāk pietuvinās lietu būtības izpratnei nekā ar vispārpieņemtu interpretāciju.

Piemēram, ja es būtu pārliecināts, ka Zeme nav vis lodveida ķermenis, bet kaut kas tāds kā milzīgs kafijas galdiņš, vai tāpēc ikdienas dzīvē man būtu kādas neērtības? Protams, šis ir ekstrēms piemērs, nedrīkst visu tā pielāgot tikai sev. Kaut gan fakts ir arī tas, ka pašam izdevīgā doma Zeme ir milzīgs kafijas galdiņš pilnībā novērš dažādās niecīgās problēmas (piemēram, gravitācijas spēku, datuma maiņas līniju, ekvatoru un tāda veida lietas, kas, šķiet, nekam īpaši nenoder), kuras ir radušās tādēļ, ka Zemei ir lodes veids. Cik tad reizes dzīvē cilvēkam, kas dzīvo visparastāko dzīvi, ir kāds sakars ar to, ka viņš zina vārdu "ekvators".

Un tādēļ es tiecos, cik vien var, skatīt lietas no sev izdevīga skatpunkta. Es uzskatu, ka pasaulē ir bezgalīgi daudz iespēju, bet to izvēle savā ziņā ir uzticēta cilvēkiem, kas apdzīvo šo pasauli. Citiem vārdiem sakot: pasaule ir no sablīvētām varbūtībām veidots kafijas galdiņš.

Ja atgriežamies pie iepriekšējās sarunas, tā nepavisam nav nekāda vieglā lieta, ja labā un kreisā roka paralēli piedalās dažādos aprēķinos. Pagāja daudz laika, līdz biju kļuvis par meistaru. Tomēr, ja nu reiz "piešaujas", citiem vārdiem sakot, ja šo mākslu apgūst, šo spēju vairs nevar zaudēt. Tas ir tāpat kā ar riteņbraukšanu un peldēšanu. Taču tas nenozīmē, ka nebūtu vajadzīgi treniņi. Tikai pastāvīgos treniņos spējas attīstās un paņēmieni tiek izkopti. Un tāpēc es cenšos kabatās uzkrāt monētas un katru brīvu bridi tās pārskaitīt.

Tajā reizē manās kabatās bija trīs piecsimt jēnu monētas, astoņpadsmit simt jēnu monētas, septiņas piecdesmit jēnu monētas un sešpadsmit desmit jēnu monētas. Kopā trīs tūkstoši astoņi simti desmit jēnas. Rēķināšana nesagādāja nekādas pūles. Saskaitīt tādas smieklīgas summas ir vieglāk nekā roku pirkstus. Apmierināts ar rezultātu, es atspiedos pret tērauda sienu un vēroju lifta durvis. Tās joprojām nevērās.

Es nevarēju saprast, kādēļ lifta durvis tik ilgi neatveras. Tomēr, brīdi padomājis, nonācu pie secinājuma, ka var izslēgt versiju par ierīces sabojāšanos vai par lifta darbinieku, kas ir aizmirsis par manu eksistenci. Tas būtu pārāk nereāli. Protams, es nesaku, ka reāli nav iespējama ierīces sabojāšanās vai darbinieka neuzmanība. Gluži otrādi, es zinu, ka tādi gadījumi notiek bieži. Es tikai gribu pateikt, ka nestandarta realitātē (un nekā citādi šo sarkofagu nenosauksi) tieši to, ka nav nekas īpašs, ērtības labad reizēm ir vērts uztvert kā pavisam unikālu paradoksu. Un tiešām: vai tad parasti cilvēki, kas netur liftus kārtībā, ielaiž kabīnē cilvēkus, bet pēc tam par viņiem aizmirst, vai tiešām tādi cilvēki noņemtos ar tik dīvaina lifta izgatavošanu?

Protams, ne.

Tā nemēdz būt.

Pārlieku saspringti, piesardzīgi un punktuāli viņi bija pret mani izturējušies. Viņi bija šausmīgi nervozi, piesardzīgi un punktuāli. Viņi gluži kā ar lineālu nomērīja katru manu soli, pievērsa uzmanību katram sīkumam, kas bija saistīts ar manu parādīšanos. Vēl nebiju iegājis ēkā, kad mani apturēja apsargi, apvaicājās par vizītes mērķi, pārliecinājās, vai esmu reģistrēto apmeklētāju sarakstā, apskatīja automašīnas vadītāja apliecību, centrālajā datorā izpētīja manu identitāti, no galvas līdz kājām pārbaudīja ar metāla detektoru un tikai pēc tam iegrūda mani šajā nolādētajā liftā. Pat ekskursijā uz naudas kaltuvi nav tik bargas pārbaudes. Tādēļ vēl jo grūtāk saprast, ka tagad šis viņu aizdomīgums pēkšņi ir pazudis.

Atliek tikai varbūtība, ka viņi tā dara tīšām. Varbūt viņi negrib, lai nolasu lifta kustību. Un tāpēc liek liftam kustēties tik lēni, lai es nesaprastu, vai tas ceļas augšup vai laižas lejup. Varbūt kaut kur ir iebūvēta TV kamera. Apsargu telpā pie ieejas mirgoja ekrāni, un nebūtu nekāds brīnums, ja viens no tiem rādītu, kas notiek liftā.

Cīnoties ar garlaicību, es gribēju uziet TV kameras objektīvu, tomēr laikus atjēdzos. Pieņemsim, ka es to atrastu. Ko tas dotu? Tikai būtu nodevis sevi: re, kā es uzminēju, ka jūs mani vērojat. Bet viņi par atbildi, kas zina, palaistu liftu vēl lēnāk. Negribu ko tādu pieredzēt. Es jau tā kavēju paša nolikto laiku.

Beigu beigās nolēmu mierīgi gaidīt un neko īpašu neuzsākt. Galu galā esmu šurp atnācis, lai izpildītu pasūtījumu un tad ietu prom. Man nav jābaidās un nav ari iemesla uztraukties.

Es atspiedos pret sienu, iebāzu rokas kabatās un vēlreiz pārskaitīju monētas. Trīs tūkstoši septiņi simti piecdesmit jēnas. Tas nesagādā nekādas pūles. Izdarīju to vienā mirklī.

Trīs tūkstoši septiņi simti piecdesmit?

Aprēķins nav pareizs.

Kaut kur esmu pieļāvis kļūdu.

Varēju just, ka sāk svīst plaukstas. Šo trīs gadu laikā nebija ne reizes, kad es būtu kļūdījies kabatās esošo monētu skaitīšanā. Ne vienu vienīgu reizi. Lai kā uz to skatītos, tā bija slikta zīme. Un, pirms tā nav kļuvusi par nelaimi, man jāatgūst zaudētās pozīcijas.

Es aizvēru acis un, gluži kā mazgājot briļļu lēcas, iztukšoju vispirms labo, tad kreiso smadzeņu puslodi. Pēc tam izvilku rokas no bikšu kabatām un izpletu pirkstus, lai nožāvētu plaukstas. Gluži kā Henrijs Fonda pirms apšaudes filmā Warlock. Nezinu, kāds te ar to sakars, vienkārši man ļoti patīk filma Warlock.

Pārliecinājies, ka abas plaukstas ir sausas, es atkal tās iebāzu kabatās un sāku rēķinus trešo reizi. Ja trešās reizes rezultāts sakritīs ar kādu no iepriekšējiem, tad problēmu nav. Katrs var kļūdīties. Biju nonācis īpašos apstākļos un sanervozējies, jāatzīst ari, ka biju mazliet par daudz pārliecināts par sevi. Tas tad arī izraisīja šo elementāro kļūdu. Lai nu kā pārliecībai par skaitļu precizitāti vajadzētu nest atvieglojumu. Bet, pirms es biju sasniedzis šo atvieglojumu, lifta durvis atvērās. Durvis bez jebkāda brīdinājuma, bez jebkādas skaņas laideni atvērās.

Tā kā uzmanību biju koncentrējis uz kabatās esošās sīknaudas skaitīšanu, no sākuma tā īsti nevarēju aptvert, ka durvis ir vaļā. Izsakoties nedaudz precīzāk, redzēju, ka durvis veras, bet bridi nevarēju aptvert, ko īsti tas nozīmē. Protams, atvēršanās nozīmēja, ka divas telpas, kuru nepārtrauktību līdz šim laupīja durvis, bija savienojušās. Un vienlaikus tas nozīmēja ari to, ka lifts, kurā es braucu, ir sasniedzis galapunktu.

Es pārtraucu kustināt kabatās pirkstus un paskatījos ārā pa durvīm. Tur bija gaitenis, gaiteni stāvēja meitene. Apaļīga, jauna meitene, tērpusies rozā kostīmā un uzāvusi rozā augstpapēžu kurpes. Kostīms bija no labas kvalitātes, spīdīga auduma un piestāvēja viņas gludajai sejai. Jaunā sieviete, bridi pētoši noraudzījusies manī, pamāja ar galvu. Kā gribēdama pateikt: "Nāciet nu šurp." Metu pie malas savus rēķinus, izvilku rokas no kabatām un izgāju no lifta. It kā to vien būtu gaidījušas, lifta durvis man aiz muguras tūlīt pat aizvērās.

Paskatījos apkārt, bet neieraudzlju nevienu lietu, kas varētu paskaidrot, kur esmu nonācis. Skaidrs bija viens: es atrados milzīgas ēkas gaiteni. Secinājums, uz kādu būtu spējīgs sākumskolas audzēknis.

Te bija dīvains, apbrīnojami neizteiksmīgs interjers. Tāpat kā liftā, apdarē izmantotais materiāls bija pirmšķirīgs, bet skatienam nebija, kam pieķerties. Grīda bija no skaisti nospodrināta, mirdzoša marmora, sienas dzelteni baltas kā smalkmaizītes, ko es ēdu katru ritu. Gaiteņa abās pusēs bija maslvas, smagas koka durvis, pie katrām piestiprināta metāla plāksnīte, kas norāda telpas numuru, bet numuri nebija pēc kārtas, tie bija jauktā secībā. Blakus "936" bija "1213", tālāk "26". "Iads juceklis telpu izvietojumā nebija redzēts. Kaut kas sagājis grīstē.

Meitene man pateica kaut ko tādu kā: "Lūdzu, šeit," bet kustējās tikai viņas lūpas, balss nebija dzirdama. Savā laikā kādus divus mēnešus biju apmeklējis kursus, kur apmācīja lasīšanā no lūpām, tāpēc puslīdz varēju saprast, ko viņa saka. Taču tūlīt pat iedomājos, ka varbūt kaut kas noticis ar manām ausim. Kapa klusums liftā, arī klepus un svilpošana īsti neskanēja… Vai tiešām man būtu sabojājusies dzirde?

Pārbaudes pēc es noklepojos. Klepus joprojām izklausījās savādi, tomēr salīdzinājumā ar krekšķi liftā tas skanēja daudz skaidrāk. Tādēļ es atviegloti uzelpoju un biju kaut cik atguvis ticību savām ausīm. Viss kārtībā, ar manām ausīm nekas nav noticis. Es neesmu kurls, vaina ir viņas balss saitēs.

Es gāju pakaļ meitenei. Kurpju smailie papēži klikšķēja, radot troksni, kas līdzigs tam, kāds dzirdams pēcpusdienās akmens lauztuvēs, un atbalsojās tukšajā gaiteni. Garajās zeķēs iespīlētie kāju ikri skaidri atspoguļojās marmorā.

Meitene bija apaļīga. Gan jauna un skaista, tomēr viņa bija apaļīga. Tas, ka jauna, skaista meitene ir korpulenta, bija kaut kā jocīgi. Es, soļojot aizmugurē, visu laiku vēroju viņas kaklu, rokas, kājas. Viņa bija tik dāsni ievīstīta savā miesā, kā cilvēks, kas pa nakti būtu ieputināts pamatīgās sniega kupenās.

Es vienmēr apjūku, kad esmu kopā ar jaunām, skaistām, apaļīgām sievietēm. Pats īsti nezinu kāpēc. Varbūt tāpēc, ka visai saprotami iedomājos, kā un ko viņas ēd. Kad skatos uz korpulentu sievieti, manā galvā automātiski uzpeld aina, kur viņa kraukšķinādama grauž uz šķīvja palikušās garnējuma ūdenskreses un ar maizi rūpīgi uzslauka pēdējos krējuma mērces pilienus. Es nespēju to neredzēt. Un, kad tā notiek, tad, gluži kā skābe saēd metālu, manas smadzenes sagrauž šī aina un mani pārējie orgāni vairs nespēj reaģēt uz šo sievieti, kā pienākas.

Ja tā ir parasta, apaļa sieviete, tas nekas. Uz parastām resnītēm es reaģēju kā uz mākoņiem debesis. Tie tur peld, un man gar tiem nav nekādas daļas. Bet cita runa, ja sieviete ir jauna, skaista un apaļīga. Tad esmu spiests izšķirties par izturēšanos pret viņu. Vārdu sakot, uzrodas iespēja, ka es varētu ar viņu pārgulēt. Un tad galvā sākas juceklis. Bet pārgulēt ar sievieti, ja galvā valda juceklis, tas nepavisam nav vienkārši.

Lai nu kā, tas nenozīmē, ka man nepavisam nepatīk tuklītes. "Apjukt" un "nepatikt" nav viens un tas pats. Līdz šim esmu pārgulējis ar vairākām apaļīgām, jaunām, skaistām sievietēm, un, skatoties kopumā, tā noteikti nebija slikta pieredze. Ja apjukumu novirza pareizajā virzienā, var nonākt pie tik skaista rezultāta, kādu parasti iegūt nevar. Protams, gadās, ka neiet tik gludi. Sekss ir ļoti delikāta lieta, tas nav tas pats, kas svētdienā pirkt lielveikalā termosu. Lai ari sievietes būtu vienādi jaunas, skaistas un korpulentas, miesas uzbūve katrai ir citāda, un dažs apaļlgums mani ievirza pareizajā gultnē, dažs noved pamatīgā apjukumā.

Tādā nozīmē pārgulēšana ar tuklīti man bija viens no izaicinājumiem. Cilvēku apaļīgumam, gluži kā cilvēku nāvei, ir daudz un dažādi veidi.

Aptuveni tā es domāju, iedams pa gaiteni aiz jaunās, skaistās un apaļīgās meitenes. Zem viņas elegantā rozā kostīma apkaklītes vidēja balta šalle. No tuklajām ausu ļipiņām nokarājās gari zelta auskari, viņai ejot, tie spīguļoja kā automašīnas bremžu ugunis. Kopumā, lai gan viņa bija resna, viņas gaita bija viegla. Protams, varbūt pieguloša apakšveļa efektīvi un skaisti saturēja viņas formas, tomēr, ja ari šo varbūtību ņem vērā, viņas gurnu aprises bija stingras un elegantas. Tādēļ viņa likās simpātiska. Viņas apaļlgums saskanēja ar manu gaumi.

Tā nav aizbildināšanās, bet es reti izjūtu simpātijas pret apkārtējām sievietēm. Droši vien tāda ir mana daba. Tādēļ reizēm, kad izjūtu pret kādu simpātijas, gribas noteikt, vai tās ir īstas. Ja tās tādas ir, gribu pārbaudīt pēc saviem ieskatiem, kā tās darbojas.

Tādēļ es piegāju viņai klāt un atvainojos, ka par kādām astoņām deviņām minūtēm esmu nokavējis sarunāto laiku.

Nezināju, ka formalitātes pie ieejas aizņems tik daudz laika, es paskaidroju. Nezināju ari to, ka lifts ir tik lēns. Ticiet šajā ēkā biju ieradies tieši desmit minūtes pirms norunātā laika.

Viņa īsi pamāja, it kā sacīdama: "Saprotu." Viņas kakls smaržoja pēc odekolona. Smarža šķita tāda, it kā es vasaras rītā stāvētu meloņu laukā. ŠI smarža lika man justies kaut kā dīvaini. Savāda sajūta it kā svešas atmiņas saistītu mani ar man nezināmu vietu. Divējādošanās un nostalģija. Dažreiz mani pārņem tādas izjūtas. Un lielākoties tās izraisa kāda noteikta smarža. Ari to es nevaru paskaidrot, kāpēc tā notiek.

-     Ļoti garš gaitenis. Es mēģināju uzsākt ikdienišķu sarunu. Viņa, nepalēninot soli, paskatījās uz mani. Nodomāju, ka viņai ir divdesmit vai divdesmit viens gads. Sejas vaibsti izteikti, plata piere, skaista āda.

Viņa, skatoties uz mani, noteica:

-    Prusts.

Pareizāk sakot, nebija īsti dzirdams "Prusts", bet likās, ka lūpas kustējās tā, it kā sacītu "Prusts". Skaņa joprojām nebija dzirdama. Pat elpa nebija dzirdama. Gluži kā runātu caur biezu stiklu.

Prusts?

-     Marsels Prusts? es pārjautāju.

Viņa uz mani paskatījās izbrīnītām acīm. Tad atkārtoja: "Prusts." Zaudējis cerības kaut ko saprast, palaidu viņu atkal pa priekšu un, ejot aiz viņas, cītīgi meklēju vārdus, kas atbilstu lūpu kustībām, kad saka "Prusts". Atkal un atkal pie sevis murmulēju tādus nejēdzīgus vārdus kā "justs", "musts", "brusts", bet neviens precīzi neatbilda viņas mutes kustībām. Šķiet, viņa tiešām bija teikusi "Prusts". Taču, kāda saistība varētu būt starp garo gaiteni un Marselu Prustu, es nekā nevarēju saprast, sitiet mani nost!

Varbūt viņa atsaucās uz Marselu Prustu kā gara gaiteņa metaforu. Es nodomāju: ja ari tā būtu, ka tik tāds izteiciens nav pārāk krass un kā salīdzinājums nepieklājīgs. Ja atsauktos uz Prusta radošajiem darbiem kā garu gaiteni, es vēl varētu saprast. Bet ja gluži otrādi… Tas ir pārāk savādi.

Gaitenis garš kā Marsels Prusts?

Lai nu kā, es viņi sekoju pa garo gaiteni. Tas bija tiešām garš gaitenis. Mēs pagriezāmies te pa labi, te pa kreisi, kāpām augšā un lejā pa īsām kāpnītēm ar kādiem pieciem sešiem pakāpieniem. Tā mēs varējām būt izgājuši cauri kādām piecām sešām parastām ēkām. Bet varbūt staigājām šurpu turpu pa vienu vietu kā Ešēra gleznā. Jebkurā gadījumā, lai cik arī ietu, apkārtējā ainava nemaz nemainījās. Marmora grīda, olu krāsas sienas, juceklīgie numuri un koka durvis ar apaļiem nerūsējošā tērauda rokturiem. Un neviena loga. Viņas augstpapēžu kurpes klaudzēja pa gaiteni visu laiku vienā ritmā, un es viņai sekoju sporta kurpēs, kas plīkšķēja kā izkususi gumija. Mani soļi izklausījās mīkstāki, nekā vajadzētu, un es sāku uztraukties, vai tikai gumijas zoles nav sākušas kust. Kaut gan tā kā pirmo reizi mūžā gāju pa marmora grīdu ar sporta kurpēm kājās, nebūtu varējis skaidri spriest, vai kurpju radītais troksnis ir normāls vai ne. Es pieļāvu domu, ka, iespējams, pa pusei tas ir normāls, pa pusei ne. Tas tādēļ, ka likās šeit viss ir iegrozīts tādās attiecībās.

Tā kā visu laiku koncentrējos uz savu sporta kurpju radīto skaņu, tad, kad viņa pēkšņi apstājās, es, to neievērojis, sparīgi ietriecos ar krūtīm viņas mugurā. Mugura bija patīkama un mīksta kā pamatīgi samilzis lietus mākonis, un viņas kakls smaržoja pēc jau minētā meloņu odekolona. Man uztriecoties, tuklīte zaudēja līdzsvaru, tāpēc es izbijies satvēru viņas plecus un pavilku viņu atpakaļ.

Piedodiet, es atvainojos. Biju aizdomājies.

Burvīgā tuklīte, nedaudz nosarkusi, paskatījās uz mani. Nevaru droši teikt, bet likās, ka viņa nedusmojas. Tatsuselu, viņa noteica un pavisam viegli pasmaidīja. Tad, paraustījusi plecus, piebilda: Sela…

Taču, jau kuro reizi atkārtoju, patiesībā viņa tā neteica, tā kustējās viņas lūpas.

-      Tatsuselu? es, it kā sarunājoties ar sevi, izrunāju. Sela?

-    Sela, viņa apstiprināja.

Tas izklausījās pēc turku valodas, bet lieta tāda, ka es nebiju dzirdējis turku valodu ne reizi. Tādēļ tā varbūt nemaz nebija turku valoda. Es pamazām apjuku un sarunai ar viņu atmetu ar roku. Lasīšanā no lūpām es vēl esmu iesācējs. Lasīšana no lūpām ir pārāk delikāta padarīšana, lai to varētu pilnībā apgūt pāris mēnešos.

Viņa no žaketes kabatas izvilka mazu, ovālu elektronisko atslēgu un cieši piespieda pie slēdzenes durvīm ar numuru "728". Durvju slēdzene noklikšķot atvērās. Kas par lielisku tehniku, ko lai saka…

Viņa atvēra durvis. Tad nostājās uz sliekšņa un, pieturot durvis ar roku, pagriezās pret mani un teica:

-    Zumsto sela.

Protams, es tūlīt tā arī izdarīju.

2 pasaules gals zeltītie zvēri

Pienākot rudenim, viņu ķermeņi pārklājās ar garu, zeltītu vilnu. Pavisam tiešā nozīmē tā bija zelta krāsā. Jebkādu citu tur nevarēja ieraudzīt. Viņu zelta krāsa pasaulē radās jau piedzimstot un mūža laikā vairs nemainījās. Viņi bija nokrāsoti vistīrākajā zelta krāsā, kāda vien sastopama debesīs un virs zemes.

Kad es pirmo reizi ierados Pilsētā (tas bija pavasari), zvēri nēsāja dažādu krāsu īsu vilniņu. Iā bija gan melna, gan smilškrāsas, gan balta un sarkanbrūna. Bija arī tādi, kam bija dažādu krāsu plankumi. Dažādos kažokos ietērpušies zvēri, it kā vēja gaiņāti, klīda pa zemi, kuru tikko bija pārklājis jauns zaļums. Tie bija neparasti klusi un bikli dzīvnieki. Pat elpa tiem bija tik rāma kā rītausmas migla. Tie klusām ēda zaļo zāli un, kad apnika, saliekuši kājas, apgūlās uz zemes un bridi nosnaudās.

Pavasaris pagāja, vasara beidzās, un tad, kad saules stari kļūst blāvāki un agrais rudens vējš upes stingumā saceļ vieglus vilnīšus, zvēru izskatā varēja saskatīt pārmaiņas. Sākotnēji zelta vilna parādījās skraji, gluži kā kļūdas dēļ nelaikā izdīguši augi, bet drīz, pārtapusi par neskaitāmiem puduriem, tā pārauga mazos matiņus un galu galā pārklāja visu mirdzošā, dzelteni zeltainā krāsā. No šo pārvērtību sākuma līdz beigām pagāja tikai nedēļa. Viņu pārmaiņas sākās un beidzās gandrīz vienā laikā. Nedēļas laikā tie visi kā viens bija pārvērtušies par pilnīgi zeltainiem zvēriem. Un kādu ritu, kad saule pārvērš par zeltu visu, ko vien iespējams pārvērst, savas tiesības piesaka rudens.

Tikai garais rags, kas viņiem auga no pieres vidus, bija viscaur graciozi balts. Tā niecīgums lika domāt, ka tas ir nevis rags, bet kādā mirkli caur ādu izlauzusies un palikusi kaula atlūza. Ja neņem vērā balto ragu un zilās acis, zvēri bija pārvērtušies pilnībā zeltaini. Viņi, it kā nedaudz iemēģinādami jauno ietērpu, vairākas reizes papurināja kaklu augšup lejup un dūra raga smaili augstajās rudens debesis. Tad iemērca kājas dzestrajā upes straumē, izstiepa kaklu un kāri ēda rudens koku sarkanos augļus.

Kad krēsla sāka iekrāsot Pilsētu zilos toņos, es uzrāpos Rietumu sienas sargtorni un vēroju rituālu, kad Sargs pūta ragu un sapulcināja zvērus. Rags skanēja vienu reizi gari, trīs reizes īsi. Tā bija pieņemts. Izdzirdis raga skaņas, es vienmēr aizvēru acis un klusi uzsūcu sevi šo maigo toni. Raga skaņas atšķīrās no visām citām skaņām. Tas klusi izslīdēja cauri krēslojošajai Pilsētai kā caurspīdīgas, blāvo zilgmi uzņēmušas zivis, un bruģakmeņi, māju akmens sienas un akmens apmales gar ceļu pie upes tās uzsūca. Un jau pēc tam, izslīdējušas caur gaisā esošo, acīm neredzamo laika plaisu, tās izklīda pa visiem Pilsētas stūriem.

Kad ragu skaņas izklīst pa ielām, zvēri, pakļaujoties senām atmiņām, paceļ galvu. Vairāk nekā tūkstotis zvēru, ieņēmuši gluži vienādas pozas, pagriež galvu skaņu virzienā. Dažs izbeidza irbuleņu lapu svinīgo plūkšanu, cits pārtrauca ar nagu kārpīt zemi un aptupās uz bruģakmeņiem, vēl cits pamodās no diendusas pēdējos saules staros, un visi izslēja galvu gaisā.

Tajā brīdi viss apstājas. Vienīgais, kas kustas, ir viņu zeltītā vilna, kas plīvo vakara vējā. Es nezinu, ko viņi tajā bridi domā un uz ko tā veras. Vienā virzienā un vienā leņķi pagriezuši kaklu un visu laiku veroties gaisā, zvēri nepakustina ne muskuli. Tad tie ieklausās raga skaņās. Drīz, kad skaņu pēdējās vibrācijas tiek absorbētas blāvajā tumsā, viņi pieceļas un, it kā kaut ko atcerējušies, sāk kustēties noteiktā virzienā. īslaicīgā burvestība tiek lauzta, un Pilsētu pārņem zvēru kāju dimdoņa. Tā skaņa man vienmēr likusi iedomāties putas, kas paceļas no jūras dibena. Dzīvas, burbuļojošas putas apņem Pilsētu, pārrāpjas pāri māju žogiem un pilnībā aizplīvuro pat Pulksteņa torni.

Tomēr tā ir tikai mana iztēle. Atveru acis, un nav nekādu putu. Ir tikai zvēru kāju dimdoņa un ielas tādas kā allaž. Zvēru straume kā upe plūda pa līkumoto ielu bruģi. Neviens nestāvēja priekšgalā un tos nevadīja. Zvēri tikai virzījās pa šo klusuma gultni, nodūruši acis un viegli šūpojot plecus. Izskatījās, ka tos visus cieši saista lai gan neredzamas, tomēr nenoliedzamas tuvu atmiņu saites.

Viņi nāk no ziemeļiem, šķērso Veco tiltu, upes dienvidu krastā pievienojas biedriem, kas nāk no austrumiem, gar kanālu šķērso rūpniecības rajonu, pagriežas uz rietumiem, iziet cauri liešanas ceha tunelim un pāriet pār Rietumu pakalna piekāji. Rietumu kalna nogāzē šo pulku gaida vecie zvēri un mazuļi, kas nevar iet pārāk tālu no vārtiem. Viņi tur pagriežas uz ziemeļiem, šķērso Rietumu tiltu un dodas uz vārtiem.

Kad bara vadonis sasniedz vārtus, Sargs tos atver. Tie ir no krustām šķērsām sastiprinātām biezām nocietinājumu dzelzs plāksnēm veidoti vārti, kas izskatās smagi un masīvi. To augstums ir kādi četri pieci metri, un, lai cilvēki nevarētu tikt pāri, augšpusē, tuvu cita citai bija izvietotas asas, smailas naglas kā adatas adatu spilventiņā. Sargs viegli pavēra šos smagos vārtus uz savu pusi un izlaida ārā sapulcējušos zvērus. Vārti bija divdaļīgi, bet Sargs vienmēr atvēra tikai vienu pusi. Kreisās puses vārti vienmēr palika ciet. Kad visi zvēri bija izgājuši cauri vārtiem, Sargs tos atkal aizvēra un aizlika priekšā slēdzeni.

Cik man bija zināms, Rietumu vārti bija gan vienīgā izeja no Pilsētas, gan vienīgā ieeja tajā. Pilsētu apjoza septiņus astoņus metrus augsta, masīva Siena, kurai pāri varēja tikt tikai putni.

Kad bija pienācis rīts, Sargs, vārtus atkal atvēris, pūta ragā un ielaida zvērus iekšā. Kad visi bija ienākuši, viņš vārtus, kā iepriekš, aizslēdza un atkal aizlika priekšā slēdzeni.

-    Patiesībā nekādas vajadzības pēc slēdzenes nav, Sargs man paskaidroja. Ja ari tās nebūtu, neviens, izņemot mani, smagos vārtus nevarētu atvērt. To pat vairāki cilvēki kopā nevar. Taču likums paliek likums, un es to daru.

Sargs nostiepa vilnas cepuri līdz pašām uzacīm un apklusa. Viņš bija tik milzīgi liels vīrs, kādu es līdz šim vēl nebiju redzējis. Viņš bija kā muskuļu kalns, un šķita, ka krekls un žakete uz tā grasās pa vīlēm atsprāgt vaļā. Viņš bridi pa brīdim aizvēra acis un iegrima pilnīgā klusēšanā. Es nevarēju saprast, vai tas bija sava veida depresijas stāvoklis vai arī uz bridi pārtrūka kāda viņa ķermeņa funkcija. Lai nu kā, kad Sargu pārņēma klusums, man nācās gaidīt, līdz atgriezīsies viņa apziņa. Atjēdzies viņš lēnām atvēra acis, ilgu laiku mani vēroja tukšu skatienu un glaudīja ar pirkstiem ceļgalus, it kā mēģinādams saprast, kāpēc es tur atrodos.

-     Kādēļ tu vakaros sapulcini zvērus un izlaid no Pilsētas, bet rītos tos atkal ielaid iekšā? es jautāju, kad Sargs bija atguvies.

Kādu brīdi viņš vēroja mani nejutīgu, tukšu skatienu.

-    H ir jābūt, viņš atbildēja. Es daru visu, kas jādara, lāpāt kā saulei jāuzlec austrumos un jānoriet rietumos.

Gandrīz visu pārējo laiku, kad viņš nevēra vārtus vaļā vai ciet, viņš veltīja rūpēm par instrumentiem. Visas Sarga būdiņas sienas bija nokarinātas ar lieliem un maziem cirvjiem, cirvīšiem un nažiem, un viņš, tiklīdz bija brīvs bridis, ļoti rūpīgi tos asināja ar galodu. Izstrīķētie asmeņi draudīgi balti spīdēja kā noledojuši, un man likās, ka drīzāk tie nevis atspoguļo ārējos starus, bet gan, ka no iekšienes laužas uz āru kāds iekšējs starojums.

Es aplūkoju instrumentu rindas gar sienām, un Sargs, lūpu kaktiņos uzplaiksnot apmierinātam smaidam, vērojoši man sekoja ar acīm.

-   Uzmanies. Iebāzīsi roku, kur nevajag, tūlīt pat pirksts būs nost. Sargs ar aprepējušu pirkstu norādīja uz nažu rindu.

Tie vis nav rotaļlietiņas, kādas tiek gatavotas kaudzēm. Visus asmeņus esmu izkalis pats, visus līdz pēdējam. Es taču kādreiz biju kalējs. Te viss ir manu roku darbs. Metāls ir labi kopts, visi rīki kārtīgi nolīdzsvaroti. Piemeklēt spalu pie asmeņa ari tā ir māksla. Paņem kaut ko rokā, paturi! Tikai asmeni gan neaiztiec.

Es izvēlējos vismazāko cirvīti no visiem, kas bija sarindoti uz galda, paņēmu to rokā un vairākas reizes lēnītēm pavicināju gaisā. Tad kustībā ieliku nedaudz vairāk spēka (bet varbūt es tikai biju domājis pielikt spēku), un asmens, noreaģējis asi kā labi dresēts medību suns, šķēla gaisu ar vieglu svilpoņu. Patiešām, Sargam bija iemesls lepoties ar sevi.

-    Arī to spalu esmu taisījis pats. No desmit gadus veca oša. Katram ir sava gaume, izvēloties materiālu spalam, bet man patīk desmitgadīgi oši. Neder ne jaunāki, ne vecāki par to. Desmitgadīgie ir tieši laikā. Stipri, sulīgi, stingri. Austrumu mežā aug labi oši.

-     Kur tu liec tik daudz instrumentu?

-     Visur kur, Sargs atbildēja. Ziemā katram būs kāds darbs. Kad pienāks ziema, pats sapratīsi. Ziemas šeit ir garas…

Aiz vārtiem ir īpaša vieta zvēriem. Nelielas ganības, kur zvēri guļ pa nakti. Tur tek maza upīte, kuras ūdeni tie var padzerties, kad slāpst. Otrā krastā, cik tālu vien sniedzas skats, plešas Ābeļu mežs. Tas aizplūst tālumā kā jūra un izkūst migliņā pie apvāršņa.

Rietumu sienā ir trīs sargtorņi, un tur var uzkāpt pa trepēm. Lai paglābtos no lietus, tiem ir uzlikts vienkāršs jumtiņš, pa aizrestoto logu jebkādā laikā var novērot zvērus.

-    Neviens, izņemot tevi, nenāk uz tiem skatīties, sacīja Sargs. Tu tikko esi šeit ieradies. Padzīvo kādu laiku, un ari tev būs zudusi interese. Tāpat kā citiem. Ja nu vienīgi pavasara pirmajā pusē…

Un Sargs paskaidroja, ka pavasara sākumā ir viena tāda nedēļa, kad cilvēki rāpjas sargtorņos, lai redzētu zvērus cīnāmies. Šajā nedēļā, kad zvēru tēviņi met spalvu, bet mātītes gatavojas radībām, biklajos radījumos pamostas mežonīgs instinkts un tēviņi ar neiedomājamu cietsirdību metas cits citu sakropļot. Un tad zeme noplūst ar asinīm un no tām sākas jauna kārtība un jauna dzīvība.

Pavisam klusi tie guļ, paliekuši sev apakšā kājas, apkaltušajā rudens zālē, un vakara saulē vizuļo to garā, zeltītā vilna. Izstiepuši kaklu kā zemē ieaugušas skulptūras, tie skatās, kā ābeļu lapotnē izkūst pēdējie stari. Drīz saule noriet un vakara zilgme apņem zvēru ķermeņus. Tikai tad viņi, galvu nokāruši un balto ragu pret zemi noliekuši, aizver acis.

Tā beidzas atkal viena diena Pilsētas dzīvē.

3 SKARBĀ BRĪNUMZEME Lietusmētelis. Tumsas radījumi. Skalošana

Es tiku ievests tukšā, plašā istabā. Sienas baltas, arī griesti balti, paklājs kafijas brūnumā… Viss bija gaumīgās, izsmalcinātās krāsās. Saki, ko gribi, bet pat baltajai krāsai ir savas nianses no cēlas līdz netīri neizprotamai. Loga matētie stikli neļāva saskatīt ainavu ārpusē, bet blāvā gaisma, kas ietika istabā, mani pārliecināja vismaz par to, ka saule vēl nav norietējusi. Tātad es atrodos virszemē un nolādētais lifts tomēr ir virzījies uz augšu. Es mazliet nomierinājos: nojauta nebija mani pievīlusi.

Tuklīte ar žestu aicināja mani apsēsties. Es apsēdos uz ādas dīvāna un pārliku kāju pār kāju. Vēl nebiju īsti paguvis iekārtoties, kad viņa pārgāja pār istabu un nozuda aiz citām durvīm, pretī tām, pa kurām bijām ienākuši.

Istabā nebija gandrīz nekādu mēbeļu. Dīvāna priekšā stāvēja neliels galdiņš, uz galdiņa keramikas komplekts: šķiltavas, pelnu trauks, cigarešu lādīte. Intereses pēc ielūkojos lādītē, bet neredzēju tur nevienu cigareti. Pie sienām nebija ne gleznu, ne kalendāra, ne fotogrāfiju. Te nebija nevienas liekas lietas.

Blakus logam bija liels rakstāmgalds. Es piecēlos no dīvāna, aizgāju līdz logam un aplūkoju galdu. Tas bija veidots no masīvas, biezas plāksnes, tā abās pusēs bija skapīši ar atvilktnēm. Uz galda bija lampa ar abažūru, trīs lētas lodīšu pildspalvas, galda kalendārs un nevērīgi izbārstīta papīra saspraužu sauja. Es ielūkojos galda kalendārā tajā bija atšķirts šodienas datums.

Istabas tālākajā stūri novietoti trīs metāla drēbju skapīši tādi mēdz būt birojos. Skapīši nepavisam neiederējās šīs istabas interjerā. Pārāk rupji un primitīvi solīdam birojam. Es kabinetā ievietotu pieskaņotu elegantāku koka rakstāmgaldu, bet šis nav mans birojs. Esmu šeit tikai darba dēļ, un nav mana problēma, vai te ir pelēks tērauda skapītis vai gaišs persiku krāsas mūzikas automāts.

Sienā pa kreisi bija iebūvētais skapis. Gareniski bija piestiprinātas plānas salokāmās durvis. Tās tad ari bija visas mēbeles, kas atradās istabā. Nebija ne pulksteņa, ne telefona, ne zīmuļu asināmā, ne karafes ar ūdeni. Arī ne grāmatu plaukta un dokumentu mapes. Man nebija ne jausmas, kāda nozīme un kādas funkcijas ir šai telpai. Es atgriezos dīvānā, atkal sakrustoju kājas un nožāvājos.

Pēc kādām desmit minūtēm meitene atgriezās. Uz mani pat nepaskatījusies, viņa atvēra viena skapīša durvis, izņēma no tā kaut ko melnu un spīdīgu un aiznesa uz galdu. Tur bija blīvi salocīts impregnēts lietusmētelis un gumijas zābaki. Pašā virspusē bija aizsargbrilles, kādas lietoja piloti Pirmajā pasaules karā. Man nebija ne jausmas, kas tagad notiks.

Meitene, pagriezusies pret mani, kaut ko teica, bet es to nevarēju nolasīt, jo lūpu kustības bija pārāk ātras.

-     Vai varētu runāt nedaudz lēnāk? Neesmu tik prasmīgs lasīšanā no lūpām, es paskaidroju.

Tagad viņa runāja lēnām, plati atverot muti. Uzvelciet šo virs drēbēm, viņa sacīja. Es gan negribēju lietusmēteli vilkt, bet arī stīvēties pretī nebija vēlēšanās, tādēļ klusēdams izpildīju viņas norādījumus. Novilku sporta kurpes, uzāvu gumijas zābakus un virs sporta krekla uzģērbu lietusmēteli. Lietusmētelis bija smags, un zābaki bija vienu vai divus izmērus par lielu, bet es nolēmu arī par to nesūdzēties. Sieviete pienāca pie manis, aizpogāja līdz potītēm garo lietusmēteli un cieši pār galvu uzvilka kapuci. Kad viņa vilka man kapuci, mans degungals pieskārās viņas gludajai pierei.

-    Ārkārtīgi labs aromāts, es izteicu komplimentu. Domādams, protams, viņas smaržas.

Noteikusi: Paldies, viņa aizspieda kapuces spiedpogas lidz pašam degunam. Tad virs kapuces uzlika aizsargbrilles. H es sāku izskatīties pēc lietainam laikam pielāgotas mūmijas.

Atbīdījusi tādas kā sienas skapja durvis, viņa paņēma mani aiz rokas un ieveda nelielā kambari, tad ieslēdza gaismu un durvis aizvēra. Kambaris izskatījās pēc parastas, virsdrēbēm domātas garderobes telpas, tikai tur nebija drēbju. Redzēju tikai tukšus mēteļu pakaramos un pretkožu tabletes, vairāk neko. Kas zina, varbūt tā nemaz nebija garderobe, bet par tādu nomaskēta istabiņa ar slepeno eju? Ietērpt mani lietusmēteli, lai tāpat vien iegrūstu garderobē, tas būtu pārāk bezjēdzīgi.

Viņa pagrieza stūri esošo apaļo metāla rokturi. Kā jau biju gaidījis, sienā atvērās lūka automašīnas bagāžnieka durtiņu lielumā. No dziļā, melnā cauruma uzvēdīja mitrs aukstums. Maigi sakot, tā nebija nekāda patīkamā sajūta. Vienmērīgais troksnis, kas nāca no lejas, bija tāds kā straujas upes čalošana.

-    Tur lejā tek upe, paziņoja tuklīte. Tagad viņas dīvainā runāšana skanēja mazliet dabiskāk. Tā, it kā viņa runātu normāli, bet troksnis izdzēstu balsi. Varbūt tāpēc man šķita, ka ir kļuvis vieglāk viņu saprast? Ir nu gan brīnumi.

-    Ejot augšup pa upi, būs liels ūdenskritums. Neapstājies, ej tam cauri! Aiz tā ir vectēva laboratorija. Tālāk jau paši tiksiet galā.

-    Tavs vectēvs mani tur gaida?

-    Jā, viņa atbildēja un pasniedza siksniņā iesietu ūdensizturīgu kabatas lukturīti.

Nebija ne mazākās vēlmes iet aukstajā, mitrajā tumsā, bet iebilst bija par vēlu, tādēļ saņēmies spēru kāju tumsas atvērtajā rīklē. Tad, paliecies uz priekšu, iebāzu tur ari galvu un plecus un izvilku cauri visu ķermeni. Ieģērbts dzelžaini cietā lietusmēteli, es riskēju salauzt visus kaulus, taču galu galā biju sevi izdabūjis cauri otrā pusē. Tad atskatījos uz gaišajā lodziņā stāvošo tukllti. Tagad, skatoties no tumšās ejas caur aizsargbrillēm, viņa izskatījās visai piemīlīga.

-     Esi uzmanīgs! Neatej no upes un nenovirzies pa sānceļiem! Tikai taisni! viņa, pieliekusies, lai mani saskatītu, piekodināja.

-    Taisni un līdz ūdenskritumam? es skaļā balsī precizēju.

-    Taisni un līdz ūdenskritumam! viņa atkārtoja.

Es pamēģināju bez skaņas, ar lūpām vien pateikt: "Sela?" Viņa plati pasmaidīja un atbildēja: "Sela." Tad ar blīkšķi aizvēra durvis.

Kad durvis aizvērās, es biju ietīts pilnīgā tumsā. Nebija ne sīkākā stariņa. Es nevarēju saskatīt pat ne savas rokas. Bridi stāvēju apstulbis, it kā man kāds būtu iezvēlis pa galvu. Mani pārņēma celofānā ietītas un ledusskapī iegrūstas zivs stindzinošais nespēks. Kad pēkšņi, bez jebkādas sagatavošanās tiec iegrūsts pilnīgā tumsā, ķermenis uz brīdi zaudē jebkādu spēku. Pirms aizvēra durvis, viņai vismaz vajadzēja pabildināt.

Sataustījis nospiedu luktura slēdzi, dzīvespriecīgi, dzelteni stari vienotā kūlītī izskrēja tumsā. Vispirms es apgaismoju zemi pie kājām, tad lēnām pārbaudīju apkārtni. Es stāvēju uz apmēram trīs reiz trīs metrus lielas betona platformas, no tās uz leju tiecās krauja, kurai nevarēju saskatīt dibenu. Ne margu, ne arī kādas apmales. "Vismaz par to viņai iepriekš būtu pienācies mani pabridināt," es diezgan dusmīgi nodomāju.

Platformas vienā malā bija piestiprinātas alumīnija kāpnes. Es šķērsām pār krūtīm pārmetu luktura siksniņu un uzmanīgi, pakāpienu pa pakāpienam, rāpos lejā pa slidenajām alumīnija kāpnēm. Ūdens čalošana kļuva aizvien skaļāka un skaidrāka. Kur tas ir dzirdēts, ka aiz garderobes telpas modernas ēkas birojā ir krauja un tur lejā plūst upe! Turklāt Tokijas centrā! Jo vairāk par to domāju, jo mazāk ko sapratu. Vispirms tas idiotiskais lifts, tālāk bez balss runājošā tukllte, pēc tam šis. Varbūt man vajadzētu atteikties no tāda darba un atgriezties mājās? Ir pārāk daudz briesmu, un viss ir zaudējis pieņemto kārtību… Tomēr es atmetu šo domu un rāpos vien tālāk uz leju. Pirmkārt, man ir savs profesionālais lepnums, otrkārt, tas bija ari rožainās tuklītes dēļ. Domas par viņu nez kāpēc nedeva mieru, un man nepatika viņas acis tāpat vien atteikties no darba.

Nokāpis divdesmit pakāpienus, es atpūtos un ievilku elpu, tad, nokāpis vēl astoņpadsmit, biju sasniedzis zemi. Es stāvēju kāpņu lejasgalā un piesardzīgi paspldināju sev apkārt lukturīti. Zem kājām bija cieta, līdzena klints, mazliet tālāk tecēja kādus divus metrus plata upe. Lukturīša gaismā bija redzams, kā upe tek, ūdens virsmai plīvojot kā karogam. Straume izskatījās diezgan strauja, bet upes dziļumu un ūdens krāsu nevarēja noteikt. Es tikai sapratu, ka ūdens plūst no kreisās puses uz labo.

Apgaismojot zemi zem kājām, gar klinti virzījos augšup pa straumi. Pa brīdim man likās, it kā ap mani kaut kas līstu apkārt, es strauji pavērsu turp gaismu, bet neko nevarēju ieraudzīt. Varēju redzēt tikai sienu taisni stiepjamies upes abās pusēs un straumi. Acīmredzot tumsā mazliet sākuši streikot nervi.

Nogājis kādas piecas sešas minūtes, pēc atbalss sapratu, ka griesti ir strauji zaudējuši augstumu. Es paspidināju lukturīti uz augšu, bet tumsa bija pārāk bieza un griestus nevarēju saskatīt. Tālāk, kā jau meitene bija brīdinājusi, sienas abās pusēs kļuva redzami tādi kā sānceļi. Drīzāk nevis sānceļi, bet gan plaisas klintīs, un no to apakšas burbuļodams tecēja ūdens un mazās straumītēs ieplūda upē. Joka pēc piegāju pie vienas no plaisām un apgaismoju to ar lukturi, bet neko nevarēju redzēt. Varēju tikai saprast, ka salīdzinājumā ar ieeju dziļumā plaisa bija pārsteidzoši plaša. Nebija ne mazākās vēlēšanās mēģināt tur ieiet.

Sažņaudzis rokā lukturīti, es kā sena zivs pa evolūcijas kāpnēm virzījos augšup gar upi. Klints sāka kļūt mitra un slidena, kājas vajadzēja spert uz priekšu, uzmanot katru soli. Ja es paslīdētu šādā tumsā, tad iekristu upē vai sasistu lukturīti un ar mani būtu cauri.

Ejot visa uzmanība bija pievērsta kājām, tāpēc es no sākuma neievēroju vāju gaismiņu, kas šūpojās priekšā. Mazliet pacēlis acis, pamanīju, ka gaisma jau bija pienākusi kādus septiņus astoņus metrus no manis. Es instinktīvi nodzēsu lukturīti, iebāzu roku lietusmēteļa šķēlumā un no bikšu aizmugures kabatas izvilku nazi. Tad sataustījis atvāzu asmeni. Tumsa un ūdens dunoņa mani pilnībā piesedza.

Kad izslēdzu lukturīti, vājā, dzeltenā gaismiņa priekšā apstājās kā iemieta. Tad tā uzvilka gaisā divus lielus apļus. Izskatījās, ka tā ir zīme: "Viss kārtībā, briesmu nav." Tomēr es, nezaudējot modrību, gaidīju parādāmies to, ar ko man ir darīšana. Drīz gaisma atkal sāka šūpoties. Izskatījās, it kā milzīgs, ar augstu intelektu apveltīts jāņtārpiņš bez noteikta mērķa peldētu gaisā. Es ar labo roku sagrābu nazi, bet kreisajā rokā turēju izslēgto lukturīti un cieši vēros uz gaismiņu.

Gaismiņa, pienākusi kādus trīs metrus no manis, apstājās, viegli pacēlās augšup un atkal nolaidās lejā. H spīdēja diezgan vārgi, un es no sākuma nesapratu, ko īsti man rāda. Taču tā atkal un atkal lēkāja augšup lejup. Cieši ieskatoties, sāku apjēgt, ka tā ir vīrieša seja. Tai, tāpat kā man, bija aizsargbrilles un pilnībā pārvilkta melna kapuce. Svešiniekam rokā bija metāla petrolejas lampa, kādas pārdod sporta preču veikalā. Viņš, šo lampu spldinādams sev sejā, kaut ko spēji sauca, bet ūdens atbalsošanās dēļ es neko nedzirdēju, un tumsas un neskaidro mutes kustību dēļ teikto nevarēju nolasīt no lūpām.

Izskatījās, ka vīrs saka: "…vidū… dēļ. Tavu… piedod… ar to…" bet no tā es neko nesapratu. Lai kā ari būtu, bīstams viņš neizskatījās, un es ieslēdzu lukturīti, no sāniem apgaismoju savu seju un, ar pirkstu rādot uz ausi, darīju viņam zināmu, ka neko nevaru dzirdēt.

Vīrietis, kā juzdamies apmierināts, vairākas reizes pamāja ar galvu, nolika petrolejas lampu zemē un sāka meklēties pa lietusmēteļa kabatām, locīdamies uz visām pusēm. Un te apdullinošā rēkoņa pēkšņi apklusa. Man šķita, ka apkārtējā dunoņa pamazām kļuva vājāka. Es zaudēju samaņu: apziņa dziest, tāpēc arī pazūd skaņa. Es gan nezinu, kāpēc tā nospriedu, taču katram gadījumam sasprindzināju rokas un kājas, lai uz akmeņiem nesasistos.

Pagāja vairākas sekundes, taču es neģību un jutos visā visumā labi. Tikai upe čaloja klusāk tas arī viss.

-     Atnācu jums pretī, vīrietis teica. Šoreiz skaidri varēja dzirdēt viņa balsi.

Nošūpojis galvu, es iespiedu padusē lukturīti un, saliecis nazi, iebāzu to kabatā. Nojautu, ka šī būs neparasta dieniņa.

-     Kas notika ar skaņu? es vīrietim jautāju.

-     Ar ko? Ak, jā… Troksnis bija liels, vai ne? Atvainojiet! Bet es jau to samazināju, nu jau viss kārtībā. Runājot viņš nepārtraukti māja ar galvu. Tagad upe čaloja ne skaļāk par meža strautu. Nu ko, iesim? Viņš uzgrieza man muguru un ierastā soli sāka iet augšteces virzienā. Es, apgaismojot ceļu sev zem kājām, viņam sekoju.

-    Samazinājāt skaņu? Tātad tā bija mākslīga? es kliedzu uz to pusi, kur vajadzēja būt vīra mugurai.

-     Nē, vīrs atsaucās. Parasta dabas skaņa.

-     Bet kā jūs samazināt dabas skaņas? es jautāju.

-     Pareizāk sakot, es nesamazinu, vīrs atbildēja. Vienkārši izslēdzu.

Es nedaudz apjuku un nolēmu atturēties no tālākas izjautāšanas. Galu galā es te neesmu tāpēc, lai uzbāztos citiem ar jautājumiem. Es biju atnācis izpildīt pasūtījumu, un tam, ka mans klients skaņu samazina, izslēdz vai sajauc kā vodku ar laimu, ar manu darbu nav nekāda sakara. Tādēļ es, neko neteicis, turpināju soļot.

Tā vai citādi kustēties uz priekšu bez trokšņa apkārt bija daudz vieglāk. Varēja pat sadzirdēt gumijas zābaku čīkstoņu.

Virs galvas divas trīs reizes dīvaini noskanēja tā, it kā tiktu berzēts olis pret oli, un tad apklusa.

-    Izskatās, ka šeit atkal iekļuvuši Tumsas radījumi, teica vīrs. Es redzēju pēdas. Tāpēc ari atnācu jums pretī. Parasti tie mūdži šeit nelien. Tomēr pa reizei gadās… Tīrā sodība!

-    Tumsas radījumi? es pārjautāju.

-     Domājams, jums neko īpaši negribētos uz šīs takas sastapties ar Tumsas radījumiem, sacīja vīrs un sulīgi nosmējās.

-    Mjā. Laikam gan, es piekrītoši noteicu. Šādā tumsā patiešām negribētos sastapties ar ko tādu, kā izskatu pat nav iespējams iedomāties.

-     Tādēļ jau es atnācu pretī, vīrs atkārtoja. Ar Tumsas radījumiem jokoties nedrīkst.

-     Ļoti laipni no jūsu puses, es teicu.

Tā mēs kādu bridi gājām, līdz priekšā bija sadzirdama tāda skaņa, it kā ūdens krāns būtu atstāts vaļā. Ūdenskritums. Lukturīša mazajā gaismā neko īsti nevarēju saprast, taču šķita, ka tas ir liels ūdenskritums, un, ja nebūtu izslēgta skaņa, droši vien būtu pamatīgs troksnis. Mēs piegājām pie ūdens sienas, un man tika piešļakstltas aizsargbrilles.

-     Šeit ir jāiziet cauri, vai ne? es jautāju.

-    Jā, virs atbildēja. Tad bez jebkādiem citiem paskaidrojumiem viņš pazuda ūdenskritumā. Neko darīt es steidzīgi viņam sekoju.

Par laimi, tajā vietā, kur mēs gājām, ūdens lija vismazāk, bet, neskatoties uz to, tas kā ar milzu āmuru dzina mani vai zemē. Lai ari cik lietusmēteļu būtu mugurā, tu netiksi līdz tai velna laboratorijai nesamircis. Es sapratu, ka to laikam prasa kāda īpaša slepenība. Bet vai tad viss nevarētu notikt kaut vai mazliet viesmīlīgāk? Ūdenskrituma vidū es paslīdēju un sāpīgi sasitu ceļgalu. Izslēgtās skaņas dēļ starpība starp to, kam būtu jāskan, un to, ko es dzirdēju, izsita no līdzsvara. Sakiet, ko gribat, bet ūdenskritumam būtu jādārd, kā ūdenskritumam pienākas dārdēt.

Aiz ūdens priekškara bija ala cilvēka augumā, un tās galā metāla durvis. Virs izvilka no lietusmēteļa kabatas kaut ko līdzīgu mazam kalkulatoram, iebīdīja to atslēgas caurumā, mirkli nogaidīja, un durvis bez trokšņa atvērās uz iekšpusi.

-     Tā, esam galā. Lūdzu! Vīrs palaida mani pa priekšu, tad iegāja ari pats un aizslēdza durvis. Gāja traki, vai ne?

-     Nu, vispār… Ja es jums teiktu, ka tīrais nieks, jūs taču man neticētu, es atturīgi atteicu.

Vīrs, neizlaižot no rokām petrolejas lampu, nenovilcis kapuci un nenoņēmis aizsargbrilles, iesmējās. Uho-ho-ho. Tie bija dīvaini, dziļi smiekli.

Telpa, kurā mēs iegājām, bija līdzīga baseina ģērbtuvei vienkārša, plaša telpa, gar sienām skapīši, to plauktos kārtīgi izvietots kāds pusducis melnu lietusmēteļu, gumijas zābaku un aizsargbriļļu tādu pašu kā mums abiem. Es noņēmu brilles, novilku lietusmēteli, uzliku to uz pakaramā un gumijas zābakus noliku plauktā. Beigās pakāru lukturīti uz kāsīša pie sienas.

-    Piedodiet, ka tik ļoti apgrūtināju, virs atvainojās. Tomēr pats galvenais ir piesardzība. Bez piesardzības pasākumiem te nevar, jo tumsā tie radījumi čum un mudž. Ja kaut uz bridi atslābsi, ne kauliņa nepaliks.

-    Tumsas radījumi?

-    Nūja… Ari Tumsas radījumi, vīrs atbildēja un pamāja ar galvu.

Tad viņš mani pavadīja uz kabinetu, kas atradās aiz ģērbtuvēm. Novilcis melno lietusmēteli, vīrs pārtapa par patīkamu maza auguma večuku. Nevarētu teikt, ka viņš būtu apaļīgs, bet miesas uzbūve izskatījās spēcīga un masīva. Viņa seja bija dzīvespriecīga un sārta. Večuks izvilka no kabatas pensneju, uztupināja uz deguna un sāka izskatīties pēc ievērojama pirmskara laika politiķa.

Viņš man norādīja uz dīvānu, un pats nosēdās pie rakstāmgalda. Istaba bija tieši tādi pati kā tā, kurā mani bija ievedusi tuklīte. Paklāja krāsa, gaismas ķermeņi, tapetes, dīvāns viss bija tāds pats. Uz galdiņa pie dīvāna bija nolikts tāds pats smēķēšanas piederumu komplekts. Uz galda bija noplēšamais kalendārs un tāpat nevērīgi bija izkaisītas papīra saspraudes. It kā es būtu apgājis apli un atgriezies tajā pašā vietā. Varbūt tā tas ari ir, bet varbūt ne. Es taču neatceros, kā tieši bija izkaisītas papīra saspraudes!

Sirmgalvis diezgan ilgi mani vēroja. Tad, paņēmis rokā papīra saspraudi, iztaisnoja to un bakstīja ienadžus. Ja teiktu precīzāk, tas bija kreisās rokas rādītājpirksts. Pēc briža, pārtraucis bakstīt ienadzi, viņš sabojāto saspraudi iemeta pelnu traukā. Es nodomāju: "Ja varētu vēlreiz par kaut ko pārdzimt, es gan negribētu kļūt par papīra saspraudi." Pārāk bezjēdzīgi: nākt pasaulē, lai kāds nezināms sirmgalvis bakstītu ienadžus un pēc tam izmestu pelnu traukā.

-    Cik man zināms, Tumsas radījumi ir apvienojušies ar šifrētājiem, vecais vīrs sacīja. Tas, protams, nenozīmē, ka tādēļ tie ievēros ciešas saistības. Tumsas radījumi ir pārlieku piesardzīgi, bet šifrētāji pārāk steidzīgi. Tādēļ to vienošanās varētu būt tikai uz kādu laiku. Bet vispār tā ir slikta zīme. Nav labi, ka Tumsas radījumi, kam nevajadzētu šurp nākt, pēdējā laikā klīst te apkārt. Tā vien skaties, šī vieta var kļūt par viņu midzeni. Ja tā notiks, ari man būs savi sarežģījumi.

-     Tā ir, es piekritu. Man gan nebija ne jausmas, kas tie Tumsas radījumi tādi ir, bet, ja šifrētāji ar kādu ir apvienojuši spēkus, ari man tas būs ārkārtīgi neizdevīgi. Mēs ar šifrētājiem parasti esam konkurējuši kā līdzīgs ar līdzīgu, tomēr katrs mazākais sikums to var mainīt. Jau tas, ka es nezinu par Tumsas radījumiem, bet viņi par mani zina, ir līdzsvara zaudēšana. Kaut gan varbūt es nezinu par Tumsas radījumiem tāpēc, ka esmu ierindas darbinieks, bet augstākstāvošajiem tādas lietas zināmas jau sen.

-    Lai nu paliek. Tā ir īpaša saruna. Ja esat ar mieru, sāksim darbu, vīrs turpināja.

-     Protams, es piekritu.

-    Es lūdzu aģentam, lai man atsūta visprasmīgāko skaitļotāju, un izvēle krita uz tevi. Izrādās, tev ir tāda reputācija, ka tik turies. Visi tevi slavēja: prasmīgs, nervi stipri, kārtīgi veic darbu. Ja neņem vērā to, ka trūkst spējas cieši sadarboties, nav ko iebilst.

-     Es gan domāju, ka viņi pārspīlē, noteicu. Pieticība ari man nenāks par ļaunu.

Uho-ho-ho. Sirmgalvis atkal skaļi nosmējās. Nu, ja runājam godīgi, man par to spēju sadarboties nav ne silts, ne auksts. Galvenais ir stipri nervi. Ja nav dzelzs nervu, par pirmklasīgu skaitļotāju nevar kļūt. Nu, tāpēc jau tā alga ari ir tik liela…

Man nebija ko teikt, un es klusēju. Sirmgalvis iesmējās atkal un veda mani uz laboratoriju.

-     Es esmu biologs, viņš pa ceļam skaidroja. Taču pēdējos gados es daru visu ko, kas ir ārpus bioloģijas. Tur ir gan neirofizioloģija un akustika, lingvistika un pat teoloģija. Atvaino, ka es tā runāju par sevi, taču veicu tiešām diezgan oriģinālus un vērtīgus pētījumus. Pašlaik galvenokārt pētu zīdītāju aukslējas.

-     Aukslējas?

-     Muti. Mutes dobumu, vienkārši sakot. Pētu mutes funkcijas to, kā mute kustas, kā veidojas balss… Paskaties te!

Viņš pagrieza slēdzi pie sienas un iededza laboratorijā gaismu. Visā telpas sienas platumā bija plaukts, uz tā cieši cits pie cita bija sarindoti visāda veida zīdītāju galvaskausi. Visu zīdītāju, kādus vien es varēju iedomāties, sākot ar žirafes, zirga, pandas un beidzot ar peles. Ja saskaitītu, droši vien būtu savi trīs četri simti. Protams, bija ari cilvēka galvaskauss. Rindā bija salikti pa vienam sievietes un vīrieša galvaskausam no baltās, melnās un dzeltenās rases.

-    Bet vaļu un ziloņu galvaskausus es glabāju atsevišķi, pagrabā. Kā tu saproti, tie aizņem pārāk daudz vietas…

-    Tā ir gan, es piekritu. Tiešām, ja te noliktu vēl ari vaļa galvaskausu, strādāt vajadzētu priekštelpā.

Visi dzīvnieki kā sarunājuši bija plati atpletuši muti un tukšiem acu dobumiem cieši vērās pretējā sienā. Lai arī tie bija pētījumu objekti, tomēr nav īpaši patīkami būt tik daudzu kaulu ieskautam. Citos plauktos, kaut gan ne tik blīvi kā galvaskausi, bija sarindotas formalīnā iekonservētas visdažādāko veidu mēles, ausis, lūpas un aukslējas.

-    Kā ir? Diezgan prāva kolekcija, vai ne? vecais vīrs priecīgi jautāja. Vieni cilvēki kolekcionē markas, citi ierakstus. Ir cilvēki, kas pagrabā glabā vīnus, un bagātnieki, kas priecājas par dārzā izvietotiem tankiem. Es kolekcionēju galvaskausus. Cilvēki ir dažādi. Tādēļ tas ir interesanti. Vai jūs tā nedomājat?

-    Tā ir gan, es piekritu.

-     Man jau kopš jaunības ir liela interese par zīdītāju galvaskausiem, tādēļ tik cītīgi tos krāju. Jau kādus gadus četrdesmit. Lai izprastu galvaskausu, vajadzīgs vairāk laika, nekā var iedomāties. Dzīvus cilvēkus ar miesu un asinīm ir daudz vieglāk izprast. Par to esmu pilnīgi pārliecināts. Man gan šķiet, ka tik jaunam cilvēkam kā tu daudz vairāk intereses ir par miesu, viņš nopriecājās pats par savu joku. Uho-ho-ho. Man pagāja trīsdesmit gadu, līdz varēju sadzirdēt skaņu, kas nāk no galvaskausiem. Trīsdesmit gadi nav nieka laiks.

-     Skaņas? es jautāju. Vai tad no galvaskausiem nāk skaņas?

-    Un kā vēl! vecais vīrs atbildēja. Katram ir sava specifiska skaņa. Sacīsim, katrā ir savs skaņu kods. Galvaskausi sarunājas. Jā, jā pavisam burtiskā nozīmē. Un manu pašreizējo pētījumu mērķis ir šos kodus atšifrēt. Kad tie būs atšifrēti, kļūs iespējams tos kontrolēt.

-     Hmm… es norūcu. Es gan nevarēju saprast visos sīkumos, bet, ja būtu tā, kā teica vecais vīrs, tas noteikti ir vērtīgs pētījums.

-     Izskatās pēc tiešām vērtīga pētījuma, es noteicu.

-    Tā patiešām ir. Sirmgalvis pamāja ar galvu. Tādēļ jau tie draņķi stiepj savas ķepas pēc tiem. Velna izdzimumi! Tiem ir smalka oža. Tā vien grib izmantot manus pētījumus saviem netīrajiem nolūkiem. Piemēram, ja izdodas izlasīt galvaskausos saglabātās atmiņas, lieka kļūst spīdzināšana. Nogalini pretinieku, nodīrā no galvaskausa miesu, un visa informācija ir kā uz delnas…

-     Kāds ārprāts! es nodrebinājos.

-    Nu, kas tas būs par ārprātu, vēl par agru runāt. Pašreizējā līmenī vieglāk ir nolasīt informāciju no izņemtām smadzenēm.

-    Arī jauki… es noteicu. Nodīrāt galvaskausu vai izņemt smadzenes nav nekāda lielā atšķirība.

-     Tāpēc jau man vajag, lai jūs kārtīgi visu aizkodētu. Lai pat visspicākie šifrētāji nevarētu nolasīt eksperimentu datus, sirmgalvis nopietni paskaidroja. Es nezinu, vai civilizācija tiks ārā no pašreizējās krīzes, ja beidzot neizšķirsies par to, kā tad īsti zinātne jāizmanto ļauniem vai labiem nolūkiem. Taču esmu pārliecināts, ka zinātnei ir jāpastāv pašai sevis dēļ. Tikai tā! Tam es svēti ticu.

-     Es slikti pārzinu ticības lietas, uzmanīgi atbildēju. Taču gribētu tikt skaidrībā par kādu tīri organizatoriskas dabas jautājumu. Redziet, mans darba nosūtījums nenāk no Sistēmas galvenās mītnes vai no Sistēmas oficiālā aģenta, bet gan tieši no jums. Tas ir ļoti rets gadījums. Atklāti sakot, tādi gadījumi ir pretrunā ar Statūtiem. Ja es pārkāpju Statūtus, man tiek atņemta licence un es palieku bez darba. Es ceru, ka jūs to saprotat?

-     Es ļoti labi saprotu, sirmgalvis pamāja. Un uztraukums ir dabisks. Tomēr šis ir oficiāls nosūtījums, ko veikusi Sistēma. Vienkārši, lai saglabātu slepenību, es pasūtījumu nenoformēju kancelejā, bet sazinājos tieši ar jums. Par šo darbu jums neviens neatņems licenci.

-    Vai jūs varat to garantēt?

Vecais vīrs izvilka galda atvilktni, izņēma dokumentu mapīti un pasniedza to man. Es to pāršķirstīju un neticēju savām acīm: tur tiešām bija uz vairākām lapām rakstīts Sistēmas oficiālais nosūtījums. Šis dokuments ir ari ticis parakstīts, kā nākas.

-    Viss kārtībā, es noteicu un atdevu atpakaļ mapīti. Man ir otrā līmeņa kvalifikācija. Tas derēs? Otrā līmeņa kvalifikācija nozīmē…

-    Divreiz lielāku samaksu nekā parasti. Neiebilstu. Kopā ar prēmiju jūs saņemsiet trīskārši. Vai derēs?

-     Ļoti laipni no jūsu puses.

-    Tas kā nekā ir īpaši svarīgs darbs. Turklāt bija jāiet caur ūdenskritumu… Uho-ho-ho, sirmgalvis iesmējās.

-     Labi. Tad parādiet izejas datus, es palūdzu. Es tos izskatīšu un izvēlēšos optimālo konvertēšanas metodi. Kas veiks skaitļošanu datorā?

-    To izdarīšu es savā datorā. Bet jūs paveiksiet visu, kas ir pirms un pēc tā. Neiebilstat?

-     Labi. Tā es ietaupīšu laiku un ari nogurums būs mazāks.

Sirmgalvis piecēlās no krēsla, uzgrieza man muguru un

sāka taustīties ar rokām pa kailu sienu. Pagāja kādas piecas vai sešas sekundes, un monolītajā paneli atvērās slepenas nišas durtiņas. Brīnumi turpinājās. Vecais vīrs izvilka vēl vienu dokumentu mapīti un aizcirta durtiņas. Gludajā, sniegbaltajā sienā nebija ne spraugu, ne šuvju.

Es paņēmu mapīti un veikli izskatīju datus septiņu lappušu garumā. Datos nekādu problēmu nebija. Parasta izejviela konvertēšanai.

-     Es domāju, šiem datiem skalošana būs tieši laikā, es ieteicu. Te nebūtu jābaidās par algoritma uzlaušanu pagaidu tiltu praktiski nevar uzcelt. Protams, teorētiski tas ir iespējams, bet nevar pārbaudīt tā veiksmigumu un, ja ari pārbaudītu, nevar izvairīties no kļūdām. Tas ir tāpat kā šķērsot tuksnesi bez kompasa. Mozum gan tas izdevās…

-    Es nezinu, ko Mozus darīja tuksnesi, bet jūrai viņš tomēr tika pāri.

-    Tas bija pārāk sen. Cik man zināms, šajā konvertēšanas līmenī pagaidām nav reģistrēts neviens uzlaušanas gadījums.

-    Jūs gribat teikt, ka pietiek ar banālu primāro konvertāciju?

-    Pie sekundārās būs pārāk liels risks. Mēs, protams, padarīsim varbūtību par uzbrukumu pa pagaidu tiltu līdzīgu nullei, tomēr šodien tā vēl ir pārāk bīstama akrobātika: mēs riskējam paši sev aizlikt priekšā kāju. Konvertēšanas process tomēr nav vēl pilnībā apgūts. Pētījumi turpinās.

-     Bet es nemaz nerunāju par sekundāro konvertāciju, sirmgalvis klusu sacīja, paņēma no galda kārtējo saspraudi un sāka bakstīt ienadzi. Šoreiz tas bija kreisās rokas vidējais pirksts.

-     Ak tā? Bet tad taču…

-    Šaflings, viņš asi pārtrauca mani. Es runāju par šaflingu. Vispirms skalošana, bet pēc tam šaflings. Tādēļ es pasaucu tieši jūs. Ja būtu tikai skalošana, nebūtu īpašas nepieciešamības izsaukt tādu kā jūs.

-     Es kaut ko nesaprotu, es atzinos un, atgāzies pret dīvāna atzveltni, sakrustoju kājas. Kā jūs zināt par šaflingu? Tā taču ir augstākās slepenības tēma, pieeja tai ir nobloķēta…

-     Es daudz ko zinu. Man ar Sistēmas augstākstāvošajiem ir cieši sakari.

-    Tad izmantojiet šos sakarus un pajautājiet viņiem. Labi? Un jums atbildēs: pašlaik visas šaflinga sistēmas ir pilnībā iesaldētas, jebkura tāda veida darbība ir kategoriski aizliegta. Nezinu, kāpēc. Droši vien ir bijušas kādas problēmas. Tomēr, lai kā ari būtu, šaflingu izmantot nedrīkst. Ja viņi uzzinās, ka to izmanto, ar licences atņemšu vien cauri netiksim…

Sirmgalvis mani uzmanīgi uzklausīja un atkal pasniedza mapīti, kurā bija nosūtījums.

-    Labi, apskatiet uzmanīgi pēdējo lappusi! Tur jābūt atļaujai izmantot šaflinga sistēmu.

Es atvēru, kā tika sacīts, un pārskatīju pēdējo lappusi. Mistika! Tur tiešām bija atļauja izmantot šaflinga sistēmu. Vairākas reizes pārlasīju. Tā bija oficiāla. Bija uzlikti pat pieci paraksti. Velna milti! Par ko viņi, tur augšā, domā? Vispirms viņi liek izrakt bedri un tūlīt pēc tam atkal aizbērt; kad tā aizbērta, liek atkal atrakt… Taču galva par to visu sāp tikai mums, darba skudrām.

-    Man vajadzētu visu šī nosūtījuma lappušu krāsainās kopijas. Citādi man var iznākt ārkārtīgi lielas nepatikšanas.

-     Protams, sirmgalvis apsolīja. Protams, es iedošu kopijas. Nav, par ko uztraukties. Visas formalitātes ir oficiālas, bez jebkādiem zemūdens akmeņiem. Pusi algas izmaksāšu šodien, bet atlikumu -, kad pabeigsi. Labi?

-    Labi. Skalošanu es veikšu šeit. Skalošanas datus paņemšu līdzi un mājās veikšu šaflingu šaflingam ir vajadzīgi dažādi sagatavošanās darbi. Pēc tam nākšu ar rezultātiem pie jums…

-    Rezultāti man ir vajadzīgi pēc trim dienām tieši pusdienlaikā.

-     Ar to pietiek, teicu. Es pagūšu.

-     Nekādā ziņā nenokavē, vecais vīrs uzsvēra. Ja nokavēsi, būs traki.

-     Vai pasaule sagrūs? es pasmaidīju.

-    Savā ziņā, jā, sirmgalvis teica ar slēptu mājienu.

-     Viss kārtībā. Termiņu neesmu nokavējis ne reizi. Un tagad, ja ir iespējams, sagatavojiet man karstu kafiju un labi daudz ledus ūdens. Un arī kaut ko vakariņām. Izskatās, ka darbs būs ilgs.

Darbs, kā jau biju paredzējis, tiešām bija ilgs. Pašas ciparu kombinācijas bija salīdzinoši vienkāršas, bet, tā kā determinantu pakāpju bija daudz, skaitļošana prasīja daudz vairāk laika, nekā biju domājis. Saņemtos datus es ieliku labajās smadzenēs (sauksim tās tā), tos pilnībā pārkodēju, tad pārnesu uz kreisajām, un nu kreisajās smadzenēs pārnestos ciparus, kas ir pavisam citādi, nekā bija sākumā, pierakstu uz papīra. Tā ir skalošana. Vienkārši izsakoties, tā tas arī notiek. Katram skaitļotājam ir sava kodēšanas atslēga. Šāda koda atšķirība no nejaušu skaitļu tabulām ir tāda, ka tas ir diagrammas veidā. Citiem vārdiem sakot, atslēga ir noslēpta kreiso un labo

labās smadzenes kreisās smadzenes

Vārdu sakot, kamēr robotās virsmas precīzi nesaskan, kodētos datus nav iespējams atgriezt sākotnējā stāvoklī. Tomēr šifrētāji no datoriem zagtiem datiem pieslien pagaidu tiltu un mēģina tos atkodēt. Citiem vārdiem sakot, viņi analizē kodus un hologrammās reproducē smadzeņu robojumus. Gadās, ka tas izdodas, gadās ka ne. Ja mēs attīstām aizsardzības tehniku, viņi attīsta uzbrukuma paņēmienus. Mēs sargājam datus, viņi tos zog. Klasisks policijas un zagļu piemērs.

Nelikumīgi iegūtos datus šifrētāji pārdod informācijas melnajā tirgū un gūst milzīgus ienākumus. Kas ir visļaunākais, informācijas svarīgāko daļu viņi patur sev un efektīvi izmanto savas korporācijas labā.

smadzeņu dalījumā (tas, protams, ir sev labvēlīgs dalījums. Patiesībā tā tas noteikti nav.). Ja to uzzīmē, tas izskatās šādi:

Ikdienā mūsu organizāciju sauc par Sistēmu, bet šifrētāju korporāciju par Fabriku. Sākotnēji Sistēma bija privāts konglomerāts, bet, kad tā nozīme palielinājās, tas ieguva daļēji valstisku statusu. Struktūras ziņā tas varbūt ir līdzīgs Bell kompānijai ASV. Mēs, ierindas skaitļotāji, tāpat kā nodokļu inspektori un advokāti, strādājam kā privāti uzņēmēji, bet šim nolūkam ir nepieciešama valsts izdota licence. Pasūtījumus mēs drīkstam pieņemt tikai no Sistēmas vai Sistēmas oficiāli pilnvarota aģenta. Šie pasākumi tika ieviesti, lai Fabrika

ļaunprātīgi neizmantotu mūsu tehnoloģijas, un, kas tos pārkāpj, saņem sodu un tā licenci konfiscē. Tomēr es īsti nezinu, vai tādi pasākumi ir pareizi vai ne. Tas tāpēc, ka skaitļotāji, kam atņemta kvalifikācija, visbiežāk tūlīt pat aiziet uz Fabriku, nolien pagrīdē un kļūst par šifrētājiem.

Kā organizēta Fabrika to es nezinu. Sākotnēji tā esot bijusi maza mēroga riska kompānija, bet strauji izaugusi. Ir cilvēki, kas šifrētājus sauc par Datu mafiju, bet, tā kā viņi patiešām ir iesakņojušies dažāda veida pagrīdes biznesa aprindās, šī iesauka droši vien atbilst patiesībai. Vienīgā atšķirība no īstās mafijas: viņi nodarbojas tikai ar informāciju. Informācija ir tīra un nes peļņu. Viņi nolūko tādu "treknāku" datoru, izķidā tam atmiņu un ķer nu vēju laukā.

Dzerot krūzīti pēc krūzītes kafiju, es turpināju skalošanu. Stundu strādāt, trīsdesmit minūtes atpūsties tāds bija režīms. Ja to neievēro, robeža starp smadzeņu daļām kļūst neskaidra un radušies cipari aptuveni.

Pusstundas pārtraukumos es pļāpāju ar sirmgalvi. Vienalga par ko. Aktīva mēles trlšana ir vislabākais veids, kā ļaut smadzenēm kārtīgi atpūsties.

-    Ko galu galā nozīmē šie skaitļi manā galvā? es jaūtāju kādā no pārtraukumiem.

-      Tie ir eksperimentu rezultāti, vecais virs atbildēja. Manu šīgada pētījumu rezultāti. Dažādu dzīvnieku galvaskausu un mutes dobumu hologrammas, kā arī viņu radīto skaņu viļņu trīs faktoru analīze. Kā jau pirmīt teicu, bija vajadzīgi trīsdesmit gadi, lai es iemācītos nolasīt katra galvaskausa specifisko balsi. Un tagad, ja es veiksmīgi tikšu galā ar šiem aprēķiniem, tad varēšu šis balsis izsaukt pavisam zinātniskā veidā.

-     Un tad varēs to kontrolēt mākslīgi?

-     Kā tad, sirmgalvis atbildēja.

-     Un kas tad notiks, kad to kontrolēs mākslīgi?

Sirmgalvis ar mēles galu aplaizīja augšlūpu un ilgi neteica ne vārda.

-    Daudz kas notiks, pēc brīža viņš sacīja. Patiesībā ļoti daudz kas notiks. Šo to es nevaru teikt, bet notiks lietas, par kurām tu pat iedomāties nevari.

-     Skaņas izslēgšana ir viena no tām, vai ne? es jautāju.

Uho-ho-ho. Sirmgalvis atkal no sirds iesmējās. Jā, tieši tā.

Pielāgojoties cilvēka galvaskausa īpašajiem signāliem, skaņu var samazināt vai palielināt. Katrs galvaskauss ir citāds, tādēļ pilnībā skaņu izslēgt nevar, bet krietni samazināt gan. Vienkāršāk sakot, apvienojot skaņas un tās pretstata vibrācijas, liekam tām rezonēt. Skaņas izslēgšana ir vienas no nekaitīgākajām pētījumu priekšrocībām.

Nekaitīga? Ja tā ir nekaitīga, tad gribētos zināt, kādas ir pārējās! Es iedomājos pasauli, kur katrs pēc patikas samazina vai palielina skaņu, un man sametās šķērmi.

-    Skaņas var izslēgt abos virzienos gan izejošās, gan ienākošās, sirmgalvis skaidroja. Citiem vārdiem sakot, tāpat kā ir iespējams no dzirdes izslēgt vienīgi ūdens dunoņu vai ari kāda balsi. Cilvēka balss ir individuāla, tāpēc to ir iespējams izslēgt pilnīgi simtprocentīgi.

-     Un jūs domājat to paziņot pasaulei?

-    Ko vēl ne! sirmgalvis teica un atmeta ar roku. Nemaz netaisos tik interesantas lietas paziņot citiem! Nē, nē, labāk es papriecāšos vienatnē… Uho-ho-ho!

Sāku smieties arī es.

-     Domāju paziņot par pētījumiem tikai šaurā akadēmisko speciālistu lokā. Mūsdienās par akustiku gandrīz neviens neinteresējas, sirmgalvis sacīja. Tiem akadēmiskajiem ēzeļiem nepietiks zināšanu, lai līdz galam izlasītu manu teoriju. Nav brīnums, ka zinātnes pasaulē es vienmēr esmu bijis kā dadzis aci…

-    Tomēr šifrētāji nav ēzeļi. Analizēšanas ziņā viņi ir ģēniji. Izsūks no datora visus jūsu rezultātus un sveiki!

-            Par to es ari pats baidos. Es slēpju datus un procesu aprakstus un paziņošu tikai teoriju hipotēzes formā. Tādēļ es neuztraucos, ka viņi tos varētu nolasīt. Varbūt zinātnes pasaulē mani neņem par pilnu, bet man ir vienalga. Pēc simt gadiem manu teoriju apstiprinās un atzīs, un ar to pietiek.

-     Hmm… es norūcu.

-    Tāpēc jūsu skalošana un šaflings ir tik svarīgs.

-     Skaidrs, es pamāju.

Vēl veselu stundu es nosēdēju pie skaitļiem, ne muguru neatliecis. Tad pienāca kārtējais pārtraukums.

-     Man ir viens jautājums, es iesāku.

-     Kāds? sirmgalvis atjautāja.

-            Runa ir par jauno meiteni pie ieejas. Rozā kostīmā, apaļīga…

-            Tā taču ir mana mazmeita, sacīja sirmgalvis. Ļoti saprātīgs bērns. Pavisam jauna, bet jau palīdz man kā tik vien var.

-            Tāpēc es gribēju jautāt… Vai viņai kopš dzimšanas nav balss vai…

-             Ak Dievs! vecais vīrs spēji uzsita ar rokām pa ceļiem. Pavisam aizmirsu! Kā eksperimentā izslēdzu skaņu, tā atpakaļ neieslēdzu. Vai, vai! Nabaga bērns! Tūlīt ieslēgšu atpakaļ.

-     Tas gan būtu labi, es noteicu.

4 pasaules GALS Bibliotēka

Pilsētas centru veidoja pusloka laukums, kas pletās uz ziemeļiem no Vecā tilta. Otrs pusaplis, tas ir, apļa apakšējā daļa, bija upes dienvidu krastā. Abi pusapļi tika saukti attiecīgi par Ziemeļu laukumu un Dienvidu laukumu, un, kaut gan ģeometriski tie veidoja vienu veselu, patiesībā tie tā atšķīrās viens no otra kā melns no balta. Ziemeļu laukuma gaisā jūtams savāds smagums, it kā šeit no visām pusēm ieplūstu pilsētas klusums. Bet Dienvidu laukumā itin kā mūžīgi kaut kā trūka. Tur māju bija mazāk nekā ziemeļu krastā un puķudobes un bruģi, šķiet, sen neviens vairs nekopa.

Ziemeļu laukuma vidū slējās Pulksteņa tornis. Varbūt pareizāk būtu teikt: tas, kas ir līdzīgs pulksteņa tornim. Jo pulksteņa rādītāji sen kā bija miruši un būve sen vairs nekalpoja tam nolūkam, kādam bija celta.

Tornis bija četrstūru, celts no akmeņiem, uz augšgalu tas kļuva smailāks. Katra torņa mala precīzi norādīja uz kādu vienu debespusi. Augšā bija četras gigantiskas ciparnīcas, kuru rādītāji bija sastinguši, tie rādīja desmit un divdesmit piecas minūtes. Mazie lodziņi zem ciparnīcām lika domāt, ka torņa iekšpusē ir tukšums un ir kādas trepītes, pa kurām var tikt augšā. Tomēr torņa pakājē nebija nevienas ieejas. Tornis bija augsts: lai redzētu laiku, vajadzēja šķērsot Veco tiltu un aiziet līdz dienvidu krastam.

No Ziemeļu laukuma kā vēdeklis cieši cita citai blakus pletās akmens un ķieģeļu celtņu rindas. Visas ēkas bija vienādas nebija ne dekorāciju, ne norāžu, visas durvis bija cieši aizvērtas, un nebija redzami cilvēki, kas pa tām ieietu vai iznāktu. Nevarēja saprast, vai tur ir pasts, kas palicis bez sūtījumiem, vai kalnraču artelis, kas zaudējis visus strādniekus, bet varbūt apbedīšanas birojs, kam nav vairs, ko apglabāt. Un tomēr ēkas nepavisam nelikās pamestas. Vienmēr, kad eju pa tādām ieliņām, man tā vien šķiet, ka apkārtējās mājās man nezināmi cilvēki aiztur elpu un turpina man nezināmas darbības.

Ari Bibliotēka atradās vienā no šim miegainajām ieliņām. H īpaši ne ar ko neatšķīrās no citām ēkām visparastākā akmens celtne. Nebija ne norādes, ne ārēju pazīmju, ka tā būtu bibliotēka. Vecas akmens sienas, kas bija kļuvušas pelēcīgas, šauras dzegas, dzelzs restes logos un maslvas koka durvis tas viss atgādināja labības noliktavu. Ja Sargs nebūtu precīzi uzzīmējis uz papīra shēmu, es, iespējams, nemūžam nebūtu sapratis, ka tā ir bibliotēka.

-    Tiklīdz būsi iedzīvojies, tev būs jāiet uz Bibliotēku, Sargs man teica pirmajā dienā, kad ierados pilsētā. Tur dežurē meitene. Saki viņai, ka tu esi atsūtīts, lai lasītu vecos sapņus. Viņa pastāstīs, kas jādara tālāk.

-     Vecie sapņi? es nedomājot pārjautāju. Kas ir vecie sapņi?

Sargs ar mazu nazīti greba no koka gabala ko līdzīgu apaļam ķīlim vai tapai, atvelkot elpu, savāca pa galdu izkaisītās skaidas un izmeta atkritumu kastē.

-    Vecie sapņi ir vecie sapņi. Bibliotēkā to ir tik daudz, ka traks var palikt. Izvēlies, kādi vien tik, un skaties.

Tad Sargs rūpīgi pārbaudīja nupat izgatavoto noapaļoto koka gabalu un apmierināts nolika to plauktā aiz muguras. Plauktā bija sarindoti kādi divdesmit tieši tādi koka gabali.

-     Tu vari man jautāt, ko vien gribi, bet es atbildēšu, ko es gribēšu, Sargs sacīja, sakrustojis rokas aiz pakauša. Ir ari jautājumi, uz kuriem es nevaru atbildēt. Lai nu kā kopš šī brīža tu katru dienu iesi uz Bibliotēku un lasīsi vecos sapņus. Citiem vārdiem sakot, tas ir tavs darbs. Tu tur iesi sešos vakarā un līdz desmitiem vienpadsmitiem lasīsi sapņus. Meitene sagādās vakariņas. Pārējo laiku tu vari izmantot, kā vēlies. Nekādu ierobežojumu. Saprati?

Es atbildēju, ka sapratu. Starp citu, cik ilgi turpināsies šis darbs?

-    Tā, cik gan ilgi? Es ari to nezinu. Droši vien tik ilgi, kamēr būs pienācis laiks kam citam, Sargs paskaidroja. Un, izvilcis no malkas saišķa piemērotu klucīti, atkal sāka ar nazi grebt.

-     Šī ir nabadzīga un maza pilsētiņa, tāpēc nevar atļauties barot dīkdieņus. Te katrs kaut ko dara. Tu Bibliotēkā lasīsi vecos sapņus. Es ceru, tu taču nedomā, ka esi ieradies šeit, lai slaistītos?

-    No darba es nebaidos. Vieglāk ir kaut ko darīt, nekā nedarīt, es atbildēju.

-    Ļoti labi, Sargs pamāja, novilcis ar nagu pa naža asmeni. Nu tad sāksim darbu, cik ātri iespējams. Kopš šī brīža tevi sauks par Sapņu lasītāju. Tev vairs nav tava vārda. Tavs vārds ir Sapņu lasītājs. Tāpat kā es esmu Sargs. Saprati?

-     Sapratu, es atbildēju.

-    Tāpat kā Sargs Pilsētā ir viens, ari Sapņu lasītājs ir viens. Sapņu lasītājam vajadzīgs Sapņu lasītāja statuss. Man tagad šis statuss tev jāpiešķir.

Saīgs, paņēmis no trauku plaukta baltu, mazu šķīvīti, nolika to uz galda un ielēja tajā eļļu. Tad, uzšķīlis sērkociņu, iededza uguni. Pēc tam viņš no plaukta, uz kura bija sarindoti naži, paņēma dīvainas formas plakanu ģelzi, līdzīgu sviesta nazim, un desmit minūtes karsēja tā asmeni ugunī. Tad nopūta liesmu un gaidīja, līdz nazis atdziest.

-    Es tikai iezīmēšu tavas zīlītes, Sargs paskaidroja. Tas nemaz nesāp, nav ko baidīties. Vienā mirklī būs galā.

Viņš ar pirkstu pacēla manu labās acs plakstiņu un iedūra naža asmeni acābolā. Tomēr, kā Sargs teica, tas nesāpēja, un, kā par brīnumu, nebija ari bail. Nazis mīksti un bez trokšņa iegriezās manā acābolā kā želejā. To pašu viņš izdarīja ar manu kreiso aci.

-   Kad beigsi sapņu lasīšanu, rētiņas pazudīs pašas no sevis, Sargs turpināja, novācot šķīvi un nazi. Tās vajadzīgas tikai lasīšanai. Taču, kamēr tās ir, jāuzmanās no gaismas. Labi? Ar šim acīm nedrīkst skatīt saules starus. Ja paskatīsies saules staros, saņemsi savu sodu. Tādēļ tu varēsi iet ārā tikai vakaros vai tad, kad ir apmācies. Saulainās dienās turi istabu, cik tumšu vien var, un nebāz degunu ārā no mājas.

Tad Sargs man iedeva brilles ar melniem stikliem un pieteica tās noņemt tikai tad, kad eju gulēt. Tā es atvadījos no saules gaismas.

Bibliotēkas durvis es atvēru vakarā pēc vairākām dienām. Smagās koka durvis vērās čīkstēdamas, un aiz tām stiepās garš, taisns gaitenis. Gaiss bija sastāvējies un putekļains, it kā te nebūtu vēdināts gadiem. Grīdas dēļi bija cilvēku nostaigāti, balsinātās sienas lampas gaismā iekrāsojās dzeltenas.

Gar gaiteņa abām pusēm stiepās durvju rinda. Visu durvju rokturi bija rūsas saēsti un klāti ar pelēkbaltu putekļu kārtu. Rūsas nebija vienīgi uz nelielu durtiņu roktura gaiteņa pašā galā. Aiz matētā stikla dega gaisma. Es vairākas reizes pieklauvēju, bet atbildes nebija. Satvēru apdilušo misiņa rokturi, uzmanīgi pagriezu, un durvis bez trokšņa pavērās uz iekšpusi. Telpā neviena nebija. Tā bija kā stacijas uzgaidāmā telpa plaša, vienkārša, tukša, bez logiem un rotājumiem. Telpā bija tikai vienkāršs galds un trīs krēsli, kā ari senlaicīga dzelzs krāsniņa. Vēl arī sienas pulkstenis un grāmatu izsniegšanas lete. Uz krāsns baltus mutuļus meta melna, emaljēta tējkanna. Aiz letes bija otras tādas pašas durvis ari ar matētu stiklu, un arī aiz tām dega gaisma. Es nedaudz šaubījos, vai vajadzētu klauvēt, un beigās nolēmu brīdi pagaidīt kādu atnākam.

Uz letes bija nevērīgi izkaisītas papīra saspraudītes. Es, dažas paņēmis un bridi pamētājis gaisā, apsēdos krēslā pie galda.

Meitene durvīs aiz letes parādījās pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm. Viņai rokās bija kas līdzīgs garām šķērēm, ar kādām tiek sagrieztas avīzes. Mani ieraudzījusi, viņa izskatījās pārsteigta un tūlīt nosarka.

-    Piedodiet, viņa man atvainojās. Nezināju, ka kāds ir atnācis. Jums vajadzēja pieklauvēt… Es kārtoju lērumu glabātavā, tur ir tāda nekārtība…

Es ilgāku laiku cieši vēros viņas sejā, neko nesakot. Šķita, ka viņa man kaut ko atgādina. Kaut kas viņā viegli sašūpoja nogulsnes manas apziņas dzelmē. Tomēr es nesapratu, ko tas galu galā nozīmē, un vārdi bija apglabāti tālajā tumsā.

-     Kā jūs jau zināt, šurp vairs neviens nenāk. Šeit ir tikai vecie sapņi un cita nekā nav.

Nenovēršot no viņas acis, viegli pamāju. Mēģināju kaut ko nolasīt no viņas acīm, viņas lūpām, platās pieres un aizmugurē sasietajiem melnajiem matiem, bet, jo vairāk es skatījos, jo vairāk likās, ka kopējais tēls neskaidri attālinās. Es atmetu visam ar roku un aizvēru acis.

-     Piedodiet, bet vai jūs neesat sajaucis ar kādu citu ēku? Šajā apkaimē visas ēkas ir līdzīgas, viņa vaicāja un nolika mapīti uz letes, blakus papīra saspraudītēm. Šeit drīkst ienākt un lasīt vecos sapņus tikai Sapņu lasītājs. Citi šeit ienākt nedrīkst.

-     Esmu atnācis lasīt sapņus, es paskaidroju. Pilsēta man to lika.

-     Piedodiet, bet vai jūs nenoņemtu brilles?

Es noņēmu tumšās brilles un pagriezu seju pret viņu. Viņa cieši vērās manās blāvajās acu zīlītēs, kas bija Sapņu lasītāja pazīme. Likās, ka viņa ieurbjas mani līdz pašai sirdij.

-    Labi. Uzlieciet, lūdzu, brilles atpakaļ, viņa teica. Vai dzersiet kafiju?

-     Paldies, es pamāju.

Viņa no blakustelpas atnesa divas kafijas krūzītes, ielēja kafiju un apsēdās man pretī pie galda.

-     Tā kā šodien neesmu tam sagatavojusies, sāksim lasīt sapņus no rītdienas, viņa piedāvāja. Vai šeit ir laba vieta lasīšanai? Varbūt vajag atvērt aizslēgto lasītavas zāli?

-     Ir labi šeit pat, es atbildēju. Vai tu man palīdzēsi?

-    Jā, protams, mans darbs ir sargāt vecos sapņus un palīdzēt tam, kurš tos lasa.

-     Starp citu, vai es neesmu tevi saticis jau kaut kad agrāk?

Viņa, pacēlusi acis, vērīgi mani ieskatījās. Tad it kā parakņājās atmiņā, saraukusi pieri, mēģinot kaut ko sasaistīt ar mani, bet beigu beigās atmeta ar roku un papurināja galvu. Kā jūs saprotat, šajā pilsētā atmiņa ir ļoti nepastāvīga un nenoteikta, uz to nevar paļauties. Gadās, ka var kaut ko atcerēties, bet gadās, ka ne. Izskatās, ka jūs esat no tā, ko vairs neatceros. Atvainojiet.

-     Ir jau labi, es atteicu. Nav tik briesmīgi.

-     Tomēr var jau būt, ka esam kaut kur tikušies. Es visu laiku te dzīvoju, un pilsētiņa ir maza…

-     Es šeit ierados tikai pirms pāris dienām.

-     Pirms pāris dienām? viņa pārsteigti pārjautāja. Nu tad gan jūs esat mani ar kādu sajaucis. Es taču nekad mūžā neesmu izbraukusi no Pilsētas. Varbūt tā būs bijusi kāda man līdzīga meitene.

-    Var būt, es teicu. Un iemalkoju kafiju. Bet es reizēm domāju šādi: varbūt agrāk mēs visi esam dzīvojuši pavisam citā vietā, pavisam citu dzīvi. Un tad kāda atgadījuma dēļ to visu nācās aizmirst un, neko vairs par to nezinot, dzīvojam savu tagadējo dzīvi. Vai neesi par to domājusi?

-     Nē, viņa atbildēja. Bet varbūt jūs tā domājāt tādēļ, ka esat Sapņu lasītājs? Kā nekā Sapņu lasītājs domā un jūt pavisam citādi nekā parastie cilvēki…

-     Kas zina, es paraustīju plecus.

-     Labi, bet vai jūs pats zināt, ko un kur esat darījis agrāk?

-     Neatceros, es atbildēju. Tad piegāju pie letes, paņēmu vienu no tur izbārstītajām papīra saspraudītām un ilgi uz to skatījos. Tomēr liekas, ka kaut kas tāds ir bijis. Noteikti. Šķiet, ari tevi esmu tur saticis.

Bibliotēkas griesti bija augsti, un telpā bija kluss kā jūras dibenā. Es, turot rokā papira saspraudīti un neko nedomājot, izklaidīgi pavēros apkārt. Viņa sēdēja pie galda un klusi turpināja dzert kafiju.

-     Es arī īsti nezinu, kāpēc esmu šurp atnācis, teicu.

Jo ilgāk lūkojos griestos, jo vairāk šķita, ka dzeltenīgās gaismas putekļi ap lampu kā pulsējot izplešas un saraujas. Tā droši vien likās manu savainoto zīlīšu dēļ. Manas acis Sargs pārveidoja, lai tās spētu saskatīt kaut ko īpašu. Vecais, lielais pulkstenis pie sienas lēni, bez skaņas mērīja laiku.

-    Iespējams, ka es uz šejieni nācu kāda iemesla dēļ, bet ari to tagad nevaru atcerēties, es sacīju.

-     Šī ir ļoti klusa pilsēta, viņa teica. Ja pieņemam, ka esat nācis meklēt klusumu, domāju, ka jums šeit noteikti iepatiksies.

-     Droši vien, ka tā, es atbildēju. Ko man šodien vajadzētu darīt?

Papurinājusi galvu, viņa lēnām piecēlās no galda un novāca tukšās kafijas krūzītes.

-    Nav nekā tāda, ko jūs šodien varētu izdarīt. Sāksim darbu ar rītdienu. Bet līdz tam ejiet uz mājām un labi atpūtieties.

Es vēlreiz pavēros griestos un tad viņas sejā. Un atkal man likās, ka viņas seja uzjunda kādu dīvainu vilni manas sirds dziļumos. Un miglainas, neskaidras atmiņas kņud manā galvā. Es aizvēru acis un mēģināju ielūkoties sevi līdz pašiem pamatiem. Aizvēru acis, un klusums kā smalki putekļi piepildīja visu manu iekšieni.

-     Rīt atnākšu sešos, es apsolīju.

-    Uz redzēšanos, viņa pamāja.

Es izgāju no Bibliotēkas, atspiedos pret Vecā tilta margām un, klausoties upes čaloņā, vēroju zvēru pamesto Pilsētu. Pulksteņa tornis, Pilsētas Siena, gar upi sarindotās ēkas un Ziemeļu kalnu robotās muguras vakara agrīnajā blāvajā tumsā iekrāsoja zilas ēnas. Izņemot ūdens čaloņu, nebija nevienas skaņas. Pat putni jau bija nez kur nozuduši.

Varbūt jūs esat šurp atnācis meklēt klusumu, viņa bija teikusi. Lai kā ari tas būtu, es vienalga nevaru par to pārliecināties.

Kad bija pavisam satumsis un gar ceļu pie upes iedegās laternas, es devos pa Pilsētas tukšajām ieliņām uz Rietumu pakalnu.

5 skarbĀ brĪnumzeme Skaitļošana. Evolūcija. Dzimumtieksme

Kamēr sirmgalvis bija atgriezies virszemē, lai mazmeitai ieslēgtu skaņu, es dzēru kafiju un turpināju skaitļot.

īsti nezinu, cik ilgi vecais virs bija projām. Sava rokas pulksteņa zvanu noregulēju sev ierastajā darba režīmā "stunda pusstunda, stunda pusstunda" un pēc šī ritma skaitļoju un atpūtos, skaitļoju un atkal atpūtos. Pulksteņa ciparnīcu es atslēdzu. Ja domā par laiku, skaitļošana kļūst grūtāka. Manam darbam nav nekāda sakara ar to, cik kuru bridi rāda pulkstenis. Kad sāku skaitļot, darbs sākas, kad beidzu, darbs ir galā. Man vajadzīgais laiks ir tikai cikls "stunda pusstunda, stunda pusstunda".

Šķiet, ka pārtraukums bija kādas divas vai trīs reizes, kamēr sirmgalvis bija projām. Pārtraukumos es atgūlos uz dīvāna un lidinājos domās, gāju uz tualeti un pavingroju. Dīvāns te bija vienkārši lielisks. Tas nebija ne pārāk ciets, ne pārāk mīksts, un pagalvī liekamie spilveni ideāli piegūla galvai. Veicot pasūtījumus dažādos birojos, biju atpūties visdažādākajos dīvānos, un tāpēc ar pilnu pārliecību varu teikt: tādu, kur tiešām būtu ērti gulēt, tikpat kā nav. Lielākoties tie bija pa roku galam pirkti, un, lai ari izskatījās skaisti un augstākās klases, tajos apguļoties, parasti nācās vilties. Es īsti nesaprotu, kāpēc cilvēki tik pavirši izvēlas sev dīvānus.

Esmu pārliecināts, ka, izraugoties dīvānu, cilvēks vienmēr parāda savu raksturu. Bet varbūt tas ir aizspriedums. Dīvāns ir noteikta pasaule, kuras likumus nevar pārkāpt. Tomēr to saprot tikai tas, kas pats izaudzis uz laba dīvāna. Tāpat kā izaug, lasot labas grāmatas vai klausoties labu mūziku. Labs dīvāns dod dzīvību citam labam dīvānam, slikts rada vēl vienu sliktu dīvānu. Tādas tās lietas.

Es pazīstu cilvēkus, kas braukā superlepnās automašīnās, bet mājās tiem ir otrās vai pat trešās klases dīvāni. Tādiem cilvēkiem es īpaši neuzticos. Dārgai automašīnai, protams, ir sava vērtība, bet tā vienkārši ir tikai dārga automašīna. Ja vien būtu nauda, tādu varētu nopirkt katrs. Taču, lai nopirktu labu dīvānu, ir nepieciešami savi uzskati, pieredze un filozofija. Protams, vajadzīga ari nauda, bet ar to vien nepietiek. Nav iespējams iegādāties izcilu dīvānu bez skaidra priekšstata, kāda ir tā nozīme tavā dzīvē.

Neapšaubāmi dīvāns, kurā es tagad gulēju, bija augstākās klases. Jau tāpēc vien man iepatikās vecais vīrs. Apgūlies dīvānā, es aizvēru acis un aizdomājos par sirmgalvi ar savādo runasveidu un dīvainajiem smiekliem. Pirmkārt, šis sirmgalvis pieder pie zinātnieku augstākās klases. Parasts zinātnieks nevar pašrocīgi izslēgt un ieslēgt skaņu. Vismaz vidēja ranga zinātnieks to noteikti nespēj. Otrkārt, viņš, protams, ir arī diezgan ekscentrisks cilvēks. Zinātnieku vidū bieži ir sastopami savādnieki, mizantropi, tomēr nav neviena, kas būtu aizbēdzis no cilvēku acīm tik mērķtiecīgi, lai dziļi pazemē aiz ūdenskrituma izveidotu slepenu laboratoriju.

Es iedomājos, kādu milzīgu naudu ienestu dabas skaņu regulēšanas tehnoloģija, ja to pārvērstu par preci. Pirmām kārtām pazustu visa skaņas aparatūra no koncertzālēm. Zustu nepieciešamība pastiprināt skaņu, izmantojot milzīgas iekārtas. Varētu vienkārši tikt galā ar fona trokšņiem. Ja lidmašīnām piestiprinātu skaņas izslēgšanas ierīces, tas ļoti atvieglotu dzīvi cilvēkiem, kas dzīvo lidostu tuvumā. Tomēr tajā pašā laikā skaņas izslēgšanu un ieslēgšanu varētu pārņemt militārā rūpniecība un noziedznieki. Granātmetēji, šaujamieroči, spridzekļi, kas ar skaņas spēku vien saplosīs cilvēku smadzenes, radīsies cits pēc cita, notiks pāreja no organizētiem terora aktiem uz noslipētāku veidu. Iespējams, vecais vīrs to labi zina un tādēļ šī pētījuma rezultātus tur pie sevis nepublicētus. ŠI iemesla dēļ sirmgalvis man iepatikās jo vairāk.

Kad es biju piektajā vai sestajā darba ciklā, viņš atgriezās. Viņš bija elkoni uzkarinājis lielu grozu.

-    Atnesu svaigu kafiju un sviestmaizes, vecais vīrs teica. Ir ar gurķiem, šķiņķi un sieru. Ēdīsiet?

-     Paldies. Manas iecienītās, es atbildēju.

-     Ēdīsiet tūlīt pat?

-     Ēdīšu, kad pabeigšu šo skaitļošanas ciklu.

Kad iezvanījās pulkstenis, no septiņām lapām bija palikušas piecas. Vēl tikai viens pūtiens, un skalošana galā. Pārtraucis darbu, piecēlos un, kārtīgi izstaipījies, ķēros pie maltītes.

Sviestmaizes bija tādas kā ikvienā parastā restorānā vai bistro, ar atnestajām pietiktu pieciem sešiem ēdājiem. Es viens pats notiesāju divas trešdaļas no tām. Pēc ilgas skalošanas nez kāpēc ārkārtīgi gribas ēst. Nerunādams ne vārda, bāzu mutē šķiņķi, gurķus un sieru un uzdzēru karstu kafiju.

Sirmgalvis ēda reizes trīs lēnāk. Viņš deva priekšroku gurķiem noņēmis tos no maizes, uzbēra sāli un grauza, klusi šmakstinot. Ēdot vecais vīrs izskatījās pēc pieklājīga circeņa.

-    Ēdiet, cik tik, sirmgalvis sacīja. Mums, veciem cilvēkiem, tik daudz nevajag. Nedaudz ieēst, lai nedaudz padarbotos. Bet jaunajiem jāēd daudz. Vairāk ēst un vairāk apvelties. Šķiet sabiedrībā nepatīk apaļīgums, bet es teiktu, ka cilvēki neprot to pareizi darīt. Ja apveļas nepareizi, viņi zaudē gan veselību, gan skaistumu. Tomēr, ja to dara pareizi, nekas tāds nedraud. Dzīve kļūst pilnīga, paaugstinās dzimumtieksme, skaidri darbojas smadzenes. Ari es jaunībā biju diezgan apaļīgs. Tagad vairs tā nav…

Uho-ho-ho. Sirmgalvis, sakniebis lūpas, iespurdzās.

-     Kā ir? Tīri labas sviestmaizes, ne?

-    Ir gan. Ļoti garšīgas, es paslavēju. Tiešām garšīgas. Pret sviestmaizēm es esmu tikpat prasīgs, kā pret dīvāniem, bet šīs sviestmaizes pat nedaudz pārsniedza manis uzstādītos standartus. Maize bija svaiga un stingra, nogriezta ar asu jo asu nazi. Parasti to neņem vērā, bet, lai pagatavotu labas sviestmaizes, noteikti jāizvēlas labs nazis. Lai ari cik izcilas būtu izejvielas, ja ir slikts nazis, labas sviestmaizes nesanāks. Šajās sinepes bija labas kvalitātes, salāti stingri un ari majonēze kas zina, ka tik ne pašu gatavota. Tik labas sviestmaizes sen nebiju ēdis.

-    Tās pagatavoja mazmeita, paskaidroja sirmgalvis. īpaši jums. Viņai labi padodas sviestmaizes.

-     Lieliski. Pat profesionālis neuztaisīs tik labi.

-     Tad ir labi. To dzirdot, viņa būtu priecīga. Mājās mums ciemiņu gandrīz nav, un tad nav arī iespējas iedot kādam pagaršot un dzirdēt kādu labu vārdu. Visu, ko viņa pagatavo, mēs divatā ari notiesājam.

-    Jūs dzīvojat divatā? es jautāju.

-    Jā. Jau samērā ilgu laiku. Es mūždien esmu dzīvojis noslēgti no pasaules, bet nu šo tieksmi pārņēmusi ari viņa. Nezinu, ko lai dara, viņa nemaz nemēģina iziet ārpasaulē. Gudru galvu, veselību ari Dievs devis, bet ar cilvēkiem saieties negrib. Jaunībā tā nevar. Dzimumtieksmi vajag atbrīvot pareizajā veidā. Kā ir? Viņai piemīt sievišķīga pievilcība, vai ne?

-    Jā, tā ir gan, es atzinu.

-     Dzimumtieksme ir ļoti radoša enerģija. Tā tas tiešām ir. Taču, ja to nekur nenovirza, prāts zaudē lokanību, bet ķermenis sačākst. Tā ir gan ar sievietēm, gan vīriešiem. Sievietēm turklāt menstruācijas kļūst neregulāras, bet tas jau ved uz garīgo nelīdzsvarotību.

-     Mjā… es noteicu.

-    Tāpēc ir ļoti svarīgi, lai viņa drīzāk satiktu pareizo vīrieti. Es gan kā aizgādnis, gan kā biologs esmu par to pārliecināts, sirmgalvis, berot uz gurķa sāli, rezumēja.

-    Vai jūs… atkal ieslēdzāt viņai skaņu? es jautāju. Kamēr darbs nebija pabeigts, klausīties par citu cilvēku dzimumtieksmi īpaši negribējās.

-    Ak, aizmirsu pateikt! sirmgalvis iesaucās. Jā, jā, tagad viss ir kārtībā. Tomēr labi, ka atgādinājāt. Ja nebūtu pateicis, viņai nāktos vēl vairākas dienas dzīvot bez skaņas. Kad es šeit nolienu, virszemē kādu laiku neatgriežos. Dzīvot bez skaņas patiešām ir diezgan nelāgi.

-    Tā nu ir gan, es piekrītoši pamāju.

-    Nabadzīte, kā jau teicu, ar ārpasauli gandrīz neuztur sakarus. Viņa gan tāpēc ipaši neizjūt diskomfortu. Bet apieties ar telefonu tā ari nav iemācījusies. Es vairākas reizes no šejienes esmu zvanījis, bet klausuli neviens neceļ. Tīrais negals…

-    Ar izslēgtu skaņu ari uz veikalu droši vien neaiziesi?

-    Nē, ar veikaliem problēmu nav, sirmgalvis iebilda. Pasaulē, paldies Dievam, ir tādas vietas kā lielveikali, tur ari bez runāšanas var iepirkties. Ļoti ērti. Tur viņa bieži vien pazūd. Tā nu viņa dzīvo: te lielveikalā, te birojā.

-     Vai tad uz mājām viņa pat nakšņot neiet?

-     Viņai labāk patīk birojs. Tur mums ir gan virtuve, gan duša viss, kas nepieciešams dzīvei. Labākajā gadījumā viņa nedēļā reizi iegriežas mājās.

Es laipni pamāju ar galvu un iedzēru kafiju.

-     Starp citu, jūs labi sapratāt, ko viņa saka, vecais vīrs uzteica. Kā jūs to darījāt? Telepātija vai kas cits?

-    Ar lasīšanu no lūpām. Kādreiz apmeklēju tādus bezmaksas kursus. Toreiz biju brīvs, nekā īsti nebija, ko darīt, un iedomājos, ka varbūt tas kaut kur noderēs.

-    Ak jā! Lasīšana no lūpām… Sirmgalvis vairākas reizes apmierināti pamāja. Lasīšana no lūpām tiešām ir noderīga māksla. Man ari ir nelielas zināšanas tajā. Ko teiksiet mēģināsim brītiņu parunāties bez skaņas?

-     Nē, nevajag. Labāk jau runāsim kā parasti, es izbijies teicu. Es neizturēšu ko tādu vairākas reizes dienā.

-    Protams, lasīšana no lūpām ir ārkārtīgi primitīva māksla, un tai ir dažādi trūkumi. Ja apkārt ir tumšs, neko nevar saprast, jo nepārtraukti jāvēro saruna biedra lūpas. Tomēr pārējas periodā tā var būt ļoti noderīga. Jāsaka, jūs esat bijis ļoti tālredzīgs, apgūstot lasīšanu no lūpām.

-     Pārejas periodā?

-    Tieši tā, vecais vīrs pamāja. Labi, izstāstīšu tikai jums. Pavisam noteikti pasaule drīz paliks bez skaņas.

-     Bez skaņas? es nedomājot pārjautāju.

-    Jā. Paliks pavisam bez skaņas. Cilvēka turpmākai evolūcijai skaņa ir pavisam nevajadzīga vai pat kaitīga. Un tāpēc nāksies to pavisam atslēgt.

-    Hmm… es norūcu. Tas nozīmē, ka putnu balsis, upes čaloņa, mūzika tas viss pazudīs?

-     Neapšaubāmi.

-    Tomēr tas liekas kaut kā skumji…

-    Tāda ir evolūcija. Evolūcija ir viena ārkārtīgi smaga lieta. Un arī skumja. Nav iespējama jautra evolūcija. Sirmgalvis piecēlies piegāja pie galda, izvilka no atvilktnes mazas nagu griežamās šķērītes, tad atgriezās uz dīvāna un, sākot ar labās rokas īkšķi un beidzot ar kreisās rokas mazo pirkstiņu, grieza nagus visus pēc kārtas. Pagaidām pētījumi nav pabeigti, un sīkāk nevaru pastāstīt, bet kopumā, nu, tāda tā lieta. Tomēr es gribu, lai citiem to nestāstāt. Dienā, kad par to izdzirdēs šifrētāji, notiks šausmu lietas.

-    Neuztraucieties, jo mēs, skaitļotāji, noslēpumu glabāšanā esam tie labākie.

-    To dzirdot, kļūst vieglāk ap sirdi, vecais vīrs uzelpoja, ar pastkartītes malu saslaucīja uz galda izkaisītos nagus un izmeta tos atkritumu kastē. Tad, paņēmis kārtējo gurķu sviestmaizi, uzkaisīja uz tās sāli un gardu muti ēda. Lai ari to saku es, šīs tiešām ir lieliskas, viņš teica.

-    Tātad viņa labi gatavo ēdienu? es jautāju.

-     Nē, tā nu gluži nav. Tikai sviestmaizes vienmēr ir ļoti garšīgas. Arī citi ēdieni nesanāk slikti, bet ar sviestmaizēm nevar salīdzināt.

-     Laikam jau īsts talants, es sacīju.

-    Tā ir, sirmgalvis piekrita. Patiesībā tā tas arī ir. Man šķiet jūs to meiteni lieliski izprotat. Jums es viņu varētu uzticēt vieglu sirdi.

-     Man? es, nedaudz pārsteigts, pārjautāju. Uzticēt? Tādēļ vien, ka paslavēju sviestmaizes?

-    Jums taču tās garšoja?

-    Sviestmaizes bija ļoti garšīgas, es atbildēju. Tad uz mirkli atsaucu atmiņā tuklīti tā, lai tas netraucētu skaitļošanai. Pēc tam iedzēru malku kafijas.

-    Domāju, ka jūsos kaut kas ir. Bet varbūt kaut kā trūkst? Abos gadījumos viens un tas pats.

-     Laiku pa laikam es arī pats tā domāju, godīgi atzinos.

-    Mēs, zinātnieki, šādu stāvokli saucam par evolūcijas atlases procesu. Agrāk vai vēlāk ari jūs to sapratīsiet: evolūcija ir skarba. Kā jūs domājat kas ir visskarbākais evolūcijā?

-     Es nezinu. Paskaidrojiet! es lūdzu.

-    Tajā nav vietas iegribām. Evolūcijas gaitu nevar ietekmēt kāda cilvēka "gribu" vai "negribu". Tas būtu tāpat, kā ietekmēt plūdus, lavīnu vai zemestrīci. Nevari paredzēt tos atnākam, un ari pretoties tiem nav jēgas.

-    Hmm… es norūcu. Tātad šī jūsu evolūcija prasa, lai izzustu skaņas? Un lai es, piemēram, zaudētu runasspējas?

-     Pareizāk sakot, tā gluži nav. Varēsiet runāt vai ne tas principā nav būtiski. Jo pašas runas dāvanas ir ne vairāk kā viens evolūcijas pakāpiens.

Es atzinos, ka īsti nesaprotu. Tādos jautājumos es esmu atklāts. Kad saprotu, kārtīgi pasaku: "Saprotu," kad nesaprotu, tikpat tieši pasaku: "Nesaprotu." Es nerunāju riņķī un apkārt. Es uzskatu, ka lielākā daļa nepatikšanu ir nekonkrētas runāšanas rezultāts. Tie cilvēki, kuri nerunā konkrēti, dvēseles dziļumos neapzināti meklē nepatikšanas. Tikai tā es to varu izskaidrot.

-     Nu labi, ar to mūsu sarunu beigsim, sirmgalvis sacīja un atkal skaļi iesmējās. Uho-ho-ho. Pārāk sarežģītas sarunas jums traucēs strādāt. Viss jādara ar mēru.

Man nebija īpašu iebildumu. Tajā brīdī iezvanījās pulkstenis un es atsāku skalošanu. Sirmgalvis izvilka no galda atvilktnes ko līdzīgu nerūsējoša tērauda knaiblēm, paņēma tās labajā rokā, staigāja uz priekšu un atpakaļ gar plauktu, kurā bija sarindoti galvaskausi, bridi pa brīdim ar knaiblēm viegli uzsita pa kādu galvaskausu un klausījās skaņā. Gluži kā vijoļu meistars, kad apskata Stradivarius kolekciju un, paņēmis rokās vienu no vijolēm, pārbaudot pastrinkšķina stigas. Lai ari viņš tikai klausījās skaņās, varēja just viņa lielo mīlestību pret galvaskausiem. Es sapratu, ka galvaskausu skaņām patiesībā ir dažādi toņi. Gan tāds kā viskija glāzei, gan kā milzīgam puķu podam. Katram galvaskausam reiz bijusi miesa un āda, katrā atradušās smadzenes (lai ari dažādā daudzumā), visi tie bijuši pilni ar domām par ēdienu, dzimumtieksmi un visu ko citu. Tomēr beigu beigās viss pazuda, palika tikai dažādu veidu skaņas. Dažādas skaņas: glāzes, puķu poda, bento[3] kastītes, ūdensvadu caurules, metāla tējkannas skaņa.

Es mēģināju iedomāties, ka mans galvaskauss bez ādas un miesas, izņemtām smadzenēm ir nolikts tajā plauktā un vecais virs uzsit pa to ar nerūsējoša tērauda knaiblēm. Kaut kā savādi. Nez, ko sirmgalvis nolasītu no mana galvaskausa skaņas? Vai viņš nolasītu manas atmiņas vai arī nolasītu ko citu? Lai nu kā, es nejutos īsti savā ādā.

No nāves kā tādas es tā īpaši nebaidījos. Kā teicis Viljams Šekspīrs: "Kas mirs šogad, būs pasargāts no nāves nākamgad." Ja tā padomā, tam nevar nepiekrist. Taču tas, ka pēc nāves manu galvaskausu noliks plauktā un dauzis ar knaiblēm, mani nepriecēja. Jutos nomākts, jau tikai iedomājoties vien, ka pēc nāves mēģinās no manis kaut ko izdabūt ārā. Dzīve, protams, nav viegla, bet es ar to izrīkojos pats pēc saviem ieskatiem. Tādēļ man ari no nāves nav diez ko bail. Tāpat kā Henrijam Fondam filmā Warlock. Tomēr es gribēju, lai mirušam man ļauj gulēt pilnīgā mierā. Man likās, ka labi saprotu, kādēļ Senās Ēģiptes faraoni vēlējās pēc nāves atdusēties piramīdās.

Pēc vairākām stundām galu galā pabeidzu skalošanu. Tā kā nebiju uzņēmis laiku, precīzi nezinu, cik laika tas prasīja, bet, spriežot pēc noguruma pakāpes, man šķiet bija pagājušas kādas astoņas deviņas stundas. Paprāvs darbiņš. Piecēlies no dīvāna, kārtīgi izstaipījos un izvingrināju dažādu ķermeņa daļu muskuļus. Skaitļotāju rokasgrāmatās ir ilustrētas pamācības, kā izvingrināt kopumā divdesmit sešus muskuļus. Ja pēc skaitļošanas visus tos izvingrina, kā nākas, smadzenes atbrīvojas no noguruma un tādējādi pagarinās skaitļotāja dzīves ilgums. Tā kā vēl nav pagājuši desmit gadi, kopš uzradās tāda profesija kā skaitļotāji, neviens nezina, cik vidēji ilgs ir viņu profesionālais mūžs. Ir cilvēki, kas saka, ka desmit gadu, ir cilvēki ka divdesmit. Ir arī tādi, kas neatlaidīgi apgalvo, ka var strādāt līdz pat nāves stundai. Pastāv arī teorija, ka agrāk vai vēlāk visi skaitļotāji kļūst par invalīdiem. Tomēr tie ir ne vairāk kā minējumi. Vienīgais, ko es varu izdarīt, ir kārtīgi izvingrināt tos divdesmit sešus muskuļus. Minējumus labāk atstāt minējumiem piemērotu cilvēku ziņā.

Pabeidzis darboties, apsēdos uz dīvāna, aizvēru acis un lēnām savācu kopā labo un kreiso smadzeņu pusi. Ar to darbs bija galā. Tieši pēc rokasgrāmatas.

Uzlicis uz galda liela suņa galvaskausu, sirmgalvis ar bīdmēru noteica tā daļu lielumu un ar zīmuli atzīmēja šos mērījumus galvaskausa attēlā.

-    Vai pabeidzāt? sirmgalvis jautāja.

-     Pabeidzu, es atbildēju.

-     Malacis! Paldies par ilgo darbu, viņš pateicās.

-    Tagad iešu mājās un likšos gulēt. Tad rit vai parīt veikšu šaflingu un aizparīt līdz dienas vidum noteikti atnesīšu. Vai tā būs labi?

-     Labi, labi. Vecais vīrs pamāja ar galvu. Tomēr esi laikā! Ja nokavēsi pusdienlaiku, būs jau par vēlu. Notiks nelabojamais.

-     Ļoti labi saprotu, es noteicu.

-     Esi ari piesardzīgs, lai kāds nenozog datus. Ja nozags, gan man, gan tev būs nepatikšanas.

-     Neuztraucieties! Mēs esam diezgan pamatīgi apmācīti. Nav bijis gadījuma, kad gaišā dienas laikā būtu nozagti skaitļošanas dati.

No bikšu iekškabatas izvilku tādu kā mīksta metāla futrāli, domātu svarīgu dokumentu glabāšanai, ieliku tur lapas ar datiem un tad aizslēdzu.

-    Neviens, izņemot mani, šo slēdzeni nevar atvērt. Ja kāds cits to mēģinātu darīt, dokumenti tiktu iznicināti.

-     Nav slikti izdomāts, novērtēja sirmgalvis.

Ieliku šo dokumentu maku atpakaļ bikšu iekškabatā.

-     Starp citu, vai negribi vēl sviestmaizes? Vēl mazliet ir, un, tā kā es, veicot pētījumus, tikpat kā neēdu, nav jēgas atstāt.

Joprojām jutos izsalcis, tādēļ apēdu visas atlikušās sviestmaizes, kā viņš man piedāvāja. Sirmgalvis bija notiesājis visas gurķu maizes, palikušas bija tikai ar šķiņķi un sieru, bet, tā kā nevarētu teikt, ka es būtu īpašs gurķu cienītājs, man bija vienalga. Vecais virs ielēja man vēl kafiju.

Atkal uzvilku lietusmēteli, uzliku aizsargbrilles, paņēmu lukturīti un atgriezos uz pazemes takas. Šoreiz sirmgalvis nenāca mani pavadīt.

-    Es jau ieslēdzu ultraskaņu. Tumsas radījumi kādu laiku te nerādīsies. Vari būt drošs, viņš mierināja. Tumsas radījumi baidās šurp nākt. Šifrētāji viņus uzkūda. Ja nedaudz pabaida, tie tūlīt mūk prom.

Tomēr, neraugoties uz viņa pārliecību, kopš zinu, ka zemes dziļumos kaut kur pastāv Tumsas radījumi un citas tādas radības, iešana vienam tumsā nelikās patīkama. Nepatika bija vēl lielāka jo īpaši tādēļ, ka es nezināju ne to, kas galu galā ir Tumsas radījumi, kādi ir to ieradumi un izskats, ne ari kādu aizsardzības veidu pret tiem. Kreisajā rokā pacēlis lukturi un sagrābis labajā rokā nazi, gāju lejup gar to pašu pazemes upi.

Kad pie garajām alumīnija trepēm, pa kurām biju nokāpis, ieraudzīju rozā kostīmā tērpušos tuklīti, jutos glābts. Viņa man signalizēja, šūpojot lukturi. Kad biju piegājis klāt, viņa kaut ko teica, bet, tā kā upes dunoņa bija atkal ieslēgta, balss nebija dzirdama un tumsā nevarēja arī redzēt lūpu kustības. Tā es nesapratu, ko viņa saka.

Tā vai citādi, nolēmu vispirms uzkāpt pa trepēm un iziet gaismā. Es rāpos pa priekšu, viņa man sekoja. Trepes bija ārkārtīgi garas. Kad rāpos lejā, bija tumšs un, neko neredzot, bail nesametās, bet, soli pa solim kāpjot augšā un domājot par augstumu, seja un paduses pārklājās aukstiem sviedriem. Kāpnes bija apmēram trīs četru stāvu ēkas augstumā, turklāt uz mitrā alumīnija slīdēja kājas, tāpēc, ja pietiekami neuzmanās, tas var beigties bēdīgi.

Pusceļā gribēju atvilkt elpu, bet viņa man sekoja un tāpēc tas bija neiespējami, tādēļ beigu beigās uzkāpu līdz augšai vienā rāvienā. No domas, ka pēc trim dienām atkal nāksies mērot šo ceļu uz velna laboratoriju, gribējās kaukt, bet ari tas ietilpst saņemtajā prēmijā, tādēļ neko darīt.

Mēs ielīdām pa garderobes istabiņas sienas lūku un atkal bijām birojā. Meitene noņēma manas aizsargbrilles un novilka lietusmēteli. Es noāvu zābakus un noliku uz galda lukturīti.

-    Vai darbā gāja labi? viņa vaicāja. Pirmo reizi dzirdēju tās maigo balsi.

Es, nenovērsis no viņas acis, pamāju. Ja viss nebūtu kārtībā, nebūtu atgriezies. Tāds ir tas mūsu darbs, atbildēju.

-     Paldies, ka pateici vectēvam par mani. Tu ļoti palīdzēji. Citādi es vēl nedēļu būtu dzīvojusi bez skaņas.

-    Kādēļ neuzrakstiji zīmīti? Tad es visu būtu sapratis daudz ātrāk un viss būtu beidzies mierīgā garā.

Meitene, neko neteikusi, apgāja apkārt galdam un sakārtoja savus lielos auskarus vispirms kreisajā, pēc tam labajā ausī.

-    Tādi ir noteikumi, viņa atbildēja.

-     Nerakstīt zīmītes?

-    Arī tas.

-    Hmm… es norūcu.

-    Ir aizliegts viss, kas traucē izdzīvot.

-             Saprotu, es piekrītoši noteicu. Piesardzības trūkumu šiem cilvēkiem nevar pārmest.

-    Cik tev gadu? meitene jautāja.

-    Trīsdesmit pieci, es atbildēju. Un tev?

-            Septiņpadsmit… viņa atbildēja. Es pirmo reizi tiekos ar skaitļotāju. Neesmu satikusi ari šifrētājus…

-            Vai tiešām tikai septiņpadsmit? es pārsteigts pārjautāju.

-            Nūja. Es nemeloju. Tiešām septiņpadsmit. Bet es neizskatos kā septiņpadsmitgadīga, vai ne?

-           Neizskaties gan, es godīgi atbildēju. Lai ari kā domātu, liktos, ka ne mazāk par divdesmit.

-            Es negribu izskatīties kā septiņpadsmitgadīga, viņa sacīja.

-    Tu skolā neej?

-            Man negribas runāt par skolu. Vismaz tagad ne. Kad tiksimies nākamreiz, visu izstāstīšu.

-     Hmm… es norūcu. Noteikti ir kādi iemesli.

-    Paklau, kāda dzīve ir skaitļotājiem?

-            Gan skaitļotāji, gan šifrētāji ārpus darba ir tādi paši parasti, normāli cilvēki kā pārējie.

-    Iespējams, ka parasti cilvēki, bet normāli nu gan ne.

-            Nūjā, var domāt ari tā, es piekritu. Bet es saku to tādā nozīmē kā "pašsaprotami". Tāds apsēdīsies blakus vilcienā, bet tu pat nepamanīsi. Tāpat kā visi, viņi ēd, dzer alu… starp citu, paldies par sviestmaizēm. Bija ļoti garšīgas.

-    Tiešām? viņa pasmaidīja.

-            Tik garšīgas es vēl nebiju ēdis. Lai gan savā mūžā esmu nogaršojis daudz kor..

-    Un kā ar kafiju?

-    Arī kafija bija lieliska.

-           Paklau, vai tu negribi vēl vienu krūzīti? Pie viena vēl kādu bridi varētu parunāties…

-             Nē, kafiju gan vairs ne, es atteicu. Tur lejā izdzēru tik daudz, vairs nevaru iedzert ne lāsītes. Man gribas ātrāk tikt mājās un tūlīt pat likties gulēt.

-     Žēl gan.

-     Man ari žēl.

-            Labi, lai nu kā pavadīšu tevi līdz liftam. Viens pats taču netiksi no šejienes ārā?

-     Viens? Nemūžam netikšu, es atzinos.

Viņa paņēma no galda apaļai cepuru kārbai līdzīgu saini un pasniedza to man. Tas bija daudz vieglāks, nekā izskatījās. Ja tur tiešām bija cepure, tad tai vajadzētu būt stipri prāvai. Sainis bija visapkārt blīvi notīts ar līmlenti.

-    Kas tas ir?

-    Vectēva dāvana. Atver, kad būsi mājās.

Es paņēmu kārbu rokās un vieglītēm pakratīju. Nekādas skaņas no iekšpuses, nekādas sajūtas pirkstos.

-            Vectēvs teica tā esot trausla lieta. Tāpēc ved uzmanīgi, meitene brīdināja.

-     Kaut kas tāds kā vāze, vai?

-     Nezinu. Sapratīsi, kad attaisīsi.

Tad, atvērusi rozā somiņu, viņa man iedeva aploksni ar bankas čeku. Summa bija lielāka, nekā biju gaidījis. Ieliku čeku makā.

-     Vai man kaut kur jāparakstās?

-     Nevajag, atteica meitene.

Mēs izgājām no telpas un pa to pašu gaiteni, pa kuru bijām nākuši šurp, gājām uz liftu. Viņas papēdīšu klikstoņa, tāpat kā iepriekšējo reizi, atbalsojās gaitenī, patīkami glāstot dzirdi. Galvā vairs nelīda domas par viņas apaļīgumu. Man pat piemirsās, ka viņa ir resnlte. Acīmredzot biju apradis un pārstājis to ievērot.

-    Vai tev ir sieva? meitene jautāja.

-     Nav, atbildēju. Agrāk bija, bet tagad nav.

-            Vai viņa aizgāja, kad kļuvi par skaitļotāju? Tā taču mēdz teikt, ka skaitļotājiem neesot ģimenes.

-            Tā nu gan nav. Skaitļotājiem ir ģimenes, es zinu daudzus kolēģus, kam visās jomās iet ļoti labi. Tiešām, ir daudz cilvēku, kas uzskata, ka vieglāk strādāt ir tam, kam nav ģimenes. Mūsu darbs prasa ārkārtīgi daudz nervu, un briesmu arī ir daudz, tāpēc, ja ir sieva un bērni, ir grūtāk ar to tikt galā.

-     Kā bija ar tevi?

-             Ar mani bija tā: es kļuvu par skaitļotāju, kad jau biju šķīries. Tāpēc tam nav nekāda sakara ar darbu.

-            Re kā… viņa novilka. Piedod, ka uzdodu tādus dīvainus jautājumus. Bet, tā kā skaitļotāju satieku pirmo reizi, tik daudz gribētos uzzināt…

-     Dieva dēļ, jautā taču, es paraustīju plecus.

-             Paklau, esmu dzirdējusi, ka skaitļotājiem, kad darbs ir galā, esot ārkārtīgi liela seksuālā aktivitāte. Vai tā ir?

-            Kā to lai saka… Varbūt tā ir. Skaitļotājam strādājot, nervi tiek izmantoti diezgan savdabīgā veidā.

-    Ar ko tad tu guli tādos gadījumos? Ir pastāvīga mīļākā?

-    Pastāvīgas mīļākās nav, es atbildēju.

-            Tad ar ko tu guli? Tevi neinteresē sekss? Bet varbūt esi homoseksuāls? Negribi atbildēt?

-            Nu nē, kāpēc gan ne, es atteicu. Es, protams, neesmu tāda tipa cilvēks, kas pļāpā par savu privāto dzīvi pa labi un pa kreisi, bet man nav ari nekā slēpjama. Ja man pienācīgi pajautā, es ari pienācīgi atbildu. Es guļu ar dažādām sievietēm, paskaidroju.

-    Bet ar mani? Vai pārgulētu?

-    Nē… Droši vien ne.

-    Kāpēc?

-            Man ir savi principi. Es cenšos negulēt ar paziņām. Ja guļ ar paziņām, var lieki sarežģīties dzīve. Neguļu ar kolēģēm. Tā kā mans darbs ir saistīts ar cilvēku noslēpumiem, ir nepieciešams starp tādām lietām novilkt robežu.

-    Tad ne tādēļ, ka esmu resna un neglīta?

-            Tu neesi ne tik resna, ne arī neglīta nepavisam ne, es atbildēju.

-            Hmm… viņa novilka. Tad kur tu ņem tās "dažādās sievietes"? Uz ielas iepazīsties, vai?

-    Reizēm gadās arī tā.

-    Bet varbūt pērc par naudu?

-    Ari tā gadās.

-    Ja es teiktu, ka gulēšu ar tevi par naudu, tu to darītu?

-            Droši vien ne, es atbildēju. Pārāk liela gadu starpība. Ja guļ ar kādu stipri jaunāku, pārāk notērē nervus.

-    Ar mani tā nebūtu.

-            Var būt arī tā. Bet es vairs negribu nepatikšanas. Ja vien varētu, gribētu dzīvot mierā un klusumā.

-            Vectēvs teica, ka vislabākais vīrietis, ar ko pārgulēt pirmo reizi, esot vīrietis virs trīsdesmit pieciem gadiem. Un, ja seksuālā enerģija sakrājoties augstāk par normu, tas slikti ietekmējot galvas smadzenes.

-    Es ari esmu to dzirdējis no tava vectēva.

-    Vai tā ir taisnība?

-            Tā kā neesmu biologs, labi nezinu, es atbildēju. Turklāt seksuālās enerģijas daudzums cilvēkiem ir ļoti atšķirīgs, tāpēc domāju, ka to nevar tā vienkārši apgalvot. Cilvēki taču ir dažādi…

-    Un kāds esi tu? Tāds kā vairākums?

-             Es droši vien esmu parasts, mirkli padomājis, atbildēju.

-            Bet es vēl labi nepārzinu savu seksuālo enerģiju, atzinās apaļīgā meitene. Tāpēc arī gribas pārliecināties kas un kā…

Kamēr es domāju, ko īsti vajadzētu atbildēt, bijām aizgājuši līdz koridora galam. Lifts jau gaidīja mani, atplētis rīkli un sastindzis kā dresēts suns.

-    Labi, līdz nākamajai reizei, viņa atvadījās.

Kad es iegāju liftā, durvis bez trokšņa aizvērās. Atspiedies pret nerūsējošā tērauda sienu, es atvilku elpu.

6 pasaules GALS Ēna

Kad viņa uzlika uz galda pirmo veco sapni, kādu brīdi es nebiju spējīgs aptvert, ka tas tiešām ir vecs sapnis. Ilgu laiku to aplūkojis, pacēlu galvu un paskatījos uz meiteni, kas stāvēja man blakus. Viņa, neko nesakot, stāvēja galda otrā pusē. Tas, ko redzēju uz galda, neko īpaši nesaistījās ar jēdzienu "vecs sapnis". Man, par to domājot, acu priekšā nostājās veci raksti vai arī tāda kā nemateriāla dabas parādība.

-     Tas tad ari ir vecs sapnis, viņa paskaidroja. Viņas runasveidam piemita nenoteikts, ne uz ko īpaši nevirzīts skanējums, it kā viņa pati par kaut ko pārliecinātos, nevis kaut ko skaidrotu man. Pareizāk sakot, tas ir tur, iekšpusē.

Es, neko nesapratis, pamāju.

-     Paņem rokās, viņa mudināja.

Es piesardzīgi paņēmu to, kas bija uz galda, un mēģināju samanīt kādas veca sapņa pēdas. Tomēr, lai cik uzmanīgi skatītos, tur nebija neviena vienīga pavediena, pie kā pieķerties. Tas bija tikai dzīvnieka galvaskauss. Neliela dzīvnieka galvaskauss. Kaula virsma bija tik sausa, it kā ilgu laiku būtu kaitusi saules staros, un sākotnējā krāsa bija izzudusi. Tālu uz priekšu izvirzītie žokļi bija viegli pavērti, it kā, mēģinot kaut ko izstāstīt, pēkšņi būtu sastinguši pusvārdā, mazie acu dobumi, zaudējuši savu saturu, vērās telpas dziļuma nekurienē.

Galvaskauss bija nedabiski viegls. Kā neīsts. Bija grūti noticēt, ka tajā reiz bijusi dzīvība. Miesa, atmiņa un siltums bija to sen pametuši. Pieres vidū bija nelīdzens, mazs iedobums. Iztaustīju to ar pirkstu: iespējams, te kādreiz bijis rags.

-     Vai šis nav pilsētā mituša zvēra galvaskauss? es viņai jautāju.

Meitene pamāja.

-     Vecais sapnis ir tur dziļi iekšā, viņa klusi sacīja.

-     Un man vajadzētu to izlasīt? es jautāju.

-    Tāds ir Sapņu lasītāja darbs, viņa atbildēja.

-     Un kas ar izlasīto jādara?

-     Nekas. Pietiek ar to, ka tu izlasi.

-     Kaut kā īsti nesaprotu, es atzinos. Man ir skaidrs, ka jāizlasa vecais sapnis. Tomēr īsti nesaprotu, ka pēc tam nekas nav jādara. Tā izskatās, ka darbam nav nekādas jēgas. Darbam ir jābūt ar kaut kādu mērķi. Piemēram, tos pierakstīt vai sakārtot un klasificēt pēc kāda principa.

Viņa papurināja galvu. Es ari īsti nevaru paskaidrot, kur ir tā jēga. Ja lasīsi vecos sapņus, iespējams, ka pats sāksi saprast jēgu. Tomēr ar pašu darbu tam vienalga nav nekāda sakara.

Es noliku galvaskausu uz galda un aplūkoju to no izstieptas rokas attāluma. Kapa klusums ietina galvaskausu kā Milzīgais Nekas. Bet varbūt klusums to neaptver vis no ārienes, bet gan kā dūmi ceļas no galvaskausa iekšienes? Katrā ziņā tas bija ļoti savāds klusums. It kā galvaskauss būtu tieši saistīts ar Zemes centru. Tas klusē un urbjas telpā ar neko neredzošu skatienu.

Jo ilgāk es skatījos, jo mazāk man likās, ka tas gribētu man kaut ko pastāstīt. Gaiss ap to bija neizskaidrojamu skumju pilns. Šis skumjas es nebiju spējīgs izskaidrot arī pats sev. Man vienkārši trūka vārdu.

-    Nu ko. Mēģināšu lasīt, noteicu, atkal paņēmu no galda galvaskausu un pasvārstīju rokās. Izskatās, ka man nav izvēles…

Mazliet pasmaidījusi, viņa paņēma no manām rokām galvaskausu, noslaucīja ar vienu lupatiņu, pēc tam ar otru tas nu bija kļuvis mazliet baltāks un nolika atpakaļ uz galda.

-     Labi, es tev parādīšu, kā lasa vecos sapņus, viņa teica. Es tikai parādīšu, pati es neko nelasīšu. Lasīt vari tikai tu. Skaties labi! Vispirms pagriez galvaskausu tā, lai tas skatītos uz tevi. Pēc tam uzliec pirkstus tam uz deniņiem…

Viņa pielika abu roku pirkstus pie galvaskausa un paskatījās uz mani, kā gribēdama pārliecināties, vai esmu sapratis.

-     Bet pēc tam cieši skaties tam acu dobumos. Neskaties saspringti, bet tā viegli, mierīgi skaties. Tikai nenovērs acis! Lai kā sāpētu acis, turpini skatīties.

-     Sāpētu acis?

-Jā, tieši tā. Ja ilgi skatās, galvaskauss sakarst un sāk spoži spīdēt. Tev jāglauda ar pirkstiem tā deniņi, kamēr tavā priekšā uzrodas vecais sapnis.

Es domās atkārtoju viņas skaidrojumu. Protams, es nevarēju iedomāties, kādi ir tie stari, kāda ir tā sajūta, par ko viņa stāstīja, bet vismaz darbību secība nu bija skaidra. Es vēroju galvaskausam pieliktos viņas smalkos pirkstiņus, un mani pārņēma dīvaina sajūta, it kā šo galvaskausu jau būtu kaut kur redzējis. Vēl vairāk: kad es biju pirmo reizi saticies ar viņu, tieši tāda vīzija bija uzplaiksnījusi manā galvā gluds, sniegbalts galvaskauss ar bedrīti pieres vidū. Tomēr es nevarēju spriest, vai tas ir pareizs atmiņu fragments vai arī laika vai telpas mirklīgas sašķobīšanās radīta ilūzija.

-    Vai kas noticis? viņa jautāja.

Es papurināju galvu.

-    Nekas nav noticis. Mazliet aizdomājos. Šķiet, ka būšu visu sapratis. Atliek tikai izmēģināt.

-     Vispirms paēdīsim, viņa ierosināja. Es domāju, kad sāksi darbu, nebūs vairs laika.

Viņa no dziļumā esošās mazās virtuvītes atnesa katliņu un uzlika to uz krāsniņas. Tas bija dārzeņu sautējums. Drīz vien katliņš sāka dzīvespriecīgi mutuļot. Viņa salika sautējumu pa šķīvjiem un kopā ar valriekstu maizi cēla galdā.

Mēs sēdējām viens otram pretī un klusējot ēdām. Ēdiens bija vienkāršs, tam bija pievienotas man nepazīstamas garšvielas, taču bija garšīgi, un pēc maltītes jutu, ka pa visu ķermeni izplūst siltums. Pēc tam dzērām karstu tēju. Rūgtenu zaļo tēju kopā ar ārstnieciskajiem augiem.

Sapņu lasīšana nebija tik viegls darbs, kā šķita pēc viņas stāstījuma. Gaismas stari bija ļoti smalki, un, lai cik jutīgi koncentrētu pirkstu galus, labirintam līdzīgo jucekli nevarēju īsti izsekot. Un tomēr vecais sapnis tepat vien kaut kur bija. Mani pirksti to juta. Es manīju tādu kā čabēšanu un pat izšķīru tādu kā miglainu tēlu fragmentus. Tomēr saistītu vēstījumu uztaustīt nevarēju. Vienkārši jutu: tepat kaut kur tas ir.

Kad es beidzot biju ar pūlēm izlasījis divus sapņus, pulkstenis jau rādīja desmit. Es atdevu viņai atpakaļ abus galvaskausus, noņēmu brilles un lēni izberzēju aizmiglotās acis.

-     Noguri, vai ne? viņa man jautāja.

-    Mazliet, es atbildēju. Acis nekā nevar pierast. Kad zīlītes ilgi uzņem spožo gaismu, sāk sāpēt galva. Nekādas ļoti lielās sāpes jau nav. Taču acis vairs nespēj neko kārtīgi saskatīt.

-     No sākuma visiem tā esot, viņa mierināja. No sākuma acis nav pieradušas un sapņus kārtīgi izlasīt nevar. Bet, kad pierod, nav vairs par ko uztraukties. Galvenais nesteidzies.

-    Šķiet, ka tā patiešām būs labāk, es piekritu.

Nolikusi vecos sapņus atpakaļ krātuvē, meitene sāka posties mājup. Viņa atvēra krāsns durtiņas, ar mazu liekšķeriti izgrāba sarkani kvēlošās ogles un ierušināja tās spainī ar smiltīm.

-    Nedrīkst ielaist sevī nogurumu, viņa sacīja. Tā vienmēr teica mamma. Lai nogurums valda pār ķermeni, bet dvēsele jāsaglabā brīva!

-    Tā ir, es piekritu.

-    Bet, patiesību sakot, es īsti nezinu, kas ir dvēsele. Ko īsti tā nozīmē, ko ar to iesākt… Esmu tikai iegaumējusi vārdu.

-    Ar dvēseli neko neiesāk, es paskaidroju. Dvēsele vienkārši pastāv. Tāpat kā vējš. Pietiek ar to, ka tu jūti tās kustības.

Viņa aizvēra krāsns durtiņas un, aiznesusi uz blakustelpu emaljēto tējkannu un krūzītes, tās nomazgāja. Tad viņa

apņēma ap pleciem vienkāršu zilas krāsas mēteli. Tas bija netīri zils, tāds kā debesu skrandiņa, izbalējusi jau tik sen, ka aizmirsusi savu pirmsākumu. Par kaut ko aizdomājusies, viņa bridi stāvēja pie nodzisušās krāsniņas.

-            Tu esi šeit atnācis no citurienes? viņa, it kā pēkšņi ko atcerējusies, man jautāja.

-    Tā ir gan, es atbildēju.

-    Kā tur bija?

-             Neko neatceros, es atzinos. Diemžēl nevaru atcerēties neko. Šķiet kad man atņēma ēnu, kopā ar to aizgāja ari atmiņas par veco pasauli. Katrā ziņā tā ir ļoti tāla vieta.

-     Bet tu taču atceries, kas tu tāds esi?

-    Domāju, ka jā.

-            Mana mamma ari atcerējās, kas viņa ir, viņa turpināja. Bet mamma pazuda, kad man bija septiņi gadi. Tas noteikti bija tādēļ, ka mammai, tāpat kā tev, bija atmiņa.

-     Pazuda?

-            Jā, kaut kur pazuda. Labāk nerunāsim par to. Runas par pazudušiem cilvēkiem atnes nelaimi. Pastāsti par savu pilsētu! Kaut vienu lietu tu vari atcerēties?

-            Ir tikai divas lietas, ko atceros, es sacīju. Pilsēta, kurā es reiz dzīvoju, nebija apjozta ar sienu, un visi cilvēki meta ēnu.

Tieši tā, mums visiem bija ēna. Kad ierados šajā pilsētā, man bija jāatdod sava ēna Sargam.

-            Ar to Pilsētā ieiet nedrīkst, Sargs teica. Ir jāizvēlas: vai nu atbrīvojies no ēnas, vai ari neej Pilsētā. Trešās iespējas nav.

Un es atbrīvojos no savas ēnas.

Sargs mani nostādīja brīvajā laukumā pie vārtiem. Saule trijos pēcpusdienā veidoja uz zemes tā brīža ēnu.

-            Nekusties, Sargs man pavēlēja. Tad, izvilcis no kabatas nazi, viņš iebāza aso asmeni starp ēnu un zemi un, pakustinājis to pa labi un pa kreisi, veikli atrāva ēnu no manis.

Ēna tikai mazliet notrīcēja kā pretodamās, bet beigu beigās, atrauta no zemes, zaudēja spēku un atlaidās uz soliņa. No ķermeņa atrauta, ēna izskatījās daudz nožēlojamāka un gurdenāka, nekā biju domājis.

Sargs iebāza nazi atpakaļ kabatā. Abi kopā mēs bridi vērojām no savas būtības nošķirto ēnu.

-     Kad to atdala, tā izskatās savādi, vai ne? viņš jautāja. Ēna patiesībā nekam nav derīga. Tikai lieks smagums.

-    Piedod, bet izskatās, ka uz kādu laiku mums nākas šķirties, es, piegājis pie ēnas, sacīju. Es to negribēju, bet tā nu tas notika. Vai mazliet pacietīsies un pakavēsies šeit viena?

-    Mazliet cik ilgi tas ir? atjautāja ēna.

Es atbildēju, ka to nezinu.

-    Vai tik tev nebūs jānožēlo? ēna jautāja vārgā balsī. Es tā īsti nezinu, bet vai tas nav savādi, ka cilvēki šķiras no ēnas? Es domāju, ka tā ir kļūda un ka šeit nav īstā vieta. Cilvēks nevar dzīvot bez ēnas, un ēna nepastāv bez cilvēka. Bet te mēs pastāvam, arī būdami šķirti. Kaut kas te nav pareizi. Vai tev tā neliekas?

-    Tiešām atzīstu, ka tas nav dabiski, es piekritu. Bet šajā vietā viss jau no sākuma ir bijis nedabisks. Neko nevar darīt nedabiskā vietā notiek nedabiskas lietas.

Ēna papurināja galvu. Tā ir loģika. Tomēr es visu saprotu pavisam bez loģikas man neder šejienes gaiss. Šejienes gaiss atšķiras no gaisa citur. Šis gaiss ne uz mani, ne uz tevi labu iespaidu neatstās. Tev nevajadzēja no manis atbrīvoties. Vai tad līdz šim mums abiem negāja diezgan labi? Kādēļ tu no manis atbrīvojies?

Lai nu kā, bija par vēlu. Ēna jau bija atdalīta no mana ķermeņa.

-    Kad viss būs nokārtojies, es tev atnākšu pakaļ, viņai apsolīju. Iespējams, tas ir uz laiku un neturpināsies mūžīgi. Vēlāk atkaļ būsim kopā.

Ēna klusi nopūtās un tad, zaudējusi spēku, paskatījās uz mani apjukušām acīm. Mūs abus apspīdēja pēcpusdienas saule pulksten trijos. Man nebija ēnas, un ēnai nebija saimnieka.

-    Vai tik tas nav kas vairāk par tavu paša vēlmi? ēna šaubījās. Tik viegli vis nenotiek. Man ir slikta priekšnojauta. Ja vien būs iespēja, aizbēgsim abi no šejienes un atgriezīsimies iepriekšējā pasaulē!

-     Iepriekšējā pasaulē atgriezties nevar. Es nezinu, kā to izdarīt. Tu taču ari nezini, vai ne?

-    Pagaidām. Bet es to uzzināšu, lai ko tas maksātu. Gribētu šad tad ar tevi satikties un parunāties. Vai nāksi ciemos?

Es pamāju, uz mirkli uzliku rokas ēnai uz pleciem un tad aizgāju pie Sarga. Kamēr es runājos ar ēnu, Sargs savāca laukumā sakritušos akmeņus un aizmeta tālāk, lai tie nevienu netraucētu.

Kad piegāju pie Sarga, viņš pie rokām pielipušo balto zemi noslaucīja krekla apakšmalā un uzlika savas lielās rokas man uz pleciem. Es nesapratu, vai tādējādi viņš izrādīja draudzīgumu vai ari demonstrēja savas lielās spēcīgās rokas.

-    Es labi rūpēšos par tavu ēnu, Sargs apsolīja. Trīs reizes dienā kārtīgi došu ēst, reizi dienā izlaidīšu ārā pastaigāties. Tās dēļ neuztraucies. Tev nav, par ko uztraukties.

-    Vai es viņu varēšu šad tad satikt?

-     Tā gan… Sargs noteica. Nevar nākt, kad vien ienāk prātā, bet tas nenozīmē, ka viņu nevarēs satikt nemaz. Varēsi satikt, kad būs laiks, kad apstākļi to atļaus un kad man būs tāds noskaņojums.

-     Labi, bet, ja es nolemtu, ka gribu savu ēnu atpakaļ, ko tad?

-    Izskatās, ka tu vēl labi nepārzini šejienes kārtibu, Sargs sacīja, joprojām turēdams rokas uz maniem pleciem. Pilsētā nevienam nedrīkst būt ēna kas te ienācis, iziet ārā vairs nevar. Tādēļ tavam tagadējam jautājumam nav nekādas jēgas.

Tā es zaudēju savu ēnu.

Kad bijām izgājuši no Bibliotēkas, es piedāvāju viņu pavadīt līdz mājām.

-    Tas nav nepieciešams, viņa atteica. No nakts es nebaidos, un tev pašam uz citu pusi…

-     Bet es gribu pavadīt, uzstāju. Esmu satraukts un, aizgājis mājās, šķiet, nespēšu aizmigt.

Mēs gājām blakus, pār Veco tiltu uz dienvidiem. Vēsais pavasara vējš šūpoja krastmalas vītolu zarus, un savādi šaurā mēness stari spoži apspīdēja bruģi zem kājām. Mitrais gaiss drūmi un smagnēji klīda pa zemes virsu. Viņa savāca matus astē, sasēja ar lenti un palika zem mēteļa.

-    Tev ir ļoti skaisti mati, es sacīju.

-     Paldies, viņa atbildēja.

-     Vai agrāk ari kāds ir izteicis komplimentus taviem matiem?

-     Nē, nav. Tu esi pirmais, viņa atzinās.

-     Kāda ir sajūta, kad dzird komplimentu?

-    Es nezinu, viņa, turot rokas mēteļa kabatās, paskatījās uz mani. Es saprotu, ka tu izteici komplimentu par maniem matiem. Bet patiesībā tas nav viss, vai ne? Mani mati tevī uzjundīja ko citu, un tu par to kaut ko gribi pateikt, vai ne?

-    Tā nav. Es runāju par taviem matiem.

Viņa vieglītēm pasmaidīja un paraudzījās uz augšu, it kā gaisā kaut ko meklētu. Atvaino! Es tikai nevaru īsti pierast pie tavas runas manieres.

-    Tas nekas. Drīz pieradīsi, es sacīju.

Viņas māja atradās strādnieku kvartālā. Strādnieku kvartāls bija nomaļa vieta rūpniecības apgabala dienvidrietumu daļā. Pats rūpniecības apgabals ir tikpat kā pamests un drūms. Lielais kanāls, kurš kādreiz bija pilns ar turp un atpakaļ braukājošiem kravas kuģīšiem un kuteriem, ari bija slēgts, vietumis ūdens bija izžuvis un varēja redzēt gultni. Gaišās, sastingušās dūņas izskatījās kā milzīgs, krunkains sena dzīvnieka līķis. Kanāla malā bija plaši akmens pakāpieni, kur iekrāva un izkrāva preces; tagad tos vairs neizmantoja un akmens spraugas bija pieaugušas pilnas ar lielām nezālēm. Dubļos vīdēja vecas pudeles un sarūsējušas iekārtu detaļas, tām blakus pamazām puva plakandibena koka laivas.

Gar kanāla malu stiepās pamestu rūpnīcu virkne. Rūpnīcu vārti bija aizslēgti, to logu stikli izsisti, sienās parādījušās plaisas, ugunsdzēsēju kāpņu margas sarūsējušas, un viscaur zēla nezāles.

Tālāk sākās strādnieku mītnes. Tās bija vecas piecstāvu ēkas. Meitene paskaidroja, ka reiz tur bijušas bagātnieku greznās mītnes, bet laiki mainījušies, dzīvokļi sadalīti mazāki, un tur sākuši dzīvot strādnieki. Tomēr tagad viņi nemaz vairs nav strādnieki. Gandrīz visas rūpnīcas, kurās viņi bija strādājuši, ir slēgtas. Viņu profesijas vairs nekam neder, un viņi tikai pēc vajadzības ražo visādus nieciņus, ko pasūta Pilsēta. Viņas tēvs bija viens no tādiem strādniekiem.

Kad bijām pārgājuši kanāla pēdējam īsajam akmens tiltam bez margām, sākās kvartāls, kurā viņa dzīvoja. Starp mājām bija savienojošie gaiteņi kā fortifikācijas viduslaiku pilīs.

Bija gandrīz pusnakts, un tikpat kā visi logi bija tumši. Viņa saņēma manu roku un tā, it kā bēgot no milzīga putna acīm, kas no augšas medī cilvēkus, ātrā gaitā mani izveda cauri labirintam līdzīgai ejai. Tad mēs apstājāmies pie vienas no mājām un viņa no manis atvadījās.

Arlabunakti, es atbildēju.

Tad es vienatnē šķērsoju Rietumu pakalnu un atgriezos savā dzīvoklī.

7 skarbĀ brĪnumzeme Galvaskauss. Lorēna Bekola. Bibliotēka

Braucu mājās ar taksometru. Bija jau pavisam satumsis, un pilsēta bija pilna ar cilvēkiem, kas beiguši darbu. Smidzināja smalks lietutiņš, tāpēc pagāja krietns laiks, kamēr taksometru izdevās noķert.

Lai nu kā, man vienmēr paiet daudz laika, iekams tieku pie taksometra. Lai izvairītos no briesmām, es palaižu garām vismaz divas piebraukušās tukšās mašinas. Esmu dzirdējis, ka šifrētājiem pieder vairāki viltus taksometri, tajos reizēm tiekot savākti skaitļotāji, kas tikko pabeiguši darbu, un kaut kur aizvesti. Protams, varbūt tās ir tikai baumas. Īstenībā ne es, ne mani paziņas ne reizi neesam ar ko tādu saskārušies. Tomēr piesardzības nekad nevar būt par daudz.

Tādēļ es vienmēr cenšos izmantot metro vai autobusu. Kaut gan šoreiz biju ļoti noguris un man nāca miegs, turklāt vēl lija lietus, es nodrebinājos vien, iedomājoties, ka vakara sastrēgumu laikā būtu jābrauc vilcienā vai autobusā, tāpēc, lai ari tas prasītu laiku, nolēmu noķert taksometru. Mašīnā pa vairākiem lāgiem gandrīz aizsnaudos, tomēr ar to izmisīgi cīnījos. Kad būšu mājās, varēšu gulēt gultā, cik vien tīk. Tagad un šeit es nedrīkstu iesnausties. Gulēt šeit ir pārāk bīstami.

Lai neaizmigtu, koncentrējos uz beisbola spēles translāciju, ko pārraidīja radio. Tā kā es profesionālo beisbolu labi nepārzinu, sev par labu nolēmu nostāties pašlaik uzbrūkošās komandas pusē un neatbalstīt komandu, kas aizsargājās. "Mūsējie" zaudēja 1:3. Viņi sūtīja bumbu no otrās bāzes, bet skrējējs apjuka, paklupa starp otro un trešo bāzi un beigu beigās līdz trešajai nemaz netika. Punkts netika ieskaitīts. Komentētājs par viņu izteicās skarbi, un es viņam piekritu. Protams, gadās, ka kāds apjūk un pakrīt, tomēr beisbola spēles laikā nevajadzētu paklupt starp otro un trešo bāzi! Vai nu viņi bija zaudējuši dūšu, vai ari tādēļ, ka pitčers pirmajam sitējam bumbu meta taisni, kreisās puses spēlētājs uztriecās ceturtās bāzes spēlētājam un rezultāts kļuva 1:4.

Ari tad, kad taksometrs piestāja pie manas mājas, rezultāts joprojām bija 1:4. Samaksāju vadītājam un apdullis, ar cepuru kasti rokās izkāpu no taksometra. Lietus bija gandrīz mitējies.

Pastkastītē nekā nebija. Ari automātiskajā atbildētājā nebija nevienas ziņas. Izskatījās, ka nevienam nav nekādu darīšanu ar mani. Labi. Man ari ne ar vienu nav nekādu darīšanu. Es izņēmu no ledusskapja ledu, lielā glāzē ielēju tā pavairāk viskija un tikai pavisam nedaudz pievienoju gāzēto ūdeni. Tad, novilcis drēbes, iekritu gultā un, atspiedies pret gultas galvgali, maziem malciņiem dzēru. Likās drīz vien zaudēšu samaņu, tomēr bez dienas beigu patīkamā rituāla iztikt nevarēju. Man visvairāk patika niecīgais bridis kopš iekrišanas gultā līdz iemigšanai. Paņēmis kādu dzērienu, es tad ierāpos gultā un klausījos mūziku vai lasīju grāmatu. Tāpat kā citiem patīk skaists saulriets vai tīrs gaiss, man patika šis laiks.

Kad biju izdzēris tikai apmēram pusi viskija, iezvanījās telefons. Telefons atradās uz apaļa galda pāris metru no gultas kājgaļa. Tā kā man nebija ne mazākās vēlmes celties un iet atbildēt, ja reiz biju jau ierāpies gultā, es tāpat vien izklaidīgi vēroju, kā telefons turpina zvanīt. Telefons zvanīja trīspadsmit vai četrpadsmit reizes, bet es to neņēmu galvā. Šķita, ka aparāts zvanot dreb kā vecā multfilmā; dzīvē, protams, tā nenotiek. Telefona aparāts nekustīgi stāvēja uz galda un turpināja zvanīt. Es, dzerdams viskiju, to vēroju.

Blakus telefonam bija maks, nazis un dāvanā saņemtā cepuru kārba. Es iedomājos: vai nebūtu labāk to atvērt jau šodien un redzēt, kas tajā iekšā. Varbūt kārbu vajag ielikt ledusskapī, varbūt tajā ir kāds dzīvnieks, bet varbūt kāda ārkārtīgi svarīga lieta. Tomēr es biju pārāk noguris, lai tā darītu. Pirmām kārtām, ja tā tiešām būtu, loģika prasītu, lai sirmgalvis to būtu, kā nākas, norādījis. Sagaidījis, līdz telefons beidz zvanīt, ar vienu rāvienu iztukšoju atlikušo viskiju, izslēdzu lampu, kas atradās pie galvgaļa, un aizvēru acis. Kad acis bija ciet, it kā to vien gaidījis, kā milzīgs melns tīkls no augšas nolaidās miegs. Laižoties miegā, es iedomājos: vai gan man jāzina, kā un kas būs.

Kad atvēru acis, apkārt bija pustumsa. Pulkstenis rādīja seši un piecpadsmit minūtes, bet es nevarēju saprast, vai tas bija no rīta vai vakarā. Uzvilcis bikses, izgāju ārā un paskatījos uz blakusdzīvokļa durvīm. Tā kā pie šīm durvīm bija nolikts rīta laikraksts, sapratu, ka ir rīts. Avīžu abonēšana šādos gadījumos ļoti noder. Varbūt arī man vajadzētu pasūtīt laikrakstus.

Galu galā biju nogulējis kādas desmit stundas. Ķermenis vēl prasīja atpūtu, un, ja jau visu dienu nekas nav jādara, būtu varējis gulēt vēl, tomēr pārdomāju un nolēmu celties. Labā sajūta, kas rodas, mostoties reizē ar jaunu, neskartu sauli, ne ar ko nav aizstājama. Iegāju dušā, rūpīgi nomazgājos un noskuvos. Tad, kā vienmēr, kādas divdesmit minūtes pavingrojis, brokastīs uzkodu, kas pagadās. Tā kā ledusskapis bija gandrīz tukšs, bija pienācis bridis to piepildīt. Apsēdos pie virtuves galda un, dzerot apelsīnu sulu, ar zīmuli uz piezīmju papīriņa sastādīju iepirkumu sarakstu. Ar vienu lapiņu nepietika saraksts sastāvēja no divām lapām. Tā kā lielveikals nekādā ziņā vēl nevarēja būt atvērts, nolēmu iet iepirkties tad, kad došos ārā ēst pusdienas.

Iemetu veļas mašīnā netīrās drēbes no groza vannasistabā un, mazgājot izlietnē sporta kurpes, atcerējos par mīklaino dāvanu, ko biju saņēmis no vecā vira. Noliku pie malas labās kājas kurpi, noslaucīju rokas virtuves dvielī, atgriezos guļamistabā un paņēmu cepuru kārbu. Kā iepriekš, kārba bija vieglāka, nekā izskatījās. Tā nez kāpēc bija savādi viegla. Tā bija vieglāka, nekā tai pienāktos būt. Kaut kas man nelika mieru.

Tas bija sava veida profesionāls instinkts, un tam nebija noteiktu pierādījumu.

Es paskatījos apkārt. Istabā valdīja savāds klusums. Likās, it kā būtu izslēgta skaņa, bet, kad noklepojos, tas bija kārtīgi dzirdams. Es izvilku nazi un ar spalu pieklauvēju pie galda, bet ari tas atskanēja, kā pienācās. Kad ir pieredzēta skaņas izslēgšana, kādu laiku, šķiet, ir tendence izturēties pret klusumu ar dziļām aizdomām. Tādēļ es atvēru verandas logu. Atverot verandas logu, bija dzirdama mašīnu rūkoņa un putnu dziesmas, tādēļ es atviegloti uzelpoju. Evolūcija vai kas cits, bet pasaulei tik un tā jābūt piepildītai ar dažādām skaņām.

Tad uzmanīgi, lai nesaskrāpētu kārbas saturu, ar nazi pārgriezu līmlenti. Virspusē bija saburzītas avīzes. Divas trīs avīzes izgludināju un mēģināju izlasīt, bet, tā kā tas bija parasts, pirms trim nedēļām iznācis laikraksts Mainichi, atnesu no virtuves plastmasas atkritumu spaini, tās saburzīju atkal un izmetu. Kopumā kārbas virspusē bija sabāztas kādu divu nedēļu avīzes. Visi bija laikraksti Mainichi. Zem avīzēm bija irdens polietilēna vai putuplasta pildījums, kas sastāvēja no bērna mazā pirkstiņa lieluma gabaliņiem. Es to ņēmu ar abām rokām un riekšavu pēc riekšavas izmetu atkritumu spaini. Nezinu, kas īsti tur ir iekšā, bet šī dāvana paņēma daudz laika. Noņēmis aptuveni pusi tā polietilēna vai putuplasta, es atkal uzdūros avīžu vīstoklim. Jutos noguris, tāpēc, atgriezies virtuvē, paņēmu no ledusskapja kolas bundžiņu un, apsēdies uz gultas, lēnām to izdzēru. Nebija, ko darīt, tādēļ ar naža asmeni apgriezu nagus. Uz verandu atlidoja putns ar melnu krūtiņu un, kā jau parasti, klaudzinot uzlasīja pa galdu izkaisītās maizes drupačas. Bija mierīgs rīts.

Drīz es atguvos, piegāju pie galda un piesardzīgi izvilku no kārbas avīzēs ietīto priekšmetu. Pāri avīzēm bija pārtīta līmlente, un viss kopā izskatījās pēc modernās mākslas priekšmeta. Forma kā izstieptam arbūzam, un nevarēja teikt, ka tas būtu bijis smags. Es noņēmu kārbu un nazi no galda un uz plašās galda virsmas saudzīgi noplēsu no priekšmeta līmlenti un avīzes. Zem tām parādījās dzīvnieka galvaskauss.

"Tā, tā," es nodomāju. Vai tiešām sirmgalvis bija iedomājies, ka es priecāšos, saņēmis galvaskausu? Lai arī kā uz to skatītos, dzīvnieka galvaskausa dāvināšana var norādīt uz psiholoģiskām problēmām.

Pēc formas tas bija līdzīgs zirga galvaskausam, taču stipri mazāks. Katrā ziņā, ņemot talkā manas zināšanas bioloģijā, varēja spriest, ka galvaskauss noteikti ir piederējis zīdītājam kādam nelielam zālēdājam, nagainim ar garenu purnu. Es mēģināju atsaukt atmiņā tādus dzīvniekus: briedis, kaza, aita, antilope, ziemeļbriedis, ēzelis… Varbūt ir arī kādi citi, bet es nespēju vairāk atcerēties.

Nolēmu šo galvaskausu pagaidām nolikt uz televizora. Tas nebija diez ko pievilcīgs skats, bet nevarēju iedomāties citu vietu, kur tas varētu stāvēt. Ernests Hemingvejs to būtu nolicis uz kamīna blakus aļņa ragiem, bet manā mājā, protams, kamīna nebija. Ne kamīna, ne bufetes, ne statņa, kur novieto geta [4] . televizors bija vienīgā vieta, kur iespējams atrasties nezināma zvēra galvaskausam.

Izmetis atlikušo cepuru kārbas pildījumu atkritumu maisā, konstatēju, ka kastes dibenā ir vēl kāds avīzēs ietīts garens priekšmets. Tur bija tādas pašas nerūsējošā tērauda knaibles, ar kādām sirmgalvis bija klauvējis pa galvaskausiem. Es paņēmu tās rokā un brīdi aplūkoju. Knaibles atšķirībā no galvaskausa bija smagas kā tas ziloņkaula zizlis, ko izmanto Furtvenglers, diriģējot Berlīnes filharmonijā. Es, kā jau ticis paredzēts, tās paņēmu, piegāju pie televizora un viegli uzsitu pa zvēra galvaskausa pieres daļu. "Konnn" tas atskanēja kā liela suņa nopūta. Tā kā biju gaidījis spēju skaņu: dunoņu vai šķindoņu, biju pārsteigts, bet man nebija iemesla sūdzēties. Katrā ziņā pastāv ari šāda skaņa, un tur neko nevar darīt. Skaņa nemainīsies, bet, ja ari tā notiktu, situācija paliktu tāda pati.

Atmetis ar roku galvaskausa vērošanai un dauzīšanai, es, atgājis no televizora, apsēdos uz dīvāna un, paņēmis telefona aparātu klēpi, uzgriezu Sistēmas oficiālā aģenta numuru, lai uzzinātu par darba grafiku. Atbildīgais aģents paskaidroja, ka darbs man paredzēts pēc četrām dienām, un vaicāja, vai esmu ar mieru. Es atbildēju, ka jā. Lai izvairītos no kādām problēmām nākotnē, gribēju pārliecināties par šaflinga legalitāti, bet, tā kā izskatījās, ka saruna varētu ieilgt, to neizdarīju. Gan dokumenti ir oficiāli, gan kārtīgi maksā. Turklāt sirmgalvis bija apgalvojis, ka ar aģentu neesot sazinājies, lai saglabātu noslēpumu. Nav nepieciešamības visu vēl vairāk sarežģīt.

Man personīgi šis aģents neko īpaši nepatika. Viņš bija ap trīsdesmit gadu vecs, gara auguma kalsns vīrietis, kas, šķiet, domāja, ka zina pilnīgi visu. Ja būtu iespējams, es labprāt izvairītos no garām un sarežģītām sarunām ar tādiem cilvēkiem.

īsumā apspriedis darba darīšanas, noliku klausuli, apsēdies dzīvojamās istabas dīvānā, atvēru alus bundžiņu un skatījos videofilmu Key Largo ar Hemfriju Bogartu. Filmā mani fascinēja Lorēna Bēkola. Protams, viņa ir lieliska ari filmā The Big Sleep, bet man šķita, ka salīdzinājumā ar citiem darbiem filmā Key Largo viņā ir kas īpašs. Cenšoties saprast, kas īsti tas ir, Key Largo esmu skatījies vairākas reizes, bet pagaidām neesmu varējis precīzi atbildēt. Varbūt tā ir kāda alegorija, kas nepieciešama, lai vienkāršotu cilvēka eksistenci. Tomēr es neko konkrētu nevaru pateikt.

Veroties televizorā, acis neviļus pašas no sevis pievērsās uz tā uzliktajam dzīvnieka galvaskausam. Es nevarēja koncentrēties uz filmu kā citām reizēm, tāpēc apturēju to brīdī, kad rādija viesuļa atnākšanu, un, dzerot alu, laiski vēros uz televizora uzliktajā galvaskausā. Nepārtraukti uz to skatoties, likās, ka šis galvaskauss man kaut ko atgādina. Tomēr es nekādi nevarēju atcerēties, ko tieši. Izvilcis no atvilktnes T kreklu, pārklāju ar to galvaskausu un tad turpināju skatīties Key Largo. Tā es beidzot varēju koncentrēties uz Lorēnu Bēkolu.

Vienpadsmitos izgāju no dzīvokļa, lielveikalā pie stacijas nopirku visus pārtikas produktus, ko varēju, tad dzērienu bodītē iegādājos sarkanvīnu, gāzēto ūdeni un apelsīnu sulu. Izņēmu no veļas tīrītavas žaketi un divus palagus, kancelejas preču veikalā nopirku lodīšu pildspalvu, aploksnes un vēstuļpapīru, bet saimniecības preču bodītē tiku pie galodas ar vissmalkāko virsmu. Grāmatnīcā nopirku divus žurnālus, elektropreču veikalā spuldzītes un magnetofona kaseti, bet foto preču veikalā Polaroid kameras filmiņu. Pie reizes iegāju arī mūzikas preču veikalā un nopirku vairākus ierakstus. Tādējādi mana mazā braucamrīka aizmugurējais sēdeklis bija pilns ar iepirkumu sainīšiem. Varbūt patika iepirkties man ir iedzimta. Ik reizes, kad dodos uz pilsētu, sagādāju kaudzi visādu lietu kā vāvere novembri.

Mašīnu, kurā braucu, es biju iegādājies, lai dotos iepirkties. Ari tajā reizē bija tik daudz pirkumu, ka ne panest, tādēļ ari nopirku šo spēkratu. Nesot iepirkumu sainīšus, iegāju lietoto mašīnu tirgotavā, kas bija gadījusies pa ceļam. Tirgotava bija pilna ar dažādu veidu automašīnām. Es neesmu ne auto mīļotājs, ne ari par tām kaut ko īpaši zinu, tādēļ es pārdevējam sacīju: Derēs jebkura, tikai ne liela.

Dīleris bija vīrietis pusmūžā, un, lai izšķirtos par modeli, viņš izvilka katalogu un rādīja dažādas mašīnas, bet es negribēju skatīties un paskaidroju, ka vēlos vienkāršu automašīnu, ar ko braukt iepirkties. Es neplānoju braukt pa ātrgaitas šosejām, doties izbraukumos ar meitenēm vai ceļot kopā ar ģimeni. Nav vajadzīgs ne jaudigs motors, ne gaisa kondicionētājs, ne stereo sistēma, lūka un visizturīgākās riepas. Es paskaidroju, ka gribu mazu vāģlti, kas var apgriezties mazā laukumā, tādu, kam ir maz izplūdes gāzu, kas nav skaļš, bieži nelūst un kuram var uzticēties. Ideāla būtu tumši zila krāsa.

Dīleris ieteica mazu, dzeltenu vietējā ražojuma automašīnu. Krāsa man neko īpaši nepatika, bet, mašīnā iekāpis, sapratu, ka tā nav slikta un ka tā var iestāties vismazākajā vietiņā. Man iepatikās glītais dizains un ari tas, ka mašīnai nebija nekādu papildu iekārtu. Tas bija vecs modelis, un cena ari nebija liela.

īstas mašīnas patiesībā ir šādas, pusmūža dīleris sacīja. Atklāti sakot, cilvēkiem kaut kas nav kārtībā ar galvu.

Es viņam piekritu.

Tā es tiku pie iepirkumu automašīnas. Nekur citur to neizmantoju.

Pabeidzis pirkšanos, novietoju mašīnu tuvumā esošā restorāna stāvvietā un, pasūtījis alu, garneļu salātus un sīpolu gredzentiņus, tos klusēdams notiesāju. Garneles bija pārsaldētas, un sīpolu gredzentiņi bija nedaudz ieskābuši. Es pārlaidu skatienu restorānam, bet, tā kā nebija redzami klienti, kas, piesaukuši viesmīli, izteiktu sūdzības un sistu šķīvjus, es arī, neko neteicis, nolēmu visu apēst. Ja kaut ko gaida, nākas vilties.

Pa restorāna logu bija redzama ātrgaitas šoseja. Pa to brauca dažādu krāsu un marku automašīnas. Vērojot mašīnas, atcerējos savādo sirmgalvi un viņa apaļīgo mazmeitu, pie kuriem vakar strādāju. Lai arī cik labvēlīgi par viņiem domātu, man viņi šķita dzīvojam nenormālā pasaulē, kas sniedzas tālu ārpus manas saprašanas. Nejēdzīgais lifts, eja garderobes telpas dibenā, Tumsas radījumi un skaņas izslēgšana viss bija nenormāls. Un tad vēl par atvadu dāvanu uzdāvinātais dzīvnieka galvaskauss.

Kamēr gaidīju, kad pēc maltītes atnesīs kafiju, garlaikodamies atsaucu atmiņā, kāda izskatījās tuklīte, četrstūraini auskari, rozā kostīms un augstpapēžu kurpes, tad kājas, kakls, seja un tā tālāk. Es varēju samērā skaidri visu to atsaukt atmiņā, bet, kad izveidojās kopējs veidols, tas bija pārsteidzoši neskaidrs. Es nodomāju: varbūt tas tāpēc, ka pēdējā laikā neesmu pārgulējis ne ar vienu tuklīti. Un tādēļ es īsti nevaru atcerēties apaļīgas sievietes ķermeņa uzbūvi. Pēdējā reize, kad gulēju ar apaļīgu meiču, bija pirms kādiem diviem gadiem.

Tomēr, kā bija teicis vecais vīrs, katra resnīte ir apaļīga savā veidā. Es reiz (laikam tas bija tajā gadā, kad notika

Sarkanās armijas incidents [5] ) pārgulēju ar resnlti, kam bija fantastiski apaļš dibens un augšstilbi. Viņa bija bankas ierēdne, un, regulāri saskatoties ar mani pa kases lodziņu, viņa sāka draudzīgi runāties. Pēc tam kad bijām aizgājuši abi kopā iedzert, es ar viņu pārgulēju. Tikai tad es pirmo reizi ievēroju, ka viņas ķermeņa lejasdaļa ir pilnīgāka, nekā parasti mēdz būt. Tā kā viņa vienmēr sēdēja aiz letes, viņas ķermeņa lejasdaļa bija acīm nesniedzama. Viņa paskaidroja, ka tas esot tāpēc, ka studiju gados aizrāvusies ar galda tenisu, bet es labi nesaprotu šo lietu saistību. Nekad neesmu dzirdējis, ka, spēlējot galda tenisu, ķermeņa lejasdaļa kļūst resnāka.

Tomēr viņas apaļīgums bija ļoti pievilcīgs. Guļot viņas klēpī, šķita, ka saulainā pēcpusdienā snauduļoju pavasarīgā laukā. Viņas jostasvieta bija mīksta kā izvēdināts futon [6] un kāju apaļās formas laideni saplūda starpenē. Kad es izteicu komplimentu par viņas apaļīgumu (ja man kaut kas iepatīkas, es uzreiz izsaku komplimentus), viņa tikai noteica: "Ak tā…" Izskatījās, ka viņa ne pārāk tic maniem vārdiem.

Protams, esmu gulējis ari ar viscaur apaļu sievieti. Arī ar viscaur muskuļotu, masīvu sievieti esmu pārgulējis. Pirmā bija sintezatora spēles pasniedzēja, otrā bezdarbniece stiliste. Katrs apveļas citādi.

Izskatās, ka vīriešiem ir tāda tendence: jo ar lielāku sieviešu daudzumu pārguļ, jo tehniski izglītotāki viņi kļūst. Līdz ar to seksa bauda pamazām samazinās. Seksuālai iekārei kā tādai, protams, tehnikas nav. Tomēr, ja seksuālā iekāre iegājusi pareizā gultnē, rodas ūdenskritums akts, tam seko ūdenskrituma baseins ar iegūtu sava veida tehniku. Tad gluži kā Pavlova sunim apziņā rodas shēma, kas liek no seksuālās iekāres doties tieši uz baseinu. Tomēr galu galā varbūt es tikai novecoju.

Es beidzu domāt par apaļīgās meitenes kailo ķermeni un, samaksājis rēķinu, izgāju no restorāna. Tad aizgāju līdz tuvējai bibliotēkai un pajautāju pie uzziņu galdiņa sēdošajai garmatainajai, tievajai meitenei: Vai jums ir kādi materiāli par zīdītāju galvaskausiem? Viņa bija iegrimusi kabatas formāta grāmatiņas lasīšanā, bet, pacēlusi galvu, paskatījās uz mani.

-     Piedodiet? viņa pārjautāja.

-     Materiāli / par / zīdītāju / galvaskausiem, es, kārtīgi sadalot pa vārdiem, atkārtoju.

-     Zī-dī-tā-ju gal-vas-kau-si, viņa iedziedājās. Tādā veidā tas izklausījās pēc dzejoļa nosaukuma. Tas skanēja tā, it kā autors pirms dzejoļa lasīšanas pieteiktu publikai tā nosaukumu. Vai viņa vienmēr tā visu atkārto?

Leļ-ļu te-āt-ra vēs-tu-re!

Ie-vads tai-chi*!

Kaut kā tā?

Es nodomāju, ka būtu ļoti jautri, ja tiešām būtu dzejolis ar tādu virsrakstu.

Viņa brīdi, kodījot apakšlūpu, padomāja un sacīja: Mazliet uzgaidiet! Es uzzināšu. Viņa uzgrieza man muguru un ievadīja datorā atslēgvārdu: "zīdītāji". Uz ekrāna parādījās kādi divdesmit grāmatu nosaukumi. Izmantojot gaismas zīmuli, viņa izdzēsa kādas divas trešdaļas no tiem. Tad, piefiksējusi palikušos nosaukumus, ievadīja vārdu "galvaskausi". Parādījās septiņi vai astoņi grāmatu nosaukumi, no tiem viņa atstāja tikai divus un pievienoja iepriekš piefiksētajiem virsrakstiem. Ari bibliotēka tagad ir citāda nekā senāk. Laiks, kad formulārus ievietoja kabatiņās un piestiprināja grāmatas vāka iekšpusē, tagad likās kā sapnis. Bērnībā man ļoti patika skatīties uz formulāros iespiestajiem datumiem.

Kamēr viņas pirksti prasmīgi skraidīja pa klaviatūru, es visu laiku vēroju viņas slaido muguru un garos matus. Es netiku skaidrībā izjūtu pret viņu simpātijas vai ne. Viņa bija skaista, laipna, izskatījās gudra un runāja tā, it kā lasītu dzejoļu nosaukumus. Man likās, ka nav neviena iemesla, kādēļ es nevarētu pret viņu izjust simpātijas.

Nospiežot taustiņu, viņa pārkopēja sarakstu no monitora, izdrukāja un pasniedza to man.

-     Izvēlieties no šīm deviņām grāmatām, viņa noteica.

1.   ZĪDĪTĀJI. MAZĀ ENCIKLOPĒDIJA

2.   ILUSTRĒTAIS ZĪDĪTĀJU ATLANTS

3.   ZĪDĪTĀJU SKELETS

4.   ZĪDĪTĀJU VĒSTURE

5.   ES KĀ ZĪDĪTĀJS

6.   ZĪDĪTĀJU ANATOMIJA

7.   ZĪDĪTĀJU SMADZENES

8.   DZĪVNIEKU KAULI

9.   KO STĀSTA KAULI

Ar manu karti varēja izņemt ne vairāk kā trīs grāmatas. Es izvēlējos 2., 3. un 8. "ES KĀ ZĪDĪTĀJS", "KO STĀSTA KAULI" likās interesantas, bet, tā kā izskatījās, ka tām nav tiešas saistības ar šīs reizes problēmu, nolēmu tās paņemt pie nākamās izdevības.

-             Es atvainojos, bet "ILUSTRĒTAIS ZĪDĪTĀJU ATLANTS" ir tikai apskatei lasītavā un to izsniegt es nevaru, viņa paskaidroja, ar pildspalvu pakasot deniņus.

-             Saproti, es neatlaidos, tā ir ļoti svarīga lieta. Es noteikti atnesīšu atpakaļ rīt no rīta un nesagādāšu tev nepatikšanas. Vai tiešām nevarētu paņemt tikai uz vienu dienu?

-             Ilustrētie izdevumi ir ļoti populāri, un, ja nāks gaismā, ka izdota grāmata, kas domāta tikai lasītavām, priekšniecība būs ļoti dusmīga.

-    Tikai uz vienu dienu! Neviens to neuzzinās!

Viņa bridi svārstījās. Domājot viņa mēles galiņu pielika pie apakšējiem zobiem. Ļoti mīlīga rozā mēlīte.

-     Labi! Bet tiešām tikai šoreiz! Un atnesiet to atpakaļ rit līdz pulksten pusdesmitiem!

-     Paldies! es pateicos.

-     Nav par ko! viņa atbildēja.

-    Starp citu, es gribētu tev pateikties personīgi. Ko tu gribētu?

-    Pāri ielai ir Thirty-one saldējuma veikals, vai nopirksi tur saldējumu? Dubulto saldējumu vafelē: apakšā pistācijas, virspusē kafijas liķieris. Labi? Atcerēsies?

-     Dubultais saldējums vafelē: virspusē kafijas liķieris, apakšā pistācijas, es pārliecinājos.

Tad es devos uz Thirty-one saldējuma veikalu, bet viņa no blakustelpas paņēma manas grāmatas. Kad, nopircis saldējumu, atgriezos, viņas vēl nebija, tāpēc es, kreisajā rokā turot saldējumu, nekustīgs stāvēju pie letes un gaidīju viņu atnākam. Solos sēdošie vecīši, kas lasīja avīzes, pa brīdim pagriezušies izbrīnīti skatījās uz mani un uz saldējumu manā rokā. Par laimi, saldējums bija ļoti ciets, un paietu kāds laiks, līdz tas izkustu. Savādi nelāga sajūta: es kā visu aizmirsta bronzas statuja turēju rokā saldējumu, to nemaz nepagaršojot.

Uz galda bija nomesta viņas lasītā grāmatiņa, kas izskatījās pēc maza, guloša zaķīša. Tas bija H. Dž. Velsa sacerējuma "Laika mašīna" otrais sējums. Tā nebija bibliotēkas grāmata, bet gan viņas pašas. Tai blakus bija trīs labi uzasināti zīmuļi. Turpat bija izkaisītas ari septiņas vai astoņas papīra saspraudes. Es nevarēju saprast, kāpēc visur, kur vien eju, ir papīra saspraudes.

Varbūt kādu izmaiņu rezultātā pasaule tikusi pēkšņi applūdināta ar papīra saspraudēm. Varbūt tā ir tīrā sagadīšanās, un es par to satraucos vairāk, nekā vajadzētu. Tomēr nedabiski. Tas nav uz labu. Papīra saspraudes, gluži kā tas būtu rūpīgi izplānots, bija izkaisītas labi redzamās vietās, lai kur es ietu. Kaut kas lika man aizdomāties. Šeit dažādas lietas liek pārāk aizdomāties. Zvēra galvaskauss un papīra saspraudes… Es jutu, ka tur ir kaut kāda saistība. Kāda man nebija ne jausmas.

Drīz atgriezās garmatainā meitene ar trim grāmatām rokās. Viņa man pasniedza grāmatas, paņēma saldējumu un sāka to ēst, no cilvēku skatiem paslēpusies aiz letes. Es raudzījos no augšas. Viņas kakls izskatījās trausls un ļoti skaists.

-    Liels paldies! viņa pateicās.

-    Paldies arī tev, es atbildēju. Starp citu, kur tu izmanto papīra saspraudes?

-     Pa-pī-ra sa-sprau-des, viņa dziedošā balsī atkārtoja. Saspraudes izmantoju, lai sastiprinātu papīrus. Tu taču zini? Tādas ir visur, un visi tās izmanto.

Tā nu ir gan. Pateicies un paņēmis grāmatas, es izgāju no bibliotēkās. Papīra saspraudes ir visur. Par tūkstoš jēnām [7] var nopirkt saspraudes visam mūžam. Iegājis kancelejas preču veikalā, par tūkstoš jēnām nopirku saspraudes. Tad devos uz mājām.

Atgriezies dzīvoklī, pārtikas produktus ieliku ledusskapi. Gaļu un zivis kārtīgi ietinu polietilēnā un visu, kas jāsasaldē, ievietoju saldētavā. Ari maizi un kafijas pupiņas sasaldēju. Tofii* ieliku traukā ar ūdeni. Alu iebāzu ledusskapi un izkārtoju dārzeņus: agrāk pirktos dārzeņus vairāk priekšpusē, svaigākos aizmugurē. Apģērbu iekāru skapī un mazgāšanas līdzekļus novietoju virtuves plauktā. Tad uz televizora blakus galvaskausam izkaisīju papīra saspraudes.

Savāda kompozīcija.

Savāda kompozīcija: kā dūnu spilvens un ledus urbis vai tintnīca un salāti. Izgājis uz verandas, paskatījos uz to no attāluma, bet iespaids nemainījās. Tiem nebija nekā kopīga. Tomēr noteikti kaut kur jābūt man nezināmam (vai atmiņā neatsaucamam) noslēpumainam savienotājtunelim.

Apsēdos uz gultas un ilgu laiku vēros galvaskausā uz televizora. Tomēr atmiņā nekas neatausa. Tikai laiks pamazām aizgāja nebūtībā. Garām aizbrauca ātrās palīdzības mašīna un galēji labējo mašīna ar megafonu. Man sagribējās iedzert viskiju, tomēr nolēmu paciesties. Kādu laiku jāpadomā ar skaidru prātu. Pēc kāda brīža labējo mašīna ar megafonu brauca atpakaļ. Visticamāk, bija sajaukuši ceļu. Šajā apkaimē ielas ir līkumotas un grūti saprotamas.

Es pārtraucu meditāciju, piecēlos no gultas, apsēdos virtuves krēslā un šķirstīju no bibliotēkas paņemtās grāmatas. Vispirms aplūkoju vidēji lielo zālēdāju sugas, tad nolēmu citu pēc cita salīdzināt to skeletus ar galvaskausu uz televizora. To bija daudz vairāk, nekā biju iedomājies. Tikai briežu sugu vien bija vairāk nekā trīsdesmit.

Noņēmis no televizora galvaskausu, noliku to uz virtuves galda un salīdzināju ar katru no ilustrācijām. Stundā un divdesmit minūtēs biju salīdzinājis deviņdesmit trīs sugu dzīvnieku galvaskausus, bet neviens neatbilda uz galda esošajam. Ari šeit es biju nonācis strupceļā. Aizvēris visas grāmatas, sakrāvu tās galda stūrī un, izslējis rokas, izstaipījos. Neko darīt.

Atmetis nodomam ar roku, atlaidos gultā un skatījos Džona Forda filmu The Quiet Man, kad iezvanījās durvju zvans. Paskatījos pa "actiņu". Pie durvīm stāvam varēja redzēt Tokijas gāzes dienesta uniformā tērpušos pusmūža vīrieti. Nenoņēmis drošības ķēdīti, pavēru durvis un pajautāju, ko viņam vajag.

-     Gāzes noplūdes regulārā pārbaude, vīrietis atbildēja.

-     Mazliet uzgaidiet! es atteicu, aizgāju uz guļamistabu un, ielicis bikšu kabatā nazi, kas atradās uz galda, atvēru durvis. Gāzes noplūdes regulārā pārbaude bija vēl pagājušajā mēnesī. Arī vīrieša uzvedība bija nedabiska.

Par spīti tam, es mierīgā garā turpināju skatīties The Quiet Man. Vīrietis ar asinsspiediena mērītājam līdzīgu aparātu pārbaudīja vannasistabu, pēc tam virtuvi. Uz virtuves galda bija palicis zvēra galvaskauss. Neizslēdzis televizora skaņu, uz pirkstgaliem ielavījos virtuvē, kur, kā jau biju gaidījis, vīrietis bāza galvaskausu melnā plastikāta maisā. Atvāzis nazi, ieskrēju virtuvē, uzbruku vīrietim no aizmugures, atlauzu rokas un paliku asmeni viņam zem deguna. Vīrietis apjukumā nometa plastikāta maisu uz galda.

-     Man nebija ļaunu nolūku, viņš lūdzās trīcošā balsī. Ieraudzījis šo galvaskausu, es to sagribēju sev un liku maisā. Tas bija mirkļa impulss. Lūdzu, piedodiet!

-     Nepiedošu! es atcirtu. Nav gadījies dzirdēt, ka kāds gāzes inspektors, ieraudzījis uz virtuves galda dzīvnieka galvaskausu, jebkad tāpat vien būtu to sagribējis. Ja neteiksi patiesību, pārgriezīšu rīkli! es piedraudēju. Likās tas izklausās pēc saltiem meliem, bet vīrietim laikam šaubu nebija.

-     Piedodiet, es pateikšu taisnību. Piedodiet! viņš lūdzās. Patiesībā es saņēmu naudu par tā nozagšanu. Gāju pa ceļu, kad pienāca divi vīrieši, pajautāja, vai negribu piestrādāt, un samaksāja piecdesmit tūkstošus jēnu*. Ja es to veiksmīgi atnesīšot, iedošot vēl piecdesmit tūkstošus. Es tiešām negribēju neko tādu darīt, bet viens no viņiem bija gatavais milzenis, un, ja es atteiktos, tas beigtos bēdīgi. Gribot negribot bija jāpiekrīt. Lūdzu! Nenogaliniet mani! Man ir divas meitas vidusskolnieces…

-     Abas vidusskolā? es ieinteresēts jautāju.

-    Jā, pirmais un trešais gads**, vīrietis atbildēja.

-     Hmm… es norūcu. Kurā vidusskolā?

-    Vecākā mācās Simura pilsētas vidusskolā, bet jaunākā Futabas koledžā Jocujā, vīrietis paskaidroja. Šis savienojums likās nedabisks [8] , bet ticams. Es nolēmu vīrieša stāstam noticēt.

Drošības pēc joprojām turot nazi viņam pie rīkles, izvilku no viņa bikšu aizmugurējās kabatas maku un pārbaudīju tā saturu. Makā bija sešdesmit septiņi tūkstoši jēnu skaidrā naudā, to vidū piecas jaunas, čaukstošas desmit tūkstošu banknotes. Tur vēl bija ari Tokijas gāzes dienesta darbinieka apliecība un krāsaina ģimenes fotogrāfija. Abām meitām mugurā bija Jaungada kimono. Nevienu no viņām nevarēja nosaukt par īpaši skaistu. Tā kā abas izskatījās vienādi, nevarēja spriest, kura mācās Simurā, kura Futabā. Makā bija arī vilciena braukšanas karte dzelzceļa posmam Sugamo-Sinanomači. Pēc tā visa spriežot, vīrietis neizskatījās bīstams, tādēļ es noņēmu nazi un palaidu viņu vaļā.

-     Vari vākties projām, es teicu un atdevu atpakaļ maku.

-    Paldies! Liels paldies! vīrietis gandrīz apraudājās. Bet kas nu ar mani būs? Naudu saņēmu, bet mantu neatnesu. Kas nu tagad būs?

Es teicu, ka arī nezinu, kas būs. Šifrētāji (droši vien tie ir šifrētāji) rīkojas atkarībā no situācijas. Viņi tā rīkojas, lai nevarētu uzminēt viņu darbības plānu. Varbūt viņi izdurs vīrietim acis, bet varbūt pasniegs atlikušos piecdesmit tūkstošus jēnu un pateiks paldies par darbu. To neviens nezina.

-    Tad viens bija milzenis? es vīrietim jautāju.

-     Jā, viens bija gatavais monstrs. Bet otrs gandrīz vai punduris. Kādu pusotru metru garš. Punduris bija ļoti dārgi ģērbies. Ne tā kā lamzaks. Bet abi bija pilnīgi neaprēķināmi, to varēja redzēt.

Es viņam pastāstīju, kā var tikt ārā pa rezerves izeju. Manas mājas galā ir ļoti šaura atstarpe līdz blakusnamam, ja tur iziet, no ielas nemaz īsti nevar ieraudzīt. Ja vīram paveiksies, tiks projām nepamanīts.

-    Liels paldies, vīrietis pateicās kā no cilpas izņemts neizdevies pašnāvnieks. Ja varat, neziņojiet manai firmai…

Es apsolīju, ka neziņošu. Tad izlaidu vīrieti ārā, aizslēdzu durvis un aizliku priekšā ķēdīti. Pēc tam aizgāju uz virtuvi, apsēdos, noliku nazi uz galda un izņēmu no maisa galvaskausu.

Biju sapratis vienu šifrētājiem šis galvaskauss bija vajadzīgs. Tas nozīmē, ka šis galvaskauss viņiem ir lielā vērtē.

Pagaidām mēs esam līdzvērtīgā situācijā. Man pieder galvaskauss, bet es nezinu tā nozīmi. Viņi zina nozīmi (vai vismaz nojauš), bet viņiem nav galvaskausa. Piecdesmit pret piecdesmit. Man tagad bija divas iespējas. Pirmā sazināties ar Sistēmu, izskaidrot situāciju un lūgt, lai viņi vai nu pasargā mani no šifrētājiem, vai arī lai aizvāc galvaskausu. Otrā sazināties ar tuklīti un lūgt izskaidrot galvaskausa nozīmi.

Tomēr man nebija diez kādas vēlmes iesaistīt pašreizējā situācijā Sistēmu. Ja paziņošu par notikušo, mani, iespējams, pakļaus apgrūtinošai izmeklēšanai. Būs jāatbild uz milzum daudziem jautājumiem un jāraksta lērums atskaišu. Tādā ziņā liela organizācija ir ļoti neērta padarīšana. Velti tiek tērēts daudz laika un spēka. Un pārāk daudz muļķu iznāk sastapt darbā.

Sazināties ar tuklīti patiesībā nebija iespējams: es nezinu viņas telefona numuru. Bija iespēja doties tieši uz viņas biroju, bet tagad iziet no dzīvokļa ir bīstami, un domāju, ka bez iepriekšējas pierakstīšanās ēkā ar stingro apsardzi iekšā nelaidīs.

Tāpēc galu galā es nolēmu nedarīt neko.

Paņēmis knaibles, vieglītēm uzsitu pa galvaskausu. "Konnn" tas noskanēja tāpat kā iepriekš. It kā klusi būtu novaidējies galvaskausa saimnieks. Es pagrozīju galvaskausu rokās, mēģinādams saprast, no kā rodas tik dīvaina skaņa. Tad vēlreiz viegli uzsitu ar knaiblēm. "Konnn". Skanēja tāpat, bet, ieklausoties labāk, likās, ka skaņa nāk no konkrētas vietas.

Uzsitu pa kaulu vēl dažas reizes un beidzot atradu īsto vietu. Skaņa nāca no seklas divu centimetru iedobes pieres daļā. Ar pirkstu pārvilku pa iedobes iekšmalu. Tā atšķirībā no parastā kaula likās tāda kā nelīdzenāka. It kā no turienes kaut kas būtu izlauzts ar spēku. Piemēram, kāds rags varbūt…

Rags?

Ja tur tiešām bijis rags, tas nozimē, ka manās rokās ir galvaskauss, kas piederējis dzīvniekam ar vienu ragu. Es vēlreiz pārlapoju "ILUSTRĒTO ZĪDĪTĀJU ATLANTU" un mēģināju atrast kādu, kam pierē aug tikai viens rags. Velti. Lai cik arī meklētu, tāda dzīvnieka nebija. Tikai degunradzis bija vairāk vai mazāk pielīdzināms, bet, spriežot pēc lieluma un formas, tas nevarēja būt šī dzīvnieka galvaskauss.

Neko darīt. Nopūties izņēmu no ledusskapja ledu un pagatavoju Old Crow ar ledu. Diena gāja uz galu, likās, ka varu to atļauties. Klāt piekodu sparģeļus no bundžiņas. Man ļoti garšo baltie sparģeļi. Ticis galā ar tiem, liku iekšā baltmaizi ar kūpinātām austerēm. Un ielēju vēl viskiju.

Nolēmu, ka man izdevīgāk domāt: galvaskauss reiz piederējis vienradzim. Citādi man uz priekšu netikt.

Tātad!

Manās rokās ir vienradža galvaskauss.

Velns viņu zina, kas tas ir. Kāpēc manā dzīvē mūždien ielaužas kaut kāda mistika? Ko esmu izdarījis nepareizi? Esmu tikai parasts, piezemēts cilvēks, skaitļotājs, kas strādā brīvā maizē. Nav man ne īpašu ambīciju, ne alkatības. Ne ģimenes, ne draugu, ne mīļotās. Esmu vīrietis, kas domā tikai par to, kā pēc iespējas vairāk naudas sakrāt līdz pensijai un pēc tam visu to konvertēšanu sūtīt ratā, un vecumdienās mācīties spēlēt čellu vai ari apgūt grieķu valodu. Kādēļ man būtu jāiepiņķerējas visādās jezgās ar vienradžiem un bez skaņas atstātām resnltēm?

Iztukšojis otro viskija glāzi, aizgāju uz guļamistabu, uzmeklēju telefonu grāmatā bibliotēkas numuru un uzgriezu to. Lūdzu, pasauciet grāmatu izsniegšanas darbinieci, es palūdzu. Pēc desmit sekundēm pie telefona pienāca garmatainā meitene.

-     ILUSTRĒTAIS ZĪDĪTĀJU ATLANTS, es stādījos priekšā.

-     Paldies par saldējumu, viņa pateicās.

-     Nav par ko, es noteicu. Starp citu, man ir vēl viens lūgums… Vai drīkst?

-            Lū-gums, viņa iedziedājās. Viss ir atkarīgs no tā, kāds tas lūgums ir…

-     Es gribētu uzzināt visu par vienradžiem.

-     Vien-ra-džiem? viņa atkārtoja.

-     Vai varu palūgt? es jautāju.

Bridi turpinājās klusums. Es iedomājos, ka, visticamāk, viņa kodīja apakšlūpu.

-     Ko man vajadzētu noskaidrot par vienradžiem?

-     Visu, es atbildēju.

-             Paklausieties, tagad jau ir bez desmit minūtēm pieci, un tieši pirms bibliotēkas slēgšanas esmu ļoti aizņemta. Es to nevaru. Kāpēc jūs nevarētu atnākt rīt no paša rīta? Tad es jums atradīšu visu, ko vajag. Kaut vai par divpadsmitradžiem!

-     Es nevaru gaidīt. Tas ir ļoti steidzami!

-     Hmm… viņa norūca. Cik steidzami?

-     Runa ir par evolūciju, es paskaidroju.

-            E-vo-lū-ci-ju? viņa pārsteigti atkārtoja. Es iztēlojos, cik izmisīgi šī nabaga meitene mēģina uzminēt, ar ko viņai ir darīšana, ar parastu cilvēku, kas tikai atgādina trako, vai tomēr ar kādu īstu ārprātīgo. Un lūdzu Dievu, lai viņa izvēlētos pirmo variantu. Tad vēl varētu cerēt, ka viņa papūlēsies iejusties manā stāvokli.

Brīdi klusums šūpojās starp mums kā nedzirdams svārsts.

-            Evolūcija tas ir tas, kas attīstījies simtiem tūkstošu gadu laikā? Es labi nesaprotu kas tur var būt tik steidzams? Ka nevar pagaidīt vienu vienīgu dienu?

-             Ir evolūcija, kas ilgst simtiem tūkstošu gadu, un ir ari tāda, kam vajag tikai kādas trīs stundas. Tā nav lieta, ko var izskaidrot pa telefonu. Tomēr es gribu, lai tu notici. Tas ir saistīts ar jaunu posmu cilvēka evolūcijā.

-     Tas ir tā, kā 2001 :A Space Odyssey?

-             Tieši tā, es atbildēju. Ari es esmu redzējis šo filmu. Turklāt vairākas reizes.

-     Paklausieties, vai zināt, ko es par jums domāju?

-     Vai tik necenties saprast: esmu labas dabas trakais vai sliktas dabas trakais? Vai tā ir?

-    Pa daļai ir gan, viņa atbildēja.

-   Atvaino, ka es tā pats par sevi saku, taču mans ārprāts nav agresīvas dabas, es paskaidroju. Patiesību sakot, neesmu arī trakais. Man piemīt nedaudz ekscentriskuma, spītības un pašpārliecinātības, bet es neesmu trakais. Protams, dažam labam es nepatīku, tomēr neviens nav teicis, ka esmu trakais.

-    Hmm… viņa norūca. Runājat jūs pavisam normāli. Neizskatās, ka esat tik slikts, un jūs man nopirkāt arī saldējumu. Labi. Šodien pusseptiņos satiksimies kafejnīcā pie bibliotēkas. Tur es jums iedošu grāmatu. Vai tā būs labi?

-    Tomēr lieta nav tik vienkārša. Ir dažādi apstākļi, par kuriem nevar izstāstīt pāris vārdos. Es tagad nevaru iziet no mājas. Piedod…

-     Tas ir… Viņa ar nagiem pabungāja pa priekšzobiem. Vismaz tā izklausījās. Vai jūs prasāt, lai aiznesu jums grāmatu uz mājām? Vai es pareizi sapratu?

-    Atklāti sakot, tā sanāk… es noteicu. Protams, es neprasu, es lūdzu…

-    Tātad gribat iežēlināt?

-    Jā, es atzinos. Ja vien tu zinātu, kas viss man ir sagāzies virsū…

Sekoja ilgs klusums. Tomēr pēc melodijas, kas bibliotēkā ziņoja par tās slēgšanu, sapratu, ka skaņa nav izslēgta. Mēs tikai nerunājām ne vārda.

-    Es bibliotēkā strādāju jau piecus gadus, bet tādu nekauņu vēl neesmu redzējusi, viņa sacīja. Cilvēks, kas liek aiznest grāmatu uz mājām… Kur tas ir redzēts, ko? Vai jums pašam nav neērti?

-    Patiesībā, domāju gan. Bet tagad tur neko nevar padarīt. Nav citas iespējas. Neatliek nekas cits, kā tev pielabināties.

-    Labi, labi, viņa noteica. Vai izstāstīsiet ceļu uz savām mājām?

Es ar prieku to izdarīju.

8 pasaules gals pulkvedis

-     Es domāju, tev vairs nav iespēju dabūt atpakaļ ēnu, malkojot kafiju, teica Pulkvedis.

Tāpat kā gandrīz visi cilvēki, kas visu mūžu raduši citiem pavēlēt, arī viņš runāja, iztaisnojis muguru un pastiepis zodu uz priekšu. Tomēr viņā nevarēja just ne lielmanīgumu, ne tieksmi katrā ziņā uzspiest savu. Pēc daudzajiem gadiem armijā viņš bija tikai saglabājis taisnu stāju, regulāru dzīvesveidu un neizsīkstošu daudzumu atmiņu. Ja tā varētu teikt, Pulkvedis bija ideāls kaimiņš. Vienmēr laipns, mierīgs un turklāt labi spēlēja šahu.

-     Tā ir, kā saka Sargs, Pulkvedis turpināja. Ne teorētiski, ne praktiski tev nav nekādu iespēju atgūt savu ēnu. Kamēr vien dzīvo šajā pilsētā, tev nevar būt ēna, bet pamest šo pilsētu tu nevari. Šajā pilsētā, kā saka armijā, nav vietas atpakaļmanevram. Te var ienākt, bet iziet nevar. Vismaz tik ilgi, kamēr Pilsētai apkārt būs Siena.

-     Es nebiju domājis, ka zaudēšu ēnu uz visiem laikiem, es sacīju. Man šķita, ka tas būs tikai uz laiku. Neviens man neko tādu nebija paskaidrojis.

-    Te neviens neko nepaskaidro, stāstīja Pulkvedis. Pilsēta dzīvo pēc saviem likumiem. Pilsētai nav nekādas daļas gar to, ko kāds zina vai nezina. Diemžēl…

-     Kas tad tagad būs ar manu ēnu?

-     Nekas īpašs. Padzīvos tur kādu laiku. Kamēr nomirs. Vai esi viņu tagad saticis?

-     Pagaidām neesmu. Vairākas reizes gāju, lai satiktu, bet Sargs neielaida. Saka, tas esot drošības dēļ…

-     Jā, tad neko nevar darīt, sirmgalvis nošūpoja galvu. Ēnu pieskatīšana ir Sarga darbs, viņš par tām atbild. Es tur neko nevaru padarīt. Sargam ir raksturiņš, viņš nekad neklausa citus. Neatliek nekas, kā pacietīgi gaidīt, kad viņam mainīsies noskaņojums.

-    Tā es ari darīšu, noteicu. Bet tomēr… Par ko viņš tā uztraucas?

Izdzēris kafiju, Pulkvedis nolika krūzīti uz tasītes un, izvilcis no krūšu kabatas lakatiņu, noslaucīja lūpas. Tāpat kā Pulkveža apģērbs, ari kabatlakatiņš bija vecs un nolietots, bet nevainojami tīrs un kārtīgi izgludināts.

-    Viņš uztraucas, ka jūs ar ēnu viens pie otra ķersieties. Ja tā notiks, viņam nāksies jūs no jauna izšķirt…

Viņš pievērsās šaha galdiņam. Tā kā šis šahs bija mazliet citāds gan figūru, gan noteikumu ziņā, gandrīz vienmēr uzvarēja sirmgalvis.

-     Mans pērtiķis novāc tavu bīskapu, vai neiebilsti?

-     Laipni lūdzu, es atbildēju. Tad es pārbīdīju sienu un nobloķēju pērtiķa atkāpšanās ceļu.

Vecais virs vairākas reizes pamāja un atkal cieši vērās šaha galdiņā. Spēles iznākums bija jau gandrīz izšķirts, un sirmgalvja uzvara bija pārliecinoša, bet viņš tik un tā augstprātīgi neizrēķinājās ar mani, bet rūpīgi apdomāja katru gājienu. Viņam spēle nebija likšana citiem zaudēt, bet gan izaicinājums pārbaudīt savu intelektu.

-     Šķiršanās no ēnas, to nolemjot nāvei, ir smaga, sirmgalvis sacīja un, virzot laidni pa diagonāli, gudri nobloķēja gājienus starp sienu un karali. Mans karalis nu stāvēja pavisam kails. Līdz matam vēl kādi trīs gājieni.

-    Ciešanas visiem ir vienādas. Ari ar mani tā bija. Tomēr ir vieglāk, ja iznāk no ēnas šķirties bērnībā, kad tā īsti vēl neesi pie tās pieradis. Man bija daudz sliktāk: man bija jāļauj savai ēnai nomirt, kad man bija sešdesmit pieci gadi. Tici man, tādā vecumā ir tik grūti kādu aizmirst…

-     Cik ilgi ēna spēj dzīvot bez saimnieka?

-    Tas ir ari atkarīgs no viņas pašas, sirmgalvis paskaidroja. Ir gan spēcīgas, gan vājas ēnas. Tomēr noplēstās ēnas šajā pilsētā īpaši ilgi nedzīvo. Šejienes klimats tām nav piemērots. Ziemas ir garas un bargas. Nav ēnu, kas spētu izvilkt līdz nākamajam pavasarim.

Es ilgi vēros šaha galdiņā un beigu beigās izdomāju padoties.

-     Dodu tev piecus gājienus, Pulkvedis sacīja. Vai tad nav vērts pamēģināt? Piecos gājienos var sagaidīt pretinieka kļūdu. Tāda tā spēle ir kamēr pavisam neesi uzvarējis vai zaudējis, nekad nevari zināt, kā viss beigsies.

-     Mēģināsim! es noteicu.

Kamēr es domāju, sirmgalvis piegāja pie loga, ar pirkstu nedaudz pavēra biezos aizkarus un pa mazo spraudziņu vēroja āra ainavu.

-    Tagad tev ir vissmagākais periods. Tas ir tāpat kā ar zobiem. Veco zobu vairs nav, bet jaunie vēl nav izauguši. Saproti, ko es ar to domāju?

-     To, ka ēna ir atņemta, bet vēl nav mirusi, tā tas ir?

-    Tieši tā, viņš pamāja. Es atceros, kā tas ir: būt kaut kur vidū starp bijušo sevi un turpmāko. Svaidies uz priekšu un atpakaļ. Tomēr, kad izaug jaunie zobi, vecie aizmirstas.

-    Tātad tieši tā cilvēks zaudē pats sevi?

Uz to vecais vīrs neatbildēja.

-     Piedod, ka tik daudz jautāju, es atvainojos. Tomēr es gandrīz neko nezinu par Pilsētu. Visu laiku baidos kaut ko nepareizi izdarīt. Es nezinu, kas Pilsētu pārvalda. Kāpēc vajadzīga tāda augsta siena? Kāpēc zvērus katru ritu izdzen ārpusē, bet vakarā ielaiž atkal atpakaļ? Kas ir vecie sapņi? Un tu te esi vienīgais, kam varu ko pajautāt.

-     Ir lietas, ko es ari nesaprotu, klusi atbildēja Pulkvedis. Ir lietas, kuras nevar izskaidrot vārdos, un ir ari iemesli, kāpēc es nedrīkstu stāstīt. Tomēr tev nav par ko uztraukties. Pilsēta savā ziņā ir iekārtota taisnīgi. Pamazām tā apgādās tevi ar visu, kas tev vajadzīgs, un visu, kas tev būtu jāzina. Tev visu nāksies apgūt pašam. Galvenais: zini, ka Pilsēta ir pilnīga. Tajā ir viss, kas vien var būt. Tomēr tam, kas to nesaprot, Pilsētā nav nekā. Pilnīgs tukšums. Iegaumē to labi! Lai ko ari tev stāstītu citi, tie tā vien ari paliks citu stāsti. Tikai tas, ko būsi apguvis pats, kļūs par daļu no tevis. Un palīdzēs izdzīvot. Turi vaļā acis un ausis, darbini galvu un tu redzēsi visu, ko Pilsēta spēj piedāvāt. Bet, ja vēl atceries, kāds esi bijis, izmanto ari šis atmiņas, kamēr tās ir. Neko vairāk tev neteikšu.

Ja rūpnīcu kvartāls, kur dzīvo bibliotekāre, bezcerīgajā tumsā pamazām bija zaudējis savu spožumu, tad Rezidences mājas, kas plešas pilsētas dienvidrietumos, zaudēja bijušo krāšņumu garlaicīgajā krēslā. Viss, kas reiz bijis pavasarīgi svaigs, sen bija iztvīcis vasaras svelmē, bet pēc tam pārkaulojies ziemas vējā. Gar plašo nogāzi, kuru sauca par Rietumu pakalnu, bija sarindotas baltas divstāvu mājas. Tās bija būvētas tā, lai zem viena jumta varētu dzīvot trīs ģimenes katra atsevišķi, un tikai šaurs vestibils ēkas vidū tām bija kopējs. Visas mājas Rezidencē bija baltas. Pilnīgi baltas no siju galiem zem jumta, līdz logu rāmjiem un balkonu margām. Rietumu pakalna nogāzē varēja sastapt visvisādu toņu balto krāsu: tikko krāsotu, nedabiski spožu baltumu, ilgu laiku saules staru balinātu, iedzeltējušu baltumu, lietū un vējā visu zaudējušu, tikko nosakāmu baltumu.

Ap Rezidences mājām nebija žogu. Pie katrām ieejas durvīm bija tikai kādu metru platas, garenas puķu dobes. Dobes bija ļoti labi koptas, un pavasaros tur ziedēja krokusi, atraitnītes un samtenes, bet rudenī kosmejas. Kad ziedēja puķes, mājas vēl vairāk atgādināja pamestas krāsmatas.

Šis kvartāls reiz bijis vislepnākais visā Pilsētā. Pastaigājoties pa pakalnu, es ikreiz iedomājos pagātnes ainavas: ielās spēlējas bērni, dzirdamas klavieru skaņas un visapkārt plūst siltu vakariņu smarža. Mana atmiņa citas pēc citām atvēra Laika caurspīdīgās durvis, un acu priekšā atdzīvojās Pilsētas pagātne.

Kādreiz šajā kvartālā bija dzīvojušas valsts ierēdņu ģimenes. Ne īpaši bagāti cilvēki, taču arī ne paša zemākā ranga, vidusmēra ierēdņi. Šī bija vieta, kur viņi, kā nu spēja, vadīja savu mēreni labklājīgo dzīvi.

Vēlāk viņi visi nozuda. Es nezināju, kur un kāpēc.

Viņu vietā ieradās atvaļinātās militārpersonas. Palikuši bez ēnas, nevienam nevajadzīgi kā tukši kukaiņu kokoni, viņi līdz galam aizdzīvoja savu vientuļo dzīvi Rietumu pakalna stiprajos vējos. Viņiem vairs nekā nebija, ko vajadzētu sargāt. Katrā mājā dzīvoja pa sešiem līdz deviņiem vecajiem karotājiem.

Sargs man par dzīvesvietu ierādīja nelielu istabu vienā no šīm mājām. Kopā ar mani tur dzīvoja pulkvedis, divi majori, divi leitnanti un seržants. Seržants gatavoja ēst un veica sīkus mājas darbiņus, bet pulkvedis pieņēma dažādus lēmumus. Gluži kā armijā. Visi sirmgalvji bija vientuļi cilvēki, kas visu mūžu bijuši pārņemti ar gatavošanos karam, karadarbības vadīšanu, kara seku likvidēšanu, revolūcijām un kontrrevolūcijām un palikuši bez iespējas izveidot ģimeni.

Agri pamodušies, viņi, kā pieraduši, ātri paēda brokastis un bez jebkādiem norādījumiem ķērās katrs pie sava darba. Viens ar lāpstiņai līdzīgu priekšmetu skrāpēja nost mājas veco krāsu, otrs plūkāja zāliena nezāles, cits uzņēmās mēbeļu labošanu, vēl cits ar ratiņiem gāja pēc pārtikas produktiem, ko izdalīja pakalna piekājē. Pabeiguši šos rīta darbiņus, vecīši sapulcējās piesaulītē un ļāvās savām bezgalīgajām atmiņām.

Man piešķirtā istaba atradās otrajā stāvā, tās logi bija pavērsti pret austrumiem. Skats pa logu nebija nekāds skaistais, jo pusi ainavas aizšķērsoja pakalns, tomēr gar pakalna malu varēja redzēt upi un Pulksteņa torni. Izskatījās, ka sen tur neviens nebija dzīvojis: balsinātās sienas bija tumšu plankumu klātas, uz logu rāmjiem bieza palsu putekļu kārta. Tur bija veca gulta, mazs galdiņš un divi krēsli. Pie logiem karājās biezi aizkari, kas sīvi oda pēc pelējuma. Grīdas dēļi bija izkaltuši un vaidēja pie katra soļa.

Katru ritu pie manis ienāca Pulkvedis no blakusistabas un mēs kopā ieturējām brokastis, bet pēc tam, cieši aizvilkuši aizkarus, līdz pusdienas laikam spēlējām šahu. Parastā saulainā dienā nebija nekādas citas nodarbes kā vien šaha spēle.

-     Tādam jaunam cilvēkam kā tu droši vien ir neizturami grūti saulainā laikā sēdēt mājās aiz aizvilktiem aizkariem, vai ne? Pulkvedis prātoja.

-     Kāda runa…

-    Es jau gan esmu pateicīgs, ka man ir biedrs šaha spēlei. Šejienes vecīšus šī spēle gandrīz neinteresē. Esmu palicis pēdējais, kuru interesē šahs.

-     Kāpēc tu piekriti šķirties no ēnas?

Sirmgalvis ilgi raudzījās uz saviem pirkstiem, uz kuriem pa aizkaru spraudziņu krita saules stari. Tad atgāja no loga un atkal apsēdās pie galda man pretī.

-     Tu prasi kāpēc? viņš atkārtoja. Varbūt tāpēc, ka pārāk ilgi biju sargājis Pilsētu. Likās ja es to pametīšu un aiziešu, zudīs visa manas dzīves jēga. Tagad gan tas vairs nav būtiski…

-    Un tu nekad neesi nožēlojis, ka paliki bez ēnas?

-    Nē, sirmgalvis papurināja galvu. Savā dzīvē neesmu darījis neko tādu, ko vajadzētu nožēlot.

Es ar sienu nostūmu viņa pērtiķi un atbrīvoju ceļu savam karalim.

-     Labs gājiens, Pulkvedis paslavēja. Nu siena aizsargā vienradzi un ari karalis ir brīvs. Tomēr vienlaikus ari mans zirdziņš ir ticis pie spējas kustēties.

Kamēr sirmgalvis apdomāja nākamo gājienu, es uzvārīju ūdeni un uzlēju svaigu kafiju. Cik daudz tādu šaha dienu mums vēl priekšā, es nodomāju. Pilsētā ar augsto Sienu apkārt man nav nekādas īpašas izvēles.

9 skarba brĪnumzeme apetīte. Fiasko. Ļeņingrada

Kamēr gaidīju bibliotekāri, pagatavoju vienkāršas vakariņas. Piestā sastampāju marinētas plūmes, no tām pagatavoju mērci salātiem, uzcepu eļļā vairākas sardīnes ar batātēm un sasautēju seleriju ar liellopu gaļu. Sanāca tīri labi. Tā kā bija vēl laiks, dzerot alu no bundžiņas, pagatavoju ingveru savā sulā un pupiņas ar sezamu. Tad atgūlos gultā un klausījos vecu ierakstu Mocarta koncertu Robēra Kazadezusa izpildījumā. Manuprāt, ja Mocarta mūziku klausās vecos ierakstos, tā vairāk pietuvinās dvēselei. Bet varbūt tas ir tikai mans aizspriedums.

Pulkstenis rādīja jau pāri septiņiem, aiz loga bija pavisam satumsis, bet viņa tik un tā vēl nerādījās. Beigu beigās es biju noklausījies visu divdesmit trešo un divdesmit ceturto klavierkoncertu. Varbūt viņa bija pārdomājusi un izlēmusi nenākt. Ja ari tā, es nevarēju viņu par to vainot. Grozi, kā gribi, taču lēmumā nenākt patiešām ir vairāk veselā saprāta.

Tomēr, kad es, atmetis visam ar roku, meklēju nākamo ierakstu, ieskanējās durvju zvans. Caur "actiņu" redzēju gaitenī ar grāmatām rokās stāvam meiteni no bibliotēkas. Neatceļot drošības ķēdi, es pavēru durvis un pajautāju, vai gaitenī vairāk neviena nav.

-     Nav neviena, viņa atbildēja.

Es atcēlu ķēdi, atvēru durvis un ielaidu viņu iekšā. Kad viņa ienāca, es durvis tūlīt aizvēru un pagriezu atslēgu.

-     Kā te smaržo! viņa iesaucās, ostot gaisu. Vai drīkst ieskatīties virtuvē?

-    Dieva dēļ! Bet vai pie ārdurvīm neviena nebija? Kaut kādi ceļa strādnieki vai varbūt mašīna ar cilvēkiem?

-    Neviena paša, viņa teica, nometa atnestās grāmatas uz virtuves galda un ņēmās citu pēc cita cilāt katlu un pannu vākus. Vai tu visu šo pagatavoji?

-     Jā, es atbildēju. Ja gribas ēst, lūdzu, cienājies! Nav jau nekāda īpašā maltīte…

-     Nu ko tu! Man tieši tādas lietas garšo!

Es saliku uz galda ēdienu un ar pieaugošu interesi vēroju, kā viņa visu pēc kārtas kārtīgi apēd, sākusi no galda malas. Ja tik dedzīgi ēd, ir vērts gatavot. Lielā glāzē pagatavoju Old Crow ar ledu, uz spējas uguns apcepu tofu gabaliņus, pārbēru ar sarīvētu ingveru un, to uzkožot, dzēru viskiju. Viņa klusēdama ēda. Piedāvāju viskiju, bet viņa atteicās.

-     Padosi man arī nedaudz to/u? viņa palūdza. Es uzliku viņai uz šķīvja atlikušos gabaliņus un turpināju dzert viskiju.

-    Ja vēlies, ir arī rīsi un marinētas plūmes, un vēl varu ātri vien pagatavot miso[9], drošības pēc pajautāju.

-    Tas būtu ideāli, viņa nopriecājās.

Es aši pagatavoju vienkāršu buljonu no kaltēta tunča, pieliku klāt jūraskāpostus, vakame[10] un sīpolus, sojas pastu un, kad tad viss bija izvārījies, cēlu galdā kopā ar rīsiem un marinētām plūmēm. Nepagāja ne mirklis, kad viņa to visu bija jau notiesājusi. Kad uz galda bija palikuši tikai plūmju kauliņi, viņa beidzot apmierināti nopūtās.

-     Paldies! Bija ļoti garšīgi, viņa noteica.

Pirmo reizi mūžā redzēju, ka tāda tieva, glīta meitene notiesā barību kā satrakojies ekskavators. Tomēr, jāatzīst, ka tas izskatījās skaisti. Daļēji sajūsmināts, daļēji šokēts, izklaidīgi vēros viņas sejā.

-     Paklau, vai tu vienmēr tik daudz ēd? es uzdrošinājos pajautāt.

-    Vispār jā, viņa mierīgi atbildēja. Apmēram tā es ari vienmēr ēdu.

-     Bet tu esi tik tieviņa…

-    Man ir izstaipīts kuņģis, viņa atzinās. Lai cik arī ēstu, es nepieņemos svarā.

-    Hmm… norūcu. Tad jau tev ēšanai aiziet daudz naudas?

To, ka viņa vienā rāvienā bija noēduši visu manu rītdienas pārtiku, es, protams, nepieminēju.

-    Tas ir tīrais ārprāts! viņa pamāja. Kad ēdu ārpus mājām, man iznāk iet uz diviem restorāniem pēc kārtas. Vispirms nodzenu badu ar nūdelēm vai pelmeņiem, pēc tam paēdu kā cilvēks. Gandrīz visa alga aiziet pārtikai.

Es vēlreiz viņai piedāvāju viskiju. Viņa atbildēja, ka gribot alu. Paņēmu no ledusskapja alu un, drošs paliek drošs, apcepu uz pannas duci Frankfurtes desiņu. Pats paguvu apēst tikai divas. Viņa notiesāja visas pēc kārtas ar tādu ēstgribu kā ložmetējs, kas alkaini rij iekšā patronu lenti, lai pilnīgi un galīgi iznīcinātu ienaidnieku. Mani nedēļas krājumi kusa acu priekšā. Un nebija vērts piedomāt, ka no šīm desiņām biju gribējis vārīt savu firmīgo vācu soļanku ar skābeno mērci.

Paņēmis kartupeļu salātu iepakojumu, es tos sajaucu ar jūraskāpostiem un konservētu tunci. Meitene to notiesāja kopā ar otrās alus bundžiņas saturu.

-    Te nu tā ir laime! viņa paziņoja. Gandrīz neko neēdis, tukšoju trešo viskija glāzi. Skatoties, kā ēd viņa, mana apetīte bija apsīkusi.

-    Ja vēlies, ir ari šokolādes kūka desertam, es piedāvāju. Protams, viņa vienā mirklī to notiesāja. Man tikai no skatīšanās vien likās, ka kuņģa saturs sāk spiesties atpakaļ rīklē. Man patīk gatavot un cienāt citus, tomēr, lai vai kā, visam ir savs mērs.

Domāju, ka tieši tāpēc mans penis nestāvēja, kad tam būtu jāstāv. Visas manas domas bija koncentrētas uz kuņģi. Šī bija pirmā reize kopš Tokijas Olimpiskajām spēlēm, kad ar mani tā gadījās. Līdz šim vakaram biju dzīvojis, būdams pilnīgā pārliecībā par savu potenci, tāpēc tāda nodevībā mani pilnībā iznīcināja.

-    Neņem galvā. Vai dzirdi? Tie ir tīrie nieki! mani mierināja garmatainā bibliotekāre ar izstaipīto kuņģi.

Pēc deserta mēs, dzerdami viskiju un alu, bijām noklausījušies divus trīs ierakstus un tad likāmies gultā. Biju pārgulējis ar dažādām meitenēm, bet bibliotekāres vēl nebija trāpījušās. Un, piedevām, vēl nekad es nebiju nonācis gultā tik ātri. Acīmredzot tā bija izdevies tāpēc, ka biju praties viņu kārtīgi pabarot. Tomēr līdz finālam lieta nenonāca. Mans kuņģis uzblīda un saspringa kā delfīna vēders, bet viss, kas atrodas zemāk par jostasvietu, zaudēja jebkādu spēku.

Viņa piespiedās man klāt ar visu augumu un glāstīja manas krūtis.

-     Neuztraucies! Tā katram var gadīties. Pat nemēģini tik briesmīgi uztraukties!

Tomēr, jo vairāk viņa mierināja, jo dziļāk manī iegrauzās drausmīga fakta apziņa: mans penis bija mani nodevis brīdī, kad uz to paļāvos. Es atsaucu palīgā kaut kur lasītu koncepciju, ka ļengans penis esot estētiskāks par stāvošu. Tomēr tas man nelīdzēja ne druskas.

-     Kad tu pēdējo reizi gulēji ar sievieti? viņa jautāja.

Es kārtīgi parakņājos savā atmiņā.

-     Pirms pāris nedēļām laikam…

-    Un viss bija kārtībā?

-     Protams! atbildēju. Ko tas nozīmē? Katru dienu kāds prasa par seksu. Varbūt tagad tā ir pieņemts?

-    Un ar ko tad tu gulēji?

-     Ar meiteni pēc izsaukuma. Piezvani, un viņa atbrauc…

-    Bet varbūt tagad tevi grauž vainas apziņa sakarā ar to… dāmu?

-    Nu gan "dāma"! es drūmi pasmīkņāju. Gadus divdesmit veca meitene. Nekas mani negrauž. Viss bija tīri, kārtīgi. Bez nepatīkamām nogulsnēm dvēselē. Turklāt tā nebija pirmā reize, kad es ar tādu gulēju.

-     Nu un kā tu pēc tam tiki galā? Vai masturbēji?

-             Nē, es atbildēju. "Pēc tam" man bija tik daudz darba, ka lidz pat šodienai nav bijis laika aiziet uz ķīmisko tīrītavu pēc iemīļotās žaketes.

Kad es viņai to pateicu, viņa man pamāja ar tādu izteiksmi, it kā nu viņai viss būtu skaidrs.

-     Noteikti tur ir tā vaina, viņa pārliecināti teica.

-     Ka nemasturbēju?

-            Ko tu, muļķīt, viņa atvēcinājās. Esi pārstrādājies! Tu taču pastāvīgi esi darbā līdz ausīm, vai ne?

-            Tā gan. Pirms vakardienas nebiju gulējis kādas divdesmit sešas stundas.

-     Kas tas par darbu?

-             Nu… saistīts ar datoriem, es atbildēju. Esmu nolēmis tā atbildēt vienmēr, kad man jautā par darbu. Pirmkārt, tie nav gluži meli, un, otrkārt, maz ir tādu, kas spējīgi sakarā ar datoriem prasīt kaut ko tālāk.

-            Veselu diennakti no vietas kustināji smadzenes? Tas taču ir mežonīgs stress! Tāpēc jau tu esi uz laiku atslēdzies. Tā katram var gadīties.

-            Nezinu, nezinu… es drūmi norūcu. Varbūt arī tā. Fizisks izsīkums, uztraukums no visas tās jezgas pēdējās dienās un piedevām stinguma krampji, kas radušies, vērojot Rijlguma iemiesojumu. No tāda sajaukuma ikviens var uz laiku kļūt impotents. Skan tīri pārliecinoši.

Taču intuīcija man teica, ka viss nav tik vienkārši. Acīmredzot bija kaut kas vēl. Ari agrāk bija gadījies tikpat ļoti nogurt, un ari nervozējis esmu tāpat, taču mana potence ir apmierinājusi gan mani, gan jebkuru citu. Acīmredzot pie vainas ir sieviete. Precīzāk kādas šīs sievietes īpatnības.

īpatnības?

Izstaipīts kuņģis. Gari mati. Bibliotēka…

-             Paklau! Pieliec ausi pie mana vēdera, pēkšņi viņa lūdza. Un, atmetusi segu, no galvas līdz papēžiem atklāja savu kailumu.

Viņas ķermenis bija slaids, gluds un ļoti skaists. Ne krociņas, ne liekā svara gramu. Samērā lielas krūtis. Es, kā viņa lūdza, pieliku ausi pie vatmaņpapīra gluduma ādas starp krūtīm un nabu. Ar visu to milzumu, ko viņa bija apēdusi, vēders nebija ne uzpūties, ne sasprindzis. Tiešām tīrie brīnumi! Ēdiens bija tajā pazudis, kā viss no vietas pazuda bezdibenīgajā Harpo Marksa [11] mētelī! Maigs, patīkams vēders ar siltu un maigu ādu.

-     Nu? Vai tu ko dzirdi? viņa jautāja.

Es aizturēju elpu un ieklausījos. Izņemot mierīgos sirdspukstus, nekas nebija dzirdams. Bija tā, kā mēdz būt, guļot klusā meža klajumiņā un sadzirdot vienmērīgus, tālienē skanošus mežstrādnieka cirvja klaudzienus.

-     Nekas nav dzirdams, es godīgi atbildēju.

-     Vai tad kuņģi nedzirdi? viņa bija pārsteigta. Nu, kā tur tiek sagremots ēdiens…

-    īsti nezinu, bet domāju, ka tas process notiek bez skaņas. Ēdiens izšķīst kuņģa sulā. Notiek gan kustība pa zarnu traktu, taču nekādam troksnim tur nevajadzētu būt.

-     Nevar būt! Es taču skaidri jūtu, ka kuņģis strādā ar pilnu jaudu. Ieklausies vēl mazliet!

Es, vēl aizvien guļot, cītīgi klausījos un izklaidīgi raudzījos uz viņas vēdera lejasdaļu un tālāk uz biezo kaunuma apmatojumu. Tomēr neko citu, kā vien sirdspukstus, nesadzirdēju. Ienāca prātā filma The Enemy Below. Viņas lielais kuņģis darbojās tikpat cītīgi un nemanāmi kā Kurta Jurgensa zemūdene.

Es pārliku galvu uz spilvena un apskāvu viņas plecus. Viņas mati smaržoja.

-    Vai tev ir toniks? viņa jautāja.

-     Ledusskapi, atbildēju es.

-     Es gribētu degvīnu ar toniku, vai var?

-     Protams.

-     Un ko tu dzersi?

-     To pašu.

Viņa pilnīgi kaila izkāpa no gultas un aizgāja uz virtuvi. Kamēr viņa tur gatavoja degvīnu ar toniku, es atskaņotājā uzliku Džonija Metisa plati, kurā bija dziesma Teach me tonight, tad atgriezos gultā un mēs trijatā klusi to dziedājām: es, mans šļauganais penis un Džonijs Metiss.

Kad dziedāju The Sky is a blackboard, viņa atgriezās, uz grāmatām par vienradžiem kā uz paplātes nesot divas glāzes ar dzērienu. Un mēs, klausoties Džoniju Metisu, malkojām degvīnu ar toniku.

-     Cik tev gadu? viņa jautāja.

-    Trīsdesmit pieci, es atbildēju. Nepārprotami un konkrēti fakti ir viena no patīkamākajām lietām šajā pasaulē. Izšķiros pirms laba laika, tagad dzīvoju viens. Bērnu nav. Mīļākās ari nav.

-    Bet man ir divdesmit deviņi. Pēc pieciem mēnešiem būs trīsdesmit.

Es atkal paskatījos uz viņu. Viņa neizskatījās tik veca. Viņai varētu būt ne vairāk kā divdesmit divi divdesmit trīs. Pavisam stingrs dibens, uz kakla nav nevienas grumbiņas… Šķiet es sāku strauji zaudēt spēju spriest par sievietes vecumu.

-    Es izskatos jaunāka, bet man patiešām ir divdesmit deviņi gadi, viņa turpināja. Bet vai tu patiešām neesi beisbola spēlētājs?

No pārsteiguma es pagriezos un izlēju sev uz krūtīm degvīnu ar toniku.

-    Kāpēc tā? es iesaucos. Neesmu spēlējis beisbolu gadus piecpadsmit. Kāpēc tev kas tāds ienāca prātā?

-      Likās, ka esmu tavu seju redzējusi televīzijā. Televīzijā skatos tikai beisbola pārraides un ziņas. Varbūt tevi ir rādījuši ziņās?

-     Nē, nekad.

-     Un reklāmā?

-     Ne reizi.

-     Nu tad esmu pārskatījusies… viņa nopūtās. Bet tu vienalga neizskaties pēc datorista. Visas tās tavas runas par evolūciju, par vienradžiem… Un kabatā tu nēsā nazi…

Viņa norādīja uz manām biksēm, kas mētājās uz grīdas. No aizmugurējās kabatas tiešām rēgojās nazis.

-     Es nodarbojos ar datu apstrādi bioloģijā. Kāda firma rada dārgas biotehnoloģijas un baidās, ka tās var nozagt. Gan jau arī pati zini: datoru pirātisms ir mūsdienu sabiedrības bieds…

-    Vai tad? Varēja redzēt, ka viņa netic nevienam manam vārdam.

-    Galu galā tu taču ari darbā ņemies ar datoru un ari nemaz neizskaties pēc datoristes.

Viņa vieglītēm paklaudzināja ar nagiem pa priekšzobiem.

-     Bet es, kā tu redzēji, to izmantoju tikai darbam. Ievadu grāmatas nosaukumu, pieprasu ziņas, uzzinu, vai tā ir plauktā vai arī kāds to paņēmis. Nu, vēl protu apieties ar kalkulatoru, protams… Pēc universitātes es divus gadus gāju uz datoru kursiem.

-     Kāds dators tev bibliotēkā ir?

Viņa man nosauca modeli. Tas bija pēdējās paaudzes biroju dators, taču jaudīgāks, nekā izskatījās. Izmantojot prasmīgi, tas var veikt arī augsta līmeņa skaitļošanu. Es ari reiz esmu ar tādu strādājis.

Kamēr es, aizvēris acis, prātoju par datoriem, bibliotekāre atnesa no virtuves vēl divas glāzes degvīna ar toniku. Mēs atspiedāmies spilvenos viens otram blakus un dzērām pa otrajai glāzei. Plate beidzās, atskaņotāja adata atgriezās sākuma stāvoklī, manā galvā vēl aizvien skanēja Džonija Metisa dziesmiņas. Līdz beidzot es atkal sāku dungot: The Sky is a blackboard…

-     Paklau, vai tev nešķiet, ka mēs labi saderam kopā? viņa pēkšņi jautāja, savas glāzes ledaino apakšu kārtējo reizi piegrūdusi pie manas paduses.

-     Saderam? es nesapratu.

-    Padomā pats: tev ir trīsdesmit pieci gadi, man divdesmit deviņi. īsti kā vajag, vai tad ne?

-     īsti kā vajag? es nesapratu. Kā papagailim atkārtot svešus vārdus man kļūst par sliktu ieradumu.

-     Šādā vecumā cilvēki labi saprot viens otra problēmas. Turklāt abi ir pietiekami vientuļi, lai baidītos zaudēt šis attiecības. Es nejauktos tavā dzīvē, dzīvotu pati par sevi. Bet varbūt es tev nepatiku?

-     Nē, protams, patīc… es atbildēju. Tev ir izstaipīts kuņģis, man impotence. Varbūt tiešām esam ideāls pāris.

Viņa iesmējās, izstiepa roku un satvēra manu šļaugano locekli. Viņas sauja bija tik ledaina, ka es gandriz izlēcu no gultas.

-     Tas tev ātri atlabs, gan redzēsi! viņa man iečukstēja ausi. Es tevi izārstēšu. Tikai neuztraucies, nekur nav jāsteidzas. Manā dzīvē ēdiens ir svarīgāks par seksu. Sekss ir kā labs deserts. Ja tas ir, brīnišķīgi, ja nav, nekā briesmīga, bez tā var ari iztikt. Ir ari citas lietas, ar ko nodarboties.

-    Tātad deserts… es atkārtoju.

-    Deserts, viņa apstiprināja. Par to es tev sīkāk izstāstīšu nākamreiz. Labāk parunāsimies par vienradžiem! Tu taču tāpēc mani pasauci, vai ne?

Es piekrītoši pamāju un noliku glāzes uz gridas. Viņa palaida vaļā manu locekli un ķērās pie grāmatām. Viena bija Bertlanda Kūpera "Dzīvnieku arheoloģija", otra Borthesa "Iluzoro dzīvnieku vārdnīca".

-    Pirms nākšanas šurp es pāršķirstīju šis grāmatas. Vienkāršāk sakot, šajā… Un viņa paņēma rokās "Iluzoro dzīvnieku vārdnīcu" -… vienradži tiek uzskatīti par iedomātiem, tāpat kā pūķi un nāriņas. Bet šajā… viņa paņēma "Dzīvnieku arheoloģiju" ir viedoklis: nevar pierādīt, ka vienradži nav eksistējuši. Te autors ņem palīgā faktus. Tomēr gan vienā, gan otrā par vienradžiem ir rakstīts ļoti maz. Salīdzinājumā ar pūķiem vai vampīriem tikpat kā nekas. Varbūt tāpēc, ka vienradžiem bija ļoti kluss un nemanāms dzīvesveids… Piedod, bet tas ir vienīgais, ko varēju sadabūt savā bibliotēkā.

-     Ar to pietiek. Pietiek ar galvenajiem priekšstatiem par vienradžiem. Paldies!

Viņa pasniedza man grāmatas.

-    Ja nav grūti, palasi man kaut ko priekšā! es palūdzu. Klausoties ir vieglāk uztvert būtību.

Viņa pamāja, kā pirmo paņēma "Iluzoro dzīvnieku vārdnīcu" un atšķīra sākumu.

"Tāpat kā mums nav saprotama Visuma jēga, mēs nesaprotam ari pūķu būtību," viņa lasīja. Tas ir no šīs grāmatas ievada.

-    Tā ir, es piekritu.

Tad viņa atšķīra lappusi pie beigām, tur bija ielikta grāmatzīme.

-    Vispirms tev pienāktos zināt, ka ir divu veidu vienradži. Viens no tiem ir Rietumu priekšstatu vienradzis, otrs Ķīnas vienradzis. Abiem ir atšķirīgs izskats, un arī cilvēki tos uztver pavisam dažādi. Piemēram, grieķi vienradzi aprakstījuši šādi: "Zirga ķermenis, aļņa galva, ziloņa kājas, mežacūkas aste. Tas rēc baismīgā balsī, melns rags slienas no pieres trīs pēdu garumā. Runā, ka nav iespējams noķert šo zvēru dzīvu."

Bet, re, kāds ir Ķīnas vienradzis: "Tam ir aļņa ķermenis, govs aste un zirga nagi. Uz pieres augošais īsais rags veidots no miesas. Spalva uz muguras ir piecu krāsu sajaukums, vēders ir brūns vai dzeltens." Nu kā? Pavisam dažādi zvēri, vai ne?

-    Tā ir gan, es piekritu.

-     Turklāt viņi atšķiras ne tikai ārēji, bet arī rakstura un uzvedības motivācijas ziņā. Rietumniekiem vienradži ir ļoti nežēlīgi un agresīvi. Kā nekā, trīs pēdas… tas ir gandrīz metru garš rags! Bet Leonardo da Vinči uzskatīja, ka ir tikai viens veids, kā notvert tādu zvēru: "Ja viņam priekšā noliek jaunavu, viņš no pārliekas saldkaisles aizmirst par savu negantumu un ieliek galvu jaunavai klēpi. Tad ari mednieki viņu ņem ciet." Vai zini, kāda nozīme te ir ragam?

-     Domāju, ka zinu gan…

-     Salīdzinājumā ar to, ķiniešu vienradzis ir ļoti bikls dzīvnieks, un tikšanās ar to nes veiksmi. Tas ir viens no četriem veiksmes dzīvniekiem līdzās pūķim, fēniksam un bruņurupucim. Bet galvenais viens no trīs simti sešdesmit pieciem dzīvniekiem, kas dzīvo uz sauszemes. Viņam ir tik maigs raksturs, ka ejot viņš cenšas nesamlt pat ne vissīkāko dzīvo radību, bet zāli ēd tikai nokaltušu. Šī dzīvnieka mūža ilgums ir tūkstotis gadu, bet tā parādīšanās pareģo taisnīga valdnieka dzimšanu. Piemēram, Konfūcija māte, būdama stāvoklī, visu laiku skatījās uz vienradzi.

"Pēc septiņdesmit gadiem mednieki nogalināja dzīvnieku, kuram ap ragu bija vēl saglabājies Konfūcija mātes apsietās lentes gabaliņš. Konfūcijs aizgāja paskatīties uz vienradzi un sāka raudāt, jo juta, kā priekšvēstnesis varētu būt šī nevainīgā, noslēpumainā dzīvnieka nāve. Un ari vēl tāpēc, ka šajā lentē bija viņa pagātne…"

Vareni, vai ne? Pēc tam vienradzis parādās trīspadsmitā gadsimta ķīniešu hronikās.

Viņa pāršķīra lappusi.

-      "Čingishana izlūkekspedīcija pirms iebrukuma Indijā tuksnesi satika radījumu, kas "bija līdzīgs alnim, ar vienu ragu un zaļu vilnu", tas prata runāt un, vērsies pie viņiem, teica: "Jūsu kungam laiks atgriezties dzimtenē."

Viens no Čingishana ministriem aspriedās ar gudrajiem un paskaidroja viņam, ka šis dzīvnieks ir viens no žirafu paveidiem un to sauc par Laimes ragu. "Četrsimt gadus varenā armija cīnījās Rietumos," teica ministrs. "Debesis, kurām nav pieņemama asinsizliešana, caur Laimes ragu sūta tev brīdinājumu. Dieva dēļ, paglāb impēriju no asinīm! Mērenība atnesis nemirstošu prieku!" Un imperators atteicās no saviem kara plāniem."

Bibliotekāre aizvēra grāmatu un ievilka elpu.

-     Vārdu sakot, pats redzi, Austrumos un Rietumos tie ir pilnīgi dažādi dzīvnieki. Ķīniešu vienradzis simbolizē mieru un klusumu, Eiropas agresivitāti un kaisli. Taču gan viens, gan otrs ir iztēles radīts, un, ja tā, ir gluži vienalga, kādas īpašības tam tiek piedēvētas.

-    Tātad īstenībā vienradžu nav?

-     Kāda delfīnu suga tiek saukta par vienradžiem [12] , tomēr, precīzāk sakot, tas nav rags, bet gan augšžokļa ilknis, kas izaudzis cauri pieres kaulam. Šis rags ir aptuveni divarpus metrus garš un taisns, tam ir vītnes gluži kā urbim. Tomēr tas ir īsts jūras dzīvnieks un ir pārāk reti sastopams, lai tolaiku cilvēki būtu varējuši to bieži sastapt. Toties mezozoja ērā gan bijuši kādi dzīvnieki, kas līdzīgi vienradžiem. Piemēram…

Viņa paņēma "Dzīvnieku arheoloģiju" un atšķīra to kaut kur grāmatas beigu daļā.

-    Re, kur ir divas atgremotāju sugas, kas dzīvojušas Amerikas kontinentā mezozoja ērā, tas ir, apmēram pirms divdesmit miljoniem gadu. Labajā pusē ir Synthetoceras, kreisajā pusē Cranioceras. Lai gan tiem abiem bija trīs ragi, viens rags bija izteikti lielāks par pārējiem un novietots atsevišķi.

Es paņēmu grāmatu un apskatīju ilustrācijas. Synthetoceras izskatījās pēc ponija un aļņa hibrīda. Divi ragi tam bija uz galvas kā govij, bet trešais, garākais, dižojās purna galā, sazarojies burta Y veidā. Cranioceras bija ar mazliet apaļāku purnu, tā divi pieres ragi bija kā alnim, bet trešais garš un smails nāca ārā no pieres un krasi aizliecās uz aizmuguri. Pilnīgi nejēdzīgi radījumi.

-     Taču tikpat kā visi zvēri ar nepāra skaita ragiem ir izzuduši no Zemes, viņa turpināja, paņemdama no manām rokām grāmatu.

-     Vismaz starp zīdītājiem gandrīz vairs nav ne tādu, kam būtu viens rags, ne tādu, kam trīs, ne kam pieci. Tos visus aizskalojusi evolūcija. Patiesību sakot, tie jau no paša sākuma bijuši lemti iznīcībai. Turklāt tā nav bijis tikai ar zīdītājiem: ir eksistējis trīsragu dinozaurs gigantisks triceratops, tomēr tas bijis rets izņēmums, dzīvniekam ragi ir tuvcīņas ierocis, tāpēc nav nekādas vajadzības pēc vēl trešā raga. To var labi saprast ar parastās dakšiņas piemēru. Visus trīs zarus iedurt ir grūtāk nekā divus, vai ne? Nākas stingrāk uzspiest. Vēl vairāk: ja viens rags nejauši aiz kaut kā aizķersies, pārējie divi ari neiedursies, kur vajadzēja. Un, ja nu jācīnās ar vairākiem ienaidniekiem reizē, ir ļoti grūti ātri izvilkt trīs ragus no viena pretinieka, lai tūlīt pat iedurtu citā…

-    Ir pārāk liela pretestība, un pārāk lielu laiku tas prasa. Es pamāju.

-    Tieši tā, viņa apstiprināja un ar trim pirkstiem iebakstīja man krūtīs. Tā ir daudzradža galvenā nepilnība. Zema izdzīvošanas spēja. Šajā ziņā divi ragi vai pat viens ir daudz efektīvāki. Vienradžiem savukārt ir cits vājais punkts… Lai gan vispirms laikam jāpastāsta par divu ragu priekšrocībām. Pats vērtīgākais te ir, ka tiek uz abām pusēm sadalīta slodze. Daudzu dzīvnieku uzvedību nosaka tieši tas, kā viņi notur līdzsvaru starp labo un kreiso ķermeņa pusi un vienmērīgi tērē savus spēkus. Tāpēc jau, piemēram, nāsis ir divas, bet mutei tās labā un kreisā puse darbojas autonomi. Naba gan ir viena, taču tā kaut kādā ziņā ir jau rudiments.

-     Bet dzimumloceklis? es jautāju.

-     Penis kopā ar vaglnu veido pāri. Kā desiņa ar bulciņu hotdogā…

-     Patiešām… es tikai noteicu. Ko lai te vēl saka?

-     Taču pašas svarīgākās ir acis. Tās ir kontroles punkts kā aizstāvoties, tā arī uzbrūkot, tāpēc visracionālāk ir ragiem atrasties tuvu acīm. Labs piemērs ir degunradzis. Būtībā viņš jau ari ir vienradzis. Un zini, kāpēc? Tāpēc, ka viņš ir briesmīgi tuvredzīgs. "Vienradzība" ir tuvredzības sekas. No viena defekta radās cits. Bet līdz mūsdienām tas izdzīvojis tāpēc, ka ir zālēdājs un ka tam ir varenas "bruņas". Tāpēc tam nenākas īpaši aizsargāties. Tādā ziņā degunradzis neko daudz neatšķiras no triceratopa. Un tomēr īstais vienradzis, ja spriežam pēc attēliem, nepavisam nav tāds. Tam nav nekādu bruņu, un arī izskatās viņš… kā lai saka…

-     Neaizsargātāks, es pateicu priekšā.

-     Nūja. Aizsardzības spēja tam ir kā alnim pilnīgi bezcerīga. Un, tā kā viņš piedevām ir tuvredzīgs, tad viņam ir galīgs bezceris. Ja esi sprukās, bet aizsardzība praktiski nav iespējama, tevi neglābs ne asa oža, ne jutīga dzirde. Medīt tādu dzīvnieku ir tāpat, kā šaut no ložmetēja pa mājas zosi. Nākamais vienīgā raga trūkums: ja esi to pazaudējis, tava dziesma nodziedāta. Vienradža dzīve ir kā ceļojums par Sahāras tuksnesi bez rezerves riteņa. Saproti, par ko es runāju?

-     Saprotu.

-    Un vēl trūkums: vienu ragu ir ļoti grūti kaut kur ar spēku ietriekt. Nu, piemēram, salīdzini, kā darbojas mūsu priekšzobi un dzerokļi. Ar dzerokļiem sakost ir vieglāk, vai ne? Tāpēc, ka te darbojas elementārs sviras princips. Jo tālāk objekts ir no smaguma centra, jo grūtāk tam pielikt spēku… Es ceru, tagad tu pats saproti, ka vienradzis ir nevis dzīvnieks, bet gatavais defektu iemiesojums. No evolūcijas viedokļa viņš ir brāķa rotaļlieta.

-    Nu jau es šo to saprotu, sacīju. Bet tu ļoti labi skaidro!

Viņa gandarīta iesmējās un atkal noglāstīja manas krūtis.

-     Tomēr arī tas vēl nav viss. Ja spriež loģiski, tikai viens nosacījums būtu varējis paglābt tik nepilnīgus radījumus no izmiršanas. Un šī ir mana stāsta vissvarīgākā daļa. Vai zini, par ko ir runa?

Es sakrustoju rokas uz krūtīm un pāris minūšu padomāju. Tomēr nonācu pie viena vienīga secinājuma:

-    Tas, ka tiem nav dabisko ienaidnieku?

-     Gudrinieks! viņa iesaucās un noskūpstīja mani uz lūpām. Tā, bet tagad iedomā situāciju, kurā tiem nav dabisko ienaidnieku.

-    Pirmām kārtām, viņiem jādzīvo izolēti no pārējās pasaules. Lai viņiem netiktu klāt nekādi plēsēji. Apmēram tā, kā Konana Doila "Zudušajā pasaulē", kur ir augstkalnu plato; vai arī dziļš krāteris vai kāda zona, kurai apkārt ir kalni vai augsta siena…

-     Brīnišķīgi! viņa atkal paslavēja un ar pirkstu galiem nobungoja pa manām ribām kā pa klavieru taustiņiem. Nu, lūk, ir kāda arhīvu liecība. Pēc tās, tieši tādā vietā, kā tu nupat aprakstīji, ari ticis atrasts vienradža galvaskauss.

Es instinktīvi noriju siekalas. Es, to pat nejaušot, biju nonācis tuvāk Patiesībai.

-    Tas notika Krievijā, 1917. gada septembri… Bija Pirmais pasaules karš, es mēģināju atcerēties.

-     Mēnesis līdz Oktobra revolūcijai. Kerenska valdība boļševiku sacelšanās priekšvakarā… Kāds krievu karavīrs to atrada, kad vācu-ukraiņu frontes līnijā raka ierakumus. Viņš atradumu noturēja par parastās govs galvaskausu, pameta turpat nostāk un turpināja rakšanu. Un, ja nebūtu noticis kāds gadījums, gadsimtu noslēpums, uz mirkli ieraudzījis dienasgaismu, tā arī būtu palicis paglabāts vēstures tumsā. Taču bija sagadījies tā, ka to vienību komandēja jauniņš rotmistrs, kas bija mobilizēts karā taisnā ceļā no Petrogradas Universitātes aspirantūras. Un tieši no Bioloģijas fakultātes. Rotmistrs savāca galvaskausu un rūpīgi to izpētīja, un atklāja, ka viņam ir darīšana ar dzīvnieku, kādu nekad mūžā nebija sastapis. Rotmistrs sazinājās ar savas fakultātes katedras vadītāju, izsauca uz "izrakumu" vietu ārkārtas ekspedīciju, kādu laiku gaidīja, taču nekas nenotika. Krievijā tolaik valdīja pilnīgs haoss, valdība nebija spējīga nodrošināt frontei ne pārtiku, ne munīciju, ne medikamentus. Visā valstī notika dumpji un streiki kāda gan te runa par zinātniskām ekspedīcijām, vēl jo vairāk uz frontes līniju! Un, pat ja ekspedīcija tomēr būtu ieradusies, nekādus apstākļus pētījumiem tai neviens tāpat nebūtu radījis. Krievu armija cieta sakāvi pēc sakāves, un nav izslēgts, ka izrakumu vieta jau būtu bijusi vāciešu teritorija.

-     Un kas ar to rotmistru notika?

-    Pēc diviem mēnešiem viņu pakāra staba galā. No Ukrainas līdz pašai Maskavai gar ceļu malām stiepās telegrāfa stabu rindas, tur boļševiki kāra virsniekus ar buržuāzisku izcelsmi. Ar visu to, ka šis, nabags, nemaz nebija interesējies par politiku, bija vienkāršs bioloģijas aspirants.

Es iedomājos milzīgo Krieviju, visu vienos telegrāfa stabos, pie kuriem karājās virsnieku līķi, un man sametās nelabi.

-    Un tomēr oktobrī, pirms pašas revolūcijas, rotmistrs paguva nodot galvaskausu kādam ievainotam kareivim, kuram uzticējās, ar solījumu: ja tas atradumu aizgādās Petrogradas Universitātes profesoram, tad dabūs bagātīgu atlīdzību. Kareivis varēja izrakstīties no hospitāļa un aizbraukt uz Petrogradu tikai nākamā gada februārī, kad universitāte uz laiku bija slēgta. Visi studenti līdz ausīm revolūcijā, pasniedzēji cits emigrācijā, cits bēgļu gaitās… Kas tur vairs par zinātni! Ko lai dara kareivis nolēma, ka gan jau atlīdzību saņems vēlāk, atdeva kasti ar galvaskausu glabāšanā svainim, kam Petrogradā bija zirglietu veikaliņš, bet pats aizbrauca uz dzimto sādžu kādus trīssimt kilometrus no bijušās impērijas galvaspilsētas. Nav zināms, kāpēc, taču viņš nekad vairs uz Petrogradu neatbrauca un kaste ar galvaskausu gandrīz divdesmit gadus nomētājās svaiņa veikala noliktavā.

Nākamo reizi dīvainais galvaskauss dienasgaismu ieraudzīja 1935. gadā. Ļeņins bija miris, Petrograda pārdēvēta par Ļeņingradu, Trockis aizbēdzis uz ārzemēm, valstī varu sagrābis Staļins. Ļeņingradā gandrīz neviens vairs nebrauca ar zirgiem. Zirglietu veikala saimnieks pamazām izputēja. Viņš nolēma izpārdot pusi veikaliņa un pārkārtot to par hokeja piederumu bodīti.

-    Hokeja? es biju pārsteigts. Vai tad padomēm trīsdesmitajos gados jau bija hokejs?

-     Kā lai es to zinu? Es tev stāstu, ko esmu izlasījusi. Bet vispār jau Ļeņingrada pēc revolūcijas bija pavisam moderna pilsēta. Un hokeju jau nu tur spēlēja visi, kam vien nebija slinkums.

-     Nu, varētu būt…

-     Vārdu sakot, bodītes saimnieks, tīrot noliktavu, uzdūrās kastei, kura viņam bija atstāta 1918. gadā, un atvēra to. Pašā virspusē bija Petrogradas Universitātes profesoram adresēta vēstule. Vēstulē bija rakstīts: "Personai, kura būs pūlējusies jums šo te nogādāt, lūdzu, izmaksāt atbilstošu atlīdzību." Veikala īpašnieks, nebūdams muļķis, paņēma kasti ar vēstuli, aizgāja uz universitāti nu jau Ļeņingradas Universitāti un pieprasīja tikšanos ar profesoru. Taču izrādījās, ka tas profesors, kuru viņš meklēja, bija ebrejs un ticis izsūtīts uz Sibīriju jau tad, kad Trocki pasludināja par tautas ienaidnieku. Bodnieks apjēdza uzreiz, ka nekad nesatiks to cilvēku, no kura varētu dabūt naudu, bet galvaskausa turpmāka glabāšana neienesīs ne kapeiku. Tāpēc viņš uzmeklēja citu bioloģijas profesoru, īsumā pastāstīja viņam visu par galvaskausu, atdeva kasti un atgriezās mājās, kļuvis bagātāks par pāris vara naudas gabaliem.

-     Tātad pēc astoņpadsmit gadiem galvaskauss tomēr beidzot nonāca universitātē, es pateicu kopsavilkumu.

-     Klausies tālāk, viņa turpināja. Tas profesors galvaskausu izpētīja no viena gala līdz otram un beigu beigās nonāca pie tāda paša secinājuma kā jaunais rotmistrs pirms astoņpadsmit gadiem: galvaskauss neatbilst nevienam no mūsdienās uz Zemes dzīvojošiem dzīvniekiem un neatbilst arī nevienam no senatnes dzīvniekiem, kas pazīstami zinātnei. Pēc formas tas visvairāk atgādināja brieža galvaskausu. Un arī tā apakšžoklis stāstīja par to, ka galvaskausa saimnieks bijis nepārnadzis un zālēdājs. Tomēr ar platākiem žokļiem nekā briedis. Taču galvenais, kas to atšķīra no jebkura brieža, bija garais rags, kas vientuļš rēgojās pašā pieres vidū. Citiem vārdiem sakot, tas bija vienradzis!

-     Rags? Es biju pārsteigts. Pierē bija rags?

-     Nūja. Ne gluži vesels bija palicis tikai kāds gabals. Centimetrus trīs garš. Tomēr ari pēc tā varēja spriest, ka rags bijis apmēram divdesmit centimetrus garš, bet pēc formas bijis līdzīgs antilopes ragam. Iedomājies pats ja pamatnes diametrs ir… nu, kādi divi centimetri.

-     Divi centimetri, es mehāniski atkārtoju. Sirmgalvja dotā galvaskausa bedrītes diametrs bija tieši divi centimetri.

-     Profesors Perovs tā viņu sauca kopā ar vairākiem asistentiem un maģistrantiem devās ekspedīcijā uz Ukrainu un veselu mēnesi veica rūpīgus izrakumus tur, kur kādreiz bija racis ierakumus jauniņais rotmistrs. Un, kaut ari vairāk tādus galvaskausus atrast negadījās, tieši tur zinātniekiem izdevās atklāt daudz zinātnei svarīgu atklājumu. To vietu sauca par Volīnijas augstieni, kara laikā tā tika uzskatīta par vienu no Rietumukrainas svarīgākajām augstienēm, ideāli piemērotu nocietinājumiem un aizsardzībai. Tieši tāpēc Pirmajā pasaules karā krievi, austrieši un vācieši kā nenormāli tur cīnījās par katru kvadrātmetru un tāpēc Otrajā pasaules karā Staļina un Hitlera armija nelaimīgo augstieni samala līdz nepazīšanai. Bet tas jau ir cits stāsts. Profesoru pievilka pirmām kārtām ļoti dīvains fakts: visi šajā ielejā izraktie kauli stipri atšķīrās no jebkad uz Zemes dzīvojušu jebkādu dzīvnieku kauliem. Un profesors Perovs izvirzīja hipotēzi par to, ka senos laikos šī ieleja, visdrīzāk, ir bijusi atdzisuša vulkāna krāteris, kura iekšienē izveidojusies no pārējās pasaules atšķirīga flora un fauna. Patiesību sakot tā pati "Zudusī pasaule", par kuru tu runāji.

-     Krāteris?

-    Jā, riņķveida plato, kam apkārt nepārejamu kalnu siena. Taču desmitiem tūkstošu gadu laikā kalni pamazām bija nosēdušies un kļuvuši par parastiem pakalniem. Tas, ka ielejā nebija plēsoņu, lielais kalnu avotu daudzums un bagātīgās ganības profesoru uzvedināja uz domām, ka tur būtu varējuši izdzīvot arī tādi evolūcijas pabērni kā vienradži. To visu profesors aprakstīja traktātā "Volīnijas augstienes unikālā mikropasaule" un, pievienojis tam sešsimt trīspadsmit arheoloģiskus, botāniskus un zooloģiskus paraugus, 1936. gada augustā iesniedza šo darbu izskatīšanai PSRS Zinātņu akadēmijā.

-    Visticamāk, ka viņu nenovērtēja, es sacīju.

-     Tev ir taisniba, viņa hipotēzi gandrīz neviens neuztvēra nopietni. Turklāt tajā laikā kā par spīti starp Maskavas un Ļeņingradas universitātēm notika cīņa par vadošo lomu Zinātņu akadēmijā. Ļeņingradiešu stāvoklis bija nestabils: viņu pētījumos mūždien trūka "dialektiskās pieejas", kā dēļ vienmēr tika samazināts finansējums un draudēts likt tiem pārtikt no maizes un ūdens. Tomēr vienradža galvaskausa eksistenci neviens nevarēja noliegt. Tas ir, hipotēze paliek hipotēze, taču, ja ir reāla lieta, to ignorēt nav iespējams, tiešām. Un akadēmija izveidoja īpašu komisiju šī noslēpumainā objekta pētīšanai. Kāds desmits ekspertu veselu gadu pētīja galvaskausa katru kvadrātcentimetru un ļoti negribīgi nonāca pie secinājuma: jā, šim galvaskausam ir dabiska izcelsme, tas nav viltojums un tiešām ir piederējis indivīdam, kuru var raksturot ar nosacītu apzīmējumu "vienradzis". Galu galā ZA Prezidijs nolēma: uzskatīt šī galvaskausa īpašnieku par aļņveida mutantu, tas ir, par izņēmuma gadījumu, kas nav raksturīgs sugu evolūcijai. Galvaskausu nosūtīja atpakaļ uz Ļeņingradas Universitāti profesoram, bet jautājumu uzskatīja par slēgtu.

Vairākus gadus profesors Perovs gaidīja, ka likteņa vējš mainīs virzienu un zinātnes pasaule atzīs viņa pētījumu rezultātus, taču četrdesmit pirmajā gadā sākās karš ar Vāciju un šī cerība zuda, bet 1943. gadā viņš, morāli sagrauts, nomira. Galvaskauss bija nez kur pazudis jau četrdesmit otrajā, Ļeņingradas blokādes laikā. Kad vācu artilērija un krievu bumbvedēji bija tikpat kā noslaucījuši no zemes virsas universitāti, neviens vairs nezināja, kur palicis galvaskauss. Tā pazuda pasaulē vienīgais pierādījums vienradžu esamībai.

-    Tātad nepalika pilnīgi nekas?

-     Izņemot fotogrāfijas, nekas.

-     Fotogrāfijas?

-    Nūja, galvaskausa fotogrāfijas. Profesors Perovs bija uzņēmis gandrīz simtu. Daļa no tām pārcieta karu un joprojām glabājas Ļeņingradas Universitātes arhīvā. Paskat, šeit ir viena…

Es paņēmu no viņas grāmatu un aplūkoju fotogrāfiju. Attēls bija miglains, tomēr priekšmetu vispārējās kontūras bija nolasāmas tīri labi. Galvaskauss bija uzlikts uz galda, pārklāta ar baltu drānu. Tam blakus salīdzinājumam bija nolikts rokas pulkstenis. Pieres vidū bija uzzīmēts balts aplītis, kas norādīja, kur atradies rags. Tas, bez šaubām, bija tās pašas sugas dzīvnieka galvaskauss, kādu es saņēmu no sirmgalvja. Atšķirība bija tikai tā, ka vienam raga pamatne bija palikusi, otram ne, bet citādā ziņā tie izskatījās pilnīgi vienādi. Es uzmetu skatienu uz televizora uzliktajam galvaskausam. Ar T kreklu apklātais galvaskauss pa gabalu izskatījās pēc guloša kaķa. Es mirkli svārstījos, apsvērdams, vai man vajadzētu viņai pateikt, ka tas galvaskauss ir pie manis, bet galu galā nolēmu neko nesacīt. Ir noslēpumi, kas jāzina pēc iespējas mazāk cilvēkiem.

-     Vai ir skaidrs, ka tas galvaskauss tika iznicināts kara laikā? es jautāju.

-    Kas to zina… ar mazo pirkstiņu virpinot matus uz pieres, viņa sacīja. Šajā grāmatā rakstīts, ka Ļeņingrada pēc kara bija tādās drupās, it kā pilsētai pāri būtu pārbraukts ar milzīgu asfalta rulli; visvairāk cietis bija tieši tas rajons, kur atradās universitāte. Tāpēc pareizi būtu uzskatīt, ka galvaskausa vairs nav. Protams, nav izslēgts, ka profesors vēl pirms blokādes to noslēpis drošā vietā, vai varbūt tas kaut kādā veidā nonācis vāciešu rokās un tie to aizveduši uz Vāciju kā trofeju… Vai nu tā, vai citādi, bet galvaskausa pēdas ir zudušas.

Es, vēlreiz apskatījis fotogrāfiju, aizcirtu grāmatu un noliku uz spilvena. Un aizdomājos: vai tas galvaskauss, kas atrodas pie manis, patiešām ir tas pats, kas tika glabāts Ļeņingradas Universitātē, vai ari tas ir vēl viens vienradža galvaskauss, kas ticis izrakts kādā citā vietā. Visvienkāršāk būtu pavisam tieši pajautāt sirmgalvim: "Kur tu dabūji šo galvaskausu un kāpēc to uzdāvināji man?" Es taču drīz vien tikšos ar sirmgalvi, lai atdotu šaflinga rezultātus. Tad ari uzprasīšu. Bet līdz tam laikam lauzi galvu, cik gribi, pie skaidrības netiksi.

Kamēr es par to domāju, izklaidīgi skatīdamies griestos, mana viešņa uzlika galvu man uz krūtīm un cieši piekļāvās. Es viņai apliku roku. Kad vienradžu problēma bija kļuvusi skaidrāka, man bija kļuvis vieglāk. Un tikai locekļa pašsajūta negribēja uzlaboties, dziedi vai raudi. Tomēr šķita, ka viņai gan ir gluži vienalga, vai mans penis ir izslējies gaisā vai ļengani karājas kā gumijas šļūtene… Ar bezrūpīgu sejas izteiksmi viņa bija piespiedusies pie manis un ar pirkstu galiem vilka uz mana vēdera tikai viņai pašai saprotamus ķeburus.

10 pasaules gals siena

Kad drūmā pēcpusdienā aizgāju uz Sarga būdiņu, mana ēna palīdzēja Sargam labot ratus. Izvilkuši ratiņus laukuma vidū, viņi ņēma nost vecos sānu dēļus un nomainīja tos pret jauniem. Sargs veikli pārbrauca pār jaunajiem dēļiem ar ēveli, bet ēna tos ar āmuru pienagloja. Ēna kopš dienas, kad šķirās no manis, gandrīz nebija mainījusies. Tā izskatījās samērā vesela, tikai kustības tādas kā neveiklas un zem acīm bija uzradušās īgnuma grumbiņas.

Kad es biju piegājis viņiem klāt, abi pārtrauca darbu un pacēla galvu.

-     Vai tev ko vajag? Sargs jautāja.

-    Jā… Gribēju aprunāties, es atbildēju.

-     Mums drīz būs pīppauze. Pagaidi mājā, Sargs sacīja un pievērsās neapstrādātajam dēlim. Ēna vēlreiz uzmeta man skatienu un sāka vēl niknāk dauzīt ar āmuru. Šķita: viņa ir briesmīgi nikna uz mani.

Es iegāju būdiņā, apsēdos pie galda un gaidīju, kad atnāks Sargs. Uz galda, kā vienmēr, bija juceklis. Sargs kārtoja galdu tikai tad, kad grasījās asināt nažus. Galds bija noklāts ar netīru šķīvju un krūzīšu kaudzēm, nobārstīts ar tabakas un kafijas graudiem, sajauktiem ar koka atgriezumiem. Un tikai naži pie sienas bija, kā vienmēr, sakarināti nevainojami kārtīgās rindās.

Sargs nenāca ilgi. Atgāzies pret krēsla atzveltni, nositu laiku, izklaidīgi veroties griestos. Pilsētā ir tik daudz lieka laika, ka riebjas. Un cilvēki pilnīgi dabiski pieprot to nosist.

Ārā visu laiku švīkstēja ēvele un klaudzēja āmurs.

Beidzot atvērās durvis, bet ienāca ēna, nevis Sargs.

-     Ilgi runāties nav laika, viņa ātri noteica, paejot man garām. Es tikai ienācu pēc naglām.

Ēna atvēra noliktavas durvis un no labās puses plaukta paņēma naglu kasti.

-    Labi, klausies uzmanīgi! viņa teica, izlasīdama vajadzīgā garuma naglas. Pirmām kārtām, tev jāuzzīmē Pilsētas karte. Un nevis no citu stāstiem, bet paša kājām un acīm pārbaudīta! Piefiksē visu, ko redzi, līdz pēdējam sīkumam.

-    Tam vajadzēs laiku, es atbildēju.

-     Būtu labi, ja tu man iedotu karti līdz rudens beigām, viņa runāja steigdamās. Es gribētu ari rakstiskus komentārus. Jo sevišķi svarīgi, lai tu sīki apraksti Sienu, Austrumu mežu, upes ieteku un izteku… Ar to būs diezgan. Labi?

To vien pateikusi, ēna, uz mani pat nepaskatījusies, atvēra durvis un izgāja ārā. Kad ēna bija aizgājusi, es mierīgi atsaucu atmiņā visu, ko tā bija teikusi. Siena, Austrumu mežs, upes ieteka un izteka. Kas vainas? Kartes izveidošana tiešām nav slikta ideja. Beidzot zināšu, kāda tā ir, kā veidota. Un ari lietderīgi pavadīšu savu brīvo laiku. Tomēr vairāk par visu es priecājos, ka ēna vēl joprojām man uzticas.

Pēc brīža atnāca Sargs. Ienācis būdā, viņš vispirms dvieli noslaucīja nosvīdušo seju, tad nomazgāja rokas. Un beidzot pagriezās pret mani.

-    Labi. Kas tev tur ir?

-     Es atnācu apraudzīt savu ēnu, atbildēju.

Sargs, vairākas reizes pamājis, piebāza pīpi ar tabaku, uzšķīla sērkociņu un aizpīpēja.

-     Pagaidām vēl nevar, viņš teica. Diemžēl vēl ir par agru. Šajā gadalaikā ēnas vēl ir pārāk stipras. Pagaidi, līdz dienas būs kļuvušas īsākas. Tā būs labāk…

Viņš pārlauza sērkociņu un iemeta uz galda esošajā pelnutraukā.

-   Tev pašam būs labāk. Ja tagad, pusceļā, žēlināsi ēnu, vēlāk netiksim galā. Tādus gadījumus esmu redzējis. Tā ka neņem ļaunā, bet būs jāpaciešas!

Es, neko neteicis, pamāju. Viņš nebija tas cilvēks, kas klausīsies, ko es saku, un, lai nu kā, man ar ēnu izdevās mazliet parunāties. Tagad neatlika nekas cits, kā nepacietīgi gaidīt, kad Sargs ļaus mums satikties.

Sargs, piecēlies no krēsla, piegāja pie izlietnes, ielēja ūdeni milzīgā māla krūzē, izdzēra tukšu, atkal ielēja, izdzēra… un tā vairākas reizes.

-    Vai darbā sviežas labi?

-    Jā… pamazām iedzīvojos, es atbildēju.

-    Tas ir labi, noteica Sargs. Kas strādā, kā nākas, tas arī dzīvo kā cilvēks. Bet tiem, kas neprot kārtīgi strādāt, mūždien ir visādas muļķības galvā.

Ārā joprojām bija dzirdama manas ēnas āmura klaudzoņa.

-    Nu, vai nenāksi kopā ar mani pastaigāties? Saīgs jautāja. Parādīšu ko interesantu.

Es izgāju viņam nopakaļ ārā. Laukumā mana ēna, uzkāpusi uz ratiem, nagloja pēdējo dēli. Rati, izņemot riteņus, bija gluži kā jauni.

Sargs pārgāja pāri laukumam un aizveda mani pie sargtorņa. Bija smacīga, pelēcīga un apmākusies pēcpusdiena. Debesis virs Sienas no Rietumiem nāca melni mākoņi, un likās, ka kuru katru bridi sāks līt. Sarga krekls bija piemircis sviedriem, pielipis pie viņa milzīgās muguras un kodīgi smirdēja.

-     Šī te ir Siena, Sargs teica un vairākas reizes uzsita pa Sienu ar plaukstu kā tad, kad papliķē zirgu. Augstums ir septiņi metri, un tā ir visapkārt Pilsētai. Tai pāri tiek tikai putni. Iziet un ienākt var tikai pa šiem vārtiem. Agrāk bija ari Austrumu vārti, bet tagad tie ir aizmūrēti. Kā redzi, Siena ir no ķieģeļiem, bet tie nav parastie ķieģeļi. Šos nekas nevar ne sadauzīt, ne noārdīt. Ne lielgabalu lodes, ne zemestrīces, ne viesuļvētras.

Sargs pacēla no zemes prāvu koka gabalu un sāka to ar nazi drāzt. Nazis grieza apbrīnojami labi, un drīz vien koka gabals bija pārvērties par mazu ķīlīti.

-    Ieskaties labāk, viņš sacīja. Starp ķieģeļiem nav šuvju, jo nekas nav vajadzīgs. Ķieģeļi tik cieši piegulst cits citam, ka starp tiem neieietu par matiņš.

Sargs mēģināja iebāzt tikko uzasinātā ķiļa galu starp diviem ķieģeļiem, bet tas neizdevās pat ne par milimetra tiesu. Tad Sargs aizmeta ķīli un paskrāpēja ķieģeli ar naža galu. Tas radīja asu un nepatīkamu skaņu, bet ķieģelī nepalika ne skrambiņas. Pārbaudījis naža asmeni, Sargs to atkal salieca un ielika kabatā.

-    Sienu nevar sabojāt neviens. Ari uzrāpties uz tās nevar. Siena ir pati pilnība. Iegaumē to labi! No šejienes nevar aiziet neviens. Tādēļ nedomā nekādas muļķības!

Viņš uzlika savu lielo plaukstu man uz pleca.

-    Es saprotu, ka tev ir smagi. Bet visi iet tam cauri. Tāpēc ari tev tas ir jāpacieš. Toties pēc tam nāks atbrīvošana. Kad tā notiks, tev vairs nebūs ne par ko satraukties, ne ari skumt. Viss pazudīs. Mūsu nīcīgajām jūtām nav nekādas vērtības. Piedod, bet aizmirsti savu ēnu! Šeit ir Pasaules gals. Šeit viss beidzas, un nav vairs, kur iet. Ne tev, ne ari kādam citam.

Un viņš atkal uzsita man pa plecu.

Atpakaļceļā es atspiedos pret margām Vecā tilta vidū un, vērodams upi, pārdomāju, ko bija teicis Sargs.

Pasaules gals…

Tātad es biju pametis savu veco pasauli un nonācis šeit, Pasaules galā. Taču to, kā tas bija noticis, kas man bija licis to darīt un kāda tam visam bija jēga, es nepavisam nevarēju atcerēties. Kaut kas, kaut kāds spēks mani bija nosūtījis uz šo Pasaules galu. Milzīgs un netaisns spēks. Tā dēļ es biju zaudējis savu ēnu, savu atmiņu un drīz vien varēju pazaudēt pats sevi.

Zem manis patīkami čaloja upe. Upes vidū bija sēklis, uz tā auga vītoli. To garie, lokanie zari pa brīdim ieslīga ūdenī, straume tos vilka sev līdzi, un izskatījās, ka koki līgotos dīvainā, suģestējošā dejā. Upes ūdens bija skaists un caurspīdīgs, varēja redzēt, kā ap akmeņiem un ielokos bariņos pulcējas zivis. Lūkojoties uz upi es, kā vienmēr, iegrimu rāmā apcerigumā.

Ja no tilta pa kāpnēm nogāja uz sēkli, zem vitola zariem varēja ieraudzīt soliņu, ap kuru atpūtās kādi pieci vai seši zvēri. Man patika šurp nokāpt, izņemt no kabatas maizi un viņus cienāt. Viņi miegaini grozīja galvu, līdz pamanīja mani un ar lūpām sāka ņemt maizi no manas plaukstas. Tomēr barot no rokas man izdodas tikai mazuļus vai vecos zvērus.

Jo tālāk rudenī, jo biežāk viņu acu dziļos ezerus saviļņoja skumju dūmaka. Koki mainīja lapu krāsu, zāle nokalta, un viņi saprata: pienācis garais un smagais bada laiks. Bet mani, kā bija pareģojis sirmgalvis, gaidīja ilgu, smagu ciešanu laiks.

11 SKARBĀ BRĪNUMZEME Apģērbšanās. Arbūzs. Haoss

Pusdeviņos viņa piecēlās, savāca pa gridu izmētātās drēbes un sāka nesteidzīgi ģērbties. Es vārtījos pa gultu, degunu elkonī iespiedis, un izklaidīgi, ar vienu aci vēroju, kā viņa to dara. Viņas līganās kustības, uzvelkot apģērba gabalus citu pēc cita, bija pilnas ar atturīgu un biklu ziemas putna grāciju, kas neļāva velti tērēt spēkus. Meitene aizvilka svārku rāvējslēdzēju, sākot no blūzes augšas, citu pēc citas aizpogāja pogas un, visbeidzot, apsēdusies gultā, uzvilka zeķes. Un noskūpstīja mani uz vaiga. Pasaulē ir daudz sieviešu, kuras kārdinoši izģērbjas, taču, varu derēt, pavisam maz ir tādu, kas prot kārdinoši apģērbties. Beigusi viņa uzbužināja ar plaukstām matus, un man sāka likties, it kā istabā būtu ieplūdis svaigs gaiss.

-    Paldies par vakariņām! viņa teica.

-     Nav par ko! es atbildēju.

-     Vai tu vienmēr sev gatavo tik daudz? viņa pajautāja.

-    Ja neesmu pārāk aizņemts darbā, es paskaidroju. Ja ir daudz darba, vispār neko negatavoju. Vai nu apēdu to, kas vēl palicis, vai eju vakariņās ārpus mājas.

Viņa aizgāja uz virtuvi, apsēdās krēslā, izvilka no somas cigaretes un aizsmēķēja.

-    Bet es, iedomājies tikai, vispār netaisu ēst. Pirmkārt, man tas ne īpaši patīk, un, otrkārt, kad es iedomājos, kā katru vakaru pārnāku no darba septiņos, ņemos ar vakariņām, lai pēc tam visu līdz pēdējai kripatai apēstu, rokas nolaižas. Tad iznāk, ka visa dzīve ir tikai tāpēc, lai gremotu, vai tad ne?

Es nodomāju, ka apmēram tā ari ir.

Kamēr es ģērbos, viņa izvilka no somas blociņu un kaut ko ar pildspalvu uzrakstīja, tad izplēsa to lapiņu un pasniedza man.

Mans telefona numurs, viņa paskaidroja. Kad gribēsi satikt vai būs palicis pāri kas ēdams, piezvani! Atnākšu tūlīt pat.

Paņēmusi trīs grāmatas par zīdītājiem, viņa aizgāja, un istabā iestājās savāds, nemierīgs klusums. Es piegāju pie televizora, noņēmu T kreklu un nez kuro reizi sāku pētīt galvaskausu. Un, lai ari nebija neviena pierādījuma, jo ilgāk es skatījos, jo vairāk man šķita, ka tas ir tas pats, kuru Ukrainas frontē bija izracis jauniņais rotmistrs. Jo ilgāk es skatījos, jo vairāk rēgojās, ka ar šo galvaskausu ir saistītas tik daudzas vēstures lappuses, ka to pat ir grūti iedomāties. Bet varbūt man tā likās tāpēc, ka pirms stundas pats biju dzirdējis savādu stāstu. Kas to lai zina. Kā garlaikodamies paņēmu tērauda knaibles un vieglītēm uzsitu pa galvaskausu.

Tad es savācu traukus un glāzes, nomazgāju tos izlietnē un noslaucīju virtuves galdu. Bija laiks ķerties pie šaflinga. Lai neviens netraucētu, ieslēdzu automātisko telefona atbildētāju, atvienoju durvju zvanu un, ieslēgtu atstājis tikai stāvlampu virtuvē, izslēdzu gaismu visā dzīvoklī. Vismaz divas stundas man jāizmet no galvas viss pārējais un jākoncentrējas tikai uz darāmo.

Mana parole šaflingam ir "Pasaules gals". Tāds nosaukums ir kādai ļoti personiskai drāmai, uz kuras pamata es pārkārtoju skalošanas rezultātus to vēlākai apstrādei datorā. Protams, tā bija pavisam citāda drāma nekā tās, kuras rāda televīzijā. Šī drāma ir haotiska, bez konkrētiem sižeta pavedieniem. Es tikai ērtības labad to saucu par drāmu. Patiesībā to, kas tā saucamajā drāmā notiek, man nemaz nav ļauts zināt. Es zinu tikai nosaukumu "Pasaules gals".

Šo drāmu man izvēlējās Sistēmas augstākā līmeņa zinātnieki. Tikko biju beidzis skaitļotāju apmācību, izgājis cauri gadu gariem vingrinājumu kursiem un nolicis pēdējo eksāmenu, viņi noveda mani anabiozes stāvokli un divas nedēļas manām sasaldētajām smadzenēm reģistrēja encefalogrammas. Izpētījuši smadzenes līdz pēdējai šūniņai, viņi izņēma no tām nervu centru, kas ir atbildīgs par apziņu, izvēlējās šaļlinga parolei piemērotu scenāriju, ievadīja to šajā centrā un tad atlika centru atpakaļ smadzenēs. Un paziņoja, ka no ši brīža mana parole šaflingam ir "Pasaules gals". Un ka tagad manai apziņai esot dubulta struktūra. Tas ir, manī pastāv ārējā, haotiskā apziņa, bet tās iekšienē, gluži kā kauliņš plūmē, ir vēl viena apziņa, kurā šis haoss kondensējas.

Taču to, kas atrodas šī kauliņa vidū, viņi man nepaskaidroja.

-    Tev nav nepieciešamības to zināt, viņi man teica. Šajā pasaulē nav nekā noteiktāka un precīzāka par neapzinātu domāšanu. Kad cilvēks ir sasniedzis noteiktu vecumu pēc mūsu aprēķiniem, aptuveni divdesmit astoņus gadus -, viņa smadzenes beidz attīstīties. Visi tālākie "apziņas apvērsumi" īstenībā ir tikai mikroskopiskas izmaiņas smadzeņu garozā, pavisam nenozīmīgas, ja salīdzinām ar visu smadzeņu darbību kopumā. Tavā gadījumā "Pasaules gals" darbosies kā apziņas kodols līdz mūža galam. Vai tu to saproti?

-     Saprotu.

-     Katra veida teorija, analīze ir gluži kā cenšanās sadalīt arbūzu ar īsu adatas galiņu. Tas var atstāt mizā skrāpējumus, bet nemūžam tas nespēs aizsniegt mīkstumu. Tieši tādēļ mēs uzskatījām par nepieciešamu uzreiz atdalīt mizu no mīkstuma. Protams, ir ne mazums idiotu, kuriem pietiek ar to, ka visu mūžu tīksminās ap mizu…

-    Vārdu sakot, viņi turpināja, tagad mums vajadzētu uz mūžīgiem laikiem pasargāt scenāriju, kas tika izstrādāts tavai parolei, no impulsiem un haosa tavā paša galvā. Iedomājies, ka mēs tev esam izstāstījuši drāmas saturu, vārdu sakot, ka tur viss notiek tā un tā. Citiem vārdiem sakot mēs esam nomizojuši arbūzu. Tu, bez šaubām, tūlīt gribēsi to "pārrakstīt" pēc sava prāta: te būtu labāk rīkoties tā, tur pievienot to… Tikko tas būtu noticis, paroles scenārijs zaudētu savu universālumu un šaflings kļūtu neiespējams.

-    Tādēļ mēs tavu arbūzu apgādājām ar biezu mizu, sacīja kāds cits. No šis mizas apakšas tu savu drāmu vari izsaukt jebkuru mirkli. Tāpēc, ka tā īstenībā esi tu pats. Tomēr uzzināt to, kas tajā iekšā, tu nevari. Viss notiek haosa jūrā. Tukšām rokām tu tajā ienirsti un tāpat tukšām iznāc krastā. Vai tu saproti, par ko es runāju?

-    Domāju, ka saprotu.

-    Ir vēl viena problēma, turpināja trešais. Kā tu domā, vai cilvēkam pašam būtu labi jāsaprot, kā ir veidota viņa apziņa?

-    Nezinu, es atbildēju.

-    Ari mēs to nezinām, viņi noteica. ŠI problēma pārkāpj zinātnes robežas. Tā ir tāda pati problēma kā tā, ar kuru saskārās zinātnieki, radot atombumbu Losalmosā [13] .

-    Iespējams, tā ir daudz nopietnāka nekā Losalmosas problēma, kāds piebilda. To nevar neatzīt, ja iedomājas par precedentiem. Un kaut kādā ziņā tas, protams, ir ārkārtīgi bīstams eksperiments.

-    Eksperiments? es pārjautāju.

-    Eksperiments, viņi atkārtoja. Vairāk mēs tev stāstīt nevaram. Atvaino…

Tad viņi man izskaidroja, kā izdarāms šaflings. Vienatnē, dziļā nakti, ne ar pilnu un ne ar pavisam tukšu vēderu. Ar trīskāršu noteiktas frekvences skaņas signālu es izsaucu drāmu uz sakariem. Taču, tikko sakari ir uzņemti, mana apziņa iegrimst haosā. Šī haosa iekšienē es pārveidoju iegūtos rezultātus. Šaflingu beidzot, es vairs neko no šiem datiem neatceros. Ačgārnais šaflings, skaidra lieta, ir tāds pats, tikai pretējā kārtībā.

Ačgārnajam šaflingam tiek izmantots tāds pats signāls, tikai ar citu frekvenci.

Tāda ir programma, kas tika mani ievietota. Un šajā ziņā es neesmu nekas vairāk kā bezapziņas tunelis. Man nezināma informācija tiek pumpēta man cauri un noraidīta tālāk. Tāpēc, veikdams šaflingu, es vienmēr jūtos tik briesmīgi nedrošs un neaizsargāts. Tas nepavisam nav tā, kā skalošanas laikā. Skalošana, protams, paņem laiku un spēku, taču tur es varu ar sevi lepoties. Zinu, ka esmu profesionālis, kas par velti neēd savu maizi. Un es pilnīgi apzināti realizēju darbā visu savu potenciālu.

Ar šaflingu viss ir citādi. Nav ne lepnuma, ne potenciāla. Tur mani gluži vienkārši izmanto. Kāds, ko es nepazīstu, ielādē manā apziņā nezin ko, dara tur kaut ko man nezināmu, tad izlādē un nogādā nezin uz kurieni. Šķiet, ka šaflinga ziņā es pat nevaru sevi uzskatīt par skaitļotāju.

Par ko var būt runa, ja man pašam nav tiesību izvēlēties pat konvertēšanas metodi. Mana līmeņa skaitļotājam ir licence gan skalošanai, gan šaflingam, bet pašam uzlabot konvertēšanas paņēmienus viņam nav ļauts. Ja nav pa prātam, maini darbu. Es negribu iet prom no sava darba. Kā nekā Sistēmā, ja vien neiznāk strīdi, savas spējas iespējams attīstīt tā, kā citur nekur, turklāt par to vēl tīri labi samaksā. Ja piecpadsmit gadus nostrādā par skaitļotāju, visu turpmāko mūžu var dzīvot svētā mierā. Un tieši tādēļ es reižu reizēm gāju cauri visiem tiem augstas sarežģītības pakāpes pārbaudījumiem un nežēlīgi grūtajiem treniņiem.

Mazliet iedzert pirms šaflinga nav aizliegts. Gluži otrādi tiek izteikti mājieni, ka neliels alkohola daudzums pat palīdz noņemt sasprindzinājumu. Taču man ir savs princips: es pirms laišanās haosā cenšos atbrīvoties no alkohola organismā. Jo īpaši tagad. Jau divus mēnešus no tā laika, kad šaflings tika iesaldēts, es ar to nebiju nodarbojies, tāpēc tagad bija jābūt divtik uzmanīgam. Es noskalojos aukstā dušā, piecpadsmit minūtes pavingroju un izdzēru divas krūzītes kafijas. Ar to parasti pietiek, lai izvēdinātos jebkāds reibums.

Tad es atvēru seifu, izņēmu kaudzīti lapiņu ar skalošanas rezultātiem un miniatūru magnetofonu, noliku visu uz virtuves galda, sagatavoju piecus kārtīgi noasinātus zīmuļus un pierakstu kladi un sēdos pie darba.

Vispirms man jāieslēdz kasete. Tad, klausoties ierakstu ar austiņām, jāskatās uz digitālo skaitītāju. Kad tas būs aizgājis līdz sešpadsmit, jāattin lente atpakaļ līdz deviņi, jānoklausās līdz divdesmit seši un jāaptur. Ja viss ir izdarīts, kā vajag, pēc desmit sekundēm ekrāns nodzisīs un noskanēs signāls. Ja būs bijusi kāda kļūda, ieraksts lentē tiks automātiski izdzēsts.

Es ielādēju kaseti magnetofonā, labajā pusē noliku jaunu kladi, bet kreisajā lapiņu ar izejas datiem. Viss kārtībā. Virs durvīm un logiem sarkana gaismiņa: signalizācija darbojas. Neesmu kļūdījies. Izstiepis roku, ieslēdzu magnetofonu, un lidz ar signāla sākumu mani beidzot apņem silts haoss.

(mani)

aprīt____________ beidzot haoss______________

SJBuSlS UPJļSJE

12 pasaules gals pasaules gala karte

Nākamajā dienā pēc tikšanās ar ēnu es ķēros pie Pilsētas kartes izveidošanas.

Pirmām kārtām es uzrāpos Rietumu pakalnā un labi apskatīju apkārtni. Diemžēl pakalns nebija nekāds augstais un mana redze nebija tik asa, lai es saskatītu visu, ko būtu gribējis, un ieraudzīt visu Sienu uzreiz neiznāk. Izdodas tikai aptuveni iztēloties Pilsētas lielumu.

Pilsēta nebija ne īpaši liela un ari ne maza. Tas ir, ne tik liela, lai sniegtos pāri manas iztēles robežām, tomēr ari ne tik maza, lai spētu to ietvert vienā skatienā. Tas arī bija viss, ko varēju noskaidrot, stāvot Rietumu pakalna virsotnē. Pilsēta ir apjozta ar augstu Sienu, un upe to sadala dienvidu un ziemeļu pusē. Uz vakarpusi ūdens upē krāsojas bāli zilo debesu krāsā. Atskan raga skaņas, un pilsētu gluži kā putas piepilda mīksta kāju tūkstošu dipoņa.

Es nonācu pie secinājuma: lai saprastu, kur un kā stiepjas Siena, ir jānoiet gar to visā tās garumā. Tas nebūs nekāds vieglais uzdevums. Pirmkārt, es drīkstu iziet no mājas tikai tad, kad ir apmācies, vai vakarā. Otrkārt, ja esi aizgājis tālu no Rietumu pakalna, ir visu laiku jābūt modram. Debesis, kas vēl pirms stundas bijušas apmākušās, pēkšņi var noskaidroties, bet var ari, gluži otrādi, uznākt stipra lietusgāze. Tāpēc es lūdzu Pulkvedim katru rītu pavērot mākoņus. Viņa meteoroloģiskā izjūta gandrīz nekad nepieviļ.

Tas ir tāpēc, ka es gandrīz ne par ko citu nedomāju, kā vien par laiku, lepni teica sirmgalvis. Ja pasāc blenzt uz mākoņiem katru dienu, tad gribot negribot sāc no tiem kaut ko saprast. Taču īpaši pēkšņu laika maiņu nav spējīgs paredzēt arī viņš, tāpēc mani gājieni nepavisam nav droši.

Turklāt Siena bija uzbūvēta tā, ka tai isti nevarēja tikt klāt visādu krūmāju biežņu, klinšu un vējlaužu dēļ. Tāpēc to apskatīt tuvumā praktiski nebija iespējams. Visas dzīvojamās ēkas bija iekārtojušās Pilsētas centrā pie upes, pamēģini spert soli sānis, un jau grūti saprast, uz kuru pusi jāiet. Nejaušas taciņas met cilpas, pēkšņi pārtrūkst vai ievilina mežrožu audzē, un tad nu domā, vai mest līkumu vai labāk iet atpakaļ pa to pašu ceļu.

Es nolēmu, ka sākšu Pilsētu pētīt, sākot no Sarga būdiņas pie Rietumu vārtiem, un tad virzīšos tālāk pulksteņa rādītāju kustības virzienā. No sākuma viss gāja stipri gludāk, nekā biju iedomājies. No vārtiem uz Ziemeļiem gar Sienu pletās pļava ar zāli man līdz viduklim un lieliskām taciņām. No zāles pa brīdim izspurdza cīruļiem līdzīgi putni, tie riņķoja debesīs, meklēdami barību, un atkal atgriezās ligzdās. Te vienmēr varēja sastapt kādu desmitu zvēru. To zeltainās muguras rāmi peldēja gluži kā upē starp vēl palikušo zaļumu saliņām.

Es pagāju gar Sienu mazliet tālāk uz dienvidu pusi un labajā pusē ieraudzīju pussagruvušās Vecās kazarmas. Trīs vienkāršas, necilas divstāvu mājas, netālu no tām kotedža, mazliet mazāka par tām, kas bija Rezidencē. Tās, kā redzams, bijušas domātas virsniekiem. Starp ēkām sastādīti koki, bet apkārt kazarmu teritorijai zems akmens mūris. Viss apaudzis ar garu zāli, tuvumā nav ne dvēseles. Acīmredzot savulaik te dzīvojis kāds no atvaļinātajiem virsniekiem, kas tagad mitinās Rezidencē. Kazarmas tika pamestas, kad visus nezin kāpēc pārcēla uz Rietumu pakalnu. Plašās pļavas noteikti reiz kalpojušas par mācību poligonu: vietām var redzēt vīdam ierakumus, bet centrālajā laukumā atrodas karoga kārtij paredzēta akmens pamatne.

Tālāk uz Austrumiem pļavas beidzās. Zāle pamazām pārgāja krūmājā, un drīz jau ari bija klāt mežs. Koki slēja pret debesīm milzīgus, kuplus zaru vainagus. Švīkstošajā zālē plauka necili ziediņi naga lielumā. Mežs kļuva biezāks, starp krūmiem aizvien vairāk bija augstu koku. Varēja dzirdēt tikai putnu dziedāšanu zaros, vairāk neko.

Es mēģināju tikt cauri krūmiem, taču biežņa kļuva aizvien necaurejamāka, bet koku vainagi jau aizsedza debesis virs galvas un aizslēpa Sienu manām acīm. Neko darīt: es nogriezos pa šauru taciņu uz dienvidiem, iegāju Pilsētā un pa Veco tiltu gāju uz mājām.

Tā es mazpamazām līdz rudens vidum bija paguvis uzzīmēt tikai ļoti aptuvenu Pilsētas un tās apkārtnes karti. Pilsēta bija visā visumā ovāla, mazliet izstiepta no austrumiem pret rietumiem. Ziemeļu pusē to ierāmē mežs, bet no rietumiem klāt piegulst plats uzkalns. No Dienvidu pakalna uz austrumiem virknējas klinšu ķēdīte un tālu aizstiepjas līdztekus Sienai. Uz austrumiem no Pilsētas mežs ir vēl daudz necaurejamāks un mežonīgāks nekā ziemeļu pusē. Tur tikpat kā nav ceļu, ja neņem vērā to, kas ir izbūvēts gar upi līdz Austrumu vārtiem. Patiesību sakot, tikai šī ceļa dēļ man bija izdevies noteikt Sienas virzienu austrumos. Austrumu vārti, kā jau bija teicis Sargs, bija cieši noslēgti ar kaut ko līdzīgu cementam, pa tiem neviena dzīva dvēsele netiek ne iekšā, ne ārā.

Upe tek no kalniem austrumu pusē, panirst zem Sienas blakus Austrumu vārtiem, žigli ieskrien Pilsētā un pāršķeļ to pušu virzienā no austrumiem uz rietumiem, pie Vecā tilta izveidojot ļoti skaistu līci ar vairākām sēkļu saliņām. Pāri upei pārsviesti trīs tilti: Vecais, Rietumu un Austrumu tilts. Vecais tilts ir patiešām visvecākais un ari vislielākais no visiem un, jāsaka, ari visskaistākais. Aiz Rietumu tilta upe strauji pagriežas uz dienvidiem, pie pašas Sienas mazliet tā kā saļogās uz austrumu pusi un, nogriezusi Dienvidu pakalnam sānu, veido dziļu, zaļumiem noaugušu gravu.

Tomēr dienvidos upe nepaiet zem Sienas. Pirms pašas Sienas tā saplūst ar Atvaru, kura dibenā ir bezdibenīgas kaļķakmens bedres, kur satek ūdens. Kā bija stāstījis Pulkvedis, aiz Sienas iepretim Atvaram stiepjas Kaļķakmens ieleja, kuras dzīlēs kā vēnas organismā zarojas neskaitāmi pazemes avoti.

Protams, visu šo laiku es turpināju lasit vecos sapņus. Katru vakaru tieši pulksten sešos es ierados Bibliotēkā, kopā ar bibliotekāri paēdu vakariņas un tad ķēros pie darba.

Pamazām iemanījos katru vakaru izlasīt piecus sešus sapņus. Maniem pirkstiem jau bija vieglāk uztaustīt vajadzīgos gaismas stariņus, bet acīm un ausīm izšķirt ainas un skaņas. Sapņu lasīšanas jēgu es vēl pagaidām nesapratu. Vēl vairāk es pat nezināju, kas ir "vecs sapnis" un no kā tas ir veidots. Taču, spriežot pēc manas palīdzes reakcijas, man ir panākumi. Acis vairs negraiza spoži stari, un nogurums nesakrājas tik ātri kā pirmajās dienās. Izlasītos galvaskausus viņa citu pēc cita sarindoja uz letes. Nākamajā manas atnākšanas reizē lete ir tukša un viss sākas no gala.

-     Tu ļoti ātri progresē, viņa paslavēja. Darbs iet uz priekšu daudz ātrāk, nekā es biju iedomājusies.

-     Cik tad ir to galvaskausu?

-     Ļoti daudz. Viens vai divi tūkstoši. Gribi paskatīties?

Viņa mani ielaida aiz letes krātuvē. Tur izskatījās pēc klases

telpas skolā: plaša istaba ar plauktiem gar sienām, visi plaukti no grīdas līdz pat griestiem pilni ar baltiem zvēru galvaskausiem. Te neizskatījās pēc bibliotēkas, bet pēc kulta apbedījumu vietas. Ar viņpasaules aukstumu un kapa klusumu.

-     Tā nekas! es noteicu. Un cik tad gadi varētu būt vajadzīgi, lai to visu izlasītu?

-    Tev nav jāizlasa tie visi, viņa paskaidroja. Cik varēsi, tik izlasīsi. Pārējos izlasīs nākamais Sapņu lasītājs. Līdz tam vecie sapņi turpinās tur gulēt.

-     Un tu palīdzēsi ari tam nākamajam Sapņu lasītājam?

-     Nē, es palīdzu tikai tev. Tā jābūt. Viena bibliotekāre var palīdzēt tikai vienam Sapņu lasītājam. Tādēļ, kad tu būsi beidzis, es aiziešu no Bibliotēkas.

Es pamāju. Nez kāpēc es zinu, ka tā ir pareizi. Brīdi, atspiedušies pret sienu, vērojām plauktos sarindotos galvaskausus.

-     Vai tu kādreiz esi redzējusi Atvaru? es jautāju.

-Jā… Ļoti sen. Bērnībā tur mani aizveda mamma. Parastie cilvēki īpaši neiet uz tādām vietām, bet mamma bija mazliet citāda. Kas tad ir ar Atvaru?

-     Gribu aiziet un apskatīties.

Viņa papurināja galvu.

-     Tā ir daudz bīstamāka vieta, nekā tu domā. Tev nevajadzētu tuvoties Atvaram. Nav nekādas vajadzības tur iet, bet, ja būsi aizgājis, neko īpašu neieraudzīsi. Kāpēc tev to vajag?

-    Gribu labāk iepazīt Pilsētu. Kas kur atrodas, kā izskatās… Ja negribi nākt man līdzi, es aiziešu viens.

Viņa ilgi uz mani skatījās, tad, it kā atmezdama ar roku, pavisam klusi nopūtās:

-     Labi. Saki vai nesaki, tu tāpat neklausīsi, un, lai nu kā, es nevaru ļaut tev iet vienam. Tomēr iegaumē vienu! Es ļoti baidos no Atvara un otrreiz uz tādu vietu negribētu iet. Tā ūdenī ir kaut kas tāds… nenormāls.

-     Viss būs labi! es mierināju. Ja būsim divatā, no kā lai mēs baidītos?

-     Tu nesaproti, cik tas ir briesmīgi, jo nekad neko tādu neesi redzējis. Atvara ūdens nav parasts. Tas ievilina cilvēkus. Es nemeloju.

-     Es centīšos tam neiet klāt, apsolīju un satvēru viņas roku. Paskatīšos pa gabalu, un pietiks.

Tumšā novembra dienā mēs, paēduši pusdienas, devāmies uz Atvaru un pamazām bijām aizgājuši līdz zaļajai gravai. Tās nogāzē bija tik necaurejami brikšņi, ka nācās apiet Dienvidu pakalnu no austrumu puses. No rīta bija lijis, un zem kājām čaukstēja slapjo lapu paklājs. Pa ceļam satikām pāris zvēru. Viņi slāja mums pretī, lēni šūpojot zeltītos kaklus un nepievēršot mums nekādu uzmanību.

-    Nāk ziema, teica mana pavadone. Viņiem nav, ko ēst. Lai izdzīvotu, viņi mežā meklē ogas un riekstus. Un tāpēc atklīst pat līdz šejienei. Parasti šajās vietās zvēri nerādās.

Aiz Dienvidu pakalna zvērus vairs neiznāca satikt, pazuda ari taciņa, pa kuru bijām gājuši. Mēs virzījāmies pāri nokaltušam laukam, garām pamestiem namiņiem. Jo tuvāk krūmu audzei, jo skaļāk trokšņoja ūdens Atvarā.

Šis troksnis nelīdzinājās ne ūdenskrituma rēkoņai, ne vēja gaudošanai, ne zemes garozas šķelšanās vaidiem. Ja nu vienīgi no milzu kakla nākošai aizsmakušai sēkšanai te tā dūca, te spiedza, te aprāvās, te aizrijās…

-     Varētu likties, ka tas uz kādu dusmojas, es biju pārsteigts.

Viņa skatījās man acis, bet neko neteica. Tad pagāja man garām un ienira brikšņos, pašķirdama krūmus ar cimdotajām rokām.

-     Tagad te nemaz vairs netiek cauri, viņa sūdzējās. Iepriekšējo reizi nebija tik briesmīgi. Varbūt iesim atpakaļ?

-    Bet mēs jau esam tik tālu atnākuši… Iesim, cik varēsim, un tad izdomāsim.

Vēl kādas desmit minūtes mēs lauzāmies cauri vējlauzei un brikšņiem uz ūdens šalkoņas pusi, un pēkšņi biezoknis beidzās. Mūsu priekšā pletās līdzena pļava gar upi. Tālu labajā pusē varēja redzēt upes izgrauzto dziļo gravu. Mezdama cilpas un pamazām kļūdama platāka, upe tecēja cauri zālēm uz mūsu pusi. Pēdējo reizi pagriežoties pie ieejas pļavā, upe strauji samazināja ātrumu un, mainījusi krāsu uz trauksmainu tumši zilu, lēnām plūda tālāk, tad uzbilda kā čūska, kas norijusi trusi, un sagriezās gigantiskā tumšzilā virpulī. Es gāju gar upi uz Atvara pusi.

-    Pārāk tuvu neej! viņa atgādināja, saņemdama mani aiz elkoņa. Ūdens tikai no ārpuses ir mierīgs. Patiesībā tur ir milzīga piltuve. Ja ieraus tajā, ārā vairs netiksi.

-    Vai tur ir dziļš?

-     To nevar noteikt. Piltuve urbjas aizvien dziļāk un dziļāk. Runā, ka senos laikos tur esot mesti noziedznieki un pagāni.

-    Un kas ar viņiem notika?

-    Neviens neuzpeldēja. Esi taču dzirdējis par alām? Atvara dibenā ir vairākas alas, un, kuru tur ierauj, tam jāklīst mūžīgajā tumsā…

No Atvara kā neredzams tvaiks cēlās dvēseli plosošas elsas un izklīda pa apkārtni. Itin kā te briesmīgās mokās vaidētu visi elles priekškambara miroņi.

Viņa pacēla no zemes plaukstas garuma sprungullti un atvēzējusies iemeta to Atvara vidū. Kādas piecas sekundes tas peldēja ūdens virspusē, tad pēkšņi, vairākas reizes sīki nodrebējis, kā kāds būtu mēģinājis satvert no ūdens apakšas, pazuda un vairs neparādījās.

-     Es jau teicu, ka te ir ļoti spēcīgs virpulis. Vai pārliecinājies?

Metrus desmit no Atvara mēs apsēdāmies zālē un ēdām maizi, ko bijām sabāzuši kabatās. Visapkārt ļoti rāma, mierīga ainava. Plauka rudens puķes, liesmoja lapas kokos, bet pa vidu tam visam ideāls milzu ūdenskrātuves spogulis bez nevienas plaisiņas. Tālāk, aiz Atvara, slējās baltas kaļķakmens klintis, bet vēl tālāk, it kā to visu aptverot, pacēlās Sienas melnais mūris. Visapkārt kluss, kokos nekustas ne lapiņa. Nebūtu Atvara drausmīgo elsu, man liktos, ka no pasaules pazudušas skaņas.

-     Kāpēc tev vajadzīga karte? viņa jautāja. Pat ja to uzzīmēsi, tev vienalga neizdosies tikt projām no Pilsētas.

Viņa nopurināja klēpī sabirušās maizes drupatas un pašķielēja uz Atvaru.

-    Vai tu gribētu pamest Pilsētu?

Es pašūpoju galvu. Un nezināju, vai tas nozīmē "nē" vai "es pats vēl nezinu". Diemžēl es nebiju izdomājis pat to.

-     Es nezinu, atbildēju. Es laikam gribu vairāk uzzināt par Pilsētu. Kāda tā ir, kā darbojas, kā te dzīvo. Tas man ir interesanti. Kas izdomājis šos dzīves likumus? Kas lemj, ko man darīt un kāpēc? Es gribu to visu saprast. Kas notiks tālāk, es nezinu…

Viņa lēni šūpo galvu un skatās man acīs.

Nekāda "tālāk" nav, viņa teica. Vai tu to vēl neesi sapratis? Šeit ir pats īstākais Pasaules gals. Mūžība, kurā mēs paliksim uz visiem laikiem.

Es apgūlos zālē uz muguras un raudzījos drūmajās debesīs. Vienīgi tur man bija ļauts skatīties. Rīta lietū samirkusi zeme vēl nebija nožuvusi, taču svaigi smaržoja, un pa to pavāļāties bija tīrā bauda.

No krūmāja izspurdza bariņš putnu, un, pārlidojuši pāri Sienai, tie pagriezās uz dienvidiem. Izņemot putnus, Sienai pāri netiek neviens. Taču, spriežot pēc zemajiem svina mākoņiem, ilgā un bargā ziema bija jau degungalā.

13 skarbĀ brĪnumzeme Frankfurte. Durvis. Brīvmākslinieki

Kā vienmēr, apziņa pie manis atgriezās pakāpeniski, sākot ar acu kaktiņiem. Vispirms ar labās acs kaktiņu es uztvēru vannasistabas durvis, bet ar kreisās stāvlampu. Tad redzeslauki pamazām sāka tuvoties. Apmēram tā, kā ledus aizvelk ciet ezeru no krastiem uz vidu. Un beidzot es tieši sev priekšā ieraudzīju modinātājpulksteni, kas rādīja vienpadsmit un divdesmit sešas minūtes.

Es to modinātāju biju saņēmis par piemiņas dāvanu kādās kāzās. Lai tas beigtu zvanīt, bija vienlaikus jānospiež sarkanā podziņa kreisajā sānā un melnā labajā. Citādi nerimsies. Un tas viss bija tāpēc, lai atrisinātu apnikušo problēmu: parasti ir tā, ka cilvēks pamostas, pusmiegā uzsit pa modinātāju un guļ atkal tālāk. Katru reizi, kad šis verķis tirkšķēja, man bija jāpieceļas sēdus, jāņem elles mašīna klēpī un apzināti jāuzspiež no abām pusēm. Te nu, dziedi vai raudi, vislielākais miegamice izlēks no aizmirstības ar abām kājām reizē. Kā jau teicu, es pie šī pulksteņa tiku kādās kāzās. Kam šīs kāzas bija, to vairs neatceros. Toreiz biju gadus divdesmit piecus vecs, visādu draugu bija daudz, un tie to vien darīja, kā precējās. Tad nu vienās no tām kāzām es dabūju šo nelaimi uz kakla. Pats nemūžam nebūtu pircis tik izsmalcinātu tehniku, jo tīri labi spēju pamosties pats.

Tikko mans skatiens bija fokusējies, es nedomājot paķēru modinātāju, ieliku klēpī un nospiedu podziņas, un tikai tad apjēdzu, ka modinātājs klusē. Pirms ķeršanās pie darba biju tikai nolicis to uz virtuves galda. Kā daru vienmēr, kad veicu šaflingu.

Es noliku modinātāju atpakaļ uz galda un paskatījos apkārt. Istaba izskatījās tāda pati kā pirms šaļlinga. Signalizācija bija ieslēgta, galda stūri bija krūzīte ar kafijas biezumiem. Uz krūzītes paliktnlša, ko viešņa izmantoja par pelnutrauku, bija palicis viņas pēdējais izsmēķis. Marka Marlboro Light. Uz izsmēķa nebija lūpukrāsas nospiedumu. Ja biju sapratis pareizi, kosmētiku viņa nelietoja nemaz.

Tad es pārbaudīju uz galda esošo pierakstu kladi un zīmuļus. Divi no skaisti uzasinātajiem īpaši cietajiem zīmuļiem bija nolūzuši, divi norakstīti pilnīgi strupi, un tikai viens palicis pilnīgi nelietots. Labās rokas vidējā pirkstā bija saglabājies viegls tirpums kā no ilgas rakstīšanas. Šaflings bija pabeigts. Klades sešas lappuses bija cieši pierakstītas ar sīkiem skaitlīšiem.

Kā bija teikts instrukcijā, es salīdzināju informācijas daudzumu pirms un pēc šaflinga un sadedzināju skalošanas rezultātus izlietnē. Ielicis kladi drošā mapē, to kopā ar magnetofonu novietoju seifa. Apsēdos dzīvojamā istabā uz dīvāna un nopūtos. Nu re, puse darba bija paveikta. Vismaz vienu dienu var neko nedarīt.

Ielēju glāzē viskiju divu pirkstu platumā, aizvēru acis un iedzēru divus malciņus. Siltais dzēriens izskrēja caur rīkli, ieplūda barības vadā un nolaidās kuņģi. Drīz siltums nokļuva asinsvados un aizplūda uz visām ķermeņa daļām. Vispirms silta kļuva seja, tad krūtis un vaigi, pēc tam rokas un visbeidzot kājas. Es aizgāju uz vannasistabu, iztīrīju zobus, izdzēru divas glāzes ūdens, pačurāju, tad, aizgājis uz virtuvi, uzasināju nolūzušos zīmuļus un ieliku tos glāzē. Noliku modinātāju gultas galvgalī, izslēdzu telefona automātisko atbildētāju un attinu atpakaļ kaseti.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit un piecdesmit septiņas minūtes. Brīvā rītdiena vēl bija palikusi neskarta kā Ziemassvētku rausis. Es steidzīgi izģērbos, ielīdu pidžamā, iegāzos gultā un, uzrāvis segu līdz pat zodam, izslēdzu sienas lampu aiz pakauša. Es no visas sirds sev novēlēju sasodīts! nogulēt divpadsmit stundas no vietas. Divpadsmit svētlaimīgas stundas, kurās nekas mani neiztraucēs. Un lai dzied putni aiz loga, lai kaut visa pasaule sakāpj vilcienos un brauc uz darbu, lai kaut kur trako gigantiski vulkānu izvirdumi un Izraēlas armija nolīdzina līdz ar zemi palestīniešu ciemu, es tik un tā gulēšu kā beigts.

Tad es aizdomājos par savu dzīvi pēc aiziešanas no skaitļotāja darba. Iekrājumiem kopā ar pensiju vajadzētu mani atbrīvot no turpmākām rūpēm. Mācīšos grieķu valodu un vingrināšos čella spēlē. Uzsvied tik uz aizmugurējā sēdekļa futrāli ar instrumentu, aizbrauc tālu kalnos un vingrinies vienatnē, cik vien sirds kāro.

Bet varbūt, ja viss būs labi, es nopirkšu vasarnīcu kalnos. Tādu mājīgu kotedžu ar jauku virtuvlti… Es tur dzīvotu, lasītu grāmatas, klausītos mūziku, skatītos vecas videofilmas un gatavotu ēst. Ēst… Te es atcerējos garmataino bibliotekāri: būtu labi, ja ari viņa tur būtu. Es gatavoju ēdienu, bet viņa ar labsajūtu ēd…

Ar domām par ēdienu es laidos miegā. Gluži kā uz galvas uzkritušas debesis mani apņēma nebūtība. Gan čells, gan kalnu būdiņa, gan ēdiens viss sašķīda gabalos un kaut kur izgaisa. Es gulēju, valstīdamies pa bezdibenlgu tumsu kā tuncis okeānā.

Kāds manā galvā izurba caurumu un mēģināja tur iebāzt kaut ko līdzīgu stīgai. Ļoti garu, kas sniedzās līdz pašām smadzenēm. Es vicinājos ar rokām un mēģināju to izraut ārā, bet nekas nelīdzēja stīga tik un tā pamazām līda manās smadzenēs.

Es pamodos un ņēmos taustīt galvu. Stīgas nebija. Nebija arī cauruma. Taču kaut kas zvanīja. Zvanīja bez apstājas. Paķēris modinātāju, uzliku to uz ceļiem un ar abām rokām nospiedu sarkano un melno podziņu. Zvanīšana turpinājās. Zvanīja telefons. Pulkstenis rādīja četri un astoņpadsmit minūtes. Ārā bija tumšs tas nozīmē, ka ir četri un astoņpadsmit minūtes no rīta.

Izkāpis no gultas, aizgāju uz virtuvi un paņēmu telefona klausuli. Katru reizi, kad nakti zvana telefons, sev nosolos, ka vienmēr pirms gulētiešanas telefonu nolikšu blakus spilvenam, bet tūlīt to atkal aizmirstu. Un atkal atsitu celi pret virtuves galdu vai gāzes plīti.

-     Hallo? es sacīju.

Klausules otrā galā valdīja klusums. Pilnīgs klusums, it kā telefons būtu atslēgts no strāvas un vēl ierakts smiltis.

-     Hallo? es iekliedzos.

Kapa klusums. Nebija dzirdama ne elpa, ne telefona līnijas šņākšana. Šķita, ka šis klusums tūlīt mani pašu pa vadiem ievilks savā viducī. Dusmās noliku klausuli, tad izvilku no ledusskapja pienu, iedzēru dažus kārtīgus malkus un aizvilkos atpakaļ uz gultu.

Nākamreiz telefons iezvanījās četros un četrdesmit sešās minūtēs. Es izkāpu no gultas un, nogājis iepriekšējo ceļu pie telefona, pacēlu klausuli.

-    Hallo? es sacīju.

-     Hallo? ierunājās sievietes balss. Nebija iespējams saprast, kas ir balss īpašniece. Piedodiet par iepriekšējo reizi. Man skaņas lauks niķojas. Reizēm skaņa pazūd pavisam, viņa paskaidroja.

-     Pazūd skaņa?

-     Nūja, sieviete atbildēja. Skaņa sāk raustīties un pazūd. Noteikti kaut kas ir noticis ar vectēvu… Hallo! Vai tu dzirdi?

-    Dzirdu, es atbildēju. Tā bija vecā savādnieka, kas man uzdāvināja vienradža galvaskausu, mazmeita. Tukllte rozā kostīmā.

-     Vectēvs vēl joprojām nav pārradies. Un tad pēkšņi sāk raustīties skaņas lauks. Noteikti kaut kas ir atgadījies. Zvanīju uz laboratoriju, bet viņš neceļ klausuli… Baidos, ka viņu būs sagrābuši Tumsas radījumi un izdarījuši ko sliktu.

-     Tu nekļūdies? Varbūt viņš vienkārši ir aizsēdējies laboratorijā? Iepriekšējo reizi viņš taču tur nosēdēja nedēju, atstājis tevi bez skaņas. Tādi kā viņš, ja ir ar kaut ko pārņemti, aizmirst par visu pārējo…

-     Nē! Tā nav! Es labi zinu! Starp mani un vectēvu ir spēcīga emocionālā saikne, un, ja ar viņu kaut kas notiek, es tūlīt jūtu. Kaut kas ir atgadījies. Kaut kas briesmīgs. Turklāt kāds ir sabojājis izstarotāju, un tāpēc pazemē skaņas lauks ir pilnībā saraustīts.

-     Kas ir sabojāts?

-     Izstarotājs, tā ir tāda ierīce. Tā izdala ultraskaņu, kas atbaida Tumsas radījumus. Tā ir salauzta ar spēku, un visi skaņas līdzsvari ir sajukuši prātā… Es skaidri zinu, ka viņi ir uzbrukuši vectēvam.

-     Bet kāpēc?

-     Visi tiecas pēc Profesora pētījumiem. Tumsas radījumi, šifrētāji… Viņi ir gatavi uz visu, lai dabūtu vectēva pētījumus. Viņi piedāvāja darījumu, bet vectēvs to noraidīja, un nu viņi trako. Lūdzu, brauc ātrāk šurp! Ir noticis kaut kas briesmīgs. Palīdzi, es ļoti lūdzu!

Es iedomājos, kā Tumsas radījumi klīst pa pazemes taciņām, un man mati sacēlās stāvus.

-    Paklau, neapvainojies… Mans darbs ir skaitļošana. Citus darbus līgums neparedz, un es diez vai būtu spējīgs tikt ar šo galā. Palūdz ko tādu, ko es protu, un es ar prieku palīdzēšu. Taču es neesmu spējīgs cīnīties ar Tumsas radījumiem, lai viņi atdotu tavu vectēvu. To vajadzētu darīt īpaši apmācītiem cilvēkiem, tādiem kā policisti vai Sistēmas profesionāļi.

-    Tikai policiju ne! Tad taču vīsi materiāli tiks publicēti, un tā būtu katastrofa! Vienkārši pasaules gals.

-     Pasaules gals?

-     Lūdzu, meitene uzstāja. Brauc ātrāk! Ja ne, notiks nelabojamais. Pēc vectēva viņi nāks pakaļ tev!

-    Man? Tad jau drīzāk tev! Es ne velna nesaprotu no tava vectēva pētījumiem!

-    Tu viņiem esi atslēga. Bez tevis durvis neatvērsies.

-    Es nesaprotu, par ko tu runā.

-    Nav laika skaidrot pa telefonu. Bet tas ir ļoti svarīgi. Svarīgāk, nekā tu iedomājies. Tici man! Tev tas ir īpaši svarīgi. Izlem ātrāk, citādi būs par vēlu. Es nemeloju.

-     Labi, labi… Es paskatījos pulkstenī. Katrā ziņā tu nedrīksti tur palikt. Ja tavas aizdomas atbilst patiesībai, tas ir pārāk bīstami.

-    Bet uz kurieni lai es eju?

Es viņai ieteicu diennakts lielveikalu Aojamā.

-    Tur vistālākajā stūri ir kafijas lete. Gaidi mani tur. Būšu ap pussešiem.

-     Es ļoti baidos. It kā…

Skaņa atkal pazuda. Es vairākas reizes iekliedzu klausulē, bet atbildes nebija. Klusums cēlās no klausules kā dūmi no ieroča stobra. Niķojas skaņas lauks… Es noliku klausuli, novilku pidžamu un uzvilku T kreklu un plānus džinsus. Tad aizgāju uz vannasistabu un ar elektrisko skuvekli ātri noskuvos, noskaloju seju un pie spoguļa sasukājos. No miega bada seja bija uztūkuši kā lēta siera kūka. Mana vienīgā vēlēšanās bija gulēt. Kārtīgi izgulēties un tad dzīvot visparastāko dzīvi. Kādēļ visi neliek mani mierā? Kāda gan man ir saistība ar vienradžiem un Tumsas radījumiem?

Virs T krekla es uzvilku neilona vējjaku un kabatā ieliku maku, sīknaudu un nazi. Tad, bridi padomājis, ietinu vienradža galvaskausu divos lielos dvieļos un kopā ar knaiblēm iestūķēju sporta somā. Blakus ieliku mapīti ar šaflinga rezultātiem. Šis dzīvoklis nav drošs. Profesionālim uzlauzt mana dzīvokļa durvis un pēc tam ari seifu prasitu mazāk laika nekā man izmazgāt kabatlakatiņu.

Es uzāvu tā ari nenotīrītās sporta kurpes un, paņēmis sporta somu, izgāju no dzīvokļa. Kāpņu telpā neviena nebija. Es nebraucu ar liftu, bet nokāpu pa trepēm. Saule vēl nebija uzlēkusi, mājā nebija dzirdams ne troksnītis. Ari autostāvvietā nebija nevienas dvēseles.

Kaut kā savādi. Bija pārāk kluss. Tā kā viņi tik ļoti tiecās pēc galvaskausa, vajadzēja būt kādam, kas visu laiku mani novēro. Tomēr es nevienu nemanīju. Gluži kā būtu par mani aizmirsuši.

Es atvēru mašīnas durvis, noliku somu uz blakussēdekļa un iedarbināju motoru. Bija gandrīz pieci. Vērojot apkārtni, izbraucu no stāvvietas un devos uz Aojamu. Ielas bija tukšas. Izņemot taksometrus, kas steidzīgi atgriezās parkā, un nakts piegādes smagās mašīnas, automašīnu gandrīz nebija. Pa brīdim es paskatījos spogulī, bet neviens nesekoja.

Kas tās par dīvainām lietām? Šifrētāju paņēmienus es zinu ļoti labi. Ja viņiem ir kas padomā, viņi nežēlos spēkus un savu panāks. Šie ļaudis nealgos nejauši uz ceļa satiktus gāzes inspektorus un jo vairāk neaizmirsīs izsekot. Viņi vienmēr izvēlas visātrākās un visprecīzākās metodes un visu dara nevilcinoties. Reiz, pirms diviem gadiem, viņi bija sagūstījuši piecus skaitļotājus un ar elektrisko zāģi nogriezuši tiem galvaskausa virspusi. Pēc tam viņi mēģināja nolasīt smadzenēs ievietotos datus "dzīvajā". Mēģinājums beidzās neveiksmīgi, un beigu beigās viņi šo piecu skaitļotāju liķus ar noņemto galvaskausa daļu virs pieres un izņemtajām smadzenēm izmeta To kijas līcī. Tādas lietas viņi mēdz pastrādāt. Šoreiz kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt.

Mašīnu lielveikala stāvvietā es novietoju piecos un divdesmit astoņās minūtēs. Debesis austrumu pusē bija tikai sākušas gaismoties. Es ar somu pie rokas iegāju veikalā. Plašajā telpā tikpat kā nebija cilvēku, pie kases sēdēja jauns kasieris svītrainā formas tērpā un lasīja mēneša iepirkumu katalogu. Pa ejām, piekrāvusi iepirkumu ratiņus ar bundžiņām un pusfabrikātiem, ložņāja sieviete, kurai skaidri nevarēja noteikt ne vecumu, ne profesiju. Es pagriezos gar alkoholisko dzērienu stendu un devos uz kafijas leti.

Viss augsto krēslu ducis bija tukšs. Es apsēdos pašā malā un pasūtīju sviestmaizi ar aukstu pienu. Piens bija tik ledains, ka tā garšu nevarēja just, bet sviestmaize bija ilgi nostāvējusi, ietita polietilēna plēvē, un pati maize bija pamatīgi savilgusi. Es nesteidzīgi ēdu sviestmaizi kumosu pēc kumosa un maziem malciņiem dzēru pienu. Kādu brīdi garlaikodamies skatījos uz reklāmas plakātu, kas piedāvāja ceļojumu uz Frankfurti. Plakātā bija rudens: sārti koki upes krastā, upē peldoši balti gulbji un sirmgalvis melnā mēteli un mednieka cepurē, kas gulbjus baroja. Tur bija sens, grezns akmens tilts un aiz tā katedrāles tornis. Labi ieskatoties, tilta abos galos pie paša ūdens bija saskatāms kas līdzīgs mazām akmens mājiņām ar vairākiem sīkiem lodziņiem, kuros spīdēja gaisma. Nebija skaidri saprotams, kādam nolūkam mājiņas domātas. Debesis bija zilas, mākoņi balti. Uz soliņiem upes krastā sēdēja daudz cilvēku. Visiem mugurā bija mētelis, daudzām sievietēm ap kaklu šalle. Tā bija skaista fotogrāfija, bet man tikai no skatīšanās vien uzmetās zosāda. Frankfurtes rudens šķita auksts, turklāt man vienmēr pārskrien drebuļi, skatoties uz augstiem, smailiem torņiem.

Tad es palūkojos uz tabakas reklāmu, kas bija piestiprināta pie pretējās sienas. Gludi skuvies jauns virietis iespiestu starp pirkstiem turēja aizdegtu cigareti ar filtru un izklaidīgi vērās kaut kur sāņus. Kādēļ gan tabakas reklāmu modeļiem vienmēr ir "Neko neredzu. Neko nedomāju" sejas izteiksme?

Tā kā, skatoties uz tabakas reklāmu, nevarēja nosist laiku tik ilgi, kā veroties Frankfurtes plakātā, es pagriezos un pārlaidu skatienu tukšajam veikalam. Tieši pretī kafijas letei kā milzīgi skudru pūžņi bija lielās kaudzēs sakrautas augļu konservu bundžas. Trīs kaudzes: persiku, greipfrūtu un apelsīnu. Pie katras bija nolikts degustācijas galds, bet, tā kā bija vēl agrs, degustācija nenotika. Nav tādu cilvēku, kas gribētu degustēt augļu konservus bez piecpadsmit minūtēm sešos no rīta.

Sienu aiz galdiņiem greznoja plakāts "ASV augļu tirgus". Baseins, pie baseina galdiņš un pīti krēsli, tur sēž meitene un našķojas ar augļiem no bļodas. Tā bija skaista meitene ar zeltainiem matiem, zilām acīm, garām kājām un skaistu iedegumu. Augļu reklāmām vienmēr tiek izmantotas blondīnes.

Skaistas meitenes, no tām, kuras aizmirstas, tiklīdz novērs skatienu no plakāta, lai ari cik ilgi būtu tīksminājies. Pasaulē pastāv ari tāda veida skaistules. Viņas citu no citas neatšķirt tāpat kā greipfrūtus.

Alkoholisko dzērienu stendam bija atsevišķa kase, bet tur neviens nesēdēja. Tas tādēļ, ka normāli cilvēki pirms brokastīm nenāk pirkt stipros dzērienus. Tāpēc tajā nodaļā nebija ne klientu, ne pārdevēju, un tikai dzērienu pudeles tur stāvēja garās rindās kā dēsti tikko iestādītā priežu audzē. Par laimi, šajā stūrī plakāti aizņēma visu sienu. Tur bija pa vienam brendija, burbona un degvīna plakātam, pa trim skotu viskija un japāņu viskija plakātiem, divi sake un četri alus plakāti. Es labi nesapratu, kādēļ ir tik daudz alkohola plakātu. Varbūt tas tāpēc, ka alkohols ir produkts ar vissvinīgāko raksturu?

Tomēr, tā kā tas derēja laika nosišanai, es aplūkoju visus plakātus pēc kārtas. Izpētījis visus piecpadsmit, es sapratu, ka vispatīkamākais dzēriens ir viskijs ar ledu. Ir tīrā bauda to fotografēt. Lielā glāzē ar platu dibenu iemet trīs četrus gabaliņus ledus un tad ielej dzintara krāsas viskiju. Ledus kūst un mirkli pirms tam, kad sajaucas ar viskiju, uzdzirkstī caurspīdīgā blāzmojumā. Tiešām skaisti. Ja tā ieskatās, viskija plakātos attēlots gandrīz tikai dzēriens ar ledu. Viskijs ar ūdeni nerada reklāmisku iespaidu, bet tīram viskijam nav piekrišanas.

Vēl viena lieta, ko ievēroju: plakātos nekad nav uzkodu. Cilvēki, kas dzer alkoholu plakātos, neko neuzkož. Visi tikai dzer. Iespējams, tā ir tāpēc, ka uzkodas varētu kaitēt alkohola tīrajam veidolam. Varbūt uzkodas piesaista alkoholu pasaulīgajam. Bet varbūt novērš plakātu vērotāja uzmanību. Man šķita, ka esmu to visu kaut kā sapratis. Lai nu kā, nekas nenotiek bez iemesla.

Kamēr es vēroju plakātus, pulkstenis jau bija seši. Tuklīte joprojām nerādījās. Es nesapratu, kāpēc viņa tik ļoti kavējas. Viņa bija lūgusi, lai ierodos, cik vien drīz varu. Nebija laika ne apdomāties. Es atbraucu, cik ātri vien varēju. Viss pārējais ir viņas problēma. Lai nu kā, man ar to visu nebija nekāda sakara.

Es pasūtīju karstu kafiju un, tāpat bez cukura un piena, lēnām to izdzēru.

Pēc sešiem saradās pircēji. Nāca gan mājsaimnieces pēc brokastu maizes un piena, gan studenti, lai mājupceļā pēc nakts izklaidēm ko vieglu uzkostu. Bija arī jauna meitene, kas bija atnākusi nopirkt tualetes papīru, un biroja darbinieks, kas pirka trīs dažādas avīzes. Atnāca arī divi pusmūža vīrieši ar golfa somām un pirka kabatā ieliekamas viskija pudelītes. "Pusmūža vīrieši" tas ir, kad nav vairs trīsdesmit un vēl nav četrdesmit kā man. Tad jau iznāk, ka arī es esmu pusmūža vīrietis. Es tikai izskatos jaunāks, jo nestaigāju pa pilsētu ar golfa nūjām un nevalkāju apģērbu, kurā izskatītos pēc klauna.

Labi, ka par tikšanās vietu biju izvēlējies lielveikalu. Diez vai kur citur varētu tik interesanti nosist laiku. Man ļoti patīk lielveikali.

Pusseptiņos man apnika gaidīt, es izgāju ārā, iekāpu mašīnā un devos uz Sindzjuku* staciju. Novietoju mašīnu stāvvietā, paņēmu somu, aizgāju uz mantu glabātuvi un atstāju somu tur. Sacīju, ka tajā ir viegli plīstoši priekšmeti, un palūdzu izturēties saudzīgi. Kalpotājs piestiprināja pie roktura sarkanu kartīti "Uzmanīgi plīstošs!" ar kokteiļu glāzes siluetu. Pārliecinājies, ka zilā Nike sporta soma tiek nolikta kārtīgi, saņēmu kvīti. Tad es aizgāju uz kiosku, nopirku aploksni un markas divsimt sešdesmit jēnu vērtībā, aploksnē ieliku kvīti, aizzīmogoju, pielīmēju markas un pa ekspreša pastu nosūtīju uz savu slepeno pastkastīti, reģistrētu ar fiktīvas firmas nosaukumu. Tādējādi, ja vien nenotiek kas ārkārtējs, mantas ir drošībā. Ko lai dara, reizēm nākas rīkoties pat šādā veidā.

Iemetis aploksni pastkastītē, izbraucu no stāvvietas un atgriezos mājās. Iedomājoties, ka tagad neko supersvarlgu man vairs nevar nozagt, kļuva vieglāk. Novietojis automašīnu mājas stāvvietā, uzkāpu pa trepēm, iegāju dzīvoklī, nomazgājies dušā, ievēlos gultā un, it kā nekas nebūtu bijis, cieši aizmigu.

Viņi atnāca vienpadsmitos. Spriežot pēc notikumu gaitas, man jau bija licies, ka kāds atnāks, tāpēc nebiju īpaši pārsteigts. Ar visu to, ka atnācēji vis nezvanīja pie durvīm, bet lauza ārā dzīvokļa durvis. Tā nebija tikai tāda bērnu spēlīte, ko varētu nosaukt par laušanos durvīs. Grīda šūpojās, it kā durvīs triektu dzelzs lodi, ar ko sadragā nojaucamo ēku sienas. Šausmu lietas! Ja ir tik daudz enerģijas, būtu labāk izžmieguši no pārvaldnieka rezerves atslēgu. Man, ja durvis atvērtu ar rezerves atslēgu, nebūtu jāmaksā par labošanu un būtu krietni mazāk problēmu. Turklāt, ja tik traki ārdās, mani var izlikt no dzīvokļa.

Kamēr viņi lauzās durvīs, es uzvilku bikses un T kreklu, aiz jostas noslēpu nazi un, aizgājis uz tualeti, pačurāju. Tad izņēmu no seifa magnetofonu, nospiedu "ārkārtēja gadījuma" pogu un izdzēsu kasetes ierakstu. Pēc tam izņēmu no ledusskapja alus bundžiņu un kartupeļu salātus un paēdu brokastis. Verandā bija ugunsdzēsēju kāpnes, un es, ja gribētu, būtu varējis aizbēgt, bet, tā kā biju ļoti noguris, tas varēja neizdoties. Turklāt bēguļojot problēmas atrisināt nevar. Biju saskāries ar sava veida ārkārtīgi nopietnām problēmām (bet varbūt tiku tajās ievilkts) un saviem spēkiem vien netiku galā. Sen bija laiks ar kādu par to visu parunāties, kā nākas.

Tātad. Es aizgāju uz tā zinātnieka, kas mani nolīga, pazemes laboratoriju un apstrādāju datus. Tad, saņēmis ko līdzīgu vienradža galvaskausam, atgriezos mājās. Pēc brīža atnāca gāzes inspektors, kurš, kā šķita, bija šifrētāju nolīgts un mēģināja šo galvaskausu nozagt. Nākamajā rītā piezvanīja darba devēja mazmeita un teica, ka gribot, lai es izglābju vectēvu, jo viņam uzbrukuši Tumsas radījumi. Es aizbraucu uz tikšanās vietu, bet viņa neparādījās. Cik sapratu, manās rokās bija divas lielas vērtības. Viena bija galvaskauss, otra šaflinga dati. Es tās abas noslēpu Sindzjuku stacijas mantu glabātuvē.

Kā lai to visu saprot! Būtu kāds pateicis, kas jādara. Citādi man visu mūžu būs jābēguļo ar nolādēto galvaskausu padusē.

Kad, izdzēris alu un apēdis kartupeļu salātus, dziļi ievilku elpu, tērauda durvis ar sprādziena blīkšķi atvērās un istabā ienāca neredzēti milzīga auguma vīrietis. Viņš bija tērpies spilgtā havajiešu kreklā, haki krāsas armijas biksēs, uz kurām vietumis bija eļļas traipi, un baltās sporta kurpēs, kas lieluma ziņā bija kā ūdenslīdēja pleznas. Galva gludi noskūta, deguns strups, kakls tik resns kā normāla cilvēka krūškurvis. Biezie plakstiņi bija svina pelēkumā, bet acis nedabiski baltas. Tās izskatījās kā mākslīgas, bet, ja labi ieskatījās, brīdi pa brīdim zīlītes nervozi noraustījās, un tāpēc es sapratu, ka tās ir īstas. Augumā vismaz metrs deviņdesmit pieci. Pleci plati, havajiešu krekls bija uz pusēm pārlocīta palaga lielumā, bet pogas uz krūtīm draudēja atsprāgt vaļā.

Milzenis uzmeta skatienu izgāztajām durvīm tik nevērīgi, kā es varētu paskatīties uz izrautu vīna pudeles korķi, un tad pagriezās pret mani. Viņa acīs es neieraudzīju nekādas īpaši sarežģītas emocijas. Viņš skatījās uz mani kā uz kādu mēbeles gabalu. Es gan ari pats tagad labprāt būtu pārvērties par mēbeli.

Tad milzenis pakāpās sāņus un aiz viņa gurna parādījās cilvēciņš. Tas bija ne vairāk kā pusotru metru garš, kalsns un ar pareiziem sejas vaibstiem. Pie gaiši zila sporta krekla Lakost viņš valkāja bēšas, cieši piegulošas bikses un gaiši brūnas ādas kurpes. Droši vien viņš to visu bija pircis dārgā bērnu apģērbu veikalā. Uz rokas spīdēja zelta Rolex pulkstenis, bet, tā kā, protams, bērnu Rolex pulksteņu nav, tas izskatījās nedabiski liels. Kā Star Track vai citā līdzīgā filmā redzams saziņas līdzeklis. Vīriņa vecums ceturtā gadu desmita beigas vai piektā sākums. Ja viņš būtu vēl divdesmit centimetrus garāks, domājams, tīri labi derētu par otrās šķiras aktieri televīzijā.

Nenoāvis ielas apavus, milzenis iegāja virtuvē, apgāja ap galdu un izvilka krēslu. Punduris lēnām viņam sekoja un apsēdās. Milzenis atspiedās pret izlietni, cieši sakrustoja uz krūtīm rokas, kas bija kā parasta cilvēka augšstilbi, un piemiegtām acīm blenza uz manu muguru nedaudz virs nieru apvidus. Jā… Man tomēr būtu vajadzējis bēgt pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Sestā maņa šoreiz mani pamatīgi pievīlusi. Ved to kaut uz autoservisu remontēt.

Punduris ne kārtīgi paskatījās uz mani, ne arī sveicināja. Viņš izvilka no kabatas tabakas maku un šķiltavas un nolika tos uz galda. Tās bija Benson&Heges cigaretes, šķiltavas zeltīts Dupon. Skatoties uz tiem, es sapratu: runas par to, ka pie tirdzniecības krīzes vainojamas ārzemes, ir klaja dezinformācija. Punduris paņēma no galda šķiltavas un sāka tās apbrīnojami veikli grozīt pirkstos. Tas bija kā cirks uz pasūtījumu, bet, protams, es neatcerējos, ka būtu kaut ko pasūtījis.

Sataustīju uz ledusskapja kaut kad sen krodziņā uzdāvināto pelnutrauku ar Badviser emblēmu un, ar pirkstu noslaucījis no tā putekļus, noliku uz galda priekšā pundurim. Viņš ar švirkstu aizdedzināja cigareti un samiedzies izpūta dūmus gaisā. Viņa mazais augums bija caurcaurēm savāds. Gan seja, gan rokas un kājas viss bija mazs. Viņa ķermenis bija kā parasta cilvēka samazināta kopija. Tādēļ Benson&Heges cigarete viņa mutē izskatījās tik liela kā jauns krāsu zīmulis.

Punduris domīgi vērās, kā deg cigarete, un klusēja. Ja tā būtu Žana Lika Godāra filma, šajā vietā būtu subtitri: "Viņš vēroja, kā deg cigarete," bet, par laimi vai ne, Žana Lika Godāra filmas bija izgājušas no modes. Kad krietna daļa cigaretes bija pārvērtusies pelnos, viņš uzsita ar pirkstu un pelni nobira uz galda. Uz pelnutrauku viņš neskatījās.

Kas attiecas uz durvīm, viņš iesāka augstā putna balstiņā. Bija nepieciešams tās izlauzt, tāpēc izlauzām. Varējām, protams, atvērt durvis klusām. Bet pēc tā nebija vajadzības, tāpēc neņem ļaunā.

-     Dzīvoklī nekā nav. Ja pameklēsiet, paši sapratīsiet, es sacīju.

-    Meklēt? punduris izbrīnīts jautāja. Meklēt… Turot cigareti zobos, viņš saberzēja plaukstas. Bet ko, mums, pēc tavām domām, vajadzētu te meklēt?

-     Nu, nezinu, ko. Bet vai tad jūs neatnācāt, lai kaut ko atrastu? Izgāzāt durvis…

-    Es īsti nesaprotu, par ko tu runā, vīrietis atzinās. Tu noteikti kļūdies. Mums neko nevajag. Mēs tikai atnācām ar tevi parunāties. Tikai to. Neko nemeklēsim, neko negribam. Nu, iedzertu kolu, ja būtu…

Es atvēru ledusskapi, izņēmu divas bundžiņas kolas, ko biju nopircis, lai atšķaidītu viskiju, un kopā ar glāzēm noliku uz galda. Sev es paņēmu Ebisu alu.

-     Vai viņš ari dzers? ar pirkstu norādīju uz aizmugurē sēdošo milzeni.

Punduris ar pirksta mājienu paaicināja milzeni, tas klusām pienāca un paņēma no galda kolas bundžu. Ar visu savu lielumu viņš pārvietojās pārsteidzoši viegli.

-    Kad izdzersi, parādi viņam triku, pundurītis milzenim sacīja. Tad, pagriezies pret mani, paskaidroja: Neliels šovs.

Es pagriezies vēroju, kā milzenis vienā rāvienā iztukšoja kolas bundžiņu. Beidzis dzert, viņš pašķieba bundžu un pārliecinājās, vai iekšā nav palikusi kāda pilīte, tad satvēra bundžu plaukstā un ar nemainīgu sejas izteiksmi saspieda. Bundža nošņarkstēja kā pušu plēsta avīze un bija pārvērtusies par plakanu metāla pankūku.

-     Nu, to var ikviens, punduris noteica.

Ikviens cits varbūt var, bet es gan ne. Man tas neizdotos pat ne zem šautenes stobra.

Pēc tam milzenis šo metāla pankūku saņēma ar abām rokām un, tikai mazliet sašķiebis muti, rūpīgi saplēsa to mazos gabaliņos. Reiz biju redzējis, kā pārplēš uz pusēm telefona grāmatu, bet saplacinātas kolas bundžiņas plēšanu Skatīju

pirmo reizi. Neesmu mēģinājis, tādēļ labi nezinu, bet tas droši vien ir grūti.

-            Viņš var sarullēt caurulītē simt jēnu monētu, punduris paskaidroja. Tādu gan nav daudz, kas to spētu.

Es piekrītoši pamāju.

-    Tikpat viegli viņš noskrūvē cilvēkiem ausis.

Es atkal pamāju.

-            Pirms trim gadiem viņš bija profesionāls cīkstonis, punduris turpināja. Lielisks sportists bija. Ja nebūtu bijusi ceļgala trauma, būtu čempions. Kāpēc ne? Jauns, vesels kā zirgs un spriņģo kā balerīna. Bet, re, nelaime savainoja celi. Un tā nu no lielā sporta nācās aiziet. Cīņā, kā nekā, ir vajadzīgs ātrums…

Tad viņš paskatījās uz mani, un man nekas cits neatlika, kā viņam piekrist.

-    Kopš tā notikuma es par viņu rūpējos. Kā nekā, brālēns.

-             Vidusmēra auguma cilvēki jūsu dzimtā īpaši nedzimst, vai? man izspruka.

-            Pasaki to vēlreiz! teica punduris, skatīdamies man tieši acīs.

-    Tāpat vien… Nekas, es noteicu.

Izskatījās, ka punduris bridi šaubījās, kā rīkoties, bet drīz atmeta ar roku, nosvieda cigareti uz grīdas un ar kurpi to nodzēsa. Es izlikos, ka neesmu neko pamanījis.

-             Tev jākļūst atbrīvotākam, punduris pamācīja. Dziļi ieelpo, un tu kļūsi mierīgs. Ja neatslābinās, nevar izrunāties no sirds, punduris sacīja. Vai jūti, cik tev savilkti pleci?

-    Vai drīkst no ledusskapja paņemt vēl alu?

-            Jā, protams. Tas taču ir tavs dzīvoklis, tavs ledusskapis un tavs alus, vai tad ne?

-    Durvis arī bija manas, es piezīmēju.

-             Aizmirsti par durvīm. Ja tik ilgi par tām domāsi, pleci pavisam pārakmeņosies. Tavas durvis bija lēts mēsls. Ar tādu algu kā tev vajadzētu dzīvot tur, kur ir labākas durvis.

Es nolēmu nedomāt par nelaimīgajām durvīm un, izņēmis no ledusskapja bundžiņu alus, sāku dzert. Punduris ielēja glāzē kolu un, nogaidījis, kamēr noplok putas, pusi izdzēra.

-    Nu labi, viņš turpināja. Atvaino par nelielo nekārtību. Galvenais, lai tu saprastu: mēs atnācām tev palīgā.

-    Un tāpēc izgāzāt manas durvis?

Pundurīša seja pēkšņi piesarka, bet nāsis piepūtās un kļuva stingras.

-    Es taču teicu, lai tu aizmirsti tās draņķa durvis, vai ne? viņš ļoti klusu sacīja. Un, pagriezies pret milzeni, to atkārtoja. Milzenis piekrītoši pamāja, apstiprinot, ka tā bija gan. Es sapratu, ka punduris ir neirotiskais tips. Bet nonākt saskarē ar neirotiskajiem tipiem man nepatīk nepavisam.

-     Mēs atnācām pie tevis aiz līdzjūtības, punduris turpināja. Tavā galvā ir haoss, un mēs gribam tev šo to paskaidrot. Ja tev nepatīk vārds "haoss", varam to nomainīt pret "juceklis". Vai tā ir?

-     Ir gan haoss, gan juceklis, es apstiprināju. Es nesaprotu, kas notiek. Nav nekādu pieturas punktu, nu arī durvju vairs nav…

Punduris paķēra no galda zeltītās šķiltavas un, tāpat sēžot, meta tās pret ledusskapja durvīm. Noskanēja truls, metālisks blarkšķis, un uz durvīm parādījās dziļa švīka. Milzis pacēla nokritušās šķiltavas un nolika atpakaļ uz galda. Ja neņēma vērā švīku ledusskapja durvis, viss bija, kā iepriekš. Lai nomierinātos, punduris izdzēra līdz galam savu kolu. Ko lai dara, puiši, kad man ir darīšana ar nesavaldīgiem cilvēkiem, vienmēr gribas tos pārbaudīt.

-     Ko tu vari ņemties gar tām sūda durvīm? iespiedzās punduris. Vai tu vispār saproti, kādā pakaļā esi nonācis? Būtu vajadzējis visu šito būceni uzspert gaisā, un nevienam nebūtu žēl! Lai es ne vārda vairs nedzirdētu par kaut kādām tur durvīm!

"Par manām durvīm," es domās izlaboju. Lai ar' būtu lētas, lai ar' būtu "sūda", bet durvis ir un paliek durvis, un tas, Dieva vārds, kaut ko nozīmē.

-    Lai nu paliek durvis… es teicu. Bet tagad mani droši vien izliks no mājas. Kā nekā šī ir klusa, mierīga māja, kur dzīvo tikai kārtīgi cilvēki.

-Ja mēģinās izlikt, piezvani man! Es atradīšu veidu, kā izdarīt tā, lai neviens pat neiepīkstētos. Norunājuši? Visas problēmas var atrisināt.

Likās, ka tā varētu rasties vēl lielākas problēmas, bet es vairs negribēju punduri kaitināt, tādēļ klusējot pamāju un atkal iedzēru alu.

-     Padoms par brīvu, teica punduris. Pēc trīsdesmit pieciem gadiem alus jāmet pie malas. Alus ir studentu un strādnieku šķiras dzēriens. Nav stilīgi, un vēders uzaug. Brieduma gados laiks pāriet uz vīnu vai brendiju. Dzer dārgo alkoholu! Ja katru dienu dzersi vīnu par divdesmit tūkstošiem jēnu [14] pudelē, jutīsi, kā attīrās organisms.

Es pamāju un iedzēru alu. Paldies draugs. Lai varētu dzert alu, cik tīk, es gan eju uz baseinu, gan no rītiem skrienu. Domā vien labāk pats par savu vēderu.

-    Tomēr, kas es tāds esmu, lai cilvēkus tiesātu? viņš turpināja. Katram ir savas vājības. Man tās ir tabaka un saldumi. Jo īpaši saldumi. Kaitīgi un beidzas ar diabētu.

Es piekrītoši pamāju.

Punduris atkal izvilka cigareti un aizsmēķēja.

-     Es uzaugu šokolādes fabrikā. Droši vien tāpēc man visu mūžu tā garšo saldumi. Lai ari šokolādes fabrika nebija tik liela kā Morinaga [15] vai Meiji"*. Mazs ģimenes uzņēmums, tur ražoja sausu un raupju šokolādi, kādu uz svara pārdod lēto saldumu veikalos vai lielveikalos. Un tur nepārtraukti smaržoja pēc šokolādes. Šokolādes smarža bija iesūkusies visās malās aizkaros, spilvenos, gultas veļā. Pat kaķis oda pēc šokolādes. Tādēļ man vēl joprojām tā garšo šokolāde. Kad sajūtu šokolādes smaržu, tūlīt atceros bērnību…

Punduris uzmeta skatienu sava Rolex ciparnīcai. Es iedomājos, ka derētu vēlreiz ierunāties par durvīm, tomēr sarunu vilkt garumā arī negribējās, un es klusēju.

-    Labi, punduris atsāka. Tā kā īpaši daudz laika nav, tad beigsim savu sarunu par dzīvi. Kaut cik atslābinājies?

-     Kaut cik, es atbildēju.

-     Labi, ķersimies pie galvenā. Kā jau iepriekš teicu, mēs atnācām, lai kaut cik atpiņķerētu to, kur tu esi sapinies. Tāpēc tu drīksti uzdot jebkādus jautājumus. Atbildēšu uz visu, ko varēšu.

Tad punduris pagriezās pret mani un aicinoši pamāja, kā teikdams: "Nu, nu! Nekautrējies!"

-     Vispirms es gribētu zināt, kas jūs tādi esat. Un ko jūs zināt tādu, ko es nezinu.

-     Labs jautājums! punduris paslavēja un, it kā prasot apstiprinājumu, paskatījās uz milzeni. Tas, neko neteicis, pamāja, un punduris atkal pievērsās man. Kad vajag, tu esi prātīgs. Nerunā lieki…

Un viņš pirmo reizi nokratīja cigaretes pelnus pelnutraukā. Satriecoša laipnība.

-     Pamēģini domāt šādi: mēs atnācām, lai tev palīdzētu. Tas, no kādas organizācijas mēs nākam, pašlaik nav svarīgi. Tālāk… Mēs daudz ko zinām. Par profesoru, galvaskausu, tava šaflinga datiem. Un arī tādas lietas, kas tev ne ļaunākajos murgos nerādītos… Nākamais jautājums?

-     Vakar pēcpusdienā jūs noalgojāt gāzes inspektoru, lai atnāk un nozog galvaskausu?

-     Nu es taču tev sacīju, vīrietis saviebās. Mums nav vajadzīgs galvaskauss. Mums nekas nav vajadzīgs.

-    Kas tad viņu salīga? Vai varbūt es redzēju spoku?

-    To mēs nezinām, viņš atbildēja. Tāpat kā nezinām vēl kaut ko. Profesora pētījumus. Mēs sīki zinām, ko viņš dara.

Bet, pie kā viņš galu galā ir nonācis nezinām. Taču ļoti gribam uzzināt.

-     Bet es taču to nezinu! paraustīju plecus. Es vispār neko nezinu, tikai vainīgs nez kāpēc esmu es…

-    Jā, tu to nezini. Tevi izmanto. Kā instrumentu.

-     Tad jau jūs saprotat, ka no manis jums nebūs nekāda labuma. Kāpēc tad atnācāt?

-     Tāpat vien, iepazīties, punduris sacīja un ar šķiltavu stūri paklaudzināja pa galdu. Lai pavēstītu tev, ka esam. Un arī lai apmainītos ar informāciju un viedokļiem, tad turpmāk būs vieglāk strādāt. Un ko tu par to domā?

-     Gribat, lai es iedarbinātu iztēli?

-     Rauj tik vaļā! Iztēle ir brīva kā putns un plaša kā jūra. Neviens to nevar apturēt.

-     Domāju, ka jūs neesat ne Sistēmas un ari ne Fabrikas cilvēki. Jums ir citas metodes. Manuprāt, jūs esat kāds mazs, neatkarīgs kantoritis. Brīvmākslinieki. Gribat nokost savu pīrāga kumosu. Domāju, ka cenšaties atkost to no Sistēmas.

-    Paskat tik! punduris iekliedzās, pagriezies pret savu milzīgo brālēnu. Es taču jau teicu, vai ne? Galva viņam strādā!

Milzenis pamāja.

-    Tīrais brīnums: tāda galva, bet dzīvo tādā būceni. Tāda galva, bet sieva aizbēgusi ar citu…

Tik sen mani neviens nebija tā slavējis. Es nosarku.

-     Tavi minējumi vairāk vai mazāk ir pareizi, punduris turpināja. Mēs taisāmies izmantot Profesora jaunās tehnoloģijas, lai uzvarētu visā šajā cīniņā par informāciju. Mēs esam labi sagatavojušies. Arī nauda mums ir. Tagad mums esi vajadzīgs tu, bet pēc tam ari pats Profesors ar visiem pētījumiem. Dabūjuši, ko gribam, mēs iedzīsim ķīli starp Sistēmu un Fabriku un pamatos izmainīsim spēku samēru. Tā ir labā lieta cīņā par informāciju. Visi ir vienādi. Uzvar tas, kura rīcībā ir jaunākas tehnoloģijas. Uzvar neapšaubāmi. Kā šīs tehnoloģijas tiek izmantotas, tam nav nozīmes. Mūsdienās informācijas tirgū ir pilnīgi nenormāls stāvoklis. Absolūts monopols, vai tad ne? Visu, kas saules pusē, sagrābusi Sistēma, visu, kas ēnā, Fabrika. Jebkāda konkurence tiek piežmiegta iedīglī. Grozi, kā gribi: tiek pārkāpts brīvās ekonomikas galvenais princips. Vai tev šķiet, ka tas ir normāli?

-    Mani tas neskar, es sacīju. Esmu parastā darba skudra. Daru savu darāmo un ne par ko citu nedomāju. Tādēļ, ja jūs atnācāt, domājot, ka es piebiedrošos…

-     Izskatās, ka tu neesi sapratis, punduris noklakšķināja mēli. Mēs necenšamies tevi ievilkt kompānijā. Mēs vienkārši paņemam tevi. Nākamais jautājums.

-     Kas ir Tumsas radījumi?

-     Tumsas radījumi dzīvo pazemē. Dzīvo tādās vietās kā metro tuneļi, kanalizācijas šahtas un pārtiek no pilsētas atliekām, un dzer notekūdeņus. Cilvēkiem acīs tikpat kā nerādās. Tādēļ ir maz tādu, kas par viņiem zina. Tie cilvēkiem īpaši neuzbrūk, taču, ja kādam gadījies ieklīst tunelī, tas var tikt dzīvs apēsts. Ir bijuši gadījumi, kad bez vēsts pazuduši metro strādnieki…

-    Vai tad valdība nezina?

-    Valdība, protams, zina. Valdība nav tik dumja. Kam jāzina, tie zina… Bet tikai pašās augšās.

-     Kāpēc tad viņi nebrīdina tautu vai neizdzenā visus tos mūdžus?

-     Pirmkārt, iesāka punduris, ja paziņos iedzīvotājiem, sāksies nacionāla panika. Iedomājies: cilvēki pēkšņi uzzina, ka zem viņu kājām mudž kaut kāda riebekllba. Kam tas var patikt? Otrkārt, karot ar Tumsas radījumiem ir bezjēdzīgs pasākums, pat ja Tokijas pazemes tuneļos sadzītu visus Pašaizsardzības spēkus. Tumsa, kur vai aci var durt, ir to mājas. Karš būtu pārāk asiņains un pārāk neparedzams…

Tad ir ari šāda lieta: tiem ir milzīgs midzenis zem pašas Imperatora pils. Tā ka tie var jebkuru nakti izlīst virszemē un aizvilkt sev līdzi kaut visu imperatora ģimeni. Ja kaut kas tāds notiktu, Japānā iestātos pilnīgs sajukums, vai ne? Tāpēc valdība nerosās un izliekas, ka nekas nenotiek. Jo vairāk tāpēc, ka Tumsas radījumi ir ideāli sabiedrotie, ja vien prot ar tiem sarunāt. Ar kuriem kopā nav jābaidās ne no kariem, ne valsts apvērsumiem. Un kas būs palikuši dzīvi pat pēc kodolkatastrofas. Tomēr pašlaik ar Tumsas radījumiem vēl nav vienojies neviens. Cilvēkiem tie neuzticas un ne ar vienu, kas pazemē, sadarboties negrib.

-    Bet esmu dzirdējis, ka Tumsas radījumi esot apvienojušies ar šifrētājiem, es piebildu.

-     Jā, ir tādas baumas. Tomēr, ja arī tā būtu, tas nebūs uz ilgu laiku. Vienkārši viņiem uz kādu laiku vajadzīgi šifrētāji. Jau pati doma, ka abas šīs puses noslēgušas pastāvīgu līgumu, ir pārāk absurda. Nav vērts tam pievērst uzmanību.

-    Tomēr Tumsas radījumi nolaupīja Profesoru…

-    Ari to mēs esam dzirdējuši. Bet neko sīkāk nezinām. Nav izslēgts, ka Profesors pats to ir inscenējis. Kad katrs mēģina citus tīt ap pirkstu, jebkuras baumas var traktēt, kā vien gribas.

-     Ko tad Profesors centās panākt?

-    Profesors veica pavisam īpašus pētījumus, sacīja punduris un no visām pusēm aplūkoja šķiltavas. Sacenšoties ar Sistēmu un Fabriku savienību, vienlaikus šifrētāji centās pārspēt skaitļotājus un skaitļotāji mēģināja izspiest šifrētājus. Bet Profesors norobežojās un radīja tādas tehnoloģijas, kas spējīgas pasauli apgriezt ar kājām gaisā. Šim nolūkam viņam biji vajadzīgs tu. Ievēro: nevis kāds abstrakts skaitļotājs, kas apstrādātu rezultātus, bet tieši tu pats.

-    Tieši es? Dīvaini gan. Man taču nav ne talantu, ne īpašu spēju. Parasts pūļa cilvēks. Tādu dēļ pasaule nesāk griezties otrādi. Kāpēc es viņam esmu vajadzīgs?

-    Arī mēs meklējam šo atbildi, punduris, grozot šķiltavas, teica. Mums ir minējumi, bet atbildes nav. Katrā ziņā viņš virzīja pētījumus, fokusējies uz tevi. Un nu viņš ir sagatavojies pēdējam solim. Bet tu par to pat nenojauti.

-    Un jūs tātad gaidījāt šo pēdējo soli, lai tad savāktu gan mani, gan pētījumus?

-    Nūjā, punduris apstiprināja. Kaut gan pamazām lietas ir novirzījušās uz slikto pusi. Fabrika, kaut ko saodusi, sāka rīkoties Gribot negribot jāpasteidzas ari mums.

-     Vai Sistēma par to zina?

-    Nē, laikam vēl nav ievērojusi. Kaut gan, protams, Profesoram tiek pievērsta uzmanība.

-     Un kas tad ir tas Profesors?

-     Profesors vairākus gadus strādāja Sistēmā. Viņš nestrādāja kā tu, kas izpildi pavēles. Viņam bija augsts amats Centrālajā laboratorijā. Viņa specialitāte…

-    Sistēmā? es pārtraucu. Saruna kļuva aizvien nesaprotamāka. Es biju tikpat kā tās galvenais saturs, taču vēl aizvien ne velna nesapratu.

-    Jā, pamāja punduris. Tavs kolēģis. Jūsu ceļi darbā nebija krustojušies. Turklāt Sistēma ir milzīga organizācija, kas kā nojūgusies ar slepenību. Kas īsti tajā notiek, tas zināms tikai dažiem augstākstāvošajiem. Citiem vārdiem, kreisā roka nezina, ko dara labā, un labā acs redz pavisam ko citu nekā kreisā. Vārdu sakot, informācijas ir pārāk daudz, un neviens vairs nevar tai izsekot. Šifrētāji cenšas šo informāciju nozagt, bet skaitļotāji mēģina to nosargāt. II vai citādi, organizācija ir pārāk smagnēja un sarežģīta, lai kāds spētu pilnībā kontrolēt šos informācijas plūdus…

-    Tāda bija situācija, kad Profesors nolēma aiziet no Sistēmas un uzsākt patstāvīgus, neatkarīgus pētījumus. Viņa zināšanas ir milzīgas. Viņš ir augstākās klases speciālists neirofizioloģijā, bioloģijā, paleontoloģijā, psiholoģijā un jebkurā citā nozarē, kas saistīta ar cilvēka domāšanu. Varētu sacīt: ģeniāli universāls renesanses laika zinātnieks, kas dzīvo mūsdienās…

Es atcerējos, kā sirmgalvim biju skaidrojis par skalošanu un šaflingu, un man kļuva nelabi ap dūšu.

-     Gandrīz visas konvertēšanas sistēmas, kuras jūs lietojat, ir šī cilvēka izveidotas, teica punduris. Vienkārši sakot jūs esat skudras, kas dzīvo pēc viņa izveidotās programmas. Atvaino, ja šis izteiciens tev liekas aizskarošs.

-     Nē, nemaz, es atbildēju.

-     Labi, Profesors aizgāja no Sistēmas. Protams, šifrētāju organizācija viņu tūlīt pat sauca pie sevis. Izbijušie skaitļotāji lielākoties kļūst par šifrētājiem. Tomēr Profesors no šī piedāvājuma atteicās. Teica, ka viņam jāveic savi oriģinālie pētījumi. Kopš tā laika profesors kļuva par skaitļotāju un šifrētāju kopīgo ienaidnieku. Sistēmai tāpēc ka zina pārāk daudz noslēpumu, bet Fabrikai tāpēc ka nepārgāja viņu pusē. Tas nozīmē: kas nav ar viņiem, tas ir pret viņiem. Profesors to visu labi saprata. Viņš izveidoja laboratoriju tieši blakus Tumsas radījumu midzenim. Tu taču jau biji laboratorijā, vai ne?

Es pamāju.

-    Tā patiesībā ir laba doma. Neviens svešs tur nelīdīs. Tur visapkārt čum un mudž Tumsas radījumi, ar tiem nevar tikt galā ne skaitļotāji, ne šifrētāji. Pats Profesors, lai tur nonāktu, veido koridoru no tādas frekvences ultraskaņas, kādu Tumsas radījumi nav spējīgi izturēt. Un iziet tam cauri kā Mozus, kura priekšā pašķirās jūra. Ideāla aizsardzības sistēma. Izņemot viņa mazmeitu, tu droši vien biji pirmais, kuru viņš tur ielaida. Tas pierāda, cik ļoti svarīgs tu viņam esi. Un arī to, ka viņa darbs tuvojas noslēgumam. Lai visu sekmīgi pabeigtu, viņš izsauca tevi.

-    Hmm, es norūcu. Manai eksistencei kopš dzimšanas nav vēl bijusi tik liela nozīme. Pati šī doma "es esmu svarīgs" šķita tik absurda, ka man neizdevās tik viegli pie tās pierast. Tad jau, es turpināju, Profesora pētījumu dati, kurus es sakārtoju, bija tikai ēsma, lai izsauktu mani pie sevis? Ja reiz galvenais viņam esmu es, tad pašiem šiem datiem bija graša vērtība?

-    Nē, tā vis nav, punduris noliedza. Tad viņš atkal uzmeta skatienu rokas pulkstenim. Tie dati ir augstākās slepenības pakāpes programma. Kā bumba ar laika degli. Kad pienāks laiks, bumba uzsprāgs. Protams, tas ir tikai tēlains izteiciens. Ari mēs precīzāk nezinām. Un neuzzināsim, kamēr nebūs pastāstījis pats Profesors… Tā. Kas tad nu vēl? Pasteigsimies nu, nav daudz laika. Man jāpagūst pēc mūsu jaukās sarunas vēl šo to izdarīt.

-     Kui palika Profesora mazmeita?

-    Vai ar to meiteni kaut kas ir noticis? punduris pārsteigts pārjautāja. Mēs neko nezinām. Visam izsekot tā īsti nav iespējams. Vai tev ir kādi plāni sakarā ar viņu?

-     Nav, es atbildēju. "Droši vien nav," nodomāju.

Punduris, nenovērsdams no manis acis, piecēlās no krēsla,

paņēma no galda šķiltavas un cigaretes un ielika tās bikšu kabatā.

-    Domāju, ka tu puslīdz saprati, kas notiek un ko mēs gribam. Vēl var piebilst tikai vienu: mums ir konkrēts plāns. Un ir ari informācija, pateicoties kurai mēs šajās skriešanas sacīkstēs apsteidzam šifrētājus vismaz par krietnu soli. Tomēr mūsu organizācija ir stipri vājāka nekā Fabrika. Ja viņi uzsāktu nopietnu ciņu, mēs droši vien paliktu aizmugurē un galu galā tiktu iznicināti. Tāpēc jāmēģina viņus vazāt aiz deguna, lai viņi neko nenojaustu. Vai tu to saproti?

-     Saprotu, es atbildēju. Kas tur ko nesaprast.

-    Tomēr saviem spēkiem vien mēs to nevaram izdarīt. Tātad ir vajadzīga palīdzība. Ko tu aicinātu palīgā?

-     Sistēmu, es atbildēju.

-    Re, paskat tik! punduris atkal pievērsās milzenim. Es taču teicu, ka viņam ir galva! Tad viņš atkal paskatījās uz mani. Bet tam ir vajadzīga ēsma. Bez ēsmas neviens neuzķersies. Par ēsmu mēs izliksim tevi.

-     Tas īsti neiet kopā ar maniem plāniem, es pašūpoju galvu.

-     Tam nav nekāda sakara ar taviem plāniem, punduris steidzīgi turpināja, bet ar to, ka ari mums patīk strādāt, kā nākas. Tādēļ šoreiz man ir jautājums: kas tev šajā istabā ir visvērtīgākais?

-     Nekā te nav, es atbildēju. Nav nekā vērtīga. Tikai lētas mantas.

-    To mēs labi saprotam. Tomēr ir taču kaut kas, ko tu negribētu redzēt sabojātu? Lai ari cik lēts tas būtu. Te taču ir tavas mājas…

-    Sabojātu? es pārsteigts pārjautāju. Ko tas nozīmē sabojātu?

-    Sabojātu… ir vienkārši sabojātu. Tāpat kā tās tavas durvis, punduris teica un pagriezies norādīja uz izgāztajām durvīm priekšnamā. Demolēšana demolēšanas dēļ. Tā, lai akmens uz akmens nepaliktu.

-     Bet kāpēc?

-    Pāris vārdos to nevar izskaidrot. Turklāt skaidro vai neskaidro, tāpat nāksies to darīt. Skaidri pasaki, ko tu negribētu, lai sabojā. Ar pārējo mēs tiksim galā paši.

-    Videomagnetofonu, atmezdams ar roku, noteicu. Un televizoru. Tie abi ir dārgi un turklāt nopirkti nesen. Un vēl viskija krājumus bufetē.

-    Vai vēl kaut kas?

-    Adas jaka un jauns, trīsdaļīgs uzvalks. Vējjaka ar kažokādas apdari.

-    Tas ir viss?

Vairāk neko vērtīgu neizdevās atcerēties. Es nevaru ciest piebāzt māju ar mantām, kuras ir jātaupa.

-    Viss, es noteicu.

Punduris pamāja. Milzis ari.

Vispirms milzis citu pēc citas satvēra visu skapju durvis un atvilktnes. Tad, izvilcis no atvilktnes muskuļu trenējamo bullv/orker [16] , aplika to ap muguru, salieca un atkal izstiepa. Līdz šim es nebiju sastapis cilvēku, kas ar muguru saliektu bullv/orker. Iespaidīgs skats.

Viņš satvēra bullvvorker aiz viena gala kā beisbola nūju un devās uz guļamistabu. Es pašķiebies vēroju, ko viņš dara. Milzenis nostājās pie televizora un, plati atvēzējies, no visa spēka trieca bullv/orker pret kineskopu. Plīstot stiklam un pašķīstot tūkstošiem zibspuldžu zibšņu, pirms trim mēnešiem nopirktais divdesmit septiņu collu televizors sašķīda kā nogatavojies arbūzs.

-     Pagaidiet… es taisījos pielēkt kājās, bet punduris tā uzblieza ar plaukstām pa galdu, kas es atkritu atpakaļ.

Pa to laiku milzenis bija pacēlis videomagnetofonu un ņēmās to no visa spēka dauzīt pret televizora paliekām. Nobira vairākas pogas, radās īssavienojums, un no aparāta vidus kā atbrīvota dvēsele pacēlās baltu dūmu strūkliņa. Milzis pārlaida skatienu savu pūliņu rezultātam, sagrāba saujās divas jaunpiedzimušās metāllūžņu kaudzītes un aizsvieda uz guļamistabas vidu. Tad izvilka no kabatas nazi un ar izteiksmīgu klikšķi izšāva asmeni. Tad viņš atvēra drēbju skapi un ņēmās akurāti sagriezt Johnson's bomber[17] žaketi un Brooks Brothers[18] uzvalku, kuru kopīgā vērtība bija gandrīz divsimt tūkstošu jēnu. [19]

-     Es kaut ko nesaprotu! es uzrēcu pundurim. Jūs taču teicāt, ka pašu vērtīgāko nemaitāsiet!

-    Es to neesmu teicis, nesatricināmā mierā atbildēja punduris. Es tikai painteresējos: kas tavās mājās ir pats vērtīgākais. Es neteicu, ka nesamaitāšu. Ja kaut ko maitā, vienmēr sāk ar vērtīgāko. Tā ir pieņemts.

-    Kaut velns jūs būtu rāvis… es noteicu un, izņēmis no ledusskapja kārtējo alus bundžiņu, iedzēru malku. Tad es kopā ar punduri vēroju, kā viņa briesmonlgais radagabals pārvērš manu mājīgo dzīvoklīti par atkritumu bedri.

14 pasaules gals mežs

Rudens gāja uz beigām. Kādu ritu, pamodies un paskatījies debesis, sapratu, ka rudens jau beidzies. Debesis vairs nebija skrandaino rudens mākonīšu, to vietā no Ziemeļu kalnu grēdas puses nāca biezi, smagi mākoņi kā ienaidnieka ziņneši, kas atnes Pilsētai sliktas vēstis. Pilsētai rudens vienmēr ir patīkams un gaidīts ciemiņš, taču tas uzkavējas pārāk īsu laiku un aiziet neatvadījies.

Rudens aiziet, savā vietā atstājot tukšumu. Dīvainu tukša laika nogriezni: ne vairs ir rudens, ne ari jau ziema. Zvēru zeltītā vilna palēnām zaudē spožumu, kāds debesu mālderis tos pamazām pārkrāso baltus, vēstīdams cilvēkiem: tūlīt būs klāt ziema. Visas dzīvās radības, visas parādības un norises pirms Lielā aukstuma paslēpjas kur kura, saraudamās maziņas un kuslas. Ziemas nojausma pārklāj pilsētu ar milzīgu, neredzamu plīvuru. Vēja šalkas, lapu un zāles čaboņa, nakts klusums un cilvēku soļu švīksti iemanto to dīvaino, tikko nojaušamo mājiena garšu, kas visas skaņas padara tālas un svešas. Manai sirdij vairs nenesa mieru pat ne ūdens čalošana starp sēkļiem upē, kas rudeni deva tādu mājīgumu. Meklēdama glābiņu, daba bija ieslēgusies bruņās, aizslēģojusi logus un sastingusi pati savā pilnībā. Dabai ziema ir pavisam īpašs gadalaiks, pavisam ne tāds kā citi. Tikai putni, klaigādami aizvien izmisīgāk, aizpildīja šo stingo tukšumu ar savu spārnu švlkstiem.

Tā šķiet, ka šī ziema būs sevišķi spīva, sacīja vecais Pulkvedis. Paraugies uz mākoņiem, sapratīsi. Paskaties uz to tur!

Sirmgalvis pieveda mani pie loga un norādīja uz biezu un tumšu mākoņu grēdu ziemeļu pamalē.

-    Katra rudens beigās tur sarodas ziemas mākoņi. Un, kaut ari tie ir tikai pirmie izlūki, pēc to izskata var pateikt, kāda būs ziema. Ja mākoņi vienmērīgā kārtā klājas virs pilsētas ziema būs silta. Jo biezāki tie ir, jo vairāk savelkas kamolos, jo niknāks būs gaidāmais sals. Bet pašas nežēlīgākās ziemas ir tad, kad mākoņi nāk virsū kā spārnus izpletuši putni. Kā tagad…

Piemiegtās acīm es skatījos ziemeļu puses debesis. Un sapratu, kaut gan ne uzreiz, par ko bija runājis sirmgalvis. Visā kalnu grēdas garumā debesis aizsegtas ar garu mākoņu joslu, bet tieši uz smailā konusa uzsēdies viens, vislielākais, mākonis. Ne ko pielikt, ne atņemt tas nepārprotami bija kā putns, kas izpletis spārnus lidojumā. Milzīgs, pelēks putns, kas sev līdzi nes kādu briesmīgu nelaimi.

-    Tādas ziemas mēdz būt pa sešdesmit gadiem reizi, turpināja Pulkvedis. Starp citu, vai tev ir ziemas mētelis?

-    Nav, es atbildēju. Man bija tikai paplāna vējjaka, kuru man izsniedza, kad ienācu Pilsētā.

Pulkvedis atvēra drēbju skapi, izvilka tumši zilu šineli un pasniedza man. Mētelis bija smags kā akmens. Plaukstas durstīja aitādas oderējums.

-     Pasmags, bet labāk, ka ir tāds, nekā nav nekāda. Nesen to tev sadabūju… Kaut nu būtu īstais lielums…

Es iebāzu rokas piedurknēs. Plecos tas bija krietni paplāts un bija tik smags, ka es sagrīļojos, nepieradis pie smaguma. Tomēr visā visumā mētelis man derēja. Kā sirmgalvis teica: labāk, ka ir tāds, nekā nav nekāda. Es pateicos.

-     Vai tu vēl zīmē savu karti? vecais Pulkvedis man jautāja.

-    Jā, es atbildēju. Ir palikuši daži baltie plankumi. Gribas ātrāk pabeigt. Tik tālu jau esmu ticis, negribētos pamest pusratā.

-     Man nav nekas pretī, ka tu zīmē karti. Tas tev ir jādara, un tu nevienu netraucē. Tomēr, saproti pareizi, kad iestāsies ziema, tālu vairs neej. Nevar iet tālu no cilvēku mītnēm. īpaši tik bargā ziemā, kāda būs šī, piesardzība nekad nevar būt lieka. Apmaldīties jau te nevar, bet vari sastapties ar ko tādu, par ko tagad pat iedomāties nevari. Labāk atliec to karti līdz pavasarim.

-    Skaidrs… es noteicu. Bet kad tad sākas ziema?

-            Līdz ar pirmo sniegu. Un beigsies tad, kad izkusīs kupenas uz sēkļiem pie tilta.

Mēs dzērām rīta kafiju un vērojām mākoņus ziemeļu pamalē.

-            Un vēl viena svarīga lieta, vecais vīrs turpināja. Pēc pirmā sniega centies netuvoties Sienai. Ari mežam ne. Ziemā gan mežs, gan Siena iedarbojas uz cilvēku daudz stiprāk.

-    Kas tad ir mežā?

-    Nekā tur nav, sirmgalvis, nedaudz padomājis, atbildēja.

-    Nekā nav. Vismaz nekā tāda, kas attiektos uz abiem mums. Tādiem kā mēs pēc meža nav nekādas vajadzības.

-    Tātad tur neviens nedzīvo?

Sirmgalvis atvēra krāsns durtiņas, izgrāba pelnus un ielika krāsnī vairākas pagales.

-    Izskatās, ka uz nakti vajadzēs iekurt krāsni, viņš sacīja.

-    Malku un ogles var dabūt mežā. Arī sēnes un tēju. Tādiem nolūkiem ir vajadzīgs mežs. Tikai. Nekā vairāk tur nav.

-            Bet kādam taču ir jāzāģē malka, jārok ogles, jālasa sēnes? Tātad kāds tur tomēr dzīvo?

-             Pareizi, dzīvo. Vairāki cilvēki. Viņi vāc ogles, malku un sēnes un piegādā Pilsētai, mēs dodam pretī graudus un apģērbu. Apmaiņa notiek reizi nedēļā noteiktā vietā, un ar to nodarbojas īpaši apmācīti cilvēki. Citas saskarsmes ar meža cilvēkiem nav. Viņi netuvojas Pilsētai, mēs neejam uz mežu. Viņi ir pārāk atšķirīgi no mums.

-    Kādā nozīmē atšķirīgi?

-            Visās nozīmēs, atbildēja sirmgalvis. Mēs no viņiem atšķiramies visādi, skaties, no kuras puses gribi… Tikai nemēģini ar viņiem iepazīties. Viņi ir bīstami. Visdrīzāk, viņi mēģinās tevi slikti ietekmēt. Tāpēc, ka tu esi, kā lai saka, vēl neizveidojies cilvēks. Kamēr nebūsi nobriedis Pilsētai, kā nākas, bez vajadzības neriskē. Mežs ir tikai un vienīgi mežs. Tā arī ieraksti savā kartē. Saprati?

-     Sapratu.

-     Bet īpaši bīstama ziemā ir Siena. Jo aukstāks, jo ciešāk Siena ieskauj Pilsētu un tādējādi vēl stingrāk uzrauga iedzīvotājus. Bet mēs vēl vairāk pārliecināmies, ka tā ir mums apkārt uz visiem laikiem. Siena nav palaidusi garām nevienu no šejienes notikumiem. Tāpēc atceries: nedari neko tādu, kam būtu kāds sakars ar Sienu, un tu pats nedrīksti tai tuvoties. Teikšu vēlreiz: tu vēl neesi nobriedis, neesi ticis skaidrībā ar sevi. Tevi vēl plosa šaubas, pretrunas, nožēla un arī vājums. Tevi viegli izsist no līdzsvara. Ziema tev ir visbīstamākais gadalaiks.

Un tomēr, pirms pienākusi ziema, man kaut nedaudz vajadzēja izpētīt mežu. Bija pienācis laiks atdot ēnai apsolīto karti. Bet tieši mežs viņu interesēja visvairāk. Kad būšu piezīmējis mežu, karte būs gatava.

Pelēkais putns ar izplestajiem spārniem lēni un nepielūdzami nāca virsū Pilsētai no ziemeļu puses. Jo tuvāk tas bija, ja nespožāka kļuva saule: zeltainumu zaudējušie stari tikko spēja izspraukties cauri drūmajam, pelnu pelēkajam plīvuram. Labākais gadalaiks manām savainotajām acīm. Mākoņi debesīs vairs neizklīda, un pat spējais vējš vairs nespēja tos izdzenāt.

Es mežā iegāju pa upes krastmalas taciņu un devos iekšā biezoknī, lai nenomaldītos, turēdamies tuvāk Sienai. Tā es vismaz redzēšu, kur tā aiziet.

Gājiens nebija viegls. Es iekūlos gravās, kas pilnas ogu krūmiem pāri galvai. Atkal un atkal ietrāpīju purvā, un tad seju un plaukstas pārklāja lipīgs zirnekļu tīklu plīvurs. Brikšņos kaut kas nemitīgi kustējās, grozījās, čabēja. Milzīgi zari aizklāja debesis, pārvēršot meža krēslu par okeāna dzelmes pustumsu. Starp katra koka saknēm iekārtojušās visdažādāko krāsu un nokrāsu sēnes, kas zemi dara līdzīgu neārstējamas slimības bojātai ādai.

Es atgāju tālāk no Sienas un devos meža biezokni. Tur pletās pārsteidzoši noslēpumaina un mieriga pasaule. Tā bija pilna ar dzīvīgu cilvēka neskartas, bagātīgas dabas elpu, kas klusām atbrīvoja manu sažņaugto dvēseli. ŠI vieta man neizskatījās tik bīstama, kā vecais Pulkvedis bija stāstījis un brīdinājis. Visapkārt bija milzum daudz koku, zāles un mazu radlbiņu, un likās, ka katrs akmentiņš atrodas tur, kur tam vēlējis liktenis.

Jo dziļāk es iegāju mežā, jo šīs izjūtas kļuva spēcīgākas. Draudīgā krēsla strauji atkāpās, koku un zāles lapu krāsa kļuva maigāka, putnu balsis skanēja brīvāk. Pat strauti, kas kā tievas stldziņas skrēja uz krūmu audzēm, čaloja mazāk drūmi nekā Sienas tuvumā. Kāpēc tāda atšķirība, es nezināju. Varbūt Siena radīja haosu visā, kas dzīvs? Bet varbūt šī vienkārši ir tāda vieta. Es neņemos spriest.

Tomēr, lai ari cik patīkami bija staigāt pa meža biezokni, aiziet tālu no Sienas es nedrīkstēju. Pārāk dziļš bija šis mežs: ja kaut uz mirkli izlaistu no acīm orientierus, tūlīt apmaldītos. Ne taciņu, ne izteiksmīgu detaļu. Tāpēc es centos kustēties uzmanīgi, tā, lai visu laiku redzētu Sienu. Es nevarēju tāpat vien, no skata noteikt, vai mežs man bija draugs vai ienaidnieks. Bet varbūt šis mājīgums un miers bija tikai ēsma, kas mani ievilinātu biezokni? Es patiešām kā bija brīdinājis Pulkvedis pagaidām Pilsētai biju vien vājš un nenoturīgs cilvēks. Man nekad nebūtu par daudz uzmanīties.

Varbūt tāpēc tā īsti biezokni es neiegāju, man negadījās redzēt meža iemītniekus. Ne kāju nospiedumus, ne kādas viņu darbības pēdas. Es gan baidījos no sastapšanās ar viņiem, gan ari to gaidīju. Taču drīz sapratu: ja es iešu tā gar pašu Sienu, tad nekādas cilvēcisku būtņu pazīmes neredzēšu ari pēc vairākām dienām. Viņi, visdrīzāk, dzīvo dziļi biezokni tā es beigu beigās izdomāju. Bet varbūt viņi ļoti gudri no manis izvairās?

Trešajā vai ceturtajā savu gājienu dienā vietā, kur austrumu puses Siena ar lielu izliekumu pagriezās uz dienvidiem, pie pašas Sienas es atradu mazu pļaviņu. Pļaviņa, it kā iebīdīta sienas ielokā, pletās vēdekļveida formā, koki, kas auga biezokni, nesniedzās līdz pašam mūrim, un bija palicis mazs, brīvs laukumiņš. Par brīnumu, šeit nebija tās nomācošās sajūtas, kāda pārņēma, esot līdzās Sienai; te virmoja tas pats mierīgais klusums, kāds bija meža biezoknī. Samtaina un zema zāle kā paklājs mīksti sedza zemi, un virs galvas bija redzamas debesis, ko Siena bija izgriezusi pusapļa formā. Vienā pļavas malā bija palikuši vairāku māju akmens pamati, kas liecināja, ka kādreiz šī vieta bijusi apdzīvota. Izpētījis pamatus, sapratu, ka tās ir bijušas diezgan pamatīgas ēkas. Vismaz ne steigā uzslietas būdiņas. Tām bijušas trīs atsevišķas istabas, virtuve, vannasistaba un priekštelpa. Staigādams pa rūpīgi izliktajām plāksnēm, es mēģināju iedomāties, kādas šīs mājas reiz izskatījušās. Un lauzīju galvu: kāda varēja būt vajadzība tās būvēt meža biezokni, un kāda iemesla dēļ saimniekiem nācies savus mājokļus pamest?

Māju aizmugurē es uzgāju akmens akas paliekas. Pati aka bija aizbērta ar zemi, bet grodi no ārpuses apauguši ar nezālēm. Kā redzams, cilvēki, pamezdami māju, aku bija aizbēruši. Kāpēc tas gan nebija saprotams.

Apsēdos līdzās akai zemē un, atspiedies pret vecajiem akmens grodiem, atgāzu galvu. Ziemeļu vējš viegli šūpoja koku zarus pār Sienas izliekumu, kas man aizsedza pusi debesu. Pa otru pusi rāpoja smagi, pilni ar ūdeni mākoņi. Uzslējis mēteļa apkakli, es ilgi vēroju to gājumu.

Aiz māju drupām slējās Siena. Vēl ne reizi nebiju piegājis tik tuvu tai klāt. Man aizrāvās elpa. Te, Austrumu meža pļaviņā, atgāzies ar muguru pret vecu akmens aku un klausīdamies vēja šalkoņā, es sāku ticēt tam, ko bija stāstījis Sargs. Ja nu šai pasaulē vispār iespējams kas pilnīgs, tad tā ir šī Siena, kas te pastāv no pašiem pirmsākumiem. Un vēl ari mākoņi debesīs, kas reiz bija nolijuši pār zemi un tapuši par upi.

Siena bija pārāk viltiga tā nekā negribēja satilpt manā kartē. Tās elpa bija pārlieku smaga, bet izliekumi neaprēķināmi, lai es spētu to visu iztēloties. Jo tālāk es to zīmēju, jo skumjāk man kļūst ap sirdi. Ar katru jaunu pagriezienu Siena pilnībā maina savu veidolu, un aprakstīt to no viena gala līdz otram, kā man šķiet, ir neiespējami.

Aizvēru acis un nolēmu mazliet nosnausties. Vējš pūta bez apstājas, taču Siena un koki mani paglāba no aukstuma. Uzkritušajā pusmiegā es domāju par savu ēnu. Ir pienācis laiks atdot tai karti. Protams, tajā trūka daudzu sīkumu un arī meža biezoknis ir balts plankums, taču ziema jau ir tepat pie durvīm, un līdz ar tās atnākšanu jebkāda apkārtstaigāšana būs neiespējama. Es uzzīmēju savā kladē, kāda kopumā izskatās Pilsēta. Aprakstīju, kas kur atrodas. Pārējo lai ēna pati piedomā klāt.

Es nezināju, vai Sargs ļaus man vēlreiz tikties ar ēnu. Viņš bija solījis noorganizēt mums tikšanos tad, kad dienas būs īsākas un ēna vārgāka. Tagad, kā šķita, varēja būt īstais laiks.

Acis neatvēris, es domāju par bibliotekāri. Un dvēseli grauza zaudējuma sajūta. Kāpēc man nebija ne jausmas. Bet tieši zaudējuma un nekāda citāda. It kā es nemitīgi zaudētu kaut ko, kas saistīts ar viņu un visu pārējo.

Mēs tikāmies katru dienu. Kad es Bibliotēkā lasīju vecos sapņus, viņa vienmēr sēdēja man blakus. Pēc darba mēs kopā paēdām vakariņas, padzērāmies ko siltu un es viņu pavadīju līdz mājām. Pa ceļam mēs par šo un to parunājāmies. Viņa man stāstīja par savu dzīvi kopā ar tēvu un jaunākajām māsām.

Taču katru reizi, kad mēs atvadījāmies, es jutu, ka manī esošā zaudējuma sajūta aug aizvien lielāka kā bezdibenlga bedre. Dienu no dienas es kaut ko zaudēju sevi un nekā nespēju sev līdzēt. Pārāk dziļa un drūma bija ši aka. Un vari to mēģināt aizbērt, cik gribi.

Tas varētu būt saistīts ar manu zaudēto atmiņu, tā man šķita. Manas izdzisušās atmiņas man kaut ko lūdza, bet es nebiju spējīgs tās atjaunot. Neapmierinātība ar sevi kremt aizvien stiprāk, laikam es nekad netikšu no tās vaļā. Taču šobrīd man šo problēmu vienalga neatrisināt. Esmu pārāk vājš un pārāk maz pārliecināts par sevi.

Es izpurināju no galvas pilnīgi visas domas un ļāvu, lai mana iztukšotā apziņa laižas miegā.

Kad pamodos, apkārt bija pārsteidzoši auksts. Es nodrebinājos un ciešāk ietinos mēteli. Tuvojās vakars. Piecēlies no zemes, nopurināju pie mēteļa apakšas pielipušos zāles stiebrus, un man uz vaiga uzkrita pirmās sniegpārsliņas. Es palūkojos debesis. Pavisam zemu nolaidušies mākoņi ar katru mirkli kļuva tumšāki. No tiem, riņķus mezdamas, krita milzīgas sniegpārslas.

Ziema bija klāt…

Iedams prom no pļaviņas, es vēl pēdējo reizi pagriezos pret Sienu. Sniegpārsliņu dejas pilnajās debesīs tā slējās man pāri visā savā pilnībā. Es pacēlu acis un jutu, kā tie skatās uz mani. Tie, kas vienmēr aizzib gar acīm vienu mirkli pirms pamošanās.

"Kāpēc tu esi šeit?" tie man it kā jautāja. "Kas tev šeit vajadzīgs?"

Taču es nespēju atbildēt. No aizmigšanas tādā aukstumā ķermenis bija pārakmeņojies, ap manu galvu rakājās dīvaini, rēgaini tēli. It kā tā nemaz nebūtu ne mana galva, ne mans ķermenis. Apkārtējā pasaule kļuva drūma un izplūdusi.

Cenšoties neatskatīties uz Sienu, gāju cauri mežam uz Austrumu vārtu pusi. Ceļš nav nekāds īsais, bet debesis kļūst ik mirkli tumšākas. Kājas pinas, arvien grūtāk ir nenokrist. Aizvien biežāk man ir jāapstājas, lai atvilktu elpu un saņemtu dūšu kustēties tālāk. Drūmajā krēslā man virsū mācas kāds smagums. Tālumā it kā iedūcās raga skaņas, taču pazūd neaizķerdamās apziņas pažobelēs.

Kad biju ticis līdz upei, zemi klāja necaurredzama tumsa. Ne zvaigžņu, ne mēness. Pār šo pasauli valdīja tikai vējš, sniegs, ledainā ūdens murmināšana un milzīgais mežs, kas čabēja man aiz muguras. Neatcerējos, cik ilgi biju gājis līdz Bibliotēkai. Atcerējos vien to, ka slāju gar upi bez jebkādas cerības un mērķa. Vītolu zari tumsā trīsēja, virs galvas gaudoja vējš. Un, lai arī cik ilgi es tā slātu, mans ceļš kā nebeidzās, tā nebeidzās.

Viņa apsēdināja mani pie krāsns un apņēma ar plaukstām manu seju. Viņas rokas bija tik aukstas, it kā man pie galvas būtu pieliktas lāstekas. Es instinktīvi mēģināju viņu atgrūst, bet rokas neklausīja, turklāt uznāca nelabums.

-    Tev ir briesmīgi karstumi, viņa teica. Kur tu visu šo laiku blandījies?

Es mēģināju atbildēt, taču visi vārdi bija pazuduši no galvas. Es pat īsti nevarēju saprast, ko viņa jautā.

Viņa nez no kurienes atnesa vairākas segas, ievīstīja mani un nolika krāsns priekšā uz grīdas gulēt. Viņas mati skārās pie manas sejas. "Es negribu viņu pazaudēt," man izskrēja caur galvu, taču es nebiju spējīgs saprast, vai tās bija manas domas vai atskaņas no manas zaudētās atmiņas. Biju pārlieku daudz zaudējis un pārāk noguris. Nespēka uzplūdos apziņa mani pamazām pameta. Savukārt ķermenis, to sajutis, pretojās, un nekā nevarēju saprast, kurā pusē man nostāties.

Viņa visu laiku turēja manu roku.

-    Aizmiedz ātrāk, es dzirdēju viņas vārdus. Kā tālu atbalsi no necaurredzamās tumsas.

15 skarbĀ BRĪNUMZEME Viskijs. Spīdzināšana. Turgeņevs

Milzenis sadauzīja izlietnē manus viskija krājumus nepalika neviena pati pudele. Vairākus gadus es biju draudzējies ar kaimiņos esošā dzērienu veikala saimnieku. Katrā izpārdošanas reizē viņš atsūtīja man pa vienai ārzemju viskija pudelei; tas man ļāva izveidot visai iespaidīgu bāru.

Kā iesildoties necilvēks pāršķēla gluži kā pāris olu divas Wild Turkey pudeles. Pēc tam iededzies lēma nebūtībai vienu Cutty Sark, trīs I. W. Harper, divus Jack Daniel's, pārvērta par slapja stikla kaudzi Four Roses un Haig, bet beigām bija pietaupījis pusduci Shivas Regal. No trokšņa drebēja visa māja, bet smaka bija vēl briesmīgāka. Nebija nekāds joks krājumi, ar kuriem es būtu ticis galā ne ātrāk kā pusgada laikā, aizgāja pie dieviem piecās minūtēs.

Tagad te var piedzerties no pāris ieelpām, punduris aizrautīgi komentēja.

Atbalstījis vaigus plaukstās, es trulā nolemtībā vēroju, kā izlietne pildās ar stikla lauskām. Viss, kas tiecās slieties augšup, tika noblietēts. Viss, kam bija kāda forma, tika samalts smalkās druskās. Cauri plīstoša stikla troksnim varēja dzirdēt, kā milzenis kaut ko svilpo. Ko, tas nebija saprotams, jo ar melodiju tam nebija nekāda sakara: šis troksnis drīzāk atgādināja zobu diega smilkstoņu. Nolādētais diegs virzījās starp zobiem te uz augšu, te uz leju, un tā uzbāzīgā čīkstoņa rāva krampjos žokļus. Es papurināju galvu un iedzēru kārtējo malku alus. Kuņģis bijā uzblīdis un sacietējis kā kaimiņmājas bankas ierēdņa ādas portfelis.

Ticis galā ar pudelēm, milzenis turpināja dzīvokļa demolēšanu. Šim velnišķīgajam pārītim, neapšaubāmi, visā notiekošajā bija kāda jēga. Bet man nu gan ne. Apsviedis otrādi gultu, lamzaks ar nazi sašvīkāja matraci, izgrāba no skapja drēbes, sabēra uz grīdas rakstāmgalda saturu, noplēsa no sienas kondicionētāja paneli, apgāza atkritumu spaini un, iztukšojis skapja atvilktnes, sabojāja visu, kas, viņaprāt, bija to pelnījis. Viņš darbojās profesionāli, ar degsmi.

Pārvērtis drupās guļamistabu un dzīvojamo istabu, milzis ķērās pie virtuves. Mēs ar punduri pārcēlāmies uz dzīvojamo istabu, nolikām uz kājām dīvānu ar sagraizīto atzveltni un, šā tā piesēduši, sākām skatīties, kā mana virtuve pārvēršas par elles priekškambari. Paldies Dievam: vismaz dīvāna sēdekļi bija palikuši tikpat kā veseli. Tas bija dārgs, kvalitatīvs dīvāns, bija tīrā labsajūta uz tā sēdēt. Man bija izdevies to lēti nopirkt no pazīstama fotogrāfa. Savulaik viņš bija taisījis pirmklasīgas reklāmas bildes, taču, aizstrādājies līdz nervu sabrukumam, pameta karjeru galvaspilsētā un apmetās mazā pilsētelē kaut kur pie Nagano, pirms pašas aizbraukšanas vēl pārdevis man par puscenu savu biroja dīvānu. Es patiesi pārdzīvoju par viņa izļodzlto psihi, taču tikt pie tāda dīvāna tā nudien bija veiksme. Un tagad es mēģināju priecāties par to, ka vismaz dīvāns man nebūs jāpērk jauns.

Es sēdēju dīvāna labajā pusē ar alus bundžiņu rokā, bet punduris kreisajā, pārsviedis kāju pār kāju un atbalstījies pret roku balstu. Neraugoties uz briesmīgo dārdoņu, neviens no kaimiņiem nezvanīja pie manām durvīm un nenāca prasīt, kas notiek. Šajā stāvā dzīvo tikai neprecētie, un, izņemot īpašus gadījumus, darbdienās gandrīz neviena nebija mājās. Laikam atnācēji to zināja un tāpēc, neko neņemot galvā, trokšņoja uz nebēdu. Droši vien, ka tā. Viņi zināja visu. Lai ari viņi izskatījās pēc mežoņiem, viņi rīkojās, aprēķinājuši visu līdz sīkumam.

Punduris laiku pa laikam uzmeta skatienu Rolex, pārbaudīja, vai darbs rit pēc plāna, bet milzis, lieki netērējot laiku, turpināja demolēt visu pēc kārtas. No viņa nebūtu iespējams noslēpt pat ne zīmuli. Bet tur jau tas suns aprakts: viņi jau no sākta gala neko nemeklēja. Viņi tikai un vienīgi demolēja.

Kāpēc?

Varbūt gribēja kādam trešajam likt domāt, ka viņi kaut ko meklē.

Kas ir tas trešais?

Es beidzu prātot, izdzēru pēdējo malku alus un tukšo bundžiņu noliku uz žurnālu galdiņa atliekām. Milzis atvēra trauku skapi, meta pret grīdu glāzes, pēc tam ķērās pie šķīvjiem. Viņš saplēsa visu kafijas automātu, tējkannu, sālstrauku, cukura trauku, miltu trauku. Un rūpīgi izbārstīja pa grīdu rīsus.

Tāds pats liktenis piemeklēja visu, kas bija ledusskapī. Kāds ducis saldēto garneļu, liellopu filejas gabals, saldējums, augstākās šķirnes sviests, sarkanais kaviārs, tomātu mērces burka triecās pret grīdu gluži kā meteorītu lietus pret asfaltu un sašķīda uz linoleja.

Pēc tam milzis ar abām rokām pacēla virs galvas ledusskapi un meta pret grīdu tā, lai tā vaļējās durvis būtu uz leju. Izjuka kontakti, no radiatora pašķīda sīkas dzirksteles. Es lauzīju galvu, kā nu paskaidrošu elektriķim ledusskapja sabojāšanās iemeslus.

Demolēšana beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Tā aprima vienā mirklī, bez visādiem "jā, starp citu", "re, kur vēl" vai "es te aizmirsu", un dzīvokli pārklāja dziļš klusums. Milzis beidza svilpot, nostājās uz dzīvojamās istabas sliekšņa un izklaidīgu skatienu vērās mani. Es nezināju, cik ilgs laiks bija pagājis, lai manu dzīvokli pārvērstu drupās. Vairāk nekā piecpadsmit minūtes, bet mazāk par pusstundu. Tomēr, spriežot pēc tā, ka punduris, skatoties Rolex pulkstenī, izskatījās apmierināts, varēju noprast, ka tas atbilda nepieciešamajam standarta laikam, kāds paredzēts divistabu dzīvokļa izdemolēšanai. Pasaule ir pilna ar dažādiem standartiem, sākot no maratona laika un līdz pat vienā reizē izmantojamā tualetes papīra garumam.

-    Izskatās, ka uzkopšana būs diezgan ķēplga, sacīja punduris.

-     Mjā, es noteicu. Un naudu arī nāksies tērēt…

-    Ar naudu tam nav nekāda sakara. Tas ir karš. Ja skaitīsi naudu, karu neuzvarēsi.

-     Tas nav mans karš.

-    Nav svarīgi, kā karš tas ir, un nav svarīgi, kā nauda tā ir. Tāds nu reiz ir karš. Padodies, draugs. Rokas augšā.

Punduris izvilka no kabatas sniegbaltu kabatlakatiņu, pielika to pie mutes un divas trīs reizes noklepojās. Tad, kārtīgi to nopētījis, ielika atpakaļ kabatā. Kaut gan tas ir mans aizspriedums, tomēr es neuzticos vīriešiem, kas nēsā līdzi kabatlakatiņus. Man bija daudz tādu aizspriedumu. Tādēļ es cilvēkiem neko īpaši nepatīku. Tā kā es cilvēkiem nepatīku, pamazām šo aizspriedumu kļūst vairāk.

-    Kad mēs būsim prom, šurp atskries Sistēmas ļautiņi. Tad tu viņiem izstāsti par mums. Pasaki, ka mēs izārdījām tavu dzīvokli un kaut ko meklējām, arī to, ka jautājām, kur ir galvaskauss. Bet tu par kaut kādu galvaskausu pat dzirdējis neesi. Saprati? Ko nezināji, to nepateici, kā nebija, to neatdevi. Pat ne spīdzināts. Tāpēc mēs aizgājām tukšām rokām.

-     Spīdzināts? es pārjautāju.

-    Tevi neturēs aizdomās. Viņi taču nezina, ka biji pie Profesora laboratorijā. Pašreiz to zinām tikai mēs. Tādēļ neko ļaunu viņi tev nenodarīs. Tā kā tu esi pirmklasīgs skaitļotājs, viņi tev noticēs. Nospriedīs, ka mēs esam no Fabrikas. Tad sāks rosīties. Viss ir aprēķināts.

-     Pagaidiet, es nerimos. Kas tā par spīdzināšanu?

-    Vēlāk paskaidrošu. Kārtīgi, punduris atbildēja.

-     Bet ja nu mani piespiedīs izstāstīt patiesību?

-    Ja tu to izdarīsi, viņi tevi samals miltos, paskaidroja punduris. Tie nav ne meli, ne draudi. Tā ir patiesība. Padomā pats: tu, neko neteicis Sistēmai, gāji pie Profesora un veici neatļautu šaflingu. Ar to vien jau pietiek problēmu, bet Profesors tevi vēl izmanto eksperimentos. Tāpēc sveikā cauri netiksi. Tu esi daudz bīstamākā situācijā, nekā tev šķiet. Atklāti runājot, tu stāvi uz tilta margām, balstoties uz vienas kājas. Izdomā labi, uz kuru pusi krist. Nokritīsi uz nepareizo pusi, sakropļosies, neviens vairs ne pliku grasi par tevi nedos.

Mēs saskatījāmies, sēžot katrs savā dīvāna galā.

-     Man ir viens jautājums, es sacīju. Kāds labums būtu melot Sistēmai un sadarboties ar jums? Kā nekā, es esmu Sistēmas skaitļotājs, bet pārjums es nezinu neko. Kāpēc man jāmelo savējiem, bet jāsadarbojas ar svešiem!

-    Tas ir pavisam vienkārši, atbildēja punduris. Mēs zinām stāvokli, kādā tu atrodies, bet ļaujam tev dzīvot. Tava organizācija par tavu stāvokli nezina gandrīz neko. Ja uzzinās, tev būs beigas. Likt uz mums ir daudz labāk. Vienkārši, vai ne?

-    Tomēr agri vai vēlu ari Sistēma to visu uzzinās. Kas tas ir par stāvokli, par ko jūs runājat, es nezinu. Sistēma ir varena organizācija, un to vada ļoti gudri cilvēki.

-     Droši vien, viņš piekrita. Tomēr tas prasīs laiku, un, ja viss ies gludi, pa to laiku mēs varbūt varam atrisināt gan mūsu, gan tavas problēmas. lādas ir tavas izvēles iespējas. Izvēlies virzienu, kur iespējamība ir kaut par vienu procentu lielāka. Kā šahā. Ja tev piesaka šahu, bēdz. Varbūt, kamēr tu bēgsi, pretinieks kļūdīsies. No kļūdām nav pasargāts pat visspēcīgākais spēlētājs. Labi…

Vīrietis uzmeta skatienu pulkstenim, tad pagriezās pret milzi un noknikšķināja pirkstus. Milzis kā ieslēgts robots lēnām pacēla zodu un, pienācis pie dīvāna, kā aizslietnis nostājās man priekšā. Nē, varbūt pareizāk būtu teikt kā milzu ekrāns brīvdabas kinoteātri. Nekas vairs nebija redzams. Griestu lustras gaismai bija priekšā viņa ķermenis, un mani apņēma liela ēna. Man ienāca prātā Saules aptumsuma vērošana skolas pagalmā, kad es mācījos pamatskolā. Mēs nokvēpinājām ar sveci stikla gabaliņus, ko izmantojām par filtru, lai varētu skatīties saulē. Sen tas bija… Pirms kāda ceturtdaļgadsimta. Ja es toreiz būtu zinājis, kādas ziepes man būs pēc divdesmit pieciem gadiem.

-     Labi… atkārtoja punduris. Tagad tev būs jāsaskaras ar kaut ko mazliet nepatīkamu. Un var būt, ka nevis mazliet, bet stipri vien nepatīkamu, tomēr tev nāksies to paciest sevis paša labad. Novelc bikses!

Es padevīgi novilku bikses. Ko gan citu būtu varējis darīt?

-     Nostājies uz ceļiem!

Es, kā likts, piecēlos no dīvāna un nostājos uz ceļiem uz paklāja. Bija kaut kā savādi stāvēt tādā pozā, turklāt vienā sporta kreklā un šortos, bet par to aizdomāties nebija laika milzis aizgāja man aiz muguras, pabāza rokas man zem padusēm un atlauza elkoņus atpakaļ. Viņa kustības bija ātras, trāpīgas un gandrīz nesāpīgas. Es īpaši nejutu, ka mani spiestu, bet, ja vien kaut mazliet pakustējos, plecos un rokās ieskrēja plosošas sāpes. Tad viņš, uzvēlies virsū, ar savām kājām cieši saspieda manas potītes. Es kļuvu nekustīgs kā pīle šautuves plauktā.

Mazā auguma vīrietis aizgāja uz virtuvi, paņēma uz galda aizmirsto milža saliekamo nazi un atgriezās. Tad atvāza kādus septiņus centimetrus garo asmeni, izvilka no kabatas šķiltavas un asmeni kārtīgi nokarsēja. Nazis pats par sevi bija kompakts un visai draudīgs neizskatījās, bet, ieskatījies labāk, sapratu, ka tas nav no tiem lētajiem darinājumiem, kādus pārdod tuvējā krāmu tirdziņā. Tas bija liels diezgan, lai cilvēka ķermeni sagrieztu befstroganova gabaliņos. Atšķirībā no lāča cilvēka ķermenis ir mīksts kā persiks, un, ja ir kārtīgs septiņu centimetru nazis, pietiek ar uzviju.

Beidzis sterilizēt nazi, punduris brīdi ļāva tam atdzist. Tad viņš kreiso roku aizbāza aiz manu balto šortu gumijas un izvilka manu peni.

-     Mazliet sāpēs, bet pacieties! viņš brīdināja.

Varēju just, kā no vēdera līdz pat rīklei paceļas gaisa kamols tenisa bumbiņas lielumā. Sapratu, ka uz degungala izspiežas sviedri. No bailēm, ka tūlīt mani kastrēs, sāku raustīties kā epileptiķis. Paliec sveika, erekcija. Mūžīgi mūžos, āmen…

Tomēr punduris manam penim neķērās klāt. Viņš veica kādus sešus centimetrus garu griezumu šķērsām pāri vēderam centimetrus piecus zem nabas. Karstā naža asais asmens viegli iespiedās miesā un virzījās pa labi tik taisni, it kā vilktu līniju gar lineāla malu. Es tā kā mēģināju vairīties, bet milzis bija nofiksējis manu muguru tā, ka nemaz nevarēju pakustēties. Turklāt punduris ar kreiso roku nāvīgā tvērienā žņaudza manu peni. Jutu, ka no visām ķermeņa porām spiežas auksti sviedri. Pēc mirkļa ķermenim cauri izdūrās asas un griezīgas sāpes. Kad punduris, ar salveti noslaucījis no asmeņa asinis, nazi salieca, milzis palaida mani vaļā. Redzēju, kā asinis krāso manus baltos bokseru šortus sarkanus. Milzis no vannasistabas atnesa jaunu dvieli, un es ar to aizspiedu brūci.

-    Kādas septiņas šuves un viss kārtībā, punduris sacīja. Neliela rēta, protams, būs, bet īpaši acīs nekritīs, neuztraucies. Man ļoti žēl, bet tā ir iekārtota pasaule. Neatliek nekas cits, kā paciesties.

Es noņēmu dvieli no vēdera un apskatīju brūci. Tā nebija necik dziļa, bet uz abām pusēm pašķīrusies maigi rozā miesa pludoja asinīs.

-    Mēs tūlīt iesim prom, turpināja punduris. Kad atnāks Sistēmas ļautiņi, parādi viņiem savu skrambu. Un pasaki, ka mēs tev draudējām: sak, ja nepateiksi, kur ir galvaskauss, mēs tev šo to zemāk nogriezīsim. Bet tad nospļāvāmies un aizgājām. Vai tagad saproti, kas ir spīdzināšana? Kad mēs aizraujamies tā pa īstam, tad darām vēl trakākas lietas. Tev pagaidām pietiks ar šo. Ja Dievs dos, gan jau vēl pieredzēsi, kā mēs izklaidējamies, ar jēgu un nesteigdamies…

Pie vēdera lejasdaļas piespiedis dvieli, klusēdams pamāju. Nezinu kāpēc, bet likās, ka labāk darīt tā, kā viņi saka.

-      Tātad to nabaga gāzes inspektoru noalgojāt jūs? es jautāju. Un tīšām izdarījāt tā, lai viņam nekas nesanāktu, bet es galvaskausu un datus noslēptu drošākā vietā?

-    Tu tomēr esi liels gudrinieks, punduris noteica un palūkojās uz milzi. Ja būsi tāds visu laiku, paliksi dzīvs. No paša vien viss atkarīgs…

Un velnišķīgais pārītis devās uz ārdurvīm. Man nebija nepieciešamības ne viņus pavadīt, ne aizvērt aiz viņiem durvis. Mana dzīvokļa tērauda durvis, izgāztas kopā ar eņģēm un sadragātu rāmi, bija atvērtas visai pasaulei.

Es novilku asiņainās apakšbikses, iemetu tās atkritumu spainī un ar ūdeni samērcētu mīkstu marli noslaucīju asinis ap brūci. Paliecoties uz priekšu vai atpakaļ, brūce mežonīgi sāpēja. Asiņaina bija ari T krekla apakšmala, un es izmetu atkritumos ari kreklu. Tad no drēbēm, kas bija izmētātas pa grīdu, izvēlējos un uzvilku iespējami tumšākas, lai mazāk redzētu asinis, un ar diezgan lielām pūlēm tās uzvilku.

Tad aizvilkos uz virtuvi, izdzēru divas glāzes ūdens un domīgs gaidīju atnākam Sistēmas pārstāvjus.

Viņi ieradās pēc pusstundas. Trijatā. Viens jauns nekauņa, kuru ik pa brīdim sūtīja pie manis pēc skaitļošanas rezultātiem. Viņš, kā vienmēr, bija ģērbies tumšā uzvalkā un pie baltā krekla uzsējis kaklasaiti gluži kā sīks bankas ierēdnis. Pārējiem diviem kājās bija sporta kurpes, un viņi izskatījās pēc mēbeļu veikala krāvējiem. Patiesībā viņi tikai centās pēc tādiem izskatīties. Šaudīgajās acīs bija pārāk daudz spriedzes, bet žestos gatavība momentā reaģēt uz jebko negaidītu. Tāpat kā iepriekšējie apmeklētāji, arī viņi ienāca bez klauvēšanas un nenovilkuši ielas apavus. Kamēr krāvējiem līdzīgie tipi no stūra līdz stūrim pārbaudīja dzīvokli, ierēdnis ķērās pie manis. Viņš izvilka no žaketes kabatas melnu piezīmju grāmatiņu un ar smaili noasinātu zīmuli īsumā pierakstīja to, ko es stāstīju. Es viņam pastāstīju, ka bija ieradušies divi tipi un meklēja kaut kādu galvaskausu. Un parādīju brūci uz vēdera. Viņš ilgi to apskatīja, bet neizteica nekādas savas domas.

-     Galvaskauss? Kas par galvaskausu? viņš jautāja.

-     Kā lai es zinu? es iepletu rokas. To es gribēju jautāt jums.

-     Tu tiešām nezini? viņš nesatricināmā mierā turpināja. Tas ir ļoti svarīgi, mēģini atcerēties! Vēlāk tavu liecību vairs izlabot nevarēs. Šifrētāji nedara neko bez iemesla. Ja reiz viņi atnāca pie tevis meklēt galvaskausu, viņiem bija pamats domāt, ka tas ir šeit. Nav dūmu bez uguns. Un galvaskauss ir bijis tā vērts, lai to meklētu. Man šķiet, ka tev ir gan kāda saistība ar galvaskausu.

-Ja esat tik gudrs, varbūt varat man pateikt, kāda nozīme ir tam galvaskausam? es jautāju.

Ierēdnis pabungoja ar zīmuļa galu pa piezīmju grāmatiņas stūri.

-     Drīz mēs to noskaidrosim, viņš atbildēja. Izpētīsim kārtīgi. Ja mēs nopietni ķeramies klāt, visu varam uzzināt. Un, ja izrādīsies, ka esi no mums kaut ko slēpis, tev būs ļoti lielas nepatikšanas. Tas tevi nebaida?

Es atbildēju, ka ne. Es nezinu, kas būs tālāk. Nākotni nevar paredzēt neviens.

-     Mēs jau sen jutām, ka šifrētāji kaut ko perina. Nu viņi sāk rīkoties. Tomēr mēs vēl nezinām, ko viņi grib. Un nezinām, kādā ziņā tas ir saistīts ar tevi. Ari galvaskausa nozīmi nezinām. Taču, jo vairāk būs visādu mājienu, jo vairāk mēs tuvosimies lietas būtībai. Tas nu gan ir skaidrs.

-     Ko lai es tagad daru?

-    Sargi savu ādu! Paņem atvaļinājumu, uz laiku atliec visus darbus. Un, ja kaut kas notiek, tūlīt mums ziņo! Vai telefons darbojas?

Es pacēlu klausuli. Dīvaini, taču telefons bija dzīvs. Šķita, ka abi demolētāji bija ar nolūku atstājuši telefonu neskartu. Kāpēc nezinu.

-     Darbojas, es atbildēju.

-    Tad klausies, ierēdnis noteica. Lai ari kāds sīkums notiktu, uzreiz dod mums ziņu! Nedomā pats kaut ko atrisināt! Nedomā kaut ko slēpt! Viņi nejoko! Nākamreiz ar skrāpējumu uz vēdera cauri netiksi!

-     Skrāpējumu? man neviļus izspruka.

Viri, kas izskatījās pēc krāvējiem, pārbaudījuši dzīvokli, atgriezās virtuvē.

-    Apgriezuši visu ar kājām gaisā, ziņoja vecākais. Itin neko nav palaiduši garām, kārtīgs darbiņš. Te ir strādājuši profesionāļi. Bez šaubām, tie ir bijuši šifrētāji.

Ierēdnis viņiem pamāja, un tie abi izgāja no virtuves. Mēs palikām divatā.

-    Kādēļ gan jāplēš drēbes, ja meklē galvaskausu? es jautāju. Drēbēs taču galvaskausu noslēpt nevar. Lai ari kāds tas galvaskauss būtu…

-     Viņi ir profesionāļi. Profesionāļi apsver katru iespēju. Varbūt viņi meklēja atslēgu, iedomājušies, ka tu galvaskausu esi noglabājis mantu glabātuvē. Atslēgu var noslēpt jebkur.

-    Tā gan, es noteicu. Tā gan…

-     Starp citu, vai šifrētāji tev neizteica kādu piedāvājumu?

-     Piedāvājumu?

-    Tas ir, kādu piedāvājumu, kas ļautu tevi ievilkt Fabrikā? Naudu, labu posteni vai ko tādu… Bet varbūt, gluži otrādi, viņi tev draudēja?

-    Neko tādu nedzirdēju, es atbildēju. Man tikai sagrieza vēderu un prašņāja par galvaskausu.

-    Labi, turi acis vaļā! ierēdnis cieti noteica. Lai ko viņi teiktu, lai kā aicinātu pie sevis, tam piekrist neiesaku. Ja pāriesi pie viņiem, mēs tevi vai no zemes apakšas izraksim un iznicināsim. Es nemeloju. To es tev apsolu! Ar mums ir valdība. Nav nekā tāda, ko mēs nevarētu.

-     Labi, es apsolīju. Turēšu acis vaļā.

Kad biju palicis viens, vēlreiz pārdomāju notikumu gaitu. Tomēr, lai cik un kā prātoju, ne pie kā nenonācu. Lietas būtība slēpās faktā: ko īsti cenšas panākt Profesors. Nezinot to, nevarēja saprast pārējo. Taču man nebija ne jausmas, kas grozījās sirmgalvja galvā.

Vienīgais, ko es zināju: tā nu sanācis, ka esmu nodevis Sistēmu. Ja tā lieta nāks gaismā un agri un vēlu tas notiks -, mani gluži vienkārši samals miltos, kā paredzēja tas nekauņa ierēdnis. Ar visu to, ka es sameloju tāpēc, ka man tika draudēts. Ja ari viņi to atzitu, nepiedotu tik un tā.

Kamēr par to domāju, brūce atkal sāka sāpēt, tāpēc es sadabūju telefonu grāmatu un izsaucu taksometru, lai brauktu uz slimnīcu. Pie brūces es pieliku dvieli, tam pāri pārvilku vaļīgas bikses un uzāvu sporta kurpes. Kad noliecos, lai apautu kājas, sāpēja tā, it kā ķermenis tiktu zāģēts uz pusēm. Ir nu gan nožēlojams radījums tāds cilvēks, ja tam jācieš tādas mokas pāris centimetru dziļas brūcītes dēļ! Ne kārtīgi uzvilkt kurpes, ne arī noiet pa kāpnēm.

Nobraucis lejā ar liftu, izgāju ārā, apsēdos uz apmales pie ieejas un gaidīju taksometru. Pulkstenis rādīja pusdivi. Kopš tie abi izgāza durvis, bija pagājušas tikai divarpus stundas. Patiesībā tās bija garas divarpus stundas. Likās, ka būtu aizritējušas kādas desmit, ne mazāk.

Garām staigāja mājsaimnieces ar pirkumiem. No lielveikalu maisiņiem slējās gari sīpolloki un Japānas redīsi. Sirds dziļumos es viņas apskaudu. Neviens viņām nedemolē ledusskapi un negriež ar nazi vēderu. Tiešām, kad visi sāks domāt tikai par lokiem, redīsiem un bērnu sekmēm skolā, pasaules gaita sāks ritēt mierīgi. Nebūs vajadzības piebāzt galvu ar jautājumiem, kur labāk noslēpt vienradža galvaskausu vai ari kā labāk aizkodēt svešus noslēpumus. Būs sākusies pavisam parasta dzīve…

Es iedomājos par garnelēm, liellopu gaļu, sviestu un tomātu mērci, kas kusa uz virtuves grīdas. Kas vēl lietojams, to vajadzētu šodien apēst. Tomēr ēstgribas nebija nemaz.

Ar sarkanu skuteri atbrauca pasta piegādātājs un veikli sabāza sūtījumus pie ieejas sarindotajās pastkastītēs. Es paskatījos uz pastkastītēm. Dažas bija piestūķētas līdz augšai, citas tukšas. Manai pastkastītei viņš nebija pieskāries. Nebija pat ne paskatījies uz to.

Blakus pastkastītēm podā auga gumijkoks. Zeme tajā bija kā nosēta ar saldējuma kociņiem un cigarešu izsmēķiem. Gumijkoks izskatījās tikpat noguris kā es. Pie tā gāja visi, kam nebija slinkums, nometa izsmēķus un plēsa lapas. Es nevarēju atcerēties, kopš kura laika gumijkoks tur atradās. Spriežot pēc poda piemēslošanas, tas tur ir bijis ļoti ilgi. Bet es katru dienu biju gājis tam garām un gumijkoka eksistenci nebiju ievērojis līdz dienai, kad man sagrieza vēderu un es pie ieejas gaidīju taksometru.

Apskatījis brūci, ārsts pajautāja, kā man tāda radusies.

-     Sakāvos, es teicu. Sievietes dēļ.

Neatlika nekas cits, kā pasniegt to tā. Uzreiz redzams tas ir naža griezums.

-     Tādā gadījumā man ir pienākums ziņot policijai, noteica ārsts.

-     Nevajag policiju, es iebildu. Pats vien esmu vainīgs, un ari brūce nav dziļa. Nav vērts cilvēkus traucēt.

Ārsts bridi paburkšķēja, bet beigās atmeta ar roku. Viņš noguldīja mani uz kušetes, dezinficēja brūci, ielaida vairākas šļirces ar zālēm un, paņēmis adatu un diegu, brūci kārtīgi aizšuva. Pēc operācijas medmāsa, nez kāpēc raudzīdamās uz mani ar aizdomām, uzlika brūcei biezu marli un uzvilka man ap vidukli platu elastīgu jostu. Paskats man bija visai dīvains.

-    Kādu laiku atturieties no fiziskas piepūles! ārsts norādīja. Nedrīkst ari lietot alkoholu, nodarboties ar seksu un skaļi smieties. Lasiet grāmatas un dzīvojiet mierīgi pa māju. Rīt atnāciet atkal!

Es pateicos, reģistratūras kasē samaksāju naudu, saņēmu pretiekaisuma zāles un atgriezos mājās. Tad, kā bija licis ārsts, ievēlos gultā un sāku lasīt Turgeņeva "Rudinu". Patiesībā es gribēju lasīt "Palu ūdeņus", bet gruvešos pārvērstajā dzīvoklī atrast grāmatu bija grūtākais no darbiem, turklāt, ja padomā, "Palu ūdeņi" nebija par "Rudinu" īpaši labāki.

Dienas laikā guļot gultā ar apsietu vēderu un lasot Turgeņeva seno darbu, es it kā izkritu no realitātes. Nekas no tā, kas bija atgadījies pēdējo trīs dienu laikā, nebija noticis pēc manas gribas. Viss bija nācis kaut kur no malas, un mani tikai ievilka tajā dziļāk un dziļāk.

Es aizgāju uz virtuvi un, pārliecies pār izlietni, izrevidēju saplēsto pudeļu kapsētu. Starp stikla lauskām, ar kurām izlietne bija pilna līdz malām, viena Shivas Regal kā par brīnumu bija palikusi pa pusei vesela: tās dibenā bija paglābusies gandrīz glāze viskija. Es ielēju glāzē dzintaraino šķidrumu un izpētīju to pret gaismu stikla drumslu tur it kā nebija. Paņēmis glāzi, atgriezos gultā un, dzerot neatšķaidītu viskiju, turpināju lasīt grāmatu. "Rudinu" es biju lasījis, kad mācījos universitātē, tas bija pirms gadiem piecpadsmit. Lasot šo grāmatu tagad, ar apsaitētu vēderu, es ievēroju, ka sāku pret galveno varoni Rudinu izjust īpašas simpātijas. Cilvēks tomēr neattīstās līdz ar vecumu. Raksturs veidojas aptuveni līdz divdesmit piecu gadu vecumam, pēc tam, lai ari kā censtos, sevi vairs nepārtaislsi. Vari vien vērot, kā apkārtējā pasaule atbilst tavam raksturam. Varbūt pie tā bija vainojams viskijs, taču man Rudina kļuva žēl. Dostojevska varoņiem es nekad īpaši nejutu līdzi, bet Turgeņeva personāžam uz līdzenas vietas. Man bija žēl ari 87th Precinit varoņu. Tas droši vien ir tādēļ, ka man ir pārāk daudz vājību. Jo vairāk cilvēkam to ir, jo labprātāk viņš jūt līdzi savu tuvāko vājībām. Dostojevska varoņu vājības jo bieži nemaz par vājībām nevarēja uzskatīt, tāpēc arī just viņiem līdzi no visas sirds nekā neizdevās. Kas attiecas uz Tolstoja varoņiem, tad viņu vājības tā vien tiecas pārvērsties par kaut ko globālu, pastāvīgu, uz mūžiem… Kas tur var būt par līdzjūtību!

Izlasījis "Rudinu", es iemetu grāmatu atpakaļ plauktā, aizvilkos uz virtuvi un mēģināju izlietnē sameklēt vēl kaut ko dzeramu. Atradis pudeles dibenā nedaudz palikušu tumšo Jack Daniel's, es to ielēju glāzē un, atgriezies gultā, šoreiz ķēros pie Stendāla "Sarkanā un melnā". Man nez kāpēc patika veci, nemoderni romāni. Nez, cik jauniešu mūsdienās lasa "Sarkano un melno"? Lai nu kā, es sāku lasīt "Sarkano un melno", just līdzi Žiljēnam Sorelam. Izskatījās, ka Žiljēna Sorela galvenās vājības bija noformējušās jau līdz piecpadsmit gadu vecumam. Tāpēc es viņu žēloju vēl jo vairāk. Ja cilvēka galvenie dzīves principi ir izveidojušies jau piecpadsmit gadu vecumā, viņš citu cilvēku acis izskatās samērā nožēlojami. It kā pats sevi būtu ieslodzījis vieninieku kamerā un savā šaurajā pasaulītē aiz stiprās sienas tikai ārdītu sevi dienu no dienas…

Pie šīs pēdējās domas kaut kas aizķēra manu sirdi.

Siena.

Viņa pasaulei apkārt ir siena.

Es aizcirtu grāmatu un, ielējis mutē atlikušo mazumiņu Jack Daniel's, bridi aizdomājos par pasauli, kurai apkārt ir siena. Es samērā vienkārši varēju iztēloties sienu un vārtus. Ļoti augsta siena, milzīgi vārti. Un apdullinošs klusums. Bet iekšpusē esmu es pats. Taču mana apziņa bija pārāk izplūdusi, un es nevarēju saprast, kur tieši atrodos. Es visos sīkumos pazinu pilsētu, kurai apkārt bija šī siena, bet, kurā šīs pilsētas vietā atrados, saprast nevarēju. It kā man būtu uzmests virsū puscaurspīdīgs plīvurs. Bet no viņas puses, no ārpuses, kāds mani sauc…

Vīzija bija kā kino. Bet kas par filmu? Es atsaucu atmiņā ievērojamas vēsturiskas filmas. Tomēr ne El cid, ne Ben-Hur, The Ten Commandments, The Robe un Spartacus tādas ainavas nebija. Tātad tā ir tikai manas galīgi nojūgušās fantāzijas auglis.

Šāda siena acīmredzot ir psihes reakcija uz manas dzīves aprobežotību. Klusums skaņas izslēgšanas radīts šoks. Nespēja saskatīt apkārtējo katastrofāla iztēles krīze. Bet balss, kas mani sauca, acīmredzot piederēja resnītei rozā kostīmā.

īsais psihoanalīzes murgs bija pāri, un es atkal atvēru grāmatu. Taču sapratu, ka vairs neesmu spējīgs koncentrēties lasīšanai. Visa mana dzīve ir pilnīgs "nekas". Galīga nulle. Tukšums. Ko es esmu radījis pa visu šo laiku? Neko. Vai esmu kādu darījis laimīgu? Nevienu. Vai man kas pieder? Nē. Nav ne ģimenes, ne draugu, ne mājas durvju. Nav ari erekcijas. Un nav, spriežot pēc visa, no šīs dienas ari darba.

Un pat manas dzīves mērķis mierīgās vecumdienas ar čellu un grieķu valodu ari tas izšķīda miglā. Palicis bez darba, es gluži vienkārši nevarēšu atjauties ko tādu darīt, turklāt, ja Sistēma sāks mani medīt, iekalt grieķu valodas vārdus nemaz nebūs laika.

Ar nopūtu, kas bija tik dziļa kā inku aka, es aizvēru acis, bridi tā pagulēju un atgriezos pie Stendāla. Kas zaudēts, zaudēts.

Nemanot bija piezadzies vakars, dzīvoklis bija ieslldzis Turgeņeva-Stendāla krēslainumā. Sāpes vēderā vairs nebija tik griezīgas varbūt tāpēc, ka labu laiku biju nekustīgi gulējis. Un, ja nebijis to trulo sāpju, kas trauksmaini kā tāli ienaidnieka tamtami pa brīdim noskrēja no vēdera līdz padusēm, par brūci varētu ari nedomāt. Pulkstenis rādija divdesmit minūtes pāri septiņiem, bet man joprojām negribējās ēst. Pussešos no rīta biju apēdis apkaltušu sviestmaizi un uzdzēris virsū pienu, pēc tam uzkodis mazliet kartupeļu salātu, un kopš tā laika neko nebiju ņēmis mutē. Tomēr, iedomājoties vien par ēdienu, vēders sačokurojās un savilkās kamolā. Vārtījos pa gultu pārguris, neizgulējies, ar uzšķērstu vēderu, mana istaba bija izārdīta, it kā vesela punduru sapieru daļa to būtu kārtīgi minējusi, bet pēc tam parāvusi aiz visiem detonatoriem reizē. Kāda te varēja būt apetīte!

Pirms nez cik gadiem biju lasījis zinātniskās fantastikas romānu par to, kā netālā nākotnē pasaule sevi apglabās pati savos atkritumos. Šķita, ka ar manu dzīvokli tas jau bija noticis. Grīda bija pilna ar lietām, kurām vairs nebija nekādas vērtības. Jau sākot ar sagraizīto trīsdaļīgo uzvalku, sadauzīto videomagnetofonu, televizoru, sadauzītajām vāzēm, stāvlampu ar nosistu augšpusi, samīdītajiem ierakstiem, staipīgo tomātu mērci, no skaļruņiem izrautajiem vadiem… Lielākā daļa kreklu un veļas bija samīdīti ar ielas apaviem, nosmērēti ar tinti, noķēpāti vīnogu traipiem un vairs nebija valkājami. Šķīvi ar vīnogām, kuras pirms trim dienām biju ēdis, biju nolicis uz galdiņa pie gultas; nu tās bija izbārstītas un izšķaidītas pa grīdu. Džozefa Konrāda un Tomasa Hārdija romānu kolekcija bija nolieta ar netīru ūdeni no vāzes. Bet tās pašas vāzes gladiolas bija uzkritušas uz smilškrāsas kašmira džempera krūtīm kā ziedi uz kritušā karavīra kapa. Uz džempera piedurknes bija Pelican Royaī zilās tintes traips golfa bumbiņas lielumā.

Viss, pilnīgi viss bija pārvērties par grabažām. Par veselu kalnu grabažu, kas nekad nepārtaps par ko noderīgu. Kad nomirst mikroorganismi, tie pārvēršas par naftu, kritušie koki par oglēm. Taču šeit bija visīstākie krāmi. Par ko gan varētu pārvērsties sašķaidīts videomagnetofons?

Es aizgāju uz virtuvi un vēlreiz izrakņāju pudeļu lauskas izlietnē. Tomēr vairs nebija ne pilītes viskija. Viss, kas būtu varējis nonākt manā kuņģī, bija pa kanalizācijas caurulēm aiztecējis pie Tumsas radījumiem kā Orfejs pie Eiridīkes.

Rakņādamies pa izlietni, biju pret stikla lausku sagriezis labās rokas vidējo pirkstu. Brīdi no pirksta tecēja asinis, un es vēroju, kā tās pil uz pudeļu etiķetēm. Kad reiz ir iegūta nopietna trauma, mazās brūcītes liekas sīkums. Neviens vēl nav nomiris no sagriezta pirksta.

FourRoses etiķete bija nokrāsojusies sarkana, bet asinis nerimās tecēt, tāpēc es beidzot noslaucīju brūci ar salveti un uz pirksta uzlipināju leikoplastu.

Pa visu virtuvi mētājās alus bundžiņas kā šāviņu čaulītes pēc niknas kaujas. Pacēlis vienu, jutu, ka bundžiņa ir pavisam silta, bet labāk silts alus nekā nekas. Es paņēmu katrā rokā pa bundžiņai, atgriezos gultā un, turpinot lasīt "Sarkano un melno", pa lāsītei sūcu alu. Alkohols palīdzēja atbrīvoties no spriedzes, kas manā ķermenī bija uzkrājusies pa šīm trim dienām, un es aizmigu nāves miegā. Lai arī cik nepatikšanu grasītos nest rītdiena un noteikti tā arī būs -, es gribēju aizmigt un nepamosties, kamēr zeme nebūs kā Maikls Džeksons apgriezušies ap savu asi. Jaunas nepatikšanas sagaidīšu ar jaunām izmisuma rezervēm.

Pirms deviņiem manu ar kājām gaisā apgriezto dzīvoklīti pārņēma aizmirstība. Gluži kā Mēness otru pusi. Es nometu

uz grīdas "Sarkano un melno", kur biju izlasījis kādas trīs ceturtdaļas, izslēdzu par brīnumu no nāves izbēgušo lampu un, saritinājies uz sāniem, aizmigu. Savā sapostītajā mājoklī es gulēju, norobežojies no visas pasaules, kā embrijs. Kamēr nebūs pienācis mans laiks, neviens nespēs mani pamodināt. Es esmu noburts princis. Man ir lemts tā dusēt, līdz nebūs atnākusi burvju varde, milzīga kā Volkswagen Golf, un mani noskūpstījusi.

Tomēr pretēji tam, kā biju cerējis, man iznāca gulēt tikai pāris stundu. Vienpadsmitos vakarā atnāca tuklīte rozā kostīmā un modināja, sapurinot manus plecus. Bija tā, it kā mans miegs būtu ārkārtīgi lēti atdots izsolē. Visi, kam nebija slinkums, gāzās pie manis mājās un, kā pārbaudīdami mana miega stiprumu, spārdīja to kājām kā nobrauktas automašīnas riepu. Klau, puiši! Ar kādām tiesībām? Es, protams, esmu lietots, bet ne jau nu gluži nobraukts…

-    Liecies mierā, es norūcu.

-     Lūdzu, mosties! Lūdzu! meitene lūdzās.

-    Liecies mierā! es atkārtoju.

-    Tagad nevar gulēt, viņa teica un paplikšķināja man pa vēderu. Ķermenim cauri izskrēja tik skaudras sāpes, ka man šķita: es redzu atveramies elles vārtus.

-     Lūdzu, viņa nerimās. Citādi pienāks pasaules gals.

16 pasaules gals ziemas atnākšana

Kad pamodos, sapratu, ka esmu gultā. Gulta patīkami smaržoja. Tā bija mana gulta. Šis bija mans dzīvoklis. Tomēr likās, ka viss būtu nedaudz citādi nekā vienmēr. Izskatījās, it kā tā būtu ar manu atmiņu saskaņota, imitēta aina. Viss līdz pat plankumiem griestos un plaisām sienu apmetumā.

Redzēju, ka aiz loga līst lietus. Griezīgs ziemas lietus ledainām straumēm pātagoja auksto zemi. Dzirdēju ari, kā lietus dārd pret jumtu, un telpa šķita deformējamies: brīžiem likās, ka rībinās tieši pie auss, brīžiem vai veselu kilometru no manis.

Es redzēju Pulkvedi pie loga. Sirmgalvis sēdēja krēslā, kā vienmēr taisnu muguru, un nekustīgi vēroja, kā ārā līst. Nevarēju saprast, kas tur būtu, ko redzēt. Lietus tas ir tikai lietus. Sitas pret jumtu, notek zemē un pilda ar ūdeni upi.

Es gribēju aptaustīt seju, bet rokas neklausīja. Ķermenis bija svina smagumā. Mēģināju to pateikt sirmgalvim, bet nevarēju izdvest ne skaņu. Gaiss plaušās bija sabiezējis un nenāca ārā. Biju gluži kā paralizēts. Un tikai acis vēl vēroja logu, lietu un veco vīru. Es neatcerējos, kas ar mani bija noticis. Kad mēģināju atcerēties, galva vai plīsa pušu no sāpēm.

Ziema, noteica sirmgalvis un ar pirkstu piedauzīja pie stikla. Ir atnākusi ziema. Vai nu tu esi sapratis, cik briesmīgi tas ir?

Es tik tikko pamāju.

Jā, taisnība gan. Ziemas Siena bija traumējusi manu saprātu un ķermeni. Es biju izkļuvis no meža un kaut kā ticis līdz Bibliotēkai. Un kādi mati bija pieskārušies pie mana vaiga.

-             Tevi šurp atvilka Bibliotēkas meitene. Viņai palīdzēja Sargs. Tu degi kā ugunīs. No tevis iztecēja droši vien kāds spainis sviedru. Tas bija aizvakar…

-    Aizvakar?

-             Nūja. Tu divas dienas gulēji kā nosists, sirmgalvis paskaidroja. Es jau domāju, ka tu vairs mūžam nepamodīsies. Kur tu biji? Ka tik atkal nebiji mežā?

-     Piedod, es noteicu.

No katla, kas stāvēja uz krāsniņas, viņš man ielēja karstu zupu. Tad palīdzēja pieslieties sēdus un atbalstīja pret gultas galvgali. Tas nočīkstēja kā veci kauli.

-             Vispirms jāpaēd, vecais vīrs teica. Domāt un atvainoties varēsi pēc tam. Ēstgriba ir?

Es atbildēju, ka nav. Pat elpot bija grūti.

-            Tomēr kaut cik tev jāapēd. Vismaz trīs malkus. Trīs malkus taču varēsi norit?

Es pamāju.

Zupai ir klāt ārstniecības augi, tā ir rūgta līdz nelabumam, tomēr man kaut kā izdodas norīt apsolītos trīs malkus. Spēkus zaudējis, es atšļuku spilvenā.

-             Re, cik labi, sirmgalvis sacīja, novācot šķīvi un karoti. Zupa, protams, ir rūgta, taču tā izdzīs visus sliktos sviedrus no ķermeņa. Piemigsi vēlreiz, pamodīsies un būs jau labāk. Guli mierīgi, neuztraucies. Es pasēdēšu tev blakus.

Kad pamodos, aiz loga jau bija satumsis. Stiprais vējš sita lietus lāses loga stiklos. Sirmgalvis sēdēja manā galvgalī.

-     Kā tev ir? Vai ir labāk?

-    Nu jau ir gan labāk, es atbildēju. Cik tagad pulkstenis?

-    Astoņi vakarā.

Mēģināju piecelties no gultas, bet ķermenis joprojām bija tāds kā nestabils.

-     Uz kurieni tad tu? vecais vīrs jautāja.

-    Uz Bibliotēku. Man jālasa sapņi.

-    Nerunā muļķības! Tāds tu nenoiesi pat ne piecus metrus.

-     Bet nevar taču gulšņāt, kad visi strādā…

Sirmgalvis nošūpoja galvu.

-    Vecie sapņi pagaidīs. Gan Sargs, gan meitene zina, ka tu vēl neesi spējīgs kustēties. Un ari Bibliotēka, visticamāk, ir ciet.

Sirmgalvis nopūtās, piegāja pie krāsns un, ielējis krūzītē tēju, atgriezās atpakaļ. Vējš un lietus te stiprāk, te vājāk sitās logā.

-     Izskatās, ka tev tā meitene ir iepatikusies, sirmgalvis ierunājās. Man negribējās noklausīties, bet tā nu sanāca. Visu laiku sēdēju tev blakus. Bet ko tik visu cilvēki murgos nesarunā… Bet nav jau ko kautrēties. Tāpēc jau tā jaunība ir, lai iemīlētos. Vai tad tā nav?

Es klusēdams pamāju.

-    Viņa ir laba meitene. Un ļoti uztraucas par tevi, turpināja vecais virs, pa brīdim iedzerdams tēju. Taču nedrīkstētu pieļaut, ka tā mīlestība aiziet par tālu. Tas būtu nepareizi. Man negribējās tev teikt, bet šīs lietas tev jāsaprot, kā pienākas.

-     Kāpēc būtu nepareizi?

-     Tāpēc, ka viņa nav spējīga tev atbildēt. Pie tā neviens nav vainīgs. Ne tu, ne viņa. T1 tas pasaulē ir iekārtots. Bet mainīt šo pasauli nevienam nav pa spēkam. Tāpat kā nevar upi pagriezt pretējā virzienā.

Es piecēlos sēdus un pieliku plaukstas pie vaigiem. Bija tāda sajūta, it kā seja būtu sarāvusies mazāka.

-    Vai tu par to, ka viņa ir pazaudējusi sevi?

Vecais virs pamāja.

-    Tātad, ja viņa ir pazaudējusi sevi, bet es ne, es nevarēšu sagaidīt nekādu atbildi? Vai tu par to runāji?

-      Par to, sirmgalvis apstiprināja. Tu tikai iemantosi kārtējo zaudējumu. Jā, viņa ir zaudējusi sevi. Tāpat kā es. Kā visi te apkārt.

-    Tomēr tu tā rūpējies par mani. Brīdini mani no kļūdām, cauru nakti sēdi man slimam klāt… Vai tad tā nav tava "es" pazīme?

-    Tā vis nav. Mans rūpīgums un mans "es" ir dažādas lietas. Rūpīgumam ir savs mehānisms. Tas nav saistīts ar to, kas manī ir iekšā. Drīzāk tas ir pieradums. Ar īsto mani tam nav nekāda sakara. Es pats esmu daudz stiprāks un dziļāks nekā mans rūpīgums attiecībā pret apkārtējiem cilvēkiem. Un arī daudz pretrunīgāks.

Es aizvēru acis un mēģināju savākt dažādos virzienos izkaisītās domas.

-     Man liekas, es iesāku, ka cilvēks aizmirst pats sevi tad, kad nomirst viņa ēna. Vai tad tā nav?

-    Tā ir.

-    Tātad, ja viņas ēna patiešām ir mirusi, viņa nekad vairs neatcerēsies sevi?

Sirmgalvis atkal pamāja.

-      Es aizgāju uz Rātsnamu un pārbaudīju dokumentus. Kļūdu te nav. Viņas ēna nomira, kad viņai bija septiņpadsmit gadu. Apglabāta tika, kā pienākas, Ābeļu mežā. Arī par to ir ieraksts dokumentos. Ja gribi zināt sīkāk, uzprasi viņai! Viņa spēs labāk pārliecināt. Es pateikšu vēl tikai vienu: šo meiteni šķīra no ēnas tad, kad viņa vēl neapzinājās sevi. Tāpēc viņa nemaz nezina, ko nozīmē, ka cilvēks ir viņš pats. Ar mani ir pavisam cita lieta. Es izlēmu atteikties no ēnas jau krietnos gados. Es varu saprast to, kas tevī slēpjas, bet viņa ne.

-     Tomēr viņa labi atceras savu māti. Viņa teica, ka māte esot sevi atcerējusies. Arī pēc savas ēnas nāves. Es nezinu, kā tas bija sanācis, bet varbūt tas nozīmē kādu cerību? Varbūt viņa būs to mantojusi no mātes?

Sirmgalvis paņēma krūzīti un lēnītēm dzēra atdzisušo tēju.

-     Paklau, viņš beidzot sacīja. Siena mūs ļoti uzmanīgi vēro. No tās nenoslēpsies ne kripata no tava "es". Lai kā ari tu censtos šo kripatu saglabāt, Siena izsūks no tevis visu. Un, ja ne, noslaucīs no zemes virsmas. Kā to izdarīja ar viņas māti…

-    Tātad tu negribi, lai es uz kaut ko cerētu?

-     Es tikai negribu likt tev vilties. Pilsēta ir stipra, bet tu esi vājš. Tas ir fakts. Ceru, ka tagad būsi licis to sev aiz auss.

Viņš bridi cieši vērās tukšajā krūzītē, ko turēja rokās.

-    Lai gan tu, protams, vari viņu dabūt, viņš piebilda pēc mirkļa.

-     Dabūt? es īsti nesapratu.

-    Nūja! Tu vari gulēt ar viņu. Vari dzīvot zem viena jumta. Tu vari saņemt no Pilsētas visu, ko sirds kāro.

-     Bet tikai ne sevi?

-    Jā, sirmgalvis pamāja. Visu, izņemot to. Taču saproti: tavs "es" pamazām izzudīs. Un tad vairs nebūs ne izmisuma, ne zaudējuma sajūtas. Ne arī mīlestības, kas ne pie kā nenoved. Paliks tikai dzīve. Klusa, mierīga dzīve. Tu patīc viņai, viņa patīk tev. Ja tu viņu gribi, viņa ir tava. Un neviens viņu tev neatņems

-     Cik savādi! es noteicu. Es pagaidām vēl atceros, kas es tāds esmu. Tomēr reizēm to piemirstu. Vai pat vēl citādi: es aizvien retāk to atceros. Un tomēr es nez kāpēc esmu pārliecināts, ka mans "es" reiz atgriezīsies pie manis. Tāpēc ari dzīve jātur stingri rokās. Un varbūt tieši tāpēc es nespēju iedomāties, kā tas ir pazaudēt pašam sevi.

Sirmgalvis domīgi pamāja.

-     Domā! Tev vēl ir laiks kārtīgi padomāt.

-     Es padomāšu, apsoliju es.

Pēc tam ilgu laiku nebija redzama saule. Kad bija pārgājis drudzis, es izkūņojos no gultas, atvēru logu un pievilku pilnas krūtis ar āra gaisu. Man jau pietika spēka piecelties, tomēr pagaidām vēl biju pārāk vārgs, lai turētos pie kāpņu margām vai nospiestu durvju rokturi. Visu šo laiku Pulkvedis mani baroja ar rūgto zāļu zupu un kaut kādu putru. Sēdēdams pie manas gultas, viņš ļāvās atmiņām par sen aizgājušo karu. Viņš vairs nepieminēja ne Sienu, ne Bibliotēkas meiteni, un es ari nejautāju. Visu, ko man bija ļauts zināt, viņš jau bija pateicis.

Trešajā dienā es aizņēmos vecā vira spieķi un gāju pastaigāties pa Rezidences apkārtni. Pavisam neliela pastaiga lika saprast, cik viegls bija kļuvis mans ķermenis. Protams, es biju novājējis slimodams, tomēr nebija jau tas vien. Ziema bija piepildījusi ar smagumu visu, ko vien bija spējusi. Un tikai es biju palicis itin kā bez svara.

No Rezidences pakalna es nevarēju pārredzēt visu rietumu pusi. No šejienes bija labi pārskatāma upe, Pulksteņa tornis, Siena un miglainas Rietumu vārtu aprises tālumā. Un, kaut ari manas nogurušās acis vāji atšķīra, kas kur atrodas, es nevarēju nepamanīt, cik asi ziemas vējš iezīmē apkārtnes koku un māju siluetus. Itin kā ziemeļu vējš stundas laikā būtu no visām Pilsētas spraugām izpūtis gadu simtiem krājušos netīrumus un kvēpus.

Raudzīdamies uz Pilsētu, es atcerējos karti, kura man jānodod manai ēnai. Valstīdamies pa gultu, es biju nokavējis gandrīz nedēļu no man atvēlētā laika. Varbūt ēna par mani uztraucas, bet varbūt domā, ka esmu to pametis, un ne uz ko vairs necer? No tādas domas sametās nelabi.

Mājās es sameklēju pieliekamajā vecu zābaku pāri, ko man bija sadabūjis Pulkvedis, izņēmu no viena zolīti, ieklāju zābakā vairākkārt salocītu karti un tad atliku zolīti atpakaļ, pa virsu kartei. Es nešaubījos, ka, meklēdama karti, ēna šos zābakus saplosīs gabalu gabalos. Es palūdzu Pulkvedi nodod zābakus ēnai tieši rokās.

-     Viņai kājās ir pavisam plāni sporta apavi. Kad uzsnigs, nosaldēs kājas, es paskaidroju. Sargam es nevaru uzticēties. Tev taču ir iespējams satikt manu ēnu?

-     Kāpēc gan ne? Sirmgalvis bija ar mieru un paņēma zābakus.

Pievakarē viņš atgriezās un teica, ka zābakus esot nodevis.

-     Bija ļoti noraizējusies par tevi, viņš piebilda.

-     Kā viņa izskatījās?

Mazliet sabozusies no aukstuma, bet turas dūšīgi. Pagaidām nav, par ko uztraukties.

Desmitajā dienā es beidzot varēju noiet no pakalna un aizvilkties līdz Bibliotēkai.

Atgrūdu Bibliotēkas durvis, un man likās, ka gaiss tur ir vēl vairāk sastāvējies nekā iepriekšējo reizi. Telpās dvakoja bezcerīga pamestība kā mājā, kurā sen neviens nav dzīvojis. Krāsns bija kā nomirusi. Tējkanna tik auksta, it kā nebūtu redzējusi uguni simtiem gadu. Kafija tējkannā pārvilkusies ar baltu plēvīti. Griesti šķita kļuvuši vēl daudz augstāki, un mani soļi blāvajā krēslā izskanēja ar dīvainu atbalsi. Bibliotekāres nekur nebija, bet grāmatu izsniegšanas leti sedza plāna putekļu kārta.

Tā kā es nezināju, ko darīt, apsēdos uz soliņa un nolēmu sagaidīt bibliotekāri. Durvis nebija aizslēgtas tātad drīz viņa būs atpakaļ. Es sēdēju, pa brīdim nodrebinādamies no aukstuma, bet viņa vēl nerādījās. Tikai krēsla sabiezēja aizvien vairāk. Sāka likties, ka pasaulē vairs nav nekā cita tikai es un Bibliotēka. It kā būtu pienācis Pasaules gals un es būtu palicis viens pats. Stiep roku, uz kuru pusi gribi, visur pirkstu gali saduras ar tukšumu.

Pat šeit, telpās, izjutu ziemas smagumu. Visi priekšmeti bija kā pienagloti pie galda un grīdas. Mans ķermenis palēnām zaudēja svaru un izplūda uz visām pusēm. It kā te nebūtu es, bet mani atspulgi greizajos spoguļos.

Piegāju pie letes un ieslēdzu galda lampu. Iebēru krāsni ogles, iekurināju un apsēdos atkal uz soliņa. No lampas gaismas tumsa istabas kaktos sabiezēja vēl vairāk, bet no krāsns karstuma istaba šķita vēl aukstāka.

Varbūt es biju pārāk dziļi sevī iegrimis. Bet varbūt kļuvis tik apātisks, ka uz bridi iemigu. Lai nu kā atjēdzies es ieraudzīju viņu, kas stāvēja man pretī un klusām mani vēroja. Viņai aiz muguras bija dzeltens lampas gaismas aplis, un tāpēc man šķita, ka viņa met pret mani vārgu, izplūdušu ēnu. Es skatījos uz viņu no lejas uz augšu. Aplūkoju viņas zilo mētelīti un matus, kas bija aizbāzti aiz apkakles. Ieelpoju viņas smaržu ar ziemas vēja aromātu.

-    Man likās, ka tu vairs neatnāksi, es sacīju.

Viņa izlēja veco kafiju, izmazgāja tējkannu un, ielējusi tur ūdeni, uzlika kannu uz krāsniņas. Tad no apkakles izvilka matus, novilka mēteli un uzlika to uz pakaramā.

-    Kāpēc tu domāji, ka es vairs nenākšu? viņa jautāja.

-    Nezinu, es atbildēju. Vienkārši tā likās.

-            Es nākšu, kamēr vien būšu tev vajadzīga. Es taču esmu tev vajadzīga?

Es pamāju. Tiešām viņa ir man vajadzīga. Ar visu to, ka pēc katras mūsu tikšanās reizes zaudējuma sajūta manī kļuva dziļāka.

-            Izstāsti man par savu ēnu, es lūdzu. Varbūt vecajā pasaulē esmu to saticis.

-Jā, man ari tas ienāca prātā. Toreiz, kad mēs iepazināmies. TU vēl jautāji, vai mēs neesam jau tikušies.

Viņa apsēdās uz krēsla krāsns priekšā un raudzījās degošajās oglēs.

-             Man atņēma ēnu, kad biju četrus gadus veca. Tā palika ārpasaulē aiz Sienas, bet es dzīvoju Pilsētā. Ko ēna darīja, es nezinu. Tāpat kā viņa neko nezināja par mani. Kad man palika septiņpadsmit, ēna atgriezās Pilsētā un drīz vien nomira. Mirstošās ēnas vienmēr nāk uz Pilsētu. Sargs to apraka Ābeļu mežā.

-    Un tu tad nolēmi palikt Pilsētā uz visiem laikiem?

-           Jā. Līdz ar ēnu tika apglabātas ari manas domas par sevi pašu. Tu sacīji, ka mūsu domas ir līdzīgas vējam. Bet vai tad nav otrādi? Vai tad mēs paši nedzīvojam kā vējš, nedomādami ne par ko? Nekļūstam veci, nemirstam…

-     Bet tad, kad tava ēna atgriezās, vai tad tu viņu satiki?

Viņa papurināja galvu.

-            Nē, nesatiku. Man likās, ka nav jēgas tikties. Ka viņa jau vairs nav es, bet ir kaut kas cits.

-    Bet varbūt viņa bija tu pati?

-    Var jau būt. Bet nu jau ir vienalga. Viss ir beidzies. Tējkanna uz krāsniņas sāka mutuļot, bet šī skaņa man

izklausījās pēc vēja šalkoņas, kas nāk no vairāku kilometru tālienes.

-    Un kā tad nu būs? Vai es tomēr esmu tev vajadzīga?

-     Esi, es atbildēju.

17 skarbĀ brĪnumzeme Pasaules gals. Čārlijs Pārķers. Bumba ar laika degli

-            Lūdzu, tuklīte lūdzās. Celies, citādi pienāks Pasaules gals.

Es nodomāju: būs vien labi, ja pasaulei pienāks gals. Vēdera brūce sasodīti sāpēja. Dzīvespriecīgie brašuļi ar savām četrām kājām bija manu nabaga iztēli sabradājuši tā, ka tā bija zaudējusi jebkādas robežas.

-             Kas ir ar tevi? Vai tev ir slikti? Kas te ir noticis? viņa jautāja.

Es smagi nopūtos, pacēlu no grīdas T kreklu un noslauclju no pieres sviedrus.

-            Kaut kādi izdzimteņi man vēderā iztaisīja sešus centimetrus garu caurumu, es izspiedu, ar lūpām tvarstīdams gaisu.

-    Caurumu?

-    Kā tad. Kā krājkasītes cūciņai.

-    Kam tad to vajadzēja? Un kāpēc?

-            Kā es to varu zināt? paraustīju plecus. Tagad guļu un domāju. Vēl neko neesmu izdomājis. Varbūt tu man pastāstīsi? Kāpēc katrs, kam nav slinkums, var slaucīt manī kājas?

Viņa pašūpoja galvu.

-     Bet varbūt tie dullie ar nazi ir tavi paziņas?

Tuklīte mani skatījās kā apstulbusi.

-    Kāpēc tu tā domā? viņa sašutusi izteica.

-           Nezinu. Varbūt vienkārši meklēju grēkāzi. Kad neko nevar saprast, parādi uz vienu ar pirkstu, un tūlīt kļūst vieglāk.

-    Bet tas taču neko neatrisina.

-            Neatrisina, es piekritu. Bet kāds man ar to sakars? Ne jau es sāku to ļembastu. To izplānoja un ievārīja tavs mīļais vectētiņš. Un mani tajā ievilka. Kāda velna pēc man kaut kas būtu jāatrisina?

Un te man uznāca kārtējā sāpju lēkme. Es apklusu un gluži kā stacijas dežurants pie barjeras gaidīju, kamēr sāpes būs garām.

Un šodien tas pats. Tu man zvani vēl nakts melnumā. Saki, ka tev pazudis vectēvs un vajadzīga palīdzība. Es metu visu pie malas un skrienu pie tevis. Tevis nav. Es braucu uz mājām, liekos gulēt, bet te pie manis iegāžas divi dullie, kas apgriež manu dzīvokli ar kājām gaisā un uzšķērž man vēderu. Pēc tam parādās Sistēmas aģenti un sarīko man nopratināšanu. Un beigu beigās atkal parādies tu. Atvaino, bet tas gan izskatās pēc kārtīga scenārija. Vai arī pēc spēlētāju izvietojuma basketbolā. Vai tu man vari paskaidrot, kas te notiek? Stāsti visu, ko tu zini!

-     Godīgi sakot, es zinu tikai kādu kripatu vairāk par tevi! Es taču tikai palīdzēju vectēvam darīju, ko viņš lūdza. Izdari to, atnes šo, piezvani tur, aizraksti tam… Un neko vairāk. Man, tāpat kā tev, nebija ne mazākās jausmas, ko vectēvs taisījās darīt.

-     Bet tu taču viņam asistēji.

-    Asistēju? Es tikai apstrādāju datus. Man taču nemaz nav speciālās izglītības. Es nesapratu ne to, ko lasīju, ne to, ko dzirdēju.

Es pabungoju ar pirkstu galiem pa lūpām, mēģinādams sakopot domas. Jāatrod kāda izeja. Jāatsien šie mezgli, kamēr vēl neesmu novilkts dibenā.

-     Pirmīt tu teici, ka pienāks Pasaules gals. Kādā nozīmē? Kāpēc un kādā veidā pasaulei pienāks gals?

-     Es nezinu. Tā teica vectēvs. It kā, ja viņā būtu tas, kas ir tevī, tad Pasaules gals būtu pienācis jau sen. Bet viņš par tādām lietām nejoko. Ja viņš teica, ka pienāks Pasaules gals, tad tā ari būs. Pavisam burtiskā nozīmē.

-    Es īsti nesaprotu, atzinos. Ko tas nozīmē? Vai tu esi droša, ka atceries pareizi? Varbūt viņš teica: "gaisma nodzisīs" vai arī "pasaule apgriezīsies ar kājām gaisā"?

-     Nē. Viņš teica: "Pienāks Pasaules gals."

Es atkal pabungoju ar pirkstiem pa lūpām.

-     Nu un… Vai tas Pasaules gals ir kaut kā saistīts ar mani?

-Jā, vectēvs sacīja, ka atslēga ir tevī. Nu jau vairākus gadus

viņš pēta tavu apziņu, cenšoties to atrast.

-    Tad mēģini atcerēties ko vairāk, es lūdzu. Vai viņš ko neteica par bumbu ar laika degli?

-     Par bumbu ar laika degli?

-    To teica tas izdzimtenis, kas pavēlēja uzšķērst manu vēderu. It kā tā informācija, kuru es apstrādāju Profesoram, būtu bumba ar laika degli. Kad pienākšot laiks, tā sprāgšot. Ko tas varētu nozīmēt?

Tuklīte savilka pieri grumbās.

-    Cik es varu iedomāties, vectēvs ir ļoti ilgi pētījis cilvēka apziņu. Visu laiku, kopš bija izveidojis šaflinga sistēmu. Bet, pirms viņš bija izgudrojis šaflingu, viņš labprāt pļāpāja ar mani. Stāstīja par pētījumiem ko viņš dara pašlaik, ko taisās darit un tā tālāk. Es jau tev sacīju, ka man nav nekādu speciālo zināšanu, bet viņš visu skaidroja ļoti vienkārši un interesanti. Man tā patika viņu izprašņāt…

-     Bet, kad bija izgudrojis šaflingu, tad viņš pēkšņi apklusa?

-    Jā. Ieslēdzās savā laboratorijā un vairs ne vārda par darbu. Lai ko arī es prasītu, atbildēja īsi un nelabprāt.

-    Tev droši vien bija ļoti vientuļi?

-     Protams. Gluži neizturami. Viņa kādu bridi atkal cieši vērās manī. Paklau… Vai var iekāpt tev blakus gultā? Šeit ir ļoti auksts.

-    Ja vien tu neaiztiksi brūci un negrozīsies, es atļāvu. Nu gan… Vai tiešām visas pasaules meitenes galu galā grib ielīst manā gultā?

Viņa apgāja apkārt gultai un ar visu rozā kostīmu palīda zem segas. Kad es pasniedzu viņai vienu no spilveniem, viņa to paņēma, uzbužināja un palika zem galvas. Viņas kakls, tāpat kā tiekoties pirmoreiz, smaržoja pēc melonēm. Es ar mokām pagriezos uz otriem sāniem. Nu mēs gulējām viens otram pretī.

-            Es vēl nekad neesmu bijusi tik tuvu vīrietim, viņa pēkšņi izteica.

-    Ak tā, es noteicu.

-            Un arī uz pilsētu tikpat kā neesmu gājusi. Tāpēc arī nevarēju atrast sarunāto vietu. Gribēju pa telefonu pajautāt, kā tur var tikt, bet pazuda skaņa.

-           Ja būtu pateikusi to vietu taksometra šoferim, viņš būtu aizvedis.

-             Man tikpat kā nebija naudas. Es taču tūlīt pat gāju ārā no mājas un biju pavisam aizmirsusi par naudu. Tā nu iznāca iet kājām.

-    Vai tev bez vectēva neviena nav?

-             Kad man bija seši gadi, mani vecāki un divi brāļi gāja bojā autoavārijā. Viņi brauca automašīnā, aizmugurē ietriecās kravas mašīna, uzsprāga degvielas tvertne, un visi sadega.

-    Tevi vienīgo izglāba?

-     Es tobrīd biju slimnīcā, un viņi brauca mani apraudzīt.

-     Re kā…

-            Kopš tā laika es dzīvoju kopā ar vectēvu. Skolā neesmu gājusi, arī ārā no mājas īpaši ne. Nav arī draugu…

-    Kā negāji skolā? Nemaz?

-            Jā, viņa atbildēja, it kā tā būtu parasta lieta. Vectēvs uzskatīja, ka nav nekādas vajadzības iet skolā. Visu, kas jāzina, viņš man iemācīja pats. Gan angļu valodu, gan krievu, gan arī anatomiju. Bet ēst gatavot un šūt man iemācīja tante.

-    Tante?

-            Mājkalpotāja, kas dzīvoja pie mums. Ļoti laba. Pirms trim gadiem viņa nomira no vēža. Un tā nu mēs ar vectēvu dzīvojam divatā.

-     Tad kopš sešu gadu vecuma tu pat neesi gājusi skolā?

-            Nūja. Bet tas nav nekas īpašs. Es taču visu protu. Protu piecas valodas, spēlēju klavieres un saksofonu… Varu salikt rāciju, esmu apguvusi gan jūras navigāciju, gan iešanu pa virvi… Esmu izlasījusi veselu kaudzi grāmatu. Un sviestmaizes taču bija garšīgas?

-    Jā, ļoti, es atbildēju.

-             Vectēvs teica, ka skola ir smadzeņu kropļošana sešpadsmit gadu garumā. Ari vectēvs tikpat kā nav gājis skolā.

-            Tas, protams, ir vareni, es atzinu. Bet vai tad tu neilgojies pēc vienaudžiem?

-             Nu, kā lai saka… Es taču visu laiku kaut ko darīju, tā īpaši skumt nemaz nebija laika. Turklāt neizskatījās, ka ar vienaudžiem būtu par ko runāt.

-     Hmm… es norūcu. Bet varbūt viņai taisnība.

-    Bet ar tevi ir ļoti interesanti.

-    Kāpēc tad tā?

-             Saproti… Tu tagad esi noguris, ja? Bet tavs nogurums ir kā tāda papildu enerģija. Un man tas ir kaut kas neizprotams. Tādus kā tu es vēl nebiju satikusi. Mans vectēvs nemaz nezina, kas ir nogurums. Un es ari ne… Paklau, tu tiešām tagad esi noguris?

-             Tiešām. Ļoti noguris, es atbildēju. Un varētu to atkārtot kaut vai divdesmit reizes.

-     Bet kā tas ir būt ļoti nogurušam? jautāja meitene.

-            Tas ir tā, ka dažādās izjūtas kļūst neskaidras sev pašam. Un tad sākas sevis žēlošana un dusmas uz citiem… Bet pēc tam citu žēlošana un dusmas uz sevi… Tā…

-     Es gan nesapratu ne vienu, ne otru.

-            Tā ir: beigās neko vairs nevar saprast. Tikai slīd gar acīm dažādi kadri, un katrs no tiem ir savā krāsā. Jo ātrāk slīd, jo briesmīgāks haoss rodas galvā.

-             Cik interesanti, noteica tuklīte. Tu tik labi to visu izstāsti…

-            Jā, es atbildēju. Par dzīvi saēdošo nogurumu, par nogurumu, kas rodas katrā no mums, es varētu stāstīt stundām. Un tā ir viena no tām lietām, ko nemāca skolās.

-     Vai tu spēlē saksofonu? viņa man jautāja.

-     Nē, es atbildēju.

-     Bet vai Čārlija Pārķēra plates tev ir?

-            Domāju, ka ir, bet tagad nav iespējams sameklēt, turklāt atskaņotājs ir sadauzīts un nebūtu, uz kā klausīties.

-     Bet ko tu proti spēlēt?

-     Neko, es atbildēju.

-    Vai drīkst tev pieskarties? meitene pēkšņi jautāja.

-            Nedrīkst, es atbildēju. Tās velna brūces dēļ sāp visās malās.

-     Kad sadzīs, tad drīkstēs?

-             Kad sadzīs. Un ja vēl nebūs pienācis Pasaules gals. Bet pagaidām runāsim par to, par ko jārunā. Tātad, pēc tam kad tavs vectēvs bija izgudrojis šaflingu, viņam krasi mainījās raksturs?

-            Nūja. Vectēvs ir kļuvis pavisam citāds. Drūms, nerunīgs, tikai staigā un kaut ko murmina zem deguna.

-     Vai vari atcerēties, ko viņš ir teicis par pašu šaflingu?

Tuklīte, ar pirkstu bikstot zelta auskarus, uz brīdi iegrima domās.

-            Viņš teica, ka tas ir durvis, kas ved uz jaunu pasauli. Un kaut gan tas izveidots kā palīglīdzeklis datu apstrādei, ar laiku to varētu izmantot arī tam, lai pārveidotu apkārtējo realitāti. Nu, apmēram tā, kā tas fiziķiem sanāca ar kodola sadalīšanu un atombumbu.

-            Kas tad te iznāk šaflings ir durvis uz jaunu pasauli, bet es būšu šo durvju atslēga?

-     Kopumā apmēram tā tas iznāk.

Briesmīgi gribējās izdzert lielu glāzi viskija ar ledu, taču ne viskija, ne ledus mājās vairs nebija.

-             Vai tu domā, ka tavs vectēvs ir nolēmis sarīkot pastardienu? es jautāju.

-            Nē! Nekādā ziņā! Vectēvam tiešām ir smags raksturs: viņš ir gan spītīgs, gan noslēgts, bet patiesībā viņš ir labs cilvēks. Tāds pats kā es vai tu.

-            Nu… Paldies, es neviļus nosmējos. Tā man tika pateikts pirmo reizi mūžā.

-    Turklāt vectēvs ļoti baidījās, ka pētījumu rezultāti varētu nonākt sliktās rokās. Kāpēc tad viņš pameta Sistēmu? Tāpēc, ka saprata: ja viņš turpinās pētījumus tur, jaunās zināšanas tiks izmantotas cilvēkam par sliktu. Un tad viņš aizgāja no Sistēmas un sāka strādāt viens pats.

-    Bet Sistēma taču darbojas cilvēka labā. Atšķirībā no šifrētājiem, kas zog no datoriem informāciju un palaiž to melnajā tirgū, tā sargā īpašuma tiesības. Vai tad tā nav?

Tuklīte vērīgi paskatījās uz mani un pēc tam paraustīja plecus.

-    Manuprāt, vectēvs nemaz necentās noteikt, kas ir labais un kas ir sliktais. Viņš teica, ka labais un sliktais ir fundamentālas cilvēka rakstura īpašības, un ar īpašuma problēmām tam nav nekāda sakara.

-     Nu… Varbūt ari tā, es piekritu.

-     Tieši tāpēc viņš nekad neuzticējās varai. Nekādai varai, principā. Protams, kādu laiku viņš pats bija viens no Sistēmas lielajiem, bet tas bija veids, kā tikt pie atļaujas brīvi izmantot bagātīgos datus, eksperimentu paraugus, izcilu simulācijas ierīci. Bet tad, kad viņš bija ticis galā ar šajlingu… viņš tūlīt pat iesniedza atlūgumu. Teica, ka tagad viņam esot mierīgāk un efektīvāk strādāt vienatnē. Sarežģītās iekārtas vairs nebija vajadzīgas, tagad bija darbs vairs tikai viņa prātam.

-     Re kā… Es aizdomājos. Kad viņš gāja prom no Sistēmas, vai gadījumā nepaņēma līdzi manu personīgo datu kopijas?

-     Es nezinu, viņa atbildēja. Bet, ja tas viņam būtu vajadzīgs, kāpēc gan ne? Viņš taču bija Centrālās laboratorijas direktors, un tāpēc viņam bija tiesības gan glabāt informāciju, gan ari ar to rīkoties.

Tad re, kā tas ir! Man uzausa skaidrība. Profesors bija nokopējis manus personālos datus, izmantojis tos savā privātajā laboratorijā un visus šos gadus strādājis pie šaflinga izveides uz manu smadzeņu bāzes! Tagad vismaz ir skaidra lietas būtība. Kā bija teicis punduris: pabeidzis pētījumus, viņš izsauca

mani un iedeva savus rezultātus, lai mana apziņa reaģētu uz tur apslēpto manis paša radītā šaflinga kodu.

Ja nu tā, tad mana apziņa vai arī zemapziņa jau ir sākusi reaģēt. Bumba ar laika degli, kā bija teicis punduris. Es aprēķināju galvā laiku, kas pagājis, kopš beidzu šaflingu. Tā kā tobrīd bija īsi pirms pusnakts, ir pagājusi gandrīz diennakts. Sasodīts! Es nezinu, kā bumba ir uzstādīta un pēc cik ilga laika tai vajadzētu sprāgt, taču, lai nu kā, divdesmit četras stundas jau ir garām.

-             Man ir vēl viens jautājums, es turpināju. Tu teici "Pasaules gals", vai ne?

-    Jā, tā ir. Tā teica vectēvs.

-            Vai vectēvs teica: "Pasaules gals," pirms sāka darbu ar maniem datiem? Vai pēc tam?

-             Pēc tam, viņa atbildēja. Šķiet, ka tā. Vectēvs tikai pēdējā laikā sāka tā īsti par to runāt. Kas ir? Vai tas ir svarīgi?

-             Es īsti nezinu. Bet kaut kas tur ir. Tas ir, mana šaflinga parole ir "Pasaules gals". Nedomāju, ka tā būtu sakritība.

-    Kāda ir tavas paroles būtība?

-             Es nezinu. Viss, kas saistīts ar manām smadzenēm, ir noslēpts man pašam nesasniedzamā vietā. Es zinu tikai apzīmējumu "Pasaules gals".

-    Vai tiešām nav iespējams tikt klāt?

-            Nav iespējams, es atbildēju. Pat ja ņemtu palīgā veselu armijas divīziju, Sistēmas pazemes noliktavās nevar ietikt nekā. Viņi ir piesardzīgi un precīzi un izmanto speciālas iekārtas.

-     Vectēvs, izmantodams savu stāvokli, to iznesa, vai ne?

-            Varbūt. Bet tas ir tikai minējums. Neatliek nekas cits, kā jautāt tavam vectēvam pašam.

-    Tātad tu izglābsi viņu no Tumsas radījumu ķetnām?

Es, turēdams roku uz vēdera, apsēdos uz gultas. Galva sāpēja tā, it kā no iekšpuses kāds urbtu smadzenes.

-            Tā rādās, ka nāksies, es noteicu. Nezinu, ko nozīmē viņa "Pasaules gals", bet neņemt vērā to nevar. Ja sēdēsim, rokas salikuši, kādam var klāties plāni.

Un varbūt tas "kāds" esmu es pats.

-    Tātad tev jāizglābj mans vectēvs.

-    Tāpēc, ka mēs visi esam labi cilvēki?

-     Nūja, tuklīte piekrita.

18 pasaules gals sapņu lasīšana

Tā arī neticis ar sevi skaidrībā, es atgriezos pie veco sapņu lasīšanas. Ziema pieņēmās spēkā, un nebija vēlams iekavēt darbu. Turklāt, lasot sapņus, varēju kaut uz laiku aizmirst par dīvaino zaudējuma sajūtu sevī.

Bet, jo vairāk lasīju sapņus, jo vairāk manī auga nespēks. Nespēka cēlonis slēpās faktā: lai kā es centos, es nebiju spējīgs saprast vecajos sapņos izklāstītā būtību. Es tos varēju izlasīt, bet nevarēju izprast to nozīmi. Tas bija tāpat, kā dienu no dienas lasīt nesaprotamus rakstus. Tikpat labi es būtu varējis katru dienu raudzīties upes plūdumā. Es ne pie kā nenonācu. Sapņu lasīšanas tehnika bija progresējusi, bet arī tas mani neglāba. Tehnika bija uzlabojusies, un es varēju sekmīgi tikt galā ar prāvu veco sapņu daudzumu, bet tukšums manā dvēselē auga. Progresa dēļ cilvēks var ilgi turpināt pūlēties. Taču es nebiju spējīgs ne pie kā nonākt.

-     Es nesaprotu, kāda nozīme ir vecajiem sapņiem, es atzinos bibliotekārei. Tu teici, ka veco sapņu nolasīšana no galvaskausiem ir mans darbs. Taču tie iziet man cauri neaizķerdamies. Es nevaru nevienu no tiem izprast un, jo vairāk lasu, jo vairāk jūtu, ka es sevi nolietoju.

-     Bet ar visu to tu turpini lasīt sapņus gluži kā apmāts. Kāpēc tā?

-     Es nezinu, es teicu un nogrozīju galvu. Es strādāju arī tāpēc, lai tiktu vaļā no zaudējuma sajūtas. Tomēr es labi sapratu, ka tas nav īstais iemesls. Vai gan tāpēc vien es kā apmāts koncentrētos uz sapņu lasīšanu?

-     Es domāju tas ir saistīts ar tevi pašu, viņa ieminējās.

-     Ar mani pašu?

-    Varbūt tu pārāk cītīgi sevi slēp? Es neko īsti nezinu par dvēseli, bet liekas, ka tu to esi pārāk cieši aizvēris. Tas ir tāpat kā ar vecajiem sapņiem: tie grib, lai tu viņus izlasi, un tu pats arī gribi to darīt.

-     Kāpēc tu tā domā?

-     Tāda ir tā sapņu lasīšana. Tāpat kā, mainoties gadalaikiem, putni lido uz Dienvidiem vai Ziemeļiem, tā sapņu lasītāji turpina lasīt sapņus.

Viņa izstiepa roku un uzlika to virsū manai plaukstai uz galda. Tad pasmaidīja. Viņas smaids likās kā caur mākoņiem izlīdis liegs pavasara stariņš.

-     Izlaist sevi brīvībā. Tu taču neesi cietumnieks. Tu esi putns debesis, kas lido pēc sava sapņa.

Beigu beigās man neatlika nekas cits, kā atkal iedziļināties vecajos sapņos. Es paņēmu vienu no sapņiem, kas bija sarindoti neskaitāmajos grāmatu plauktos, un piesardzīgi noliku to uz galda. Viņa ar mitru drāniņu noslaucīja no galvaskausa putekļus, pēc tam ar sausu drāniņu kādu brīdi to spodrināja. Rūpīgi noslaucīta un nospodrināta, vecā sapņa virsma bija balta kā tikko uzkritis sniegs. Tukšie acu caurumi vājajā gaismā izskatījās kā divas bezdibenigi dziļas akas.

Es piesardzīgi ar abām rokām apņēmu galvaskausu un gaidīju, kad tas mana ķermeņa siltuma iespaidā sāks nedaudz sasilt. Sasniedzis noteiktu temperatūru ne augstāku par to, kādu dod ziemas saule -, balti nospodrinātais galvaskauss sāka stāstīt sevī ieslēgto sapni. Es aizvēru acis, dziļi ieelpoju, atvēru dvēseli un ar pirkstu galiem nolasīju kārtējo stāstu. Tomēr šī balstiņa bija pārāk sīka, tās aprakstītie tēli blāvoja kā tālas zvaigznes rītausmā. Tas, ko es varēju nolasīt, nebija nekas vairāk kā daži neskaidri fragmenti, un, lai kā ari censtos šos fragmentus savienot, to kopējo ainu nevarēju aptvert.

Tur bija vēl neredzētas ainavas, skanēja vēl nedzirdēta mūzika, tika čukstēti nesaprotami vārdi. Tas viss pēkšņi izpeldēja no tumsas dzelmes un tikpat pēkšņi nogrima tumsas dzelmē atpakaļ. Starp vienu un nākamo fragmentu nebija nekādas saistibas. Tas bija tā, it kā es klausītos radio, nemitīgi pārslēgdamies no vienas radio stacijas uz citu. Es koncentrēju visu uzmanību pirkstu galos, bet, lai cik pūlētos, rezultāts bija nemainīgs. Es gan sapratu, ka vecie sapņi cenšas man kaut ko pateikt, taču nespēju to nolasīt kā stāstu. Varbūt manā lasīšanas veidā bija kādas nepilnības. Bet varbūt tas bija tāpēc, ka ilgajā laikā to vārdi ir novecojuši un pārveidojušies. Vai varbūt arī tādēļ, ka starp stāstu, ko iedomājas viņi, un to, ko iedomājos es, ir lielas laika un konteksta atšķirības.

Tā nu man nekas cits neatlika, kā klusējot noskatīties nesakarīgos fragmentus, kuri uzradās un atkal izdzisa manā galvā. Protams, tur bija arī pāris pašsaprotamu skatu, kādus es biju pieradis redzēt. Zaļa zāle līgojas vējā, debesīs peld balti mākoņi, saules stari šūpojas upes viļņos… Tādas ikdienišķas ainavas. Tomēr šīs ainavas, kurās nebija nekā īpaša, piepildīja manu dvēseli ar savādām, grūti izsakāmām skumjām. Es nekādi nevarēju saprast, vai pašās ainavās neslēpjas kas tāds, kas pamodina skumjas. Tās parādījās kā gar logu aizpeldoši kuģi un, neatstājot nekādas pēdas, vienkārši izzuda.

Kad pagājušas kādas desmit minūtes, vīzija kā noplokošs jūras bēgums sāk zaudēt siltumu un drīz atgriežas vēsajā un baltajā galvaskausā, lai atkal iegrimtu ilgā miegā. Un no maniem pirkstu galiem nolās ūdens piles… Mans sapņu lasītāja darbs ir šo nebeidzamo lietu atkārtojums.

Kad vecie sapņi pilnībā zaudējuši siltumu, es pasniedzu galvaskausu viņai un viņa to noliek pie citiem uz letes. Pa to laiku es, uzlicis rokas uz galda, atpūšos no sasprindzinājuma. Dienā varēju izlasīt kādus piecus sešus vecos sapņus. Šo skaitu pārsniedzot, manas koncentrēšanās spējas sāka streikot un pirkstu gali varēja nolasīt vairs tikai kaut ko līdzīgu niecīgiem dūcieniem. Kad lasītavas pulkstenis rādīja vienpadsmit, biju tā noguris, ka bridi vajadzēja saņemties, lai pieceltos no krēsla.

Darba beigās bibliotekāre vienmēr ielēja karstu kafiju. Bet reizēm cienāja ar mājās ceptiem cepumiem vai augļu maizi.

Mēs, gandrīz nesarunādamies, sēdējām viens otram pretī, dzērām kafiju un ēdām saldumus. Es biju noguris un kādu laiku nebiju spējīgs uz sarunu. Viņa to saprata, tāpēc, tāpat kā es, klusēja.

-     Varbūt tā ir mana vaina? viņa man jautāja. Varbūt tāpēc, ka es nespēju tev atbildēt, tava dvēsele ir cieši aizslēgta?

Mēs sēdējām uz pakāpieniem, kas veda no tilta vidus uz smilšu sēkli, un raudzījāmies uz upi. Bālais mēness, sarāvies no aukstuma, viegli drebēja upes ūdeni. Mazā koka laiviņa, ko kāds bija piesējis pie pāla zem kāpnēm, tikko samanāmi mainīja ūdens viļņošanos. Mēs sēdējām blakus uz šaurajiem pakāpieniem, un mans plecs visu laiku juta viņas siltumu. Es nodomāju: "Cik savādi! Cilvēki identificē cilvēka siltumu ar dvēseli. Tomēr dvēselei un ķermeņa siltumam nav nekā kopīga."

-    Tā nav, es atbildēju. Tu ne pie kā neesi vainīga. Problēma ir manī pašā. Es nespēju līdz galam saprast, ko īsti gribu. Un manā dvēselē valda pilnīgs haoss.

-     Bet varbūt tu neizproti pats sevi?

-     Kā nu kuro bridi, es paskaidroju. Gadās, ka izdaru visu pareizi, bet, kāpēc esmu tā darījis, saprotu tikai vēlāk. Un reizēm saprotu tad, kad viss jau ir par vēlu. Lielākoties iznāk rīkoties, tā arī neizprotot pašiem sevi, un tas visiem sagādā krietnas neērtības.

-    Man šķiet, ka tava atmiņa ir viena ļoti nepilnīga parādība, viņa smaidot sacīja.

Es izvilku rokas no kabatām un vēroju tās mēness gaismā. Mēness staros manas baltās rokas izskatījās kā piederīgas ģipša skulptūrai, kura nezina, kur tās galu galā liekamas.

-    Es arī tā domāju. Briesmīgi nepilnīga, es piekritu. Bet tā atstāj pēdas gluži kā pēdas sniegā. Un mēs varam iet pa šim pēdām un redzēt, uz kurieni tās aizved…

-    Un uz kurieni tad tās aizved?

-            Uz sevi, es atbildēju. Tāpēc jau cilvēkam ir vajadzīgas domas. Ja to nav, nav ari, kur iet.

Es pavēros uz mēnesi. Ziemas mēness, nedabiski spoži spīdēdams, peldēja debesis virs Pilsētas, kuru iekļāva augstā Siena.

-    Tu pilnīgi ne pie kā neesi vainīga, es atkārtoju.

19 skarbĀ BRĪNUMZEME Hamburgers. Skyline. Gala termiņš

Nolēmām, ka vispirms kaut kur jāpaēd. Man nemaz īpaši negribējās, taču nevarēja zināt, kad nākamreiz būs iespējams ieturēt maltīti; tāpēc likās, ka labāk kaut ko notiesāt. Vismaz hamburgeru ar alu kaut kā vajadzētu iestumt vēderā. Meitene pusdienās bija apēdusi tikai šokolādes tāfelīti, tādēļ teica, ka esot pilnīgā badā. Nekam vairāk kā šokolādei viņai nebija pieticis naudas.

Uzmanīgi, lai neskartu brūci, uzvilku zilos džinsus, virs T krekla uzģērbu sporta kreklu un virs tā vēl plānu džemperi. Tad drošības pēc no skapja izvilku alpīnistu neilona vējjaku. Lai kā uz to skatītos, meitenes rozā kostīms nepavisam nederēja pazemes pētīšanai, bet manā drēbju skapī diemžēl nebija ne viņas izmēra krekla, ne bikšu. Biju kādus desmit centimetrus garāks par viņu, bet viņa izskatījās kādus desmit kilogramus smagāka par mani. Patiesībā būtu labi ieiet veikalā un nopirkt kādu ērtu apģērba gabalu, bet šādā nakts stundā neviens veikals nav atvērts. Iedevu viņai Amerikas armijas biezo žaketi, kas viņai knapi gāja ciet. Nezināju, ko lai iesāk ar augstpapēžu kurpēm, bet viņa paskaidroja, ka birojā esot sporta kurpes un gumijas zābaki.

-    Rozā sporta kurpes un rozā gumijas zābaki, viņa precizēja.

-    Tev patīk rozā krāsa?

-     Vectēvam patīk. Viņš teica, ka man ļoti piestāvot rozā apģērbs.

-    Piestāv jau gan, es piekritu. Tie nav meli, viņai tiešām piestāv. Kad apaļīgas meitenes uzvelk rozā apģērbu, viņas bieži vien izskatās pēc milzīgām zemeņu kūkām, bet viņai šī krāsa izskatījās labi.

-    Un vēl tavam vectēvam patīk apaļīgas meitenes, vai ne? drošības pēc es pajautāju.

-    Jā, protams, rozā meitene atbildēja. Tādēļ es vienmēr gādāju par to, lai būtu apaļīga. Es kārtīgi ēdu. Ja to nedara visu laiku, tad pamazām notievē, tāpēc es cenšos daudz ēst sviestu un krēmu.

-     Hmm… es norūcu.

Atvēru skapi, izvilku mugursomu un, pārliecinājies, ka tā nav sagriezta, sabāzu tajā abu virsjakas, kabatas lukturīti, magnētu, cimdus, dvieli, lielu nazi, šķiltavas, virvi un paciņu sausā spirta. Tad aizgāju uz virtuvi un uz grīdas salasīju pārtikas produktus: divus maizes gabalus, sālītu liellopu gaļu, persikus, desiņas un konservētus greipfrūtus. Visu ieliku mugursomā. Pielēju pilnu blašķi ar ūdeni. Pēc tam sabāzu kabatās visu skaidro naudu, cik vien bija mājās palikusi.

-     Gluži kā uz pikniku, noteica meitene.

-    Tiešām, es piekritu.

Pirms aiziešanas vēlreiz pārlaidu skatienu savam dzīvoklim, kas izskatījās pēc lielgabarīta atkritumu izgāztuves. Tāda ir visa dzīve. Lai ko uzceltu, tas prasa diezgan daudz laika, bet izpostīšanai pietiek ar mirkli. Šīs mazās trīs istabiņas bija mani mazliet nogurdinājušas, tomēr visā visumā te bija gluži laba dzīve. Taču tas viss izzuda kā rīta dūmaka laikā, kāds būtu vajadzīgs, lai izdzertu divas bundžiņas alus. Mans darbs, viskijs, miers, vientulība, Samersets Moems un Džona Forda kolekcija viss pārvērtās par nekur vairs nederīgiem lūžņiem.

"Pļavas spožums, puķu godība," domās nocitēju. Tad es parāvu uz leju pie durvīm esošo sviru un atslēdzu dzīvoklim elektrību.

Brūce vēderā sāpēja pārāk stipri, lai spētu nopietni domāt, un biju ari pārāk noguris, tāpēc beigu beigās nolēmu nedomāt neko. Ja domu pamet pusceļā, tad daudz labāk ir nedomāt vispār. Es nobraucu lejā ar liftu, nogāju uz autostāvvietu pagrabā, atvēru mašīnas durvis un nometu mantas uz aizmugures sēdekļa. Ja mūs novēro, lai mūs atrod, ja mums seko, lai seko. Man tas viss jau likās vienaldzīgs. No kā visvairāk vajadzētu uzmanīties? No šifrētājiem, Sistēmas vai no tiem tipiņiem ar nazi? Patiesībā varētu veiksmīgi izbēgt no visiem trim, bet pašreiz man tas nav pa spēkam. Man uz vēdera bija sešus centimetrus garš griezums, mani mocīja bezmiegs un nu vēl kopā ar resnulīti nāksies pazemes tumsā saskrieties ar Tumsas radījumiem. Lai katrs dara, kā grib.

Man negribējās sēsties pie stūres, un es jautāju meitenei, vai viņa prot vadīt automašīnu. Viņa atbildēja, ka neprot.

-     Piedod! Ar zirgu gan es varētu braukt, viņa paskaidroja.

-    Nekas. Varbūt kādreiz būs nepieciešams braukt ar zirgu, sacīju es.

Pārliecinājies, ka bāka ir gandrīz pilna, es izbraucu mašīnu no autostāvvietas. Tad no dzīvojamās zonas izlīkumoju uz lielās autostrādes. Lai ari bija nakts vidus, iela bija pilna mašīnu. Apmēram puse no tām bija taksometri, pārējās smagās un vieglās mašīnas. Es nevarēju saprast, kāpēc tik daudziem cilvēkiem ir nepieciešams nakts vidū braukāt apkārt pa ielām. Kādēļ gan, sešos beiguši darbu un atgriezušies mājās, visi neieveļas gultā, neizslēdz gaismu un neguļ?

Tomēr galu galā tā bija viņu problēma. Lai kā es domātu, pasaule izvērsīsies pēc saviem likumiem. Lai kā es domātu, arābi turpinās urbt naftu, cilvēki no tās naftas ražos elektrību un degvielu un pusnakts ielās turpinās dzīties pēc savām vēlmēm. Man drīzāk jātiek galā ar savu šābrīža problēmu.

Turot rokas uz stūres un gaidot zaļo signālu, gari nožāvājos.

Priekšā stāvēja smagā mašīna, tik augstu piekrauta ar papīra saiņiem, it kā šo kravu piegādātu debesīm. Blakus baltā sporta Skyline brauca jauns pārītis. Es nezinu, vai viņi devās izklaidēties vai atgriezās mājās, bet abi izskatījās nogarlaikojušies. Meitene, kas pa logu bija izbāzusi roku, uz kuras bija divas zelta ķēdītes, uzmeta man skatienu. Tas nenozīmēja, ka viņai būtu kāda interese par mani. Vienkārši nebija nekā cita, uz ko viņai skatīties. Būtu derējis jebkas Denis[20], plakāts, ceļa zīme, mana seja… Es ari uzmetu skatienu viņai. Viņa bija no tām skaistulēm, kādas sastopamas visur. Televīzijas seriālā viņa varētu būt draudzene, ar kuru kopā kafejnīcā dzer tēju un uzdod tādus jautājumus kā: "Kas noticis? Ar tevi kaut kas nav kārtībā?" Parasti tāda parādās vienu reizi, un, kad ir pazudusi no ekrāna, viņas seju atcerēties nav iespējams.

Luksoforā iedegās zaļā gaisma, un, kamēr priekšā stāvoi.i smagā mašīna lēnām sāka kustēties, baltais Skyline, kārtiļ'j norūcies, kopā ar skanošo Duran Duran izzuda no mana redzesloka.

-    Uzmani mašīnas aizmugurē, es sacīju tuklītei. Ja kada mašīna turas astē, pasaki!

Meitene pamāja un pagriezās.

-     Domā, ka mums kāds sekos?

-     Nezinu, es atbildēju. Bet uzmanīties nav lieki. Vai hamburgeru ēdīsi? Tas daudz laika neprasa.

-    Jebkas derēs.

Es piebraucu pie pirmā drive-through hamburgeru veikala, kas gadījās ceļā. Meitene sarkanā minikleitiņā uzlika uz lodziņa paplāti un pieņēma pasūtījumu.

-    Dubulto siera burgeru, kartupeļu salmiņus un karstu šokolādi, pasūtīja tuklīte.

-     Parasto burgeru un alu, es palūdzu.

-    Atvainojiet, bet alus nav, paziņoja viesmīle.

-     Parasto burgeru un kolu, es izlaboju. Kā gan man varēja ienākt prātā, ka drive-through hamburgeru veikalā ir alus?

Kamēr gaidījām pasūtītos ēdienus, raudzījāmies, vai kāds mums nav sekojis, bet nevienas mašīnas nebija. Bet, ja tā ari būtu, tad taču nopietns sekotājs neiebrauktu tajā pašā stāvvietā, kur mēs. Tāds būtu noslēpies kaut kur netālu un gaidītu, kad atkal parādīsimies uz šosejas. Beidzu vērot apkārtni un mehāniski stūmu vēderā iedoto hamburgeru, kartupeļu salmiņus un ātrgaitas ceļa talona lieluma salātu lapiņas kopā ar kolu. Tuklīte lēnām un ar baudu tiesāja savu siera burgeru, piekoda kartupeļu salmiņus un lēnītēm dzēra karsto šokolādi.

-     Vai negribi kartupeļu salmiņus? meitene man jautāja.

-     Nē, paldies, es atbildēju.

Kad meitene bija izēdusi visu šķīvi, viņa izdzēra pēdējo karstās šokolādes malku, tad nolaizīja no pirkstiem kečupu un sinepes un ar papīra salveti noslaucīja pirkstus un muti. Jau uzmetot aci, varēja saprast, ka bija garšīgi.

-    Labi, ja runājam par tavu vectēvu, es iesāku, vispirms tā kā vajadzētu aiziet uz pazemes laboratoriju, vai ne?

-     Laikam gan. Varbūt atradīsim kādas pēdas. Tad jau es sapratīšu.

-     Bet kā var tikt garām Tumsas radījumu perēklim turpat blakus? Ultraskaņas ģenerators taču ir iznīcināts, vai ne?

-      Par to neuztraucies. Ir viena maza pārnēsājama ierīce ārkārtas gadījumiem. Nav nekāda jaudīgā, bet Tumsas radījumi no tās baidās.

-    Tad jau nekādu problēmu nav, es nomierinājos.

-    Tik vienkārši tas ari nemaz nav, meitene iebilda. Pārnēsājamās ierīces baterijas darbojas kādu pusstundu. Pēc pusstundas ģenerators ir jāuzlādē.

-     Hmm… es norūcu. Un cik daudz laika vajag, lai to uzlādētu?

-    Piecpadsmit minūtes. Pusstundu strādā. Piecpadsmit minūtes atpūšas. Ar to pietiek, lai aizietu no biroja uz laboratoriju un atpakaļ.

Es atmetu ar roku un neko neteicu. Vismaz tā, un jāiztiek vien ar to, kas ir. Es izbraucu no stāvvietas, sameklēju diennakts lielveikalu un nopirku divas alus bundžiņas un blašķīti viskija. Tad, apturējis mašīnu, izdzēru abas bundžiņas alus un kādu ceturto daļu viskija. Kļuva vieglāk. Aizgriezu viskija pudeli un pasniedzu meitenei, lai ieliek mugursomā.

-    Kāpēc tu tik daudz dzer? meitene jautāja.

-     Laikam tāpēc, ka baidos, es atbildēju.

-     Es ari baidos, bet nedzeru.

-     Mums ir dažādas bailes.

-    īsti nesaprotu, viņa atzinās.

-    Jo vecāks ir cilvēks, jo vairāk viņa dzīvē ir neatgūstamu lietu, es paskaidroju.

-    Un jo stiprāk viņš nogurst?

-     Nūja, es pamāju. Arī nogurst.

Viņa pagriezās pret mani, izstiepa roku un pieskārās manai auss ļipiņai.

-    Viss ir kārtībā. Neuztraucies! Es visu laiku būšu blakus, viņa sacīja.

-     Paldies, es noteicu.

Novietoju mašīnu biroju ēkas stāvlaukumā, kur līdzās bija viņas vectēva birojs, izkāpu no mašīnas un uzmetu plecos mugursomu. Brūce sāpēja zvērīgi stipri. Sāpes bija tādas, it kā pāri vēderam lēni brauktu ar sienu piekrautas kravas mašīnas. Tā ir tikai sāpes, es nemitējos atkārtot. Tikai ārējas sāpes, un tām nav nekāda sakara ar manu ķermeni. Tikpat kā lietus. Pārejoša parādība. Sakopojis vēl palikušās pašcieņas druskas, izmetu no galvas domas par brūci un ātriem soļiem sekoju meitenei.

Pie ieejas gados jauns milzenis apsargs pieprasīja uzrādit "iedzīvotāja apliecību". Meitene izvilka no kabatas plastmasas karti un pasniedza to apsargam. Viņš datorā pārbaudīja meitenes vārdu un istabas numuru, kas parādījās uz monitora, un tikai tad nospieda slēdzi un atvēra vestibila durvis.

-     Šī ir ļoti īpaša māja, šķērsojot plašo zāli, meitene paskaidroja. Visi šīs mājas iedzīvotāji ir saistīti ar kādiem noslēpumiem, un, lai tos sargātu, ir ieviesta īpaša drošības sistēma. Šeit, piemēram, tiek veikti svarīgi pētījumi, notiek slepenas sapulces un nu, un tā tālāk. Kā tu jau redzēji, apsardze pie ieejas pārbauda identitāti un pēc tam ar TV kamerām seko līdz pēdējam solim, vai cilvēks aizgājis uz turieni, kur bija teicies iet. Tā ka ari jebkuri sekotāji tālāk par vestibilu tikt nevarētu.

-    Tad jau apsardzei ir zināms, ka tavs vectēvs ir izveidojis eju no ēkas uz pazemi?

-    Hmm, kas to lai zina? Tomēr diez vai. Kad šo ēku būvēja, vectēvs pasūtīja īpašu plānojumu, kas ļautu nokļūt pazemē, bet par to zināja tikai pāris cilvēku. Ēkas īpašnieks un projektētājs. Celtnieki uzskatīja, ka tā būs ventilācijas šahta, un, man šķiet, visi oficiālie rasējumi tika viltoti.

-     Varu iedomāties, kas par naudas žūksni viņam aizgāja!

-     Protams. Bet vectēvam ir daudz naudas, meitene paskaidroja. Man ari. Es taču esmu ļoti bagāta. Es vecāku mantojumu un apdrošināšanas naudu esmu pavairojusi, pērkot un pārdodot akcijas.

Viņa izvilka no kabatas atslēgas un atvēra lifta durvis. Mēs iekāpām jau pazīstamajā plašajā un savādajā liftā.

-    Akcijas? es pārjautāju. .

-     Nūja, vectēvs iemācīja darboties ar akcijām. Kā jāievāc informācija, kas ir tirgus analīze, krāpšanās ar nodokļiem un citas tādas lietas. Biržas ir interesantas. Esi mēģinājis?

-     Diemžēl neesmu vis, es paraustīju plecus. Taisnību sakot, es pat neesmu pa visu savu mūžu atvēris depozīta kontu.

-    Pirms vectēvs kļuva par zinātnieku, viņš bija biržas mākleris, bet vēlāk viņam bija sakrājies tik daudz naudas, ka viņš nezināja, kur to likt, un tā, pametis biržu, vectēvs kļuva par zinātnieku. Vareni, vai ne?

-    Vareni gan, es piekritu.

-    Lai arī ko vectēvs darītu, viņš vienmēr ir labākais, meitene palielījās.

Lifts, tāpat kā iepriekšējo reizi, virzījās ar tādu ātrumu, ka nevarēja saprast, vai tas ceļas augšup vai brauc lejup. Tāpat kā iepriekš, tas brauca ļoti ilgi, un, iedomājoties, ka mani visu laiku novēro TV kameras, es nebiju spējīgs nomierināties.

-      Vectēvs teica, ka skolas izglītība tikai traucē, ja kādā jomā gribi kļūt par labāko. Kā tu domā? viņa man vaicāja.

-    Jā, droši vien tā ir, es atbildēju. Es sešpadsmit gadus gāju visādās skolās, bet nedomāju, ka tas kaut kam īpaši noderētu. Ne es protu svešvalodas, ne protu spēlēt mūzikas instrumentus, nezinu ari par biržām un neprotu jāt ar zirgu.

-     Kādēļ tad tu skolu nemeti pie malas? Ja vien to gribas, tad taču to var izdarīt jebkurā laikā, vai ne?

-     Nu, tā jau ir gan… es piekritu un aizdomājos. Tiešām, ja vien būtu gribējis, būtu varējis to izdarīt jebkurā brīdi. Bet tolaik man tas neienāca prātā. Mana ģimene atšķirībā no tavas bija pavisam parasta, un man ne prātā nenāca, ka varbūt varētu kādā jomā kļūt labākais.

-    Tas nu gan nav pareizi. Meitene pašūpoja galvu. Katram cilvēkam ir dots talants vismaz kādā vienā lietā kļūt par labāko. Tikai ne visi spēj to sevī atrast. Cilvēki, kas nezina, kā to izdarīt, sajauc visu kopā, tāpēc vairums cilvēku nevar kļūt par labākajiem. Un tad pamazām tāpat vien nolietojas.

-    Tādi kā es, es noteicu.

-    Ar tevi ir citādi. Tevi ir kaut kas ipašs. Tev apkārt ir ļoti cieta emociju čaula, un zem tās saglabājies daudz visa kā dzīva un nesabojāta.

-     Emociju čaula?

-    Jā, tā ir, meitene turpināja. Tādēļ vēl nav par vēlu. Paklau, kad viss šis būs cauri, vai tu negribi dzīvot kopā ar mani? Ne jau precēties, bet vienkārši dzīvot kopā. Aizbrauktu uz kādu mierīgu vietiņu, kā, piemēram, Grieķija, Rumānija vai Somija, un dzīvotu, abi kopā jātu ar zirgu un dziedātu. Naudas man ir kā spaļu, un pamazām tu pārvērstos par kādu "labāko".

-     Hmm… es norūcu. Nebija slikti. Tā kā mana, skaitļotāja, dzīve šī atgadījuma dēļ ir nonākusi savādā situācijā, tad aizlaisties uz ārzemēm būtu vairāk nekā vilinoši. Tikai tādas pārliecības, ka ar laiku es tiešām varētu kļūt par kaut ko īsti labu, gan man nebija. Labākie cilvēki par tādiem kļūst tieši tāpēc, ka jau no sākuma tic savām spējām kļūt par labākajiem. Bet no tiem, kuriem nav ticības sev, parasti nekas jēdzīgs ari nesanāk.

Kamēr es biju aizdomājies par to visu, lifta durvis atvērās. Viņa izgāja pirmā, un es viņai sekoju. Tāpat kā iepriekšējā reizē, viņa, klidzinot augstpapēžu kurpes, steidzīgi devās uz priekšu pa gaiteni un es gāju nopakaļ. Acu priekšā līgani šūpojās patīkamas formas gurni, soļu ritmā zibēja zelta auskari.

-    Pieņemsim, ka mēs sāktu dzīvot kopā, es uzrunāju viņas muguru. Tu man tik daudz visa kā sniegtu, bet es nespētu neko pretī dot, un tas nu man šķiet ārkārtīgi negodīgi un nedabiski.

Viņa palēnināja gaitu un ļāva sevi panākt.

-     Un tu patiešām tā domā?

-     Es tā domāju, atbildēju. Nedabiski un negodīgi.

-     Bet es domāju, ka noteikti ir kaut kas, ko tu vari sniegt man, viņa sacīja.

-     Piemēram? es pajautāju..

-     Piemēram, tava emociju čaula. Man ļoti gribētos to izprast: kā tā ir veidota, kā darbojas un tā tālāk. Es ko tādu neesmu vēl sastapusi, tāpēc mani tas ārkārtīgi interesē.

-    Tas nu nav nekas īpašs, es atteicu. Katram cilvēkam ir biezāka vai plānāka jūtu čaula, ja vien meklēsi, atradīsi nezin cik. Tā kā tu īsti neesi izgājusi sabiedrībā, tu nevari saprast parasta cilvēka parasto dvēseli.

-     Tu tiešām neko par sevi nezini, tuklīte sacīja. Tavs ķermenis taču ir spējīgs veikt šaflingu, vai ne?

-    Jā, ir gan. Bet tā ir spēja, ko man piešķīra tikai kā darba instrumentu. Man veica operāciju un pēc tam ilgi trenēja. Lielākā daļa cilvēku, tikai trenējoties vien, kļūst spējīgi veikt šaflingu. Šī spēja īpaši neatšķiras no spējas darboties ar skaitīkļiem vai spēlēt klavieres.

-     Tas nav tik vienkārši, viņa apstrīdēja. Tiešām no sākuma visi tā domā. Tāpat kā tu domā, ka ar treniņiem vien jebkurš kaut gan, protams, tikai tie cilvēki, kas izvēlēti ar noteikta līmeņa testu, var apgūt šaflingu. Arī vectēvs tā domāja. Viņš atlasīja divdesmit sešus cilvēkus; viņiem tika veikta operācija un apmācība kā tev un piešķirta prasme veikt šaflingu. Tajā brīdī nekādu trūkumu nebija. Problēmas radās pēc tam.

-    Neesmu par to dzirdējis, es atzinos. Man teica tikai: "Projekts tiek īstenots veiksmīgi"…

-     Kā tad, tas bija publiskajā paziņojumā. Pat patiesība tā nepavisam nebija. No šiem divdesmit sešiem cilvēkiem divdesmit pieci gada līdz pusotra laikā pēc apmācības beigām nomira. Tu esi vienīgais, kas palika dzīvs. Tikai tu vienīgais esi nodzīvojis vairāk nekā trīs gadus un bez jebkādām problēmām un šķēršļiem turpini veikt šaflingu. Vai arī tagad tu vēl domā, ka esi parasts cilvēks? Tu tagad esi vissvarīgākais visai cilvēcei.

Dzirdētā apstulbināts, rokas iebāzis kabatās, bridi klusēdams turpināju iet pa gaiteni. Situācija pārsniedza manu personīgo uztveres spēju robežas un turpināja izplesties nezin cik tālu. Līdz tādiem plašumiem un dziļumiem, kādus cilvēkam ne aptvert nav ļauts.

-     No kā viņi visi nomira? es jautāju meitenei.

-     Nezinu. Nāves iemesls īsti nav skaidrs. Es zinu, ka viņi nomira no kādiem smadzeņu funkciju traucējumiem, bet kādiem un kādēļ tā notika, nebija skaidrs.

-     Bet ir taču kāda hipotēze, vai ne?

-    Nu… Vectēvs man skaidroja tā: parasts cilvēks nevar izturēt ielaušanos savā apziņas kodolā, un, ja tas tomēr notiek, smadzeņu šūnas cenšas izveidot sava veida pretvielas. Tomēr visa tā reakcija ir tik strauja, ka smadzenes piemeklē šoks un iestājas nāve. Patiesībā ir daudz sarežģītāk, bet tas ir tāds vienkāršs skaidrojums.

-    Tad kāpēc es esmu palicis dzīvs?

-     Iespējams, tev ir iedzimtas dabiskās pretvielas. Tā pati emociju čaula, par kuru es runāju. Kādu nezināmu iemeslu dēļ tāda lieta tev jau ir smadzenēs izveidojusies un tu vari dzīvot tālāk. Vectēvs centās izveidot šo čaulu mākslīgi un tādējādi pasargāt tos, kuri bija vēl palikuši dzīvi, tomēr šī aizsardzība izrādījās pārāk vāja.

-     Šī čaula bija kaut kas līdzīgs melones mizai?

-     Vienkārši izsakoties, jā.

-     Un kā tad nu ir, es turpināju, vai šī mana čaula ir iedzimta vai iegūta?

-     Šķiet, ka pa daļai ir dabiska, pa daļai iegūta. Bet neko vairāk vectēvs neizstāstīja. Viņš teica, ka, jo vairāk es zināšu, jo bīstamāka būs mana dzīve. Pēc viņa hipotēzes, tādi cilvēki kā tu pasaulē ir tikai viens no miljona vai pat no pusotra miljona. Un, kas ir pats briesmīgākais, viņus atrast iespējams tikai vienā veidā: izmēģinot to šaflinga spējas.

-    Tad, ja vectēva hipotēze ir pareiza, iznāk: tas, ka es tiku iekļauts to divdesmit sešu cilvēku vidū, ir vienkārši sakritība.

-    Kā tad. Un tieši tāpēc tu biji viņam neizsakāmas vērtības paraugs. Visa eksperimenta atslēga.

-    Ko tavs vectēvs gribēja ar mani darīt? Ko nozīmē šaflinga rezultāti, ko viņš man lika iegūt, un vienradža galvaskauss? Kāda sakarība ir starp tiem?

-   Ja vien es to zinātu, būtu tevi uzreiz izglābusi, meitene sacīja.

-    Mani un pasauli ari, es piebildu.

Ofiss, ne gluži tik traki kā mans dzīvoklis, tomēr bija izdemolēts. Pa grīdu bija izkaisīti dažādi dokumenti, galds bija apgāzts, seifs atlauzts, bufetes atvilktnes izrautas, uz saplosītā dīvāna izkaisītas Profesora un meitenes drēbes, kas bija atradušās skapī. Visi meitenes apģērba gabali patiešām bija rozā. Visos toņos no tumši rozā līdz krēmīgi gaišam.

-    Šausmas, meitene nošūpoja galvu. Viņi, kā redzams, ieradās no pazemes.

-     Kas? Tumsas radījumi?

-     Nu nē, Tumsas radījumiem nepatīk rāpties tik tuvu zemes virspusei, un, ja arī tie būtu bijuši, pēc viņiem vajadzētu palikt smakai.

-     Smakai?

-     Tādai riebīgai kā pēc zivīm vai purva rāvas. Nē, šis nav Tumsas radījumu darbiņš. Ka tik nav tie paši cilvēki, kas izpostīja tavu dzīvokli. Līdzīgi paņēmieni, ja ieskatās.

-    Varbūt gan, es piekritu un vēlreiz pavēros apkārt. No apgāztā galda bija nobirusi apmēram puskastīte papīra saspraužu, tās mirdzēja fluorescējošo lampu gaismā. Tā kā manu uzmanību bija piesaistījušas papīra saspraudes, izlikdamies, ka pētu grīdu, pagrābu sauju un iebēru bikšu kabatā.

-     Vai šeit bija kas vērtīgs?

-    Nē, meitene atbildēja. Viss, kas šeit bija, bija gandrīz bez nozīmes. Tikai tādas lietas kā kvītis, čeki un dažādas tāmes. Nebija gandrīz nekā tāda, kas sagādātu raizes, ja to nozagtu.

-     Bet vai Tumsas radījumu atbaidīšanas ierīce ir vesela?

Viņa no skapja priekšā sabērtās kabatas lukturīšu, magnetofonu, modinātājpulksteņu, pretklepus tablešu un citu sīku lietiņu kaudzes izvilka skaļuma mērītājam līdzīgu mazu aparātu un vairākas reizes to ieslēdza un izslēdza.

-     Viss kārtībā. Darbojas, kā nākas. Viņi noteikti būs domājuši, ka tas tāds nenozīmīgs verķis. Turklāt šī ierīce ir pārāk vienkārša, lai to varētu salauzt tāpat vien, nometot zemē, viņa paskaidroja.

Tad tuklīte aizgāja uz telpas tālāko stūri, pietupās, noņēma elektrības rozetei vāciņu, noklikšķināja mazu slēdzīti tajā un piecēlusies viegli ar plaukstu pastūma sienu. Siena pavērās telefona grāmatas platumā, bija saskatāms kaut kas līdzīgs seifam.

-    Proti novērtēt! Ietikt šeit viņi nemūžam nebūtu apjēguši! meitene lepni sacīja. Tad viņa nospieda četru ciparu kombināciju un seifa durvis atvērās.

-     Vai varēsi visu izņemt un salikt uz galda?

Viebjoties no sāpēm vēderā, es apgriezu galdu uz kājām un

izliku uz tā seifa saturu. Tur bija ar gumiju apņemta kādus piecus centimetrus bieza čeku grāmatiņu paciņa, nez kādas akcijas un vekseļi, divi trīs miljoni skaidrā naudā [21] , kaut kas smags, ievīstīts auduma maisā, biezs bloknots melnos ādas vākos un brūna aploksne. Viņa atvēra brūno aploksni un tās saturu izlika uz galda. Iekšā bija vecs Omega rokas pulkstenis un zelta gredzens. Pulksteņa stikliņš bija sīku plaisiņu tikla klāts, metāls nomelnējis.

-    Tas ir pats dārgākais, kas vectēvam ir, meitene paskaidroja. Gredzens ir mammas. Viss pārējais sadega.

Es pamāju ar galvu, viņa ielika gredzenu un pulksteni atpakaļ aploksnē, pagrāba no galda krietnu žūksni naudas un iebāza to kostīma kabatā.

-    Nu re, un es biju pavisam aizmirsusi, ka ari nauda te ir! viņa iesaucās.

Tad viņa atvēra auduma maisu un izvilka no turienes kaut ko, cieši ietītu vecā kreklā. Viņa to attina un parādīja man. Tā bija maza automātiskā pistole. Bija skaidrs, ka tā nav rotaļlieta, bet gan īsts ierocis ar patronām. Es gan nekā daudz nezinu par ieročiem, taču kaut kas līdzīgs "Brauningam" vai "Bretam". Esmu tādu redzējis filmās. Ierocim bija rezerves aptvere un kastīte ar patronām.

-    Tu droši vien labi šauj? meitene jautāja.

-     Kur nu! pārsteigts iesaucos. Es pat ieroci rokās neesmu turējis.

-     Es gan labi šauju. Jau vairākus gadus trenējos. Kad biju lauku mājā Hokaido, kalnos, vienatnē trenējos; es no desmit metriem pastkartītei varu trāpīt. Vareni, vai ne?

-    Vareni, es apstiprināju. Bet kā vectēvs ticis pie tādas mantas?

-    Tu nu gan esi muļķis, meitene sacīja, it kā atmezdama ar roku. Ja ir nauda, var dabūt jebko. Nu labi, ja tu nemāki šaut, es pati to ņemšu. Ja?

-    Lūdzu. Tikai tu neieprātojies tumsā mani nejauši sašaut. Vēl viens ievainojums, un es vairs nebūšu gājējs.

-    Neuztraucies! Es esmu ļoti piesardzīga, viņa apgalvoja un iebāza pistoli žaketes labajā kabatā. Sev par pārsteigumu, secināju: lai arī cik un ko viņa bāztu sava kostīma kabatās, viņas augumiņš nepavisam neizskatījās vēl apaļāks vai tūļīgāks. Tur jābūt kādam trikam, bet varbūt žakete ir tikai ļoti labi uzšūta.

Viņa paņēma bloknotu melnajos ādas vākos, atšķīra kaut kur ap vidu un lampas gaismā to ilgu laiku nopietni pētīja. Es ari uzmetu skatienu tai lappusei, bet bloknotā bija sarindoti nesaprotami arābu skaitļi un latiņu alfabēta burti tādās kombinācijās, kādas es savu mūžu nebiju redzējis.

-     Šis ir vectēva bloknots, viņa paskaidroja. Te ir kodi, ko zinu tikai es un vectēvs. Tur ir pierakstīti veicamie darbi vai konkrētajā dienā notikušais. Vectēvs teica: ja ar viņu kaut kas notiks, lai tūlīt pārbauda žurnālu… Tā… pagaidi. 29. septembri tu pabeidzi datu skalošanu?

-    Tā ir, es apstiprināju.

-    Tur ir rakstīts ©. Varbūt tas ir pirmais solis. Tad 30. septembra vakarā vai 1. oktobra rītā tu pabeidzi šaflingu. Tā ir?

-    Tā ir.

-     Tas ir ©. Otrais solis. Tālāk… tā, 2. oktobra dienvidus. Tas ir (D. Rakstīts: "Programmas atcelšana".

-    2. oktobra dienas vidū bija sarunāts tikties ar Profesoru. Laikam viņš bija taisījies atcelt kādu manī ietvertu īpašu programmu, kuras dēļ ari vajadzēja nepienākt Pasaules galam. Tomēr situācija mainījās. Varbūt Profesors tika noslepkavots, varbūt kaut kur aizvests… Tas ari ir tas, ko pašlaik visvairāk nevar saprast.

-    Mazliet pagaidi. Es paskatīšos tālāk. Kods ir ārkārtīgi sarežģīts.

Kamēr viņa pārskatīja bloknotu, es sakārtoju mugursomu un apmainīju kabatas lukturītim baterijas. Lietusmēteļi un gumijas zābaki no skapja bija izmētāti pa grīdu, bet, paldies Dievam, tie nebija tik sabojāti, ka tos nevarētu lietot. Zem ūdenskrituma es bez lietusmēteļa samirktu un sasaltu ragā.

Ja ķermenis atdzisis, brūce atkal sāks neganti sāpēt. Tad es tomēr ieliku mugursomā uz grīdas nomestās meitenes rozā sporta kurpes. Digitālais rokas pulkstenis rādīja jau gandrīz pusnakti. Līdz manā galvā esošās programmas atcelšanai vēl tieši divpadsmit stundu.

-    Tālāk ir kaut kādi aprēķini. Tādas lietas kā elektrības daudzums, sairšanas ātrums, materiāla pretestība, pieļaujamā kļūda un tā tālāk. Es tos nesaprotu.

-    Nesaprotamās vietas izlaid. Mums nav daudz laika, es sacīju. Pietiks ar saprotamajām. Vai tu vari atšifrēt kodu?

-     Te nav vajadzības atkodēt.

-     Kāpēc?

Viņa man pasniedza bloknotu un ar pirkstu iebakstīja lappusē. Tur nebija ne koda, ne kā cita, tikai milzīgs krusts, datums un laiks. Salīdzinājumā ar apkārtējiem sīkajiem burtiņiem, ko varētu izlasīt tikai ar palielināmo stiklu, krusts bija ļoti liels, un atšķirība vēl pastiprināja draudīgo iespaidu.

-    Vai tas nozīmē termiņa beigas? viņa jautāja.

-     Varētu būt. Bet es domāju, ka šis laikam ir © [22] . ja ar (d programma tiktu atcelta, šis X nenotiks. Ja kādu iemeslu dēļ tā netiks atcelta, programma automātiski sāks darboties, līdz nonāks pie šī X.

-    Tas nozīmē, ka līdz 2. oktobra pusdienlaikam mums noteikti jāsatiek vectēvs?

-    Ja mani pieņēmumi ir pareizi, tad tā ir.

-    Vai tavi pieņēmumi ir pareizi?

-     Laikam gan, es klusi atbildēju.

-    Ja tā, cik stundas mums vēl ir palikušas? meitene painteresējās. Līdz Pasaules galam, lielajam sprādzienam vai sazin kam vēl…

-     Trīsdesmit sešas stundas, es atbildēju. Pat nebija nepieciešams skatīties pulkstenī. Tas ir laiks, kad Zeme būs apskrējuši ap Sauli pusotru reizi. Pa to laiku cilvēkiem divas reizes tiks piegādāti rīta laikraksti, reizi vakara. Pasaules modinātāji nozvanīs divas reizes, bet vīrieši divreiz noskūsies. Kam labi veiksies, divas, bet varbūt trīs reizes būs mīlējušies. Tādas ir tās trīsdesmit sešas stundas. Ja pieņem, ka cilvēks dzīvo septiņdesmit gadu, šis laiks ir viena septiņpadsmittūkstoš trīsdesmit trešā daļa no dzīves. Bet šoreiz, kad būs pagājušas trīsdesmit sešas stundas, būs pienācis kaut kas līdzīgs Pasaules galam.

-     Ko nu lai tagad darām? meitene jautāja.

Aptieciņā, kas mētājās pie skapja, atradu kaut kādu pretsāpju līdzekli, noriju pāris tablešu, uzdzēris krāna ūdeni, un uzmetu plecos mugursomu.

-     Nekas neatliek, kā nokāpt pazemē, es atbildēju.

20 pasaules gals zvēru nāve

Zvēri jau bija zaudējuši dažus ciltsbrāļus. Pirmais sniegs nemitējās snigt visu nakti, un no rīta paši vecākie palika guļam uz zemes. To zeltīto ķermeņu zibšņi kā iepriekš šaudījās no sniega apakšas, vēl žilbinošāku darīdami apkārtējo baltumu. Rīta saule parādījās pa skrandaino mākoņu spraugu un spilgti apmirdzēja sasalušo ainavu. Vairāk nekā tūkstoš zvēru grupas izelpa balta dejoja šajos staros.

Es pamodos pirms rītausmas un sapratu, ka Pilsēta ir pilnībā ietīta baltā sniegā. Tas bija brīnišķīgs skats. Baltajā ainavā melni slējās Pulksteņa tornis, un zem tā kā tumša josta tecēja upe. Saule vēl nebija uzlēkusi, un debesis bija pārklātas ar bieziem mākoņiem bez nevienas spraudziņas. Es uzvilku mēteli un cimdus un pa tukšo ceļu nogāju uz Pilsētu. Šķita, ka drīz vien pēc tam, kad mani pārņēma miegs, būtu sācis klusām snigt un neilgi pirms manas pamošanās mitējies. Sniegā vēl nebija nevienas pēdas. Paņemot rokās, tas likās mīksts un irdens kā cukurs. Aizsprosti pie upes krasta bija pārklājušies ar plānu ledus kārtiņu, un uz tā bija sakrājies caurspīdīgs sniedziņš.

Izņemot manu balto izelpu, Pilsētā nekas nekustējās. Vējš bija mitējies, un pat putni nebija redzami. Tikai manu soļu gurkstoņa nedabiski skaļi atbalsojās māju sienās.

Es tuvojos vārtiem un laukumā satiku Sargu. Sargs, palīdis zem ratiem, ko kādreiz ar ēnu divatā bija labojis, eļļoja asis. Ratus viņš bija piekrāvis ar māla podiem, kādos tiek uzglabāta rapšu eļļa, un podus cieši ar virvi piestiprinājis pie sānu dēļiem, lai neapgāžas. Biju neizpratnē par to, kur Sargs domā izmantot tik daudz eļļas.

Sargs izbāza galvu no ratu apakšas un, pacēlis roku, mani sveicināja. Šķita viņš ir lieliskā noskaņojumā.

-    Vai nav ļoti agrs? Kādi vēji tevi atpūtuši?

-    Nācu paskatīties uz sniegoto ainavu, es atbildēju. No pakalna izskatījās ļoti skaisti.

Sargs sāka skaļi smieties un, kā vienmēr, uzlika savu lielo roku man uz pleca. Viņš pat nebija uzvilcis cimdus.

-     Tu nu gan esi savādnieks! Turpmāk uz šito skaistumu varēs skatīties līdz nelabumam, bet tu speciāli nonāc patīksmināties. Tiešām dīvainis.

Sargs izpūš no plaušām mutuli, varenu kā tvaika dzinējam, un cieši raugās uz vārtiem.

-     Bet tu esi atnācis īstajā laikā, Sargs sacīja. Uzkāp sargtornī, nenožēlosi! Varēsi redzēt kaut ko interesantu. Šīs ziemas pirmo darbu. Pēc brīža es pūtīšu ragu, tā ka skaties uzmanīgi.

-     Pirmais darbs?

-    Ja paskatīsies, sapratīsi.

Es, nezinot, ko domāt, uzkāpu sargtornī blakus vārtiem un pavēros uz ārpasaules ainavu. Virs Ābeļu meža bija sakrājies sniegs, it kā tieši virs tā dietu paši mākoņi. Gan Ziemeļu, gan Austrumu pamalē zeme bija nokrāsota gandrīz balta, un bija tikai palikušas kā rētas izspiedušās klinšu dzīslas.

Sargtorņa piekājē kā mūždien snauduļoja zvēri. Viņi bija pieplakuši pie zemes zem sevis saliektām kājām, taisni uz priekšu pavērstu ragu, baltu kā sniegs, un iegrimuši klusā miegā. Arī uz zvēru mugurām bija sakrājies diezgan daudz sniega, bet viņi tam nepievērsa ne mazāko vērību. Viņu miegs bija ārkārtīgi dziļš.

Drīz mākoņi virs galvas izklīda un saules stari sāka apspīdēt zemi, bet es, joprojām stāvot sargtornī, turpināju vērot apkārtējo ainavu. Stari kā prožektors apspīdēja tikai atsevišķas vietas, un es gribēju redzēt to kaut ko "interesanto", ko bija minējis Sargs.

Drīz Sargs atvēra vārtus un, kā vienmēr, iepūta ragā: vienu garu signālu, tris īsus. Ar pirmo skaņu zvēri pamodās, pacēla galvu un paskatījās uz to pusi, no kuras nāca skaņa. No baltās izelpas daudzuma sapratu, ka sākušās viņu jaunas dienas gaitas. Guļot zvēri elpo tikko pamanāmi.

Kad raga pēdējā skaņa bija izdzisusi, zvēri piecēlās. Vispirms kā iemēģinādami viņi izstiepa priekškājas, pieslēja kājās ķermeņa priekšējo daļu un tad izstiepa pakaļkājas. Pēc tam, vairākas reizes padurstijuši gaisā ar balto ragu, it kā tikai tagad to būtu pamanījuši, nokratīja uz ķermeņa sakrājušos sniegu. Tad visi sāka virzīties uz vārtu pusi.

Kad zvēri bija ienākuši pa vārtiem, es sapratu, ko Sargs bija gribējis parādīt. Vairāki zvēri, kas arī bija izskatījušies aizmiguši, tādā pozā bija nomiruši un sastinguši. Viņi drīzāk izskatījās nevis miruši, bet gan tādi, kas iegrimuši kādās dziļās un svarīgās domās. Kādās? Protams, atbildi no viņiem sagaidīt nevarēja. No zvēru nāsīm un mutes nepacēlās neviena baltas elpas strūkliņa. Viņu ķermenis bija beidzis kustēties, un viņu apziņa bija iesūkta dziļā tumsā.

Kad pārējie zvēri bija aizgājuši, kā dīvaini cinīši uz zemes palika daži mirušo ķermeņi. Tos klāja balts sniega līķauts. Un tikai katra vienīgais rags savādi dzīvīgi dūrās gaisā. Lielākā daļa izdzīvojušo, ejot viņiem garām, zemu nolieca galvu un lika soļus iespējami klusu. Tā zvēri sēroja par saviem mirušajiem.

Es stāvēju un vēroju nelaimīgo noslēpumainos līķus, līdz rīta saule pacēlās augstu, Sienas ēna sarāvās īsāka un stari klusām sāka kausēt sniegu uz zemes. Tā vien šķita, ka rīta saule reizē ar sniegu būs aizdzinusi ari viņu nāvi, un zvēri, kas izskatījās kā miruši, pamodīsies, moži piecelsies un aizskries pakaļ savam baram.

Tomēr viņi nepiecēlās, tikai viņu zeltītā vilna, samirkusi kūstošajā sniegā, laistījās saules staros. Drīz man sāka sāpēt acis.

Kad biju nokāpis no sargtorņa, pārgājis pāri upei, uzkāpis Rietumu pakalnā un atgriezies mājās, sapratu, ka rita stari liek acīm sāpēt daudz vairāk, nekā biju to domājis. Kad aizvēru acis, aumaļām lija asaras un pilēja uz ceļiem. Mēģināju tās izskalot vēsā ūdenī, bet nelīdzēja. Es aizvilku smagos aizkarus, likos gultā un, cieši aizvēris acis, vairākas stundas vēroju savādas formas līnijas un diagrammas, kas parādījās un pazuda telpiskuma izjūtu zaudējušajā tumsā.

Desmitos sirmgalvis atnesa rīta kafiju un, ieraudzījis mani, gulošu ar seju gultā, apslaucīja man seju ar aukstā ūdenī samērcētu dvieli. Aizausls pulsēja sāpes, bet likās, ka asaru ir kļuvis krietni mazāk.

-     Kas tev bija ienācis prātā! vecais virs pārmeta. Rita stari ir daudz stiprāki, nekā tu vari iedomāties. It sevišķi sniegotā rītā. Tev taču būtu vajadzējis zināt, ka spēcīgi stari nav Sapņu lasītāja acīm panesami, kāpēc tu izgāji ārā?

-    Es gāju apskatīties zvērus, atbildēju. Daudzi ir nomiruši. Astoņi, deviņi, nē, vairāk…

-    Vēlāk mirs vēl. Katru reizi, kad snigs…

-    Kāpēc viņi tik padevīgi nomirst? es jautāju sirmgalvim, kas stāvēja man pretī, noņēmis dvieli no manas sejas.

-    Viņi ir vāji. Neizturīgi pret aukstumu un badu… Tā tas ir no laika gala.

-    Un tomēr neizmirst?

Sirmgalvis papurināja galvu. Tie šeit ir dzīvojuši desmitiem tūkstošu gadu un vēl tikpat ilgi dzīvos. Ziemā nomirst ļoti daudzi, bet pavasari sadzimst mazuļi. Jaunā dzīvība tikai izstumj veco, un sākas viss no gala. Šajā apkaimē augošie koki un zāle ļauj te dzīvot noteiktam zvēru daudzumam.

-    Kāpēc viņi nepārceļas uz labāku vietu? Lielos mežos tiem ēdamā, cik uziet, bet, ja dodas uz dienvidiem, var izbēgt no sniega. Kas viņiem liek dzīvot tieši šeit?

-     Arī es to nezinu, atbildēja sirmgalvis. Tomēr zvēri nevar pamest Pilsētu. Viņi pieder Pilsētai, ir tās mūžīgie gūstekņi. Tieši tāpat kā mēs abi. Ar savu zvēra instinktu viņi labi jūt, ka nekad no šejienes netiks prom. Bet varbūt viņiem derīgi ēšanai tikai tie koki un zāle, kas aug Pilsētā. Un varbūt viņi nevar tikt pāri ogļu klinšu tukšainei, kas plešas ceļā uz Dienvidiem. Lai nu kā, no šejienes projām tikt viņi nespēj.

-     Kas notiek ar līķiem?

-    Tos sadedzina. To dara Sargs, viņš atbildēja, sildot raupjās, lielās rokas pie kafijas krūzītes. Kopš šodienas un uz ilgu laiku tas būs Sarga galvenais darbs. Vispirms viņš nogriež zvēriem galvu, tad izņem smadzenes un acis, pēc tam vāra lielā katlā, līdz galvaskauss kļuvis balts. Visu pārējo viņš savāc, aplej ar petroleju un sadedzina.

-    Un tad tos galvaskausus piepilda ar vecajiem sapņiem un pēc tam sarindo Bibliotēkas krātuvēs, vai ne? es, turot acis ciet, jautāju sirmgalvim. Kādēļ? Kādēļ tieši galvaskausos?

Vecais vīrs neatbildēja. Bija dzirdama tikai grīdas čīkstoņa. Čīkstoņa lēnam attālinājās no gultas un apstājās pie loga. Tad kādu brīdi atkal turpinājās klusums.

-    Tu to sapratīsi tad, kad apjēgsi, kas ir vecie sapņi, viņš atbildēja. To, kādēļ vecie sapņi atrodas tieši galvaskausos… Es tev nevaru to izstāstīt. Tu esi Sapņu lasītājs. Šī atbilde tev jāatrod pašam.

Es, ar dvieli noslaucījis asaras, atvēru acis. Pie loga bija redzams neskaidrs vecā vīra siluets.

-    Ziema atklāj daudzas lietas, sirmgalvis turpināja. Patīk vai nepatīk tā notiek. Sniegs turpina snigt, zvēri turpina mirt. Neviens to nevar apturēt. Pēcpusdienā ir redzami pelēki dūmi, kas paceļas, kad dedzina zvērus. Ziemā tas notiek no dienas dienā. Balts sniegs un pelēki dūmi…

21 skarbĀ brĪnumzeme Rokassprādzes. Bens Džonsons. Sātans

Skapja dibenā, tāpat kā iepriekš, rēgojās jau pazīstamais melnais caurums, bet varbūt tādēļ, ka biju uzzinājis par Tum sas radījumu eksistenci, man tas likās vēl bezdibenīgāks un aukstāks. Tik izteiktu melnumu citur nevar redzēt. Pirms tam, kad pilsētas ar ielu apgaismojumu, neona uzrakstiem un skatlogu gaismām bija aizdzinušas no zemes tumsu, pasaulei vajadzēja būt pārpilnai ar šādu piķa melnumu, no kā vai elpa aizraujas.

Viņa uzņēmās iet pirmā pa trepēm. Viņa iebāza Tumsas radījumu atbaidītāju lietusmēteļa dziļajā kabatā, pār plecu pārkāra lielā luktura siksniņu un, čīkstinot gumijas zābakus, veikli nokāpa tumsas dziļumā. Pēc mirkļa no apakšas bija dzirdama ar straumes čalošanu sajaukusies balss: "Viss ir labi, kāp lejā!" Tad sašūpojās dzeltena gaismiņa. Bezdibenis izrādījās daudz dziļāks, nekā man bija palicis prātā. Iebāzu lukturīti kabatā un sāku rāpties lejup. Pakāpieni ari tagad bija mitri, un, ja neuzmanās, kāju varēja aizspert garām. Kāpjot uz leju, es domāju par Duran Duran mūzikas pavadījumā Skyline braucošo pārīti. Viņi pat iedomāties nespētu ko tādu, kā ar lukturi un lielo nazi kabatā, spiežot ciet caurumu vēderā, kāpt lejā tumsas dzelmē. Viņiem galvā ir tikai spidometra cipari, seksa priekšnojautas vai atmiņas par to un ne šāda, ne tāda popdziesma, kas hitu topos kāpj uz augšu vai noslīd uz leju. Tomēr, protams, es nedrīkstēju viņiem ko pārmest. Viņi tikai neko nezina.

Ja es neko nezinātu, ari es varētu bez visa šī iztikt. Es iedomājos, ka tad pats sēdētu pie stūres Skyline, man blakus būtu skaista meitene un mēs ar Duran Duran mūziku joņotu pa naksnīgo pilsētu. Nez vai tā meitene seksa laikā noņem abas sudraba ķēdītes no kreisās rokas? Man patiktu, ja viņa tās nenoņemtu. Arī pēc tam, kad visas drēbes būtu novilktas, šīm aprocēm vajadzētu palikt uz rokas kā daļai no viņas ķermeņa.

Tomēr droši vien viņa tās noņems. Ejot dušā, meitenes noņem visādas tādas lietas. Tas nozīmē, ka vajadzētu viņu iegūt, pirms viņa iet dušā, vai arī palūgt, lai viņa rokassprādzes atstāj. Es gan īsti nezināju, kā būtu labāk, tomēr man vajadzētu darīt visu, lai iegūtu viņu ar rokassprādzēm uz rokas. Tas bija ļoti būtiski.

Es iedomājos, ka guļu ar meiteni, kurai uz rokas ir aproces. Tā kā es īsti neatceros, kā viņa izskatās, viss notiek pustumsā. Tad seju nevar labi saskatīt. Es novelku viņai viegli sārtu, baltu vai gaiši zilu spīdīgu un greznu apakšveļu, un viņa saplūst kopā ar savām rokassprādzēm. Blāvajā gaismiņā tās sāk ritmiski zibināties un viegli un patīkami žvadzēt.

Kamēr, lidinoties tādās domās, kāpu lejā pa trepēm, sajutu, ka mans penis zem lietusmēteļa zaudējis prātu un sāk celties. "Nu gan," es nodomāju. "Ir nu gan atradis vietu un laiku! Kādēļ tad, kad bibliotekāre meitene ar izstaipīto kuņģi iekāpa gultā, tas nedarīja neko, bet nu, nožēlojamu trepju vidū, saceļas? Ir nu gan liela nozīme tādām divām rokassprādzēm! Un vēl tagad, kad pasaulei tuvojas gals…"

Kad es, nokāpis lejā, nostājos uz akmeņiem, meitene, grozot lukturi, apgaismoja apkārtni.

-    Šajā apkārtnē tiešām klīst Tumsas radījumi, viņa konstatēja. Var dzirdēt.

-     Dzirdēt?

-     Es dzirdu, kā viņi ar pleznām plīkšķina pa zemi. Klusa skaņa, bet, ja uzmanīgi klausās, var dzirdēt. Nu un vispār tā sajūta un viņu smaka..f

Es uzmanīgi ieklausījos un mēģināju ari saost, bet neko tādu neievēroju.

-     Nu, tur ir vajadzīgs pieradums, viņa piezīmēja. Kad pierod, var sadzirdēt ari viņu balsis. Tiesa, tās gan nav balsis.

drīzāk kaut kas tāds kā ultraskaņa. Kā sikspārņiem. Tikai atšķirībā no sikspārņiem daļa skaņas viļņu saskan ar cilvēka dzirdes diapazonu, un tad viņi savā starpā komunicējas.

-    Bet kā tad šifrētāji ar viņiem var saprasties? Ja nav kopīgas valodas, kontaktus taču nevar uzturēt, vai ne?

-    Ja grib, nav grūti uztaisīt tādu aparātu. Tas skaņu viļņus pārvērš cilvēka balsī un tālāk arī cilvēku valodā. Iespējams, ka šifrētāji tādu ierīci izveidoja. Ja vectēvs būtu gribējis, viņš būtu varējis to izveidot vieglāk par vieglu, bet beigu beigās tomēr to neizdarīja.

-     Kāpēc?

-    Tādēļ, ka negribēja ar viņiem runāt. Viņi ir ļaunas radības, un ari valoda, kādā viņi runā, ir ļauna. Viņi ēd tikai maitas gaļu un atkritumus, dzer tikai sasmakušu ūdeni. Senāk šie radījumi dzīvoja zem kapsētām un ēda apbedīto cilvēku miesu. Nu, vēl pirms laika, kad ieviesa kremāciju.

-    Tātad dzīvus cilvēkus tie neēd?

-    Ja noķer dzīvus cilvēkus, tad vairākas dienas tos mērcē sasmakušā ūdenī un ēd, sākot no pašiem briesmīgākajiem puvekļiem.

-    Ak tu velns, es nolamājos un ievilku elpu. Vai mēs tā kā nevarētu doties uz māju pusi?

Tomēr mēs turpinājām virzīties uz priekšu. Viņa gāja pa priekšu, es viņai sekoju. Kad uzspīdināju gaismu viņas mugurai, redzēju uzmirdzam zelta auskarus pastmarku lielumā.

-    Vai nav grūti vienmēr valkāt tik lielus auskarus? es no aizmugures viņu uzrunāju.

-    Ja pierod, tad ne, viņa atbildēja. Tas ir tāpat kā ar peni. Vai esi jutis, ka tas tev traucētu?

-    Nē, neesmu vis.

-     Ar auskariem ir tāpat.

Kādu bridi mēs gājām klusēdami. Viņa steidzīgi virzījās uz priekšu un, lai zinātu, kur sper kāju, ar lukturi apgaismoja apkārtni. Es, uzspīdinot katram solim, klunkuroju viņai pakaļ.

-            Paklau, vai tu, ejot dušā vai vannā, tos auskarus noņem? es viņu uzrunāju, lai viņa par mani neaizmirstu pavisam. Vismaz runājot viņa kaut cik palēnina savu brašo gaitu.

-             Nē, nenoņemu vis, viņa atbildēja. Lai ari izģērbjos kaila, auskarus atstāju. Tas ir seksīgi, vai ne?

-             Tā gan… Nūja… es apjucis piekritu. Ja tu tā saki, vispār tā ir…

-            Kā tev patīk nodarboties ar seksu no priekšpuses? Lai var redzēt seju?

-     Nūjā… Aptuveni tā…

-     Bet gadās taču ari no mugurpuses?

-Jā, gadās, kur liksies…

-            Bet ir taču bez šiem ari vēl daudz citu veidu, vai ne? No augšas, no apakšas, sēdus gultā, sēdus uz krēsla…

-    Ir taču dažādi cilvēki, ir dažādas situācijas.

-             Bet es pagaidām neko daudz nezinu par seksu, viņa atzinās. Neesmu ne redzējusi, ne ari pati nodarbojusies. Par to neviens neko man vēl nav stāstījis.

-             Par to nevienam neviens neko nestāsta, to atrod katrs pats, es paskaidroju. Kad tev būs savs puisis un tu sāksi ar viņu gulēt, tu to pati tīri dabiski sapratīsi.

-            Nē, tas man īsti nepatīk, viņa paziņoja. Man vairāk… kā lai saka, patīk, lai ir uzstājība. Lai piespiež, ar varu iegūst. Nevis dabiski…

-            Tu laikam pārāk ilgi esi dzīvojusi kopā ar cilvēku, kas ir stipri vecāks par tevi. Kopā ar cilvēku, kam ir uzstājīga ģēnija talants. Bet pasaulē ir ne tādi cilvēki vien. Parastie cilvēki ir daudz dumjāki un vājāki. Tie dzīvo, izstieptām rokām taustoties pa tumsu. Kā es…

-             Nē, tu tāds neesi. Ar tevi tieši ir viss kārtībā. Es to teicu jau tad, kad iepriekš tikāmies, vai ne?

Lai vai kā, es nolēmu izslaucīt seksuālos tēlus no savas galvas. Mans penis joprojām stāvēja, bet šādā pazemes tumsā no tā nebija nekāda labuma un, galvenais, bija grūtāk iet.

-    Tad tas izstarotājs ģenerē skaņu viļņus, kas nepatīk Tumsas radījumiem? es mainīju sarunas tematu.

-    Nūja. Kamēr vien tas darbosies, viņi mums nenāks tuvāk par kādiem piecpadsmit metriem. Tā ka centies neiet no manis tālāk par kādiem desmit. Citādi viņi tevi noķers, aizvedis uz savu perēkli, iemetis akā un, kad būsi sapuvis, apēdis. Tii sāktu pūt no vēdera brūces, tas ir noteikti. Viņu zobi un nagi ir ārkārtīgi asi. Gluži kā rindā salikti resni urbji.

Es, to dzirdot, apjuku un piegāju viņai pavisam tuvu klat.

-    Vai vēders joprojām sāp? meitene jautāja.

-     Liekas, no zālēm ir mazliet nomierinājies. Ja strauji sakustos, tad sāp traki, bet, ja uzvedos mierīgi, tad nekas, es atbildēju.

-     Kad satiksim vectēvu, domāju, viņš noņems sāpes.

-     Vectēvs? Kādā veidā?

-    Pavisam vienkārši. Viņš ari man tā vairākas reizes ir palīdzējis. Kad šausmīgi sāpēja galva… Viņš uz manu apziņu sūtīja signālu, lai es aizmirstu sāpes. Tā kā patiesībā sāpes ir ķermenim svarīga reakcija, parasti labāk tā nedarīt, bet toreiz bija patiešām ārkārtas situācija.

-     Man tas ļoti derētu, es sacīju.

-    Protams, tas būs tad, kad būsim satikuši vectēvu, meitene atkārtoja.

Spēji šūpojot lukturi pa labi un pa kreisi, viņa drošiem soļiem turpināja virzīties augšup pa pazemes upes straumi. Abu pušu sienās šur un tur kā plaisas rēgojās atzarojumi un draudīgas alas. Vietām no plaisām sūcās ūdens, veidoja mazas straumītes un ieplūda upē. Glumajos krastos zēla sūnas kā mitri dubļi. Sūnas bija nedabiski dzīvīgi zaļas. Es nevarēju saprast, kāpēc pazemē, kur nav iespējama fotosintēze, sūnas ir tādā krāsā. Varbūt pazemē ir savi dabas likumi.

-     Paklau, vai Tumsas radījumi zina, ka mēs esam te?

-    Protams, meitene mierīgā tonī atbildēja. Šeit ir viņu pasaule. Viņi zina visu, kas pazemē notiek. Droši vien ari tagad viņi ir ap mums un neatlaidīgi mūs vēro. Es jau visu laiku te dzirdu čaboņu.

Es uzspīdināju lukturi apkārtējām sienām, bet bez raupjajām, lauzītajām klintīm te nevarēja saredzēt neko.

-    Visi slapstās pa alu un atzarojumu tumsu, kur stari nesniedz, meitene paskaidroja. Un droši vien seko mums ari no aizmugures.

-     Pirms cik minūtēm tu ieslēdzi izstarotāju? es jautāju.

Meitene, paskatījusies pulksteni, atbildēja: Pirms desmit.

Pirms desmit minūtēm un divdesmit sekundēm. Viss kārtībā pēc piecām minūtēm būsim pie ūdenskrituma.

Tieši pēc piecām minūtēm bijām nonākuši pie ūdenskrituma. Šķita, ka skaņas izslēgšanas iekārta vēl darbojas: tāpat kā iepriekš, ūdenskritums bija pilnīgi kluss. Cieši uzvilkuši kapuces, savilkām aukliņu pie zoda, uzlikām aizsargbrilles un pagājām zem klusā ūdenskrituma.

-     Savādi, noteica meitene. Tas, ka darbojas skaņas izslēgšana, nozīmē, ka laboratorija nav iznicināta. Ja šeit būtu uzbrukuši Tumsas radījumi, visam vajadzētu būt pilnīgi izdemolētam. Viņi šo laboratoriju briesmīgi ienīst.

Kā jau viņa bija domājusi, laboratorijas durvis bija aizslēgtas. Ja tur būtu bijuši Tumsas radījumi, viņi, ejot projām, durvis neaizslēgtu. Šeit bijis kāds cits.

Viņa labu brīdi ņēmās ap durvju kodu, tad ar elektronisko atslēgu atvēra durvis. Laboratorijā bija vēss, tumšs un smaržoja pēc kafijas. Viņa ātri aizvēra durvis, aizslēdza tās un, pārliecinājusies, ka durvis patiešām ir ciet, ieslēdza telpā gaismu.

Situācija laboratorijā bija apmēram tāda pati kā birojā un manā dzīvoklī. Dokumenti bija izkaisīti pa grīdu, mēbeles apgāztas, trauki saplēsti, paklājs aizvilkts uz telpas vidu, un uz tā izliets kāds spainis kafijas. Nevarēju saprast, kāpēc Profesors vārījis tik daudz kafijas. Lai kā arī garšotu kafija, viens tik daudz nemūžam nevar izdzert.

Tomēr laboratorijas izdemolēšana salīdzinājumā ar pārējām divām telpām bija būtiski atšķirīga: šķita, postītāji ir rūpīgi pārdomājuši, ko demolēt un ko ne. Lietas, ko pēc viņu domām vajadzēja sabojāt, viņi bija sabojājuši pilnīgi un galīgi, bet pārējām nebija pat ne pirkstiņu piedūruši. Dators, sakaru lidzekļi, skaņas izslēgšanas ierīce un ģenerators bija palikuši neskarti, un, ja tos ieslēdza, tie darbojās, kā nākas. Tikai Tumsas radījumu atbaidītājam dažas detaļas bija izņemtas, un tas nebija lietojams, bet, ja ieliktu vietā jaunas, tas atkal būtu kārtībā.

Blakustelpas stāvoklis bija tāds pats. Pavirši uzmetot acis, izskatījās, ka tur ir neglābjams haoss, tomēr, apskatoties labāk, izrādījās, ka viss ir kārtīgi izdomāts. Plauktos sarindotie galvaskausi ir neskarti, un ir palikuši pētījumiem nepieciešamie instrumenti. Tikai lētās iekārtas, kuras viegli var nopirkt, un eksperimentiem paredzētie materiāli ir demonstratīvi sadauzīti.

Meitene piegāja pie seifa sienā un atvēra durtiņas. Durtiņas nebija aizslēgtas. Viņa izgrāba pilnas saujas ar baltiem papīra pelniem un nobēra tos uz grīdas.

-    Izskatās, ka ārkārtas automātiskais dedzinātājs strādājis labi, es atzinīgi noteicu. Viņi nav dabūjuši neko.

-     Un kā tu domā, kas to izdarīja?

-    Cilvēki, es atbildēju. Vai nu šifrētāji, vai kādi citi. Viņi būs slepeni vienojušies ar Tumsas radījumiem, ieradušies un atvēruši durvis. Telpā ienāca tikai cilvēki un visu izurkņāja. Tādi, kas gribēja pēc tam paši izmantot telpu un varbūt piespiest Profesoru turpināt pētījumus -, tāpēc atstāja svarīgās iekārtas, kā ir. Promiedami viņi durvis atkal aizslēdza, lai Tumsas radījumi te nenāktu postīt.

-    Tātad viņi nav atraduši neko svarīgu?

-    Tā izskatās, es atbildēju un pārlaidu skatienu telpai. Lai nu kā, viņi savāca tavu vectēvu. Tas ir pats ļaunākais. Un nu es vairs neuzzināšu, ko īsti Profesors ielicis manā galvā. Ko es bez viņa iesākšu?

-    Nē, tuklīte iebilda. Vectēvs nav sagūstīts. Nomierinies! Šeit ir slepenā eja. Vectēvs noteikti paguva aizbēgt. Izmantojot tādu pašu Tumsas radījumu atbaiditāju kā mēs…

-     Kā tu to zini?

-     Pārliecināta nevaru būt, bet jūtu. Vectēvs ir ļoti piesardzīgs cilvēks un nav tik viegli noķerams. Ja kāds no ārpuses lauzis atslēgu un centīsies ienākt, viņš noteikti bēgs prom.

-    Tad jau Profesors tagad ir virszemē.

-     Nē, sacīja meitene. Tas nav tik vienkārši. Eja ir kā labirints un ir saistīta ar Tumsas radījumu perēkli; lai kā steigtos, vajadzīgas stundas piecas, lai pa to izbēgtu. Tā kā Tumsas radījumu atbaidītāja baterijas darbojas tikai pusstundu, vectēvam vēl vajadzētu būt tur iekšā.

-    Vai ari Tumsas radījumu sagrābtam…

-     Par to neuztraucies. Viņš noteikti jau sen ir sameklējis drošu patvērumu, tādu, kur Tumsas radījumi netiek klāt. Droši vien ir tur noslēpies un nu gaida mūs atnākam.

-    Viņš tiešām ir ļoti piesardzīgs, es piekritu. Vai tu to vietu zini?

-    Domāju, ka jā. Vectēvs man sīki izstāstīja ceļu uz turieni. Turklāt šajā bloknotā ir uzzīmēta vienkārša karte. Un atzīmēti bīstamie punkti, kuros vajadzētu uzmanīties.

-    Kādas briesmas?

-     Es domāju, ka tev labāk to nezināt, meitene atbildēja. Tu esi no tiem cilvēkiem, kas, ko tādu dzirdējuši, kļūst nervozāki, nekā vajadzētu.

Es nopūtos un vairs neuzdevu jautājumus par to, kādas briesmas mani varētu skart.

-     Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai nokļūtu līdz tai vietai, kur Tumsas radījumi netiek klāt?

-    Līdz ieejai var nokļūt divdesmit piecās, trīsdesmit minūtēs. No turienes līdz vietai, kur ir vectēvs, vēl stunda, pusotra. Pašās alās par Tumsas radījumiem nav īpaši jāuztraucas, bet nokļūšana līdz ieejai gan ir problēma. Ja kārtīgi nepasteidzas, izstarotājam var izlādēties baterijas.

-     Un ja nu mūsu izstarotājs atslēdzas pusceļā?

-    Tad nekas cits neatliek, kā paļauties uz veiksmi, atbildēja meitene. Nāksies, spldinot ar kabatas lukturīti, bēgt, cenšoties neļaut Tumsas radījumiem pienākt klāt. Viņiem nepatīk, ka spīdina virsū gaismu. Bet, ja viņi tiks pie atelpas, tad tūlīt sagrābs un cauri ir.

-    Tā, tā, es bezspēcīgi noteicu. Vai izstarotājs ir uzlādējies?

Viņa pārbaudīja bateriju līmeņa mērītāju, tad paskatijas uz rokas pulksteni.

-     Pēc piecām minūtēm.

-    Jāsteidzas, es ieteicu. Ja es pareizi sapratu, Tumsas radījumi ir paziņojuši šifrētājiem, ka mēs esam šeit, un driz tie šeit ieradīsies.

Meitene novilka lietusmēteli un gumijas zābakus un pārvilka manis atnesto amerikāņu armijas žaketi un sporta kurpes. Arī tev labāk pārģērbties. Tur, kur mēs tagad iesim, smagā apģērbā cauri netikt, viņa paskaidroja.

Arī es novilku lietusmēteli, tad uzvilku virs džempera neilona vējjaku un aizvilku tās rāvējslēdzēju līdz kaklam. Tad uzmetu mugursomu plecos un, atbrīvojies no gumijas zābakiem, uzāvu sporta kurpes. Pulkstenis rādīja gandrīz pusviens.

Meitene aizgāja uz dibenistabu, izmeta uz grīdas pakaramos no skapja un, satvērusi ar abām rokām, pagrieza nerūsējošā tērauda stieni, uz kura tie bija sakārti. Kamēr viņa to grieza, bija dzirdama skaņa kā urbjmašīnas dūkšana. Drīz vien skapja aizmugurējā sienā pavērās kādus septiņdesmit centimetrus plats kvadrātveida caurums. Cauruma otrā pusē bija bieza tumsa, ko, šķiet, varēja sataustīt ar roku. Varēja just, ka istabā ieplūst vēss gaiss, kas ož pēc pelējuma.

-    Labi izdomāts, vai ne? meitene, joprojām abām rokām turēdama stieni, pagriezās pret mani un teica.

-     Ir jau gan, es piekritu. Nevienam neienāktu prātā, ka te ir slepenā eja. Tavs vectēvs tiešām ir izgudrošanas maniaks!

-     Ko nu, viņš nav maniaks. Maniaks ir cilvēks, kas visu laiku pieturas pie viena virziena vai tendences, vai ne? Vectēvs tāds nav, viņš ir izcilāks par citiem dažādās jomās. Sākot ar astronomiju un ģenētiku un beidzot ar šāda veida amatniecību, viņa iebilda. Nav otra tāda cilvēka kā vectēvs. Ir daudz tādu, kas parādās un tiek slavināti televīzijā, žurnālos un gravīrās, bet tie visi ir ziepju burbuļi. īsts ģēnijs ir cilvēks, kam pietiek pašam ar savu pasauli.

-    Tomēr, ja ari viņam pašam pietiek, ar pārējiem cilvēkiem tā nav. Apkārtējie cilvēki salauž šo pietiekamības sienu un kaut kā cenšas izmantot šo talantu. Tāpēc jau notiek tādas riebekllbas kā tagad. Lai kāds ģēnijs tu būtu, lai kāds varbūt muļķis, nevar pastāvēt tīra pasaule sev vienam. Lai ari cik dziļi pazemē noslēgtos, lai ari cik augstas sienas būtu apkārt… Kādreiz kāds atnāks un apgriezis visu kājām gaisā. Tavs vectēvs nav izņēmums. Tāpēc jau man tika sagriezts vēders, bet pēc trīsdesmit piecām stundām iestāsies Pasaules gals.

-    Ja atradīsim vectēvu, viss nokārtosies. Viņa pienāca man klāt, pastiepās un viegli noskūpstīja mani zem auss. No viņas skūpsta pa manu ķermeni izlija siltums, un brūces sāpes krietni pierima. Varbūt zem auss ir tāds īpašs punkts, vai vienkārši tādēļ, ka mani sen nebija skūpstījusi septiņpadsmitgadlga meitene. Iepriekšējo reizi septiņpadsmitgadlgas meitenes skūpstu biju saņēmis pirms astoņpadsmit gadiem.

-    Ja ticēsi, ka viss ies labi, vairs nebūs, no kā baidīties, viņa sacīja.

-     Ar gadiem kļūst grūtāk ticēt, es atteicu. Tāpat kā ēst ar nodilušiem zobiem. Tas nenozīmē, ka tie būtu kļuvuši ciniski vai skeptiski, tie vienkārši nolietojas.

-    Vai ir bail?

-    Bail, es apstiprināju. Tad noliecies vēlreiz ieskatījos alas dziļumā. Jau kopš bērnības es baidos no šauras un tumšas telpas.

-     Bet atpakaļ jau vairs nevar iet. Neatliek nekas cits, kā virzīties uz priekšu, vai ne?

-    Tā jau tas būtu gan, es sacīju. Man pamazām sāka likties, ka mans ķermenis vairs nav mans. Dažbrīd es tā jutos, kad vidusskolā spēlēju basketbolu. Bumba kustas pārāk ātri, un, liekot ķermenim uz to reaģēt, apziņa vairs nespēj sekot līdzi.

Meitene cieši vērās izstarotāja skalā un beidzot teica: Iesim! Baterijas bija uzlādējušās.

Tāpat kā iepriekš, meitene gāja pa priekšu un es viņai sekoju. Iegājusi alā, viņa pagriezās atpakaļ, pagrieza rokturi blakus ieejai, un durvis sāka vērties ciet. Līdz ar durvju aizveršanos četrstūra formā ieplūstošie stari pamazām kļuva šaurāki, pārvērtās par vertikālu strēli un drīz izzuda. Mani apņēma vēl pilnīgāka nekā iepriekš, līdz šim neizjusta bieza tumsa. Pat kabatas lukturīša gaisma nespēja ar to cīnīties un izveidoja tumsā tikai blāvu un niecīgu staru caurumu.

-    īsti nesaprotu, es iesāku. Kāpēc vectēvs izvēlējās tieši to slepeno eju, kas iet cauri Tumsas radījumu perēkļa centram?

-     Tā ir visdrošāk, spidinot man virsū gaismu, meitene atbildēja. Tumsas radījumu perēkļa centrā ir viņu svētvieta, un tajā viņi nedrīkst ieiet.

-     Reliģisku iemeslu dēļ?

-    Jā, domāju, ka tā. Es pati neesmu redzējusi, bet vectēvs stāstīja. Es baidos to nosaukt par reliģiju, tas ir kāds no ticības paveidiem. Viņu dievības ir zivis. Milzīgas zivis bez acīm. To sakot, viņa pavērsa gaismu uz augšu. Labi, iesim tik uz priekšu. Laikam ir pavisam maz.

Alas griesti bija tik zemi, ka vajadzēja iet pieliecoties. Klints virsma bija gandrīz gluda, un nelīdzenumu bija maz, bet tik un tā es dažbrīd atsitu galvu pret kādu izvirzītu klintsakmeni. Taču par to nepavisam nebija laika domāt. Es spidināju luktura gaismu tieši uz viņas muguru un, baidoties viņu izlaist no redzesloka, turpināju virzīties uz priekšu. Ar visu savu apaļigumu viņa kustējās veikli, kājas bija ātras, un pati bija krietni izturīga. Ari es esmu no stiprajiem, bet no saliekšanās brūce vēdera lejasdaļā skaudri sāpēja. Sāpēja tā, ir kā vēderā dzītu ledus ķīli. Krekls bija caurcaurēm izmircis sviedros un vēsi apņēma ķermeni. Tomēr salīdzinājumā ar to, ka būtu jāpaliek vienam tumsā, ja viņu izlaistu no redzesloka, brūces sāpes šķita tīrais nieks.

Virzoties uz priekšu, sajūta, ka mans ķermenis man nepieder, pamazām kļuva spēcīgāka. Es domāju, tas bija tāpēc, ka nevarēju neko no sevis saredzēt. Es pacēlu plaukstas pie pašām acīm, tomēr nebija redzams nekas.

Tas, ka nevarēju sevi redzēt, bija kaut kā savādi. Ja tādā stāvokli atrodas ilgi, pamazām sāk likties, ka ķermenis ir tikai viens no mūsu pieņēmumiem. Jā, atsitot galvu pret griestiem, es jutu sāpes, un brūce vēderā turpināja smelgt bez mitas. Jā, es sajutu zemi zem kājām. Tomēr tas nav nekas vairāk kā tikai sāpes un maņa. Tas nav nekas vairāk kā par ķermeni sauktā pieņēmuma radīta sava veida koncepcija. Tāpēc nevar izslēgt, ka ķermenis jau bija izzudis un palikusi un funkcionēja tikai šī koncepcija. Gluži kā ar cilvēku, kas pēc kājas amputācijas joprojām atceras niezēšanu pirkstgalos.

Es pa vairākiem lāgiem centos pārliecināties, vai mans ķermenis vēl pastāv, uzspīdinot tam gaismu, taču baidījos pazaudēt meiteni un beigu beigās to pārtraucu. Es sev iegalvoju: "Ar manu ķermeni viss ir kārtībā." Ja mans ķermenis būtu izzudis un pastāvētu tikai tas, kas saucams par dvēseli, man vajadzētu kļūt daudz vieglāk un labāk. Ja dvēselei mūžīgi jāmokās ar vēdera brūci, kuņģa čūlu un hemoroīdiem, kur tad ir glābiņš? Ja dvēsele nepamet ķermeni, kāda jēga tās eksistencei?

Tā nu, domājot par tādām lietām, es sekoju olīvzaļajai armijas žaketei, ko bija uzvilkusi tuklīte, no žaketes apakšas spīdošajiem apspīlētajiem rozā svārkiem un rozā Nike sporta kurpēm. Viņas auskari šūpojās, mirgojot gaismā. Izskatījās, it kā viņai ap kaklu riņķotu jāņtārpiņu pāris.

Viņa, uz mani neatskatoties un visu laiku klusējot, turpināja virzīties uz priekšu. It kā par mani būtu pavisam aizmirsusi, veikli pārbaudīja ar lukturi ceļā sastopamos atzarojumus un alas. Nonākusi krustcelēs, viņa apstājās, izvilka no krūšu kabatiņas karti, uzspīdināja gaismu un noteica, pa kuru ceļu jāiet tālāk. Te es viņu panācu.

-    Viss kārtībā? Mēs pareizi ejam? es jautāju.

-    Jā, viss kārtībā. Pagaidām. Pilnīgi pareizi, viņa pārliecinoši atbildēja.

-     Kā tu zini, ka ir pareizi?

-    Tā ir, viņa teica un pavērsa gaismu pret zemi. Paskat, palūkojies uz leju!

Saliecies ieskatījos luktura izveidotajā gaismas apli uz zemes. Klinšu plaisās spīguļoja mazi sudraboti nieciņi. Paņēmis vienu rokā, sapratu, ka tā ir metāla papīra saspraudlte.

-     Paskat, meitene turpināja. Šeit ir gājis vectēvs. Un atstājis mums zīmes.

-    Tā izskatās, es noteicu.

-     Pagājušas piecpadsmit minūtes. Pasteigsimies! mudināja meitene.

Bija vēl vairākas krustceles, un katrās bija izkaisītas papīra saspraudes, tāpēc mēs virzījāmies uz priekšu nemaldoties un varējām ietaupīt dārgo laiku.

Laiku pa laikam savas rīkles zemē bija atvērušas dziļas bedres. Tā kā bedres kartē bija atzīmētas ar sarkanu flomāsteru, nonākuši tām tuvāk, mēs sākām iet lēnāk un, ar gaismu pārbaudot zemi, virzījāmies vien tālāk uz priekšu. Bedru diametrs bija kādi piecdesmit, septiņdesmit centimetri, un tām varēja tikt garām pārlecot vai apejot apkārt. Pārbaudes pēc vienā iemetu dūres lieluma akmeni, taču, lai ari cik ilgi gaidītu, nekas nebija dzirdams. Likās, it kā tas būtu varējis aizkrist līdz pat Brazīlijai vai Argentīnai. Jau no iedomāšanās vien, ka paklūpot varētu iekrist tādā bedrē, jutu, ka man sažņaudzas kuņģis.

Ceļš locījās pa labi un pa kreisi kā čūska; sadaloties vairākos atzarojumos, tas aizšāvās augšup vai lejup. Tur nebija stāvu pakalnu, tomēr ceļš visā visumā gāja uz leju. Likās, ka virszemes gaišā pasaule pa solim attālinātos vairāk un vairāk.

Pa ceļam mēs tikai vienu reizi apskāvāmies. Viņa pēkšņi apstājās, pagriezās atpakaļ, izslēdza lukturi un aplika rokas man apkārt. Tad, ar pirkstiem atradusi manas lūpas, uzspieda tām savējās. Es ari apliku rokas viņai un viegli piespiedu meiteni sev klāt. Apskaušanās piķa melnā tumsā ir dīvaina. Es iedomājos, ka Stendāls bija kaut ko rakstījis par apskāvieniem tumsā. Grāmatas nosaukumu biju aizmirsis. Centos to atcerēties, tomēr nekādi neizdevās. Vai Stendāls tumsā ir apskāvis sievieti? Es nodomāju, ka mēģināšu sameklēt to Stendāla grāmatu, ja izkļūšu no šejienes dzīvs un ja pasaule nebūs beigusies.

Meloņu odekolona smarža no viņas kakla jau bija izgaisusi. Tās vietā bija septiņpadsmitgadīgas meitenes kakla smarža. Zemāk bija jūtama manis paša smarža. Amerikāņu armijas žaketē iesūkusies manas dzīves smaka. Manis gatavotā ēdiena, manis izlietās kafijas un manu sviedru smaka. Tādas lietas bija tur iesūkušās. Pazemes tumsā apskaujoties ar meiteni, likās, ka tā dzīve ir kā ilūzija, kurā vairs neatgriezīšos. Es varēšu atcerēties, ka reiz tāda ir pastāvējusi. Tomēr es nevaru galvā izveidot ainu, ka es tajā atgriežos.

Mēs ilgu laiku stāvējām apskāvušies. Laiks neatvairāmi gāja uz priekšu, bet man tā likās nesvarīga problēma. Apskaujoties mēs viens ar otru dalījāmies bailēs. Un tagad tā ir vissvarīgākā lieta.

Drīz viņas krūtis cieši piekļāvās manām, viņas lūpas pavērās un maiga mēlīte kopā ar silto elpu ieslīdēja manā mutē. Viņas mēles galiņš locījās ap manu mēli, pirksti ieslīdēja manos matos. Tomēr pēc kādām desmit sekundēm tas beidzās, un viņa pēkšņi no manis atrāvās. Es stāvēju gluži kā astronauts, kas viens pamests Visumā un nu ir nebeidzama izmisuma apņemts.

Kad es ieslēdzu lukturi, viņa tur bija. Viņa arī ieslēdza savu lukturi.

-     Iesim! viņa mudināja. Tad apgriezās apkārt un sāka soļot tāpat kā iepriekš. Mana mēle vēl joprojām izjuta viņas skūpstu. Manas krūtis vēl varēja sajust viņas sirdspukstus.

-      Mans… ir tīri neko, vai ne? meitene nepagriežoties jautāja.

-    Tīri neko, es apstiprināju.

-    Tomēr kaut kā pietrūkst, vai ne?

-    Jā, es piekritu. Kaut kā trūkst.

-     Nez kā pietrūkst?

-     Nezinu, es atbildēju.

Kad bijām gājuši lejup pa līdzeno ceļu kādas piecas minūtes, iznācām plašā alā. Mainījās gaisa smarža, un soļi atbalsojās citādi. Sasitot plaukstas, atskanēja it kā starp tām saspiesta, sakropļota atbalss.

Kamēr viņa, izvilkusi karti, pārliecinājās par mūsu atrašanās vietu, es ar lukturi apspīdināju apkārtni. Alas griesti bija ideāls kupols, un ari telpa bija apaļa. Skaidri redzams, ka to veidojušas cilvēku rokas. Sienas bija gludas, nebija nevienas plaisiņas. Alas vidū bija sekla, apmēram metru plata bedre, bedrē bija sakrājusies kāda nezināma, ķepīga viela. Ne vien smaka te bija drausmīga viss gaiss bija nepatīkamas sajūtas pārņemts, no kā mutē radās tāda kā skābuma sajūta.

-    Izskatās, ka šeit ir ieeja uz svētvietu, meitene sacīja. Vismaz esam glābti. Tumsas radījumi tālāk nevar tikt.

-     Tas ir labi, ka Tumsas radījumi nevar tikt, bet vai mēs varēsim izbēgt?

-     Šajā ziņā paļaujies uz vectēvu. Vectēvs noteikti kaut ko izdomās. Turklāt mums taču būs izstarotāji, ar ko pārmaiņus varēsim atgaiņāt Tumsas radījumus, vai ne? Tas ir, kamēr viens darbosies, otru varēs uzlādēt. Tāpēc nav vairs, par ko baidīties. Nevajadzēs arī tā steigties.

-     Skaidrs, es noteicu.

-     Vai kļuva vieglāk?

-     Mazliet, es atbildēju.

Abās pusēs ejai uz svētvietu bija izgrebti smalki ciļņi. Tās bija divu milzīgu zivju figūras, kas ķēra viena otru aiz astes un aptvēra lodi. Tās bija savādas zivis. Galva bija uzpūsta kā bumbvedēja kabīne, acu nav, to vietā, vijoties kā auga stigas, griezās divi gari un resni taustekļi. Mute bija nesamērīgi liela un stiepās vai līdz pašām žaunām, no to apakšas līda ārā nez kādi resni orgāni, kas izskatījās pēc dzīvnieka ķetnām. No sākuma es domāju, ka tie ir kas līdzīgs piesūcekņiem, bet, labi ieskatoties, to galos varēja pamanīt trīs asus nagus. Es pirmo reizi redzēju zivis ar nagiem. Mugura bija saliekta lokā, bet zvīņas slējās stāvus kā adatas.

-    Vai tās ir mitoloģiskas būtnes? Vai ari tādas ir īstenībā? es jautāju meitenei.

-    Kas to lai zina… Meitene noliecās un atkal pacēla no zemes vairākas papīra saspraudes. Galvenais, ka esam atnākuši pareizi. Tā, ejam nu ātrāk iekšā!

Vēlreiz uzspīdinājis lukturīti ciļņiem, viņai sekoju. Biju gluži vai šokēts, ka Tumsas radījumi tik pilnīgā tumsā varējuši izgrebt tik izsmalcinātus ciļņus. Lai ari atcerējos, ka viņi tumsā spēj redzēt, pārsteigums tādēļ nemazinājās. Un varbūt tagad, šajā brīdī, viņi cieši uz mums skatās no tumsas dziļumiem.

Ieejot svētvietā, ceļš pamazām veda kalnup, līdz ar to griesti kļuva augstāki un drīz ari ar gaismu tos vairs nevarēja saskatīt.

-    Un tagad sāksies kalns, meitene paziņoja. Esi pieradis pie kāpšanas kalnos?

-     Agrāk reizi nedēļā kāpu. Taču tādā tumsā gan neesmu to darījis.

-    Izskatās, ka tas nav nekāds lielais kalns, iebāzusi karti krūšu kabatā, viņa sacīja. Par kalnu to īsti nevar nosaukt. Varētu pat teikt, ka tas ir pakalns. Bet vectēvs sacīja, ka viņiem tas ir kalns. Pazemes vienīgais kalns. Svētais kalns.

-    Tad jau mēs tagad taisāmies apgānīt svešu svētvietu.

-    Nē, gluži pretēji. Kalns jau no pirmsākumiem ir netīrības perēklis. Visi pasaules netīrumi ir sakoncentrēti šeit. Pazeme ir sava veida Pandoras lāde, kas piestiprināta pie zemes garozas. Un mēs tagad iesim tai cauri.

-     Kā tāda elle…

-    Jā, tā ir. Tiešām, šeit izskatās pēc elles. Un šejienes gaiss caur pazemes ūdeņiem, dažādām alām un urbumiem tiek

virszemē. Tumsas radījumi nevar virszemē iziet, bet gaiss var. Arī ieplūst cilvēku plaušās var…

-    Vai mēs tur paliksim dzīvi?

-             Ir jātic. Es jau to teicu, vai ne? Ja tic, tad nav jābaidās. Ticēt var jebkam jaukām atmiņām, mīlestībai, asarām, bērnībai, nākotnes plāniem, iemīļotai mūzikai. Ja domā tikai par kaut ko tādu, nav jābaidās.

-    Vai varu domāt par Benu Džonsonu? es jautāju.

-    Benu Džonsonu?

-            Tas ir aktieris, kas parādās Džona Forda vecajās filmas un ir lielisks jātnieks. Viņš ļoti graciozi jāj.

Viņa tumsā jautri ieķiķinājās. Tu esi lielisks. Un man ļoti patīc.

-            Esmu par vecu, es sacīju. Un turklāt neprotu spēlēt nevienu mūzikas instrumentu.

-    Kad būsim tikuši no šejienes ārā, es tev iemācīšu jāt.

-    Paldies, es noteicu. Starp citu, par ko tu domā?

-            Par skūpstīšanos ar tevi, viņa atbildēja. Tāpēc jau es pirmīt tevi noskūpstīju. Nezināji?

-     Nezināju.

-    Vai zini, par ko vectēvs šeit domā?

-    Nezinu.

-            Vectēvs nedomā neko. Viņš prot iztukšot prātu no domām. Tādi ir tie ģēniji. Ja prāts ir tukšs, ļaunums tur nelien iekšā.

-     Skaidrs, es noteicu.

Kā viņa bija teikusi, tālāk ceļš pamazām kļuva stāvāks un beigu beigās bija stāva klints, kurā vajadzēja rāpties. Es nepārtraukti domāju par Benu Džonsonu. Par Benu Džonsonu zirgā. Cik vien spēju, atsaucu atmiņā skatus no filmām Foret Apache, She Wore a Yellow Ribbon, Wagon Master un Rio Grande, kuros Bens Džonsons jāja zirgā. Prērijas apspīdēja saule, debesīs peldēja balti, kā ar otu uzvilkti mākoņi. Ielejā pulcējās bizoni, bet uz lieveņiem stāvēja sievietes, kas baltos priekšautos slaucīja rokas. Plūda upe, vējš šūpoja gaismas starus, cilvēki dziedāja. Un cauri tādai ainavai kā bulta izšaujas Bens Džonsons. Kamera, virzoties pa sliedi, cik tālu vien var, turpina uztvert viņa vīrišķīgo siluetu.

Ķeroties pie klints izciļņiem un meklējot, kur likt kāju, es turpināju domāt par Benu Džonsonu un viņa ziigu. Nezinu, vai tādēļ, bet sāpes vēdera brūcē nez kā pierima, un es kādu laiku varēju iet, pat tām nedomājot. Vārdu sakot, meitenes teorijai par pozitīvu domu nozīmi sāpju remdēšanā bija taisnība.

Droši vien no alpīnisma viedokļa tā nebija nekāda sarežģītā klinšu kāpšana. Var uziet vietas, kur likt kāju, nav īpaši stāvu krauju, un, ja izstiepj rokas, var atrast iedobumus, kur ieķerties. Pēc virszemes standartiem, šis bija viegls maršruts amatieriem; to bez briesmām varētu veikt pamatskolas audzēknis kādā svētdienas rītā. Tomēr, kad esi nonācis pazemes melnajā tumsā, viss ir citādi. Pirmām kārtām pats par sevi saprotams, ka neko nevar redzēt. Nevar ari saprast, kas ir priekšā, cik augstu vēl var kāpt, kādā pozīcijā pašreiz esi, kāda situācija ir zem kājām un vai virzies pa pareizo maršrutu. Nebiju zinājis, ka redzes zaudēšana ir tik briesmīga. Tiek atņemtas pat tādas lietas kā vērtību sistēma un kopā ar to pastāvošā pašcieņa un drosme. Kad cilvēks kaut ko cenšas sasniegt, viņš tīri dabiski apzinās trīs lietas: cik viņš ir sasniedzis līdz šim; kādā situācijā atrodas pašlaik; kas vēl jādara tālāk. Ja šie trīs punkti tiek atņemti, paliek vairs tikai bailes, neticība sev un nogurums. Situācija, kādā es nu atrados, bija tieši tāda. Tehniskās grūtības nebija tik liela problēma. Problēma ir cik tālu tu vari sevi kontrolēt.

Mēs turpinājām rāpties tumšajā kalnā. Tā kā lukturītis traucēja, es to iebāzu bikšu kabatā; viņa luktura siksniņu bija pārsviedusi pār plecu. Neko nevarēja redzēt. Tikai uz viņas muguras šūpojās gaisma kā vientuļa zvaigzne. Es to izvēlējos par mērķi, lai klusēdams turpinātu rāpties klinti.

Lai pārliecinātos, ka es neatpalieku, viņa laiku pa laikam mani uzrunāja ar "Viss kārtībā?" vai "Vēl nedaudz", vai ar kaut ko citu tādā pašā garā.

Varbūt uzdziedāsi? pēc brīža viņa jautāja.

-    Kādu dziesmu? es atjautāju.

-    Jebkādu. Ka tik ir melodija un vārdi. Uzdziedi kaut ko!

-    Es citu priekšā nedziedu.

-    Dziedi! Labi?

Neko darīt, es dziedāju dziesmu Pečka[23].

Sniegotā vakarā jaukā pečka. Dedzi, pečkal Parunāsimies! Sensenās dienās… Dedzi, pečkal

Tā kā es tālāk nezināju vārdus, tad turpinājumā tos sacerēju pats. Ka visi ir pie krāsniņas, kāds pieklauvē pie durvīm, un tēvs iziet ārā, tur stāv savainots ziemeļbriedis un saka: "Esmu izsalcis. Iedodiet kaut ko ēst!" Tad tēvs atver persiku konservus un baro briedi. Beigās visi sēž pie krāsniņas un kopā dzied piedziedājumu.

-            Tīri neko! viņa paslavēja. Diemžēl nevaru aplaudēt, bet ļoti laba dziesma.

-    Paldies! es pateicos.

-    Uzdziedi vēl kaut ko! meitene mudināja. Un es dziedāju "Baltos Ziemassvētkus".

Es sapņoju par baltiem Ziemassvētkiem Un dāvinu tev Sniegotus skatus, Mīļumu

Un sendienu sapņus.

Es sapņoju par baltiem Ziemassvētkiem. Pat tagad, aizverot acis, Krūtīs ataust atmiņas Par zvaniņiem pie ilkss Un sniega mirdzumu.

-            Ļoti labi, viņa paslavēja. Vai dziesmas vārdus tu pats izdomāji?

-    Dziedot sacerēju.

-    Kāpēc tu dziedi tikai par ziemu un sniegu?

-             Hmm, kāpēc gan… Laikam tāpēc, ka ir tumšs un vēss. Tikai tādas dziesmas nāk prātā, es paskaidroju, pārrāpjoties no viena klints iedobuma uz citu. Tālāk kārta tev dziedāt.

-    Vai derēs "Velosipēdu dziesma"?

-    Lūdzu, es noteicu.

Aprīļa rītā

Es uzkāpu uz velosipēda, Pa nezināmu ceļu Devos uz mežu. Tikko nopirkts velosipēds, Rozā,

Gan rokturi, gan sēdeklis Viss rozā.

Pat riepas un stūre Rozā.

-     Izklausās gluži pēc dziesmas par tevi, es sacīju.

-             Nūja! Protams. Tā ir dziesma par mani, viņa atbildēja. Iepatikās?

-    Iepatikās.

-     Gribi dzirdēt tālāk?

-    Protams.

Aprīļa ritam Piestāv rozā, Citas krāsas Nemaz te neder. Jaunais velosipēds, Kurpes ar' rozā,

Cepure, džemperis Viss rozā. Bikses un veļa Ari rozā.

-    Tā kā es labi sapratu tavu attieksmi pret rozā krāsu, varbūt turpināsi? es jautāju.

-    Bez šīs daļas nemaz nevar iztikt. Meitene iesmējās. Paklau, vai rozā saulesbrilles vispār ir?

-     Liekas, tādas reiz bija Eltonam Džonam.

-    Hmm… viņa norūca. Nu labi. Dziedāšu tālāk!

Pa ceļam Satiku tēvoci. Tēvoča drēbes Visas zilas.

Izskatās aizmirsis noskūties. Arī bārda tam zila Kā garš vakars. Tumši zils. Garš, garš vakars Vienmēr zils.

-    Tas ir par mani? es jautāju.

-     Nē, par tevi tas nav. Tu šajā dziesmā neparādies.

Uz mežu iet Labāk nevajag. Tēvocis saka. Meža likumi Ir zvēriem. Lai arī tas Ir aprīļa rīts. Ūdens pretēji Neplūst. Ari aprīļa rītā.

Tik un tā es

Ar velosipēdu dodos uz mežu,

Ar rozā velosipēdu.

Aprīļa saulainā rītā

Nav no kā baidīties.

Krāsa ir rozā,

Ja nost nav jākāpj,

Nav ko baidīties.

Ne sarkans, ne zils, ne brūns,

Pavisam rozā.

Drīz pēc tam, kad viņa beidza dziedāt "Velosipēda dziesmu", mēs bijām uzrāpušies klintī un iznācām plašā līdzenumā. Atvilkuši elpu, ar lukturi apspīdinājām apkārtni. Plakankalne izskatījās diezgan plaša, un tālumā pletās līdzena virsma kā galds. Viņa uz brīdi noliecās pie plakankalnes malas, pa kuru mēs bijām uzrāpušies, un uzlasīja atkal kādu pusduči papīra saspraudīšu.

-    Kur tad ir tavs vectēvs? es jautāju.

-           Jau drīz. Tuvu. Par šo plakankalni esmu no vectēva dzirdējusi vairākas reizes, tādēļ man ir ideja.

-    Tad sanāk, ka tavs vectēvs te ir bijis ne vienu reizi vien?

-            Kā tad. Lai uzzīmētu pazemes karti, vectēvs šo apkārtni ir izstaigājis krustām šķērsām. Par šejieni viņš zina visu. Sākot no atzarojumu virziena līdz slepenajai ejai visu.

-    Viņš visu izstaigāja viens?

-Jā, protams, viņa atbildēja. Vectēvam patīk darboties vienatnē. Ne jau tāpēc, ka viņam nepatiktu cilvēki vai viņš tiem neticētu, bet citi vectēvam netiek līdzi.

-            Šķiet, ka saprotu, es piekritu. Starp citu, kas ir šī plakankalne?

-             Šajā kalnā kādreiz dzīvoja Tumsas radījumu senči. Nogāzēs raka alas, un visi tajās dzīvoja. Šī līdzenā vieta, kur mēs tagad stāvam, ir vieta, kur norisa viņu reliģiskās ceremonijas. Viņu uzskatos šī ir vieta, kur mīt dievi. Šeit stāvēja priesteris vai pūšļotājs, izsauca Tumsas dievus un pasniedza ziedojumus.

-    Tad sanāk, ka dievi ir tās zivis ar pretīgajiem nagiem?

-    Nūja. Viņi tic, ka tās zivis valda pār šo tumsas zemi: par šīs zemes ekosistēmu, dažādu lietu stāvokli, filozofiju, vērtību sistēmu, dzīvību, nāvi un tā tālāk. Viņu leģenda stāsta, ka senos laikos viņu pirmie senči esot atnākuši uz šo zemi, zivju vadīti. Viņa pavērsa gaismu uz leju un norādīja uz zeme izgrebtiem desmit centimetrus dziļiem, metru platiem tādiem kā grāvjiem. Tie stiepās taisnā līnijā uz tumsas dziļumu, lijot pa šo ceļu, nonāksi pie senā altāra. Es domāju, ka vectēvs slēpjas tur. Altāris te ir pati svētākā vieta, tāpēc, kamēr vien atrodas tur, nav jāuztraucas, ka varētu tikt noķerts.

Mēs sākām iet pa grāvim līdzīgo taisno ceļu. Drīz vien tas sāka tiekties lejup, un līdz ar to sienas abās pusēs pamazām kļuva augstākas. Likās, ka kuru katru brīdi abas sienas varētu saiet kopā, aprīt manu ķermeni un saspiest, bet te bija tik kluss kā akas dibenā un nebija nekādu kustības pazīmju. Tikai mani un viņas soļi gumijas zābakos savādā ritmā atbalsojās starp sienām. Ejot vairākas reizes neapzināti paskatījos uz augšu. Kad cilvēks ir tumsā, pavisam neviļus viņš mēģina sameklēt zvaigznes un mēnesi.

Tomēr virs galvas nebija ne mēness, ne zvaigžņu. Tikai tumsa slāņu slāņiem spieda uz manu ķermeni. Vēja arī nebija, un sasmakušais gaiss šķita sakrājies vienuviet. Viss, kas mani iekļāva, sāka likties daudz smagāks, nekā bijis iepriekš. Likās, ka pat mana eksistence ir kļuvusi smagāka. Likās, ka izelpa, soļu atbalss un pat roku kustības kā dubļi pievelkas pie zemes. Šķita, ka es neesmu vis nolaidies pazemē, bet gan uz kāda nezināma debesu ķermeņa Visumā. Gravitācija, gaisa blīvums un laika izjūta visās jomās bija pilnīgi citāda, nekā es to atcerējos.

Es pacēlu kreiso roku un iededzu digitālā pulksteņa ekrānu. Biji divi un vienpadsmit minūtes. Tā kā pazemē mēs nokāpām tieši pusnaktī, tumsā neesam vēl neko ilgāk par divām stundām, bet man likās, ka esmu te nodzīvojis jau ceturtdaļu dzīves. Acis sāpēja pat no digitālā pulksteņa gaismiņas. Varbūt manas acis pamazām pielāgojas tumsai. Ari luktura gaisma griezās acis. Kad ilgs laiks ir pavadīts tumsā, tumsa ir tas parastais stāvoklis, kādam dabiski jābūt, un stari liekas kā svešķermenis.

Klusējot turpinājām iet augšup un lejup pa šauram grāvim līdzīgo ceļu. Tā kā bija līdzens un nebija jāuztraucas, ka varētu atsist galvu, es izslēdzu kabatas lukturīti un, sekojot viņas gumijas zoļu švīkstiem, gāju uz priekšu. Kādu laiku tā ejot, pamazām zuda apjēga, vai acis man ir atvērtas vai aizvērtas. Tumsa, kad acis bija vaļā, un tumsa, kad acis bija ciet, bija tāda pati. Es gāju, pārbaudes pēc atvērdams un aizvērdams acis, bet beigās vairs precīzi nevarēju spriest, kad ir kā. Starp vienu cilvēka darbību un tai pretēju darbību ir dabiska principiāla atšķirība, un, kad šī atšķirība zūd, zūd arī siena, kas atdala rīcību A no rīcības B.

Tas, ko varēju tagad just, bija tikai viņas soļi, kas atbalsojās man ausīs. Viņas soļi vai nu reljefa, vai gaisa, vai tumsas dēļ skanēja ļoti izkropļoti. Es centos to skaņu galvā pārveidot, bet neizskatījās, ka varētu atrast ko pazīstamu vai līdzīgu. Tā skanēja kā man nezināma Āfrikas vai Tuvo Austrumu valoda. Japāņu valodas fonētikai to nekādi nevarēja pielāgot. Varbūt šo skaņu kaut kā varētu pietuvināt franču, vācu vai angļu valodai. Es pagaidām nolēmu mēģināt to pielāgot angļu valodai.

No sākuma likās skanam:

Even through be shopped degreed well…

Bet, mēģinot to izrunāt, sapratu, ka skan citādi, nekā izklausījās viņas soļi. Precīzāk izsakoties, iznāca:

Efgven gthduv bge shpevg egvele wgevl…

Izklausījās gandrīz pēc somu valodas, bet diemžēl es neko nezināju par somu valodu. Vienu bridi likās, ka skanētu: "Zemnieks ceļā satika vecu sātanu." Bet tikai bridi. Un tad atkal nekā.

Es turpināju iet, pielīdzinot soļu skanējumu dažādām valodām un teikumiem. Un galvā uzpeldēja skats, kā viņa ar rozā Nike kurpēm min līdzeno ceļu. Labais papēdis nolaidās uz zemes, smagums pārvietojās uz pirkstgaliem, un, pirms tie atrāvās no zemes, kreisais papēdis skāra zemi. Tas turpinājās nepārtraukti. Laika plūsma pakāpeniski kļuva lēnāka. Likās, it kā pulkstenim būtu pārtrūkusi atspere un rādītāji vairs nevir zītos uz priekšu. Rozā sporta kurpes manā neskaidrajā prāta kustējās te uz priekšu, te atpakaļ. Soļi atbalsojās:

Efgven gthduv bge shpēvg egvele wgevl… Efgvēn gthduv bge shpevg egvele wgevl…

Efgven gthduv bge…

Vecais sātans apsēdās uz akmens Somijas lauku ceļa malā. Sātans bija desmit tūkstošu vai divdesmit tūkstošu gadu vecs, izskatījās noguris, gan viņa apģērbs, gan apavi bija vienos putekļos. Pat bārda noplukuši. "Kur tu tā steidzies?" sātans uzrunāja zemnieku. "Kaplis salūza, eju to salabot," zemnieks atbildēja. "Nav, kur steigties," sātans sacīja. "Saule vēl ir pietiekami augstu, nav ko tik smagi strādāt. Apsēdies uz bridi un paklausies, ko tev stāstīšu." Zemnieks piesardzīgi palūkojās sātanam sejā. Zemnieks labi saprata, ka, sapinoties ar sātanu, nekā laba nevar sagaidīt, bet sātans izskatījās tik ārkārtīgi nožēlojams un noguris, ka zemnieks…

Kaut kas pliķēja manu vaigu. Kaut kas mīksts un plakans. Kaut kas mīksts, plakans, ne īpaši liels, turklāt pazīstams. Kas? Kamēr es apkopoju domas, tas atkal iesita man pa vaigu. Es pacēlu labo roku un mēģināju to nezin ko nokratīt, bet man tas neizdevās. Man tika iesists vēlreiz. Pie sejas šūpojās kaut kas spožs un nepatīkams. Es atvēru acis. Pirms atvēru, nebiju pat ievērojis, ka esmu tās aizvēris. Es biju aizvēris acis. Un tagad viņa grūž man acis milzu lukturi un iepliķē manu seju.

-     Liec mierā! es iekliedzos. Žilbst acis un sāp.

-     Nerunā muļķības! Tu nezini, kas būs, ja šeit guļ! Celies augšā! pavēlēja meitene.

-    Augšā?

Es ieslēdzu kabatas lukturīti un paskatījos apkārt. Nebiju pat ievērojis, ka sēžu zemē, atspiedies pret sienu. Droši vien, pašam nemanot, biju aizmidzis. Gan zeme, gan siena bija mitra, kā nolieta ar ūdeni.

Es lēnām piecēlos.

-         īsti nesaprotu. Kā es tā aizsnaudos? Neatceros, ka būtu apsēdies un ari ka būtu taisījies aizmigt.

-        To panāca viņi, meitene paskaidroja. Lai mēs šeit tā ņemtu un aizmigtu…

-    Viņi?

-        Šajā kalnā dzīvojošās radības. Es nezinu, vai tie ir dievi, ļaunie gari vai kas, bet jebkurā gadījumā tādas būtnes. Viņi cenšas mums traucēt.

Es papurināju galvu, izvēdinādams tur palikušās nogulsnes.

-         Prāts kļuva neskaidrs, un pamazām vairs nevarēju saprast, vai acis ir vaļā vai ciet. Turklāt vēl tie tavi apavi…

-     Mani apavi?

Es izstāstīju, kā no viņas soļiem uzradās vecais sātans.

-         Tā ir viltība, meitene teica. Kaut kas līdzīgs hipnozei. Ja es nebūtu pamanījusi, tu gulētu, līdz būtu par vēlu.

-     Būtu par vēlu?

-        Jā, par vēlu, viņa atkārtoja, bet, kas būs par vēlu, to nepaskaidroja. Cik atceros, tu mugursomā ieliki virvi, vai ne?

-    Jā, metrus piecus garu.

-     Velc ārā!

Es noņēmu mugursomu un no konservu kārbu, viskija pudeles un ūdens pudeļu apakšas izvilku neilona virvi un pasniedzu to meitenei. Meitene vienu virves galu piesēja man pie jostas, bet otru apsēja sev ap vidukli. Tad nostiepa virvi un paraustīja.

-    Tagad būs labi, viņa sacīja. Šādi nevarēs noklīst.

-        Ja abi neaizmigsim, es piebildu. Tu taču arī necik neesi gulējusi, vai ne?

-            Nevajag pierunāt nelaimi. No sevis žēlošanas, ka ir miega bads, ļaunums vien radīsies. Saproti?

-     Saprotu.

-    Ja saproti, tad ejam! Nav laika tūļāties.

Mēs virzījāmies uz priekšu, sasējušies ar neilona virvi. Es pūlējos, cik vien iespējams, nepievērst uzmanību viņas so ļiem. Un es gāju, pavērsis kabatas lukturīti pret viņas muguru un vērdamies olīvzaļajā amerikāņu armijas žaketē. Ja pareizi atceros, es to žaketi nopirku 1971. gadā. Tad vēl turpinājās Vjetnamas karš un valdīja prezidents Ričards Niksons ar cl rau dīgo seju. Tajā laikā visi bija noaudzējuši garus matus, valkāja netīrus apavus, klausījās murgaino roku, valkāja lietotas Amerikas armijas žaketes ar miera emblēmu uz muguras un iztēlojās sevi par Pīteru Fondu. Tie bija tik seni laiki, ka likās tūlīt atmiņā uzpeldēs arī dinozauri.

Es mēģināju atcerēties vairākas lietas, kas notika tajā laikā, bet nevarēju. Neko darīt. Es mēģināju atsaukt atmiņā skatu, kā Pīters Fonda brauc ar motociklu. Tad es tam skatam pievienoju Steppenwolf dziesmu Born to be wild. Tomēr nez pa kuru laiku Born to be wild pārtapa par Marvina Geja dziesmu I Heard it through the Grapevine. Droši vien tāpēc, ka ievads bija līdzīgs.

-             Par ko tu domā? no priekšpuses mani uzrunāja tuklīte.

-    Neko īpašu, es atbildēju.

-    Varbūt uzdziedāsi?

-     Nu jau pietiks dziesmu.

-    Tad domā kaut ko!

-    Parunāsimies!

-    Par ko?

-     Kā būtu, ja runātu par lietainu laiku?

-     Labi.

-    Kādu lietu tu vislabāk atceries?

-    Tās dienas vakarā, kad nomira mana ģimene, lija lietus.

-     Runāsim par kaut ko priecīgāku, es ierosināju.

-    Būs jau labi. Man gribas par to parunāt, iebilda meitene. Un nav jau neviena cita, ar ko varētu par to aprunāties… Ja tu negribi klausīties, es nestāstīšu.

-    Ja gribi stāstīt, lūdzu, es atbildēju.

-     Tas bija tāds nesaprotams lietus tā kā litu, kā nelītu. Kopš paša rīta bija tāds laiks. Debesis bija klātas dūmakainiem, pelēkiem mākoņiem, kas nemaz nekustējās. Es, gulēdama slimnīcas gultā, visu laiku vēroju šīs debesis. Tas bija novembra sākums, un pie loga auga kamparkoks. Liels kamparkoks. Gandrīz puse lapu bija jau nokritušas, un starp zariem bija redzamas debesis. Tev patīk skatīties uz kokiem?

-    Kā lai saka… es noteicu. Nevarētu teikt, ka nepatīk, bet tā īpaši vērīgi nekad neesmu skatījies.

Godīgi sakot, es neatšķirtu ozolu no kamparkoka.

-     Bet man patīk vērot kokus. Jau no bērnības ir paticis un patīk arī tagad. Kad ir brīvs laiks, apsēžos zem koka un, atspiedusies pret stumbru un veroties zaros, tā pavadu vairākas stundas. Tas bija dižs kamparkoks, kas toreiz auga slimnīcas pagalmā. Es, guļot gultā un neko nedarot, visu dienu vēroju kamparkoka zarus un debesis. Beigu beigās es biju iegaumējusi no galvas vai visus zariņus. Gluži kā dzelzceļu fans iegaumē līniju nosaukumus un stacijas.

Uz to kamparkoku bieži lidoja putni. Dažādu sugu putni. Zvirbuļi, čakstes, strazdi… un ari kādi skaisti putni, kam nezinu nosaukumu. Dažreiz atlidoja baloži. Putni atlidoja, bridi zaros atpūtās un atkal kaut kur aizlidoja. Putni ir ļoti jūtīgi pret lietu. Zināji?

-     Nē, es atbildēju.

-     Kad līst vai izskatās, ka līs, putni koku zaros neparādās. Bet, tiklīdz lietus mitējas, tie drīz atlido un dzied skaļā balsi. Gluži kā cits citu apsveikdami ar lietus mitēšanos. Nezinu, kāpēc. Varbūt tādēļ, ka, lietum mitējoties, kukaiņi izlien no zemes. Varbūt vienkārši tādēļ, ka putniem patīk skaidrs laiks. Bet es tādējādi zināju laikapstākļus. Ja putni nav redzami, drīz būs lietus, ja putni atlido un dzied, lietus mitējas.

-    Vai tu ilgi biji slimnīcā?

-    Jā, kādu mēnesi. Man bērnībā bija problēmas ar sirdi, bija vajadzīga operācija. Tā bija ļoti sarežģīta operācija, un visa mana ģimene jau daļēji bija zaudējusi cerības. Dīvaini, vai ne? Beigu beigās dzīva esmu tikai es un esmu vesela, bet visi pārējie ir miruši.

Kādu brīdi viņa gāja klusējot. Es soļoju nopakaļ un domāju par viņas sirdi, kamparkoku un putniem.

-    Dienā, kad visi nomira, putniem gāja grūti. Nevarēja sa prast, vai lietus līst vai nelīst: te lija, te atkal nelija, un putni kā apjukuši te parādījās zaros, te atkal lidoja uz paslēptuvi. Tā bija ļoti auksta diena, tā bija kā ziemas priekšvēstnesis, un slimnīcā bija ieslēgta apkure, tādēļ logi drīz vien aizsvīda un man vairākas reizes nācās tos noslaucīt. Piecēlusies un ar dvieli noslaucījusi logu, es atkal atgriezos gultā. Patiesībā es nedrīkstēju celties, bet man gribējās redzēt koku, putnus, debesis un lietu. Kad ilgu laiku esi slimnīcā, tādas lietas izskatās kā pati dzīve. Tu esi gulējis slimnīcā?

-     Nē, es atbildēju. Es biju vesels kā rutks.

-     Atlidoja putni ar sarkaniem spārniem un melnu galviņu. Tie vienmēr lidoja pa pāriem. Salīdzinājumā ar tiem strazdi izskatījās atturīgi kā bankas ierēdņi. Taču, tiklīdz lietus mitējās, visi kā viens nolaidās koka zaros un dziedāja.

Tobrīd es domāju tā: pasaule ir pārsteigumu pilna. Pasaulē ir miljoniem, miljardiem kamparkoku -, protams, ne jau katrā ziņā kamparkoki spīd saule, un līst lietus, līdz ar to miljoniem, miljardiem dažādu putnu tajos gan nolaižas, gan atkal aizlido prom. Iedomājoties šo skatu, man nez kāpēc kļuva skumji.

-     Kāpēc?

-     Iespējams, tādēļ, ka pasaule ir pārpilna neskaitāmiem kokiem, neskaitāmiem putniem un ļoti bieži līst lietus… Un ar visu to, man likās, es nevaru izprast pat vienu kamparkoku un vienu lietusgāzi. Nemūžam nevarēšu… Un tā nu es novecošu un nomiršu, tā ari neizpratusi kaut tikai vienu kamparkoku un tikai vienu lietusgāzi. Tā domājot, kļuva bezgala vientuļi, un es vienatnē raudāju. Raudot gribējās, lai kāds cieši apskautu. Bet nebija neviena, kas to darītu. Tāpēc es viena pati gultā visu laiku raudāju.

Pa to laiku norietēja saule, satumsa un pazuda ari putni. Un es vairs nevarēju saprast līst vai nelīst. Tajā vakarā gāja bojā visa mana ģimene. Es to uzzināju stipri vēlāk.

-     Droši vien bija briesmīgi to uzzināt.

-    īsti neatceros. Liekas, vai tikai tobrīd maz ko jutu. Es atceros vienīgi to, ka tajā lietainajā rudens vakarā mani neviens neapskāva. Tas man bija tā, it kā būtu pienācis pasaules gals. Vai tu saproti, kā ir, kad tuvumā nav neviena cilvēka, kad ir tumšs, ļoti smagi un vientuļi ap sirdi un kad tā gribas, lai kāds tevi apskauj?

-     Domāju, ka saprotu, es atbildēju.

-    Vai esi kādreiz zaudējis sev mīļus cilvēkus?

-     Ne vienu reizi vien.

-     Un tagad esi pavisam viens?

-    Tā nu gluži nav, es atbildēju. Šajā pasaulē nevienam nesanāk palikt vienam. Visi ir kaut kādā veidā saistīti cits ar citu. Kad lietus līst, kad putni dzied. Kad tiek sagriezts vēders vai kad tumsā skūpsti meiteni.

-      Bet tad sanāk, ka bez mīlestības nepastāv pasaule, tuklīte sacīja. Sanāk, ka pasaule bez mīlestības ir kā vējš, kas brāžas aiz loga. Tam nevar ne pieskarties, ne sajust tā smaržu. Lai arī cik meiteņu nopirktu par naudu, lai ari ar cik gadījuma meitenēm pārgulētu, tas viss ir neīsts. Neviena tevi neapskaus pa īstam.

-    Tā jau nav, ka es pastāvīgi pirktu meitenes vai gulētu, ar ko pagadās, es iebildu.

-     Kāda starpība, viņa noteica.

Es nodomāju, ka varbūt arī tā. Vienalga mani neviena pa īstam neapskaus. Es ari nevienu pa īstam neapskaušu. Tā nu es turpinu novecot. Kā pie zemūdens klints pielipis jūrasgurķis es vienatnē turpinu novecot…

Aizdomājies par to visu, es neievēroju, ka viņa ir apstājusies, un ietriecos viņas mikstajā mugurā.

-    Piedod! es atvainojos.

-     Kuš, viņa nočukstēja un sagrāba manu roku. Te ir kaut kāda skaņa. Vai dzirdi?

Sastindzis stāvēju un ieklausījos nenoteiktajā troksni, k,is nāca no tumsas dziļumiem. Tas bija kaut kur priekšā. Klus.i skaņa, ko varētu nepamanīt, ja uzmanīgi neieklausītos. Tā bija kā apslāpēta zemes garozas lūšana vai divu čuguna gabalu bēršanās vienam pret otru. Tomēr, lai ari kas tas būtu, skaņa bija nepārtraukta un pamazām kļuva skaļāka. Nepatikama un salta skaņa tā palīda zem apģērba un kā milzīgs kukainis pamazām rāpās pa muguru. Infraskaņa, ko nu varēja uztvert cilvēka dzirdes diapazons.

Likās, ka gaiss sāk līgoties līdzi tās skaņas viļņiem. Mums apkārt un uz priekšu un atpakaļ lēnām pūta drūms un smags vējš kā ūdeni aizskaloti dubļi. Gaiss bija mitrs un vēss kā piesūcies ar ūdeni. Un apkārtne pildījās ar priekšnojautu, ka tūlīt kaut kas notiks.

-     Vai tā ir zemestrīce? es jautāju.

-    Tā nav zemestrīce, paskaidroja tuklite. Tas ir kaut kas daudz briesmīgāks…

22 pasaules gals pelēkie dūmi

Kā jau bija pareģojis vecais virs, dūmi vijās augšup katru dienu. Šie pelēkie dūmi pacēlās virs Ābeļu meža un pazuda pelēkajos, biezajos mākoņos debesīs. Ja cieši tajos skatās, sāk likties, ka Ābeļu mežs ir vieta, kurā tiek taisīti mākoņi. Dūmi sāk virmot augšup tieši trijos pēcpusdienā, bet tas, cik ilgi tā notiek, ir atkarīgs no mirušo zvēru daudzuma. Nākamajā dienā pēc spēja sniegputeņa vai stipra nakts sala biezi dūmi veļas kā no vulkāna vairākas stundas no vietas.

Es skatījos uz dūmiem un nesapratu, kāpēc cilvēki neko nedara, lai paglābtu zvērus no bojāejas.

-     Kāpēc šeit nevarētu uzcelt kaut vai kādas nojumes? es jautāju sirmgalvim pārtraukumā starp šaha partijām. Kāpēc zvērus nepasargā no sniega, vēja un aukstuma? Nevajag jau neko diži lielu. Jau ar jumtu un pavisam vienkāršu sētu varētu izglābt krietni daudz dzīvību.

-    Tam nebūtu jēgas, vecais vīrs atbildēja, neatraujot skatienu no šaha galdiņa. Ja arī uzceltu nojumes, zvēri tajās neietu. Jau kopš seniem laikiem tie guļ uz zemes. Un, pat ja tas maksātu dzīvību, tie vienalga gulēs ārā, sniegā, vējā un salā.

Pulkvedis, nolicis savu bīskapu priekšā manam karalim, nostiprināja aizsardzību. No sāniem man draud divi vienradži. Vecais vīrs pacietīgi gaida manu gājienu.

-    Izklausās pēc tā, ka zvēri tīšām meklētu ciešanas un nāvi, es sacīju.

-     Savā ziņā tā ari ir. Tomēr viņiem tas viss ir dabiski. Gan aukstums, gan ciešanas. Varbūt viņiem tas ir sava veida glābiņš…

Vecais virs apklust, un es ar pērtiķi pielavos pie viņa sienas. Mans nolūks ir izaicināt sienu. Pulkvedis gandrīz uzķeras, bet tad strauji pārdomā un, virzot atpakaļ bruņinieku, sablīvē aizsardzības zonu kā adatu spilventiņu.

-     Skatos tu pamazām kļūsti apķērīgs, sirmgalvis smejoties saka.

-    Lidz jums man vēl tālu, es atsmeju pretī. Bet ko nozīmē glābiņš, par kuru jūs runājāt?

-     Tas nozīmē, ka varbūt nāvē tie gūst atpestīšanu. Viņi taču patiešām atkal atdzimst. Ik pavasari kā jaunā paaudze…

-     Un tad izaug šie mazuļi un tādās pašās ciešanās mirst, vai ne? Kam vajadzīgas šis mokas?

-     Tā ir iekārtots, sirmgalvis paskaidroja. Tavs gājiens. Ja nenovāksi manu bīskapu, par uzvaru nesapņo.

Pēc tam kad bija snidzis trīs dienas no vietas, pēkšņi noskaidrojās. Saule pēc ilgiem laikiem laistīja starus pār nosarmojušo Pilsētu, un drīz vien apkārtni piepildīja kūstošā ūdens čalas un žilbinošs spožums. Viscaur bija dzirdams, kā no koku zariem krīt milzīgas sniega pikas. Es, glābjoties no stariem, aizvilku aizkarus un visu laiku tupēju istabā. Lai kā slēptos aiz biezajiem aizkariem, kas pilnībā aizsedza logu, no stariem aizbēgt nevarēju. Apledojusī Pilsēta kā rūpīgi slīpēts, milzīgs dārgakmens spīdināja saules starus uz visām pusēm, un šie savādi uzmācīgie stari ieplūda istabā un dūrās man acīs.

Tādās pēcpusdienās es gulēju gultā ar seju spilvenā un klausījos putnu dziesmās. Uz palodzes nolaidās dažādi putni ar dažādām balsīm un pēc brīža atkal aizlidoja uz kādu citu logu. Putni labi zina, ka rezidencēs mītošie sirmgalvji izkaisa uz palodzēm maizes drupačas. Bija dzirdami ari sirmgalvji, kas sēdēja ārā piesaulītē un runājās. Tikai es vienīgais biju atrauts no siltās saules svētības.

Kad saule norietēja, es, piecēlies no gultas, izskaloju uztūkušās acis vēsā ūdenī, uzliku tumšās brilles un, nogājis pa

sniegoto pakalna nogāzi, devos uz Bibliotēku. Tomēr dienās, kad žilbinošie stari bija likuši manām acīm sāpēt, es nevarēju izlasīt tik daudz sapņu kā parasti. Kad biju ticis galā ar vienu vai diviem galvaskausiem, veco sapņu starojuma dēļ manas acis sāpēja kā durstītas ar adatām. Tās kļuva smagas, it kā , niecīgajā starpiņā ap acīm būtu sakrājušās smiltis, un līdz ar to ari pirkstu gali zaudēja ierasti smalko tausti.

Tādās reizēs bibliotekāre atpūtināja manas acis ar mitru, aukstu dvieli, uzsildīja un deva dzert plānu zupu vai pienu. Gan zupa, gan piens bija savādi sīvi, garšai trūka maiguma, bet pamazām mute pierada un es sāku sajust sava veida gardumu.

Kad es viņai to pateicu, viņa priecīgi pasmaidīja.

-    Tas nozīmē, ka tu pamazām pierodi pie Pilsētas, viņa paskaidroja. Pilsētas ēdieni ir nedaudz citādi nekā citur. Mēs no necilām izejvielām gatavojam dažādus ēdienus. Tas, kas izskatās pēc gaļas, nav gaļa, tas, kas izskatās pēc olām, nav olas, tas, kas izskatās pēc kafijas, nav kafija. Viss ir tikai tā gatavots, lai garšotu līdzīgi. ŠI zupa ir ļoti veselīga. Kā ir? Esi taču sasilis, un galva ir kļuvusi vieglāka?

-     Ir gan, es atbildēju.

Un tiešām no zupas mans ķermenis atguva siltumu un arī galva bija kļuvusi vieglāka nekā iepriekš. Pateicies par zupu, es aizvēru acis un ļāvu ķermenim un galvai atpūsties.

-     Saki… Ko tu tagad gribētu? viņa jautāja.

-     Es? Izņemot tevi?

-    Es īsti nezinu, man tā likās. Varbūt tava ziemas nocietinātā dvēsele kaut cik atvērtos, ja kaut kas tāds būtu…

-    Man ir vajadzīga saule, es atbildēju. Tad noņēmu tumšās brilles un, noslaucījis ar lupatiņu stiklus, uzliku tās atpakaļ. Bet tas nav iespējams. Manas acis nevar izturēt saules starus.

-     Nē, noteikti ir kaut kas daudz pieticīgāks. Kaut kas pavisam niecīgs, kas cilvēku atbrīvo. Pirmīt es ar pirkstiem tev pamasēju plakstiņus, un noteikti ir jābūt ari paņēmieniem, kā

tikt brīvam. Nevari atcerēties? Ko tu darīji tai savā pasaulē, kad sastingi un nocietinājies?

Es ilgi rakņājos pa niecīgajiem atmiņas fragmentiem, kas vēl palikuši, bet nevarēju atrast neko noderīgu.

-    Viss velti. Nevaru neko atcerēties. Gandrīz visas atmiņas ir pazudušas.

-    Būs derīgs jebkurš sīkums. Ja kas ienāk prātā, tūlīt stāsti! Un tad domāsim kopā! Man tā gribētos tev palidzēt.

Es pamāju, vēlreiz sakoncentrējos un mēģināju izrakt vr cajā pasaulē apglabātās atmiņas. Tomēr tā klints bija pārak cieta, un, lai cik sasprindzinātu spēkus, nevarēju izkustināt ne drumslas. Atkal sāka sāpēt galva. Varbūt brīdī, kad šķīros no ēnas, mans "es" tika uz mūžiem zaudēts. Un ir palikusi tikai nedrošības sajūta. Mans nabaga "es" ir sačokurojies no aukstuma un paslēpies čaulā.

Viņa pielika plaukstas pie maniem deniņiem.

-    Būs jau labi. Padomāsim citu reizi! Varbūt līdz tam laikam būsi kaut ko pēkšņi atcerējies.

-     Es vēl izlasīšu tikai vienu veco sapni, labi? es sacīju.

-   Tu izskaties ļoti noguris. Varbūt labāk rīt? Nepārpūlē sevi. Gan vecie sapņi pagaidīs.

-     Nē, labāk ir lasīt vecos sapņus nekā neko nedarīt. Lasot sapņus, vismaz var nedomāt.

Viņa brīdi skatījās uz mani, bet drīz pamāja ar galvu, piecēlās no galda un pazuda starp grāmatu plauktiem. Es, atbalstījies ar elkoni pret galdu un iespiedis plauktā zodu, aizvēru acis un iegrimu tumsā. Cik ilgi vēl turpināsies ziema? Sirmgalvis teica: būs gara un smaga ziema… Un ziema ir vēl tikai sākusies. Vai mana ēna pārcietīs šo garo ziemu? Nē, un vai es pats ar savu nesakarīgo "es" varu izdzīvot šādā ziemā?

Viņa nolika galvaskausu uz galda un kā vienmēr ar mitru lupatiņu noslaucījusi putekļus nospodrināja to ar sausu drāniņu. Atbalstījis zodu pret elkonī saliekto roku, vēroju viņas pirkstu kustības.

-    Vai ir kaut kas, ko varu izdarīt tavā labā? viņa, pēkšņi pacēlusi galvu, jautāja.

-    Tu jau tā daudz dari manā labā, es atbildēju.

Pārtraukusi spodrināt galvaskausu, viņa apsēdās krēslā un

skatījās man tieši sejā. Es nerunāju par to. Es domāju kaut ko daudz īpašāku… Piemēram, iegulšanos tavā gultā, kaut ko tādu…

Es papurināju galvu. Nē, tas nenozīmē, ka gribu ar tevī gulēt. Kaut gan es, protams, priecājos, ka tu tā saki…

-     Kāpēc ne? Es taču esmu tev vajadzīga?

-    Esi. Bet vismaz tagad es nevaru ar tevi gulēt. Un tam nav nekāda sakara ar to, kurš kuram ir vai nav vajadzīgs.

Viņa brīdi aizdomājās, atkal sāka lēnām spodrināt galvaskausu. Es pa to laiku, atgāzis galvu, skatījos augstajos griestos un tur pakārtajā dzeltenajā lampā. Lai ari cik sastingusi būtu mana dvēsele, lai ari kā mani nomāktu ziema, es tagad nevaru ar viņu gulēt. Ja es tā darītu, mana dvēsele apjuktu vēl vairāk un zaudējuma sajūta kļūtu bezdibenīga. Biju pārliecināts: pati Pilsēta ir tā, kas grib, lai es ar viņu pārguļu. Tādējādi tai būtu daudz vieglāk iegūt manu dvēseli.

Viņa nolika man priekšā nospodrināto galvaskausu, bet es, tam nepieskāries, vēroju viņas pirkstus uz galda. Es šajos pirkstos mēģināju nolasīt kādu jēgu, bet tas nebija iespējams. Tie nebija nekas vairāk kā desmit smalki pirkstiņi.

-     Pastāsti par savu māti, es lūdzu.

-     Par mammu? Ko?

-    Jebko.

-     Nūjā, viņa sāka, neatraujot rokas no galvaskausa uz galda. Šķiet, ka pret mammu man bija citādas jūtas nekā pret citiem cilvēkiem. Protams, tas bija sen, tāpēc nevaru labi atcerēties, bet kaut kā tā liekas. Ka tik tās jūtas nebija arī citādas nekā pret tēvu un vecākajām māsām… Nezinu kāpēc tā.

-    Bet tā jau cilvēks ir iekārtots. Nekad nav līdzsvarā. Tāpat kā upes tecējums. Mainās reljefs, mainās ari tecējums.

Viņa pasmaidīja. Bet tas ir negodīgi.

-             Tā tas ir, es pamāju. Un tu taču ari tagad skumsti pēc mammas, vai ne?

-     Es nezinu…

Viņa grozīja galvaskausu uz galda un pētīja to no visām pusēm.

-     Varbūt jautājums nav diez cik skaidrs?

-    Varbūt. Varbūt tā ir.

-             Labi, parunāsim par kaut ko citu, es ierosināju. Vai tu atceries, kas tavai mammai patika?

-Jā, labi atceros. Viņai patika saule, pastaigas, visādi ūdens prieki un ari saskarsme ar zvēriem. Siltā laikā mēs daudz pastaigājāmies. Pilsētas iedzīvotāji nekad staigāt neiet. Tev taču ari patīk pastaigas, vai ne?

-             Patīk, es atbildēju. Ari saule man patīk un ūdens patīk. Vai vari vēl kaut ko atcerēties?

-            Nūjā, mājās mamma bieži runājās pati ar sevi. Es nezinu, vai tas viņai patika vai ne, bet viņa runājās pati ar sevi.

-     Par ko?

-             Neatceros. Bet tā nebija parasta runāšana. Es to nevaru labi izskaidrot, bet laikam mammai tas nozīmēja kaut ko īpašu.

-     īpašu?

-            Jā, viņa kaut kā savādi lika uzsvarus un izstiepa vārdus. Viņas balss bija kā vējš te pieņēmās spēkā, te noplaka…

Skatoties uz galvaskausu viņas rokās, vēlreiz mēģināju parakņāties savās neskaidrajās atmiņās. Šoreiz mans prāts pret kaut ko atdūrās.

-    Tā ir dziesma, es noteicu.

-     Ari tu māki tā runāt?

-     Dziesmas nerunā, tās dzied.

-     Padziedi, viņa lūdza.

Es dziļi ievilku elpu un grasījos kaut ko nodziedāt, bet nevarēju iedomāties nevienu melodiju. Visas dziesmas bija no manis pazudušas. Es, aizvēris acis, nopūtos.

-     Viss velti. Nevaru dziesmu atcerēties, es noteicu.

-     Kas jādara, lai atcerētos?

-    Būtu labi, ja būtu ieraksts un atskaņotājs. Bet kā lai tie te būtu. Vai ari kāds mūzikas instruments. Ja būtu instruments, varbūt tas palīdzētu atcerēties kaut vienu dziesmiņu.

-     Kā izskatās mūzikas instruments?

-     Instrumenti ir simtiem veidu, to vienā vārdā nevar paskaidrot. Atkarībā no veida mainās tā lietošana un skaņa. Ir tādi, kurus tikko var pacelt četri cilvēki, un ir tādi, kurus var uzlikt uz plaukstas… Ari to forma ir stipri dažāda.

To pateicis, es ievēroju, ka mani esošie atmiņu pavedieni pamazām sāk kaut cik atšķetināties. Un ja nu mana dzīve pamazām sakārtojas?

-     Varbūt Bibliotēkas tālākajos arhīvos ir kaut kas tāds. To jau tikai sauc par arhīvu, tur tagad ir sakrauti visādi vecu laiku krāmi, ari es tiem tikai esmu uzmetusi aci. Ko? Pameklēsim?

-     Labi, es piekritu. Vienalga es šodien nevienu sapni vairs neizlasīšu.

Mēs izgājām cauri plašajai telpai ar galvaskausiem uz plauktiem, nonācām citā gaitenī un atvērām durvis ar matētu stiklu tieši tādas, kādas bija pie Bibliotēkas ieejas. Uz misiņa roktura bija plāna putekļu kārtiņa, bet durvis nebija aizslēgtas. Kad viņa pagrieza gaismas slēdzi, dzeltenie, smalkie stari apspīdēja gareno un šauro telpu un uz grīdas kaudzēs sakrautās dažādās lietas sāka mest ēnas uz baltās sienas.

Pa lielākajai daļai te bija čemodāni un somas. Pa vidu bija rakstāmmašīnas futrāļos, tenisa raketes un tamlīdzīgas lietas, bet tās bija izņēmumi lielākā daļa telpas bija piekrāmēta ar lielām un mazām somām. Kāds simts te varēja būt. Un tās somas bija pārklātas ar, varētu teikt, mistisku putekļu slāni. Es nezināju, kā tās visas bija nonākušas šeit, bet bija skaidrs, ka to atvēršana un satura pārbaudīšana prasītu daudz pūļu.

Es noliecos un pārbaudes pēc atvēru rakstāmmašīnas futrāli. Balti putekļi gaisā dejoja kā sniega lavīnās pārslas. Rakstāmmašīna bija veca: liela kā kases aparāts, apaļiem taustiņiem. Tā, izskatījās, bija ilgi lietota vietām melnā krāsa bija nodilusi nost.

-    Vai tu zini, kas tas ir?

-    Nezinu, viņa, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvot man blakus, atzinās. Neesmu nekad redzējusi. Vai tas ir mūzikas instruments?

-     Nē, tā ir rakstāmmašīna. Ar to drukā burtus. Tā ir ļoti

veca.

Uzliku rakstāmmašīnas futrāļa vāku, novietoju to atpakaļ un atvēru blakus esošo niedru grozu. Grozā bija piknika komplekts. Tur bija kārtīgi salikti nazīši un dakšiņas, šķīvji un krūzītes, kā arī sadzeltējušu salvešu komplekts. Viss bija senatnīgs. Kopš parādījušies vienreizlietojamie trauki, neviens ar tādiem vairs nekur nedodas.

Lielajā cūkādas ceļojumu somā bija galvenokārt apģērbs. Uzvalki, krekli, kaklasaites, zeķes, veļa viss pa lielākajai daļai kožu saēsts un izskatījās nožēlojami. Starp drēbēm bija tualetes piederumu komplekts un plakana blašķe viskijam. Gan zobu birste, gan skūšanās otiņa bija sacietējusi, bet, atverot blašķes vāciņu, nebija jūtama nekāda smarža. Nekā cita te nebija ne grāmatu, ne pierakstu, ne blociņa.

Tajos vēl dažos čemodānos un ceļojumu somās, ko es uz labu laimi atvēru, bija apmēram tādas pašas lietas: apģērbs un tikai pats nepieciešamākais it kā gatavošanās ceļojumam būtu notikusi lielā steigā un viss būtu salikts mirkļa iespaidā. Visās trūka kā būtiska, ko katrs ceļotājs parasti ņem līdzi, un tāpēc skatoties radās tāds nedabisks iespaids. Neviens nedodas ceļojumā, ņemot līdzi tikai apģērbu un tualetes piederumus. Vārdu sakot, somās nebija nekā no tādām lietām, kas ļautu sajust īpašnieka raksturu un dzīvesveidu.

Arī apģērbs bija ļoti parasts. īpaši dārgu drēbju te nebija, un nebija arī galīgu lupatu. Tās neatšķīrās pat ne pēc vecuma, ne sezonas, ne ari pēc tā, vai tās ir sieviešu vai vīriešu un ari kādam vecumam un stilam domātas. Nebija nekā, kas īpaši atstātu iespaidu. Šīs drēbes pat smaržoja vienādi. Un lielākoties bija kožu saēstas. Ne pie viena apģērba nebija piestiprināts valkātāja vārds. Izskatījās, ka no visām lietām kāds būtu rūpīgi noplēsis vārdus un jebkādas indivīda pazīmes. Nebija palicis nekas vairāk kā drēbju gabali, ko nepieciešamības dēļ ražojuši dažādi laikmeti.

Es atvēru kādus piecus sešus čemodānus un somas, bet tad atmetu tam ar roku. Viss bija pārāk putekļains, un es nekādi nedomāju, ka kādā no tādām somām varētu būt mūzikas instrumenti. Ja ari kaut kur šajā pilsētā būtu mūzikas instrumenti, tad pavisam citā vietā un nevis šeit.

-    Iesim no šejienes projām, es ierosināju. Pārāk daudz putekļu, acis sāk sāpēt.

-     Vai jūties vilies, ka neatradi mūzikas instrumentus?

-    Jā, bet es mēģināšu tos meklēt kādā citā vietā, es atbildēju.

Kad, šķiries no bibliotekāres, vienatnē kāpu Rietumu pakalnā, no mugurpuses, it kā censtos mani apdzīt, pūta spējš ziemas vējš un bija dzirdama griezīga skaņa, it kā mežā tas plēstu debesis uz pusēm. Pagriezies atpakaļ, ieraudzīju gandrīz uz pusi nodilušo mēnesi vienatnē vīdam virs Pulksteņa torņa un gar to plūstam biezu mākoņu blāķi. Mēness staros upes virsma izskatījās tik melna, it kā tur plūstu darva.

Es pēkšņi atcerējos silto šalli, ko biju redzējis vienā no arhīva čemodāniem. Šallē gan bija vairāki lieli, kožu izēsti caurumi, bet, aptinot to vairākas reizes ap kaklu, no aukstuma varētu paglābties tīri labi. Nodomāju, ka šo to varētu uzzināt, ja pajautātu Sargam. Kam pieder tās mantas, vai es drīkstu tās izmantot un tā tālāk… Stāvot vējā bez šalles, ausis sāpēja, it kā tiktu durstītas ar nazi. Rīt no rīta aiziešu pie Sarga! Jāuzzina ari, kā iet manai ēnair

Es atkal uzgriezu Pilsētai muguru un pa apledojušo nogāzi devos uz Rezidenci.

23 skarbĀ brĪnumzeme bedres. dēles. tornis

-    Tā nav zemestrīce, paskaidroja tuklīte. Tas ir kaut k.is daudz briesmīgāks…

-     Kas, piemēram?

Viņa, grasoties kaut ko teikt, mirkli ievilka elpu, taču par domāja un papurināja galvu.

-Tagad nav laika skaidrot. Galvenais jāskrien uz priekšu, cik ātri vien var. Tas ir vienīgais glābiņš. Varbūt vēdera brūce sāpēs, bet tas taču ir daudz labāk nekā mirt, vai ne?

-     Laikam jau gan, es noteicu.

Savienoti ar virvi, cik vien ātri jaudājam, skrējām uz priekšu pa grāvi. Lukturis viņas rokās vienā ritmā ar viņas soļiem spēji šūpojās augšup un lejup un uz taisnajām, augstajām sienām grāvja abās malās zīmēja zigzagotu rakstu kā līnijas grafiku. Manā mugursomā ieliktās mantas šūpojoties grabēja. Konservu bundžas, ūdens blašķe, viskija pudele un tamlīdzīgas lietas. Ja tā varētu, man būtu gribējies atstāt tikai pašu nepieciešamāko un pārējo izmest ārā, bet nebija laika apstāties. Man pat nebija laika domāt par sāpēm vēderā, un es neatlaidīgi turpināju skriet pakaļ tuklltei. Ja reiz mēs bijām savienoti ar virvi, tad samazināt gaitu es nekā nevarēju. Viņas elpa un manas mugursomas grabēšana ritmiski atbalsojās klinti gareniski iegrebtajā tumsā, bet mums pretī, klājoties pāri, no zemes apakšas vēlās pieaugoša dārdoņa.

Jo tālāk virzījāmies, jo skaļāka un skaidrāka kļuva šī skaņa. Tas bija tāpēc, ka mēs joņojām taisni uz skaņas avota pusi. Un nu es aptvēru. Skaņa, ko biju uzskatījis par pazemes dārdoņu, bija pārtapusi par smagām elsām, kādas varēja nākt no milzīgas rīkles. Skaņa, kad no plaušām izspiesta milzu elpa rīklē pārvēršas nevis par balsi, bet par kaut ko citu. Sekojot tās mežonīgajam ritmam, turpinājās klinšu krakšķēšana un zeme sāka saraustīti trīcēt. Es nezinu, kas tas bija, bet zem mūsu kājām pieauga spēkā kaut kas draudīgs, un tas tūlīt pat grasījās mūs aprīt.

Turpināt virzīties uz šīs skaņas avotu bija šausminoša iedoma, bet, ja jau meitene tā bija nolēmusi, man izvēles nebija. Man neatlika nekas cits, kā skriet, cik tālu vien būs iespējams.

Par laimi, ceļš bija bez pagriezieniem un šķēršļiem gluds kā boulinga celiņš un mēs varējām turpināt skriet, neaizķeroties ne uz mirkli.

Elsas pamazām kļuva rāmākas. It kā tās, līdz pēdējai iespējai savandījušas zemes dzīļu tumsu, būtu nogaidoši pieklusušas. Taču tagad tām bija pievienojusies tāda skaņa, it kā ar pārsteidzošu spēku viena pret otru tiktu berzētas milzīgas klintis. It kā tumsā ieslodzītie visa veida spēki cīnītos, lai atbrīvotos no skavām.

Skaņa, bridi turpinājusies, pēkšņi apklusa. Pēc brīža apkārtni piepildīja savāda kņada it kā tur būtu sapulcējušies tūkstošiem sirmgalvju un elstu caur savām plati atplestajām bezzobainajām mutēm. Vairāk nekas nebija dzirdams. Viss aprima: gan zemes dārdoņa, gan iepriekšējās elsas, gan klinšu bēršana un krakšķēšana. Piķa melnajā tumsā atbalsojās tikai šī šņākuļojošā gaisa plūsma. Tajā bija gan plēsoņas paslepenais prieks, kad tas, pieplacis zemei, gaida pienākam tuvāk medījumu, gan pazemes tārpu draudīgais niknums, kad tie, nejauši iztraucēti, savelk savus gļēvos ķermeņus kā akordeonus. Lai nu kā, tā bija tāda tik liela ļaunuma piepildīta skaņa, ar kādu es savu mūžu vēl nebiju sastapies.

Visbriesmīgākais bija tas, ka mums pat nedzinās pakaļ, mūs vilināt vilināja slazdā, kas nozīmēja drošu bojāeju. Viņi zināja, ka mēs tuvojamies, un viņu ļaunās sirdis priekā trīcēja. To iedomājoties, man no šausmām mugura kļuva auksta un es vēl pieliku soli. Tā tiešām nebija nekāda zemestrīce. Kā viņa teica tas bija kaut kas daudz briesmīgāks. Tomēr es nevarēju ne iedomāties, kas tas varētu būt. Situācija jau pati par sevi bija pārsniegusi manas iztēles robežas, tas ir, sniedzās līdz pašai apziņas malai. Es vairs neko nebiju spējīgs iztēloties. Man neatlika nekas cits, kā līdz spēju robežai nodarbināt ķermeni un citu pēc cita pārlēkt bezdibenigos grāvjus starp iztēli un to, kas patiešām notika. Bija daudz labāk vismaz kaut ko turpināt darīt nekā nedarīt neko.

Likās, ka tā mēs turpinājām skriet krietni ilgu laiku, bel es īsti nevaru pateikt. Varētu būt kādas trīs četras minūtes, un varētu kādas trīsdesmit, četrdesmit minūtes. Šausmas atnesa sev līdzi apjukumu, bet tas iznīcina jebkādu laik.i iz jūtu. Lai cik es ari skrietu, man ne prātā nenāca nogurums un sāpes vēderā nerēgojās pat ne apziņas nostūros. Likās, ka elkoņi ir savādi stīvi, un tā bija vienīgā sajūta, kas bija saistita ar manu ķermeni. Varēja teikt, ka mani nebija pat apziņas, ka es skrienu. Pēdas pašas no sevis lidoja uz priekšu un skāra zemi. Es turpināju skriet bez mazākās piepūles, it kā mani no mugurpuses grūstu blīvs gaisa blāķis.

Tobrīd es to nesapratu, bet laikam manu elkoņu stīvumu radīja skaņa. Pazemes svelpoņa bija tik neizturama, ka manas ausis izslēdzās un šis pamirums no galvas aizplūda pāri pleciem līdz pat elkoņiem. Es to pamanīju tikai tad, kad ietriecos resnltes plecā, nogāzu viņu zemē un pārmetu pār viņu kūleni. Viņa kaut ko man kliedza, bet manas ausis to nespēja uztvert. Tā smadzeņu daļa, kas apjēdz cilvēka balss skaņu nozīmi, bija paralizēta, un es nebiju spējīgs uztvert viņas vaimanas kā brīdinājumu.

To es apjēdzu brīdī, pirms mana galva atsitās pret akmenscieto zemi. Tātad mana zemapziņa regulēja dzirdi? Es iedomājos, vai tik tas nav kaut kas līdzīgs skaņas atslēgšanai. Izrādās, ka, nonākušas ārkārtas situācijā, cilvēka smadzenes demonstrē agrāk nezinātas spējas. Bet varbūt es pats esmu nonācis uz augstāka evolūcijas pakāpiena?

Un te mans galvaskauss bija uzskrējis klintij. Acu priekšā drumstalās sasprāga tumsa, laiks apstājās, un mans ķermenis zaudēja jebkādu formu. Tik drausmīgas bija sāpes. Es nodomāju, ka noteikti mans galvaskauss ir lauzts vai pārplīsis, vai vispār sadalījies gabalos. Un varbūt manas smadzenes ir izšķaidītas pa malu malām. Bet tas nozīmēja, ka es jau esmu miris, tikai mana apziņa līdz ar sadalītajām atmiņām lokās sāpēs kā ķirzakas aste.

Tomēr tas mirklis pagāja, un es varēju skaidri aptvert, ka esmu dzīvs. Es turpināju elpot, un no tā man šausmīgi sāpēja galva. Varēju just, ka no acīm līst asaras un samērcē vaigus. Asaras, pārritējušas pār vaigiem, bira uz cietās klints un tecēja ari gar lūpām. Es pirmo reizi mūžā biju tik stipri sasitis galvu.

Es jau biju gatavs krist bezsamaņā, bet kaut kas mani turēja šajā sāpju un tumsas pasaulē. Tā bija neskaidra atmiņas atlūza: tas notika, kad es kaut ko darīju. Jā, es kaut ko darīju. Es skrēju, ceļā paklupu un nokritu. Es no kaut kā bēgu. Es šeit nedrīkstu gulēt. Atmiņa bija vien nožēlojama, neskaidra lauska, bet es no visa spēka tajā ieķēros un turējos.

Es tajā tiešām biju ieķēries. Tomēr drīz, līdz ar apziņas atgriešanos, es ievēroju, ka tas, kur esmu ieķēries, nav tikai atmiņas lauska. Es cieši biju ieķēries neilona virvē. Brīdi likās, ka esmu kļuvis par smagu veļas gabalu, kas plīvo vējā. Lai ari vējš, gravitācija un visi citi spēki mani vilka lejup, man šķita, ka tiem jāpretojas un jāizpilda sava veļas misija. Es pats īsti nesapratu, kāpēc man kaut kas tāds ienāca prātā. Varbūt tāpēc, ka man ir paradums iztēloties stāvokli, kādā atrodos, sev par labu.

Nākamais, ko es apjēdzu, bija fakts, ka mana ķermeņa lejasdaļa ir pavisam citāda nekā augšējā. Precīzāk sakot, ķermeņa lejasdaļa ir gandrīz nejūtīga. Ar to, ko jūt mana ķermeņa augšējā daļa, es tiku skaidrībā: galva sāpēja, vaigs un lūpas bija piespiesti pie vēsas un cietas klints, rokas cieši turēja virvi, kuņģis uzkāpis līdz rīklei un krūtis atspiedušās pret kaut ko izliektu. Tik daudz es sapratu, bet man nebija ne jausmas, kas noticis ar ķermeņa lejasdaļu.

Es iedomājos, ka varbūt mana ķermeņa lejasdaļas nemaz vairs nav. Varbūt no trieciena pret zemi mans ķermenis pa vēdera griezumu tika pārplēsts uz pusēm un ķermeņa lejasdaļa kaut kur aizlidoja. Manas kājas, es iedomājos, mani pirkstgali, manas iekšas, mans penis, mani sēklinieki, mans… Nu nē, tas nevarēja būt. Tad jau augšējā daļa sen vairs neciestu nekādās mokas…

Es nolēmu, ka man vajadzētu apdomāt situāciju daudz mierīgāk. Mana ķermeņa lejasdaļa ir tur, kur tai jābūt. Tikai kaut kādu iemeslu dēļ tā kļuvusi nejūtīga. Es aizmiedzu acis, pārlaidu kārtējo galvassāpju vilni un pilnībā koncentrējos uz savu apakšgalu. Taču visas manas pūles atgādināja vēršanos pie šļaugana peņa ar uzaicinājumu stāvēt. Tas bija kā dunkāt tukšumu.

Nez kāpēc atcerējos Bibliotēkā strādājošo garmataino meiteni ar izstaipīto kuņģi. Viņa bija tā, kas gulēja manā gultā tonakt, kad mans loceklis nestāvēja, kā nākas. Kopš tā brīža viss sāka iet greizi. Tomēr vienmēr par to domāt nevarēja. Dzīves mērķis nav tikai panākt to, lai loceklis stāvētu, kā nākas. Es to sapratu jau krietni sen, jaunībā, kad lasīju Stendāla "Parmas klosteri". Un es izmetu no galvas domas par erekciju.

Beidzot atzinu, ka manas ķermeņa daļas dzīvo katra savu dzīvi. Viena, piemēram, karājas kaut kur gaisā… Tieši tā! Mana ķermeņa lejasdaļa karājas pār klints malu virs bezdibeņa, bet augšējā aiz kājām to notur no nokrišanas. Un tieši tāpēc manas rokas tik cieši ir satvērušas virvi.

Kad es atvēru acis, sapratu, ka man pretī ir žilbinoša luktura gaisma. Tuklīte pieliekusies spīdina man tieši sejā.

Ar rokām, kas bija ieķērušās virvē, es no visa spēka centos uzvilkt ķermeņa lejasdaļu uz klints.

Ātrāk! viņa uzkliedza. Citādi mēs abi būsim pagalam.

Es kaut kā mēģināju tikt uz klints, bet tas negāja tik labi, kā biju domājis. Lai kā centos uzrāpties, nebija pie kā pieķerties. Neko darīt! Drosmīgi palaidu vaļā virvi un, cieši atspiedies ar elkoņiem pret akmeni, mēģināju uzvilkt ķermeni augšā. Ķermenis bija šausmīgi smags, bet klints visapkārt savādi mikla, it kā izmirkuši asinīs. Kāpēc tā bija mikla, es nesapratu, bet nebija arī laika par to domāt. Vēdera brūce berzās pret klints stūri, sāpēja tā, it kā to no jauna grieztu ar nazi. Bija tā, it kā mani kāds cik jaudas mīdītu ar zābakiem. Un mīdīs tik ilgi, līdz mans ķermenis, apziņa un mana būtība sašķīdīs gabalos.

Un tomēr man kaut kā izdevās pa centimetram vien parāpties uz augšu. Es atskārtu, ka josta ir aizķērusies aiz klints malas, bet pie tās piesietā neilona virve cenšas mani vilkt uz priekšu. Tas man nepavisam nepalīdzēja, tikai velti satramdīja brūci manā vēderā.

-     Nevelc virvi! es kliedzu uz to pusi, no kuras nāca gaisma. Es mēģināšu tikt galā pats, tikai virvi nerausti!

-    Viss kārtībā?

-    Jā. Būs jau labi!

Tā ari neatāķējis jostas sprādzi no klints, sasprindzinājis spēkus, pavilku uz augšu vienu kāju, un man izdevās to dabūt ārā no nezināmās, melnās bedres. Pārliecinājusies, ka esmu laimīgi ticis ārā no bedres, resnīte pienāca man klāt un, it kā pārbaudot, vai viss ir vietā, mani aptaustīja.

-    Piedod, ka nevarēju tevi uzvilkt, viņa sacīja. Lai mēs abi neiekristu, vajadzēja turēties pie tās klints.

-    Tas ir labi, bet kāpēc tu neteici, ka te ir bedres?

-     Nebija laika stāstīt. Es taču saucu tev "stāvi!".

-     Es nedzirdēju.

-    Galvenais, pēc iespējas ātrāk jāiet projām, meitene steidzināja. Tā kā šeit ir daudz bedru, ej uzmanīgi. Tiksim ārā šejienes un būsim pie mērķa. Bet, ja notūļāsimies, mums izsūks asinis un mēs aizmigsim uz visiem laikiem.

-     Asinis?

Viņa iespīdināja gaismu bedrē, kurā es gandrīz biju iekritis. Bedre bija skaisti apaļa, kā ar cirkuli uzvilkta, ap metru diametrā. Kad viņa pavērsa luktura gaismu tālāk, cik vien tālu sniedzās skats, bija tādas pašas lielas bedres. Tas izskatījās pēc milzīga bišu stropa.

Stāvās klinšu sienas, kas bija stiepušās gar ceļa abām malām, izzuda, un priekšā pletās līdzenums ar neskaitāmām bedrēm. Starp bedrēm kā saliņas vīdēja zeme. Platākajās vietās metra platumā, šaurās trīsdesmit centimetru platumā bija nestabila taka, un šķita: ja vien ietu piesardzīgi, līdzenumu varētu šķērsot.

Bija dīvaini redzēt, ka zeme trīcēja. Tas bija savāds skats. It kā cietā klints, kam vajadzētu būt stingrai, viļņojās ka plūstošās smiltis. No sākuma es domāju: tas tādēļ, ka pamatīgi sasitu galvu un mana redze ir kļuvusi jocīga. Tāpēc es uzspīdināju gaismu savai rokai, bet tā netrīcēja un arī neviļņojās. Tā bija tā pati mana roka, kas parasti. Tas nozīmē redzi es neesmu sabojājis. Zeme tiešām kustas.

-     Tās ir dēles, viņa paskaidroja. No bedrēm lien ārā milzīgi dēļu bari. Ja tūļāsimies, mums izsūks visas asinis, pāri paliks tikai āda.

-    Ak kungs, es noteicu. Vai te nu ir tas, kas ir sliktāks par zemestrīci?

-    Vēl ne. Dēles ir tikai sākums. Pats trakākais ir vēl priekšā. Pasteidzies!

Mēs, sasieti virvē, virzījāmies pa klinti, kas čumēja un mudžēja no dēlēm. Pretīgi glumā sajūta, ka apavu zoles saspiež neskaitāmas dēles, kāpa augšup no kājām uz muguru.

-     Tikai nepaklūpi! Ja iekritīsi bedrē, beigas. Tur dēļu ir kā jūra, viņa brīdināja.

Viņa cieši satvēra manu elkoni, bet es sagrābu viņas žaketes apakšmalu. Tumsā laipot pa miklo un slideno klinti nepavisam nebija viegls uzdevums. Saspiestās dēles bija pielipušas pie kurpju zolēm kā želeja, tādēļ nebija iespējams droši nolikt kāju. Varēju skaidri just, ka dēles, kas pirmīt, kad nokritu, pieķērās pie drēbēm, ir pielipušas pie kakla un aiz ausīm un sūc asinis, bet es nevarēju tās nokratīt. Es ar kreiso roku biju sagrābis lukturi, ar labo satvēris viņas piedurkni un nevarēju nevienu no rokām atlaist. Es gāju, ar lukturi apgaismojot zemi zem kājām, un, gribēju to vai ne, man bija jāskatās uz dēļu bariem. Tur bija tik daudz dēļu, ka metās nelabi. Tās pulkiem vien līda un līda ārā no tumšajām bedrēm.

-     Vai tik ne uz šejieni Tumsas radījumi nesa ziedojumus saviem dieviem? es jautāju meitenei.

-    Tieši tā. Tu esi apķērīgs, viņa atbildēja.

-    Tik daudz pat es varu iedomāties, es paskaidroju.

-    Viņi uzskatīja, ka dēles ir to zivju sūtņi uz Zemes. Vārdu sakot, kaut kas līdzīgs palīgiem. Tādēļ tie, tā sacīt, ziedoja zivīm ar dēļu starpniecību. Svaigus upurus ar asinīm un miesu. Visbiežāk cilvēkus, kas kaut kur sagūstīti un atvesti šeit.

-    Tagad taču šis paradums ir izzudis, vai ne?

-Jā, apmēram tā. Vectēvs stāstīja, ka cilvēku gaļu viņi ēdot paši. Bet par upura zīmi tikai nokožot galvu un atdodot dēlēm to. Kopš šī vieta ir kļuvusi par svētvietu. Tumsas radījumi alās neienāk.

Mēs apgājām vairākas bedres un saminām droši vien desmitiem tūkstošu glumo dēļu. Gan man, gan viņai vairākas reizes gandrīz iznāca paklupt, un tad mēs ķērāmies viens pie otra, lai nenokristu.

Mežonīga gārgšana, kas nepārtrūka ne uz mirkli, nāca, kā šķita, tieši no bedrēm. Skaņa caurauda gaisu, kā koki savos zaros iepin nakts tumsu. ŠI skaņa nemitējās ne bridi. It kā cilvēku pūļi, kam nokostas galvas, caur savām asiņainajām rīklēm sūtītu viņpasaules lāstus.

-    Drīz būs klāt ūdens, viņa paziņoja. Dēles ir tikai priekšvēstneši. Drīz tās izklīdis, no bedrēm šļāksies ūdens un applūdinās visu apkārtni. Dēles to zina, tāpēc lien ārā no bedrēm. Mums jātiek līdz altārim, pirms atnāks ūdens.

-     Tu taču to zināji, vai ne? es jautāju. Kāpēc nebrīdināji?

-    Patiesību sakot, ari es skaidri nezināju. Katru dienu ūdens neplūst, tikai kādas divas trīs reizes mēnesī. Un vai zini šodien ir viena no tām dienām.

-     Nelaime nenāk viena, es pateicu skaļi to, ko biju domājis jau kopš rīta.

Cik nu vien iespējams uzmanīgi, mēs turpinājām virzīties starp bedrēm uz priekšu. Tomēr bedres kā nebeidzās, tā nebeidzās. Varbūt šie caurumi stiepjas līdz pasaules malai! Kurpju zoles bija tik biezā slāni aplipušas ar dēlēm, ka gandrīz vairs nevarēja just zemi. Cieši piedomājot pie katra soļa, prāts bija kā apreibis, un aizvien grūtāk bija noturēt līdzsvaru. Protams, ekstrēmās situācijās ķermeņa spējas tiek sakāpinātas, tomēr garīgā koncentrēšanās ir daudz vairāk ierobežota, neka cii vēks domā. Ari pašās bīstamākajās situācijās, ja tāds stāvoklis turpinās ilgi, koncentrēšanās spējas sāk katastrofāli samazināties. Ar laiku īsta trauksmes apziņa un nāves iespējamība kļūst neskaidra un apziņas tukšums uzkrītošs.

-    Vēl mazliet, meitene man uzsauca. Vēl pavisam mazliet, un mēs būsim drošībā.

Tā kā man bija grūti runāt, es, neko nesakot, pamāju. Un tikai tad, kad biju to izdarījis, sapratu, ka tumsā māšanai nav nekādas jēgas.

-     Vai tu mani dzirdi? Viss kārtībā?

-    Viss kārtībā. Tikai ir slikta dūša, es atbildēju.

Slikta dūša man bija jau krietnu laiku. Viss bija saplūdis kopā pa zemi lienošu dēļu mudžeklis un to riebīgā smaka, pretīgas gļotas un krākuļojošas gaisa plūsmas, tumsa, ķermeņa nogurums, vēlme gulēt un daudz kas cits -, un tas savilka manu kuņģi kā dzelzs stīpa. Šķebinoši smakojošā kuņģa sula kāpa augšup līdz pat mēles pamatnei. Izskatījās, ka manas spējas turēties ir sasniegušas galējo robežu. Likās, ka es pūlos spēlēt klavieres, kurām ir tikai trīs oktāvas, un tās nav skaņotas veselu mūžību. Cik gan stundu es klīstu pa šo tumsu? Cik tagad ārpasaulē varētu būt pulkstenis? Droši vien debesis jau ir gaišas. Droši vien jau ir sākts iznēsāt rīta laikrakstus.

Es pat nevarēju uzmest skatu pulkstenim. Galvenais bija soli pa solim virzīties uz priekšu, ar lukturi apgaismojot zemi zem kājām. Man gribējās redzēt rītausmas debesis, kas pamazām kļūst gaišas. Un dzert siltu pienu, sajust koku smaržu no rīta, šķirstīt rīta laikrakstus… Tumsa, dēles, bedres un Tumsas radījumi jau bija līdz kaklam. Visi mani iekšējie orgāni, visi muskuļi un šūnas pieprasīja gaismu. Kaut niecīgu stariņu. Es gribēju redzēt kaut vai nožēlojamu strēmelīti īstas gaismas, kas nenāktu no luktura.

Iedomājoties par gaismu, mans kuņģis sarāvās un mute piepildījās ar nepatīkamu smirdoņu. Oda pēc sabojājušās salami picas.

-     Kad būsim tikuši ārā, es tev ļaušu vemt, cik vien tīk, bet tagad vēl mazliet pacieties! meitene sacīja un cieši saspieda manu elkoni.

-     Es taču nevemju, novaidējos.

-     Tici! viņa sacīja. Viss reiz beidzas. Varbūt nelaime nenāk viena, bet tas reiz beidzas. Nekas nav mūžīgs.

-     Es ticu! es atbildēju.

Un tomēr man likās, ka tās bedres turpināsies mūžīgi. Likās pat, it kā es ietu atkal un atkal pa vienu un to pašu vietu. Es vēlreiz iedomājos par tikko iespiestiem rīta laikrakstiem. Par tik svaigiem rīta laikrakstiem, ka pirksti nosmērētos ar krāsu. Tajos ir reklāmas pielikumi, un tie ir ļoti biezi. Rīta laikrakstos ir viss. Viss par virszemes dzīvības nodarbēm. Viss no premjerministra celšanās laika, akciju tirgus stāvokļa un ģimenes skandāliem līdz vakariņu gatavošanai, svārku garumam, mūzikas ierakstu pārskatiem un nekustamo īpašumu sludinājumiem.

Vienīgā laime bija tā, ka man nepienāk avīzes. Jau pirms gadiem trim atmetu ieradumu tās lasīt. Es pats īsti nesaprotu, kāpēc pārtraucu lasīt avīzes, bet, lai vai kā, es to pārtraucu. Acīmredzot mana dzīve bija iegājusi tādās sliedēs, kad ne avīžu rakstiem, ne televīzijas raidījumiem vairs nebija ar mani nekāda sakara. Ar pasauli mani saistīja tikai tas, ka es pārvērtu skaitļus no viena veida citā un tad nodevu tos tālāk, kam pienācās, pārējo laiku es pavadīju, vienatnē lasot vecus romānus, video skatoties vecās Holivudas filmas un dzerot alu vai viskiju. Un pēc avīzēm vai žurnāliem man nebija nekādas vajadzības.

Taču šajā pilnīgajā, aklajā tumsā, kad biju neskaitāmu bedru un dēļu jucekļa iekļauts, man ārkārtīgi sagribējās palasīties rīta laikrakstu. Apsēsties gaišā vietā un izlaizīt to acīm līdz pēdējam burtiņam, gluži kā kaķis izlaiza piena šķīvi… Es uz sūktu sevī dažādus dzīves fragmentus, kas pasaulē zem saules turpina notikt ar cilvēkiem, un veldzētu ikvienu savu šumi.

-     Skat, kur altāris! meitene iesaucās.

Es gribēju pacelt acis, bet kājas slīdēja, un es nevarēju p.i skatīties uz priekšu. Galu galā to, kādas krāsas un formas ir altāris, es redzēšu, kad būsim piegājuši klāt. Es sakopoju pēdējos vēl atlikušos spēkus un uzmanīgi soļoju uz priekšu.

-     Vēl kādi desmit metri, paziņoja meitene.

Un līdz ar šiem viņas vārdiem pazuda no bedrēm nākošā šņākoņa. Tā beidzās nedabiski pēkšņi, it kā zemes dzīlēs kāds to ar vienu milzīga cirvja cirtienu būtu pārcirtis pušu. Griezīgā gaisa plūsma, kas ilgu laiku, spiezdamās cauri zemei, bija cēlusies no zemes dzīlēm, bez kāda pakāpeniskuma, bez kādām pēdām vienā mirklī izzuda. Likās drīzāk pazuda nevis skaņa, bet gan pats gaiss, kas bija ietvēris to skaņu. Šī izzušana bija tik ļoti pēkšņa, ka es uz bridi gandrīz zaudēju līdzsvaru un man bīstami paslīdēja kāja.

Apkārtni pārklāja tāds klusums, ka likās ausis sāks sāpēt. Tāds tumsā pēkšņi uzradies klusums bija drausmīgāks par jebkādu nepatīkamu un draudīgu skaņu. Pret skaņu, lai cik nepatīkama tā būtu, mēs varam saglabāt kaut kādu attieksmi. Taču klusums ir nulle! Nekas! Tas mūs apņem, un tomēr tā nav. Sāka sāpēt bungādiņas, gluži kā tad, kad mainās gaisa spiediens. Mana dzirde nespēja reaģēt uz tik pēkšņu spiediena maiņu, tā saspringa un mēģināja nolasīt kādu zīmi klusumā.

Tomēr klusums bija pilnīgs. Skaņa bija pārtrūkusi un vairs neparādījās. Gan es, gan meitene bijām tāpat sastinguši un ieklausījāmies klusumā. Es, lai samazinātu spiediena sajūtu ausīs, riju siekalas, bet no tā nebija īpašas jēgas; aptuveni tā ir tad, kad atskaņotāja adatiņa pārbrauc pāri plates malai un ausīs tikai atbalsojas nedabiska švīkstoņa.

-     Vai ūdens aiztecēja? es jautāju.

-     Ūdens tūlīt nāks atkal, viņa atbildēja. Tā skaņa bija gaiss, ko ūdens ar spēku izspieda no bedrēm. Tā kā viss nu ir izgrūsts, nekas vairs ūdeni neaiztur.

Saņēmusi manu roku, meitene pārvarēja vairākas pēdējās bedres. Dēļu bija kļuvis krietni mazāk. Tikuši garām piecām vai sešām bedrēm, mēs atkal iznācām līdzenumā. Bedru tur nebija un nebija redzamas arī dēles. Tās laikam bija aizbēgušas uz citu pusi. Mums kaut kā bija izdevies tikt pāri ļaunākajai vietai. Ja arī šeit pārplūstu un mēs nomirtu, tas būtu labāk nekā iekrist un dabūt galu dēļu bedrēs.

Gandrīz neapzināti izstiepis roku, taisījos noplēst no kakla tur pielipušās dēles, bet meitene, satvērusi manu roku, to apturēja.

-    Vēlāk! Vispirms jāuzrāpjas tornī, citādi noslīksim, viņa paskaidroja un, turot mani aiz rokas, steidzīgi virzījās uz priekšu. No piecām sešām dēlēm tu nemirsi, turklāt, ja rausi nost ar spēku, norausi arī ādu. Nezināji?

-     Nezināju, es atzinos. Esmu tumsonīgs un dumjš kā signāluguns bojas dibenam piestiprināts atsvars.

Pagājusi kādus divdesmit, trīsdesmit soļus, viņa mani apturēja un ar lielo lukturi apgaismoja milzīgo torni, kas slējās mums priekšā. Tornis bija cilindrisks un pacēlās tumsā augstu virs galvas. Tas izskatījās pēc bākas no apakšas uz augšu pamazām kļuva tievāks, bet, cik īsti augsts tas ir, es nevarēju saprast. Tas bija pārāk liels, lai, apgaismojot no vienas malas uz otru, to varētu aptvert kopumā, un mums arī nebija laika par to pārliecināties. Viņa tikai mirkli uzspīdināja gaismu torņa virsmai, neko neteikusi, pieskrēja tam klāt un sāka rāpties augšā pa kāpnēm, kas atradās torņa sānos. Protams, es apjucis viņai sekoju.

Šis tornis, skatoties no tālienes, izskatījās pēc smalka un grezna prasmīgu celtnieku darba, bet, tam pieskaroties, kļuva skaidrs, ka tas nav nekas vairāk kā tikai raupjš, punains klintsbluķis. Tas nebija nekas vairāk, kā erozijas nejauši radīts objekts.

Arī spirālveida kāpnes, ko Tumsas radījumi bija izkaluši ap šo klintsbluķi, bija veidojums, kuru nevarēja saukt par kāpnēm. Tas bija pavirši veidotas uz izciļņiem tik tikko varēja nolikt kāju un vietām trūka pa kādam pakāpienam. Neesošos pakāpienus vajadzēja aizstāt ar blakus esošiem klinšu izciļņiem, taču mums, lai nenokristu, vajadzēja balstīt ķermeni, turoties ar abām rokām pie klints, tāpēc nevarējām pārliecināties par katru nākamo soli, apgaismojot to ar lukturi, un bieži gadījās, ka spertais solis neko nedeva un mēs gandrīz nokritām. Tumsas radījumi redz arī tumsā, bet cilvēkiem šī bija ļoti apgrūtinoša un neērta celtne. Ķeroties pie klints sienas, mums soli pa solim kā ķirzakām bija uzmanīgi jāvirzās uz augšu.

Kad bijām uzrāpušies trīsdesmit sešus pakāpienus (man ir paradums skaitīt kāpņu pakāpienus), tumsā zem kājām atskanēja savāds plakšķis. Skaņa bija tāda, it kā pret gludo sienu kāds no visa spēka būtu metis milzīgu rostbifu. īsa, mitra un turklāt noteikta skaņa. Pēc tam bija mirkļa varētu pat teikt, pagaidu klusums, it kā, rībinot bungas, uz mirkli gaisā apturētu kociņu. Tas bija nepatīkami kluss, draudīgs mirklis. Es gaidīju, kas notiks, un, ar abām rokām ieķēries tuvējā klints izliekumā, pieplaku pie klints sienas.

Sekoja neapšaubāma ūdens čala. Šo skaņu radīja ūdens, kas šļācās ārā no neskaitāmajām bedrēm, kurām bijām pagājuši garām. Tas bija milzīgs ūdens daudzums. Es atcerējos aizsprosta atklāšanu, ko biju redzējis kinožurnālā vēl pamatskolas laikā. Kad gubernators vai kas tamlīdzīgs ar ķiveri galvā nospiež iekārtas pogu, atveras ūdens vārti un līdz ar ūdens šļakatām un dārdoņu no tālienes tukšumā gāžas milzīgs ūdens blāķis. Tas bija tolaik, kad pirms filmām rādīja kinožurnālus un multfilmas. Toreiz skatoties es iedomājos, kā būtu, ja es atrastos šīs ūdenskrātuves dibenā, un mana bērna dvēsele sastinga no bailēm. Tomēr man nekādi nebūtu varējis ienākt prātā, ka pēc aptuveni ceturtdaļgadsimta patiešām nonākšu tādā situācijā. Bērnam ir tendence domāt, ka no vairuma nelaimju, kas var notikt, viņu izglābs kāds dievišķs spēks. Vismaz manā bērnībā tā bija.

-    Līdz kurienei pacelsies ūdens? es uzrunāju meiteni, kas atradās divus trīs soļus virs manis.

-     Diezgan augstu, viņa īsi atbildēja. Ja gribi paglābties, jāparāpjas vēl mazliet augstāk. Katrā ziņā līdz pašai augšai tas neuzkāpj. Es zinu tikai to.

-     Cik pakāpienu ir līdz augšai?

-     Krietni daudz, viņa atbildēja. Lieliska atbilde. Tajā ir kaut kas, kas rosina fantāziju.

Cik vien ātri spējām, turpinājām rāpties pa torņa vītnēm uz augšu. Spriežot pēc ūdens trokšņa, tornis, pie kura bijām pieķērušies, slējās tukšajā līdzenumā un tam apkārt bija neskaitāmas dēļu bedres. Tad sanāk, ka mēs rāpjamies augšup un augšup pa kaut ko līdzīgu dekoratīvai statujai milzīgas strūklakas vidū. Un, ja viņas teorija ir pareiza, šī tukšam laukumam līdzīgā telpa pārplūdīs kā dīķis un ūdens lauka vidū paliks vien torņa augšējā puse vai pat tikai virsotne.

Siksniņā pār plecu pakārtais viņas lukturis nevienmērīgi šūpojās uz muguras, un tā stari tumsā zīmēja nenoteiktas figūras. Es turpināju rāpties nopakaļ šai gaismai. Pa ceļam man nojuka pakāpienu skaits, bet katrā ziņā mums vajadzēja būt uzkāpušiem kādus simt piecdesmit vai divsimt pakāpienus. Ūdens, kas no sākuma gāzās, sitoties ar šausmīgu troksni pret klinti zem kājām, skaņas ziņā drīz pārvērtās par tādu kā ūdenskrituma straumi, bet vēl pēc tam, it kā tai būtu uzlikts vāks, pārtapa par apslāpētu guldzēšanu. Ūdens līmenis neapšaubāmi ceļas. Tā kā zem kājām neko nevarēja redzēt, es nezināju, cik augstu ūdens ir pacēlies, bet likās, ka nepavisam nebūtu savādi, ja pēc mirkļa auksts ūdens skalotos ap manām potītēm.

Viss bija kā sliktā sapni. Kaut kas dzenas man pakaļ, bet kājas nekust uz priekšu, kā nākas, un tas "kaut kas" jau ir tepat aiz muguras un mēģina satvert manas potītes ar glumām rokām. Taču realitāte bija daudz briesmīgāka par visbezcerīgāko sapni. Aizmirsis par pakāpieniem, abām rokām cieši ķēros pie klints un, izmantojot to par atspiešanās punktu, virzījos uz priekšu.

Iedomājos, kā būtu, ja es līdz ar ūdeni peldot paceltos uz augšu. Tā būtu vieglāk un nebūtu ari jāuztraucas par nokrišanu. Bridi es šo domu pārliku prātā, un likās, ka tā nemaz nav tik slikta.

Tomēr, kad par to pastāstīju tuklitei, viņa tūlīt iebilda:

Tas nav iespējams. Ūdens apakšā griežas diezgan stipra straume, un, ja tevi tajā ievilktu, papeldēt nebūtu iespējams. Bet, ja ari izdotos iznirt, šajā tumsā vienalga nevarētu saprast, uz kuru pusi jāpeld.

Vārdu sakot, lai ari kāda būtu nepacietība, nekas cits neatliek, kā soli pa solim rāpties uz augšu. Ūdens skaņa, gluži kā motoram zaudējot jaudu, ar katru bridi kļuva klusāka, līdz atbalss bija pārvērtusies par kaut ko līdzīgu tālīnai vaidēšanai. Ūdens līmenis turpināja celties. Ja būtu kārtīgs apgaismojums! Pat ne pārlieku spožs! Ja būtu kārtīgs apgaismojums, varētu gan viegli uzrāpties līdz klints augšai, gan pārliecināties, līdz kurienei ir uzkāpis ūdens. Un varētu vismaz murgaini nebaidīties, ka pēkšņi man kāds ķersies pie potītēm. Es no visas sirds neieredzēju tumsu. Man nedzinās pakaļ, un mani nesteidzināja ūdens. Tā bija tumsa, kas gulēja starp ūdens virsmu un manām potītēm. ŠI tumsa manā ķermenī iedvesa aukstas, bezgalīgas bailes.

Manā prātā vēl turpināja griezties kinožurnāls. Lielais arkveida dambis uz ekrāna visu laiku turpināja šļākt ūdeni lejā esošā kausa dibenā. Kamera no dažādiem leņķiem nemitīgi filmēja šo skatu. No augšas, priekšpuses, no sāniem fokuss kā laizot vijās ap dārdošo straumi. Dambja betona sienā bija redzams straumes atspulgs. Ūdens atspulgs gluži kā pats ūdens dejoja uz gludā un baltā betona. Cieši skatījos šajā atspulgā, līdz tas pārtapa par manu ēnu. Mana ēna dejo uz izliektās dambja sienas. Es sēžu kinoteātra krēslā un cieši veros uz savu ēnu. Es drīz vien sapratu, ka tā ir mana ēna, bet, kā man, kinoteātra skatītājam, pret to jāizturas, es nesapratu. Man bija tikai kādi deviņi vai desmit gadi. Kas būtu pareizāk: pieiet pie ekrāna un atgūt ēnu vai ieskriet mehāniķa kambarītī un nozagt to filmu? Tomēr es nebiju spējīgs spriest, kā būtu pareizi darīt. Tādēļ es, neko neuzsākot, turpināju vien vērot savu ēnu.

Ēna joprojām dejoja acu priekšā. Tā vibrēja kā karstuma dūmakā plīvojoša tāla ainava. Ēna nespēja ne runāt, ne arī ar žestiem kaut ko izstāstīt. Tomēr tā tiešām centās man kaut ko pateikt. Ēna skaidri zināja, ka es, tur sēžot, viņu vēroju. Tomēr arī viņa, tāpat kā es, bija nespēcīga. Viņa nebija nekas vairāk kā ēna.

Izskatījās, ka neviens skatītājs, izņemot mani, nebija ievērojis, ka straumes ēna, kas atspoguļojas uz dambja sienas, patiesībā ir mana. Man blakus sēdēja vecākais brālis, bet arī viņš neievēroja, ka tā ir mana ēna. Ja viņš būtu ievērojis, viņš noteikti būtu to iečukstējis man ausī. Kā nekā viņš bija vecākais brālis, kas, skatoties filmu, mūžīgi kaut ko čukstēja.

Es nevienam neteicu, ka tā ir mana ēna. Likās, ka viņi varbūt nenoticēs tam, ko es saku. Turklāt izskatījās, ka ēna šo ziņu grib pavēstīt tikai man. Tā no citas vietas un cita laika ir izgājusi cauri vidutājam kinoekrānam un man kaut ko stāsta.

Uz arkveida betona sienas mana ēna bija vientuļa un visu pamesta. Es nezināju, kā viņa bija nokļuvusi uz tās dambja sienas un ko viņa grasījās darīt. Drīz atnāks tumsa un droši vien viņu aprīs. Varbūt straujā plūsma viņu aizskalos līdz jūrai, un tā tur atkal pildīs savu pienākumu un būs mana ēna. Tā domājot, es kļuvu ļoti skumjš.

Drīz kinožurnāls par dambi beidzās un uz ekrāna parādījās aina no kādas valsts karaļa kronēšanas ceremonijas. Vairāki zirgi ar rotātām galvām, velkot skaistas karietes, šķērsoja bruģēto laukumu. Es meklēju uz zemes savu ēnu, bet tur atspoguļojās tikai zirgu, kariešu un ēku ēnas.

Tur manas atmiņas beidzās. Taču es nevarēju saprast, vai tas tiešām ar mani ir noticis vai nav. Tas laikam tādēļ, ka es līdz šim brīdim, kad man tas ienāca prātā, ne reizi nebiju atcerējies tādus faktus no savas pagātnes. Varbūt tā ir izfantazēta aina, ko šajā savādajā tumsā esmu pats izveidojis, klausoties ūdens šņākšanā. Kādreiz agrāk es psiholoģijas grāmatā esmu lasījis rakstu par šādu psihes darbību. Tā psihologa teorija bija teikts, ka cilvēks, ekstrēmu apstākļu vajāts, bieži vien, lai aizsargātu sevi no skarbās realitātes, prātā uzzīmē sapni. Tomēr izfantazētajā ainā tēli, ko es redzēju, bija loti detalizēti un dzīvi un nesa sevī lielu spēku, it kā tas būtu saistīts ar manu būtību. Es skaidri varēju atcerēties smaržu un skaņu, kas toreiz bija ap mani. Un es varēju arī sajust to apmulsumu, nemieru un netveramās bailes, ko biju jutis to deviņu desmit gadu vecumā. Lai ari ko kāds par to sacītu, tas viss tiešām ar mani notika. Kāds spēks to bija noglabājis apziņas dziļumos, bet līdz ar manu nonākšanu ekstrēmos apstākļos skavas atnāca vajā un tas uzpeldēja virspusē.

Kāds spēks?

Tas noteikti ir saistīts ar smadzeņu operāciju, kuru veica, lai piešķirtu man šaflinga spējas. Viņi manas atmiņas atdalīja no manis ar apziņas sienu. Viņi ilgu laiku zaga manas atmiņas tieši no manām rokām.

Par to domājot, es aizvien vairāk sadusmojos. Nevienam nav tiesību zagt manas atmiņas. Tās ir manas, manis paša atmiņas. Atmiņu nozagšana ir tas pats, kas laika nozagšana. Jo vairāk es dusmojos, jo nenozīmīgākas sāka šķist manas bailes no tumsas. Es nolēmu: lai ari kas, es izdzīvošu. Es izdzīvošu, izkļūšu no šis trakās tumsas pasaules un atgūšu visas savas nozagtās atmiņas. Vai pasaule beigsies vai ne, tas ir vienalga. Man jāatdzimst par pilnasinlgu "es".

Virve! pēkšņi iekliedzās meitene.

-    Virve?

-     Nāc ātrāk šurp! Virve karājas!

Es steidzīgi pakāpos trīs četrus soļus un, piegājis pie viņas, pārvilku plaukstu pār sienas virsmu. Tur tiešām bija virve. Tā nebija īpaši resna, tomēr kāpšanai kalnos domāta stipra virve, un tās gals karājās manu krūšu līmenī. Es, satvēris to ar vienu roku, uzmanīgi pavilku. Izskatījās, ka tā ir cieši pie kaut kā piesieta.

-       Tas noteikti ir vectēvs, meitene iekliedzās. Vectēvs mums ir nolaidis virvi.

-     Drošības pēc apiesim vēl riņķi, es ierosināju.

Pārliecinoties par katru soli, nepacietīgi apgājām vēl vienu

torņa vītni. Kā jau bija gaidīts, virve karājās tajā pašā vietā. Virvē ik pa trīsdesmit centimetriem bija iesieti mezgli, kur uzlikt kājas. Ja tā tiešām sniegtos līdz torņa malai, mēs varētu ietaupīt krietni daudz laika.

-       Tas ir vectēvs. Bez šaubām. Viņš piedomā pie katra sīkuma.

-    Tā ir, es piekritu. Tu vari uzrāpties pa virvi?

-       Protams, viņa atbildēja. Man jau kopš bērnības labi padodas rāpšanās pa virvi. Es tev neesmu teikusi?

-        Nu tad rāpies pirmā, es sacīju. Kad būsi uzkāpusi, paspīdini uz leju gaismu. Tad sākšu rāpties es.

-       Tad tu patiešām applūdīsi. Vai nebūtu labāk kāpt abiem kopā?

-       Alpīnismā ir noteikums: viena virve viens cilvēks. Jāņem vērā gan virves izturība, gan ari tas, ka kāpšana divatā prasa vairāk laika. Turklāt, ja arī celtos ūdens, būdams pieķēries pie virves, kaut kā jau līdz augšai es tiktu.

-    Tu esi drosmīgāks, nekā izskaties, viņa sacīja.

Nodomājis, ka varbūt viņa atkal mani noskūpstīs, tumsā

nekustīgi gaidīju, bet viņa, neliekoties par mani ne zinis, sāka veikli rāpties pa virvi. Es, ar abām rokām pieķēries klintij, skatījos, kā viņas lukturis, nenoteikti šūpojoties, kāpa uz augšu. Izskatījās, it kā apreibusi dvēsele, streipuļodama turp un atpakaļ, atgrieztos debesīs. Cieši tajā veroties, man sagribējās iedzert malciņu viskija, bet viskijs bija mugursomā man plecos, un, lai kā uz to skatītos, tik nedrošā pozīcijā nebija iespējams pagriezties, noņemt mugursomu un izvilkt viskija pudeli. Tādēļ es šo domu atmetu un nolēmu iedomāties, ka es patiešām dzeru viskiju: ir tīrs un kluss bārs, bļoda ar riekstiem, klusi skanoša MJO dziesma Vendome un dubultais viskijs ar ledu. Nolicis glāzi uz letes, tomēr tam nepieskaroties, es brīdi uz to skatītos. Viskijs ir tāda lieta, uz ko vispirms pienāktos cieši skatīties. Un, kad apniktu skatīties, jādzer. Tāpat kā ar skaistām meitenēm.

Tā domājot, es atcerējos, ka man vairs nav ne uzvalku, ne vējjakas. Tie divi dīvainie tipi ar nazi sagrieza visas manas labās drēbes. "Ak, ak," es nodomāju. Ko gan es varētu vilkt uz bāru? Pirms iet uz bāru, ir nepieciešams nokomplektēt apģērbu. Es izšķīros par labu tumši zilam tvīda uzvalkam. Eleganti zils. Sānos neiežmiegts, mazliet vecmodīgs uzvalks ar trim pogām un taisniem pleciem. Tāds, kādu sešdesmito gadu sākumā valkāja aktieris Džordžs Pepards. Krekls zils. Tāda paša ziluma, tikai tāds kā nedaudz pabalējis. Audums bieza Oksfordas kokvilna, apkaklīte vienkārša. Kaklasaite būtu divkrāsu svītraina. Sarkans ar zaļu. Tumši sarkans un īsti nezinu, vai krāsa būtu vairāk zaļgana vai zilgana sabangotas jūras zaļš. Es to visu nopirktu kādā labā vīriešu apģērbu veikalā, uzvilktu, ieietu kādā bārā un pasūtītu dubulto viskiju ar ledu. Lai dēles, Tumsas radījumi, zivis ar nagiem plosās pazemes pasaulē, kā vien tīk. Es savā virszemes pasaulē, tērpies tumši zilā tvīda uzvalkā, dzertu skotu viskiju.

Kad atjēdzos, ūdens guldzoņa bija pazudusi. Varbūt ūdens beidzis šļākties no bedrēm. Varbūt ūdens līmenis kļuvis pārāk augsts un skaņa vairs nav dzirdama. Taču man tas viss likās vienaldzīgs. Ja ūdens grib celties, lai ceļas. Es nolēmu izdzīvot, lai kas ari notiktu. Es dabūšu atpakaļ savas atmiņas. Vairs neviens mani nevarēs vazāt aiz deguna. Man gribējās to izkliegt visai pasaulei. Vairs neviens mani nevarēs vazāt aiz deguna.

Taču, tā kā diez vai būtu noderīgi kliegt, zemes dzīļu tumsā turoties pie klints, es nolēmu nekliegt un, atliecis galvu, skatījos uz augšu. Viņa bija tikusi daudz augstāk, nekā es biju iedomājies. Nezinu, cik metrus no manis, bet, ja pielīdzinātu lielveikala stāviem, tas varēja būt kāds trešais vai ceturtais. Aptuveni tur, kur ir sieviešu apģērbu vai kimono audumu nodaļa. "Nez, cik pavisam augsts ir šis tornis," es garlaikoti domāju. Jau līdz šim pārvarētais ceļa gabals ir diezgan liels, un vēl ir daudz, ko kāpt augšā: kopumā tā noteikti ir krietna augstuma klints. Es reiz joka pēc esmu uzkāpis uz divdesmit sešu stāvu debesskrāpja jumta, un likās, ka šī kāpšana klintī ir kaut kas līdzīgs.

Katrā ziņā tas, ka bija tumšs un nevarēja redzēt lejā, bija laime. Lai arī cik pieradis pie kalnos kāpšanas, cilvēks, kas bez ekipējuma un āvies parastās teniskurpēs karājas šādā augstumā, uz leju paskatīties no bailēm nevar. Tas ir tāpat kā bez drošības siksnas un gondolas tīrīt augstceltnes logus no ārpuses. Tīri nekas, kad, neko nedomājot, nepārtraukti rāpjas augšup un augšup, taču, kad vienreiz apstājas, augstums pamazām sāk nedot mieru.

Pacēlis galvu, vēlreiz paskatījos uz augšu. Izskatījās, ka viņa vēl turpinātu rāpties, un bija redzams, kā, tāpat kā iepriekš, šūpojas lukturis, bet viņa ir tikusi augstāk, nekā bija iepriekš. Tiešām, kā jau pati teica, viņa bija prasmīga kāpšanā pa virvi. Tomēr ar visu to, tas ir krietns augstums. Patiesībā tas ir gluži absurds augstums. Es iedomājos: "Kāpēc gan vecais vīrs aizbēga uz tik neiedomājamu vietu?" Ja viņš būtu gaidījis daudz vienkāršāk pieejamā vietā, mēs būtu iztikuši bez liekām grūtībām.

Kamēr es biju aizdomājies par tādām lietām, likās, ka no augšas kāds sauc. Kad pacēlu galvu, redzēju, ka maza, dzeltena gaismiņa rāmi mirguļo kā signāluguns lidmašīnas astē. Laikam viņa beidzot ir sasniegusi virsotni. Es ar vienu roku turējos pie virves, ar otru izvilku no kabatas lukturi un tādu pašu zīmi nosūtīju uz augšu. Tad es grasījos pagriezt gaismu uz leju un pārliecināties, cik augstu no ūdens virsmas esam uzrāpušies, bet mana luktura vājajos stariņos nevarēja neko saskatīt. Tumsa bija pārāk bieza, un, ja nav iespējams pieiet tuvu klāt, tad neko nevar redzēt. Rokas pulkstenis rādija divpadsmit minūtes pāri četriem. Vēl nav uzausis rīts. Rita laikraksti nav vēl iznēsāti. Ari vilcieni nebrauc. Virszemes cilvēki, neko nezinot, cieši guļ.

Es abām rokam ieķēros virvē un, dziļi ievilcis elpu, sāku lēnām rāpties augšup.

24 pasaules GALS Ēnu laukums

Skaidrais laiks, kas bija ildzis trīs dienas, kad tās dienas rītā atvēru acis, bija jau beidzies. Debesis bija no vienas vietas klātas tumšiem, bieziem mākoņiem, un saules stariem, kas cauri tiem izlauzās un nokļuva uz zemes, bija laupīts gandrīz viss sākotnējais siltums un spožums. Tādos pelēkos un vēsos staros koki kā plaisas pret debesim vērsa zarus, no kuriem bira lapas, un upe apkārtnē izplatīja stīvu ūdens čaloņu. Klīda mākoņi, kas kuru katru brīdi varēja nest sniegu, bet sniegs nesniga.

-    Šodien droši vien nesnigs, sirmgalvis man sacīja. Tie nav sniega mākoņi.

Atvēris logu, vēlreiz paskatījos debesīs, bet es neatšķīru, kuri ir sniega mākoņi un kuri nav.

Sargs sēdēja pie lielas dzelzs krāsns un, noāvis kurpes, sildīja kājas. Krāsns bija tāda pati kā Bibliotēkā. Augšpusē bija virsma, uz kā uzlikt tējkannu vai katliņu, bet apakšā atvere pelnu izgrābšanai. Priekšpusē bija kurtuve, pie kuras bija piestiprināts liels metāla rokturis. Sargs sēdēja krēslā, uzlicis kājas uz tā roktura. Tējkannas garaiņu un lētas tabakas iespējams, tas bija kāds tabakas aizvietotājs smakas dēļ istaba bija pilna ar smacīgu mitrumu. Protams, tur ir piejaukta ari viņa kāju smaka. Aiz krēsla, uz kura viņš sēdēja, bija liels koka galds, uz tā līdzās galodai bija sarindoti cirvji un cirvīši. To metāls nolietots un apdilis.

-    Slikti bez šalles… es uzsāku. Ja nav šalles, ļoti salst kakls.

-     Tā nu tas ir, pārliecinoši noteica Sargs. Es to labi zinu.

-     Bibliotēkas dziļajos arhīvos ir drēbes, kuras neviens nevalkā. Es iedomājos, ka varētu no tā kaut ko izmantot.

-     Ak tu par to! Sargs iesaucās. No tām var izmantot jebko. Ja tu to dari, man nav iebildumu. Tu vari ņemt visu, kas tīk gan šalli, gan mēteli.

-    Vai tās nevienam nepieder?

-    Par to tu vari neuztraukties. Ja arī būtu kāds īpašnieks, viņš par tām jau ir aizmirsis, Sargs paskaidroja. Starp citu, dzirdēju, ka tu meklējot mūzikas instrumentu.

Es pamāju. Viņš zina visu.

-     Mūzikas instrumentu pēc likuma Pilsētā nav, viņš paskaidroja. Tomēr tas nenozīmē, ka to nav vispār. Tu nopietni strādā, un, ja gribētu tikt pie mūzikas instrumenta, nebūtu nekādu sarežģījumu. Aizej uz Elektrostaciju un pajautā Uzraugam. Tad tu varbūt atradīsi kādu mūzikas instrumentu.

-     Elektrostaciju? es pārsteigts pārjautāju.

-    Elektrostacija taču ir, Sargs sacīja un norādīja uz spuldzīti virs galvas. No kurienes tad nāk šī elektrība? Vai no āboliem ābelēs?

Sargs uz papīra gabaliņa smejoties uzzīmēja ceļu uz Elektrostaciju. Visu laiku jāiet pa upes Dienvidu krastu uz augšu. Pēc kādām trīsdesmit minūtēm labajā pusē būs veca labības glabātava. Tai vairs nav jumta un durvis ir izlūzušas. Tur pagriezies pa labi, bridi ej pa ceļu. Tad būs pakalns, un aiz tā ir mežs. Kad būsi nogājis pa mežu kādus piecsimt metrus, būs Elektrostacija. Vai atcerēsies?

-    Domāju, ka jā, es atbildēju. Bet vai ziemā iet pa mežu nav bīstami? Tā visi saka, un arī man gāja traki…

-    Ak tā… Es par to biju pilnīgi aizmirsis. Es taču tevi ratos aizvedu līdz pakalnam, Sargs sacīja. Jau jūties labi?

-     Viss kārtībā. Liels paldies!

-     Guvi šādu tādu mācību?

-    Tā ir gan.

Sargs plati pasmaidīja un pakustināja kājas uz kurtuves roktura. Mācības gūšana ir laba lieta. Kad cilvēks gūst mācību, viņš kļūst piesardzīgāks. Kad viņš kļūst piesardzīgāks, tas negūst traumas. Labam mežcirtējam ir tikai viena rēta. Ne vairāk un ne mazāk. Tikai viena. Tu taču saproti, ko es saku?

Es pamāju.

-     Tomēr par Elektrostaciju vari neuztraukties. Tā ir tūlīt aiz ieejas mežā, un ari ceļš ir viens, tāpēc neapmaldlsies. Ari meža cilvēkus nesatiksi. Bīstami ir meža dziļumā un pie Sienas. Ja no tā var izvairīties, tad nav, par ko uztraukties. Tikai nekādā ziņā nedrīkst noiet no ceļa un nevar ari iet tālāk aiz Elektrostacijas. Ja iesi, atkal būs slikti.

-    Vai Elektrostacijas Uzraugs dzīvo mežā?

-    Nē, viņš ir pats par sevi. Viņš nav ne tāds kā meža cilvēki, ne ari kā pilsētnieki. Ne šis, ne tas. Nevar dzīvot mežā un arī Pilsētā atgriezties nevar. No viņa ne silts, ne auksts.

-     Kādi ir cilvēki, kas dzīvo mežā?

Sargs pagrieza galvu un klusēdams brīdi skatījās uz mani. Šķiet, es jau tev teicu no paša sākuma. Tava daļa ir jautāt, ko gribi, bet mana atbildēt vai neatbildēt.

Es pamāju.

-     Lai nu paliek. Man negribas atbildēt, noteica Sargs. Starp citu, tu visu laiku sacīji, ka gribot satikt savu ēnu. Kā nu būs? Varbūt ir pienācis laiks? Ziemā visas ēnas novājinās. Tāpēc neradīsies nekādas problēmas, ja jūs satiksieties.

-     Ar viņu ir tik slikti?

-     Nē, tā es neteiktu. Tā ir dzīvelīga. Es katru dienu to izlaižu ārā uz vairākām stundām, lieku vingrot, un tai ir laba ēstgriba. Tikai, iestājoties ziemai, kad dienas kļūst īsākas un pieņemas aukstums, jebkura ēna zaudē formu. Pie tā neviens nav vainīgs. Tāda ir Māte Daba. Tā nav ne mana, ne tava vaina. H ka es ļaušu jums satikties, varēsiet parunāties aci pret aci.

Noņēmis no sienas atslēgu saišķi, Sargs ielika tās žaketes kabatā un žāvājoties uzvilka masīvus saišu zābakus. Tie izskatījās ārkārtīgi smagi, un pie zolēm bija piestiprinātas metāla radzes, lai varētu iet pa sniegu.

Vieta, kur dzīvoja ēna, it kā bija vidū starp Pilsētu un ārpasauli. Es nevaru iziet ārpasaulē, bet ēna nevar ienākt Pilsētā. Tādēļ sanāk, ka Ēnu laukums ir vienīgā vieta, kur ēnu zaudējušie cilvēki un cilvēku zaudējušās ēnas var satikties. Ēnu laukums bija pie Sarga būdiņas aizmugures izejas. To tikai sauca par laukumu, un tā nebija nekāda īpaši plašā teritorija. Tas bija nedaudz paplašināts parastas mājas dārzs, un tam apkārt bija blīva metāla sēta.

Sargs, izvilcis no kabatas atslēgu saišķi, atvēra metāla dur vis, ielaida mani un tad gāja ari pats. Laukums bija kvadrātveidā, tā galā bija Siena. Vienā stūri bija veca goba, un zem tās bija novietots vienkāršs soliņš. Tā bija nodzeltējusi goba, un nebija iespējams saprast tā ir dzīva vai mirusi.

Stūri pie Sienas bija no veciem ķieģeļiem un atlūzām uzcelta improvizēta būdiņa. Logā nebija stikla, un bija tikai vienkāršas dēļu durvis. Nav ari skursteņa, tātad būdiņa nav apkurināma.

-    Tur naktis pavada tava ēna, Sargs paskaidroja. Dzīves apstākļi nav tik slikti, kā izskatās. Vismaz ir ūdens un tualete. Istabiņa ir pagrabā, tātad vējš tur netiek iekšā. Nu, viesnīca, tā, protams, nav, bet no lietus un vēja pasargā. Mēģināsi ieiet?

-     Nē, aprunāšos tepat, es atbildēju. No Sarga būdiņas smirdīgā gaisa man sāpēja galva. Lai arī bija pavēss, elpot svaigu gaisu bija daudz labāk.

-     Labi, tūlīt viņu atvedīšu, Sargs noteica un viens pats iegāja būdiņā.

Uzslējis mēteļa apkaklīti, apsēdos uz soliņa zem gobas un, ar kurpes papēdi urbinot zemi, gaidīju tikšanos ar ēnu. Zeme bija cieta, vietām bija sasaluša sniega saliņas. Pie sienas bija palikušas nenokusušas kupenas.

Pēc brīža Sargs ar ēnu iznāca no būdiņas. Sargs, it kā ar kurpju radzēm izspaidot sasalušo zemi, platiem soļiem pārgāja pār laukumu, viņam nopakaļ lēnām vilkās mana ēna. Ēna neizskatījās tik vesela, kā bija stāstījis Sargs. Viņas seja bija sakritusies, no tās bija palikušas vienīgi acis zem sen nesukātu matu ērkuļa.

-    Labi, atstāšu jūs divatā, Sargs sacīja. Ir taču sakrājies, ko pārrunāt. Bet pielūko pārāk neaizpļāpājies. Ja viņa tev atkal pielips, ņemies nu vēlreiz no jauna. Bet izšķiršu tik un tā. Tas nekam neder. Tikai problēmas. Vai ne?

Es pamāju, it kā sakot jā. Tiešām izšķirtu tik un tā. Būtu tikai lieks darbs.

Mēs ar ēnu cieši lūkojāmies nopakaļ, kā Sargs, aizslēdzis vārtus, dodas uz būdiņu, radzes skrapstinādams. Pēc mirkļa smagās koka durvis ar troksni aizvērās. Kad Sargs vairs nebija redzams, ēna apsēdās man blakus un, tāpat kā es, ar kurpes papēdi urbināja zemē bedrītes. Viņa bija ģērbusies raupjā džemperī, darba biksēs un manos vecajos zābakos, kurus biju viņai iedevis.

-     Kā tev iet? es jautāju.

-    Nav iemesla, lai ietu labi, ēna atbildēja. Ir drausmīgi auksts, un ēdiens ir pretīgs…

-     Es dzirdēju, ka tu katru dienu vingrojot svaigā gaisā.

-    Vingroju? Ēna pārsteigta paskatījās uz mani. Tad re, kā viņš to sauc. Tā nav nekāda vingrošana. Viņš katru dienu mani no šejienes izvelk un liek palīdzēt dedzināt zvērus. Mēs iekraujam līķus ratos, aizvedam uz Ābeļu mežu aiz vārtiem, un tad es, uzlējusi petroleju, dedzinu. Bet pirms dedzināšanas Sargs nogriež katram zvēram galvu. Tu taču esi redzējis viņa nažu kolekciju, vai ne? Lai kā uz visu skatītos, tas vīrietis nav normāls. Ja vien būtu vaļa, viņš visu pasauli sagraižļātu.

-    Tad viņš tomēr ir Pilsētas iedzīvotājs?

-    Nē, diez vai. Šķiet, ka viņš ir tikai noalgots. Dedzināt zvērus viņam ir bauda. Pilsētas iedzīvotājam tas nav iedomājams. Kopš ziemas sākuma viņš ir sadedzinājis krietni daudz. Šorīt nomira vēl trīs zvēri. Tūlīt brauksim dedzināt.

Bridi klusējām un abi urbinājām ar kurpes papēdi sasalušo zemi. Zeme bija sastingusi cieta kā akmens. Ziemas putni, griezīgi ķērkdami, pacēlās no gobas zariem.

-    Tavu karti es dabūju, ēna sacīja. Esi uzzīmējis labāk, nekā es domāju. Un ari skaidrojumi ir labi. Tikai par vēlu.

-     Es jau tā gandrīz dabūju galu, taisnojos.

-     Dzirdēju. Bet ziemā karte vairs nav vajadzīga. Es to gribēju daudz agrāk. Tad viss būtu noticis citādi un ari plāns jau būtu gatavs.

-     Plāns?

-    Bēgšanas plāns. Vai tad tas nav nolemts? Vai, izņemot to, ir kādi citi plāni? Vai tu tiešām domā, ka es to karti gribēju, lai nosistu laiku?

Es papurināju galvu. Varbūt pastāsti kaut ko vairāk par šo jocīgo Pilsētu. Kā nekā tu aizgāji ar gandrīz visām manām atmiņām.

-    Tā nu nav, ēna iebilda. Man tiešām ir lielākā daļa tavu atmiņu, bet es nevaru ar tām rīkoties, kā gribu. Lai varētu, mums būtu atkal jāsaplūst, bet tas pagaidām nav iespējams. Ja kaut ko tādu mēģināsim, mēs vairs nevarēsim tikties un plāns būs pagalam. Tādēļ es tagad domāju vienatnē. Par Pilsētas jēgu.

-    Vai kaut ko saprati?

-     Kaut ko sapratu gan, bet pagaidām nevaru teikt. Jāizdomā viss līdz galam. Ja vēl mazliet padomātu, kaut ko varētu saprast. Bet varbūt tad jau būtu par vēlu. Katrā ziņā kopš sākusies ziema, mans ķermenis kļūst aizvien vājāks, tāpēc var notikt tā, ka bēgšanas plāns gan būs, bet nepietiks spēka to īstenot. Tādēļ es šo karti gribēju, pirms sākusies ziema.

Es paskatījos uz gobu virs galvas. Starp resnajiem zariem bija redzamas ziemas tumšo mākoņu skrandas.

-    Bet no šejienes nevar aizbēgt, es iebildu. Karti tu taču apskatīji, vai ne? Nekur nav izejas. Šeit ir Pasaules gals. Nevar atgriezties atpakaļ, un nevar arī iet uz priekšu.

-    Lai nu būtu Pasaules gals, bet izeja noteikti ir. Es to zinu skaidri. It kā debesis būtu ierakstīts: "Te ir izeja." Putni tiek pāri Sienai, vai ne? Kur dodas putni, kad šķērsojuši Sienu? Uz ārpasauli. Aiz Sienas noteikti ir cita pasaule, bet cilvēkus tur nelaiž. Ja ārpusē nekā nebūtu, nebūtu vajadzības pēc Sienas. Un tajā noteikti ir izeja.

-    Varbūt, es piekritu.

-    Es to atradīšu un kopā ar tevi aizbēgšu. Es netaisos šādā nožēlojamā vietā nomirt.

To pateikusi, ēna apklusa un atkal urbināja zemi.

-    Es jau no sākuma teicu, ka Pilsēta ir nedabiska un kroplīga, ēna atsāka. Es tam joprojām ticu. Tā ir nedabiska un kroplīga. Tomēr savā nedabiskumā un kropllgumā tā ir harmoniska. Tāpēc, ka viss ir tik nedabisks un aplams, ka beigu beigās viss cits ar citu saskan. Nu, apmēram tā…

Ēna ar kurpes papēdi zīmēja uz zemes apli.

-     Aplis ir noslēdzies. Ilgi šeit uzturoties un nezin uz ko gaidot, pamazām sāk likties, ka viņi ir pareizi, bet kļūdos es. Tik ļoti pabeigts un sakārtots viņiem viss ir. Vai tu saproti, ko es saku?

-    Saprotu. Ari es brīžiem tā jūtos. Kas gan es esmu salīdzinājumā ar Pilsētu galīga niecība!

-     Gluži otrādi! iesaucās ēna, blakus aplim zīmējot kaut kādus ķiņķēziņus. Mēs esam pareizi, un tie, kas kļūdās, ir viņi. Mēs esam dabiski, un viņi ir nedabiski. Es tam ticu. Es ticu no visas sirds. Tu nedrīksti šaubīties. Citādi pat nepamanīsi, kā Pilsēta tevi aprij, bet tad jau būs par vēlu.

-    Tomēr, kas ir pareizi, kas nepareizi, to katrs saprot citādi. Bet man ir nozagta atmiņa, un es nevaru neko salīdzināt, lai saprastu, kā tas ir.

Ēna pamāja. Es labi saprotu tavu apjukumu. Tomēr mēģini domāt šādi vai tu tici mūžīgajam dzinējam?

-     Nu nē… Man šķiet, ka tas nav iespējams.

-    Te ir tas pats. Pilsētas drošība un pilnība ir gluži kā mūžīgais dzinējs. Pilnīgu pasauļu nemēdz būt. Bet šī nez kāpēc tāda ir. Tātad tā no kaut kurienes saņem enerģiju, lai uzturētu savu kroplību.

-     Bet no kurienes?

-    To es vēl nesaprotu. Kā jau teicu, vēl ir tikai hipotēzes, tās jāizdomā līdz galam. Vēl mazliet pagaidi.

-     Vai izstāstīsi tās hipotēzes? Varbūt es varu kaut kā palīdzēt?

Ēna izvilka rokas no kabatām un, uzpūtuši tām elpu, salika tās kopā uz ceļiem.

-   Nē, tev nebūs pa spēkam. Man sāp tikai ķermenis, bet tev dvēsele. Tev vispirms jāizārstējas. Ja ne, vēl pirms aizbēgšanas mēs abi būsim pagalam. Es domāšu, bet tu dari visu iespējamo, lai glābtu sevi. Tas ir galvenais.

-    Es tiešām esmu apjucis, skatoties uz zemē uzvilkto apli, atzinos. Tā ir, kā tu saki. Nekā nevaru savākties. Saprast, kāds cilvēks es kādreiz esmu bijis. Un to, cik spēka ir palicis sevi zaudējušai dvēselei. Pilsētā, kurai ir savs spēks un savi vērtību standarti. Ari es līdz ar ziemas atnākšanu esmu zaudējis spēkus. Un ticību savai dvēselei.

-     Nē, tā tas nav, ēna iebilda. Tu sevi nezaudē. Tikai atmiņas ir gudri noslēptas. Tādēļ tu esi apjucis. Tomēr tu nekādi nekļūdies. Lai ari atmiņas ir zudušas, dvēsele tāpat virzās tālāk. Dvēselei ir savi darbības principi. Tas ir, savs "es". Tici saviem spēkiem. Citādi kāds ārējs spēks tevi aizraus un aizvedīs uz kādu nezināmu vietu.

-     Centīšos, es apsolīju.

Ēna pamājusi bridi skatījās mākoņainajās debesis, bet drīz, it kā par kaut ko aizdomājusies, aizvēra acis.

-     Kad es nezinu, kur jāiet, es vienmēr atceros putnus, ēna sacīja. Skatoties uz putniem, es saprotu, ka nekļūdos. Putniem nav nekāda sakara ar Pilsētas kārtību. Ne ar Sienu, ne vārtiem, ne ar medību raga skaņām. Putnus nekas nenovirza no viņu ceļa. Kad dzirdi ragu, es ceru, tu skaties, ko dara putni…

Es izdzirdu, ka mani sauc Sargs. Tikšanās laiks bija beidzies.

-    Kādu laiciņu nenāc šurp, uz atvadām ēna man pačukstēja. Kad būs vajadzība, es pati rīkošos, lai tevi satiktu. Sargs

ir ļoti modrs, ja mēs bieži tiksimies, viņš kļūs aizdomīgs. Tad mūsu plānam būs beigas. Tāpēc izliecies, ka mēs abi īpaši labi nesapratāmies. Skaidrs?

-    Skaidrs, es atbildēju.

-            Kā bija? kad biju atgriezies būdiņā, Sargs man jautāja. Vai bija jauki pēc ilga laika satikt ēnu?

-    Es nezinu… domīgi nogrozīju galvu.

-    Tā nu tas ir, Sargs apmierināti piekrita.

25 skarbĀ brĪnumzeme Maltīte. Ziloņu fabrika. Lamatas

Rāpšanās pa virvi salīdzinājumā ar kāpšanu pa torņa kāpnēm izrādījās ievērojami vieglāks darbiņš. Ik pēc trīsdesmit centimetriem bija iesiets stiprs mezgls, un arī pati virve bija satveršanai parocīgā resnumā. Abām rokām satvēru virvi un, ķermenim krietni šūpojoties uz priekšu un atpakaļ, rāvieniem virzījos augšup. Tas bija kā skats no filmas Trapeze. Tikai filmas Trapeze virvei nav mezglu. Ja tiktu izmantota virve ar mezgliem, skatītājiem tas liktos pārlieku vienkārši.

Laiku pa laikam atgāzu galvu un paskatījos uz augšu, bet, tā kā gaisma spīdēja taisni pretī, nevarēju īsti noteikt attālumu. Es iedomājos, ka viņa uztraucas, no augšas vērodama, kā es rāpjos. Vēdera brūce griezigi smeldza vienā ritmā ar sirdspukstiem. Ari krītot apdauzītā galva sāpēja. Tas gan nebija šķērslis kāpšanai par virvi, bet tik un tā sāpes paliek sāpes.

Līdz ar tuvošanos virsotnei lukturis viņas rokās mani apspīdēja arvien gaišāk. Tomēr tā bija lieka laipnība. Tā kā biju jau pilnībā pieradis pie rāpšanās tumsā, gaisma traucēja un man vairākas reizes paslīdēja kāja. Zuda orientācija, nevarēju noteikt pareizu klints izciļņu un ieplaku lielumu. Apgaismotie izciļņi izskatījās izliektāki, nekā bija patiesībā, bet ieplaku ēnas dziļākas. Turklāt acis pārāk žilbināja gaisma. Cilvēka ķermenis gan spēj pierast pie jebkuras vides. Nebija nekāds brīnums, ka ari Tumsas radījumi, senos laikos nolīduši pazemē, līdz ar tumsu mainīja ķermeņa funkcijas.

Kad biju uzrāpies kādu sešdesmit, septiņdesmit virves mezglu augstumā, es beidzot biju sasniedzis vietu, kas varēja būt virsotne. Uzlicis abas rokas uz klints malas, tāpat kā peldētājs, kas rāpjas ārā no baseina, uzvilku sevi augšā. No ilgās rāpšanās pa virvi rokas bija krietni pagurušas, un, lai uzdabūtu ķermeni uz klints, pagāja krietns laiciņš. Sajūta bija tāda kā pēc kilometra vai divu nopeldēšanas kraulā. Viņa, satvērusi mani aiz jostas, palīdzēja uzrāpties augšā.

-    Tas bija bīstami, viņa sacīja. Pēc četrām piecām minūtēm mēs abi būtu noslīkuši.

-     Burvīgi! Es bez spēka nogūlos uz līdzenās klints un vairākas reizes dziļi ieelpoju. Cik augstu ūdens ir uzkāpis?

Viņa nolika lukturi zemē un pamazām vilka augšā virvi. Uzvilkusi kādu trīsdesmit mezglu tiesu, viņa iedeva virvi man. Tālāk virve bija piemirkusi slapja. Ūdens bija pacēlies krietni augstu. Viņai bija taisnība: ja mēs sasniegtu virvi četras piecas minūtes vēlāk, mēs būtu pagalam.

-    Vai vectēvu atradi? es jautāju.

-     Protams, viņa atbildēja. Viņš ir tur tālāk, altārī. Bet viņš ir izmežģījis kāju. Bēgot trāpījis ar kāju bedrē.

-    Un ar visu izmežģīto kāju ticis līdz šejienei?

-     Nūja. Vectēvs ir stiprs. Manējie visi ir stipri.

-    Tā izskatās, es piekritu. Es gan arī neesmu nekāds vārgulis, tomēr viņiem nestāvu ne tuvu.

-      Iesim! Vectēvs gaida. Viņam ar tevi daudz kas runājams.

-     Man ari, es noteicu.

Atkal uzmetu plecos mugursomu un vilkos viņai pakaļ uz altāri. Mēs aizgājām līdz apaļam caurumam akmens sienā. Tālāk bija plaša ala, tās sienas iedobumos bija saliktas tādas kā gāzes lampiņas, un blāva, dzeltena gaismiņa apspīdēja alas iekšpusi. Neregulārā sienas virsma meta dīvainas ēnas. Profesors sēdēja, satinies segā. Puse viņa sejas bija tumšā ēnā. Savādās gaismas dēļ izskatījās, ka acis ir dziļi iekritušas, bet balss viņam bija priecīga.

-     Nu, dabūjāt trūkties, vai ne? viņš možā tonī jautāja. Es zināju, ka ūdens celsies, bet domāju, ka jūs ieradīsieties agrāk.

-    Es pilsētā apmaldījos, vectēv, ierunājās tuklīte. Un pēc tam meklēju to cilvēku visu dienu. Ta nu mēs aizkavējāmies par veselu diennakti.

-     Labi jau, labi. Nu jau vairs nekas. Profesors atmeta ar roku. Tagad ir vienalga esat aizkavējušies vai neesat.

-     Kā tā "vienalga"? es nesapratu.

-      Nu, tādas sarežģītas sarunas atliksim uz vēlāku laiku, tagad apsēdieties šeit, noņemsim pie kakla pielipušās dēles. Ja tās paliks, būs rētas.

Es apsēdos zemē kādu metru no viņa. Mazmeita iekārtojās man aiz muguras, izvilka no kabatas sērkociņus, vienu aizdedzināja un pielika pie mana kakla. Aiz auss nočurkstēja, un tumši sarkana, no asinīm piepūtusies dēle nokrita no mana kakla kā vīna pudeles korķis un noplakšķēja pret zemi. Tās krita cita pēc citas un zemē locījās, bet viņa ar sporta kurpēm tās pa vienai vien saspieda. Āda sūrstēja kā pēc apdeguma. Likās, ja pagrieztu galvu sānis, āda pārplīstu kā gatava tomāta miza. Ja turpinātu tā dzīvot vēl kādu nedēļu, es pārvērstos par staigājošu uzskates līdzekli pirmās palīdzības sniegšanai. Manas skaistās krāsainās fotogrāfijas ar bultiņām un komentāriem tiktu izkarinātas pilsētas aptiekās kā uzskatāms cirpējēdes pēdējās stadijas paraugs. Caurums vēderā, galvā puns, zilumi no dēlēm… Varētu vēl pievienot peni, kas negrib stāvēt, un bilde gatava.

-     Vai jums nav kas ēdams? Profesors jautāja. Es tā steidzos, ka nebija laika paķert līdzi ēdamo. Kopš vakardienas iztieku tikai ar šokolādi.

Es atvēru mugursomu, izņēmu vairākas konservu bundžiņas, maizi un ūdens blašķi un kopā ar konservu attaisāmo pasniedzu Profesoram. Viņš kāri padzērās, tad lietpratīgi kā retu vīnu cienītājs pārbaudīja katru bundžiņu un atstāja sev sālītu gaļu un persiku kompotu.

-    Pievienojieties! Profesors aicināja, taču mēs atteicāmies. Pēc visa pārdzīvotā ēdiens bija tas, par ko vismazāk gribējās domāt.

Profesors nolauza maizes gabalu, uzlika uz tā gaļu un gardu muti ēda. Tad viņš notiesāja vairākus persikus un, pielicis bundžiņu pie lūpām, dzēra sulu. Pa to laiku es izvilku viskija pudelīti un iedzēru pāris krietnu malku. Ap sirdi kļuva vieglāk. Sāpes, protams, nepārgāja, bet no alkohola, kam piemīt spēja paralizēt nervus, tās sāka dzīvot tādu kā ar mani nesaistītu dzīvi.

-    Nē, jūs mani tiešām izglābāt, beidzot Profesors teica. Es taču vienmēr atjaunoju krājumus, lai ārkārtas reizē pietiktu kādām divām trim dienām, bet pēdējā laikā kaut kā rokas bija par īsu. Nepiedodama paviršība. Kad pierod pie vieglām dienām, piesardzība notrulinās. Laba mācība nākotnei. Taisi ratus ziemā, bet ragavas vasarā. Mūsu senči zināja, ko saka.

Un viņš gardi nosmējās. Uho-ho-ho.

-     Nu re, esat ieturējies, es teicu. Būtu laiks parunāt par lietu. Pastāstīsiet visu no paša sākuma. Ko jūs gribējāt panākt? Kas galu galā iznāca? Kādas būs sekas? Ko vajadzētu darīt man? Visu…

-    Baidos, ka tā būs pārāk… šauri profesionāla saruna, kā šaubīdamies atbildēja Profesors.

-     Mēģiniet izskaidrot tā vienkāršāk. Galvenais, lai es saprastu, no kurienes kas nāk un uz kurieni virzās.

-    Es domāju: ja izstāstīšu jums visu, jūs būsiet dusmīgs uz mani līdz mūža galam…

-    Nedusmošos, apsolīju es. Un tiešām, manā stāvoklī no dusmošanās nebūtu nekādas jēgas.

-     Vispirms man ir jāatvainojas, Profesors iesāka. Es bez jūsu ziņas izmantoju jūs pētījumiem un tādējādi ievilku pamatīgā ķezā. To es dziļi nožēloju. Ne tikai vārdos, bet ari no visas sirds atvainojos. Taču es gribu, lai jūs saprastu: šis pētījums ir nesalīdzināmi būtisks un vērtīgs, tam nav analogu. Kad zinātnieks ticis pie zināšanu zelta dzīslas, viņš rok, aizmirsdams par visu pārējo pasaulē. Un tikai tā zinātne virzās uz priekšu. Zinātne, stingri ņemot, attīstās zinātniskās pieejas tīrības dēļ… Hmm… Vai jūs esat lasījis Platonu?

-     Tikpat kā ne, es atbildēju. Bet es labi sapratu par zinātnes pētījumu mērķu tīrību. Tāpēc ķersimies pie lietas būtības.

-     Es atvainojos, bet es tikai gribēju teikt, ka zinātnes tīrā pieeja reizēm cilvēkus ievaino. Tieši tāpat kā viņus ievaino tīrie dabas fenomeni. Vulkāna izvirdumi aprok pilsētas, plūdi aizskalo cilvēkus, zemestrīces sadrupina zemes garozu kā olas čaumalu. Tomēr neviens taču neapvaino dabu ļaunprātībā…

-    Vectēv, tuklīte ierunājās. Runā īsāk, citādi mēs nepaspēsim laikā, vai ne?

-    Jā, jā, tev taisnība. Profesors papliķēja viņai pa plecu. Tikai… Ar ko būtu labāk sākt? Nekad neesmu pratis izteikt savas domas cilvēkiem pierastā secībā.

-    Kas tie bija par datiem, ko jūs man iedevāt šaflingam?

-    Lai to paskaidrotu, jāatgriežas trīs gadus tālā pagātnē.

-    Lūdzu, dariet to, es sacīju.

-    Tajā laikā es strādāju Sistēmas Centrālajā laboratorijā. Nevis kā štata laborants, bet patstāvīgā zinātniskā brigādē. Manā pakļautībā bija četru piecu cilvēku personāls, man tika piešķirta iespaidīga aparatūra un neierobežotas subsīdijas. Ar naudu gan man nekad nav bijušas problēmas, un dancošana pēc citu stabules trakākais, kas var būt, bet pie tik bagātīga pētniecības materiālu klāsta, kādu man piešķīra Sistēma, es nebūtu varējis tikt nekur citur. Nekad neko es neesmu gribējis tik ļoti, kā redzēt reālus sava darba augļus.

Tajā laikā Sistēma bija diezgan kritiskā stāvoklī. Lai ari kādas datu šifrēšanas sistēmas viņi izveidoja, lai aizsargātu informāciju, tās visas atkodēja šifrētāji. Cik Sistēma sarežģīja šifru, tik šifrētāji atrada tam atslēgu. Un tā nepārtraukti. Kā kaimiņi, kas sacenšas žogu augstumā. Ja viens uztaisījis žogu, otrs tūlīt pat taisa augstāku. Galu galā abi žogi iznāk tik augsti, ka tas viss zaudē jēgu. Bet mest mieru arī nav iespējams. Ja pārtrauksi, skaitīsies zaudējis. Bet zaudētājam zūd visa dzīves jēga. Tādēļ Sistēma nolēma izveidot uz principiāli citiem pamatiem balstītu, nenolasāmu datu šifrēšanas sistēmu. Un tur nu es tiku pieaicināts par grupas vadītāju.

Tas, ka viņi izvēlējās mani, bija tiešām pareizi. Mani tajā laikā un arī tagad uzskatīja par viszinošāko un mērķtiecīgāko zinātnieku smadzeņu fizioloģijas jomā. Es gan nenodarbojos ar tādām muļķībām kā zinātnisko disertāciju rakstīšana un uzstāšanās zinātniskajās konferencēs, tāpēc tie akadēmiju ēzeļi mani ignorēja. Taču nebija neviena, kas varētu stāvēt man blakus galvas smadzeņu izpētes ziņā. Sistēma to saprata, tādēļ vēl jo vairāk atzina mani par piemērotu. Viņiem bija vajadzīga jauna pieeja. Nevis esošo metožu sarežģīšana vai pilnveidošana, bet principiāla koncepcijas maiņa. Tāds darbs nav pa spēkam zinātniekam, kas universitātes laboratorijā nīkst no rīta līdz vakaram pie papīriem ar ciparu rindām un domā, cik par to saņems. īsti radošs zinātnieks ir brīvs cilvēks.

-     Tomēr, iestājoties Sistēmā, jūs to savu brīvību zaudējāt, vai ne? es precizēju.

-   Jā, Profesora tonis noplaka. Tā tas ir. Un es to atzīstu. Es nenožēloju, bet atzīstu. Negribu taisnoties, bet man tiešām ļoti gribējās ieviest savu teoriju praksē. Tajā laikā manā prātā jau bija noformējusies precīza teorija, bet nebija iespēju to apstiprināt. Es atdūros pret neirofizioloģijas vājo punktu: eksperimentiem vienmēr pienāk tāda stadija, kad ar dzīvniekiem vien ir par maz. Jo pat pērtiķa smadzenes nav spējīgas iedziļināties savās atmiņās tik dziļi kā cilvēka.

-    Tādēļ jūs, es turpināju, mūs izmantojāt par izmēģinājumu žurkām?

-    Nu, nu! Vispirms es īsumā izstāstīšu savu teoriju. Ir tāds vispārīgs priekšstats: neuzlaužamu kodu nav. Un tā tas ari ir. Jebkura koda pamatā ir kāds princips. Jebkuru principu, lai cik tas būtu sarežģīts un smalks, taču ir radījusi cilvēku smadzeņu darbība. Tādēļ, ja esi izpratis principu, kods ir atšifrēts. No kodiem visdrošākā ir Book-to-book sistēma, tas ir, sistēma, kad divi cilvēki sarunā, kura rindiņa kurā grāmatas lappusē kalpos par šifra atslēgu. Ir viena nelaime: ja grāmata tiek uzieta, kods ir atšifrēts. Nemaz nerunājot par to, ka šī grāmata abiem jātur pa rokai, un tas ir riskanti…

Un tad es izdomāju tā: ir tikai viens ideāls kods. Tāds, kura atslēgas nav nevienam. Tas ir, informāciju kodē caur ideālu melno kasti un izveidotos datus, ja ir vajadzība, atkodē tāpat caur to. Turklāt melnās kastes saturu un principus nezina pat tās īpašnieks viņš spēj ar to rīkoties, bet iekšieni nepārzina. Bet, ja nav zināšanas, tad nav ari ko zagt. Nu, kā ir? Ideāli, vai ne?

-     Sanāk, ka jūsu melnā kaste ir cilvēka zemapziņa, vai ne?

-    Jā, tieši tā. Taču noklausieties līdz galam. Nelaime tikai tāda, ka dažādi cilvēki darbojas dažādu motīvu vadīti. Katrs ir neatkārtojama personība. Vārdu sakot, tā ir identitātes problēma. Kas ir identitāte? Tā ir autonoma domāšanas sistēma, kuras pamatā ir personīgā pieredze. Vienkāršāk sakot, mūsu nenovērtējamais "es". Vienīgais un neatkārtojamais… Tomēr mēs paši nespējam pār šo domāšanas sistēmu valdīt. Ne es, ne jūs. Tā daļa, ko mēs tā īsti apzināmies vai ari domājam, ka apzināmies, ir viena piecpadsmitā vai pat divdesmitā daļa no visa, kas notiek galvā. To pat par aisberga virsotni grūti nosaukt. Piemēram, mēģināsim uzdot vienkāršu jautājumu. Vai jūs esat drosminieks vai gļēvulis?

-    Nezinu, godīgi atbildēju. Reizēm gļēvulis, reizēm drosminieks … Tā uzreiz nevaru pateikt.

-     Nu re, tāpat ir arī ar apziņu: uzreiz nepateiksi. Atkarībā no situācijas un objekta jūs katru reizi neviļus izvēlaties starp divām galējībām starp drosmi un gļēvumu un momentā pieņemat lēmumu. Tāda detalizēta programma ir cilvēkā izveidota. Tomēr tās programmas saturu jūs nezināt. To vienkārši nav nepieciešamības zināt. Arī bez šīs zināšanas mēs brīnišķīgi spējam dzīvot un strādāt. Tā tad arī ir tā melnā kaste. Varētu teikt, ka mūsu prātos ir noglabāts kaut kas līdzīgs milzīgai mamutu kapsētai, kurai mēs paši netiekam klāt. Varbūt to vajadzētu saukt par pēdējo cilvēces terra incognita, izņemot Visuma noslēpumus?

Nē, mamutu kapsēta nebūtu tas labākais izteiciens. Kas iekritis Lētā, tas tur neaizkavējas. Drīzāk, tā ir sapņu fabrika. Tur nonāk neskaitāmi atmiņu, domu, centienu fragmenti. Tie savērpjas šķiedrās, kuras savukārt savijas pavedienos, bet no šiem pavedieniem veidojas Sistēmas vienotais audums. Tā patiešām ir fabrika. Manufaktūra! Fabrikas saimnieks, protams, esat jūs pats. Taču to apmeklēt diemžēl nevarat. Lai tur nokļūtu, ir jāiedzer īpašas zāles kā Alisei Brīnumzemē. Ak šis Kerols… Ģeniāla grāmata.

-   Tas nozīmē, ka Fabrika modelē uzvedības paraugus, kurus mēs pavisam neviļus kopējam?

-    Tieši tā, sirmgalvis piekrita. Tas ir…

-    Vienu mirklīti! es viņu pārtraucu. Ļaujiet pajautāt!

-     Lūdzu! Lūdzu!

-     Es saprotu, par ko jūs runājat. Un tomēr… Mūsu uzvedības paraugi nevar kļūt tik daudzskaitlīgi, ka aizvietotu tos lēmumus, kurus paši pieņemam! Piemēram, vai tas nav atkarīgs no mana noskaņojuma, vai, no rīta piecēlies, es dzeru pienu, kafiju vai melno tēju?

-     Pilnīgi pareizi! Profesors spēji pamāja. Jo ir vēl ari otra problēma: cilvēku apziņa visu laiku mainās. Kā milzu enciklopēdija, kurā katru dienu kaut ko ielabo. Lai stabilizētu cilvēka apziņu, ir jāatrisina šīs divas problēmas.

-    Problēmas? es pārjautāju. Kas tad tās par problēmām? Vai tad tā nav cilvēka dabiska uzvedība?

-    Nūjā, nūjā, Profesors samierinoši nosmaidlja. Tas jau ir teoloģijas jautājums. Te mēs saduramies ar determinisma problēmu: vai cilvēku rīcība ir jau iepriekš Dieva noteikta, vai katru savu soli speram paši. Protams, mūsdienu zinātne ir daudz nodarbojusies ar jautājumu par cilvēka brīvās gribas esamību. Taču neviens nav varējis pateikt, kas tas īsti ir par zvēru. Vēl nevienam nav izdevies atrast mūsu galvās esošās sapņu fabrikas atslēgu. Gan Freids, gan Jungs piedāvāja dažādas hipotēzes, bet tas nebija vairāk, kā izdomāt valodu, kurā varētu par to runāt. Bet kas īsti ir brīvā griba, viņi tā ari nenoteica. Viņi tikai piešķīra sarunām par cilvēka psihi didaktiski filozofisku nokrāsu.

Un Profesors atkal bridi smējās savus dīvainos smieklus. Uho-ho-ho. Mēs ar meiteni pacietīgi gaidījām, kad viņš beigs smieties.

-     Lai vai kā, es esmu cilvēks, kas domā reāli, Profesors turpināja. Ja izmanto vecu izteicienu: Dievam kas Dievam pienākas, ķeizaram kas ķeizaram. Metafizika nav nekas vairāk kā augstākās sabiedrības pļāpas. Pirms visam pēc kārtas atņemt realitāti, jāatrisina daudz jautājumu, tos iepriekš savācot ierobežotā telpā. Piemēram, melnās kastes problēma. Tu vari to vispār neaiztikt, bet vienkārši rīkoties ar to kā ar jebkuru citu instrumentu. Tikai… Profesors pacēla pirkstu, tad rodas tās divas problēmas, par kurām es pirmīt runāju. Viena ir tavas rīcības spontānums apkārtējā pasaulē, bet otra tās izmaiņas, kādas piedzīvo melnā kaste līdz ar tavas dzīves pieredzes uzkrāšanos. Tās nav diez ko viegli atrisināmas problēmas. Tāpēc, ka gan viena, gan otra, kā jau jūs pirmīt teicāt, ir pilnīgi dabiskas cilvēkam. Kamēr cilvēks dzīvo, viņš katru minūti, katru sekundi uzkrāj pieredzi. Šo procesu pārtraukt tas nozīmē nomirt…

Kad es to sapratu, man radās ideja: kā būtu, ja cilvēks uz bridi fiksētu melnās kastes stāvokli? Lai tā pēc tam mainās, kā grib, bet mēs saglabāsim tās atveidu, lai, vēršoties pie melnās kastes, varētu izsaukt šo iepriekš saglabāto stāvokli. Tas ir kas līdzīgs mirklīgai sasaldēšanai.

-     Pagaidiet, es iejaucos. Tad sanāk, ka vienā cilvēkā spēj sadzīvot divas apziņas vienlaikus?

-    Tā tas ir! iesaucās sirmgalvis. Tieši tā. Jūs ātri aptverat. Tā jau biju domājis. Jā, jūs uzķērāt domu pareizi. Apziņa A tiek saglabāta. Pēc tam tā mainās, pārejot no fāzes uz fāzi A\ A\ A'" un tā tālāk. It kā tev labajā kabatā būtu apstājies pulkstenis, bet kreisajā tāds, kas iet, un tu ņem ārā to, kurš tev pašlaik vajadzīgs. Ar to viena problēma tiek atrisināta.

Līdzīgā veidā ir iespējams atrisināt ari otru. Šim nolūkam jāizslēdz iesaldētajai apziņai A izvēles iespēja ārējā līmenī. Vai saprotat?

Es atbildēju, ka nesaprotu.

-     Citiem vārdiem sakot, mēs noņemam apziņai apvalku, gluži kā zobārsts nokasa zobam emalju. Novācam visus liekos traucēkļus. Un atstājam tikai pašu būtību tā sacīt, tikai apziņas kodolu. Pēc tam ņemam to jau bez apvalka un sasaldējam, iegremdējot akā. Plunkš! Tas tad arī ir šaflinga metodes modelis no pirmā acu uzmetiena. Tāda aptuveni bija mana teorija, izstrādāta vēl pirms saistīšanās ar Sistēmu.

-    Tas nozīmē ir vajadzīga smadzeņu operācija?

-    Smadzeņu operācija ir nepieciešama, profesors paskaidroja. Varbūt ar laiku mēs iemācītos iztikt bez tās. Izmantojot kādu ārēju iedarbību, tādu kā hipnoze. Bet pagaidām tas nav iespējams. Šobrīd mēs protam iedarboties uz smadzenēm ar elektrošoku, mainot strāvu virzienu neitronu tīklā. Samērā parasta operācija, kādu ari pašlaik veic pacientiem ar izmainītu psihi. Elektriskie lādiņi smadzenēs savstarpēji kompensējas, tātad… Vai var neteikt zinātniskos terminus?

-     Nesakiet! es sacīju. Pietiks ar pašu galveno.

-     Vārdu sakot, nervu mezglos mēs izveidojam nosprostojumus. Kaut ko tādu kā dzelzceļa pārmijas. Bet blakus implantējam elektrodu ar mikrobateriju, lai pēc noteikta signāla savienojumu pārslēgtu.

-    Tad iznāk, ka manās smadzenēs ir baterija?

-     Protams.

-    Velns zina kas! es neizturēju.

-     Bet tas nav tik briesmīgi, kā jūs domājat. Tā lietiņa nav lielāka par zirni. Pasaulē ir daudz cilvēku, kas dzīvo ar daudz lielākiem implantiem ķermenī. Bet, lūk, kas ir svarīgi: sasaldēta apziņa vai apstājies pulkstenis tā ir pati sevī noslēgta ķēde: nonākot tajā, nespēsi aptvert pats savas domas. Kamēr esi tajā, tu nespēj saprast ne to, ko domā, ne to, ko dari. Un tas viss ir tāpēc, lai tev nerastos kārdinājums savu apziņu mainīt, kā pašam gribas.

-     Re kā? Un vēl ir problēma pasargāt bez virskārtas palikušo apziņas kodolu no starojuma, vai ne? Kā man pēc operācijas teica jūsu ķirurgs starojums atstāj lielu iespaidu uz cilvēka smadzenēm.

-    Jā, tāda varbūtība tika izteikta. Ne ar ko nepamatota. Neviens to tā īpaši nebija pārbaudījis. Tomēr…

Pagājušo reizi jūs jautājāt par eksperimentiem ar cilvēkiem. Atzīšos, ka mēs patiešām veicām vairākus tādus eksperimentus. Tāpēc, ka nevarējām riskēt ar tādu vērtīgu materiālu, kādi esat jūs, skaitļotāji. Sistēma izvēlējās kādus desmit atbilstošus cilvēkus, tie tika operēti, un tad skatījāmies, kas iznācis.

-    Un kas tie bija par cilvēkiem?

-     To mums neteica. Mums tie bija tikai desmit jauni, veseli vīrieši. Ne ar ko nopietnu neslimojuši, ar /Q virs 120, kā bijām pieprasījuši. Kas viņi bija, to nezinājām. Rezultāti bija puslīdz labi. Septiņiem cilvēkiem no desmit savienojumi darbojās labi. Trijiem kaut kas bija aplami un apziņa nosliecās uz vienu vai otru pusi vai tās abas sajaucās kopā. Tomēr septiņiem cilvēkiem viss bija kārtībā.

-    Un kas notika ar tiem, kam sajaucās?

-     Protams, tos atgriezām sākuma stāvoklī. Bez jebkādām sekām. Palikušie septiņi turpināja pārbaudes, taču atklājās vairākas problēmas gan tehniskas, gan ari tādas, kas saistītas ar viņu psihi. Vispirms maldinošs signāls, kas izsauc savienojumu. No sākuma mēs par signālu izmantojām vienkārši piecciparu skaitļus, taču nez kāpēc vairākiem cilvēkiem savienojums reaģēja uz vīnogu smaržu. Mēs to atklājām, kad viņiem pusdienās tika pasniegta vīnogu sula.

Tuklīte klausījās un ķiķināja, bet man par to smiekli nenāca. Pēc operācijas es sāku dīvaini reaģēt uz smaržām. Piemēram, katru reizi, kad es jutu viņas smaržas ar meloņu aromātu, es dzirdēju atskanam galvā citpasaulīgas skaņas. Un tas nepavisam nav jautri, ja nezini, no kādas smaržas var atslēgties tavas smadzenes.

-    Tad nolēmām starp skaitļu signāliem raidīt vēl ari skaņas. Jo pārbaudāmo cilvēku smadzenes uz smaržām reaģēja gluži tāpat kā uz cipariem. Bet palika vēl viena problēma dažiem cilvēkiem sasaldētā apziņa neieslēdzās, kaut ari savienojums darbojās. Kā noskaidrojās, tās bija viņu individuālās īpatnības. Viņu apziņas kodoli bija pārāk nestabili un vāji. Veselīgi, gudri cilvēki, bet ar neizveidojušos personību. Vai ari otrādi: personība ir pietiekami izteikta, bet cilvēks nespēj pār to valdīt. Ar tādiem cilvēkiem nav iespējams strādāt… Kļuva skaidrs, ka nepavisam ne katrs ir piemērots šaflingam. Ar implantāciju vien par maz, vajag, lai cilvēkam būtu uz to nosliece.

Tā beigu beigās palika trīs cilvēki. Šiem trim, kā nākas, pēc noteikta signāla pārslēdzās savienojums un sasaldētā apziņa funkcionēja stabili un efektīvi. Kad bijām ar viņiem mēnesi strādājuši, mums tika dota atļauja Eksperimenta veikšanai.

-     Un mums visiem implantēja līdzekli šaflinga veikšanai?

-     Tieši tā. Mēs veicām testus un intervijas aptuveni piecsimt skaitļotājiem, un no tiem izvēlējāmies veselīgus divdesmit sešus psihiski neatkarīgus vīriešus, kas bija spējīgi kontrolēt savu uzvedību un emocijas. Tas bija ļoti ietilpīgs darbs. Bija ari lietas, ko nevarēja saprast tikai no testiem un intervijām. Tad Sistēma katram no tiem divdesmit sešiem izveidoja tādu kā dosjē. Tur ietilpa dzimšanas dati, sekmes skolā, ģimenes stāvoklis, seksuālā dzīve, pat alkohola lietošana… Pilnīgi viss. Jūs tikāt nomazgāti tīri kā tikko piedzimuši mazuļi. Tāpēc es par jums zināju tikpat labi kā par sevi.

-     Vienu gan es nesaprotu, es teicu. Pēc tā, ko es dzirdēju, apziņas kodoli glabājas Sistēmas arhīvā. Kā tas ir iespējams?

-    Katram no jums mēs izveidojām apziņas kopiju tādu kā darbojošos modeli. Visas šīs kopijas glabājas Sistēmas arhīvā. Ja kādreiz ar jums kaut kas notiktu, būtu iespējams rīkoties. Tā ir garantija.

-     Pilnīgi precīzu apziņas kopiju?

-    Nē, protams, bet, tā kā virskārta bija noņemta rūpīgi, kopija no oriģināla tikpat kā neatšķiras. Modelis ir trīsdimensiju hologramma. Tajā laikā mūsu tehniskā bāze bija vēl pavāja, bet tagadējie datori gan spēj radīt pietiekami sarežģītus modējus, lai imitētu visas sapņu fabrikas funkcijas. Citiem vārdiem sakot, mēs tuvojamies attēla fiksācijas problēmai… Taču tā ir gara saruna, tagad to nesāksim. Tika pieņemts šāds kopēšanas paņēmiens: mēs nolasām tavu smadzeņu elektriskos impulsus un ielādējam tos datorā. Tā kā impulsu sakārtošana ķēdītēs, bet ķēdīšu kūlīšos notiek dažādi, paraugi ik reizes atšķiras; šī atšķirība mēdz būt gan statistiski vērā ņemama, gan nejauša. Dators to nosaka. Neko nenozīmējošos paraugus tas nodala nost, bet noderīgos fiksē par pamatu. Tas tiek atkārtots vēl un vēl miljoniem reižu. Kadrs aiz kadra kā kinolentē. Beidzot, kad nospriežam, ka paraugu komplekts vairs nemainīsies, mēs to noglabājam melnajā kastē.

-    Jūs gribat teikt, ka reproducējat cilvēka smadzenes?

-     Nē, nekādā ziņā. Pilnībā reproducēt cilvēka smadzenes nav iespējams. Mēs tikai fiksējam apziņas kadrus, kas seko cits citam noteiktā laika posmā, bet tas elastīgums, kāds piemīt smadzenēm attiecībā pret laiku, mums nav pieejams… Taču pats interesantākais ir tas, ka es iemācījos "palaist" šo kinolenti.

Mēs ar tuklīti saskatījāmies.

-Jā, jā! Es varu redzēt, kas notiek cilvēka apziņas kodolā. To vēl neviens nav spējis. Tas tika uzskatīts par neiespējamu. Bet man izdevās. Uzminiet, kā!

-    Es nezinu.

-    Es rādu cilvēkam kādu priekšmetu, bet pēc tam analizēju viņa smadzeņu reakciju uz redzes kairinājumu. Iegūtos signālus pārvēršu ciparos, bet pēc cipariem izvietoju attēla punktus. No sākuma attēls ir visai izplūdis, bet pamazām uzrodas arvien vairāk sīku detaļu, un galu galā monitorā izveidojas tieši tā aina, kādu redz pētāmais cilvēks. Protams, tas viss nav tik vienkārši, kā es te aprakstu. Patiesībā tas ir ilgs un sarežģīts process. Bet visā visumā tas ir tā. Un pamazām ainiņa pēc ainiņas, un attēls datorā sāk kustēties. Patiesībā dators ir lieliska ierīce -, lai kādu uzdevumu tam nedotu, visu izdarīs…

Beigu beigās datorā ar saglabātiem paraugiem ievietojam pašu melno kasti un iegūstam lielisku videopriekšstatu par to, kas notiek apziņā, protams, visai fragmentāru un haotisku videopriekšstatu. Tam vēl nav jēgas. Tad ir nepieciešams montēšanas darbs. Jā, tiešām filmas montēšanas darbs. Mēs uzkrājam ainas, epizodes un fragmentus. Griežam un līmējam, kaut ko metam prom, kaut ko paturam. Un rezultātā iegūstam stāstu.

-     Stāstu?

-     Tas nav nekāds brīnums. Izcils mūziķis apziņu pārvērš mūzikā, gleznotājs krāsās un formās, bet rakstnieks stāstā. Te notiek tas pats. Tomēr, tā kā tas ir tulkojums, tad absolūti precīza atveide, protams, nenotiek. Pat ieguvuši visspilgtākās, vislabāk nolasāmās ainiņas, mēs nebūsim pilnībā apguvuši svešu apziņu. Tomēr apziņas lielāko daļu mēs varam uzķert, un tas ir patiešām ļoti ērti. Un, tā kā rediģēšanai pašai par sevi nav nekāda praktiska mērķa, ideāla precizitāte te nemaz netiek prasīta. Es ar to nodarbojos tikai prieka pēc.

-    Prieka pēc?

-    Pirms kara es strādāju kino par režisora palīgu un iesitu roku tāda veida darbā iedibināt kārtību haosā. Tāpēc es ari varēju ieslēgties savā laboratorijā un turpināt darbu vienatnē. Ko īsti es tur darīju to nezina neviens. Visus izveidotos scenārijus es aiznesu mājās un glabāju kā neizsakāmus dārgumus.

-    Tātad par katru no divdesmit sešām apzinām jūs izveidojāt filmu?

-    Ta ir. Katrai tādai "neirofilmai" es devu nosaukumu, kas kļuva par paroli, lai tiktu klāt to producējušajai melnajai kastei. Jūsu, kā zināms, bija "Pasaules gals".

-    Zinu. "Pasaules gals". Vienmēr esmu brīnījies, kāpēc man ir tik dīvaina parole.

-     Par to parunāsim vēlāk, profesors sacīja. Lai nu kā, par šo divdesmit sešu filmu esamību pagaidām nezina neviena dzīva dvēsele. Es par to nestāstīju nevienam, lai šajā stadijā maniem eksperimentiem nebūtu nekāda sakara ar sistēmu. Es biju veiksmīgi pabeidzis Sistēmas projektu un tajā paredzētos eksperimentus ar cilvēkiem. Un biju noguris veikt pētījumus citu cilvēku labā. Man gribējās atgriezties pie radošas dzives un brīvības. Kad šodien daru ko vienu, rit citu, pa druskai no katras zinātnes. No akustikas, no frenoloģijas, no neiroķirurģijas… Vārdu sakot no kuras puses vējš pūtis. Bet, ja strādā kāda labā, tas nav iespējams. Tā kā projekta tālākā attīstība bija jau saistīta ar tīri tehniskas dabas manipulācijām, es paziņoju Sistēmai, ka aizeju. Sistēma nepieņēma manu gribēšanu izstāties no spēles: es pārāk daudz zināju. Visvairāk viņi baidījās, ka es varētu pārbēgt pie šifrētājiem, tad visa šaflinga iecere pārplīstu kā ziepju burbulis. Jo visa Sistēma taču domā un darbojas pēc principa "kas nav ar mums, tas ir pret mums". Viņi lūdza, lai es pagaidu trīs mēnešus. Ļāva turpināt jebkādus pētījumus laboratorijā. Tiešo darbu varot nedarīt, viņi tāpat maksāšot prēmijas. Vārdu sakot, triju mēnešu laikā tikšot pabeigta superdrošā informācijas aizsardzības sistēma, tad ari varēšot iet. Un, kaut ari man briesmīgi nepatīk nejusties brīvam, tas viss neskanēja slikti. Es piekritu un vēl trīs mēnešus nodarbojos pie viņiem, ar ko vien tikai gribēju.

Tomēr es neesmu pieradis dzīvot bez īsta darba, tāpēc brīvajā laikā izdomāju vēl šo to. Es pievienoju pie jūsu smadzeņu savienojumiem vēl vienu ķēdi, bet trešo ar manis rediģēto jūsu apziņas versiju.

-     Kāpēc tad tas jums bija vajadzīgs?

-    Nu, pirmkārt, man gribējās redzēt, kādu efektu tas atstās uz pētāmajiem. Trakoti interesanti: kā darbosies cilvēka smadzenes, ja tās "izrediģējis" kāds no malas. Cilvēces vēsture vēl nav saskārusies ar ko līdzīgu. Un, otrkārt. Tas, protams, ir blakusmotīvs, bet es nospriedu: ja reiz Sistēma ar mani rīkojas, kā tai tīk, tad ari es darīšu, kā man patīk. Vienkārši runājot, es pievienoju jūsu smadzenēm vienu "slepeno slēdzi", par kuru nebija zināms Sistēmai.

-     Un tāda nieka dēļ jūs izveidojāt mūsu galvās vairākas sarežģītas ķēdes, tādas kā elektriskās lokomotīves sliedes?

-Ja tā pasaka, man patiešām ir kauns. Tomēr jūs laikam nesaprotat zinātnieku zinātkāre nekad nerimstas. Es, protams, arī ienīstu zinātniekus, kas sadarbojās ar nacistiem daudzajos eksperimentos koncentrācijas nometnēs. Bet par savu darbu es sirds dziļumos domāju: ja nu reiz es to vienalga daru, kāpēc gan to nepaveikt vēl prasmīgāk, vēl efektīvāk? Ikviens zinātnieks, kuram piedāvā dzīva cilvēka organisma pētīšanu, izjūt drausmīgu vilinājumu. Turklāt tas, ko es darīju, nekādi neapdraudēja jūsu dzīvību. Es tikai divas lietas pārvērtu par trim. Nelielas strāvas izmaiņas ķēdēs nekādā veidā nepalielina smadzeņu slodzi. Tas ir tāpat kā no tiem pašiem burtiem salikt citu vārdu.

-    Tomēr galu galā visi, izņemot mani, nomira. Kāpēc?

-    Arī es to nesaprotu, Profesors nopūtās. Tiešām, kā jūs sakāt, no divdesmit sešiem skaitļotājiem, kuriem implantēja elektrodus, nomira divdesmit pieci. Visi vienādā nāvē. It kā viņu likteņi būtu apzīmogoti ar vienu zīmogu. Vakarā katrs aizmiga savā gultā, bet no rīta nepamodās.

-     Tad jau arī es, es turpināju, varbūt tāpat nomiršu rīt, vai ne?

-     Ar jums tas nav tik vienkārši, Profesors sacīja, sagrozījies zem savas segas. Tie divdesmit pieci cilvēki nomira aptuveni gada, pusotra laikā pēc implantācijas. Bet jūs dzīvojat jau trīsdesmit devīto mēnesi un turklāt lieliski tiekat galā ar šaflingu. Tas liek domāt, ka jums piemīt kas īpašs. Kāda īpašība, kuras nebija citiem.

-     Kādā nozīmē īpašs?

-     Paga, paga! Vispirms pasakiet: vai pēc operācijas jums bija kādas dīvainas sajūtas un vai tās turpinās ari tagad? Piemēram, dzirdes vai redzes halucinācijas, ģīboņi vai kaut kas līdzīgs?

-    Nebija gan, es paraustīju plecus. Nebija ne redzes, ne dzirdes halucināciju. Ja nu vienīgi smaržas šķita izteiktākas. It īpaši augļu smaržas.

-     Nu, tā bija arī tiem pārējiem. Augļu smarža patiešām iedarbojas uz savienojumu vietām. Nezinu, kāpēc, tomēr tā tas ir. Bet, izņemot tās, ne vīziju, ne ģīboņu?

-    Nē, es atbildēju.

-    Hmm, Profesors brīdi domāja. Nepavisam nekā neparasta?

-    Nu… Reizēm liekas, ka pie manis atgriežas kādas apslēptas atmiņas. Agrāk tās uzpeldēja kā nejauši fragmenti, tāpēc es tām nepievērsu uzmanību. Bet tagad, kamēr mēs kūlāmies uz šejieni, šīs atmiņas turējās manī ilgi un skaidri. Es zinu iemeslu. Tā ir šalcoša ūdens skaņa. Bet tā nebija halucinācija. Pilnīgi skaidras atmiņas. Esmu pārliecināts…

-    Jūs kļūdāties! Profesors mani pārtrauca. Jūs tās izjutāt kā atmiņas, bet īstenībā tas ir tilts. Tilts, kuru jūs uzcēlāt savā galvā starp paša personību un to otru jūsu apziņu, ko es ievietoju jūsu galvā, vispirms izrediģējis pēc sava prāta. Sevi glābjot, jūs pārgājāt pāri tam bezdibenim, kurš šķir tās abas.

-     īsti nesaprotu. Līdz šim nekas tāds ar mani nenotika. Kāpēc tad gadījās tagad?

-    Tāpēc, ka es ar slepeno slēdzi pārslēdzu savienojumu uz trešo ķēdi, Profesors paskaidroja. Tomēr stāstīšu visu pēc kārtas. Citādi jūs neko nesapratīsiet.

Es izvilku no kabatas viskija pudeli un atkal iedzēru malciņu. Izskatījās, ka tas būs trakāks stāsts, nekā es biju iedomājies.

-     Kad cits pēc cita nomira pirmie astoņi cilvēki, Sistēma mani izsauca. Lika izpētīt nāves cēloni. Godīgi sakot, es vairs negribēju tur iesaistīties, bet tā bija manis izstrādāta tehnoloģija, un galu galā runa bija par cilvēku dzīvību un nāvi, tāpēc es nevarēju atteikties. Sāku pētīt nāves apstākļus, izstudēju sekciju atskaites. Tāpat kā iepriekšējie upuri, arī šie astoņi bija nomiruši vienādi un nepavisam nebija saprotams, kāpēc. Ne organismā, ne smadzenēs nevarēja atrast nekādus bojājumus. Visi bija aizmiguši un miegā pārstājuši elpot. It kā būtu nomiruši dabiskā nāvē. Ar pilnīgi mierīgām sejām.

-    Vai nāves cēloni tā arī nenoskaidrojāt?

-     Nē. Es varēju tikai izteikt varbūtības. Visi astoņi cilvēki bija skaitļotāji, kam piešķirtas šaļlinga spējas. Tātad šīs nāves nebija nejaušas. Bija jāmeklē kāds izskaidrojums. Galu galā tas ir zinātnieka pienākums… Mani secinājumi bija šādi: no vienas puses varēja notikt tā, ka savienojuma vieta smadzenēs atslāba, izdega vai izzuda. Tādējādi abas apziņas sajaucās kopā un smadzenes netika galā ar tādu pārslodzi. No otras puses -, ja pieņemam, ka ar savienojumu viss bija kārtībā, pats smadzeņu kodols uz īsu bridi varēja atbrīvoties no ķēdes. Bet to cilvēka smadzenes pilnīgi noteikti nevar izturēt.

Profesors, uzvilcis segu līdz kaklam, brīdi klusēja.

-    Tās ir tikai versijas. Tomēr es domāju, ka ir noticis vai nu viens, vai otrs, bet varbūt abas šīs lietas reizē.

-    Un ari sekcija neko neuzrādīja?

-     Redziet, smadzenes atšķiras gan no tostera, gan veļas mazgājamās mašīnas. Tajās ne vadus, ne slēdžus ar acīm nevar saskatīt. Un, tā kā runa ir par acij neredzamu strāvas pārslēgšanu, izņemt savienojuma vietu un paskatīties, kas noticis, nevar. Ar dzīvām smadzenēm es vēl tiktu galā, bet, kad tās ir mirušas, tas ir bezcerīgi. Jo vairāk tad, ja tur nav ne ievainojumu, ne audzēju. Ideāli tīras smadzenes…

Tad mēs atlasījām laboratorijā desmit cilvēkus no tiem, kuri bija izdzīvojuši, un rūpīgi viņus izmeklējām. Skenējām smadzenes, pārslēdzām no vienas apziņas uz nākamo, lai pārbaudītu savienojumu darbību. Vaicājām, vai pēdējā laikā nav bijušas halucinācijas vai ģīboņi. Un neatradām nekādas novirzes no normas. Visi bija veseli un viegli varēja veikt šaflinga darbu. Tādēļ pats no sevis radās secinājums, ka varbūt mirušajiem cilvēkiem bija kādi iedzimti smadzeņu defekti un viņi nemaz nedrīkstēja nodarboties ar šaflingu. Tika nolemts pēc iespējas ātrāk noskaidrot, kas tie bijuši par defektiem, vēl pirms šaflings būs piedzīvojis kārtējo modifikāciju.

Taču mēs bijām kļūdījušies. Nākamajā mēnesi nomira vēl pieci cilvēki trīs bija no tiem, kuri tika otrreiz izmeklēti. Mēs vēl nebijām īsti paguvuši atzīt viņus par veseliem, kad viņi pēkšņi ņēma un nomira bez jebkādiem redzamiem cēloņiem. Mums tas bija liels šoks. Bez zināma iemesla jau bija nomirusi puse no divdesmit sešiem pētāmajiem. Tā tas kļuva par daudz fundamentālāku problēmu. Iznāca, ka divu apziņu pastāvēšana vienās smadzenēs nav iespējama principā. Es piedāvāju Sistēmai iesaldēt projektu, izņemt no vēl dzīvo cilvēku smadzenēm savienojumus un aizliegt šaflingu vispār. Citādi var aiziet bojā visa grupa. Bet Sistēma paziņoja, ka tas neesot iespējams. Mans ieteikums tika noraidīts.

-     Kāpēc?

-     Paziņoja, ka šaflinga sistēma esot ļoti efektīva metode. Un ka nav iespējams no tās atteikties pēc visa, kas ar tās palīdzību sasniegts, tas paralizēšot visu Sistēmas darbību. Un, tā kā neesot pierādāms, ka tie pārējie ari nomirs, izdzīvojušos varot izmantot par turpmāko pētījumu objektu. Ko es varēju iebilst?

-    Tātad es vienīgais paliku dzīvs?

-     Tā sanāk.

Es atspiedos ar pakausi pret klints sienu un, izklaidīgi veroties griestos, pakasīju neskūto vaigu. Kad tad es pēdējo reizi skuvos? Droši vien izskatos briesmīgi…

-    Tad kāpēc es nenomiru?

-    Man ir kāda hipotēze ari šajā sakarā, Profesors atbildēja. Balstīta citās hipotēzēs. Tomēr man liekas, ka tā nav tālu no mērķa. Acīmredzot jums ir spēja atrasties vairākās apziņas sistēmās vienlaikus. Bet pats par to nezinājāt un pavisam neapzināti dzīvojāt un likāt lietā savu "es" te vienā, te kādā citā mērvienību sistēmā. Kā tajā manā stāstā par pulksteni labajā bikšu kabatā un pulksteni kreisajā bikšu kabatā. Atšķirībā no pārējiem jums bija savienojumi dabiskā veidā un jau no dzimšanas brīža. Un jūsu smadzenes bija izstrādājušas imunitāti pret tāda veida pārslodzēm. Apmēram tā.

-    Vai ir kādi pierādījumi?

-     Pirms pāris mēnešiem es izskatīju cauri visas divdesmit sešas "neirofilmas". Un pamanīju kaut ko savādu: jūsu "kino" bija visviengabalainākais. Vienlaidus sižets, nav nekādu pārlēcienu. Ideāls stāsts, ko varētu ņemt par pamatu grāmatai vai melodrāmai. Ar pārējiem divdesmit pieciem nekā tamlīdzīga nebija. Pilnīgs haoss. Rediģē, cik gribi, nekādu sižetu nejutīsi. It kā citu citam galā skatītos kaut kādus nesaprotamus sapņus. Fantastiska atšķirība kā starp bērna smērējumu un profesionāla mākslinieka gleznu…

Es ilgi domāju, kāpēc tā sanāca. Tāds iespaids, it kā jūs pats pamazām rediģētu to savu filmu. Kā gan citādi ainiņu plūsmā būtu izveidojusies tik skaidra struktūra? Taču tad iznāk, ka jūs bijāt ieticis sapņu fabrikā un pats sācis veidot tēlus. Protams, arī to neapzinoties.

-     Nevaru noticēt, es noteicu. Kāpēc tas varēja notikt?

-     Ir daudz iemeslu, Profesors atbildēja. Bērnības pārdzīvojumi, smagas attiecības ģimenē, pārlieku liela patmīlība, izteikta vainas apziņa… Lai arī kā jums raksturīga pastāvīga tieksme noslēpties savā čaulā. Vai tā nav?

-     Varbūt arī ir, es atzinu. Un kas tad ir? Ja arī tā būtu…

-    Nekas. Pareizāk sakot, ja jūs nebūtu ievilkts Eksperimentā, nekas ar jums nebūtu noticis, dzīvotu ilgi un laimīgi. Bet tur jau ir tā lieta: reālajā dzīvē mūždien kaut kas notiek. Patīk jums vai ne, jūs esat šī muļķīgā informācijas kara atrisinājuma atslēga. Sistēma jau gatavo projekta otro kārtu, kur par bāzes modeli esat izvēlēts jūs. Jūs izspiedīs kā citronu, katru jūsu smadzeņu šūnu izpētīs mikroskopā. Ar ko tas viss beigsies, es nezinu. Ne visu es saprotu šajā pasaulē, bet esmu pārliecināts: laimīgāks jūs nebūsiet. Tāpēc arī es mēģinu jums palīdzēt.

-    Palīdzēt? es rūgti iesmējos. Tagad, kad esat dezertējis no projekta?

-    Bet es taču jau teicu, ka netaisos kādam atdot pētījumu rezultātus. Dievs zina, cik daudz jaunu upuru tie var vilkt sev līdzi. Man jau tā murgi rādās… Kad atrasties Sistēmā kļuva pavisam neizturami, es uzbūvēju pazemes laboratoriju un paslēpos tur no cilvēkiem. Lai ne Sistēma, ne šifrētāji, ne kādi citi draņķi nespētu līdz manīm aizsniegties. Patiesībā visas šīs gigantiskās korporācijas ir nožēlojami pigmeji, kas nav spējīgi domāt ne par ko citu kā vien par savu labumu.

-    Bet kāpēc vajadzēja sarīkot visu šo jezgu? Izsaukt mani ar sadomātu iemeslu, uzdot veikt aizliegtu šaflingu…

-     Es gribēju pārliecināties par savas hipotēzes pareizību agrāk, nekā Sistēma vai šifrētāji būs jums sačakarējuši smadzenes. Ja mani minējumi ir pareizi, jūs vēl varētu glābt. Datos, kurus es jums biju iedevis konvertēšanai, bija noslēpts signāls jūsu pārslēgšanai. Kad jūs ķērāties pie šaflinga, jūsu smadzenes vispirms pārslēdzās uz otro apziņu un tūlīt pēc tam uz trešo.

-     Tas ir uz jūsu scenāriju?

-    Tieši tā, Profesors pamāja.

-     Bet kas apstiprina jūsu hipotēzi?

-    Atšķirība starp ķēdēm. Pašam to neapzinoties, jūs kontrolējat savu apziņu. Tieši tādēļ jums nebija nekādu problēmu ar otro apziņu. Taču trešajai apziņai, tāpēc ka to biju rediģējis es, atšķirība no abām iepriekšējām kļuva pamanāmāka. Un uz šo atšķirību jums būtu vajadzējis reaģēt. Man savukārt pienācās izmērīt šīs reakcijas lielumu, lai jūs varētu skaidrāk iztēloties spēku, raksturu un arī cēloni tam, ko pats bijāt noslēpis savas apziņas dziļumos.

-     Būtu vajadzējis?

-Jā. Būtu. Tagad nekam vairs nav jēgas. Šifrētāji ir sapinušies ar Tumsas radījumiem un kopā izpostīja manu laboratoriju.

Visi mani materiāli ir iznīcināti. Kad šie drausmoņi bija prom, es ieskatījos laboratorijā un redzēju, ka viss patiešām vērtīgais ir pazudis. Pēc šiem neliešiem nekas nebija palicis. Es tagad nevaru neko aprēķināt. Viņi aiznesa pat "neirofilmas".

-     Un tas viss ir kaut kā saistīts ar Pasaules galu?

-     Stingri ņemot, tas nav visas pasaules gals. Pasaule nebeigsies ap mums abiem. Pasaules gals pienāks viena cilvēka iekšienē.

-    Es nesaprotu.

-     Vārdu sakot, jūsu apziņas kodolā. Tas, ko zīmē jūsu apziņa, tas ari ir Pasaules gals. Es nezinu, kāpēc jūs savas apziņas dziļumos esat uzkrājis tādas lietas. Bet tā tas ir. Jūsos ir vesela pilsēta, kurā pasaule tuvojas savam galam. Vai arī, ja raugāmies no citas puses: jūsu apziņa dzīvo Pasaules galā. Tajā pasaulē nav gandrīz nekā no šīs Pasaules. Tur nav ne laika, ne telpas, ne dzīvības, ne nāves, nav arī morāles jēdziena un sava "es". Tur zvēri kontrolē cilvēku "es".

-     Zvēri?

-     Vienradži, Profesors precizēja. Pilsētā dzīvo vienradži.

-     Un šiem vienradžiem ir kāds sakars ar to galvaskausu, kuru jūs man uzdāvinājāt?

-    Tā ir kopija. Tas ir labi iznācis, vai ne? Nemaz nevar atšķirt no īstā. Es to izveidoju pēc jūsu "neirofilmas" motīviem. Nācās pasvīst… tam nav nekādas īpašās nozīmes, es to darīju, tikai patiesi mīlēdams frenoloģiju. Lai tā būtu dāvana jums.

-    Uzgaidiet! es pārtraucu. Kā es to saprotu, tad kaut kur manī iekšā ir vēl viena pasaule. Jūs tajā izdarījāt korekcijas, pārveidojāt noteiktākā formā un ievietojāt manu smadzeņu trešajā ķēdē. Tad jūs pārslēdzāt mani uz šo ķēdi un likāt veikt šaflingu. Tiktāl kļūdu nav?

-     Pagaidām nav.

-    Tālāk. Es pabeidzu šaflingu, trešā ķēde automātiski tika slēgta, un mana apziņa atgriezās pirmajā ķēdē…

-            Tā gan nav, Profesors iebilda un pakasīja pakausi. Tā būtu vienkārši, bet tā nav. Trešajai ķēdei nav funkcijas automātiski atslēgties.

-    Ko? Tad mana trešā ķēde tā ari nav noslēgta?

-    Tā nu tas ir…

-    Bet es taču tagad domāju un darbojos atbilstoši pirmajai

ķēdei?

-            Tas ir tik ilgi, kamēr nav atvēries otrās ķēdes nosprostojums. Vajadzēs uzzīmēt jums shēmu. Profesors teica un izvilka no kabatas bloknotu un pildspalvu, uzzīmēja shēmu un pasniedza to man.

Tāda tā lieta. Šis ir jūsu parastais stāvoklis. Savienojums A ir savienots ar ieeju 1, savienojums B ar ieeju 2. Bet tagad ir šādi! Un Profesors uz citas lapas atkal zīmēja shēmu.

Vai saprotat? Savienojums B joprojām ir savienots ar trešo ķēdi, toties savienojums A automātiski pārslēdzies uz pirmo ķēdi. Tāpēc jūsu domāšana un darbošanās šobrīd ir iespējama pirmās ķēdes režīmā. Tomēr tā ir tikai uz laiku. Steigšus

jāpārslēdz savienojums B uz ķēdi 2. Tas tādēļ, ka trešā ķēde, stingri ņemot, nav jūsu. Ja neņem to vērā, rodas kļūdas enerģija, kas pārdedzina savienojumu B, un jūs uz visiem laikiem paliekat savienots ar trešo ķēdi; ar to pašu elektrisko lādiņu savienojums A pārslēgsies uz punktu 2, un ari šis savienojums pārdegs. Pirms tas viss noticis, es taisījos tās kļūdas enerģiju izmērīt un atgriezt jūs sākuma stāvoklī.

-    Taisījāties? es precizēju.

-    Jā, bet man nekas neiznāca. Es jau teicu: tie nelieši izdemolēja manu laboratoriju un aiznesa visus manus pierakstus. Tāpēc atvaino, bet es neko nevaru jūsu labā izdarīt.

-     Kas par murgu? es neizturēju. Tad iznāk, ka es uz mūžiem būšu iestrēdzis trešajā ķēdē un nekad vairs neatgriezlšos atpakaļ?

-   Jā… Tā iznāk. Jūs uz mūžīgiem laikiem paliksiet pasaules galā. Man ļoti žēl, taču…

-     Žēl? es apstulbis pārjautāju. Jums ļoti žēl? Bet vai jūs gadījumā neesat domājis, kas notiks ar mani? Tad, kad ievārījāt visu šo putru.

-     Bet man pat sapņos nebija rādījies, ka šifrētāji slepeni vienosies ar Tumsas radījumiem. Nelieši uzoda, kas notiek, un nolēma man nozagt šaflinga noslēpumu. Bet tagad to zina arī Sistēma! Mums abiem Sistēma ir kā abpusgriezīgs nazis. Vai saprotat? Sistēma ir sapratusi, ka mēs abi esam apvienojušies un kaut ko uzsākuši tai aiz muguras. Un ieguvuši kaut ko tādu, kā dēļ ikviens Šifrētājs būtu gatavs vai sisties nost. Šifrētāji to speciāli paziņoja Sistēmai. Un Sistēma, lai saglabātu savus noslēpumus, plāno mūs novākt. Skaties, kā gribi, mēs abi esam nodevēji un ari tad, ja šaflings vairs nenotiks, Sistēma vienalga alks mūsu asiņu. Mēs abi esam pirmā šaflinga projekta centrs, un, ja kritīsim šifrētāju rokās, sāksies nezin kas. Jo vairāk tāpēc, ka ari šifrētāji paši sapņo tikt mums klāt. Viņi būs priecīgi, ja Sistēma mūs nobeigs un šaflingam pienāks beigas. Taču vēl priecīgāki viņi būs tad, ja mēs pārbēgsim pie viņiem. Jebkurā gadījumā šie puiši būs tikai vinnējuši.

-    Nolādēts! es izspiedu. Tātad tie, kas izlauza manas durvis, izārdīja istabas un uzšķērda manu vēderu, tomēr bija šifrētāji. Viņi sarīkoja visu šo izrādi ar vienu vienīgu mērķi: uzrīdīt mums mūsu pašu Sistēmu. Bet es kā pēdējais muļķis pats ieskrēju viņu slazdos. Tad sanāk, ka man ir jāpadodas? Mani vajā gan šifrētāji, gan Sistēma, man tik un tā ir gals klāt.

-     Ne gluži. Tu nemirsi, tu tikai nonāksi citā pasaulē.

-     Kāda, pie velna, starpība? es neizturēju. Labi, es pats lieliski zinu, ka esmu sīks kukainis, kuru var saskatīt tikai ar lupu. Ar mani tā ir vienmēr: pat skolas izlaiduma fotogrāfijās es pusstundu pats sevi meklēju. Man nav ne ģimenes, ne draugu. Ja nomiršu, nebūs, kas raud. Izzudīšu neviens pat nepamanīs. To es saprotu. Tomēr, lai cik dīvaini tas liktos, es nevaru teikt, ka dzīvotu šajā pasaulē bez… Nezinu, kāpēc, bet tā tas ir. Varbūt es, atdalījis no sevis savu "es", būtu dzīvojis zaļi. Nezinu. Lai nu kā šī pasaule man nav apnikusi. Protams, man daudz kas šeit nepatīk un dažam labam stipri vien nepatīku es, taču to, ko es mīlu, es mīlu no sirds. Un man nav svarīgi, vai arī es tai laikā tieku mīlēts. Tā ir mana dzīve, un es negribētu būt nekur citur, arī tad, ja mani tur gaidītu nemirstība. Kas par to, ka es kļūšu vecs, bet es novecošu kopā ar visiem, kas ir ap mani. Un nevajag man ne vienradžus, ne sētu!

-     Nevis sētu, bet sienu, Profesors izlaboja.

-     Kāda atšķirība! Sēta, siena vai sazin kas vēl tie visi man ir pie vienas vietas! Neņemiet ļaunā, es mazliet izeju no rāmjiem. Bieži tas nenotiek, bet šoreiz… Saprotiet pats.

-    Jā, jā, protams, sirmgalvis, kasot auss ļipiņu, teica. Es jūs labi saprotu.

-    Bet vai jūs maz saprotat, kurš pie visa ir vainīgs? Ko gan es biju nogrēkojies? Jūs pats to putru ievārījāt un ievilkāt tur mani. Iebāzāt man galvā bateriju, uzmurgojāt viltotu sankciju, piespiedāt veikt šaflingu, sanaidojāt ar Sistēmu, uzrīdījāt šifrētājus, ievilinājāt pazemē un tagad vēl gribat aizraidīt uz viņpasauli? Ko gan jūs atļaujaties, velns parāvis?! Tūlīt pat atgrieziet visu atpakaļ!

-    Hmm… sirmgalvis norūca.

-        Tā ir gan, vectēv, ierunājās tukllte. Tu vienmēr tā aizraujies ar savām idejām, ka nemani apkārtējo cilvēku ciešanas. Ar to eksperimentu tā bija kā bija, vai ne? Dari kaut ko! Tev viņam jāpalīdz.

-        Man taču likās, ka es daru ko labu, sirmgalvis vainīgi teica. Goda vārds! Bet viss nonāca tik tālu, ka es neko nevarēju izdarīt. Un tagad jau ne jūs, ne es nespēsim neko mainīt. Riteņi griežas arvien ātrāk, un neviens nevar tos apturēt.

-     Pie velna… es tikai nopūtos.

-    Tomēr jūs vēl varēsiet atgūt to, ko šeit zaudējat.

-    Ko zaudēju?

-       Jā, jā, Profesors pamāja. Ko esat zaudējis un ko vēl zaudēsiet. Tas viss būs tur.

26 pasaules gals elektrostacija

Kad, pabeidzis sapņu lasīšanu, teicu, ka iešu uz Elektrostaciju, viņa izskatījās sadrūmusi.

-             Elektrostacija ir mežā, viņa sacīja, sarkani kvēlojošās ogles aprokot smilšu spaini.

-            Pašā meža malā, es precizēju. Pat Sargs teica, ka nav ko baidīties.

-            Neviens nezina, ko domā Sargs. Kaut ari malā, tomēr mežā, un tas ir bīstami.

-            Un tomēr es iešu. Gribu sameklēt kādu mūzikas instrumentu.

Izgrābusi visas ogles, viņa atvēra apakšējās durtiņas, grāba ārā tur sakrājušos baltos pelnus un pamāja ar galvu.

-    Tad es eju tev līdzi.

-             Kāpēc? Tu taču negribi ne tuvu iet mežam. Turklāt es negribu tevi tajā visā iesaistīt.

-            Tu nedrīksti iet viens. Tu vēl nezini, cik draudīgs mēdz būt mežs.

Mēs gājām zem mākoņainajām debesim gar upi uz austrumu pusi. Bija tik silts rīts, it kā tuvotos pavasaris. Vēja nebija, un ūdens čaloņa bija zaudējusi iepriekšējo ledainumu. Kad bijām gājuši desmit, piecpadsmit minūtes, es novilku cimdus un noņēmu šalli.

-    Kā pavasari, es ierunājos.

-             Un kā vēl. Bet tas uz vienu dienu. Un pēc tam atkal ziema… viņa paskaidroja.

Pārgājuši pāri tiltam, mēs gājām gar dienvidu krasta mājiņām, ceļa labajā pusē bija tikai lauki, un drīz vien bruģētās ietves pārvērtās par šauriem un dubļainiem celiņiem. Uz

laukiem vagu starpās kā rētas bija palicis sasalis, balts sniegs. Gar krastu rindā auga vītoli, kas skaloja lokanos zarus upē. Uz tievajiem zariņiem centās nolaisties sīki putneļi, taču ik reizes, zaudējuši līdzsvaru, aizspurdza uz citiem kokiem. Saules stari bija blāvi un liegi. Es atgāzu galvu atpakaļ, pavērsu seju pret nespodrajiem, maigajiem stariem. Vienā rokā es turēju nelielu ceļojuma somu, bet otrā, kas ielikta kabatā, biju saņēmis viņas mazo plaukstu. Somā bija mūsu brokastis un nelielas dāvaniņas Pārvaldniekam.

Pienāks pavasaris, un noteikti daudz kas būs vieglāk, es domāju, sildīdams pirkstus viņas plaukstā. Manai ēnai ir taisnība: jāpārlaiž šī ziema. Ja es pārvarēšu to sevī un ja būs izdzīvojusi mana ēna, es varēšu skaidrāk atcerēties to, kas īsti esmu.

Skatoties apkārt, lēnām soļojām uz upes augšteci. Pa to laiku ne es, ne viņa neko nerunājām, bet tas nebija tāpēc, ka nebūtu bijis, par ko runāt, bet gan tāpēc, ka pēc vārdiem nebija nekādas nepieciešamības. Mēs gājām, aplūkodami ar sniegu pilnās ieplakas, putnus ar sarkanām ogām knābī, ziemas dārzeņus vagās, tīrās straumītes, ko vietām veidoja upe, un apsnigušās kalnu galotnes. No visa, kas vien trāpījās acīs, pa ķermeni izplūda siltuma viļņi. Mākoņiem debesīs nebija parastā barguma: šķita, ka visa pasaule ir kādas maigas rokas apskauta.

Sastapām arī zvērus, kas klīda pa nokaltušo zāli un meklēja barību. Viņi bija ietinušies gaiši zeltītā vilnā ar baltiem plankumiņiem. Vilna bija daudz garāka un biezāka nekā rudenī, taču varēja labi redzēt, cik ļoti novājējuši viņi ir. To kauli bija izspiedušies uz āru kā veca dīvāna atsperes, bet kakla āda nokārusies gandrīz līdz zemei. Kādreiz dzīvās acis bija apdzisušas, bet kāju locītavas uzpampušas kā bumbiņas. Un tikai vientuļais rags katra pierē bija, kā vienmēr, lepni notēmēts pret debesīm.

Sanākuši kopā pa trim vai četriem, zvēri klīst apkārt pa laukiem no viena krūmiņa uz nākamo, taču ne ogas, ne ēdamas, zaļas lapas tikpat kā vairs neatrod. Augstāk koku zaros vēl ir palicis mazliet ogu, taču zvēri nespēj līdz tām aizsniegties. Tikai baksta ar purniem zemi cerībā uzlasīt kaut vai kritušos augļus, un pavada ar skatieniem putnus, kas noceļ no degungala vēl pēdējo iespējamo barību.

-     Kāpēc zvēri neēd to, kas aug uz lauka? es jautāju.

-    Nezinu… Tā ir lemts, viņa atbildēja. Zvēri nekad neēd to, kas ir cilvēku barība. Vienīgi reizēm ņem maizi no rokas.

Upes krastā vairāki zvēri, saliekuši priekškājas, dzēra no tērcītes ūdeni. Mēs piegājām tiem pavisam tuvu, bet viņi, nepagriezuši galvu, turpināja dzert. Ūdenī atspoguļojās to baltais rags, bet man rēgojās, it kā upes dibenā mūža mierā dusētu kāda baltie kauli.

Kā jau Sargs bija solījis, pēc kādām trīsdesmit minūtēm mēs pārgājām pāri Austrumu tiltam un pa taciņu nogriezāmies pa labi. Pa tik šauru un nepamanāmu taciņu ja mēs nebūtu zinājuši, ka tur tā ir, paietu garām. Lauku vairs nebija, līdz pat pašam Austrumu mežam kuploja augsta zāle.

Taciņa pamazām kāpa augšup, un zāle gar tās malām kļuva plānāka. Tad nogāze kļuva stāvāka, bet zeme zem kājām cietāka. Mīkstajā, smilšainajā iezī izcirsti ērti pakāpieni, kurus mazliet jau notrinušas iepriekšējo gājēju kājas. Nogājuši kādas desmit minūtes, mēs atradāmies pakalnā, kas augstuma ziņā tikai mazliet atpalika no Rietumu pakalna.

Dienvidu nogāze atšķirībā no ziemeļu nogāzes bija ļoti lēzena. Priekšā atkal bija redzamas zāles saliņas, bet aiz tām melnēja bezgalīgais Austrumu mežs.

Mēs apsēdāmies pakalna virsotnes zālē un bridi vērojām apkārtējo ainavu. Skatoties no austrumu puses, pilsēta izskatījās pavisam neparasti. Upe tecēja nedabiski taisni kā tāds kanāls, kurā nav neviena sēkļa. Upes viņā krastā stiepās Ziemeļu purvs, no austrumu puses tajā līkumiem iegrauzās mežs. Šajā upes krastā bija redzami lauki, kuriem mēs pagājām garām. Cik vien tālu skatiens sniedzās, dzīvojamo māju nebija, un pat

Austrumu tilts šķita tāds kā aizmirsts un skumīgs. Ja ieskatījās uzmanīgi, varēja sazīmēt ari Rūpnīcu kvartāla mājeles un Pulksteņa torņa siluetu. Tie likās tik sīki un nemateriāli gluži kā būtu mirāža, kāda svešas, tāltālas pasaules atspulgs.

Bridi atpūtušies, mēs kāpām lejup uz meža pusi. Klajumiņā kā izlijis dīķis, tik sekls, ka varēja redzēt dibenu. No dīķa vidus rēgojās milzu koka sakne, ko apgrauzis laiks, padarīdams līdzīgu skeletam. Uz saknes tupēja baltspārnu putns un cieši skatījās mums virsū. Sniegs bija tik ciets, ka tajā nepalika mūsu pēdas. Ilgā ziema bija pārvērtusi mežu līdz nepazīšanai. Tur nebija ne putnu balsu, ne kukaiņu čaboņas. Tikai milzu koki no vēl nesasalušām zemes dzīlēm uzsūca dzīvības spēku un slējās tumšajās un mākoņainajās debesīs.

Mēs gājām pa meža celiņu, un piepeši ausis sasniedza dīvainas skaņas. Tās atgādināja mežā dejojošu vēju, tomēr nekas neliecināja, ka šeit pūstu vējš, turklāt skaņa bija pārāk monotona un nepārtraukta. Jo dziļāk mēs iegājām mežā, jo skaļāka un skaidrāka kļuva skaņa, bet no kurienes tā nāk to nesapratu ne es, ne viņa. Ari viņa pirmo reizi bija piegājusi tik tuvu pie Elektrostacijas.

Priekšā bija resni ozoli, aiz tiem tukšs laukums. Laukuma pašā galā bija ēka, kas varēja būt Elektrostacija. Tomēr ēkai nebija nevienas pazīmes, kas liecinātu par to, kas tajā iekšā. Tā izskatījās pēc noliktavas. Tur nebija ne miņas no attiecīgajām iekārtām un augstsprieguma vadiem. Dīvainās skaņas, kas izklausījās pēc vēja, nāca tieši no šejienes. Divviru dzelzs durvis, augšpusē vairāki nelieli lodziņi. Taciņa mūs aizveda līdz laukumam, tad aprāvās.

Tad šī laikam būtu Elektrostacija?

Taču durvis bija aizslēgtas, un arī divatā mēs nespējām tās izkustināt.

Mēs nolēmām apiet apkārt ēkai. Elektrostacijas sāni izrādījās krietni garāki nekā fasāde. To augšpusē virknējās mazu lodziņu rindas, no kurām nāca šī savādā vēja skaņa. Citu durvju nebija. Vienas vienīgas ķieģeļu sienas acij nav, kur aizķerties. Iztālēm līdzīgas tai, kas ietver Pilsētu, bet, pieejot tuvāk, varēja redzēt, ka šejienes ķieģeļi ir pavisam cita raupjuma nekā Sienas un vietām pavisam izdrupuši.

Aiz šīs ēkas bija kāds namiņš pavisam mazs un no tādiem pašiem ķieģeļiem. Ne lielāks kā Sarga būdiņa, ar pavisam parastām durvīm un logiem. Pie logiem aizkaru vietā bija pielikti labības maisi, uz jumta slējās nokvēpis, melns skurstenis. Vismaz šeit oda pēc cilvēku mājokļa. Es trīs reizes pieklauvēju pie durvīm, bet atbildes nebija. Arī šīs durvis bija ciet.

-    Ieeja ir tur! iesaucās meitene un rādīja atpakaļ. Es pagriezos un lielās ēkas aizmugurējā sienā tiešām ieraudzīju dzelzs durvis.

Pie ieejas vēja kaukšana kļuva vēl skaļāka. Ēkas iekšiene bija daudz tumšāka, nekā biju domājis. Es pieliku plaukstas pie acīm priekšā gaismai un ieskatījos iekšā, bet neko nevarēju saskatīt. Telpā nebija nevienas lampas tā dīvaini elektrostacijai. Tikai blāvs staru kūlītis izlauzās caur lodziņu pie šiem griestiem, un milzīgajā tukšajā telpā svilpoja vējš.

-    Vai te kāds ir? es kliedzu tumsā, taču atbildes nebija. Es iegāju iekšā, nostājos, noņēmu melnās brilles un gaidīju, līdz acis pieradīs pie tumsas. Bibliotekāre palika stāvam durvis. Izskatījās, ka viņai negribas iet iekšā. Vēja kaukšana un tumsa viņu acīmredzami biedēja.

Tā kā biju pieradis pie mūžīgās tumsas, nebija vajadzīgs īpaši daudz laika, lai manas acis saskatītu ēkas vidū stāvošo vīrieti. Tas bija tievs, maza auguma vīrietis. Vīrieša priekšā līdz griestiem slējās trīs četrus metrus resna metāla caurule, un viņš cieši lūkojās uz to. Izņemot šo cauruli, telpā nebija nekā, kas izskatītos pēc kādas ierīces. Ēka bija tukša kā apjumts hipodroms. Grīda izklāta ar tādiem pašiem ķieģeļiem, no kādiem mūrētas sienas. It kā mēs būtu milzīgā krāsnī.

Atstājis bibliotekāri pie ieejas, iegāju telpā. Kad es biju aizgājis gandrīz līdz caurulei, vīrietis mani beidzot pamanīja. Viņš pagrieza galvu un vēroja, kā es tuvojos. Tas bija jauns vīrietis. Droši vien pāris gadu jaunāks par mani. Pilnīgi pretējs

Sargam: tievām rokām un kājām, bālu seju, gludu ādu. Atpakaļ atsukātie mati atklāja platu seju ar izteiktu žokļa līniju. Ģērbies viņš bija kārtīgi, varētu teikt nevainojami.

-     Labdien, es sveicināju.

Viņš, cieši sakniebis lūpas, stingri vērās man sejā un tad viegli pamāja.

-    Vai neiztraucējām? es jautāju. Vēja gaudošanas dēļ bija jārunā skaļi.

Vīrietis noliedzoši papurināja galvu, tad, panācis uz manu pusi, norādīja uz pastkartītes lieluma lodziņu caurulē. Ieskatījies es sapratu, ka tas ir neliels durvju lodziņš, bet pašas durtiņas cieši pieskrūvētas pie caurules. Ielūkojos lodziņā un ieraudzīju kaut ko līdzīgu gigantiskai turbīnai, kas griezās ar mežonīgu ātrumu. Tā, it kā to grieztu dzinējs ar tūkstošiem zirgspēku lielu jaudu vai ari nezin no kurienes nācis ārkārtīgi stiprs vējš.

-    Vai tas ir vējš? es kliedzu.

Vīrietis pamāja un, saņēmis mani aiz elkoņa, veda uz izejas pusi. Viņš bija pusgalvas tiesu mazāks par mani. Mēs gājām kā labi draugi plecu pie pleca. Pie izejas gaidīja bibliotekāre. Jaunais vīrietis viņai tāpat kā man viegli pamāja.

-     Labdien, viņa sacīja.

-     Labdien, atbildēja vīrietis.

Viņš mūs veda uz vietu, kur nesniedza vēja gaudošana. Aizgājām līdz nelielam sakņu dārzam turpat aiz mājiņas un apsēdāmies uz celmiem.

-    Atvainojiet! Es nevaru parunāt īpaši skaļi, jaunais uzraugs teica kā atvainojoties. Jūs, protams, esat no Pilsētas, vai ne?

Es atbildēju, ka tā ir gan.

-     Kā jūs redzējāt, jaunais vīrietis turpināja, Pilsētu baro vēja enerģija. Šeit zemē ir milzīga bedre, no tās brāžas ārā vējš.

Vīrietis, uz bridi apklusis, vēroja zemi pie kājām.

-    Vējš pūš reizi trīs dienās. Te pazemē ir daudz alu, kurās ūdens un vējš te parādās, te atkal pazūd. Bet mans uzdevums ir pieskatīt iekārtas. Kad vēja nav, es pievelku skrūves, ieeļļoju asi, lai neķertos vārstuļi un ventiļi, un iegūto enerģiju pa pazemes kabeli nosūtu uz Pilsētu.

Laukumiņu kā augsta siena aptvēra mežs. Zeme attīrīta, taču neizskatās, ka tur kaut kas tiktu audzēts.

-    Kad ir brīvs laiks, es pamazām izcērtu kokus un paplašinu lauku. Tā kā esmu viens, ātri tas, protams, neiet. Pašus lielākos kokus es neaiztieku cērtu tikai tos, kas ir pa spēkam. Bet ir labi kaut ko darīt paša rokām. Pienāks pavasaris stādīšu dārzeņus. Jūs droši vien esat atnākuši ekskursijā?

-    Tā varētu teikt.

-    Pilsētnieki šeit tikpat kā nerādās, sacīja uzraugs. Meža neviens nenāk. Protams, ar piegādātājiem ir citādi. Reizi nedēļā tas cilvēks piegādā pārtiku un ikdienas preces.

-     Un jūs visu laiku dzīvojat viens? jautāju es.

-     Jā, jau krietnu laiku. Mašīnu pašsajūtu es nosaku pēc skaņas vien. Kā nekā katru dienu esmu ar tām kopā. Ja ilgi tā dzīvo, var iemācīties ne to vien. Ja mašīnām ir labi, ari es esmu mierīgs. Vēl es saprotu meža skaņas. Mežā ir daudz skaņu tas ir ļoti dzīvs.

-     Vai nav grūti vienam dzīvot mežā?

-    Grūti vai nav tas nav jautājums, uz ko es varētu atbildēt, viņš sacīja. Vienkārši: ir mežs, un es tajā dzīvoju. Kādam taču stacija jāuzrauga. Turklāt te ir pati meža mala. Es nemaz nezinu, kas ir dziļāk mežā.

-    Vai, izņemot jūs, mežā vēl kāds dzīvo? jautāja meitene.

Pārvaldnieks bridi aizdomājās, tad tikko pamanāmi pamāja.

-    Es dažus zinu. Tiesa, tie dzīvo dziļumā. Viņi rok ogles, gāž kokus, iekopj laukus. Bet es viņus reti satieku, un mēs tikpat kā nesarunājamies. Viņi neuzskata mani par savējo. Viņi dzīvo mežā, bet es šeit. Varbūt viņu tur ir daudz, es nezinu. Es neeju dziļi mežā, bet viņi no meža ārā.

-    Bet vai sievieti tur neesat redzējis? jautāja viņa. Aptuveni trīsdesmit gadus vecu sievieti.

Uzraugs nošūpoja galvu. Nē, sievietes gan neesmu redzējis. Esmu saticis tikai vīriešus.

Es paskatījos uz meiteni, bet viņa neteica vairs ne vārda.

27 skarbĀ BRĪNUMZEME Hronika uz zobu bakstāmā. Nemirstība. Papīra saspraudes

-     Velns zina kas! es noteicu. Vai tiešām neko nevar uzsākt? Cik tālu es jau esmu ievilkts tajā jūsu juceklī?

-    Kas par jucekli? Vai jūsu galvā? Profesors jautāja.

-    Nu, protams, kur gan vēl, es atbildēju. Varētu domāt, ka mēdz būt vēl kāds cits juceklis. Cik stipri jūs jau esat samaitājuši manas smadzenes?

-    Pēc maniem aprēķiniem, savienojums B izkusa pirms kādām sešām stundām. "Izkusa" tas, protams, tāds tēlains izteiciens. Tas katrā ziņā nenozīmē, ka būtu izkusušas smadzenes. Vienkārši…

-    Tad jau man bija saķērusies trešā ķēde un otrā atmiņa, vai ne?

-     Tā tas ir. Kā jau teicu, jūsu smadzenes jau veido pārgrupēšanas tiltus, radot ari jaunas un jaunas atmiņas. Sapņu fabrika, kas ir jūsu psihes dziļumos, sāk pārkārtoties. Cenšoties aizsniegt apziņas virspusi, tā izlaiž sānu izaugumus kā tādus kanālus vai vadus, kuri pamazām ietin visu apkārtējo.

-    Tātad, es turpināju, savienojums A vairs kārtīgi nedarbojās un no sapņu fabrikas sāka aizplūst informācija?

-     Ne gluži. Šie izaugumi bija jau no paša sākuma. Lai kā sazarotos jūs apziņu ķēdes, šos kanālus pārtraukt nevar. Jūsu virsējā apziņa jeb pirmā ķēde barojas no otrās ķēdes. Un šie kanāli ir visu apziņu sakņu sistēma, kas iesniedzas pašā smadzeņu kodolā. Ja to nav, cilvēka smadzenes nefunkcionē. Tādēļ es tos atstāju, taču tikai tādā daudzumā, kas nodrošinātu informācijas nelielu noplūdi un to, lai tā neplūstu ari pretējā virzienā. Taču, kad savienojums izkusa, atbrīvojusies enerģija traumēja palikušos kanālus. Jūsu smadzenes piedzīvoja šoku un sāka darboties pēc pašregulācijas principa.

-    Producējot aizvien jaunas un jaunas atmiņas par to, kas nemaz nav bijis?

-    Pilnīgi pareizi! Vienkārši sakot, tas ir kā dйjа vu. Princips ir tas pats. Tas turpināsies vēl kādu laiku. Un tad šīs jaunās atmiņas būs uzkrājušās tādā daudzumā, ka sāks veidot jaunu pasaules versiju.

-    Jaunu pasaules versiju?

-    Jā. Pašlaik jūs gatavojaties pārcelties uz citu pasauli. Un jūsu pašreizējā pasaule tai pamazām pielāgojas. Ar katrām jaunām atmiņām jūs to jūtat arvien labāk. Protams, tā pasaule, kurā mēs abi pašlaik esam, ir pilnīgi reāla. Taču šai pasaulei ir iespējamas bezgalīgi daudzas versijas. Jūs radāt jaunu versiju jau ar to vien, ka izlemjat, ar kuru kāju spert pirmo soli. Kas tur par brīnumu, ka līdz ar katrām jaunām atmiņām mainās visa apkārtne!

-   Tas skan pārāk abstrakti, es sacīju. Vieni vienīgi vispārinājumi. Man šķiet, tur kaut kas nav kārtībā ar laiku. Varētu saprast, ja runa būtu par kaut kādiem laika paradoksiem…

-     Bet jūsu galvā tieši arī ir šis laika paradokss! Radot atmiņas, jūs radāt paralēlās pasaules.

-    Tātad šī pasaule, kuru es pieredzu, ar katru brīdi attālinās no tās pasaules, kuru es pazinu agrāk?

-    Precīzi nezinu, un laikam neviens to nezina. Es tikai saku, ka tas ir iespējams… Protams, tās nav "paralēlās pasaules", par kurām raksta fantasti. Te ir tikai personīgās uztveres problēma. Taču pasaule patiešām ir tāda, kādu mēs to iedomājamies. Un, visdrīzāk, tā mainās nepārtraukti.

-     Tad iznāk, ka drīz tā būs atkal citāda, ieslēgsies savienojums A un izrādīsies, ka esmu nonācis citā pasaulē? Un es nevaru no šīm izmaiņām izvairīties, varu tikai sēdēt un gaidīt, rokas salicis?

-    Tā tas ir.

-     Un cik ilgi es tur būšu?

-     Mūžīgi.

-    Nesapratu… es nopūtos. Kā tā mūžīgi? Ir taču kādas fiziskas dabas robežas. Gan ķermenis, gan smadzenes reiz mirst. Un, ja nomirst smadzenes, nomirst arī apziņa. Vai tad tā nav?

-    Tā nav vis! Cilvēka domai nav laika jēdziena. Tā ir galvenā atšķirība starp domām un sapņiem. Doma var vienā mirklī aptvert visu pasauli. Pat pārdzīvot mūžību. Ievietota noslēgtā ķēdē, tā var skriet un skriet bezgalīgi. Tāpēc jau tā ir Doma. Tā nepārtrūkst kā sapnis. Cilvēka doma ir bezgalīga kā hronika uz zobu bakstāmā.

-     Hronika uz zobu bakstāmā?

-    Tas ir tāds cietais rieksts. Tā jēga: uzrakstīt milzīgi garu tekstu uz maziņa zobu bakstāmā. Vai zināt, kā to izdarīt?

-    Nezinu.

-    Pavisam vienkārši! Informāciju, tas ir, visu tekstu, pārvērš skaitļos. Katru burtu aizstāj ar ciparu pāri: A ir 01, B 02 un tā tālāk, ieskaitot pieturzīmes un atstarpes starp vārdiem. "00" nelietojam. Iegūstam ciparu rindu, kurai priekšā uzraksta nulli un komatu. Tādā veidā visa hronika pārvēršas par milzīgu decimāldaļskaitli. Piemēram: 0,1732000631… Tad ņemam zobu bakstāmo un pieņemam to par vienības nogriezni. Izdarām tajā atzīmi vietā, kas atbilst mūsu skaitlim. Piemēram, ja skaitlis ir 0,5000…, tad ieskrāpējam svītriņu tieši vidū, ja 0,3333… iezīmējam trešdaļu. Vai saprotat?

-     Saprotu.

-     Tādējādi mēs ar vienu vienīgu punktu uz zobu bakstāmā varam pierakstīt jebkāda apjoma informāciju. Protams, praktiski tas nav iespējams. Iegravēšanu tik sīkos punktos pašreizējās tehnoloģijas nespēj. Tomēr cilvēka domas raksturu tā var saprast. Laiks tas ir zobu bakstāmā garums. Lai ari cik daudz informācijas tur noglabātu, šis garums nemainās. Tu vari rakstīt savu hroniku, cik ilgi gribi, kaut vai veselu mūžību. Ja punkts atbilst periodiskajam daļskaitlim, ari tava hronika ir lasāma mūžīgi. Tā nekad nebeidzas. Vai saprotat? Problēma ir programmā, nevis mašīnā. Un nepavisam nav svarīgi, vai tas ir zobu bakstāmais vai divsimt metrus garš baļķis, vai varbūt ekvators. Tavs ķermenis nomirst, apziņa dziest, bet mirkli pirms tam Doma trāpa mērķi un kā skrošu spiets izklīst mūžībā. Vai atceraties seno paradoksu: "Bulta sastingst lidojumā". [24] Tad, lūk, ķermeņa nāve ir lidojoša bulta. Tā lido taisni uz jūsu smadzenēm, no tās nevar izbēgt neviens. Jo ik ķermenis reiz pārtop par pīšļiem. Laiks dzen bultu uz priekšu, bet cilvēka doma tās lidojumu skalda arvien sīkākos nogriežņos. Un tā tas notiek bezgalīgi. Paradokss kļūst par realitāti. Bulta neaizlido līdz galam.

-     Citiem vārdiem sakot: tā ir nemirstība?

-    Tieši tā! Savās domās iegrimis cilvēks ir nemirstīgs. Precīzāk, nevis absolūti nemirstīgs, bet tuvu nemirstībai. Viņš ir bezgalīgi dzīvs.

-    Tas bija jūsu pētījumu patiesais mērķis, vai ne?

-    Nu nē! Profesors iesaucās. No sākuma es par to nedomāju. Pētījumus es sāku no tīrās ziņkārības. Taču vēlāk, kad biju iedziļinājies, sadūros ar šo problēmu. Un galu galā sapratu: lai sasniegtu nemirstību, nevajag vis palielināt tev atvēlēto laiku, bet gan līdz bezgalībai to sadalīt.

-     Un tāpēc jūs ievilkāt mani šajā jūsu nemirstīgajā pasaulē?

-     Nē, tas bija tikai negadījums. Man tādu nolūku nebija. Ticiet! Tā ir patiesība. Pat iedomāties nevarēju, ka tā iznāks. Bet nu vairs ir tikai viens paņēmiens, kā jums izbēgt no nemirstības.

-     Kāds?

-    Tūlīt par nomirt, noskaldīja Profesors. Nomirt, pirms savienojums A būs pārslēdzis jūs uz trešo ķēdi. Tā ir vienīgā izeja.

Dziļš klusums pārņēma alu. Profesors noklepojās, tuklīte nopūtās, es iedzēru vēl vienu malku viskija.

-    Nu un… Kāda tad ir… tā pasaule? es ļoti klusu jautāju. Šī nemirstības pasaule.

-    Es jau jums stāstīju, Profesors atbildēja, ļoti mierīga pasaule. Jūs taču pats sev to izveidojāt. Nonācis tur, jūs atgriezīsieties pie sevis. Tur ir viss un tajā pašā laikā nav nekā. Vai varat iedomāties tādu pasauli?

-     Nē… nevaru.

-     Un tomēr to ir izveidojusi jūsu apziņa. To nepavisam nevar kurš katrs. Dažs labs ir nolemts mūžīgiem klejojumiem pa nesakarīgām, pretrunīgām pasaulēm, pa pilnīgu haosu. Tomēr ar jums ir citādi. Jūs esat nemirstībai ideāli piemērots cilvēks.

-    Un kad tad notiks tā pārcelšanās uz citu pasauli? jautāja tuklīte.

Profesors paskatījās rokas pulkstenī. Es arī. Bija seši un divdesmit piecas minūtes. Jau uzaususi gaisma. Rīta laikraksti jau ir iznēsāti.

-     Pēc divdesmit deviņām stundām un trīsdesmit piecām minūtēm, sacīja Profesors. Plus mīnus četrdesmit piecas minūtes. Lai būtu vieglāka rēķināšana, es noteicu laiku tā, lai tas notiktu dienvidū. Rīt dienvidū.

Es nogrozīju galvu. Lai vieglāka rēķināšana? Iedzēru malku viskija, taču neko nejutu. Ne garšu, ne smaržu. Kuņģis bija kā pārakmeņojies.

-    Un ko tu tagad domā darīt? uzlikusi roku man uz ceļgala jautāja meitene.

-    Hmm, nezinu, es atbildēju. Iesākumam tikt projām no šejienes. Nenīkt taču šeit līdz mūža galam. Kad būšu ticis ārā, tad ari domāšu.

-    Vai ar manu skaidrojumu pietika? jautāja Profesors.

-     Pietika. Paldies! es atbildēju.

-     Vai esat ļoti dusmīgs uz mani?

-     Kādu drusku, es atzinos. Kāda jēga? Tas viss bija tik negaidīti, ka vēl neesmu paguvis sagremot. Varbūt pēc kāda brīža es būtu uzsprādzis gaisā. Bet laikam jau vairs nepagūšu…

-    Godīgi sakot, es nebiju gribējis jums tik sīki visu skaidrot. Droši vien tādas lietas labāk iepriekš nezināt. Katrā ziņā tā jums būtu bijis vieglāk. Taču saprotiet: jūs taču nenomirsiet. Jūsu apziņa dzīvos mūžīgi!

-    Kāda starpība, es paraustīju plecus. Es taču pats lūdzu pastāstīt. Tā tomēr ir mana dzīve. Un, ja nu tā tiek izslēgta, es negribu, ka slēdzi kāds nospiež, man par to nezinot. Turpmāk es parūpēšos par sevi pats. Kur te ir izeja?

-    Izeja?

-    Nu no šejienes taču ir kāda izeja?

-     Ir, taču tālu, un pa ceļam Tumsas radījumu perēklis.

-    Lai būtu. No kā lai es tagad baidītos?

-    Nu skatieties. Nokāpsiet no kalna pie ūdens. Ūdens jau ir krities. Tā kā ūdens ir krities, droši var peldēt. Jāpeld uz dienvidiem, dienvidrietumiem. Es rādīšu ceļu ar lukturīti. Kad būsiet ticis galā, ieraudzīsiet klintī alu. Pa šo alu aiztiksiet līdz kanalizācijas šahtai. Bet caur šahtu iziesiet uz metro tuneli.

-    Metro?

-    Jā. Gindzas līnija, pa vidu starp Gaienmae un AojamaIččome. [25]

-    Bet kāpēc metro?

-    Metro tuneļi ir Tumsas radījumu karaļvalsts. Pa dienu vēl tīri nekas, bet līdz ar nakts pienākšanu šie mūdži saimnieko pat stacijās. Jo vairāk jaunu atzarojumu cilvēki izrok, jo brīvāk šie radījumi jūtas zem mūsu kājām. It kā šīs ejas zemē tiktu raktas īpaši viņiem. Reizi pa reizei mēdz uzklupt metro strādniekiem un tad apgrauž viņus līdz kauliem.

-    Bet kāpēc neviens neko par to nav dzirdējis?

-    Ja ko tādu paziņotu oficiāli, sāktos šausmu lietas. Kas tad gribētu strādāt metro? Un kas brauktu metro? Protams, tie, kam tas jāzina, to zina, tāpēc jau ceļ biezākas sienas nekā agrāk, aizmūrē visus caurumus, rūpējas par to, lai būtu spožs apgaismojums, un vispār nezaudē modrību. Taču visi šie pūliņi ir velti. Tumsas radījumiem tas ir kā zilonim skrotis. Tie draņķi izgāzīs jebkuru sienu un pārgrauzīs jebkuru kabeli.

-     Bet kur, ja spriestu pēc kartes, mēs atrodamies pašlaik?

-     Pašlaik? Vai tikai ne zem Meidzi tempļa [26] ? Ari es nevaru īsti iedomāties. Katrā ziņā izeja ir tikai viena. Ceļš vietām ir ļoti šaurs, visu laiku met likumus. Nāksies kādu laiku pamocīties, bet nomaldīties nevar. Jums vispirms jāiet Sendagaja virzienā. Iegaumējiet, ka Tumsas radījumu perēklis būs aptuveni zem Nacionālā stadiona. Tur ceļš aizies pa labi, zem Dzingu beisbola laukuma un tālāk zem gleznu galerijas, tad uz Aojamu Gindzas līnijā. Viss ceļš paņems kādas divas stundas. Vai aptuveni sapratāt?

-    Visā visumā jā.

-     Tumsas radījumu perēklim paejiet garām, cik vien ātri varat. Tā ir visbīstamākā vieta, viņu tur ka čum un mudž. Un piesargājieties ari metro! Tur cauri iet gan augstsprieguma kabeļi, gan nepārtraukti kursē vilcieni. Jūs tur būsiet pašā sastrēgumstundā. Būtu bēdīgi tik daudz ko pārvarēt un beigu beigās tikt notriektam ar vilcienu.

-     Es piesargāšos! Un ko jūs domājat iesākt?

-     Es izmežģīju kāju. Turklāt virszemē man pakaļ dzītos Sistēma un šifrētāji. Tāpēc es bridi šeit slēpšos, te man neviens netiks klāt. Labi, ka jūs atnesāt ēdienu. Tā kā es ēdu maz, ar to iztikšu kādas tris četras dienas. Tā ka ejiet vien pirmais! Par mani neuztraucieties!

-     Bet kā būs ar Tumsas radījumu atbaidltājiem? Lai tiktu ārā, mums vajadzīgi divi. Bet tad jūs paliksiet neaizsargāts.

-    Ņemiet līdzi mazmeitu, Profesors ierosināja. Viņa jūs pavadīs un atkal atgriezīsies pēc manis.

-    Jā, protams, piekrita mazmeita.

-     Bet ja nu ar viņu kas notiek? Ja nu mūs noķer?

-     Nenoķers! viņa apgalvoja.

-      Neuztraucieties! sacīja Profesors. Viņa ir stiprāka, nekā izskatās. Es viņai uzticos. Un, ja nu kas, es nepazudlšu. Ja vien ir baterija, ūdens un stieple primitīvu atbaidltāju es sameistarošu. Protams, ne ipaši jaudīgu, bet es šo apkārtni pazīstu, no viņiem vaļā tikt varēšu. Vai jūs pamanījāt, ka esmu visur izkaisījis stieplītes? Tumsas radījumiem tās riebjas. Uz minūtēm piecpadsmit, divdesmit tas viņus izsit no sliedēm.

-    Kas par stieplītēm? Papīra saspraudes?

-    Jā, jā. Papīra saspraudes der vislabāk. Tās ir lētas, neaizņem vietu, vienā rāvienā magnetizējas. Tās var saāķēt un aplikt ap kaklu. Saspraudes ir ideāla izejviela.

Es izvilku no vējjakas kabatas sauju papīra saspraužu un pasniedzu Profesoram. Ar šim te pietiks?

-     Oho! Profesors pārsteigts iesaucās. Jūs būsiet mani izglābis. Nākot šurp, es gandrīz visas izkaisīju. Jūs tiešām esat prātīgs puisis… Žēl gan, ka tā viss sanāca. Tik gudra galva!

-    Mums ir laiks iet, vectēv, ierunājās mazmeita. Laika nav daudz.

-    Uzmanies! Profesors sacīja. Pati zini no Tumsas radījumiem labāk pa gabalu.

-     Neuztraucies. Drīz atgriezīšos, mazmeita atbildēja un viegli ar lūpām pieskārās Profesora vaigam.

-    Ticiet, ka es tiešām ļoti nožēloju to, ko jums nodarīju, Profesors mani uzrunāja. Ja es varētu mainīties ar jums vietām, es to darītu. Savu dzīvi esmu jau nodzīvojis, un man nav, ko nožēlot. Bet jums, protams, par agru… Jo vairāk tāpēc, ka tas viss ir tik pēkšņi… Jūs ne sagatavoties nepaguvāt. Un droši vien daudz ko neesat paguvis izdarīt šajā pasaulē.

Es, nesakot ne vārda, pamāju.

-    Tomēr nevajag pārāk stipri baidīties, viņš turpināja. Es jums saku: tā nav nāve. Tā ir mūžīgā dzīvība. Galvenais tur jūs varēsiet atkal būt jūs pats. Salīdzinājumā ar to šejienes pasaule ir tikai un vienīgi mirāža. Neaizmirstiet to!

-     Labi, iesim! teica meitene un paņēma mani aiz rokas.

28 pasaules gals mūzikas instruments

Elektrostacijas uzraugs uzaicināja mūs pie sevis. Uzlika virtuvē vārīties ūdeni, drīz vien ienesa to istabā un lēja mums tēju. Drēgnajā mežā bijām nosaluši, tāpēc karsta tēja bija pašā laikā. Visu laiku, kamēr mēs dzērām tēju, vējš nerimās šalkt.

-    Šo tēju es ievācu mežā, uzraugs paskaidroja. Vasarā to izkaltēju ēnā, bet pēc tam visu ziemu dzeru. Gan stiprina, gan uzmundrina.

-     Ļoti garšīga, teica meitene.

Tēja ir aromātiska un viegli saldena.

-    Kas tā ir par zālīti? es jautāju.

-    Nosaukumu es nezinu, atbildēja jauneklis. Tas ir meža augs. Tā kā tam bija laba smarža, es nospriedu, ka būtu laba tēja. Tas ir zaļš, zems augs un zied ap jūliju. Tad arī es ievācu lapas un lieku kaltēties. Bet zvēri kāru muti ēd ziedus.

-     Ari zvēri šurp nāk?

-    Jā, līdz rudens sākumam. Ziemā tos mežā vairs neieraudzīsi. Kad ir silts, tie nāk pa trim, pa četriem, un tad mēs spēlējamies. Es viņiem iedodu šo to ēdamu. Bet līdz ar ziemas atnākšanu zvēri mežam ne tuvu nenāk. Ar visu to, ka zina: te viņus vienmēr uzcienās. Pa ziemu es vienmēr esmu viens.

-     Varbūt jūs uzēdīsiet kopā ar mums? piedāvāja meitene. Mums ir sviestmaizes un augļi, bet mums diviem par daudz. Kā būs?

-     Paldies, uzraugs atbildēja. Pēc ilgiem laikiem ēdīšu maltīti, ko pagatavojis kāds cits. Bet man ir sēņu zupa. Vai ēdīsiet?

-     Labprāt, es atbildēju.

Mēs trijatā apēdām sviestmaizes, sēņu zupu un augļus. Uzdzērām tēju. Ēzdami tikpat kā nesarunājāmies. Un tikai vēja šalkoņa gluži kā tīrs ūdens pārtrauca istabas klusumu. Nažu un dakšiņu šķindoņa šajā šalkoņā pieklusa un skanēja kaut kā nereāli.

-     Tātad jūs nemaz neejat ārā no meža? vaicāju uzraugam.

-     Nē. Viņš nošūpoja galvu. Tā jābūt. Man visu laiku jābūt šeit un jāpieskata Elektrostacija. Varbūt kādreiz kāds ieradīsies un pārņems šo darbu. Nezinu kad, bet, ja t.i notiks, es varēšu atgriezties Pilsētā. Bet līdz tam laikam tas nav iespējams. Es nedrīkstu ne soli spert ārpus meža. Man ik pa trim dienām jāgaida atnākam vēju.

Pamāju ar galvu un izdzēru atlikušo tēju. Kādu laiku gaisu piepilda dīvaina šalkoņa. Kādas divas vai divarpus stundas. Taču tagad šķiet, ka šis dīvainais, savrupais vējš cenšas itin visu aizvilkt sev līdzi. Es iedomājos, cik gan skumji vajadzētu būt klausīties šo vēju katru dienu pavisam vienam milzīgajā, tukšajā mežā.

-     Bet jūs taču neatnācāt šurp tikai ekskursijā, vai ne? jautāja Uzraugs. Pilsētnieki, kā jau teicu, šurp nemēdz nākt.

-     Mēs atnācām sameklēt kādu mūzikas instrumentu, es paskaidroju. Mums teica, lai paprasot jums, kur tādu labāk meklēt.

Viņš vairākas reizes pamāja un brīdi pētīja dakšiņu un nazi uz tukšā šķīvja.

-    Jā, šeit ir pāris mūzikas instrumentu. Pavisam veci. Nezinu, vai tie vispār ir kārtībā. Bet, ja ir, varat tos ņemt. Es vienalga neprotu spēlēt. Reizēm tikai tāpat vien nolieku sev priekšā un priecājos. Vai gribat redzēt?

-    Ja varētu, es atbildēju.

Viņš piecēlās no galda, un es sekoju viņa piemēram.

-     Lūdzu, šeit! Tie ir manā guļamistabā, viņš sacīja.

-     Es novākšu traukus un pagatavošu kafiju, teica meitene.

Uzraugs atvēra guļamistabas durvis, ieslēdza gaismu un palaida mani pa priekšu.

-     Šeit, viņš sacīja.

Gar guļamistabas sienām bija sakarināti dažādi instrumenti. Lielākoties stīgu: mandolīnas, ģitāras, čelli, nelielas arfas. Veci gluži kā aizvēsturisku dzīvnieku skeleti. Stīgas bija sarūsējušas, pārtrūkušas, vietumis to nebija vispār. Pilsētā to aizvietotājus neatrast.

Tur bija ari tādi instrumenti, kādus es nekad nebiju redzējis. Koka instruments, kas izskatījās pēc veļas dēļa, ar tādiem kā metāla nadziņiem vienā rindā. Paņēmu to rokā un mēģināju kaut ko pasākt, tomēr nekāda skaņa laukā nenāca. Blakus karājās vairākas mazas bundžiņas. Un kaut kādas koka nūjiņas: ko no tādām var izdabūt laukā saprast nav iespējams. Bija pūšamais, līdzīgs fagotam, kura vienā galā jāpūš iekšā, tik sarežģīts, ka man ar tādu galā netikt.

Uzraugs apsēdās gultā un vēroja, kā es pētu instrumentus. Pārklājs un spilvens tīri jo tīri un sakārtoti, kā nākas.

-    Vai atradāt kaut ko piemērotu? viņš ierunājās.

-    Kā lai saka… es noteicu. Visi ir tik veci. Jāmēģina.

Viņš piecēlās, aizgāja līdz durvīm, aizvēra tās un nāca atpakaļ. Tā kā guļamistabā nebija logu, aizverot durvis, vēja troksnis vairs netraucēja.

-     Kā jums šķiet, kāpēc es to visu vācu? Uzraugs jautāja. Pilsētā nevienam tādas lietas nav vajadzīgas. Šeit nevienam nav intereses par mantām. Protams, pats nepieciešamais visiem: katli, naži, palagi, apģērbs… Lai varētu izdzīvot, un viss. Vairāk nekas nav vajadzīgs. Bet es tā nevaru. Nezinu, kāpēc, bet šie instrumenti mani ļoti pievelk. Ar savu formu, ar līniju skaistumu…

Viņš vienu roku uzlika uz spilvena, otru iebāza bikšu kabatā.

-    Patiesību sakot, tāpēc arī Elektrostacija man patīk, viņš turpināja. Visi šie adapteri, transformatori, turbīna… Varbūt mani taisni tāpēc arī norīkoja šurp, ka man ir tāda nosliece. Bet varbūt ir citādi: vienatnē šeit dzīvojot, man radušās tās tieksmes. Esmu šeit jau sen un galīgi esmu aizmirsis, kas bija pirms tam. Tādēļ dažreiz man liekas, ka Pilsētā jau vairs neatgriezišos. Ar tādu ievirzi, kāda ir man, Pilsēta vairs neņems pretī.

Es noņēmu no sienas vijoli un pastrinkšķināju palikušās divas stīgas. Pirksti izvilina sausas, īsas skaņas.

-     Kur jūs tos visus dabūjāt? es jautāju.

-     Ak, dažādās vietās, viņš atbildēja. Izsūtāmais man nes no visām malām. Vecus instrumentus var atrast dzīvojamo namu pieliekamo kambaru drazās. Lielākā daļa ir nokun nāta, nu vairs ir palicis pavisam maz. Es palūdzu izsūtāmajam, viņš sameklē un nes šurp. Es gan neprotu tos spēlēt un arī mācīties netaisos, man pietiek ar to, ka varu paskatīties un papriecāties. Es īsti neizprotu to jēgu, bet arī par nevērtīgiem neuzskatu. Bieži jo bieži tāpat vien te ienāku, apsēžos un skatos… Vai jums šķiet, ka tas ir dīvaini?

-    Mūzikas instrumenti ir ļoti skaisti, es teicu. Tur nekā dīvaina nav.

Starp čellu un bungām es ieraudzīju nelielu akordeonu. Senlaicīgu instrumentu ar apaļām podziņām taustiņu vietā. Ādas krokas bija pavisam sacietējušas un saplaisājušas, taču šķita, ka galīgi pagalam tas vēl nav. Es pārmetu siksniņas pār pleciem un izstiepu plēšas. Bija vajadzīga lielāka piepūle, nekā man bija licies, taču, ja podziņas ir kārtībā, instrumentam vajadzētu būt lietojamam. Pats galvenais jau ir lai akordeons nelaistu ārā gaisu, bet, ja ari gaiss neturas, salabot nav īpaši grūti.

-     Vai drīkst pamēģināt? es jautāju.

-     Lūdzu, lūdzu, protams, tam taču tas ir domāts, atbildēja jauneklis.

Es stiepu plēšas gan uz labo, gan kreiso pusi un spaidīju pogas citu pēc citas. Dažām bija pavisam klusa skaņa, tomēr pareiza. Es vēlreiz pārskrēju pa visām pogām no augšas uz leju.

-    Cik interesanti! jauneklis ieinteresēti teica. Šķiet, ka skaņa mainītu nokrāsu.

-            Dažādām pogām atbilst dažādi skaņu viļņi, es paskaidroju. Šos viļņus sauc par notīm, un tās visas ir atšķirīgas. Ir notis, kas savā starpā saskan, un ir tādas, kas ne.

-             To es labi nesaprotu. Ko nozīmē saskan? Tām ir kāda nepieciešamība vienai pēc otras?

-             Nu, apmēram tā, es atbildēju. Mēģināju paņemt vienkāršu akordu. Diez cik pareizi neskanēja, tomēr ausis negrieza. Taču, lai kā arī pūlējos, nevarēju atcerēties nevienu dziesmu. Tikai akordus.

-     Vai šis skaņas saskan?

Es atbildēju, ka jā.

-             Neko nesaprotu, sacīja viņš. Taču skan brīnumaini. Kaut ko tādu dzirdu pirmo reizi mūžā. Nezinu, ko teikt. Tas nepavisam nav tas, kas vēja šalkas vai putnu dziedāšana.

Viņš sēdēja, nolicis rokas uz ceļiem un skatījās te uz akordeonu, te uz manu seju.

-            Es jums dāvinu šo instrumentu. Lietojiet, cik vien tik. Tādai mantai jābūt pie cilvēka, kas māk ar to apieties. Pie manis tie tikai krāj putekļus. Viņš bridi ieklausījās vēja šalkās. Iešu vēlreiz pārbaudīt mašīnu. Tā jāpārbauda ik pēc pusstundas: vai turbīna griežas, kā nākas, vai ar ģeneratoru viss kārtībā un tā tālāk. Vai jūs mani pagaidīsiet?

Viņš aizgāja, bet es atgriezos viesistabā. Bibliotekāre ielēja man kafiju.

-     Vai tas ir mūzikas instruments?

-            Viens no tiem, paskaidroju es. Instrumenti mēdz būt dažādi. Tāpat arī skaņas, kas nāk no tiem ārā.

-     Bet kas ir tas? Kalēja plēšas?

-     Princips ir tas pats.

-     Vai drīkst pataustīt?

-            Protams. Es pasniedzu viņai akordeonu. Viņa paņēma to rokās kā kuslu dzīvnieka mazuli un aplūkoja no visām pusēm.

-            Kaut kas brīnumains! Viņa nedroši pasmaidīja. Un tas ir tik kolosāli, ka tu to atradi. Vai esi apmierināts?

-    Jā, mēs neatnācām šurp velti.

-             Tas ir cilvēks, kas nevarēja pavisam tikt vaļā no ēnas. Kaut gan pavisam vāja, tomēr ēna vēl ir palikusi, viņa klusi teica. Mežā kopā ar tādiem nedzīvo. Taču ari Pilsētā viņš vairs neatgriezīsies. Nabaga cilvēks…

-    Vai tu domā, ka tava mamma arī dzīvo mežā?

-            Varētu būt, viņa atbildēja. Bet varbūt tā nav. Es nezinu, kā ir patiesībā. Es tikai tā iedomājos.

Jauneklis atgriezās pēc kādām desmit minūtēm. Es pateicos par mūzikas instrumentu, izņēmu no somas dāvaniņas un saliku uz galda. Mazu ceļojumu pulksteni, šaha komplektu un benzīna šķiltaviņas. To visu biju atradis Bibliotēkas arhīva čemodānos.

-            Tas jums kā pateicība par mūzikas instrumentu. Lūdzu, pieņemiet, es sacīju.

Jauneklis no sākuma atteicās, bet beigās mūsu dāvaniņas pieņēma. Viņš ilgi pētīja pulksteni, tad šķiltavas un pēc tam vēl katru šaha figūriņu atsevišķi.

-    Vai zināt, kā to visu lieto? es jautāju.

-            Neuztraucieties. Man pēc tā nav vajadzības. Skatīties vien jau ir patīkami. Bet varbūt ar laiku nāks apjēga, ko ar tiem iesākt. Lai nu kā, bet laika gan te ir vairāk, nekā vajag.

Es sacīju, ka mums būtu laiks iet.

-    Jūs steidzaties? viņš skumji jautāja.

-            Līdz saulrietam gribētos atgriezties Pilsētā, tad mazliet nosnausties un ķerties pie darba.

-            Jā, kā tad. Jauneklis pamāja. Saprotu. Labprāt jūs pavadītu līdz pašai mežmalai, bet, saprotiet paši, darbs. Tālu iet nevaru.

Mēs šķīrāmies pagalmā.

-            Atnāciet kādreiz atkal! Paklausīsimies instrumentu, jauneklis sacīja. Laipni lūgti vienmēr!

-     Paldies! es atbildēju.

Mēs gājām aizvien tālāk prom no Elektrostacijas, šalkoņa pamazām kļuva klusāka, līdz pašā mežmalā vairs nebija dzirdama nemaz.

29 skarbĀ BRĪNUMZEME Ezers. Kondo Masatomi. Zeķbikses

Lai nesamērcētu mantas, mēs tās satinām kreklos un nostiprinājām uz galvas. No malas droši vien izskatījās dīvaini, bet mums nebija laika jokiem. Pārtiku, viskiju un lielāko daļu aprīkojuma bijām atstājuši Profesoram, tāpēc mana nasta nebija diez kāda smagā. Tikai lukturis, svīteris, sporta kurpes, maks, nazis un izstarotājs Tumsas radījumu atbaidīšanai. Viņas nesamais neiznāca lielāks.

-    Uzmanieties! Profesors sacīja. Pustumsā viņš izskatījās daudz vecāks. Ada bija tāda kā nokārusies, mati slējās gaisā muļķīgos kušķīšos kā nezāles puķu dobē. Seja bija brūnu plankumu klāta. Man pretī sēdēja noguris večuks. Saki, ko gribi, bet ari ģeniāli zinātnieki kļūst veci un tad nomirst tāpat kā visi citi cilvēki.

-     Ardievu! es atvadījos.

Aklā tumsā es nolaidos pa virvi līdz pašam ūdenim, pazibināju luktura gaismu, pēc tam nolaidās meitene. List ledainā ūdeni, kad visapkārt tik tumšs, ka vai aci dur ārā, negribējās itin nemaz. Bet vai tad bija izvēle? Es iebridu ūdeni līdz ceļiem, pēc tam līdz pleciem. Ūdens bija svilinoši auksts, bet citādu briesmu, šķiet, nebija. Parasts ūdens. Bez jebkādiem piemaisījumiem un ne biezāks kā parasti. Apkārtne grima klusumā kā akas dibenā. Gaiss, ūdens, melnā tumsa viss bija sastindzis. Tikai mūsu roku šļaksti, ūdeni guvuši simtkāršu pastiprinājumu, atbalsojās tumsā. Skaņa bija tāda, it kā tur čāpstinātu gigantisks rāpulis. Jau iegājis ūdeni, es atcerējos, ka večukam bija vajadzējis manai brūcei noņemt sāpes.

-    Vai šeit gadījumā nepeld tā zivs ar nagiem? es pasviedu jautājumu uz to pusi, kur vajadzēja būt meitenei.

-     Diez vai, viņa atbildēja. Tā taču ir tikai leģenda… Droši vien.

Un tomēr mani nepameta doma, ka tūlīt pat no dzelmes iznirs milzu zivs un nokamps man kāju. Nolādētā tumsa jebkuras bailes pastiprināja tūkstošiem reižu.

-    Vai ari dēļu nav?

-     Kas to lai zina… Ceru, ka nav.

Sasējušies kopā ar virvi, mēs peldējām ar saiņiem uz galvas, lēni attālinādamies no torņa. Paskatījies atpakaļ, es ieraudzīju, kā Profesors gluži kā bāka rāda mums ceļu, izgaismodams ūdeni tikko atšķiramu dzeltenu celiņu.

-    Mums jāpeld uz to pusi, tukllte sacīja.

Es peldēju pa priekšu, un viņa man sekoja. Mūsu roku kustības bija gandrīz sinhronas, un šļaksti izskanēja tumsā ar skanīgu atbalsi. Bridi pa brīdim es pagriezos atpakaļ un noteicu peldēšanas virzienu.

-     Turi mantas sausas! Es sadzirdēju viņas balsi. Ja samirks izstarotājs, mēs esam pagalam.

-     Cenšos, es atsaucos. Patiesību sakot, nesamērcēt mantas bija pats grūtākais. Šajā necaurredzamajā tumsā nevarēja saprast ne to, kur ir ūdens, ne -, kur gaiss, bet brīžiem nesapratu pat to, kur īsti ir manas rokas. Peldot es atcerējos pazemes upi, ko vajadzēja šķērsot Orfejam, lai nonāktu Mirušo valstībā. Pasaulē ir daudz dažādu leģendu un mītu, bet stāsti par nāvi ir dažādām tautām līdzīgi. Orfejam vismaz bija laiva. Bet mēs te peldam ar saviem saiņiem uz galvas. Saki, ko gribi: senie grieķi bijuši daudz apdomīgāki. Vēders rāvās čokurā no sāpēm, bet domāt par brūci nebija laika. Turklāt vai nu no stresa, vai no vēl kaut kā cita sāpes bija tādas kā nereālas. Šuves, protams, bija jau vaļā, taču nomirt no cauruma vēderā man, kā redzams, nebija lemts.

-     Vai tu tiešām uz vectēvu nedusmojies? atskanēja meitenes balss. Pusnojūgusies atbalss neļāva noteikt, no kuras puses tā nāk.

-    Nezinu, es nokliedzos nez uz kurieni. Pats nesaprotu. Kamēr klausījos, ko viņš stāsta, kļuva vienalga.

-     Kā tā vienalga?

-     Dzīve vienalga nav rožu dārzs, un arī smadzenes tik tādas, pa vidām…

-    Bet tu taču teici, ka esot ar dzīvi apmierināts!

-    Tukši vārdi! es atrunājos. Kas sunim asti cels, ja ne pats!

Meitene uz brīdi aizdomājās, un kādu laiku peldējām klusējot. Kā pati nāve dziļš un smags klusums valdīja pār ezeru. Kur gan tagad peld nagainās zivis? Es jau vairs nešaubījos, ka tādas patiešām ir. Guļ, kā smejies, pašā dibenā un gaida savu laiku. Vai arī plunčājas blakusalā. Bet varbūt jau ir uzodušas mūs un peld mums pretī? Es dzīvi iztēlojos, kā tāda nokož man kāju, un sarāvos. Lai jau drīz vien no manis vien slapja vieta paliek, bet iespēja dabūt galu šādas te riebeklības kuņģī nešķita pievilcīga nemaz lai mani sit kaut vai nost! Ja nu reiz jāmirst, tad saulītē.

Aukstajā ūdenī rokas bija kļuvušas svina smagas. Izspiezdams no organisma spēka pārpalikumus, es turpināju airēties uz priekšu.

-    Bet tu vienalga esi ļoti labs, atsāka meitene. Viņas balsī nebija dzirdams nogurums. It kā mēs abi maigotos milzīgā vannā.

-     Baidos, ka tev reti kurš piekristu, es atbildēju.

-     Bet es vienalga tā domāju!

Pie kārtējā vēziena es pagriezos atpakaļ. Profesora lukturītis spīdēja tālu aiz muguras, bet mums priekšā nekāda siena nebija manāma. Cik gan vēl jāpeld? es izmisis nodomāju. Būtu večuks brīdinājis, ka ceļš būs tik tāls, es vismaz spēkus būtu aprēķinājis. Un galu galā kur tad ir tās zivis? Varbūt nav vēl mūs uzošņājušas?

-    Es, protams, vectēvu neaizstāvu, atkal atskanēja tuklītes balss. Taču viņš nav ļaundaris. Vienkārši tad, kad aizraujas, viņš aizmirst itin visu pasaulē. Un ari tev gribēja vienīgi labu.

Mēģināja tevi paglābt no Sistēmas ķetnām. Viņam jau sen ir kauns par to, ka piekritis eksperimentēt ar cilvēkiem. Tā bija kļūda…

Es klusējot turpināju peldēt. Kas un kādu kļūdu izdarījis tam jau vairs nebija nekādas nozīmes.

-    Tāpēc piedod viņam! viņa piebilda.

-     Kāda gan nozīme, vai es viņam piedošu vai ne? es atbildēju. Bet kāpēc tavs vectēvs aizgāja no Sistēmas pašā Eksperimenta augstākajā punktā? Ja reiz viņš ir tik jūtīgs, būtu varējis palikt un nepieļaut jaunus upurus. Ja ir pretīgi strādāt firmai, būtu vismaz par cilvēkiem padomājis.

-    Vectēvs vairs neuzticējās Sistēmai kā tādai, teica viņa. Viņš sacīja, ka Sistēma un Fabrika tās esot viena organisma divas rokas.

-     Ko tas nozīmē?

-    To, ka tehniskā ziņā Sistēma un Fabrika dara gandrīz vienu un to pašu.

-    Tehniskā. Tikai ir tā, ka mēs informāciju sargājam, bet šifrētāji informāciju zog. Mērķi ir pavisam citi.

-    Bet ja nu… meitene iesāka. Ja nu Sistēmu un Fabriku ir radījusi kāda viena griba? Un kreisā roka zog, bet labā sargā…

Es, tumsā lēnām airējoties pa ūdeni, pārdomāju viņas vārdus. Tas ir neticami, bet ne neiespējami. Tiešām es strādāju Sistēmas labā, bet, ja man jautātu par Sistēmas uzbūvi, es nezinātu, ko atbildēt. Tā bija pārāk milzīga, un iekšējā informācija tiek turēta lielā slepenībā. Es neesmu nekas vairāk kā sīka darba skudra, kas truli izpilda norādījumus. Bet par to, kas notiek tur augšā, man nav ne mazākās nojausmas.

-     Bet tad taču tas ir viens fantastisks bizness, es konstatēju. Liec abām pusēm nemitīgi sacensties, un vari celt latiņu, cik vien augstu gribi. Turi tās abas līdzsvarā, un cenas nekritīs nekad.

-    Tieši to jau vectēvs bija pamanījis, virzīdams Sistēmas projektu. Beigu beigās Sistēma nav nekas vairāk kā privātais kapitāls, kas saaudzis ar valsti. Bet privātajam kapitālam ir tikai viena doma prātā. Peļņas dēļ tas ir gatavs uz visu. Arī tad, ja tam uz pieres rakstīts: "Informācijas aizsardzība," tie ir tikai vārdi. Pamazām vectēvs saprata: ja viņš tur paliks, viss būs vēl ļaunāk. Cilvēka smadzeņu uzlabošanas tehnoloģijas pārvērtis viņu dzīvi par murgu. Tām ir jābūt kādām bremzēm. Taču ne Sistēmai, ne Fabrikai tādu nav. Tāpēc jau viņš aizgāja no projekta. Lai ari cik žēl būtu tevis un citu skaitļotāju, turpināt pētījumus nedrīkstēja. Citādi uzrastos atkal jauni upuri.

-     Un tu to visu zināji no paša sākuma? es jautāju.

-    Jā, zināju, nedaudz šaubījusies, viņa atzinās.

-      Kāpēc nepateici tūlīt? Tad mēs nebūtu iekūlušies šajā jezgā un arī laiku būtu ietaupījuši.

-    Bet man gribējās, lai vectēvs tev paskaidrotu visu tā kārtīgi, viņa sacīja. Man jau tu nebūtu noticējis.

-    Varbūt ari tā, es piekritu. Tiešām, ja par trešo ķēdi un nemirstību man būtu stāstījusi septiņpadsmitgadīga svilpaste, es nudien viņu uzskatītu par nenormālu.

Un te mana roka uzdūrās kaut kam cietam. Aizņemts ar savām domām, es uzreiz nesapratu, ko tas nozīmē. Un tikai pēc pāris sekundēm apjēdzu: siena. Ar Dievu uz pusēm mēs beidzot bijām pārpeldējuši ezeru.

-     Esam klāt, viņa teica. Kādu pusmetru virs ūdens jābūt caurumam.

-     Vai tik tas nebūs applūdis?

-    Nevarētu būt. Ūdens līmenis ir vienmēr vienāds. Nezinu kāpēc, bet tā tas ir. Nemainās ne par centimetru.

Uzmanīgi, cenšoties neiemest mantas ūdenī, es izvilku no sainīša lukturīti un, pieturoties ar vienu roku pie sienas, apgaismoju klinti centimetrus piecdesmit virs sevis. Sienu apgaismoja žilbinoši dzeltena gaisma, un nācās pagaidīt, līdz pieradīs acis.

-     Izskatās, ka te nav nekāda cauruma.

-     Paej vēl nedaudz pa labi, ierosināja meitene.

Pacēlis lukturi augstāk, es ar staru iztaustīju sienu, taču caurumu neatradu.

-     Vai tiešām pa labi? es sāku šaubīties. Aukstums bija pārņēmis līdz pat kauliem. Muskuļi pārakmeņojās, lūpas knapi spēju pakustināt.

-     Noteikti. Pamēģini vēl.

Viscaur trīcot, es pavirzījos pa labi. Un pēkšņi mani pirksti uztaustīja savādu priekšmetu. Kaut ko plakanu un apaļu. It kā milzīgu skaņuplati, iekausētu sienā. Jau no taustīšanas vien bija skaidrs, ka tas nav vienkārši kāds izcilnis klintī. Es uzspīdināju gaismu.

-     Bareljefs! iekliedzās tuklīte.

H kā vairs nebiju spējīgs parunāt, pamāju ar galvu. Tiešām klintī bija iegravēts bareljefs tieši tāds pats kā pie ieejas svētvietā. Divas pretīgas zivis ar nagiem spuru vietā, kozdamas viena otrai astēs, aptvērušas pasauli. Divas trešdaļas no diska ar bareljefu atradās virs ūdens. Tāpat kā iepriekšējā reizē redzētais, ari šis bija tiešām smalks veidojums. Nemaz nešaubījos: kāds ir iztērējis milzumu laika un spēku, lai izveidotu tik smalku darbu tādos necilvēcīgos apstākļos.

-    Tā ir izeja, viņa sacīja. Izskatās, ka šāda bildīte ir katrai ieejai un izejai. Paskaties uz augšu!

Es paspīdināju gaismu uz augšu, taču klints bija iegrimusi tumsā. Uzgājis virs diska nelielu izcilni, es pieķēros pie tā un, pavilcies uz augšu, ieskatījos. Neko neieraudzīju, taču seja sajuta gaisa plūsmu. No neredzama cauruma nāca tāds kā vējiņš ar puvuma smaku.

-     Atradu! es iekliedzos, viebjoties no sāpēm vēderā.

-     Mēs esam glābti, viņa nopriecājās.

Es paņēmu lukturi un, satvēris viņas roku, uzvilku meiteni augšā. Mēs apsēdāmies pie alas ieejas viens otram blakus un kādu bridi trīcējām. Krekls un bikses bija caur un cauri slapjas un tik aukstas, it kā būtu nupat izņemtas no ledusskapja. Tagad es sapratu, kā varētu justies cilvēks, kas izpeldināts milzu glāzē viskija ar ledu.

Atvilkuši elpu, mēs atraisījām saiņus un pārģērbāmies. Savu svīteri es iedevu meitenei. Samirkušos kreklus un virsjakas aizmetām tumsā. Ķermeņa lejasdaļa bija tāpat samirkusi, bet, tā kā līdzi nebija ne lieku bikšu, ne veļas, ar to bija jāsamierinās.

Kamēr viņa noņēmās ar Tumsas radījumu atbaiditāju, es, vairākas reizes pamirkšķinot ar luktura gaismiņu, paziņoju Profesoram: viss kārtībā, esam galā. Nespodrā zvaigznīte tālumā par atbildi nomirkšķināja divas reizes, pēc tam vēl tris un nodzisa. Visapkārt nebija ne gaismas plankumiņa. Dziļuma, augstuma, platuma un garuma jēdzieni pārtrauca savu nevienam nevajadzīgo pastāvēšanu šajā saulē.

Iesim! sacīja tuklīte. Es paskatījos pulkstenī. Bija septiņi un astoņpadsmit minūtes. Televīzijas ziņas iet pilnā sparā. Virszemes cilvēki sēžas brokastot un stūķē savos vēl miegainajos prātos laika prognozi, galvassāpju tablešu reklāmu un informāciju par problēmām japāņu velosipēdu eksportā uz Ameriku. Un nevienai dzīvai dvēselei nav ne jausmas, ka visu šo nakti esmu nomētājies pa pazemes labirintu. Neviens nezina, ko nozīmē peldēt pa melnu tušu ar caurumu vēderā un dēļu brūcītēm uz skausta. Nevienam ne prātā nevar ienākt, ka man atlicis dzīvot šajā pasaulē divdesmit astoņas stundas un četrdesmit divas minūtes. Tādus jaunumus televīzija nerāda.

Ala bija daudz šaurāka nekā tas tunelis, pa kuru bijām te nokļuvuši. Nācās līst četrrāpus. Ar to vēl bija par maz ala kā tāda zarna izlocījās uz visām četrām debespusēm pēc kārtas. Brīžiem ceļš strauji nolaidās lejup, bet pēc tam nācās atkal rāpties uz augšu. Mēs metām sarežģītas cilpas gluži kā pa amerikāņu kalniņiem, virzīdamies uz priekšu ļoti lēni un ar ārkārtīgu piepūli. Šīs mežonīgās katakombas, visdrīzāk, varēja rasties augsnes dabiskās erozijas rezultātā. Pat Tumsas radījumiem nebūtu jēgas speciāli rakt tik samudžinātas ejas.

Pēc trīsdesmit minūtēm mēs nomainījām Tumsas radījumus atbaidošo izstarotāju. Vēl pēc desmit minūtēm šaurā eja aprāvās un mēs bijām nonākuši koridorā ar augstiem griestiem. Šeit bija kluss, tumšs un oda pēc pelējuma kā vecas mājas vestibilā. Mēs atdūrāmies pret ceļa sazarojumu: tas sadalījās burta T veidā. Dīvains vējš pūta no labās uz kreiso pusi. Meitene visapkārt paspīdināja gaismu. Abās pusēs luktura stars aizskrēja, šķēršļus nesastapis, un pazuda tumsā.

-    Kur gan būtu jāiet? es painteresējos.

-     Pa labi, viņa pārliecinoši sacīja. Vējš nāk no tās puses. Pēc vectēva vārdiem, mēs tagad esam zem Sendgajas, bet mums jātiek pa labi, pie Dzingu stadiona.

Es iedomājos pilsētas karti. Ja ir tā, kā viņa saka, virs mūsu galvām vajadzētu būt divām Rāmen ēstuvēm, Kavade grāmatnīcai un Victor studijai. Tepat blakus arī vīriešu frizētavai, uz kuru es gāju. Es jau desmit gadus eju uz to frizētavu.

-    Tur augšā ir mana iecienītā frizētava, es sacīju.

-    Ja? viņa bez īpašas intereses atsaucās.

Es iedomājos, ka Pasaules gala priekšvakarā nebūtu par ļaunu aiziet uz frizētavu. Divdesmit četrās stundās es vienalga neko svarīgu nepaveikšu. Bet aiziet uz pirti, uzvilkt tīras drēbes un apgriezt matus tie ir darbi, kuru dēļ nekad nebūs jākaunas pašam no sevis.

-     Uzmanies! viņa iesaucās. Tumsas radījumu ligzda jau pavisam tuvu. Var dzirdēt to balsis un just smaku. Turies man labi cieši klāt!

Es ieklausījos un ari mēģināju ko saost, tomēr neko neuztvēru. Tikai mazliet tā kā kņudēja ausīs, bet nekādas balsis nedzirdēju.

-    Vai viņi zina, ka mēs tuvojamies?

-    Un kā vēl, viņa atbildēja. Šeit ir Tumsas radījumu valstība. Viņi zina visu, kas notiek daudzu kilometru apkaimē. Tagad viņi ir nikni. Par to, ka mēs esam apgānījuši viņu svētvietu, bet tagad ejam taisnā ceļā uz viņu ligzdu. Ja mūs noķers, tā nebūs joka lieta. Upēc nedomā no manis iet prom. Viņi tevi nogrābs, un tad nu meklē rokā.

Mēs savilkām virvi tā, lai starp mums būtu ne vairāk par pusmetru, un devāmies tālāk.

-    Uzmanies! Te siena beidzas! meitene pēkšņi iekliedzās un pavērsa lukturi pa kreisi. Un tiešām: kreisajā pusē sienas vairs nebija, tās vietā rēgojās melns tukšums. Luktura stars ielauzās bezdibenīgā tumsā un izzuda telpā. Likās, it kā tumsa dzīvotu, elpotu un locītos. Melns, ņudzošs receklis, pretīgs kā atlaidies galerts.

-     Dzirdi? viņa jautāja.

-     Dzirdu, es atbildēju.

Beidzot es uzzināju, kā skan Tumsas radījumu balsis. Pareizāk sakot, tās pat nebija balsis, bet griezīga švirkstoņa, kas lauzās smadzenēs. Tā bija kartupeļu vaboļu armijas sanēšana, kas pārgrieza tumsu un kā urbis asi iegriezās ausis. Niknā švirkstēšana atbalsojās apkārtnes sienās un ieurbās manās bungādiņās. Gribējās nomest lukturi, notupties un ar abām rokām cieši aizspiest ausis. Likās, it kā katrs mana ķermeņa nervs tiktu milzīgā naidā slīpēts ar vīli.

Tas bija absolūtais naids. Nesalīdzināms ne ar kādām citām jūtām. Viņu naids mūs gāza kā spējš vējš, kas cēlies no elles bedrēm, un centās saplacināt kā plāceņus. Viszemiskākie pazemes centieni saliedējās ar izšķobīto laiku vienā murgainā receklī, lai izšķaidītu mūsu ķermeņus pa zemi. Nekad nebiju domājis, ka naids var spiest cilvēku ar tik reālu fizisku smagumu.

-     Neapstājies! viņa ieauroja man ausi. Viņas balss bija aizlūzusi, bet netrīcēja. Viņa nekad nebija uz mani tā kliegusi. Varbūt tāpēc es beidzot pamanīju, ka esmu apstājies.

Viņa no visa spēka vilka virvi, kas saistīja mūsu vidukļus. Uz priekšu! Citādi beigas!

Tomēr manas kājas nekustējās. Viņu naids bija pienaglojis mani pie zemes. Laiks sāka iet atpakaļ, aiznesdams manas smadzenes pie cilvēces sensenās atmiņas. Man vairs nebija, kur iet.

Un te viņa man iecirta pļauku. Tik stipri, ka man uz mirkli aizkrita ausis.

-    Labo! viņa auroja. Labo! Saprati? Sper labo kāju! Labo, ēzeli!

Mana labā kāja pretodamās un vibrēdama lēnām izkustējās no vietas. Uzmācigā spiedzoņa sasniedza apogeju, kā vilusies noraustījās un tā kā nedaudz pierima.

-     Kreiso! viņa auroja, un es virzīju uz priekšu kreiso

kāju.

-    Tā! Vēl soli! Vēl! Dzīvs?

Es it kā teicu, ka jā, taču pats nesapratu, vai tas tiešām pārtapa balsī vai ne. Nolādētie radījumi mūs vilka ņudzošās tumsas pašā viducī, gāzdami ausīs dzīvnieciskas bailes, kas atslēdza kājas un lēnām lavījās uz rokām.

Labi vai slikti, bet es biju spēris soli, un man tūlīt pat sagribējās skriet, ko kājas nes. Biju gatavs uz visu, lai tikai tiktu prom.

Taču viņa, kā uzminējusi manas izjūtas, cieši sagrāba manu plaukstu.

-    Spīdini gaismu zem kājām, viņa pavēlēja. Piespiedies pie sienas un kusties sāniski! Saprati?

-     Sapratu, es atbildēju.

-     Spīdini tikai uz leju!

-     Kāpēc?

-     Tāpēc, ka viņi ir tev degungalā! Pavisam tuvu, viņa čukstēja. Uz viņiem nedrīkst skatīties. Ja ieraudzīsi, vairs nevarēsi pakustēties.

Apgaismodami zemi zem kājām, mēs sāniski virzījāmies pa koridoru. Manu labo vaigu svilināja puvušas zivs smaka. Jutu, ka esmu caurcaurēm ar to piesūcies. Mēs bijām iesūkti milzīgas tārpainas riebeklības kuņģī. Tumsas radījumu spiegšana turpinājās. Nedabiska spiegšana, kas nāca ārā no turienes, kur skaņas vispār nemēdz būt. Bungādiņas izgriezās ar iekšpusi uz āru un pārkaulojās. Kodīgas siekalas ar žults piegaršu sakrājās mutē un neļāvās norities.

Un tomēr es gāju uz priekšu. Nedomādams ne par ko citu kā tikai par savām kājām. Tukllte kaut ko kliedza, bet es nedzirdēju. Biju pilnīgi pārliecināts, ka šo pretīgo spiegšanu neizturēšu. Lai kā es ari censtos, man vairs netikt prom. Tūlīt, tūlīt pēc manis pastiepsies pretīgas ekstremitātes, sagrābs aiz papēžiem un ievilks savā tumsā.

Es vairs nebiju spējīgs saprast, cik ilgi mēs jau pārvietojamies pa šo murgu. Izstarotāja zaļā lampiņa vēl spīdēja. Tātad īpaši ilgi ne. Taču man šķita, ka pagājušas jau kādas divas vai trīs stundas.

Pēkšņi gaiss kļuva citāds. Pretīgā smirdoņa atkāpās, spiediens uz bungādiņām noplaka gluži kā bēgums jūrā. Pretīgā spiedzoņa sāka izklausīties pēc tālām šalkām. Ļaunākajam bijām tikuši garām.

Kad viņa gaismu pavērsa augšup, stari atkal apgaismoja klints sienu. Stāvēdami ar muguru pie sienas, atvilkām elpu un noslaucījām aukstos sviedrus no pieres.

Ļoti ilgi mēs neteicām ne vārda. Tumsas radījumu balsis noklusa, un apkārtni ieskāva nomācošs klusums. Tikai kaut kur tukšumā klusu atbalsojās pret zemi krītošas ūdens lāses.

-     Ko gan viņi tik ļoti nīst? es viņai jautāju.

-    Visu, kas dzīvo zem saules, viņa atbildēja.

-     Nevaru noticēt, ka šifrētāji ar viņiem sadarbojas. Lai arī kādu labumu tas nestu…

Viņa neatbildēja. Tikai ciešāk saspieda manu plaukstu.

-     Paklau, vai zini, ko es tagad domāju?

-     Ko?

-     Es domāju, cik lieliski būtu, ja es varētu aiziet tev līdzi tajā pasaulē.

-     Pametot šo pasauli?

-    Nūja, viņa atbildēja. Tā ir tik garlaicīga. Tavā apziņā dzīvot būtu daudz interesantāk.

Es, neko nesakot, papurināju galvu. Nezinu, kā citi, bet es gan savā apziņā vien dzīvot negribētu. Un arī kāda cita apziņā ne.

-    Jebkurā gadījumā virzīsimies uz priekšu! viņa ierosināja. Pārāk ilgi šeit uzkavēties nedrīkst. Ir jāatrod kanalizācija. Kur ir izeja? Nez, cik tagad ir pulkstenis?

Es uzspīdināju gaismu pulkstenim. Pirksti vēl viegli trīcēja. Droši vien paies labs laiks, kamēr nomierināšos.

-     Astoņi un divdesmit minūtes, es konstatēju.

-    Es nomainīšu izstarotāju, meitene sacīja, ieslēdza jauno aparātu, bet iepriekšējo iestatīja uzlādēs režīmā un aizbāza aiz svārku jostas zem krekla.

Kopš iegājām alā, bija pagājusi tieši stunda. Ja viss ir tā, kā bija teicis Profesors, pēc dažām minūtēm nogriezīsimies ejā zem gleznu galerijas, bet no turienes metrolīnija ir ar roku sasniedzama. Kā nekā metro ir jau daļa no virszemes pasaules. Pasaules, kurā pagaidām vēl nav Tumsas radījumu.

Pēc brīža, kā bija gaidīts, ceļš pagriezās pa kreisi. Mēs iznācām zem ginku alejas. Tā kā bija rudens sākums, ginkiem vēl vajadzēja būt pilniem ar zaļām lapām. Es iedomājos siltās saules starus, zaļās zāles smaržu un pirmo rudens vēju. Būtu gribējies nokrist zālē un skatīties debesīs. Aiziet uz frizētavu, apgriezt matus un tad doties uz Gaiena parku, apgulties zālē un raudzīties debesīs. Un dzert aukstu alu, cik tīk. Pirms beidzas pasaule…

-    Nez, vai debesis tagad ir zilas? es jautāju meitenei, kas gāja man pa priekšu.

-     Debesis? Kā lai es to zinu?

-    Vai tad tu laika prognozi neskatījies?

-     Protams, ne. Es taču visu dienu meklēju tavas mājas.

Es centos atcerēties, vai vakar, izejot no mājas, debesīs bija

zvaigznes, bet velti. Es tikai atcerējos Skyline braucošo jauno pārīti, kas klausījās Duran Duran. Zvaigznes nekādi nevarēju atcerēties. Ja padomā, pēdējos mēnešus ne reizi neesmu iedomājies par zvaigznēm. Ja pirms mēnešiem trim visas zvaigznes būtu nozudušas no debesīm, es to pat ievērojis nebūtu. Es atcerējos tikai sudraba rokassprādzes uz meitenes rokas, ap gumijkoku pie ārdurvīm samestos saldējuma kociņus un tamlīdzīgas lietas. Visa mana dzīve bija tāda kā pusratā vien un bezjēdzīga. Bet es taču būtu varējis piedzimt Dienvidslāvijas laukos aitu fermera ģimenē un dzīvot, katru vakaru skatoties Lielajā Lācī. Skyline, Duran Duran, sudraba rokassprādzes, šaflings, tumši zili tvlda uzvalki šķita kā tālas pagātnes murgains sapnis. Mana atmiņa bija ar pneimatisko presi sapresēta plācenī gluži kā vecs automobilis. Mana atmiņa bija kļuvusi līdzīga banālai kredītkartei. Ja paskatās no priekšpuses, tā šķiet tikai mazliet nedabiska, bet, aplūkojot no sāniem, tā ir gluži bezjēdzīga plāksnīte. No vienas puses tur glabājās visa mana dzīve. No otras -, tā ir tikai plastikāta karte. Un, kamēr to ar īpašu aparātu nenolasa, no tās nav nekāda labuma.

Es jutu: mana pirmā ķēde kļūst plānāka. Atmiņas par šo pasauli plakanas un svešādas. Apziņa pamazām dziest. Personas apliecība top plānāka, pārvēršas par papīra lapu un izzūd pavisam.

Es gāju aiz tuklītes, mehāniski kustinot kājas, un atcerējos pārīti, kas brauca Skyline. Nebija ne jausmas, kāpēc viņi tik ļoti bija aizķērušies atmiņā, taču ne par ko citu nebiju spējīgs domāt. Interesanti, ko viņi pašlaik dara? Tomēr es nekādi nevarēju iedomāties, ar ko varētu nodarboties jauns vīrietis un sieviete pusdeviņos no rīta. Varbūt guļ kā susuri. Bet varbūt pilnā elektrovilcienā brauc uz darbu. Kas to lai zina. Reālās pasaules kārtība slikti ievietojās manā fantāzijā.

Ja es būtu scenārists, sacerētu par viņiem tīri ciešamu seriālu. Viņa ir studente, kas aizbrauc stažēties uz Parīzi un apprecas ar francūzi. Virs cieš autoavārijā un tiek paralizēts. Nogurusi no tādas dzīves, viņa pamet viru, atgriežas Tokijā un sāk strādāt Beļģijas vai Šveices vēstniecībā. Sudraba rokassprādzes ir vienīgās atmiņas par laulības dzīvi. Šeit fonā parādītos Nicas krastmala ziemā. Viņa nekad nenoņem rokassprādzes. Ari, nodarbojoties ar seksu, ne. Viņas vīrietis ir piedalījies notikumos Jasuda [27] zālē un vienmēr nēsā saulesbrilles kā filmas "Pelni un dimants" varonis. Viņš ir jauns televīzijas raidījumu režisors un bieži sapnī redz, kā studentus izgaiņā ar asaru gāzi. Viņa sieva pirms pieciem gadiem izdarīja pašnāvību, pārgriežot vēnas. Šeit atkal retrospekcija. Tā ir nostalģiska drāma ar daudziem atskatiem pagātnē. Ikreiz, kad viņš meitenes kreisajā rokā redz šūpojamies rokassprādzes, viņš atceras sievas pārgrieztās vēnas, tāpēc lūdz, lai meitene pārliek rokassprādzes uz labo roku. "Nekādā ziņā!" viņa atbild. "Es nevalkāju rokassprādzes uz labās rokas!"

Vēl varētu scenārijā iedabūt pianistu kā "Kasablankā". Tādu talantīgu alkoholiķi. Viņam uz klavierēm vienmēr ir glāze tīra džina, kurā viņš spiež citronu. Viņš ir abu kopīgais draugs un zina visus to noslēpumus. Kādreiz ģeniāli spēlējis džezu, bet pamazām savu ģēniju noslīcinājis glāzē.

Mans scenārijs kļuva aizvien muļķīgāks, un es metu pie malas šo dumjo sacerēšanu. Šādam sižetam nav ne mazākā sakara ar realitāti. Tomēr, aizdomājies, kas tad īsti ir realitāte, es apjuku vēl vairāk. Mana realitāte bija trula un smaga kā ar smiltīm piebērta liela kartona kaste, kas savienojumu vietās juka ārā. Jau vairākus mēnešus nebiju paskatījies uz zvaigznēm.

-     Viss. Es vairs nevaru, ierunājos.

-     Ko tu nevari? viņa jautāja.

-    Nevaru vairs to paciest. Tumsu, pelējuma smaku, Tumsas radījumus. Slapjas bikses un caurumu vēderā. Es pat nezinu, kāds ārā ir laiks. Kas šodien par dienu?

-    Vēl mazliet, sacīja meitene. Vēl mazliet, un viss būs galā.

-    Galvā putra, es turpināju. Es nevaru atcerēties ārpasauli. Lai ko domātu, viss pārvēršas par kaut ko nesakarīgu.

-     Par ko tu domāji?

-     Par Kondo Masatomi, Nakano Rjoko un Jamadzaki Cutomu.

-    Aizmirsti! viņa sacīja. Nedomā neko. Jau drīz tiksim no šejienes laukā.

Un es nolēmu neko nedomāt. Taču, tikko biju pārtraucis domāt, tūlīt apjēdzu, ka man kājās ir aukstas un slapjas bikses. Ķermeni kratīja sīki drebuļi, bet brūce vēderā atkal sāka skaudri sāpēt. Tomēr ar visu aukstumu, lai cik dīvaini tas ari būtu, urīnpūslis mani nepavisam netraucēja. Kad es pēdējo reizi biju ko tādu darījis? Es pārmeklēju savu atmiņu kambarus līdz pēdējam kaktiņam, taču pat to nebiju spējīgs atcerēties.

Katrā ziņā kopš brīža, kad biju nonācis pazemē, ar mani tas nebija noticis ne reizi. Pirms tam? Pirms tam es braucu ar mašīnu. Ēdu hamburgeru, redzēju Skyline braucošo pārīti. Vēl pirms tam? Pirms tam es gulēju. Tad atnāca tukllte un mani pamodināja. Vai tad es aizgāju uz tualeti? Šķiet, ka ne. Viņa mani savāca kā ceļojuma somu un izvilka no mājām, tā ka mazmājiņas varoņdarbiem nemaz neiznāca laika. Bet, kas bija vēl pirms tam, es atcerējos visai miglaini. Šķiet, gāju pie ārsta. Ārsts aizšuva manu vēderu. Kas tas bija par ārstu? Neatceros. Kaut kāds ārsts baltā ķiteli aizšuva man brūci mazliet zemāk par nabu. Vai es pirms tam gāju čurāt?

Neatceros.

Droši vien ne. Ja es būtu to darījis, tad atcerētos, kā izskatījās mana brūce. Ja neatceros, visdrīzāk neesmu to darījis. Iznāk, ka es jau ļoti ilgi neesmu kārtojis mazās vajadzības. Cik stundu?

Kā sāku domāt par laiku, tā galvā sākās tāds juceklis kā vistu kūti rītausmā. Divpadsmit stundas? Divdesmit astoņas? Trīsdesmit divas? Kur pazudis mans urīns? Visu šo laiku es dzēru gan alu, gan kolu, gan viskiju. Kas noticis ar šķidrumu manā organismā?

Taču nē. Uz slimnīcu gāju aizvakar. Bet vakar, šķiet, notika kaut kas pavisam cits. Kas īsti man nebija ne jausmas. Vakardiena nebija nekas vairāk kā viens muļķīgs, izplūdis traips. Kā ūdeni sasūcies un neiedomājami uzbildis milzu sīpols.

Visdažādākās lietas un notikumi te tuvojās man, te atkal šāvās projām kā karuselī. Kad man uzšķērda vēderu? Vai tas

bija pirms vai pēc tam, kad es rītausmā sēdēju pie lielveikala kafijas letes? Kad īsti es čurāju? Un kāda velna pēc es tik daudz domāju par to?

-             Ir! viņa paziņoja un satvēra manu elkoni. Kanalizācija! Izeja!

Es izmetu no galvas domas par urīnu un paskatījos uz to vietu sienā, ko ar lukturi apgaismoja meitene. Tur bija atkritumu vada kvadrātveida atvere.

-    Bet tā nav kanalizācija, es piezīmēju.

-            Kanalizācija ir tālāk. Šī ir gaisa šahta. Vai jūti, kāda smirdoņa?

Es pieliecos pie cauruma un paošņāju. Smirdēja tiešām briesmīgi. Taču pēc visiem pazemes jaukumiem pat kanalizācijas smaka šķita kā kaut kas tuvs. Un vējš, kas nāca no cauruma, beidzot bija pavisam īsts.

Pēkšņi zeme viegli notrīcēja: no cauruma atskanēja tālīna metrovilciena dunoņa. Pēc kādām desmit, piecpadsmit sekundēm tā noklusa, it kā kāds to būtu izslēdzis. Viss bija pareizi. Tā bija izeja.

-            Nu tad beidzot! viņa sacīja un noskūpstīja man kaklu. Kā tu jūties?

-             Nejautā neko tādu! es atbildēju. Es pats to nevaru saprast.

Viņa līda caurumā pirmā. Kuplā pēcpuse pazuda atvērumā, un es viņai sekoju. Kādu bridi mēs līdām pa šauru cauruli. Mans lukturis apgaismoja tikai viņas dibenu un lielus. Man viņas lieli atgādināja baltus un gludus kabačus, bet dibena apaļumi, slapju svārku aplipināti, spiedās viens pie otra kā neaizsargāti bērni.

-    Eu! Kur tu esi? viņa kliedza.

-    Tepat! es atsaucos.

-    Te mētājas zābaks!

-     Kas par zābaku?

-     Melns, ādas, vīriešu. Tikai viens.

Es ari ieraudzīju zābaku. Tas bija ļoti vecs, bez papēža. Uz purngala bija sakaltuši balti dubļi.

-    Kā tāds te gadījies?

-    Un kā tev liekas?

lā kā vairāk nekā nebija, ko redzēt, es līdu uz priekšu, lūkodamies uz viņas svārku malu. Pa brīdim tā parāvās augšup, atklājot baltu, nenosmērētu ādas strēmeli. Tajā vietā, kur sievietes kādreiz piestiprināja zeķes, atstājot piecus neapsegtus centimetrus starp zeķēm un zeķturi. Protams, tas bija tad, kad vēl nebija izgudrotas zeķbikses.

ŠI baltās ādas josliņa pēkšņi pamodināja mani senas atmiņas. Vēl no tiem laikiem, kad visi klausījās Džimiju Hendriksu, Cream, Beatles un Otisu Redingu. Es nosvilpoju pāris taktis no Peter&Gordon dziesmas I go to pieces sākuma. Laba dziesma. Mazliet sentimentāla. Daudz labāka nekā tas velna Duran Duran. Bet varbūt es tā domāju tāpēc, kas kļūstu vecs. Kā nekā, tā bija modē pirms divdesmit gadiem. Kas gan pirms divdesmit gadiem varēja iedomāties tādu lietu kā zeķbikses?

-    Kāpēc tu svilpo? viņa uzkliedza.

-     Pats nezinu. Pēkšņi sagribējās.

-    Kas tā par melodiju?

Es pateicu nosaukumu.

-    Tādu dziesmu nezinu.

-    Tā bija populāra tad, kad tevis vēl nebija.

-    Par ko ir tā dziesma?

-     Par to, ka es sadalos gabalos un sprāgstu nost.

-    Un kāpēc tev jāsvilpo tāda dziesma?

Es mirkli padomāju, bet īstu iemeslu nezināju. Tāpat vien bija ienākusi prātā.

-    Velns viņu zina, es atzinos.

Kamēr es mēģināju atcerēties kādu citu dziesmu, bijām nonākuši pie kanalizācijas metru pusotru platas betona caurules. Tās dibenā tecēja pāris centimetru dziļš, duļķains strautiņš. Virs ūdens gar caurules sienām rāpuļoja kaut kādi

radījumi, glumi un slapji kā sūnas. Tālumā aizdunēja kārtējais vilciens, un pa sienām aizdancoja dzeltenu prožektoru mesti nespodri plankumi.

-     Kāpēc kanalizācija ir saistīta ar metrolīniju? es jautāju.

-   Tā nav gluži kanalizācija, viņa paskaidroja. Tā ir gruntsūdeņu savācamā caurule. Protams, te tiek iekšā arī visādi draņķi. Cik tagad pulkstenis?

-     Deviņi un piecdesmit trīs minūtes, es atbildēju.

Viņa izvilka no krekla apakšas Tumsas radījumu atbaidītāju

un ieslēdza to, nomainot iepriekšējo.

-    Nu vēl mazliet. Tikai neatslābinies! Tumsas radījumu spēks darbojas visos metro tuneļos. Tu taču zābaku redzēji?

-     Redzēju gan, es atbildēju.

-     Briesmīgi, vai ne?

-     Nerunā…

Mēs virzījāmies pa cauruli gar strautiņu. Gumijas zoles skaļi šmakstēja, noslāpējot vilcienu dunoņu. Nekad mūžā nebiju bijis tik laimīgs par vilcienu dunu. Vilcieni šķita esam pati dzīve ar saviem jautrajiem svilpieniem un spilgto gaismu. Tajos sakāpa dažādi cilvēki, lasīja avīzes un žurnālus, pēc dažām pieturām kāpa ārā un skrēja tālāk savās ikdienas gaitās. Es atcerējos raibās reklāmas vagonos un pie durvīm izliktās metro maršrutu shēmas. Gindzas līnija tajās vienmēr bija dzeltenā krāsā. Es nezinu, kāpēc tieši dzeltenā, bet tā nu tas bija nolikts. Tāpēc domas par Gindzu man vienmēr ir tikai un vienīgi dzeltenas.

Vilkties līdz izejai nenācās ilgi. Caurules gals bija noslēgts ar dzelzs restēm. Restēs rēgojās caurums tieši tik plats, lai tur varētu izlīst viens cilvēks. Betons un dzelzs stieņi bija kāda necilvēciska spēka deformēti. Es pirmo reizi redzēju ko tādu, par ko varētu Tumsas radījumiem teikt paldies. Ja nebūtu šī cauruma, mums nāktos te palikt līdz pasaules galam un lūkoties uz pasauli kā caur cietuma restēm.

Uz tuneļa sienas krēslā varēja samanīt ugunsdzēsības kasti. Ieslīpi pār sliedēm sniedzās betona stabi ar avārijas gaismiņām. Mēs bijām tik ilgu laiku pavadījuši pazemē, ka acis žilbināja pat to izkliedētā gaisma.

-             Pagaidi mazliet, jāļauj acīm pierast pie gaismas, viņa sacīja. Pēc kādām desmit minūtēm iesim tālāk. Bet pirms iziešanas uz perona pagaidīsim atkal, citādi patiešām kļūsim akli. Kad garām brauks vilcieni, aizmiedz acis un neskaties. Vai saprati?

-     Sapratu, es atbildēju.

Viņa paņēma mani pie rokas, apsēdināja uz betona sausās malas un pati nosēdās blakus.

Dārdēdams tuvojās vilciens. Mēs pieliecāmies un aizvērām acis. Pa aizvērto plakstiņu iekšpusi noaulekšoja dzeltena blāzma, ausis ieskrēja mežonīga kaukoņa un viss aiztraucās tālumā. Pāris lielu asaru izripinājās no aizmiegto plakstiņu apakšas, un es noslaucīju seju ar krekla piedurkni.

-            Tūlīt pieradīsi, viņa mierināja. Arī viņas seja bija slapja no asarām. Palaidīsim garām vēl trīs vilcienus. Acis būs pieradušas, un tad varēsim iet uz staciju, kur Tumsas radījumi mums netiks klāt. Tur tad ari varēsim iziet virszemē.

-    Kādreiz ar mani kaut kas tāds jau ir bijis…

-    Kas īsti? Staigāji pa metro tuneļiem?

-    Tak nē jau… Spilgta gaisma, no kuras asaro acis.

-    Nu, tā jau mēdz gadīties katram.

-            Nē, nē, tā nav. Pavisam īpaša gaisma. Un īpašas acis. Un vēl drausmīgi auksts. Es pārāk ilgi esmu dzīvojis tumsā un esmu atradis no gaismas.

-     Vēl kaut ko atceries?

-    Tikai to. Diemžēl atceros tikai to.

-     Laikam tava atmiņa plūst pretējā virzienā, viņa sacīja.

Viņa piespiedās man klāt, un es ar plecu sajutu viņas krūti.

Slapjajās biksēs es biju izsalis līdz kaulam, un tikai tur, kur pie manis piespiedās viņas krūts, varēju just mazu siltuma saliņu.

-            Vai tev ir kādi plāni virszemei? Kaut kur aiziet, kaut ko padarīt, kādu satikt? viņa jautāja un paskatījās rokas pulkstenī. Vēl ir divdesmit piecas stundas un piecdesmit minūtes.

-            Došos uz mājām, ieiešu vannā. Pārģērbšos. Un tad varbūt aiziešu uz frizētavu, es atbildēju.

-    Tik un tā paliek vēl pāri laiks.

-    Ja paliks tad domāšu.

-           Vai es drīkstu iet tev līdzi? viņa palūdza. Ari es gribētu nomazgāties un pārģērbties.

-     Kā gribi! es paraustīju plecus.

No Aojamas puses nāca vilciens, un mēs atkal pieliecāmies un aizmiedzām acis. Šoreiz tikām cauri bez asarām.

-            Bet tu vēl neesi tik noaudzis, ka būtu jāiet uz frizētavu, viņa teica, uzspīdinot gaismu manai galvai. Turklāt tev noteikti labāk piestāv garāki mati.

-     Visu mūžu bijuši gari. Apnicis.

-            Un tomēr uz frizētavu vēl tā kā par agru. Kad tu pēdējo reizi griezi?

-            Neatceros, es atbildēju. Ko nu par matu griešanu es pat neatceros, kad pēdējo reizi čurāju… Mēnesi veci notikumi likās kā seno laiku vēsture.

-     Bet vai tev būs kādas drēbes, kas varētu derēt man?

-     Nezinu… Diez vai.

-            Būs jau labi. Kaut ko izdomāšu, viņa noteica. Bet vai gulta tev būs vajadzīga?

-     Kā to lai saprot?

-     Nu varbūt izsauksi sievieti, lai nodarbotos ar seksu…

-            Nu nē… Par to es kaut kā neesmu domājis, atzinos. Laikam jau nevajadzēs vis.

-            Vai drīkst, es tur pagulēšos? Man jāatpūšas, pirms iešu pakaļ vectēvam.

-             Guli, protams. Tikai ņem vērā, ka pie manis pastāvīgi ielaužas te šifrētāji, te Sistēmas aģenti, te vēl kādi citi. Es taču tagad esmu slavenība. Pat durvis mājās nav aizslēdzamas.

-     Man par to nospļauties, teica viņa.

Bet viņai taču patiešām nospļauties, es nodomāju. Kā nekā dažādiem cilvēkiem ir nospļauties par pilnīgi dažādām lietām…

No Sibujas brauca trešais vilciens. Es aizmiedzos, aizskaitīju līdz četrpadsmit un vilciens jau bija garām. Acis tikpat kā nesāpēja! Ceļā uz gaismu bijām nogājuši pirmo elles loku. Nenonākdami ne Tumsas radījumu akā, ne nagainās zivs vēderā.

Nu kā? viņa teica, noņēma plaukstu no manas rokas un piecēlās. Pamazām iesim!

Pamājis piecēlos un aiz viņas nokāpu uz sliežu ceļa. Un tad mēs pa gulšņiem sākām iet Aojama-Iččome virzienā.

30 pasaules gals bedre

Kad es no rīta pamodos, viss mežā notikušais šķita kā sapnis. Tomēr tam nevajadzēja būt sapnim. Uz galda, sarāvies kā savārdzis dzīvnieciņš, gulēja vecs akordeons. Viss bija īstenība gan gigantiskā turbīna, ko grieza no pazemes nākošais vējš, gan jaunā pārvaldnieka skumīgā seja, gan mūzikas instrumentu kolekcija.

Taču domas par to visu klejoja manā galvā kā dīvaina atbalss. Bungādiņās grauzās caururbjoša čerkstoņa it kā manā galvā kāds bāztu kaut ko plānu un plakanu. Turklāt galva nesāp. Galva ir pilnīgi skaidra. Tikai visa apkārtne šķiet tāda kā neīsta.

Gulēdams gultā, pārlaidu skatienu istabai. Neko neparastu nemanīju. Griesti, sienas, nelīdzenā grīda, logu aizkari viss bija tāds pats kā vienmēr. Istabas vidū galds, uz galda akordeons. Pie sienas karājās mans mētelis un šalle. No mēteļa kabatas rēgojās cimdi.

Es sasprindzināju visus ķermeņa muskuļus. Nekas nesāpēja. Pat acis neasaroja. Biju pilnīgā kārtībā.

Taču čerkstoņa nerimās. Parupja, pulsējoša un daudzslāņaina. It kā vairākas dažādas skaņas būtu sajaukušās cita ar citu. Es mēģināju aptvert, kur es kaut ko tādu būtu dzirdējis, bet, lai kā ieklausītos, nevarēju saprast, no kurienes šī čerkstoņa nāk. It kā tā veidotos tieši manā galvā.

Es piecēlos no gultas un paskatījos pa logu un tad beidzot sapratu. Tieši zem loga trīs veci vīri raka bedri. Viņu lāpstas ar čerkstoņu iegrauzās sasalušajā zemē. Salā šī skaņa bija īpaši asa, un tāpēc tik ļoti uztrauca mani. Bet vai tur tas suns aprakts? Pēc visa notikušā mani nervi karājās mata galā. Bet varbūt man vienkārši zvana ausīs?

Pulkstenis rādīja jau gandrīz desmit. Es pirmo reizi biju nogulējis tik ilgi. Kāpēc Pulkvedis mani nepamodināja? Izņemot to laiku, kad man bija drudzis, viņš mani katru dienu bija modinājis deviņos, atnesdams uz paplātes brokastis.

Es nogaidīju līdz pusvienpadsmitiem, bet Pulkvedis tā ari neparādījās. Atmetis ar roku, nokāpu lejā uz virtuvi, paņēmu maizi un dzeramo un, atgriezies istabā, vienatnē paēdu brokastis. Iespējams tādēļ, ka ilgu laiku biju pieradis ēst ar viņu kopā, ēdiens kaut kā likās bezgaršīgs. Apēdu tikai pusi maizes, pārējo atstāju zvēriem. Tad uzvilku mēteli, apsēdos uz gultas un gaidīju, kad uguns krāsnī būs kaut cik sasildījusi istabu.

Vakarējais neticamais siltums, kā jau biju gaidījis, ildzis vienu vakaru, pazuda bez pēdām, un istabu, kā vienmēr, piepildīja smagnējs aukstais gaiss. Stipra vēja nebija, ziemas ainava aiz loga tāda pati kā vienmēr. No Ziemeļu kalnu grēdas līdz pat dienvidu līdzenumam debesis aizvilkušās blīviem, smagiem mākoņiem.

Četri veci vīri zem loga turpināja rakt savu bedri.

Četri?

Kad es pirmīt skatījos, bija taču trīs sirmgalvji. Trīs sirmgalvji ar lāpstām raka bedri. Tomēr tagad bija četri. Tātad pievienojies vēl viens? Kas nu tas par brīnumu. Rezidencē vecu vīru papilnam. Četri veci vīri, katrs no savas bedres puses, klusēdami turpināja rakt. Negantais vējš plivināja viņu mētelēnu malas, bet viņi, kā šķita, to īpaši nepārdzīvoja. Salā sasārtuši, viņi bakstīja un bakstīja ar lāpstām zemi. Viens bija tā sakarsis, ka norāva mēteli un pakāra to uz zara.

Istabā pamazām kļuva siltāks. Es apsēdos pie galda, paņēmu akordeonu un lēnām izstiepu plēšas. Pamanīju, ka šī lieta ir daudz smalkāka, nekā man no sākuma bija licies. Plēšas gan bija izbalojušas, bet koka paneļa laka visā visumā bija saglabājusies, un greznais rotājums zaļas zāles stiebri bija gandrīz tāds, kā bijis. Smalks lietišķās mākslas meistaru darinājums un nepavisam ne praktiskai lietošanai paredzēts instruments. Plēšas sastāvējušās, bet izplēšamas viegli. Ir skaidrs, ka akordeonu sen neviens nav aizticis. Kas reiz bijuši tā saimnieki un kā instruments nonācis pilsētā, to man neuzzināt nekad.

Kopumā akordeons bija samērā dīvains. Pirmām kārtām ļoti mazs. Ja labi gribētu, to varētu vai iebāzt mēteļa kabatā. Tomēr par rotaļlietu to ari nenosauksi: tam bija viss, kam pienācās būt īstam akordeonam.

Es izstiepu plēšas, pārskrēju pirkstiem klaviatūru, kas atrodas labajā pusē, bet kreisajā piemeklēju piemērotu akordu. Saspiedis plēšas līdz galam, sastingu un ieklausījos skaņās, kas izplūda telpā.

Lāpstu šņirkstoņa aiz loga nenoklusa. Neprasmīgās rokās instrumenti neskan vienā ritmā, un šis jucekllgums skaidri dzirdams istabā. Logs pa brīdim nodreb no vēja brāzmām. Vai mana akordeona skaņas aizlido līdz sirmgalvjiem? Droši vien ne. Tās ir pārlieku klusas, un ari vējš pūš uz citu pusi.

Pēdējā reize, kad esmu spēlējis akordeonu, bija ļoti sen. Un tam instrumentam vismaz bija klaviatūra. Pie šīm te jocīgajām pogām es pieradu ar lielām grūtībām un lēni. Podziņas izvietotas tik tuvu cita pie citas, it kā instruments būtu domāts sievietēm vai bērniem. Pieaugušam vīrietim pa tām mīcīties tīrā sodība. Un ja vienlaikus vēl arī jāstaipa plēšas…

Kādu stundu vai pat divas tā noņēmies, biju iemācījies daudzmaz veikli paņemt piecus sešus vienkāršus akordus. Tomēr neviena melodija manā galvā neuzpeldēja. Lai cik ari nespaidīju pogas, cenzdamies vismaz kaut ko atcerēties, iznāca viena vienīga kakofonija. Atsevišķu skaņu mehānisks sakopojums, kas nekur un ne pie kā neaizved. Tikai paretam nejauši skaņu savienojumi tā kā mēģina veidot ko sakarīgu, tomēr šis jēgas rēgs tūlīt pat izplēn gaisā.

Varbūt melodiju neizdevās uziet lāpstu šķindoņas dēļ? Protams, iemesls jau nav tikai tas… Tomēr šis troksnis patiešām traucēja koncentrēties. Šķindoņa sita pa smadzenēm tik stipri, it kā sirmgalvji raktu bedri tieši manā galvā. Un, jo ilgāk raka, jo dziļāks kļuva bezdibenis manā galvā.

Pa dienu vējš pieņēmās spēkā, sāka sīki puteņot. Balti putraimi sausi sitās pret stiklu, sabira uz palodzes un tūlīt pat tika aizslaucīti prom. Putraimiem sekos mīksts, smags sniegs, kas sakrāsies kupenās un vairs nekusīs. Un tad visa zeme ietīsies baltā apmetnī. Tā ir iekārtots. Sīkās sniegpārslas ir lielu sniegputeņu priekšvēstnesis.

Bet sirmgalvji, it kā sniegu nemaz nemanītu, turpināja rakt savu bedri. It kā jau iepriekš būtu zinājuši, ka snigs. Neviens neskatījās debesīs, neviens nemeta darbu pie malas, neviens neteica ne vārda. Pat koka zarā pakārtais mētelis tāpat plīvoja vējā.

Nu jau bija seši veci vīri. Divi pienākušie ar lauzni un ķerru. Tas, kuram bija lauznis, stāvēja bedres dibenā un skaldīja zemi, otrs lika zemi ķerrā un veda uz kalna pakāji. Un pat ne stiprās vēja brāzmas nespēja nomākt lāpstu un laužņa radīto troksni.

Atmetis ar roku dziesmas meklēšanai, nometu akordeonu uz galda un, piegājis pie loga, vēroju, kā strādā sirmgalvji. Neviens no viņiem, šķiet, te nebija galvenais. Visi strādāja vienādi, neviens nekomandēja. Viens veikli un ātri skaldīja zemi, četri krāva to ķerrā, sestais veda zemi prom un tad atkal griezās atpakaļ.

Jo ilgāk es skatījos uz bedri, jo vairāk man sāka likties, ka te kaut kas nav tā, kā vajag. Pirmkārt, bedre bija pārlieku liela, lai būtu paredzēta atkritumu izmešanai, otrkārt, kāpēc gan viņiem būtu jārok tādā putenī? Bet varbūt to rok kādam īpašam nolūkam? Tomēr, pat ja būtu tā, līdz nākamajam ritam sniegs to būs atkal aizbēris. Un sirmgalvjiem pienāktos to saprast kaut vai no mākoņiem. Un arī Ziemeļu grēda jau ir pavisam nosnigusi.

Lai cik arī prātoju, es nesapratu, ko šie cilvēki dara. Atgriezos pie krāsniņas, apsēdos krēslā un vēroju kvēlojošās ogles. Laikam jau man nav vairs lemts atcerēties nevienu dziesmu. Vai man ir instruments vai arī nav tam vairs nav nekādas nozīmes. Vari kārtot, kā gribi, visādas skaņas; ja nav Dziesmas, tās ir un paliek vien atsevišķas skaņas.

Uz mana galda noliktais akordeons bija tikai skaista lieta. Man likās, ka nu es labi saprotu Elektrostacijas uzrauga teikto. Viņš bija sacījis: "Nav nepieciešams, lai instruments noteikti skanētu. Ir diezgan jau ar to, ka var paskatīties un papriecāties." Es aizvēru acis un turpināju klausīties sniegā, kas grabināja pa rūti.

Bija pienācis pusdienlaiks. Sirmgalvji pārtrauca darbu un izklīda pa mājām. Lāpstas un lauznis palika turpat zemē.

Es apsēdos pie loga un lūkojos uz bedri, pie kuras vairs nebija ne dvēseles. Pēc brīža izdzirdu, ka Pulkvedis atgriezies klauvēja pie manām durvīm. Viņa mūžīgais šinelis un cepure bija biezi jo biezi apsniguši.

-    Izskatās, ka līdz vakaram būs pamatīgi pieputināts, viņš sacīja. Vai ēdīsi? Es atnesīšu.

-     Paldies! es biju ar mieru.

Pēc kādām desmit minūtēm viņš atgriezās, nesdams katlu, un uzlika to uz plīts. Un tikai pēc tam uzmanīgi novilka šineli un noņēma cepuri kā tāds dzīvnieks, kas līdz ar gadalaiku maiņu nomet bruņas. Pieglaudis ar plaukstu sirmos matus, viņš apsēdās uz krēsla atvilkt elpu.

-     Piedod, ka nevarēju atnākt uz brokastīm, sirmgalvis atvainojās. Kā no rīta uzgāzās darbi nav bijis laika paēst.

-     Vai tad jūs arī rakāt bedri?

-    Bedri? Ak to bedri. Tas darbs nav priekš manis. Kaut gan man, protams, nav nekas pret bedrēm. Pulkvedis tā kā pasmīnēja. Nē, es strādāju Pilsētā.

Ēdiens jau bija uzsilis, un viņš to sadalīja pa šķīvjiem. Tas bija dārzeņu sautējums ar nūdelēm. Viņš papūzdams kāri to ēda.

-     Kam tā bedre galu galā ir domāta? es jautāju.

-    Nekam, sirmgalvis atbildēja, ceļot karoti pie mutes. Viņi raka bedri ar mērķi izrakt bedri. Tādā ziņā tā ir ideāla bedre.

-     Es labi nesaprotu.

-     Tas ir vienkārši. Viņi rok tāpēc, ka grib rakt. Vairāk nekādu mērķu nav.

Es, kožot maizē, aizdomājos par ideālo bedri.

-    Viņi šad tad rok bedres, sirmgalvis paskaidroja. Apmēram tāpat kā es spēlēju ar tevi šahu. Jēgas tam nav nekādas, un ne pie kā tas ari nenoved. Tomēr tas neko nemaina. Nevienam nav vajadzīga jēga, un neviens netaisās kaut kur nonākt. Mēs visi šeit rokam savas ideālās bedres. Kustības bez mērķa. Soļi, kas nekur neaizved. Vai nav lieliski? Neviens nedara pāri, un neviens neņem ļaunā. Neviens nepaskrien garām, un neviens netiek apdzlts. Neviens neuzvar, neviens nezaudē.

-    Man liekas, ka saprotu…

Sirmgalvis vairākas reizes pamāja un, turēdams šķīvi, apēda pēdējo karoti sautējuma.

-     Varbūt tu vairākas lietas Pilsētā patiešām uzskati par dīvainām. Taču mums tas ir dabiski. Dabiski, ideāli, droši. Reiz tu to sapratīsi. Vismaz es to tev novēlētu no visas sirds… Es visu mūžu biju karavīrs un neko nenožēloju. Mana dzīve savā ziņā ir izdevusies. Vēl tagad atceros, kā ož pulveris un asinis, kā mirdz durkļi un aicina kaujā taure, kaut ari to, kādēļ mēs cīnījāmies, esmu aizmirsis. Slava, dzimtenes mīlestība, kaujas gars, naids pret ienaidnieku… Nekas no tā nav palicis. Bet tu, es redzu, ļoti baidies pazaudēt sevi. Es arī baidījos. Tur nav nekā apkaunojoša. Pulkvedis apklusa un vērās tukšumā, it kā meklēdams vārdus. Taču, kad esi pazaudējis sevi, iestājas miers… Tik dziļš miers, kādu tu vēl nekad neesi piedzīvojis. Neaizmirsti to!

Es klusēdams pamāju.

-    Starp citu, Pilsētā dzirdēju par tavu ēnu, Pulkvedis atsāka, ar maizi uzslaukot sautējuma atliekas. Runā, tā esot pavisam vārga. No ēdiena nākot vēmiens. Jau trešo dienu neceļoties augšā no gultas. Ilgi vairs nevilkšot. Būtu nu aizgājis apciemot, ja vien nav nepatīkami. Izskatoties, ka viņa grib tevi satikt.

-    Jā, varētu būt… es izlikos nedaudz apjucis. Man nav nepatīkami. Bet vai Sargs to atļaus?

-     Protams, ļaus. Kad ēna mirst, saimniekam ir tiesības to satikt. Tā ir nolemts. Pilsētai ēnas nāve ir liels notikums, pat Saīgs to nedrīkst traucēt. Un kam tas viņam būtu vajadzīgs…

-     Nu ko, varbūt aiziet tūlīt pat? es, kā pārdomādams, ieturēju pauzi.

-     Dari tā, tas ir labi. Sirmgalvis uzsita man uz pleca. Tieši pagūsi, pirms aizputina ceļu. Lai nu kā, cilvēkam nav nekā tuvāka par ēnu. Ja atvadīsies no tās kā cilvēks, mierīgāk dzīvosi. Ļauj, lai viņa mierīgi nomirst. Lai cik smagi tas būtu viss ir tevis paša labā.

-    Saprotu, es atbildēju, uzvilku mēteli un aptinu ap kaklu šalli.

31 skarbĀ brĪnumzeme biļešu kontrole. Police. Sintētiskie mazgāšanas līdzekļi

Līdz Aojama-Iččome nebija īpaši tālu. Mēs soļojām pa gulšņiem un, kad nāca vilciens, slēpāmies aiz betona balstiem. Logos varēja saskatīt pasažierus. Neviens no viņiem, protams, pat nepameta acis uz mūsu pusi. Metro braucēji nekad neskatās ārā pa logu. Viņi vai nu lasa avīzes, vai ari izklaidīgi raugās sev priekšā. Metro nav nekas vairāk kā ērts veids pārvietoties pa pilsētu. Neviens nebrauc metro, lai izklaidētos.

Cilvēku vagonos nebija daudz, tie gandrīz visi sēdēja. Sastrēgumstunda bija garām. Es atcerējos, ka parasti desmitos no rīta Gindzas līnijā bija daudz vairāk cilvēku.

-     Kas šodien par dienu? es jautāju meitenei.

-     Es nezinu, viņa atbildēja. Es nekad nedomāju par nedēļas dienām.

-    Ir pārāk maz pasažieru, lai būtu darba diena, es noraizējies pašūpoju galvu. Laikam svētdiena.

-     Kas tad būs, ja ir svētdiena?

-     Nekas. Tikai tas, ka tā ir svētdiena.

Pa metro sliedēm iet bija daudz vieglāk, nekā biju domājis. Tunelis bija plašs un bez šķēršļiem, nebija luksoforu, un arī automašīnas nebrauca. Nebija ne dzērāju, ne acis krītošu reklāmu. Signāluguntiņas apgaismoja ceļu zem kājām, un, pateicoties ventilatoriem, ari gaiss bija svaigs. Pēc pazemes puvekļu smakas nebija par ko sūdzēties.

Mēs vispirms palaidām garām vilcienu, kas brauca uz Gindzu, un tad vilcienu, kas devās uz Sibuju. Tad nonācām Aojama-Iččome stacijā. Ja stacijas darbinieki mūs noķers staigājam pa metro sliedēm, būs lielas nepatikšanas. Lai arī kādu iemeslu teiktu, nevarēju iedomāties, ka viņi mums noticēs. Par laimi, platformas pašā galā bija redzamas dzelzs kāpnītes. Ja mēs tiktu līdz tām, nāktos vēl tikai pārkāpt pāri nelielam nožogojumam. Kaut tikai mūs nepamanītu…

Paslēpušies aiz balsta, mēs vērojām, kā no Gindzas puses pienāk kārtējais vilciens, kā atver durvis, tiek vaļā no vieniem pasažieriem un savāc citus. Stacijas dežurants pārbaudīja, vai visi braucēji sakāpuši, parādīja zīmi, ka var braukt, un vilciens pazuda tālumā. Dežurants nozuda. Arī uz pretējās platformas cilvēki formas cepurēs nav redzami.

-    Uz priekšu! nokomandēja tuklīte. Tikai neskrien! Jāiet tā, it kā nekas nebūtu noticis. Ja skriesim, izskatīsimies aizdomīgi.

-     Es sapratu, atbildēju.

Mēs iznirām no balsta aizsega, aizsoļojām līdz platformas galam un uzkāpām pa dzelzs kāpnītēm ar tādu vienaldzību, it kā kaut ko tādu darītu katru dienu. Tad pārkāpām pāri aizžogojumam. Vairāki cilvēki pārsteigti uz mums noskatījās, un mūsu izskats viņos radīja manāmu apjukumu. Izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, no galvas līdz kājām netīri, ar izspūrušiem matiem un netīru asaru pēdām uz šmulīgajām sejām. Nepavisam ne līdzīgi metro strādniekiem. Bet kas gan vēl tā mēdz pastaigāties pa sliedēm?

Kamēr viņi prātoja, mēs aizšmaucām pa platformu līdz turniketiem. Un tikai tad pirmo reizi iedomājāmies par biļetēm. [28]

-     Bet mums taču nav biļešu, es atjēdzos.

-     Var taču teikt, ka pazaudējām, un samaksāt, vai ne? viņa ierosināja.

Es piegāju pie gados jaunā kontroliera un paziņoju, ka mēs esam pazaudējuši biļetes.

-    Vai kārtīgi meklējāt? stacijas darbinieks jautāja. Jums ir tik daudz kabatu. Pameklējiet vēlreiz.

Mēs izlikāmies cītīgi pārmeklējam visus apģērba stūrīšus. Pa to laiku stacijas darbinieks ar aizdomām cieši uz mums skatījās.

-     Nav gan, es teicu.

-     Kādā stacijā jūs iekāpāt?

-     Sibujā.

-     Cik jūs maksājāt? No Sibujas līdz šejienei?

-         Neatceros, es atbildēju. Domāju, ka ap simt divdesmit vai simt četrdesmit jēnām.

-     Neatceraties?

-     Es biju aizdomājies, es paskaidroju.

-         Vai tiešām braucāt no Sibujas? stacijas darbinieks tā kā šaubījās.

-         Šī līnija taču sākas no Sibujas! Kāpēc man vajadzētu jūs mānīt?

-         Bet jūs būtu varējuši pārkāpt no citas stacijas. Līnija taču ir, re, cik gara! Var pārkāpt no Todzai līnijas caur Cudanuma vai Nikobasi.

-     Cudanuma?

-     Nu, piemēram.

-          Labi, cik maksā no Cudanuma? Es samaksāšu. Esat ar mieru?

-    Tad jūs atbraucāt no Cudanuma?

-    Nē, es atbildēju. Mēs nekad neesam bijuši Cudanuma.

-     Tad kāpēc jūs maksāsiet?

-     Bet jūs taču teicāt!

-     Es teicu "piemēram".

Tajā brīdī piebrauca kārtējais vilciens, izkāpa kārtējie pasažieri un turniketus piepildīja ļaužu straumes. Es domīgu skatienu viņus pavadīju. Viņu vidū nebija neviena, kas būtu braucis par zaķi. Mēs turpinājām pārrunas.

-         Nu labi. Cik jāmaksā, lai jūs palaistu mūs vaļā? es jautāju.

-          Maksājiet par to, ko esat nobraukuši, atbildēja kontrolieris.

-     Es saku, ka braucām no Sibujas.

-     Bet jūs taču neatceraties, cik samaksājāt!

-     Kāpēc lai es to atcerētos? es sadusmojos. Vai tad jūs atceraties, cik maksā, piemēram, kafija Makdonaldā?

-    Es nedzeru Makdonalda kafiju, iebilda kontrolieris. Tā ir velta naudas izšķiešana.

-     Es teicu "piemēram", turpināju. Tādas sikas lietas tūlīt pat izbirst no galvas.

-     Visi bezbiļetnieki saka vienu un to pašu. Nāk uz šo pašu platformu un saka, ka braucot no Sibujas.

-     Taču es esmu gatavs samaksāt jebkuru summu! Ar cik pietiktu?

-     Kā lai es to zinu?

Nebija spēka vēl turpināt šo dvēseli plosošo diskusiju. Mēs iebīdījām lodziņā tūkstoš jēnu banknoti un laidāmies prom. Kontrolieris vēl ilgi kaut ko aizmugurē kliedza, bet mēs izlikāmies, ka neko nedzirdam. Kad pasaule taisās teju, teju uz galu, uztraukties par metro biļeti jau nu bija par daudz.

Ārā smidzināja lietus. Sīki pilieniņi bija izmērcējuši kokus un zemi. Kā redzams, lijis bija visu nakti. Mani pārņēma skumjas. Pēdējā, nenovērtējamā diena manā mūžā. Tā negribējās, lai šodien litu lietus! Tāda gadījuma dēļ debesis būtu varējušas ari uz kādu dienu noskaidroties. Lai pēc tam līst kaut veselu mēnesi kā Dž. H. Balarda romānā mani tas vairs neskartu. Bet tagad es gribu gulšņāt zālītē saules staros, klausoties mūziku, un sūkt aukstu alu. Vairāk es neko neprasu.

Tomēr ar visām manām lūgšanām lietus nemaz netaisījās beigties. No debesim, kas šķita kā ietītas vairāku kārtu celofānā, smidzināja tikpat kā bezsvara lāses. Gribējās nopirkt avīzi un uzzināt laika prognozi, taču, lai to izdarītu, būtu vajadzējis atkal iet uz metro, bet vēl vienu tikšanos ar kontrolieri es neizturētu. Nācās iztikt bez prognozes. Neko īpaši priecīgu šī diena vienalga nesolīja. Es pat nezināju, kāda diena ir šodien pirmdiena vai trešdiena.

Visi cilvēki gāja ar lietussargiem. Visi, izņemot mūs. Pamukuši zem kādas augstceltnes ieejas nojumes, mēs bezkaislīgi vērojām šo pilsētu. Gluži kā tūristi Akropoles drupas. Pāri krustojumam šurpu turpu drāza krāsaini automobiļi. Man bija grūti iedomāties, ka dziļi zem kājām plešas Tumsas radījumu savādā pasaule.

-     Labi, ka līst lietus, sacīja meitene.

-     Kāpēc?

-    Ja spīdētu saule, mums asaras tecētu aumaļām.

-     Nūjā… es noteicu.

-     Ko darīsim? jautāja meitene.

-     Vispirms iedzersim ko siltu. Pēc tam uz mājām un vannā.

Mēs iegājām tuvākajā lielveikalā un kafetērijā pie ieejas pasūtījām divas porcijas kukurūzas zupas un vienu sviestmaizi ar šķiņķi un olām. Aiz letes stāvošā meitene, ieraudzījusi mūsu netīrās drēbes, šķita krietni pārsteigta, bet tūlīt pat saņēmās un tīri profesionālā tonī pieņēma pasūtījumu.

-     Divas zupas un vienu sviestmaizi? viņa precizēja.

-    Viss pareizi, es apstiprināju. Tad pajautāju: Kas šodien par dienu?

-     Svētdiena, viņa atbildēja.

-     Redzi nu, es teicu tuklītei. Ko es teicu?

Gaidīdams zupu un sviestmaizi, es nolēmu nosist laiku un atšķīru Sports Nippon, kas bija atstāta blakuskrēslā. Es nedomāju, ka no sporta avīzes lasīšanas būtu kāda jēga, tomēr tas bija daudz labāk nekā nekas. Avīzes datums bija otrais oktobris, svētdiena. Laika prognozes tur nebija, toties samērā sīki tika aprakstīts hipodroma trases stāvoklis. Tur bija rakstīts: "Visticamāk, lietus vakarā mitēsies, bet, neskatoties uz to, pēdējā skriešanās hipodromā notiks bez izmaiņām, un tā droši vien kļūs par diezgan sīvu sacensību." Dzingu stadionā notika pēdējā spēle starp Yakult un Chunichi. Yakult zaudēja ar 2 pret 6. To, ka tieši zem stadiona ir liels Tumsas radījumu perēklis, nezina neviena dzīva dvēsele.

Pēkšņi meitene pieprasīja avīzes pirmo lappusi. Es izjaucu avīzi un viņai to iedevu. Izrādījās, ka viņai vajag rakstu "Vai, norijot spermu, āda kļūst skaista". Zem tā bija virsraksts "Kā mani ielika kanārijputniņu būrītī un izvaroja". Es nevarēju iedomāties, kā var izvarot kādu, kas iebāzts kanārijputniņu būrītī. Noteikti ir kāds īpašs paņēmiens. Lai vai kā, tas noteikti ir apgrūtinošs darbiņš. Es to nekādi nevarētu.

-        Paklau, vai tev patīk, ka meitene norij spermu? pēkšņi viņa man jautāja.

-    Man kaut kā tā… ir vienalga.

-        Bet te ir rakstīts tā: "Parasti vīriešiem orālā seksa laikā patīk, ka sievietes norij spermu. Ar to vīrietis var pārliecināties, ka sieviete viņu pieņem. Apgalvo, ka tas piederoties pie kāda sena rituāla."

-     Nezinu gan… es paraustīju plecus.

-    Vai kāda ir tev norijusi spermu?

-    Neatceros. Laikam jau ne.

-     Hmm… viņa norūca un atkal iebāza degunu avīzē.

Es lasīju par Centrālās ligas un Klusā okeāna ligas cīņām.

Atnesa mūsu pasūtījumu. Mēs izdzērām zupu un uz pusēm

apēdām sviestmaizi. Mutē palika tostermaizes, šķiņķa un olas baltuma garša. Es ar papīra salveti noslauciju lūpas un nopūtos. Tik dziļi nopūšas laikam pāris reižu mūžā.

Izgājuši no lielveikala, mēģinājām noķert taksometru. Garāmgājēji, mūsu izskata nobiedēti, rāvās sāņus, un pagāja labs laiks, līdz apstājās mašīna. Taksometra šoferis bija jauns vīrietis ar gariem matiem. Milzīgs magnetofons, kas atradās blakussēdeklī, dārdināja kādu Police hitu. Es nokliedzos, uz kurieni jābrauc, un atslīgu pret atzveltni.

-        Paklau, kāpēc esat tik netīri? šoferis jautāja, aplūkodams mūs spogulī.

-    Lietū sakāvāmies, meitene atbildēja.

-             0! Tas nu gan! šoferis iesaucās. Paskats jums pūt un palaid. Vai zināt, kas par zilumu ir uz kakla?

-    Zinu gan, es atbildēju.

-    Nu labi. Man pie vienas vietas…

-     Kāpēc tā?

-            Es vadāju tikai tādus, kam varētu patikt roks. Pat tad, ja viņi ir netīri. Vai jums patīk Police?

-     Nav slikti, es laipni atbildēju.

-            Firma man saka: tu, tā teikt, neiedomājies kaut ko tādu palaist. Liec, saka, tikai tēvzemes popšus. Varat iedomāties? Neparko. Manā autiņā Matchi un Macuda Seiko… Tad jau labāk nosprāgt. Police ir vienkārši ideāli. Cauru dienu var klausīties un neapnīk. Vai regeju… Arī labs. Pasažieri, kā ir ar regeju?

-    Viss kārtībā, es atsaucos.

Police beidzās, un šoferis uzlika Boba Mārlija ierakstu. Viss panelis bija vienās kasetēs. Taču es biju pārāk noguris, un man ļoti nāca miegs. Es nebiju spējīgs noskaņoties uz roku, lai gan sirds dziļumos biju pateicīgs puisim, ka viņš bija piekritis mūs aizvest. No sava pusmiega stāvokļa izklaidīgi vēroju, kā šoferis mūzikas ritmā žmiedz stūri un rausta plecus.

Kad mašīna apstājās manas mājas priekšā, es samaksāju rēķinu un pastiepu roku ar tūkstoš jēnu banknoti dzeramnaudai.

-    Nopērc kādu kaseti.

-     Super! šoferis pateicās. Ceru, ka vēl tiksimies.

-    Noteikti, es pamāju.

-             Es, starp citu, esmu pārliecināts, ka pēc gadiem desmit visos takšos spēlēs vienīgi roku! Kā jūs domājat?

-    Būtu labi, es atbildēju.

Tomēr es pats biju pārliecināts par pretējo. Kopš nomira Džims Morisons, bija pagājuši vairāk nekā desmit gadi, bet ne reizi nebiju redzējis taksometru, kurā skanētu Doors. Pasaulē ir lietas, kas mainās. Un ir lietas, kas nemainās. Mūzika taksometros ir viena no tām. Vēl radiouztvērēju laikos taksometros

visu ceļu rullēja japāņu garlaicīgo popmūziku, nejēdzīgus sarunu šovus vai beisbola maču translācijas. Pa lielveikalu skaļruņiem visos laikos skanējis Reimonda Lefebvra orķestris, alus krogos mūžīgā polka, bet visos tirdzniecības kvartālos jau no novembra Ventures Ziemassvētku melodijas.

Mēs ar liftu uzbraucām augšā. Manas durvis, protams, bija ārā no eņģēm, bet kāds tās bija rūpīgi ielicis stenderēs tā ka tās izskatījās aizvērtas. Nezinu, kas to darījis, bet noteikti tas bijis īstens spēkavīrs. Es pabīdīju sāņus dzelzs plāksni kā kromanjonietis akmeni no alas ieejas un ielaidu viņu iekšā. Tad nu jau no iekšpuses atbīdīju durvis vietā tā, lai nevarētu ieskatīties iekšā, un, lai būtu mierīgs prāts, aizliku priekšā durvju ķēdi.

Dzīvoklī valdīja ideāla kārtība.

Uz mirkli pat iedomājos, ka vakarējo grautiņu būšu redzējis kādā briesmīgā pazemes sapnī. Visas mēbeles katra savā vietā, uz grīdas izkaisītā pārtika savākta, saplīsušās pudeles un trauku lauskas pazudušas. Grāmatas un ieraksti atkal plauktos. Apģērbs kārtīgi pakārts skapī. Gan virtuve, gan vannasistaba un guļamistaba spīd un laistās no tīrības. Uz grīdas nebija ne gruzīša, ne plankumiņa.

Un tomēr bija jūtamas demolēšanas pēdas. Televizoram kineskopa vietā rēgojās melns caurums, ledusskapis bija beigts un galīgi tukšs. Viss sagrieztais apģērbs bija izmests, bija palicis tik, cik varētu sabāzt mazā ceļasomā. Bufetē bija palikuši tikai pāris šķīvju un glāzes. Sienas pulkstenis bija apstājies, nedarbojās neviena elektroierīce. Kāds bija rūpīgi pārskatījis visas lietas un aizmetis prom to, kas, viņaprāt, vairs nav lietojams. Dzīvoklis bija kļuvis plašāks un nenoliegšu mājīgāks, nebija nevienas liekas lietas. Dažas labas vajadzīgas mantas droši vien nav, taču, pēc kā man tagad varētu rasties vajadzība, es pat nevarēju iedomāties.

Tūlīt pat devos uz vannasistabu, pārbaudīju gāzes ūdens sildītāju un palaidu vannā ūdeni. Ziepes, skuveklis, zobu birstīte, dvielis un šampūns viss bija savās vietās. Ari duša bija kārtībā. Pat peldmētelis neskarts. Ja ari kaut kā trūka, es vienalga nesapratu, kā īsti.

Kamēr vannā tecēja ūdens, es aizgāju uz istabu un atradu tukllti lasot Balzaka "Zemniekus".

-     Paklau, bet vai tad Francijā ari bijuši ūdri? viņa jautāja.

-     Laikam bija gan, es piekritu.

-     Bet vai tagad ir?

-    Nezinu, es atbildēju. Vēl tikai par ūdriem es šodien neesmu interesējies.

Apsēdos virtuvē uz krēsla un mēģināju savākt domas. Kā tas sanāk? Kāds ir atnācis un izlaizījis katru mana mājokļa stūri? Bet kas gan? Tie drausmoņi no šifrētājiem? Bet varbūt Sistēmas cilvēki? Kāpēc viņi to būtu darījuši, par ko viņi domāja, man nebija ne jausmas. Tomēr, lai kā tas ari būtu, pret anonīmajiem dzīvokļa uzkopējiem es izjutu pateicību. Ir jau patīkami atgriezties uzkoptās mājās.

Kad ūdens bija satecējis, es piedāvāju tuklitei iet vannā pirmajai. Meitene, ielikusi romānā grāmatzīmi, izkāpa no gultas, aizgāja uz virtuvi un sāka izģērbties. Viņa tik dabiski un atklāti čaukstināja drēbes, ka es, sēdēdams gultā, tūlīt pat iedomājos viņu kailu. Viņas augums bija gan bērna, gan pieaugušā ķermenis vienlaikus. Blīva miesa kā piena želeja apņēma viņu mazliet vairāk nekā parasti cilvēku. Un vienlaikus tā bija ļoti vienmērīga apvelšanās: skatoties viņai acis, pavisam viegli varēja aizmirst faktu, ka viņa ir resnlte. Pleci, gurni, kakls, vēderiņš viss bija stingrs un gluds kā vaļa mazulim. Krūtis nebija īpaši lielas, bet tādas, kas tā vien tīko iegulties vīrieša plaukstā. Dibens nevainīgi stingrs.

-     Mans ķermenis nav slikts, vai ne? atskanēja no virtuves.

-     Nav gan, es piekritu.

-    Vai vari aptvert, cik grūti ir uzturēt šādu formu? Vienā laidā te miltainu, te saldu…

Es, neko neatbildējis, pamāju.

Kamēr viņa mazgājās, es novilku kreklu un samirkušās bikses, pārģērbos sausās drēbēs, kādas nu vēl bija, un, iekritis gultā, domāju, ko darīt tālāk. Pulkstenis bija gandrīz pusdivpadsmit. Manā rīcībā vēl ir nedaudz vairāk nekā divdesmit četras stundas. Man jāizveido rīcības plāns. Nebūtu jēdzīgi mūža pēdējo dienu pavadīt šā tā.

Ārā joprojām lija. Smalks, kluss, gandrīz nepamanāms lietus. Ja neredzētu lāses uz stikla, pat nemanītu, ka līst. Zem loga, šļakstinot ūdeni peļķēs, braukalēja mašīnas. No pagalma skanēja bērnu balsis. Tuklite vannasistabā dungoja kaut kādu melodiju. Droši vien jau atkal pašas sacerētu.

Guļu gultā un jūtu, ka pamazām laižos miegā. Taču nevaru atļauties aizmigt. Ja iekritīšu miegā, zaudēšu vairākas stundas no dzīves, tā arī neko nepaveicis.

Bet ko īsti pienāktos darīt par to man ir visai miglains priekšstats. Es noņemu no naktslampiņas pie gultas mazu abažūriņu, līdzīgu nelielam lietussargam, bridi to pagriežu ap pirkstu un nolieku atpakaļ. Lai kā ari būtu, palikt četrās sienās nedrīkst. Kā redzams, jāiet ārā no mājas. Iziešu ārā un tur tad arī izdomāšu.

Iedomājoties, ka man atlicis dzīvot divdesmit četras stundas, sametas jocīgi. Varētu likties, ka ir bezjēdzīgi daudz darāmā, bet, ja sāc domāt, tā īsti nekā nav. Es atkal noņēmu lampas abažūru un virpināju to ap pirkstu. Tad es atcerējos plakātu ar Frankfurtes skatu, kas bija lielveikalā pie sienas. Cauri pilsētai tek upe, pāri upei ir tilts, ūdenī peld balti putni. Pavisam jauka pilsēta. Tāpat kā doma tur pavadīt pēdējās mūža stundas. Taču tikt līdz Frankfurtei divdesmit četrās stundās nav iespējams. Un, pat ja tas būtu iespējams, izredzes pavadīt vairāk nekā desmit stundas lidmašīnā ar mākslīgo aviopārtiku mani nesaistīja nemaz. Turklāt ir ļoti iespējams, ka īstenībā pilsēta nepavisam neizrādīsies tik brīnišķīga kā plakātā. Man negribētos aiziet no šīs pasaules ar vilšanās sajūtu. Un tāpēc ceļošana jāmet no galvas ārā.

Tad paliek viens vienīgs variants smalkas vakariņas dāmas sabiedrībā. Nekādas citas vēlēšanās neuzpeld. Es sameklēju piezīmju grāmatiņā bibliotēkas numuru, piezvanīju un lūdzu savienojumu ar abonementu nodaļu.

-     Hallo!

-             Paldies par konsultācijām vienradžu jautājumos, es sacīju.

-     Paldies tev par vakariņām, viņa atbildēja.

-    Varbūt šodien atkal dosimies vakariņās? es uzaicināju.

-    Vakariņās? viņa atkārtoja. Šodien man ir seminārs.

-     Seminārs? es pārjautāju.

-            Seminārs par upes ūdeņu piesārņojumu. Nu, par zivju izmiršanu sintētisko mazgāšanas līdzekļu dēļ un tādām lietām. Mēs visi kopā to pētām, un šovakar man jāreferē.

-             Izskatās pēc noderīga pētījuma, es pārliecinātā toni teicu.

-            Un kā vēl! Tāpēc, ja varētu, varbūt pārcelsim vakariņas uz rītdienu? Rīt ir pirmdiena, bibliotēka slēgta, varētu pavadīt mierīgu vakaru.

-             Rītvakar manis jau vairs nebūs. Tā nav telefona saruna, bet… Es būšu tālu prom.

-    Tālu? Tu aizbrauc? viņa jautāja.

-     Nu, savā ziņā…

-     Uzgaidi mirklīti!

Viņa nolika klausuli uz galda un sāka sarunāties ar apmeklētāju. Es klausījos bibliotēkas trokšņos. Niķīgi kliedza maza meitenīte, tēvs viņu mierināja. Kādi pirksti klikstināja datora tastatūru. Pasaule tāpat vien griezās kā uzvilkta.

Cilvēki ņēma bibliotēkā grāmatas, metro kontrolieri ķēra bezbiļetniekus, sacīkšu zirgi turpināja skriet lietū.

-             Lauku arhitektūras modernizācija, bija dzirdams, kā viņa skaidro klientam. Ir trīs sējumi F5 plauktā. Apskatieties, lūdzu, tur!

Par atbildi atskanēja neskaidra bubināšana.

-            Es atvainojos, viņa bija atpakaļ pie telefona. Labi! Šo semināru izlaidīšu. Visi, protams, būs neapmierināti…

-    Atvaino!

-            Būs jau labi! Tik un tā šajā apkaimē vairs nav nevienas zivs. Nolasīšu referātu pēc nedēļas nevienam no tā nebūs sliktāk.

-    Tā jau nu ir gan, es noteicu.

-     Kur ēdīsim? Vai pie tevis?

-            Nē, pie manis neiznāks. Ledusskapis ir beigts, trauku tikpat kā vairs nav. Nevar neko pagatavot.

-     Es zinu, viņa sacīja.

-    Zini?

-     Protams. Toties tagad tur ir kārtība, vai ne?

-    Tad tu esi tā, kas visu sakārtoja?

-             Nūja. Nedrīkstēja? Šorīt nolēmu tev aiznest vēl vienu grāmatu. Aizeju durvis izgāztas, istaba savandīta. Tā nu es drusku sakārtoju. Darbu gan mazliet nokavēju. Bet tu taču mani tik gardi pacienāji… Bet varbūt tomēr nevajadzēja?

-     Vai prāts! Gluži otrādi! es atbildēju. Liels paldies!

-             Nu tad atnāc šodien man pakaļ. Svētdienās mēs esam līdz sešiem.

-     Lai iet! es atbildēju. Paldies!

-     Nav par ko! viņa noteica. Tad nolika klausuli.

Kamēr es meklēju piemērotu apģērbu vakariņām, tuklīte

iznāca no vannasistabas. Es viņai iedevu dvieli un peldmēteli. Meitene tos paņēma un, neteikdama ne vārda, brīdi stāvēja kaila manā priekšā. Mitrie mati bija cieši pielipuši pierei un vaigiem, un starp tiem vīdēja mazas, rožainas ausis. Ausīs, kā vienmēr, bija zelta auskari.

-    Tu vienmēr ej vannā ar visiem auskariem? es jautāju.

-            Jā, protams, es taču jau stāstīju, meitene atbildēja. Tie turas stingri, pazust nevar… Vai tev patīk šie auskari?

-     Nē, es atbildēju.

Vannasistabā bija izkārta viņas veļa, svārki un blūze. Rozā krūšturis, rozā biksītes, tumši rozā svārki un bāli rozā blūze. Man uzmetās zosāda. Nevaru ciest, kas vannasistabā žāvē veļu un zeķes. Nezinu, kāpēc tā. Nepatīk, un viss.

Es izmazgāju matus, noskalojos, iztīrīju zobus, noskuvos, uzvilku veļu un bikses. Brūce sāpēja, tomēr vairs ne tik stipri kā vakar. Pirms biju noģērbies, es par to pat neiedomājos.

Tuklīte sēdēja uz gultas malas, žāvēja ar fenu matus un lasīja Balzaku. Lietus nekā negribēja beigties. Vannasistabā sievietes biksītes, gultā sieviete ar grāmatu un fēnu, aiz loga nebeidzams lietus… Biju gluži vai atgriezies vairākus gadus senā pagātnē, tā saucamajā ģimenes dzīvē.

-     Vai tev vajadzīgs fēns? viņa jautāja.

-     Nē, es atbildēju.

Fēnu te bija atstājusi sieva, kad gāja projām. Maniem īsajiem matiem tas nav vajadzīgs.

Es apsēdos viņai blakus, atspiedos pret gultas galu un samiedzu plakstiņus. Gar acīm sāka peldēt krāsaini plankumi. Ja padomā, neesmu izgulējies vairākas diennaktis. Ik reizes, kad centos pagulēt, tiku sadistiski modināts. Es jutu, kā bezdibenlga tumsa velk mani savā dziļumā. Bija tā, it kā visi pasaules Tumsas radījumi staipītu pēc manis savas ķepas un gribētu aizvilkt sev līdzi.

Es atjēdzos un saberzēju seju. Pēc vairāku dienu pārtraukuma atkal nomazgātā un noskūtā āda bija savilkusies un stīva. Šķita, ka es berzētu cita cilvēka seju. Kakls sūrstēja. Divas pretīgās dēles bija sūkušas manas asinis uz nebēdu.

-        Paklau. Viņa pacēla acis no grāmatas. Vai tev negribētos, lai kāds norītu tavu spermu?

-    Tagad nē, es atbildēju.

-     Nav tāda noskaņojuma? -Jā-

-    Un tu arī negribētu ar mani pārgulēt?

-    Tagad nē.

-    Tāpēc, ka esmu resna?

-     Muļķības, es atbildēju. Tev ir ļoti skaists augums.

-     Bet kāpēc tad?

-        Nezinu, es atbildēju. Pats nesaprotu. Taču jūtu, ka man nevajadzētu ar tevi to darīt.

-    Morāles princips? Vai varbūt psihiska ievirze?

-             Ievirze, es atkārtoju. Tas izskanēja negaidīti asi. Es, skatoties griestos, par to nedaudz aizdomājos. Nē taču, protams, tā tas nav. Tad jau, drīzāk, tas ir kas līdzīgs instinktam. Vai nojautai. Bet varbūt mana atmiņa jau sākusi tecēt atpakaļ… Es nevaru tā īsti paskaidrot. Ar tevi pārgulēt gribētos gan. Un pat ļoti. Bet kaut kas mani attur. Tāda sajūta, it kā nebūtu īstais laiks.

Pabāzusi kājas zem spilvena, viņa ieskatījās man tieši acīs.

-    Tu nemelo?

-    Par tādām lietām es nemeloju.

-    Tu tiešām tā domā?

-    Tā es jūtu.

-    Vari pierādīt?

-    Pierādīt? es pārsteigts pārjautāju.

-            Parādi, ka tu patiešām gribi ar mani pārgulēt! Tā, lai es noticētu…

Pirmajā brīdī es apjuku, bet beigu beigās nolēmu atpogāt bikses un parādīt. Biju pārāk noguris, lai meklētu vēl kaut kādus argumentus. Turklāt vēl pavisam neilgi, un manis vairs nebūs šajā pasaulē. Un galu galā no tā, ka es parādīšu septiņpadsmit gadu vecai meitenei stingri piebriedušu locekli, nekāda nacionāla mēroga traģēdija nenotiks.

-             Hmm… viņa novilka, aplūkodama manu argumentu. Vai pieskarties drīkst?

-    Nedrīkst, es sacīju. Bet tas ir pierādījums, vai ne?

-    Jā… Nu labi.

Es aizpogāju bikses. Zem loga lēnām pabrauca garām lielā kravas mašīna.

-    Kad tu iesi pakaļ vectēvam? es jautāju.

-            Kad būšu mazliet pagulējusi un izžūs veļa, viņa atbildēja. Līdz vakaram arī ūdenim vajadzētu kristies. Tad ari došos atpakaļ caur metro.

-    Šitādā laikā tavas mantas neizžūs līdz ritam.

-    Nopietni? viņa pārjautāja. Ko tad lai dara?

-    Aiz stūra ir veļas mazgātava. Vari izžāvēt tur.

-     Bet man nav, ko uzvilkt, ārā ejot!

Es nedaudz palauzīju galvu, bet laba doma neradās. Neatlika nekas cits, kā iet uz veļas mazgātavu pašam. Es iegāju vannasistabā, savācu viņas drēbes un iebāzu Lufthansa polietilēna maisiņā. Tad no savām atlikušajām drēbēm izvēlējos un uzvilku olivzaļas chinos bikses un zilu krekliņu. Uzāvu brūnas mokasīnveida kurpes un dziļi nopūtos. Nenovērtējami dārgās pēdējās mūža dienas daļu man nāksies pazudināt, sēžot uz saliekamā krēsliņa veļas mazgātavā. Pulkstenis rādija 12:17.

32 pasaules GALS Mirstošā ēna

Kad iegāju Sarga būdiņā, Sargs pie aizmugures durvīm skaldīja malku.

-    Drīz sāks kārtīgi putināt, Sargs noteica, rotaļīgi vicinādams cirvīti. Šorīt nomira četri zvēri. Rīt droši vien nomirs vēl vairāk. Šī ziema būs īpaši neganta.

Es novilku cimdus, piegāju pie krāsns un sildīju sastingušos pirkstus. Sargs sīki saskaldīto malku sasēja, iemeta šķūnī un, aizvēris aizmugures durvis, pakāra cirvīti pie sienas. Tad atnāca man blakus un ari sildīja pirkstus.

-     Izskatās, ka tuvākajā laikā man atkal vienam būs jādedzina zvēri. Tava ēna man, protams, labi palīdzēja. Bet ko nu darīsi, tāds jau ir tas mans darbs.

-     Vai ar viņu jau ir tik slikti?

-     Neteiktu gan, ka labi, Sargs atbildēja, nošūpojis galvu. Jau trīs dienas neceļas augšā. Es, protams, viņu pieskatu. Bet vai nu iesi pret likteni… Saki, ko gribi, ir lietas, pār kurām cilvēkam nav varas…

-    Vai es varētu ar viņu aprunāties?

-    Protams. Parunājieties. Bet tikai ne vairāk kā pusstundu. Pēc pusstundas man jāiet dedzināt zvērus.

Es pamāju.

Sargs noņēma no sienas atslēgu saišķi, izgāja pagalmiņā un atslēdza ēnu laukuma dzelzs vārtus. Tad ātri pagāja man garām un, ticis pie būdiņas, atvēra durvis un ielaida mani iekšā. Būdiņa bija tukša, tajā nebija nevienas mēbeles, ledaini aukstā grīda bija izlikta no ķieģeļiem. Pa logu šķirbām drausmīgi pūta. Bija tik auksts, it kā būdiņa būtu celta no ledus.

-    Tā nav mana vaina, teica Sargs, pamanījis manu pētošo skatienu. Nedomā, ka es viņu te turu sava prieka pēc. Ēnām pienākas nomirt šeit. Tā ir jābūt. Es tikai ievēroju noteikumus. Tavai ēnai jau vēl ir paveicies. Reizēm nākas te vienlaikus turēt veselas trīs ēnas…

Man negribējās sarunu vilkt garumā, un es klusēdams pamāju. Man bija skaidrs, ka nevajadzēja viņu atstāt te vienu pašu.

-    Tava ēna ir tur lejā, teica viņš. Kāp lejā, tur ir mazliet siltāks. Tikai gaiss gan ir sliktāks.

Sargs aizgāja uz būdiņas tālāko stūri un pacēla no mitruma uzburbušo pagraba lūkas vāku. Uz leju veda vienkārši sanaglotas koka trepes. Sargs nokāpa pirmais un māja man ar roku. Es nopurināju no mēteļa sniegu un rāpos nopakaļ.

Degunā iesitās kodīga mēslu smaka. Logu šeit nebija, telpa nekad nav tikusi vēdināta. Pagrabs nebija lielāks par parastu pieliekamo, tā trešo daļu aizņēma lāva, uz kuras gulēja mana galīgi novārgusī ēna. Sajutusi mani, viņa pacēla galvu. Zem lāvas es pamanīju māla naktspodu, bet kaktā greizu sametušos galdiņu ar nespodri degošu sveci. Nekā vairāk, kas varētu dot gaismu vai siltumu, te nebija. Zem kājām mitra zeme. Ledains aukstums lien zem apģērba un stindzina līdz pat kaulam. Mana ēna, līdz ausīm ietinusies segā, lūkojas manī ar nekustīgu, nedzīvu skatienu. Izskatās, ka sirmgalvim tiešām būs bijusi taisnība viņa vairs ilgi nevilks.

-    Es tad nu iešu, Sargs sacīja, nicīgi viebdamies no smakas. Parunājieties vien! Viņa jau ir par vārgu, lai varētu tev pieķerties…

Kad Sargs bija prom, ēna ar mājienu piesauca mani klāt, aicinot apsēsties galvgali.

-     Atvaino, viņa čukstēja. Tu varētu uzkāpt augšā un pārbaudīt, vai Sargs nenoklausās.

Es pamāju, uzrāpos pa trepēm, pacēlu lūkas vāku un pārliecinājos, ka augšā neviena nebija.

-     Neviena nav, es sacīju.

-    Mums jāaprunājas! ēna tā kā atdzīvojās. Īstenībā es neesmu tik savārgusi, kā izskatos. Protams, ar veselību nav diez cik labi. Bet nelabuma nav, un ari paiet varu pavisam braši. Tā jau ir tikai Sargam domāta komēdija!

-     Kāpēc? Taisies aizbēgt?

-    Protams! Kāpēc tad vēl? Lai pamuļķotos? Toties man ir izdevies iegūt laiku. Mums vajadzētu aiztīties tuvāko trīs dienu laikā, citādi es te izlaidīšu garu no aukstuma. Kauli jau tādi kā no akmens. Kas tur augšā par laiku?

-      Snieg, es atbildēju, bāzdams rokas dziļāk kabatās. Naktī gaidāms sals. Auksts pēc suņa.

-     Kad snieg, nomirst daudz zvēru, teica ēna. Sargam būs vairāk, ko darīt. Jābēg, kamēr viņš ir aizņemts. Kamēr viņš dedzinās zvērus Ābeļu mežā, paņemsi atslēgas, kas viņam karājas pie sienas, un atslēgsi būdu.

-     Bet vārti?

-     Pa vārtiem nevar. Sargs tos slēdz ciet. Un tur ari viss redzams kā uz delnas. Ja viņš tagad būs uzminējis, tad viss ir cauri… Pāri Sienai nevar tikt. Es taču neesmu nekāds putns…

-     Bet kā tad lai aizbēg?

-    Paļaujies uz mani! Man ir tāds plāns, ka tik turies. Es tagad daudz ko zinu par Pilsētu. Man palīdzēja tava karte, un arī Sargs šo to stāstīja. Viņš jau vairs netic, ka es varētu aizbēgt, tāpēc mīļuprāt visu ko izpļāpā. Un tu jau arī esi malacis iemidzināji viņa modrību. Protams, mēs esam velti nosituši daudz laika, bet pagaidām viss notiek pēc plāna. Sargam ir taisnība es šobrīd tiešām esmu par vārgu, lai savienotos ar tevi. Bet gan jau brīvībā atjēgšos, un tad mēs atkal būsim kopā. Un tad būs tā, ka gan es palikšu dzīva, gan ari tu varēsi atkal kļūt tāds, kāds reiz biji.

Es neko neteicu, tikai cieši vēros vārgajā sveces liesmā.

-     Kas ir ar tevi noticis? ēna jautāja.

-     Kāds es biju agrāk?

-     Liecies nu mierā! Vai tiešām tu šaubies?

-    Diemžēl. Es tiešām šaubos. Un kā vēl! Es taču neatceros, kāds esmu bijis. Vai ārpasaule ir tā vērta, lai tajā atgrieztos? Un vai es pats esmu bijis tā vērts, lai pie tā atkal atgrieztos?

Ēna grasījās kaut ko teikt, bet es, pacēlis roku, viņai neļāvu runāt.

-    Pagaidi! Ļauj pateikt līdz galam! Es vairs neatceros, kāds reiz esmu bijis, bet tagad es esmu pieķēries Pilsētai. Man patīk Bibliotēkas meitene, un Pulkvedis ari ir labs cilvēks. Man patīk vērot zvērus. Protams, ziema ir gan skarba, toties jebkurā citā laikā šeit ir ļoti skaisti. Šeit neviens nedara citam pāri un ne ar vienu nestrīdas. Dzīve ir ļoti vienkārša, taču visa kā ir gana! Un visi ir vienlīdzīgi. Neviens ne par ko nesūdzas, neko citiem neņem nost. Jāstrādā ir daudz, bet visi to labprāt dara. Tas ir darbs tikai darba pēc, ja negribi, nedari. Nav ne skaudības, ne nelaimju, ne ciešanu…

-    Ne naudas, ne īpašuma, ne rangu, ēna turpināja manā vietā. Ne tiesu, ne slimnīcu, ne vecuma, ne nāves baiļu. Vai tā?

Es pamāju.

-     Un ko teiksi? Kāpēc lai aizietu no šādas Pilsētas?

-     Tā nu ir gan, ēna noteica un, izvilkusi roku no segas apakšas, ar pirkstu saberzēja izkaltušās lūpas. Es saprotu, par ko tu runā. Pasaule, par kuru tu runā, ir ideāla Utopija. Man nav iemesla tādu apstrīdēt. Tu vari darīt, kā gribi. Ja nu tā, es arī tepat lēnītēm nomiršu… Tomēr tu palaid garām kaut ko svarīgu.

Pēc šiem vārdiem ēnai uznāca klepus. Es pacietīgi gaidīju.

-   Vai atceries manus vārdus par to, ka šī ir kroplīga Pilsēta? viņa turpināja. Ka pilnīgi viss tajā ir nepareizs un neīsts, un tieši tādā nozīmē tā ir pilnīga? Lūk, tā. Tu tagad runā par pilnību. Bet es tev pastāstīšu par kroplīgumu un neīstumu! Klausies labi! Pats galvenais pasaulē nevar būt absolūtas pilnības. Tāpat kā nav iespējams mūžīgais dzinējs. Tu taču zini, ka entropija nemitīgi pieaug. Kā tev šķiet, kādā veidā Pilsēta izlādējas no liekā haosa? Protams, tev ir taisnība: Pilsētā visi varbūt izņemot Sargu dzīvo bez strīdiem, apvainojumiem un kaislībām. Viņiem visa kā pietiek, viņi dzīvo ļoti mierīgu, vienmērīgu dzīvi, kurā nekas nenotiek. Bet kāpēc tā? Varbūt tāpēc, ka viņos pašos kaut kā trūkst?

-    Jā, es to labi saprotu, sacīju.

-    Un tieši tāpēc Pilsēta ir pilnīga. Tāpēc, ka viņi ir atteikušies paši no savas būtības. Tieši caur sevis pazaudēšanu viņu dzīve ir izstiepusies līdz bezgalīgumam. Neviens nenoveco, neviens nemirst. Vai gribi dzīvot mūžīgi? Nav nekā vienkāršāka. Atraujies no savas ēnas kā no nabas saites un nogaidi, līdz tajā būs izsīkusi dzīvība. Kad nav vairs ēnas, nav arī problēmas. Bet dzenāt Pilsētas putas patiešām var bezgalīgi.

-     Dzenāt putas?

-     Par to es vēl pastāstīšu… Galvenais ir tas kas tevī ir īsts un kas nav. Tu man teici, ka šajā Pilsētā nav strīdu, aizvainojumu, kaislību. Lieliski! Ja vien Dievs dos veselību, es aplaudēšu par to ar abām rokām. Taču padomā: ja nav strīdu, aizvainojumu, kaislību nav ari to pretstata. Nav prieka, svētlaimes, mīlestības. Jo tieši tāpēc, ka pastāv izmisums, vilšanās un skumjas, pasaulē rodas arī prieks. Nekur nebūs sajūsmas bez vilšanās. Tas tad ari ir tas īstums… Un vēl ir Mīlestība! Kas tev ir ar to meiteni no Bibliotēkas? Var jau būt, ka tu viņu tiešām mīli, bet šīs jūtas ne pie kā nenonāk. Jo viņai nav šī sava īstuma. Cilvēks, kurš aizmirsis, kas viņš īstenībā ir, nav cilvēks, bet staigājoša mirāža. Kāda jēga pieradināt pie sevis tādu cilvēku? Un kāda jēga būtu mūžīgi dzīvot tādu dzīvi? Ja es nomiršu, tad taču tu kļūsi par vienu no viņiem un nekad neatstāsi Pilsētu…

Smags un auksts klusums pārplūdināja pagrabu. Ēnai atkal uznāca klepus lēkme.

-     Bet es taču nevaru aiziet, atstājot viņu šeit. Lai ari kāda viņa būtu, es viņu mīlu un man viņa ir vajadzīga. Sirdi nepiemānīsi. Ja tagad aizbēgtu kopā ar tevi, es noteikti pēc tam nožēlotu. Bet, ja vienreiz no šejienes būšu aizbēdzis, vairs nekad šurp neatgriezīšos.

-    Sasodīts! noteica ēna, apsēzdamās gultā un atbalstīdamās ar pakausi pret sienu. Ar tevi nav jēgas strīdēties. Mēs jau tik ilgi esam pazīstami, un tu vēl aizvien esi tikpat spītīgs. Ko īsti tu gribi? Lai mēs bēgtu trijatā tu, es un viņa? Bet tas nav iespējams! Cilvēki bez ēnas ārpus Pilsētas robežām dzīvot nespēj.

-    Es to labi saprotu, sacīju. Bet varbūt ir jēga tev bēgt bez manis? Es tev palīdzētu…

-     Nē, tu neesi labi sapratis! Ja es aizbēgšu un atstāšu tevi vienu, tava dzīve pārvērtīsies par murgu. To man stāstīja Sargs. Visas ēnas mirst šeit. Arī tās, kas izdzītas no Pilsētas, atgriežas šurp nomirt. Citādi tās nespēj nomirt līdz galam, bet viņu saimnieki mētājas pa mūžību ar pusbeigtām sava "es" atliekām. Šim nolūkam jau arī ir domāts mežs. Tur dzīvo tie cilvēki, kas nav spējuši līdz galam nogalināt savu ēnu. Citiem vārdiem sakot ja es aizbēgšu viena, tevi izdzīs mežā un tu tur apmaldīsies un tā klīdīsi mūžīgi. Tu taču esi dzirdējis par mežu?

Es pamāju.

-     Bet arī paņemt viņu līdzi uz mežu neiznāks. Šī meitene ir pilnīga tāpēc, ka neatceras, kas viņa ir. Bet pilnīgie cilvēki dzīvo Pilsētā. Dzīvot mežā viņi nevar, un tu vienalga paliksi viens. Tev atliek tikai bēgt kopā ar mani.

-     Bet kur paliek aizmirstais "es"?

-    Ir nu gan Sapņu lasītājs, ēna nopūtās. Kas tad lai to zinātu, ja ne tu?

-     Bet es tiešām nezinu.

-     Nu tad es tev izstāstīšu. Zvēri to aiznes ārpus sienas. Viņi ar elpu ievelk sevi cilvēka atmiņu un izsviež to ārpasaulē. Gluži kā dubļus vai putas, kas Pilsētā sakrājušās pa nakti. Līdz ar ziemas atnākšanu viņi mirst. Bet tos nenogalina ne ziemas aukstums, ne bads. Viņus nogalina cilvēcisko kaislību smagums, ko tiem uzkrāvusi Pilsēta. Kad iestājas pavasaris, piedzimst jauni zvēri. Tik, cik bija nomiruši. Mazuļi paaugas, tieši tāpat uzsūc sevī cilvēku "es", bet pēc tam nomirst. Vai tu gribi pilnību par tādu cenu? Uz vājo un neaizsargāto rēķina, uz to rēķina, kas padevīgi nes savu nastu?

Es neatbildēju, tikai pētīju savu zābaku purngalus.

-     Kad zvēri nomirst, Sargs tiem nocērt galvu, ēna turpināja. Jo tieši tur zvēriem glabājas cilvēka "es". Notīrījis galvaskausus no miesas, Sargs tos uz pusgadu ierok zemē. Tad tie ir atslābuši, tiek izrakti ārā un nodoti Bibliotēkai. Sapņu lasītājs galvaskausu saturu izlaiž brīvībā. Sapņu lasītājam tādam kā tu jābūt jaunienācējam Pilsētā, tādam, kura ēna vēl nav nomirusi. Viņa izlasītie cilvēciskie "es" izlido ārā un izkliedējas atmosfērā. To tad ari nozīmē "vecie sapņi". Vārdu sakot, tu veic sazemēšanas funkciju. Vai saproti, ko es saku?

-     Saprotu, es atbildēju.

-    Kad nomirst Sapņu lasītāja ēna, viņš pamet šo darbu un kļūst par parastu pilsētnieku. Tādējādi Pilsēta līdz bezgalībai spodrina savu pilnību. Klājot vienu nepilnību virsū citai un nolaizot tās putas, kas tad uzpeld virspusē. Vai tā ir īstā pasaule? Vai tādai tai ir jāizskatās? Paskaties uz to no vājo, nepilnīgo būtņu pozīcijas. No zvēru, ēnu un meža cilvēku pozīcijas.

Es ilgi tik ilgi, ka sāka sāpēt acis skatījos sveces liesmā, nesakot ne vārda. Tad, noņēmis brilles, ar plaukstu noslaucīju asaru, kas nez kā bija gadījusies acs kaktiņā.

-    Gaidi mani rīt trijos, es sacīju. Esmu ar mieru. Šī nav tā vieta, kur man jābūt.

33 skarbĀ BRĪNUMZEME Veļas mazgāšana lietainā dienā. Automašīnu noma. Bobs Dilans

Tā kā bija lietaina diena, visi četri veļas mazgātavas žāvējamie aparāti bija aizņemti. Pie katra aparāta durvīm bija piekārtas krāsainas plastmasas somas un maisi. Mazgātavā bija trīs sievietes. Viena izskatījās pēc trīsdesmit piecus līdz četrdesmit gadus vecas mājsaimnieces, pārējās divas pēc studentēm no tuvējām kopmītnēm. Mājsaimniece sēdēja uz saliekamā krēsliņa un, gluži kā skatoties televīziju, cieši vēroja, kā griežas veļa. Studentes turpat blakus šķirstīja modes žurnālus. Kad es iegāju, visas man uzmeta skatienu, bet pēc tam atkal atgriezās pie savas veļas un žurnāliem.

Es apsēdos, uzliku Luflhansa maisiņu uz ceļiem un gaidīju, kad pienāks mana kārta. Tā kā studentēm nekādu saiņu nebija, sapratu, ka viņu veļa jau žāvējas. Sanāk, ka viens no tiem četriem aparātiem nākamajā gājienā būs mans. Daudz laika tam nevajadzēs, es atviegloti nodomāju. Ja te būtu nācies nosēdēt veselu stundu, raugoties, kā griežas veļa, prātā varētu sajukt. Man bija palicis mazāk par diennakti laika.

Sēžot krēslā, es sāku blenzt uz vienu noteiktu punktu sev priekšā un pilnībā atslābinājos. Mazgātava smaržoja pēc sakarsuša žāvētāja un veļas pulvera. Studentes apsprieda džemperu modeļus. Neviena no viņām nebija īpaši skaista. Skaistās meitenes svētdienā nelasa veļas mazgātavā žurnālus.

Žāvējamie aparāti pretēji manām cerībām nekādi neapstājās. Veļas mazgātavai ir veļas mazgātavas likumi, un viens no tiem ir: "Ja skatīsies automātam virsū, tas nebeigs darbu nekad." No ārpuses redzams, ka veļa sen jau ir sausa, bet tvertne tikai griežas un griežas it kā tai kaut kas būtu saķēries.

Es nogaidīju piecpadsmit minūtes, bet tvertne turpināja griezties. Ienāca jauna sieviete ar lielu saini, ielādēja veļas mašīnā veselu klēpi autiņu, iebēra mazgājamo pulveri un iemeta spraugā monētu.

Ļoti nāca miegs, bet aizmigt nedrīkstēja: tā tik vēl trūka, lai kāds atnāktu un ielādētu žāvētājā veļu bez rindas. Es nožēloju, ka nebiju paņēmis līdzi kādu žurnālu. Lasīdams neaizmigtu, un ari laiks būtu īsāks.

Taču, vai manā stāvokli ir jēga īsināt laiku, to es ari pats nesapratu. Varbūt ir jēga to, gluži otrādi, pavilkt garumā? Bet kāda gan jēga vilkt laiku veļas mazgātavā? Pacietība zudis gan laikam, gan pašam.

No domām par laiku sāka sāpēt galva. Laiks tomēr ir ļoti abstrakta kategorija. Ja mēģini ar to izteikt kādus materiālus objektus, galu galā vairs nevari saprast, kam tie pieder vairāk laikam vai materiālajai pasaulei.

Es nolēmu vairs nedomāt par laiku un apsvēru, ko darīšu, kad būšu izgājis no veļas mazgātavas. Vispirms jānopērk apģērbs. Kārtīgs apģērbs. Laika pāršūšanai pie drēbnieka vairs nebija, un es ar sirdssāpēm atteicos no domas par zilu tvīda uzvalku. Žēl, tomēr ko lai dara. Ar biksēm šā tā varētu iztikt. Tātad pietiks, ja nopirkšu labu sportisku žaketi, kreklu un kaklasaiti. Un garu lietusmēteli. Tādā izskatā nav kauns ieiet pat pašā lepnākajā restorānā. Apģērbam aizies kāda pusotra stunda. Droši vien līdz trijiem iepirkšanos būšu beidzis. Tad vēl paliek trīs brīvas stundas līdz sarunātajai tikšanās reizei sešos.

Es mēģināju izprātot, kā tās izmantot, bet nekāda labā doma neuzradās. Miegs un nogurums traucēja manām domām. Turklāt miegainuma cēlonis atradās kaut kur ārpus manis un tam es neko nevarēju padarīt.

Kamēr es mēģināju atšķetināt savas miegainās domas, viens no labās puses žāvētājiem izslēdzās. Pārliecinājies, ka tas nav sapnis, es paskatījos apkārt. Gan mājsaimniece, gan studentes uzmeta skatu tam agregātam, bet neviena no viņām netaisījās piecelties no krēsla. Vadoties pēc veļas mazgātavas noteikumiem, atvēru žāvētāju, izņēmu tur esošo sauso, silto veļu, sabāzu to tukšā plastmasas maisiņā, kas karājās pie durvju roktura, un paņēmu savu maisiņu. Pielādējis aparātu, iemetu spraugā monētu, pārliecinājos, ka tvertne sāk griezties, un atkal apsēdos uz krēsliņa. Pulkstenis rādīja divpadsmit un piecdesmit minūtes.

Un tikai tad es apjēdzu, ka gan mājsaimniece, gan studentes, acis iepletušas, seko katrai manai kustībai. Kad biju atgriezies uz krēsliņa, visas trīs paskatījās uz žāvētāju ar manu veļu un atkal sāka lūkoties manī. Tad arī es paskatījos uz veļu žāvētājā. Te bija divas problēmas. Pirmkārt, tas veļas daudzums, ko biju ielādējis milzīgajā žāvētājā, izskatījās vienkārši nožēlojams. Otrkārt, tā visa bija sieviešu veļa. Un turklāt tikai un vienīgi rozā krāsā. Lai ko ari tagad pasāktu, biju jau pievērsis pārāk lielu uzmanību. Juzdamies kā pēdējais kretīns, paņēmu piepūtušos maisiņu no durvju roktura un nolēmu tuvākās divdesmit minūtes pavadīt kādā citā vietā.

Smalkais lietus, gluži kā gribēdams kaut ko vēstīt pasaulei, turpināja līt un līt. Atvēris lietussargu, klīdu apkārt pa pilsētu. Izgāju no klusā dzīvojamo namu rajona un iegriezos tirdzniecības ieliņā. Gar ieliņas malām rindojās frizētava, maiznīca, sērfinga piederumu veikals (nevarēju ne iedomāties, kāpēc Setagaja rajonā būtu vajadzīgs sērfinga piederumu veikals), tabakas veikaliņš, konditoreja, video noma un ķīmiskā tīrītava. Uz tīrītavas durvīm bija paziņojums: "Lietainās dienās atlaide 10 %". Kāpēc lietainās dienās lai būtu atlaide, to es nevarēju saprast. Plikpauris saimnieks nopietnu sejas izteiksmi gludināja vīriešu virskreklus. Resni vadi pa sienām vijās uz gludināmajiem dēļiem un gludekļiem kā liānas mūžamežā. Tā bija vecmodīga ķīmiskā tīrītava, kurā saimnieks pats gludināja kreklus. Es izjutu simpātijas pret šo plikpauri. Viņš jau nu gan ar skavu pistoli nepiesprauž pie sveša apģērba idiotiskas birkas ar numuriem. Tieši šo birku dēļ es neko nenododu ķīmiskajā tīrītavā.

Pie tīrītavas durvīm bija soliņš ar puķu podiem. Raudzīdamies uz ziediem, es pēkšņi iedomājos, ka pat nezinu, kā šīs puķes sauc. Pavisam parastas podu puķes, zināmas katram normālam cilvēkam. Bet tikai ne man. Zeme podiņos bija salijusi un melna. Es skatījos uz ziediem, un manu dvēseli pildīja rūgta manis paša niecības apjauta. Es dzīvoju šajā pasaulē trīsdesmit piecus gadus un pat gundegu no dālijas neprotu atšķirt…

Šī vecā tīrītava man pēkšņi ļāva nonākt pie diviem atklājumiem. Pirmkārt, kad līst lietus, drēbju tīrīšana ir lētāka. Un, otrkārt, es nepavisam nezināju puķu nosaukumus. Vēl vairāk: gadu gadiem es ik dienas biju gājis garām šai tīrītavai un pat nebiju pamanījis, ka te audzē puķes.

Pa soliņu rāpoja gliemezis, un arī tas man bija jaunatklājums. Līdz šim biju domājis, ka gliemeži uzrodas tikai pēc jūnija lietiem. No vienkārša jautājuma: "Kur gan tādā gadījumā tie paliek visus pārējos mēnešus?" man droši vien izmežģītos smadzenes.

Pacēlis oktobra gliemezi, es to ieliku puķu podā. Pēc tam, mirkli padomājis, uzliku to uz zaļās lapas. Gliemezis bridi uz lapas šūpojās, tad, pieķēries stingrāk, sāka apgūt citādo pasauli.

Iedams atpakaļ, iegriezos tabakas veikaliņā un nopirku paciņu Lark ar garo filtru un šķiltavas. Smēķēšanu biju atmetis pirms pieciem gadiem, bet mūža pēdējā dienā izsmēķēta paciņa neko īpaši ļaunu vairs nevarētu nodarīt. Izgājis uz ielas, izņēmu no paciņas cigareti un aizsmēķēju. Bija dīvaina sajūta pēc ilga laika turēt mutē cigareti. Es lēnām ievilku dūmus un lēnām tos izpūtu. Pirkstu gali viegli notirpa, pa galvu izplūda tikko manāma migla.

Pēc tam es iegāju konditorejā un nopirku četras kūciņas. Visām bija gari nosaukumi franču valodā, kuri man izbira no galvas, tikko kūciņas bija ieliktas kastē. Franču valoda man aizmirsās tūlīt pēc universitātes beigšanas. Gara kā priede pārdevēja neveikli apsēja kūku kasti ar auklu. Man pēkšņi ienāca prātā, ka pa visu savu mūžu nebiju sagrozījis galvu nevienai garai un neveiklai meitenei. Vai tā ir nejaušība vai likumsakarība? Grūti pateikt. Acīmredzot tā tas ir vienkārši sanācis, un viss.

Blakus konditorejai bija video noma, tur es šad tad iegriezos. Tās saimnieki bija aptuveni mana vecuma pāris, sieva īsta skaistule. Divdesmit septiņu collu televizors pie ieejas rādīja Voltera Hila Hard Times. Tā bija filma, kurā Čārlzs Bronsons tēloja nekaunīgu bokseri un Džeimss Koberns bija viņa menedžeris. Iegājis iekšā, es apsēdos apmeklētājiem domātajā dīvānā un nolēmu laika nosišanai paskatīties cīņas skatus.

Aiz letes stāvošā saimniece acīmredzami garlaikojās, un es piedāvāju viņai kūku. Viņa izvēlējās bumbieru kūku, bet es siera kūku. Lēnītēm kožļādams biezpiena masu, es vēroju, kā Čārlzs Bronsons cīnās ar skūtgalvi milzeni. Un, lai gan lielākā daļa skatītāju paredzēja, ka uzvarēs milzenis, es, tā kā šo filmu biju jau redzējis pirms vairākiem gadiem, zināju, ar ko tas viss beigsies. Es notiesāju līdz galam siera kūku, līdz pusei nosmēķēju cigareti, un milzenis jau gulēja nokautā. Pārliecinājies, ka pretinieks vairs necelsies, es piecēlos no dīvāna.

-    Būtu vēl pasēdējis… Un uz kurieni tā jāsteidzas… saimniece kā dziedāt nodziedāja.

Es atbildēju, ka labprāt paliktu gan, bet laiks ņemt ārā veļu no žāvētāja. Un paskatījos pulkstenī. 13:25. Žāvētājs savu padarījis jau pirms tūkstoš gadiem.

-    Ak, ak, es atjēdzos.

-     Nu beidz! Vai tu mūsu ielu nepazīsti? Gan jau kāds atnāks, izvilks ārā, kas izvelkams, un ieliks iekšā, kur jāieliek.

-    Tā gan, es nomurmināju.

-     Tad ienāc nākamnedēļ. Dabūšu priekš tevis kādus trīs vecus Hičkokus.

Izgājis no video nomas, pa to pašu ceļu atgriezos veļas mazgātavā. Paldies Dievam, mazgātavā vairs nebija neviena cilvēka, veļa gaidīja manu atgriešanos. No četriem aparātiem darbojās tikai viens. Iebāzu veļu maisiņā un gāju uz mājām.

Tukllte gultā gulēja kā beigta. Tas ir, es patiešām izbijos, ka viņa tāda varētu būt. Tikai pieliecies pie viņas sejas, es samanīju tikko dzirdamu šņākuļošanu. Es izņēmu no maisiņa veļu un noliku blakus spilvenam. Kas tā būtu par svētlaimi likties viņai blakus un tūlīt pat aizmigt. Tomēr tieši to es nevarēju atļauties.

Es aizgāju uz tualeti, pēc tam uz virtuvi, apsēdos uz krēsla un pavēros apkārt. Visapkārt ap mani karājās, stāvēja, rēgojās daždažādi priekšmeti: ūdens krāns, gāzes boilers, ventilators, gāzes plīts, dažādu izmēru pannas un katli, ledusskapis, tosteris, bufete, nažu statne, Brukbondas tējkanna, elektriskā kanna, kafijas automāts un tā tālāk. Vārdu sakot, virtuve sastāvēja no dažādu veidu ierīcēm un lietām. Es pētīju šis lietas, kuras veidoja virtuvi, un brīnumaina apkārtējās pasaules miera harmonija piepeši piepildīja manu dvēseli.

Kad es ievācos šajā dzīvoklī, man vēl bija sieva. Tas bija apmēram pirms astoņiem gadiem. Toreiz es bieži vien sēdēju naktī pie virtuves galda un lasīju grāmatas. Bet sieva gulēja. Tik klusi, ka es reizēm nobijos, ka viņa varētu būt miegā nomirusi. Lai kādas arī būtu mūsu attiecības, es tomēr mīlēju viņu.

Tā nu es jau veselus astoņus gadus biju nodzīvojis šajā dzīvoklī. No sākuma kopā ar sievu un kaķi. Pirmā, kas aizgāja, bija sieva, pēc tam kaķis. Un tagad taisos aiziet es… Es izsmēķēju cigareti, nobirdinādams pelnus vecā kafijas tasē, un iedzēru vēl ūdeni. Jocīgi gan. Kas mani šeit tur tik ilgus gadus? Es neizjutu īpašu pieķeršanos šai dzīvesvietai. Un ari par lētu es to nevarētu nosaukt. Pa vakariem saule spīd pārāk tieši logos, un ari pārvaldnieks ir nelaipns. Astoņu gadu laikā mana dzīve nepavisam nav kļuvusi gaišāka. Tajā gluži vienkārši kļūst arvien mazāk cilvēku.

Nu labi. Lai nu kā, tagad viss pamazām tuvojas beigām.

Mūžīgā dzīve, velna milti. Nemirstība…

Ja ir taisnība Profesoram, pasaules gals nav vis nāve, bet gan pāreja uz citu pasauli. Tajā es atgriezīšos pats pie sevis un satikšos ar visu pazaudēto un to, ko vēl būs lemts pazaudēt.

Varbūt tā arī ir. Velti vecais tā neteiktu. Ja reiz viņš teica: "Nemirstība," tad tā ari ir. Un tomēr kaut kā grūti noticēt. Pārāk nekonkrēti un abstrakti. Es lieliski zinu, kas es esmu te un tagad. Bet nemirstīgo domas par mūžīgo dzīvošanu es pat iztēloties neesmu spējīgs, kur nu vēl lai domātu par vienradžiem un augstām sienām. Pasaka par Oza zemes burvi ari tā šķiet reālistiskāka.

Ko gan es tādu būtu zaudējis? Es pakasīju galvu un sāku domāt. Zaudējumu, protams, bija pietiekami daudz. Ja izveidotu sīku sarakstu, sanāktu bieza burtnīca. No šā tā biju viegli šķīries, taču pēc tam nožēlojis. Ar kaut ko citu viss bija noticis citādi. Es nemitīgi zaudēju dažādas lietas, cilvēkus, jūtas, atmiņas. Tēlaini izsakoties, mana dzīve jau sen bija kā mētelis ar bezcerīgi caurām kabatām. Ņem kādu adatu un diegu gribi aizlāpīt vienalga nevar. Tad nu sēdi un domā, kā ar to tikt galā, bet kāds noteikti iebāž galvu tavā logā un nokliedzas: "Tava dzīve ir galīga nulle!" Un tev pat nav nekas iebilstams.

Jaunībā es bieži vien domāju: ja vien pacentīšos, spēšu vēl par kaut ko kļūt. Teiksim, atvēršu savu bāru Kasablankā un iepazīšos ar Ingridu Bergmani. Vai ari, ja domātu reālāk (cik nu reāli, tas atkal ir cits jautājums), es izvēlēšos sev tādu dzīvi, kas būtu daudz piemērotāka mana "es" atklāsmei.

Es pat īpaši trenējos, lai mēģinātu mainīt savu būtību. Lasīju "Amerikas uzplaukumu" [29] un trīs reizes noskatījos Easy Rider. Tomēr, gluži kā jahta ar nošķiebtu ķili, vienmēr atgriezos tur, no kurienes biju mēģinājis aizpeldēt prom: atgriezos pie īstenā sevis. Pie tā, kurš vispār nepeld projām, bet paliek krastā un gaida, kad es atgriezīšos.

Vai te ir vērts uz vēl kaut ko cerēt?

Es nezināju. Varbūt nav vērts. Turgeņevs to būtu nosaucis par vilšanos. Dostojevskis par elli. Samersets Moems par realitāti. Tomēr, lai kādos vārdos kāds to sauktu, tas viss attiecas uz mani.

Es nevarēju iedomāties, kas ir Nemirstība. Varbūt tur es tiešām atgūšu zaudēto un izveidošu jaunu sevi. Varbūt beidzot kāds mani tā īsti novērtēs. Kāds gribēs mani darīt laimīgu. Un es patiešām arī kļūšu laimīgs. Tikai tas jau vairs nebūšu šodienas "es". Šodienas "es" pārāk labi atceras, kas patiesībā es esmu. Un tas ir vēstures fakts, kuru nevienam nav pa spēkam mainīt.

Galu galā es pieņēmu lēmumu. Lai galīgi nenojūgtos, uzskatīšu, ka pēc divdesmit divām stundām es vienkārši nomiršu. Ja vēl turpināšu prātot par Nemirstību un pāreju uz citām pasaulēm, manas nabaga domas pārvērtīsies par Dona Huana monologiem un mana pēdējā šīspasaules diena izjuks gabalos.

"Es nomiršu," tā es nolēmu kaut vai ērtības labad. Vismaz, tā domājot, es daudz vairāk līdzinos pats sev. Tūlīt kļuva vieglāk ap sirdi.

Es nodzēsu cigareti un aizgāju uz guļamistabu. Paskatījos uz aizmigušo tuklīti. Mehāniski pārbaudīju kabatas. Un pieķēru sevi pie domas, ka, izņemot maku ar kredītkartēm, man jau vairs nekas nav vajadzīgs. Ar dzīvokļa atslēgām slēdzama nekā nav. Skaitļotāja licence nav vajadzīga. Piezīmju grāmatiņu vairs neievajadzēsies. Mašīnu biju pametis pie Profesora biroja, tātad no mašīnas atslēgām nav nekādas jēgas. Pat no salokāmā naža nav nekāda labuma. Es izgramstīju no kabatām visu sīknaudu un nobēru uz galda.

Vispirms ar vilcienu aizbraucu līdz Gindza, Paul Stuart veikalā nopirku kreklu, kaklasaiti un žaketi un ar American Express samaksāju rēķinu. Uzvilcis mugurā visu jaunu, nostājos pie spoguļa. Visā visumā neizskatījās slikti. Tiesa, olīvkrāsas bikses jau bija bez iegludinātajām vīlēm, bet galu galā viss jau nevar būt bez vainas. Tumši zilajā žaketē un blāvi oranžajā kreklā es izskatījos pēc jauna un daudzsološa reklāmas kompānijas aģenta. Taču jau labāk, nekā pēc troglodita, kas izlīdis no alas tikai tāpēc, lai pēc divdesmit stundām brauktu uz elli.

Piepeši man likās, ka žaketes kreisā piedurkne ir kādu pusotru centimetru īsāka par labo. Es pārbaudīju. Izrādījās, ka vainīga nav žakete. Vienkārši mana kreisā roka bija mazliet garāka nekā labā. Kā tas varēja būt, es nezinu. Labā auss man jau no bērnības bija dzirdīgāka nekā kreisā, bet kreiso roku es nekad nebiju tā īsti nopūlējis ar kādu darbu. Pārdevējs piedāvāja pāris dienu laikā vainu izlabot, bet es, protams, atteicos.

-    Vai jūs spēlējat beisbolu? jautāja pārdevējs, pasniedzot kredītkarti un čeku.

-     Kāpēc jūs tā domājat? es biju pārsteigts.

-    Parasti jebkurš sporta veids mazliet sašķoba augumu, pārdevējs paskaidroja. Cilvēkam, kas ģērbjas pēc eiropiešu modes, nevajadzētu sevi noslogot ar sportu.

Es pateicos un izgāju no veikala. Izrādās, ka pasaule ir pārpilna ar dažādiem likumiem. Vārda tiešā nozīmē uz katra soļa jauns atklājums.

Lietus tāpat vēl lija, bet man bija apnicis vazāties pa veikaliem, un es nolēmu iztikt bez lietusmēteļa. Es iegāju alus bārā un pasūtīju alu ar austerēm. Izrādījās, ka tas ir bārs ar savu stilu no skaļruņiem skanēja Bruknera simfonija. Es nezināju, kura pēc kārtas tā simfonija ir, bet neviens jau nezina Bruknera simfoniju numurus. Lai nu kā Brukneru alus bārā es klausījos pirmo reizi.

Plašajā telpā bija aizņemti tikai trīs galdiņi. Pie viena sēdēja jauns pāris, pie otra miniatūrs večuks ar platmali galvā, pie trešā es. Večuks sīkiem malciņiem dzēra alu, bet puisis un meitene, tikpat kā neaiztiekot krūzes, pusbalsī sarunājās. Parasta aina no alus bāra dzīves lietainā dienā.

Klausoties Brukneru, es uzspiedu citrona sulu uz piecām austerēm, noriju tās, ņemot no šķīvja pulksteņa rādītāju kustības virzienā citu pēc citas, un izdzēru milzīgu kausu alus. Sienas pulksteņa rādītāji tuvojās trim. Zem ciparnīcas karājās bareljefs: lauvu pāris ar atplestām rīklēm un spirālē sagrieztām astēm. Likās, ka zvēri ar ķepām grieztu pulksteni virs sevis kā milzu bumbu. Beidzās Bruknera simfonija, un sākās Ravela "Bolero". Tīri dīvains savienojums.

Es pasūtīju vēl alu un aizgāju uz tualeti. Tur mani gaidīja vēl kāds atklājums. Tekošais šķidrums nekā negribēja beigties. Kā mani varēja būt tik daudz slapjuma, to es nekādi nevarēju saprast. Tā kā nekur nebija jāsteidzas, es stāvēju un domigi raudzījos uz strūklu. Kādas divas minūtes, ne mazāk. Visu šo laiku mūzikas intensitāte man aiz muguras pieauga. Dīvaina nodarbe čurāt "Bolero" pavadījumā. Strūkla šķiet kā pašas mūžības sastindzināta.

Pabeidzis garo čurāšanu, es sapratu, ka esmu pārdzimis. Un paskatījos uz sevi spoguli. Pagreizajā spoguli seja šķita tāda kā svešāda. Es atgriezos pie galdiņa un ķēros pie kārtējā alus. Sagribējās smēķēt, bet Lark paciņa bija palikusi mājās virtuvē. Pasaucis viesmīli, palūdzu Seven Stars un sērkociņus.

Plašajā alus bāra zālē šķita, ka laiks ir apstājies. Bet ļoti drīz lauvas pagrieza ciparnīcu vēl par simt astoņdesmit grādiem un pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri trijiem. Atbalstījies ar elkoņiem pret galdu, es dzēru alu, smēķēju Seven Stars un blenzu uz pulksteņa rādītājiem. Nosist laiku, blenžot uz pulksteni kas var būt vēl bezjēdzīgāk? Taču neko prātīgāku nevarēju izdomāt. Laikam taču cilvēks visas savas darbības plāno ar priekšnoteikumu, ka dzīve turpinās. Atņemiet viņam šo priekšnoteikumu un viņš tūlīt pat būs kā nolēmēts.

Es izvilku kabatas portfeli un pārskaitīju naudas zīmes. Pieci desmitnieki un vairāki tūkstošnieki. [30] Pašā dziļākajā kabatā vēl divdesmit desmitnieku, sastiprinātu ar spraudīti. Bez skaidras naudas bija American Express un Visa karte. Bija ari divas bankas automāta kartes. Tās es pārlauzu uz pusēm un izmetu pelnutraukā. Turpat nonāca baseina abonements, video nomas karte, kafijas atlaižu kuponi un pāris vizītkaršu. Pēc pāris minūtēm pelnutrauks sāka izskatīties pēc urnas ar manas dzīves pīšļiem, bet kabatas portfeli bija vairs tikai nauda, kredītkartes un mašīnas vadītāja apliecība.

Pusčetros es piecēlos, samaksāju rēķinu un izgāju ārā. Kamēr es dzēru alu, lietus bija gandrīz pārstājis. Laba zīme, es nospriedu un neņēmu savu lietussargu no statīva blakus durvīm. Laiks pamazām kļuva labāks, un ap sirdi kļuva aizvien vieglāk.

Bez lietussarga jutos daudz brīvāks. Sagribējās izbaudīt kaut ko jaunu, piemēram, aiziet uz kādu vietu, kur pulcējas daudz cilvēku. Es aizgāju uz Sony ēku, bridi kopā ar arābu tūristiem pavēroju televizora ekrānu, tad nokāpu metro un nopirku Marunouči līnijas biļeti līdz Sindzjuku. Brīdī, kad apsēdos sēdeklī, es iesnaudos, un, kad atjēdzos, vilciens jau bija pienācis Sindzjuku.

Izgājis pa metro kontroles vārtiņiem, atcerējos, ka mantu glabātavā kādus divdesmit soļus no šejienes esmu atstājis galvaskausu un šaflinga datus. Es nezināju, ko ar tiem tagad varētu iesākt, un kvīts man ari nebija līdzi, taču, tā kā nebija nekā cita, ko darīt, nolēmu tos savākt. Es uzkāpu pa stacijas kāpnēm un, piegājis pie mantu glabātavas lodziņa, pateicu, ka esmu pazaudējis uzglabāšanas kvīti.

-    Vai kārtīgi meklējāt? jautāja dežurants.

Es atbildēju, ka meklēju, kā nākas.

-     Kas tā bija par bagāžu?

-    Zila sporta soma ar Nike zīmi uz sāna.

-     Kāda ir tā Nike zīme?

Es paņēmu lapiņu un zīmuli, uzzīmēju salauztu bumerangu un virs tā uzrakstīju NIKE. Dežurants uz to aizdomīgi paskatījās, uz pāris minūtēm pazuda un atgriezās ar manu somu rokā.

-     Šī? -Jā-

Vai jums ir kāds dokuments? Ir vajadzīgs jūsu vārds un adrese.

Es pasniedzu dežurantam vadītāja apliecību. Viņš salīdzināja uzvārdu ar birku pie somas. Tad noņēma birku, nolika to kopā ar pildspalvu uz letes un teica: "Parakstieties šeit!" Es parakstījos, paņēmu somu un izgāju no metro.

Un tikai tad es sapratu, ka zilā sporta soma ar Nike emblēmu man šobrīd nepavisam nepiestāv. Ar Nike sporta somu rokās nevar vest meiteni vakariņās. Varbūt nomainīt somu pret kādu pieklājīgu portfeli? Taču nolādētais galvaskauss bija tik nejaukas formas, ka ietilptu vienīgi milzīgā ceļojumu koferi vai pat boulinga somā. Nu nē, paldies par kūkām! To tik vēl vajadzēja: iet uz restorānu ar boulinga somu!

Visādi izdomājies, nonācu pie secinājuma, ka visprātīgākais būtu noīrēt mašīnu un nomest somu uz aizmugurējā sēdekļa. Tikai tā es varētu to nevazāt apkārt un neuztraukties par to, kā es izskatos. Ja varētu, labāk būtu lepna, Eiropā ražota automašīna. Tas nenozīmē, ka man īpaši patiktu Eiropas mašīnas, bet, tā kā šī ir svarīga diena manā dzīvē, likās, ka tai varētu piestāvēt savā ziņā stilīgs auto. Ja labi padomā, es neesmu braucis ne ar ko citu kā tikai ar sagrabējušām Volkswagen vabolītēm vai mazām Japānas mašīnītēm.

Es iegāju kafejnīcā, paņēmu telefonu grāmatu, sameklēju tuvējos kvartālos veselus četrus automobiļu nomas veikalus un sāku tos apzvanīt. Diemžēl svētdienā un turklāt vēl tūrisma sezonā gandrīz visas mašīnas bija paņemtas, bet ārzemju mašīnu, kā izrādījās, nomas punktos nav vispār. Divās no četrām vietām nebija nevienas vieglās automašīnas. Trešajā palikusi viena Honda Civic. Bet pēdējā viena Toyota Karina 1800 GT TWin-Cam Turbo un viena Toyota Mark II. Meitene pie telefona paskaidroja, ka tās abas ir jaunas un ar stereo sistēmu. Tā kā man tālāka zvanīšana likās apgrūtinoša, es nolēmu palikt pie Karina 1800 GT Twin-Cam Turbo. Nav jēgas mocīties, ja man nekādas īpašās intereses par mašīnām nav. Es ari "marku" no "karinas" atšķiru tikai ar pūlēm.

Tad es aizgāju uz skaņu ierakstu veikalu un nopirku vairākas audio kasetes. Bija Džonija Metisa labākā izlase, Zubina

Mehtas diriģētā Šēnberga "Apskaidrotā nakts", Kenija Barela Stormy Sunday, Djūka Elingtona Popular Ellington, Trevora Pinoka Brandenburg Concertos un dažādas Boba Dilana izlases ar tādām dziesmām kā Like a Rolling Stone. Varens mikslis. Taču man nebija jēgas, kādu mūziku es varētu gribēt klausīties Karina 1800 GT Twin-Cam Turbo. Varbūt es atlaidīšos sēdekli un man sagribēsies dzirdēt Džeimsu Teiloru. Vai ari Vīnes valšus. Vai Police. Vai pat Duran Duran. Varbūt es negribēšu klausīties neko. Kas to lai zina.

Es ieraušu kasetes somā, aizgāju uz automašīnu nomu, apskatīju mašīnu, parādīju vadītāja apliecību un parakstīju līgumu. Salīdzinājumā ar mašīnu, kurā parasti braucu, Karina 1800 GT Twin-Cam Turbo vadītāja sēdeklis izskatījās pēc kosmosa kuģa pilota krēsla. Ja cilvēki, kas pieraduši braukt Karina 1800 GT Twin-Cam Turbo, iekāptu manā mašīnā, varbūt tas viņiem būtu kā ielīst neandertālieša alā. Es ielādēju magnetofonā Bobu Dilanu Watching the River Flow pavadījumā un ilgu laiku pētīju paneli. Nedod Dievs braukšanas laikā sajaukt pogas! Pats savus kauliņus nesavākšu.

Kamēr es citu pēc cita pārbaudīju visus slēdžus un rokturus, no veikala iznāca patīkamā meitene, kas bija noformējusi ligumu.

-     Vai es varu jums palīdzēt? viņa jautāja. Viņas smaids bija tīrs un nevainīgs kā labā televīzijas reklāmā. Sniegbalti zobi, gluds kakls, un arī lūpu krāsa laba.

Es atbildēju, ka viss kārtībā un es tikai visu pārbaudīju, lai pēc tam nav sarežģījumu.

-     Skaidrs, viņa noteica un atkal pasmaidīja. Viņas smaids man atgādināja meiteni, ko es pazinu, kad mācījos vidusskolā. Tā bija gudra un kārtīga meitene, draudzēšanās ar viņu bija līksma un viegla. Pēc skolas viņa bija iestājusies universitātē, apprecējusies ar kādu ultrakreisu radikāli, dzemdējusi dvīņus, bet pēc tam pametusi viru un bērnus un pazudusi nezināmā virzienā. Bija pagājusi puse mūža, un nu es viņu atcerējos, lūkodamies uz auto nomas veikala meiteni. Kurš gan būtu varējis

paredzēt, ka septiņpadsmitgadīgais eņģelis, kas dievināja Dž. D. Selindžeru un Džordžu Harisonu, pēc vairākiem gadiem dzemdēs revolucionāram dvīņus un tad pazudis Dievs zina kur?

-    Ja visi būtu tik uzmanīgi braucēji kā jūs… viņa sacīja.

-     Pēdējiem modeļiem šie datorizētie paneļi ir tik komplicēti, ka neviens pat nemēģina tos daudz pētīt. Bet pēc tam sūdzas par visādām problēmām…

Es pamāju. Paldies Dievam. Tātad ne es vienīgais esmu tāds troglodīts.

-            Sakiet, lūdzu, kura poga jānospiež, lai izvilktu kvadrātsakni no simt astoņdesmit pieci? es jautāju.

-            Šķiet, ka jums būs jāpagaida nākamais modelis, viņa smejoties atbildēja. Tas ir Bobs Dilans, vai ne?

-            Ir gan, es atbildēju. Bobs Dilans dziedāja Positively 4th Street. Laba dziesma ir laba arī pēc divdesmit gadiem.

-            Šķiet, Bobu Dilanu nesajauksi ne ar vienu, viņa pārliecināti turpināja.

-             Vai tāpēc, ka viņš mutes harmonikas spēlē vēl sliktāk par Stīvu Vonderu?

Viņa atkal iesmējās. Man patika viņu smīdināt. Es, par brīnumu, vēl varu likt meitenei smieties.

-            Nē, protams. Viņa balss ir īpaša, viņa paskaidroja. Kā mazam bērnam, kas stāv pie loga un skatās uz lietu.

-             Labs salīdzinājums, es paslavēju. Tas tiešām bija labi teikts. Biju izlasījis vairākas grāmatas par Bobu Dilanu, bet tādu salīdzinājumu nebiju sastapis. Precīzs un smalks. No uzslavas viņa mazliet nosarka.

-    Es īsti nezinu… Es tikai tā jūtu.

-    Ir ļoti grūti izteikt vārdos, ko pats jūti, es pasmaidīju.

-     Visi kaut ko jūt, bet nav īpaši daudz cilvēku, kas prot to precīzi pateikt.

-     Mans sapnis ir uzrakstīt romānu, viņa atzinās.

-            Varu saderēt, ka tā būs ļoti laba grāmata, es pārliecinoši sacīju.

-     Paldies! viņa pateicās.

-     Un tomēr jūsu vienaudzes mūsdienās neklausās Bobu Dilanu.

-    Man patīk veca mūzika, līda kā Bobs Dilans, Beatles, Doors, Byrds, Džimijs Hendrikss…

-    Tas ir lieliski… Es ieskatījos viņai acis. Mums derētu kādreiz satikties un parunāties…

Viņa pasmaidīja un tikko pamanāmi nolieca galvu uz sāniem. Skaistām meitenēm ir savi trīs simti veidu, kā atbildēt uz līdzīgiem priekšlikumiem. Kā saviem vienaudžiem, tā ari trīsdesmit piecus gadus veciem šķirteņiem.

Es pateicu viņai paldies un sāku braukt. Dilans dziedāja Memphis Blues Again. Pēc tikšanās ar meiteni mans garastāvoklis bija jūtami uzlabojies. Un ari tādēļ, ka biju izvēlējies Karina 1800 GT Twin-Cam Turbo.

Paneļa pulkstenis rādija četri un četrdesmit divas minūtes. Pilsēta, zaudējusi saules gaismu, devās pretī tumsai. Es braucu uz mājām, bremzēdams pie katra luksofora. Tas nebija parastais svētdienas sastrēgums: veselu kvartālu bija paralizējusi avārija. Zaļa sporta mašīniņa bija ietriekusies astoņu tonnu kravas automašīnā ar betona blokiem un tagad izskatījās pēc tukšas kartona kārbas, kurai virsū bijis uzsēdies kāds milzu dibens. Kad es piebraucu, apkārt jau rosījās policisti melnos lietusmēteļos, bet zaļo lūžņu kaudzi pieāķēja trosē pie milzīga evakuatora.

Pagāja krietns laiks, līdz es tiku garām avārijas vietai, bet līdz noliktajam tikšanās mirklim vēl bija krietns bridis. Es aizsmēķēju, turpināju klausīties Dobu Dilanu un centos iedomāties, kā tas ir būt par revolucionāra sievu. Patiesībā jau revolucionārs tā nav profesija. Būt politiķim, tā gan ir profesija. Bet revolūcija jau ari ir politika, grozi, kā gribi. Beigu beigās es sapinos un galvu vien nogrozīju.

Par ko runā tāds vīrs pie vakariņu galda pēc darba dienas? Vai tiešām par to, cik ļoti nobriedusi ir revolucionārā situācija?

Bobs Dilans sāka dziedāt Like a Rolling Stone. Es uzspļāvu domām par revolūciju un nolēmu padikt viņam līdzi. Mēs visi kļūstam vecāki. Tas bija tikpat nepārprotami kā lietus aiz loga.

34 pasaules GALS Galvaskausi

Bija redzami lidojam putni. Tie pārpeldēja pār balti sasalušo Rietumu pakalna nogāzi un pazuda no mana redzesloka.

Es, sildoties pie krāsns, dzēru Pulkveža ielieto tēju.

-    Vai ari šodien iesi lasīt sapņus? Pielūko, pret vakaru būs tā saputināts, ka pakalnā vairs neuzrāpsies. Vai tad tu nevari kaut dieniņu atpūsties? sirmgalvis jautāja.

-    Tikai šodien nekādi nedrīkst neiet, es atbildēju.

Sirmgalvis, nogrozījis galvu, izgāja no istabas, bet drīz atgriezās ar ziemas zābaku pāri.

-     Še, uzlaiko! Šie te neslīdēs.

Zābaki bija pašā laikā. Laba zīme.

Ir jāiet. Es aptinu ap kaklu šalli, uzvilku cimdus un uzliku galvā sirmgalvja aizdoto cepuri. Tad aizsprādzēju akordeonu un iebāzu to mēteļa kabatā. Nezinu, kāpēc, bet biju tam tā pieķēries, ka negribējās šķirties.

-    Saudzē sevi! sirmgalvis sacīja. Tagad tev ir grūts laiks. Lai ko arī tu izdomātu atpakaļceļa vairs nebūs.

-    Jā, es saprotu, atbildēju.

Kā jau tas bija gaidāms, bedre bija pamatīgi pieputināta. Pie tās vairs nebija ne sirmgalvju, ne darbarīku. Ja tā turpināsies, līdz rītam bedre būs pilnībā aizbērta. Es stāvēju pie bedres un skatījos krītošajās pārslās. Sniga aizvien blīvāk dažus metrus tālāk nekas nebija saskatāms. Es noņēmu tumšās brilles, ieliku kabatā, līdz pat acīm ietinu seju šallē un kāpu lejā pa pakalna nogāzi. Zem zābaku radzēm gurkstēja sniegs, laiku pa laikam mežā bija dzirdamas putnu balsis. Nez, kā putni jūtas tādā sniegā. Un ko tagad dara zvēri? Ko viņi domā tādā necaurejamā putenī?

Bibliotēkā nonācu kādu stundu agrāk nekā parasti, bet viņa, iekurinājusi krāsni, mani jau gaidīja. Paņēmusi manu mēteli, nopurināja pielipušo sniegu un palīdzēja nodauzīt no zābakiem ledus gabaliņus.

Lai ari vakar te biju, šķitu jau sailgojies pēc Bibliotēkas. Pēc dzeltenās lampas ar matēto abažūru, krāsns siltuma, mutuļojošās kafijkannas smaržas, vecām atmiņām, kas kā neredzami putekļi sagūlušas telpas stūros… Un arī pēc viņas tik mierīgas, gatavas ikkatru brīdi nākt palīgā. Tā visa man tik sen jau pietrūkst. Atslābinājies es iegrimu Bibliotēkas mājīgumā. Tad es iedomājos, ka šo kluso pasauli grasos zaudēt uz mūžiem.

-    Vai ēdīsi tagad? Vai varbūt vēlāk?

-    Nemaz neēdīšu. Kaut kā negribas, es atbildēju.

-    Labi. Kad būsi izsalcis, tūlīt pat saki. Kā būs ar kafiju?

-    Jā, paldies!

Es pakarināju virs uguns slapjos cimdus un, sildīdams pirkstus, raudzījos, kā viņa ielej krūzītēs kafiju. Vienu krūzīti viņa nolika man, bet ar otru rokā apsēdās pati pie galda.

-    Drausmīgi snieg, es teicu. Neko nevar redzēt.

-      Jā… Tā būs vēl vairākas dienas. Kamēr visi mākoņi nebūs nobiruši zemē.

Es apsēdos meitenei pretī un lūkojos viņai sejā. Neizsakāmas skumjas mani vilktin vilka gluži kā dziļā atvarā.

-       Kad beigs snigt, ārā būs tādas kupenas, kādas tu nekad nebūsi redzējis, viņa teica.

-    Un varbūt nekad arī neredzēšu.

Viņa, pacēlusi acis no krūzītes, paskatījās uz mani.

-    Kāpēc? Sniegu jebkurš var redzēt.

-        Paklau, nelasīsim šodien sapņus! Tāpat vien parunāsimies, es ierosināju. Tas ir ļoti svarīgi. Es gribu tev kaut ko pastāstīt un dzirdēt, ko tu par to saki. Vai esi ar mieru?

Pat nenojauzdama, par ko es runāju, viņa sakrustoja pirkstus uz galda un, tukšu skatienu veroties manī, pamāja.

-        Mana ēna mirst, es iesāku. Tu taču arī saproti, ka tik bargu ziemu viņa neizturēs. Ja viņa nomirs, es uz visiem

laikiem aizmirsīšu, kas es tāds esmu. Tāpēc man par kaut ko svarīgu jāizšķiras. Tas skar gan mani, gan tevi. Bet laika ir ļoti maz. Es daudz esmu domājis, bet vienmēr ir viens un tas pats secinājums. Bet nu es esmu izlēmis.

Es dzeru kafiju un nez kuro reizi domāju: vai tikai tā nav kļūda. Nē, viss ir pareizi. Nezaudēt neko man vienalga vairs neizdosies.

-    Rīt es aiziešu no Pilsētas, es turpināju. Es nezinu, pa kurieni un kā es to izdarišu. To man pateiks ēna. Es iešu kopā ar viņu. Mēs atgriezīsimies savā vecajā pasaulē un dzīvosim tur. Man būs atkal sava ēna, es cietīšu un pārdzīvošu, bet pēc tam novecošu un nomiršu. Es domāju, ka tajā pasaulē labāk iederos. Mans "es" visur vilksies man līdzi, tas man kritis uz nerviem un locīs mani, kā vien gribēs. Taču… tu pat iedomāties nevari, cik svarīgi tas man ir.

Viņa skatās taisni uz priekšu it kā uz mani, it kā uz tukšumu, kurā man pienāktos būt.

-    Tev nepatīk Pilsēta?

-     Vai atceries, ka tu teici: ja es meklēju mieru, man šeit patiks. Jā, man patīk šejienes miers un klusums. Un, ja es šeit palikšu un aizmirsīšu sevi, šis miers un klusums kļūs absolūts. Pilsētā nepastāv nekas, kas liktu cilvēkiem ciest. Un varbūt es visu mūžu nožēlošu, ka aizgāju no šejienes. Bet, neskatoties uz to, es nevaru šeit palikt. Manī kaut kas vēl uzrunā mani. Un tas "kaut kas" nemūžam nepiedos, ja es palikšu, bet mana ēna nomirs un ies bojā zvēri. Lai arī kādu mieru es par to saņemtu kā balvu, šo "kaut ko" piemānīt neizdosies. Var jau būt, ka tas drīz vien pazudīs. Bet tas jau ir cits stāsts. Viss, ko mēs zaudējam, atstāj mūsos caurumus, kas neaizaugs ciet nekad. Vai saproti, ko es saku?

Viņa, ilgu laiku klusējot, cieši skatījās uz saviem pirkstiem. Bija jau izzuduši garaiņi, kas cēlās no kafijas krūzītēm. Viss šķita kā pamiris.

-    Tas nozīmē, ka tu nekad vairs neatgriezīsies?

Es pamāju.

-     Pilsētā neatgriežas. Nekad. Pat ja es atkal reiz atnākšu līdz Sienai, vārti vairs neatvērsies.

-     Un tev nemaz nav sāpīgi?

-     Vissāpīgāk ir zaudēt tevi. Tomēr es tevi mīlu, un tas ir pats galvenais. Man negribētos tevi pieradināt un tādējādi sabojāt to, ko tu man nozīmē. Tad jau labāk ir tevi zaudēt tādā veidā, ka tu uz mūžiem paliec manī. Tikai ne otrādi…

Istabu atkal pārņēma klusums. Tikai ogles krāsniņā sprakšķēja, šķiet, skaļāk nekā parasti. Pie sienas līdzās krāsnij karājās mans mētelis, šalle un cepure. To visu man bija devusi Pilsēta. Parastas, vienkāršas drēbes, bet katrās kāda cilvēka siltums.

-     No sākuma es biju domājis palīdzēt ēnai bēgt, bet pats būtu palicis, turpināju. Bet vēlāk sapratu: tad mani izliks mežā un mēs vairs neredzēsimies. Tu taču mežā neizturēsi. Tur dzīvo tikai tie, kas nav spējuši pavisam nogalināt savu ēnu un apmaldījušies savās pusdzīvajās atmiņās. Es palikšu ar savu sačokurojušos dvēseli, bet tu tā ari nepārnāksi pati pie sevis. Tu būsi man vajadzīga, bet nekad neatbildēsi ar to pašu.

Viņa papurināja galvu.

-    Tā ir, viņa klusi teica. Es nezinu, kas es esmu. Mana mamma gan zināja, kas viņa ir. Tāpēc jau viņu aizdzina uz mežu. Es galīgi neatceros sevi, bet labi atceros, kā aizdzina viņu. Vēl tagad par to domāju… Ja es pēkšņi saprastu, kas esmu, es varētu kopā ar mammu dzīvot mežā. Un tu būtu vajadzīgs man tikpat ļoti kā es tev.

Es neticēju savām ausim.

-    Un tu būtu gatava dzīvot mežā tāpēc vien, lai saprastu, kas patiesībā esi?

Viņa cieši vēroja uz galda sakrustotos pirkstus un tad tos atraisīja.

-    Es atceros, ka mana mamma teica: "Tam, kurš sevi atceras, vairāk nav, ko zaudēt." Vai tā ir taisnība?

-     Nezinu, es atbildēju. Bet tava māte tam ticēja. Jautājums ir vai tu tam tici vai ne.

-     Es domāju, ka varētu tam noticēt, viņa atbildēja, cieši ieskatoties man acīs.

-     Noticēt? es pārsteigts pārjautāju. Tu proti ticēt?

-     Iespējams, viņa atbildēja.

-     Paklau, padomā labi! Tā ir ļoti svarīga lieta, es sacīju. Lai kas arī būtu noticis agrāk, kaut kam ticēt tā ir dvēseles pazīme. Iedomājies. Tu esi nolēmusi kaut kam noticēt. Tu pieļauj varbūtību, ka vari tikt nodota, un tad tevi pārņem sāpes un izmisums. Un tomēr tu tici. Tas tad ari ir tavs "es"! Tad iznāk, ka tu zini, kas esi.

Viņa papurināja galvu. Es nezinu. Es tikai domāju par mammu. Es nedomāju, ko ar to darit tālāk. Es tikai jūtu, ka varētu noticēt, un viss.

-    Man šķiet, ka tevī ir palicis kaut kas no tava "es". Bet tas ir aizslēgts ar septiņām atslēgām un uz ārpusi neparādās. Šī saite tevī ir tik dziļi, ka pat Siena to nevar uziet, un tāpēc ari tevi nedzen ārā no Pilsētas.

-Tātad es, gluži tāpat kā mamma, neesmu spējusi pavisam nobendēt savu ēnu?

-    Nē taču! Tava ēna ir patiešām mirusi un apglabāta Ābeļu mežā. Tas ir ierakstīts ari dokumentos. Bet kaut kāda mātes atmiņas daļa tevī ir dzīva. Viņas pārdzīvojumu fragmenti, viņas atmiņu ainas elpo tevī un liek just. Man liekas, ja tu spēsi tos uztaustīt, tad atradīsi sevī to, ko biji meklējusi visu laiku un nebiji spējusi atrast.

Apkārt bija mēms klusums it kā aiz loga krītošais sniegs būtu uzsūcis visas istabas skaņas. Milzu siena sniedzas pār mums un noklausās mūsu sarunu. Kālab gan citādi būtu tāds kapa klusums?

-     Parunāsim par vecajiem sapņiem! es ierosināju. Vai esmu sapratis pareizi, ka zvēri ieelpo Pilsētas iedzīvotāju mirstošo atmiņu?

-    Jā, tā ir. Pēc cilvēka ēnas nāves mūsu "es" nomirst un to pilnībā uzņem zvēri.

-     Tādējādi sanāk, ka, lasot vecos sapņus, es varu atrast tavu "es"?

-      Nē, nevari gan. Mans "es" nenomira kādā vienā gadījumā. Mans "es" ir sadalīts pa vairākām atmiņām un nodots dažādiem zvēriem, un sajaucies ar citu cilvēku tādiem pašiem atmiņas gabaliņiem. Nolasot dažādus galvaskausus, tu nemūžam nepateiksi, kas tur ir no manis, kas no kāda cita. Tāpēc jau tie ir vecie sapņi. Mūžīgais haoss, kuru nevienam nekad neatšķetināt un nesalikt vienotā stāstā…

Es labi sapratu, ko viņa grib pateikt. Es tik daudz dienu biju lasījis vecos sapņus, bet vēl nebiju sapratis neviena fragmenta jēgu. Un tagad man palikusi vairs tikai divdesmit viena stunda. Šīs divdesmit vienas stundas laikā man jātiek līdz viņas atmiņai. Tas bija savādi. Šajā pilsētā, kur cilvēka laiks ir nemirstīgs, man ir tikai divdesmit stundu izvēlei… Es aizvēru acis un dziļi ievilku elpu. Man jāsavāc visi spēki, jāatrod galvenais pavediens, jāpavelk aiz tā un jāizārda tās briesmīgās mežģīnes, kas aizsedz skatu.

-     Ejam pie galvaskausiem! es ierosināju.

-     Kāpēc?

-    Es gribu paskatīties uz tiem un padomāt. Jābūt taču kādai izejai…

Es paņēmu viņu pie rokas. Apgājuši apkārt letei, mēs atvērām durvis un iegājām arhīvā. Meitene uztaustīja elektrības slēdzi pie sienas, blāvi stari apgaismoja plauktos sarindotos neskaitāmos galvaskausus. Zaudējuši krāsu un apklāti ar biezu putekļu kārtu, tie bezgalīgās rindās stiepās rēgainajā krēslā. To mutes bija vaļā visiem vienādā platumā. Tukšie acu dobumi truli urbās tukšumā. Viņu ledainās klusēšanas aukstums bija nosēdies uz arhīva sienām kā tikko pamanāmi izgarojumi. Es stāvēju un aplūkoju cilvēku sapņu aizmigušo armiju. Pa manu ādu rāpoja mironīgs aukstums un koda līdz pat kaulam.

-    Vai tu tiešām domā, ka varēsi mani izlasīt? viņa jautāja, veroties manā sejā.

-     Domāju, ka varēšu, es klusi atbildēju.

-     Kādā veidā?

-             Es to vēl nezinu, es atbildēju. Bet noteikti varu. Ir taču jābūt kādai iespējai. Un es noteikti to atradīšu.

-     Tas ir tāpat, kā upē sameklēt lietus lāsi…

-             Paklau! Cilvēka dzīve nav lietus lāse. Tā nekrīt no debesīm, un to nevar sajaukt ar miljoniem līdzīgo. Tici man, ja vari. Un tad es tevi atradīšu. Šeit it kā ir viss un vienlaikus nav nekā. Bet to, kas man ir vajadzīgs, es noteikti atradīšu.

-    Atrodi mani, pēc brīža viņa lūdza.

35 skarbĀ brĪnumzeme Nagu knaiblītes. Krējuma mērce. Metāla vāze

Mašīnu pie bibliotēkas es novietoju piecos un divdesmit minūtēs. Tā kā bija vēl krietni daudz laika, es nolēmu pastaigāties pa pielijušo pilsētu. Iemetu aci kafejnīcā, izdzēru kafiju un paskatījos televīzijā beisbolu. Pēc tam iegāju izklaides centrā un tur nositu vēl bridi laika. Upi forsēja ienaidnieka tanki, un man tos vajadzēja ar lielgabalu nošaut. No sākuma es uzvarēju, bet jau pēc minūtēm piecām tanki līda man virsū gluži kā prātu zaudējušu lemingu bars un nelikās mierā, līdz nebija nolīdzinājuši manu lielgabalu līdz ar zemi. Tajā brīdī, kad tiku iznicināts, ekrāns kļuva pilnīgi balts no žilbinošiem stariem. Tad parādījās uzraksts "GAME OVER INSERT COIN" [31] . Gribēju izmēģināt laimi vēlreiz un paklausīgi iemetu spraugā kārtējo simt jēnu monētu. Atskanēja mūzika, un man atkal bija savs lielgabala stobrs vesels un neskarts. Tā burtiskā nozīmē bija ciņa, lai zaudētu. Un, paldies Dievam, ja es nezaudētu, spēle nekad nebeigtos, bet spēlei, kas nekad nebeidzas, nav nekādas jēgas. Un ari spēļu centra saimniekam, maigi izsakoties, būtu savas neērtības. Nemaz nerunājot par mani pašu. Un tāpēc mani atkal iznicināja. Kodolsprādziens. "GAME OVER INSERT COIN"…

Blakus spēļu centram bija saimniecības preču veikals, tā skatlogā bija skaisti izstādīti dažāda veida instrumenti. Blakus uzgriežņu atslēgām un urbju komplektiem bija redzami arī elektriskie naglu sitamie un skrūvgrieži. Bija arī vācu pārnēsājamo darbarīku komplekts ādas koferi. Pats koferis nebija lielāks par sieviešu somiņu, bet iekšā bija viss kas, sākot no maziem zāģīšiem un beidzot ar āmuru un elektroskopu. Tam blakus bija trīsdesmit kaltu komplekts. Tā kā līdz šim es nebiju domājis, ka kalta asmeņiem iespējami trīsdesmit varianti, šis komplekts man radīja nelielu šoku. Katrs no trīsdesmit asmeņiem bija nedaudz citāds, un dažiem bija tāda forma, ka nevarēja pat iedomāties, kā tos izmanto.

Salīdzinājumā ar spēļu centra skaļumu saimniecības preču veikalā bija kluss kā aisberga viducī. Aiz letes sēdēja pats saimnieks pusmūža vīrietis ar brillēm un pliku pakausi un ar skrūvgriezi kaut ko centās izjaukt.

Es pārbraucu ar skatienu pār plauktiem un centos atrast nagu knaiblītes. Nagu knaiblītes bija kārtīgi izvietotas blakus skuvekļu komplektam gluži kā kukaiņu kolekcija. Vienas no tām man šķita īpaši dīvainas. Tas bija plakans, piecus centimetrus garš nerūsējoša tērauda gabals, un es nevarēju iedomāties, kur un kā jāuzspiež, lai nogrieztu nagus.

Paņēmis šo sadzīves dizaina brīnumu, es piegāju pie letes.

īpašnieks nolika malā elektrisko olu putotāju, ko bija centies izjaukt ar skrūvgriezi, un parādīja nagu knaiblīšu pielietošanu.

-     Skatieties uzmanīgi! Tas ir viens. Tas ir divi. Tas ir trīs. Un nu ir parastās nagu knaiblītes, vai ne?

-    Traks var palikt, es noteicu. Tiešām ļoti vienkārši. Viņš pārvērta knaiblītes par sākotnējo dzelzs gabalu un iedeva man. Arī man galu galā sanāca knaiblītes.

-    Laba lieta! saimnieks paziņoja, it kā atklājot noslēpumu. Henkel ražojums, kalpos visu mūžu. Ērts ceļojumā. Nerūsē, un ari asmens ir, kā nākas. Var griezt arī suņa nagus.

Es viņam samaksāju divus tūkstošus astoņus simtus jēnu. Viņš ielika knaiblītes melnā ādas futrālītī. Pasniedzis man naudas atlikumu, viņš atsāka darboties ar olu putotāju. Daudzās skrūvītes tika izvietotas pēc lieluma uz baltiem, tīriem šķīvjiem. Uz šķīvjiem sarindotās skrūves izskatījās laimīgas.

Nopircis nagu knaiblītes, es atgriezos mašīnā un, klausoties Brandenburg concertos, gaidīju bibliotekāri. Un pie viena domāju, kāpēc skrūves uz šķīvja izskatījās tik laimīgas. Varbūt tāpēc, ka tās atguva neatkarību kā skrūves un pārstāja būt par olu putotāja daļām. Bet varbūt tām šķita glaimojoši atrasties tādā ekskluzīvā vietā kā baltie šķīvji. Vai nu tā, vai citādi, bet, ja redzi kādu esam tik laimīgu, tā prieks neviļus atnāk pie tevis paša.

Es izvilku no žaketes kabatas nagu knaiblītes, atkal tās saliku, izmēģināju pie personīgā naga un ieliku atpakaļ futrālī. Izrādās, ka ne velti saimniecības preču veikals atgādināja cilvēku neapmeklētu okeanāriju, kurp man tā patika iet bērnībā.

Kad tuvojās seši bibliotēkas slēgšanas laiks, pa durvīm sāka nākt ārā cilvēku bari. Lielākā daļa no tiem bija vidusskolēni, kas mācījās lasītavās. Daudziem uz pleca karājās tādas pašas sporta somas kā man. Pētīdams skolēnus, es pieķēru sevi pie domas, ka viņi visi izskatās tādi kā nedabiski. Katram kaut kas bija pārlieku attīstīts, bet kaut kā cita vēl trūka. Kaut gan varbūt es viņu acis izskatījos vēl nedabiskāks. Tā ir ar to atšķirību starp vecumiem. "Generation gap"[32] kā to šodien sauc.

Vidusskolēnu pūlī bija redzami ari sirmgalvji. Sirmgalvji svētdienu pēcpusdienas pavada, te lasot žurnālus un pārlūkojot četras dažādas avīzes. Un pēc tam, cenšoties iegūtās zināšanas pa ceļam nepazaudēt, kā gudri, nesteidzīgi ziloņi viņi atgriežas mājās, kur gaida vakariņas. Sirmgalvju izskatā nebija jūtams nedabiskums, kādu redzēju pie vidusskolēniem.

Drīz visi apmeklētāji bija prom un noskanēja signāls. Bija seši. Es piepeši sajutu, ka esmu pamatīgi izbadējies. Ja padomā, kopš rita es biju apēdis tikai pusi sviestmaizes ar šķiņķi un olām, mazu kūciņu un piecas svaigas austeres. Bet vakar nebiju ēdis nemaz. Mans kuņģis bija kā milzīga, melna bedre: ja iemetīsi akmeni, gaidīdams nesagaidīsi skaņu. Atgāzies pret atzveltnes spilvenu, es skatījos mašīnas griestos un cītīgi

domāju par ēdienu. Caur manu galvu izpeldēja visdažādākie ēdieni. Pa reizei parādijās pa kādam baltam šķīvim ar skrūvēm. Ar balto mērci un kruasānu pat skrūves izskatījās apetītlīgas.

Bibliotekāre iznāca sešos un piecpadsmit minūtēs.

-    Vai tā ir tava mašīna? viņa jautāja.

-    Nē, noīrēju, es atbildēju, Vai tad nepiestāv?

-        Tā gan, nepiestāv vis. Ar tādām, manuprāt, brauc gados jaunāki cilvēki.

-        Nomā bija palikusi tikai šī. Es jau neņēmu tāpēc, ka man tā īpaši patiktu. Kāda starpība?

-         Hmm… viņa noteica un kā novērtējot apgāja apkārt mašīnai un iekāpa pa pretējās puses durvīm. Tad aizdomīgi apskatīja salonu, ielūkojās pelnutraukā un izpētīja cimdu nodalījumu.

-    Brandenburg, vai ne? viņa jautāja.

-    Patīk?

-Jā, ļoti. Bieži vien klausos. Domāju, ka vislabākais ir Karls Lihters, bet šis ir salīdzinoši jauns ieraksts. Hmm, kas viņš ir?

-    Trevors Pinoks, es atbildēju.

-    Vai tev patīk Pinoks?

-        Nē, ne īpaši, atteicu. Iekrita acīs, tāpēc nopirku. Bet nav slikts.

-    Vai esi dzirdējis, kā to atskaņo Pablo Kazāls?

-    Nē.

-         Tev vajadzētu to kaut reizi noklausīties. Nav gluži kanoniska interpretācija, bet ar tādu izjūtu vienkārši vareni.

-        Noteikti sadabūšu un noklausīšos, es apsolīju, nespēdams iedomāties, kad es to varētu pagūt. Atlikušajās astoņpadsmit stundās man derētu ari mazliet nosnausties. Saki, ko gribi, bet divas negulētās diennaktis var izbojāt jebkuru no pēdējiem priekiem.

-    Kur ēdīsim vakariņas? es jautāju.

-    Kā būtu ar itāļu virtuvi?

-    Brīnišķīgi.

-     Es te zinu kādu vietiņu. Tur vienmēr viss ir ļoti svaigs.

-    Esmu izsalcis kā zilonis, es brīdināju. Varētu ēst pat skrūves baltajā mērcē.

-     Es ari, viņa piekrita. Tev ir ļoti stilīgs krekls!

-    Paldies! es noteicu.

Restorāniņš atradās kādu piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no bibliotēkas. Lēnām virzoties pa līkumoto dzīvojamā kvartāla ieliņu un izvairoties no cilvēkiem un velosipēdiem, uz kāda namiņa pēkšņi ieraudzījām izkārtni: "Itāļu virtuve". Eiropeiskais koka namiņš no kaimiņu dzīvojamiem namiem atšķīrās tikai ar izkārtni. Ap restorānu bija kluss dzīvojamais kvartāls, aptverts ar augstu sētu, un milzīgo Himalaju ciedru priežu zari vakara debesis iezīmēja tumšus siluetus.

-    Nemūžam nebūtu iedomājies, ka šādā vietā ir restorāns, es sacīju, novietojot mašīnu stāvvietā pie mājas.

Restorāns bija pavisam mazs tikai trīs galdiņi un vēl četri krēsli pie letes. Baltu priekšautu aplicies viesmīlis mūs pavadīja uz vistālāko galdiņu. Aiz loga auga žuburaina plūme.

-     Kādu vīnu tu dzersi? viņa jautāja.

-     Nezinu… es paļaujos uz tevi, atbildēju. No vīniem es sapratu daudz mazāk nekā no alus. Kamēr viņa tincināja viesmīli par vīnu kartes noslēpumiem, es vēroju plūmi aiz loga. Japāņu plūmi itāļu restorāniņa pagalmā. Dīvains savienojums. Bet varbūt nemaz nav dīvains. Varbūt ari Itālijā aug japāņu plūmes. Tāpat kā Francijā ir ūdri.

Nolēmuši, ko dzersim, mēs sastādījām maltītes plānu. Izvēle prasīja krietnu laiku. Vispirms mēs izvēlējāmies mazo garneļu salātus ar zemeņu mērci un svaigas garneles, aknu pastēti itāļu gaumē, tintes zivs sautējumu, baklažānu siera sacepumu, marinētu salaku, no makaroniem es izvēlējos tagliatelle alla casa*, viņa spaghetti al pesto genovese[33].

-             Paklau, varbūt paņemsim vēl uz pusēm makaronus ar zivju mērci? viņa jautāja.

-    Laba doma, es atbalstīju.

-             Kas šodien skaitās firmas ēdiena zivs? viņa jautāja oficiantam.

-            Šodien ir svaigi zandarti, oficiants atbildēja. Kā būtu ar ceptu zandartu mandeļu mērcē?

-    Ak jā, lūdzu! viņa tūlīt pat piekrita.

-            Man, lūdzu, ari, es pievienojos. Bet piedevās spinātu salātus un sēņu risoto [34] .

-    Man dārzeņu un tomātu risoto, viņa palūdza.

-            Risoto mums ir liela porcija… Oficiants sāka uztraukties.

-            Tas nekas. Es kopš vakardienas rīta neko neesmu ēdis, bet viņai ir izstaipīts kuņģis, es paskaidroju.

-    Ne kuņģis, bet īsts melnais caurums, viņa pamāja.

-    Kā vēlaties, oficiants padevās.

-             Desertā vīnogu šerbertu un citronu suflē. Bet pēc tam espresso kafiju, viņa pasūtīja.

-    Man tad ari to pašu, es pievienojos.

Izlasīdams skaļi mūsu pasūtījumu, oficiants pa starpu dabūja divreiz ievilkt elpu. Kad viņš beidzot bija prom, viņa iesmējās:

-             Tu taču nepasūtīji tik daudz, lai neatpaliktu no manis, vai ne?

-            Nu gan! es iebildu. Es varētu vai ziloni apēst, tu netici? Veselu mūžību neesmu bijis tādā badā!

-            Tas ir lieliski! viņa uzslavēja. Es neuzticos cilvēkiem, kas maz ēd. Tā vien liekas, it kā viņiem būtu kas nelabs padomā. Vai tad tā nav?

-    Nezinu gan… Es paraustīju plecus. Es tiešām nezināju.

-    "Nezinu gan" tas ir tavs mīļākais teiciens?

Nezināju, ko atbildēt, un pamāju ar galvu.

-     Kāpēc tā? Kāpēc tev viss ir tik nenoteikti?

"Nezinu gan" es gandrīz atkal pateicu, bet pie mums pienāca oficiants. Viņš ar tādu goddevību izdabūja no pudeles ārā korķi, ar kādu galma kaulu dakteris ievelk Viņa Augstības kājas izmežģījumu, un ielēja glāzēs vīnu.

-             Vai atceries Kāmī "Svešinieku"? Tur galvenais varonis visu laiku atkārto: "Es neesmu vainīgs." Kā gan viņu sauca…

-     Merso, es pateicu priekšā.

-Jā, Merso! Es tik sen to lasīju, vēl skolas laikā… Bet mūsdienu skolēni Kami nelasa. Nesen pārbaudīju bibliotēkā. Un kāds rakstnieks tev patīk?

-    Turgeņevs.

-             Nu, Turgeņevs… Viņš nav nekāds lielais rakstnieks. Un arī tāds kā vecmodīgs.

-             Varbūt arī tā, es sacīju. Bet man patīk… Flobērs un Tomass Hārdijs ari ir labi.

-     Mūsdienīgos nelasi?

-     Reizēm. Samersetu Moemu.

-             Uzskatīt Moemu par mūsdienīgu, viņa pastiepa roku pēc glāzes, ir tas pats, kas mūzikas automātos meklēt Benija Gudmena plates.

-             Bet viņu ir interesanti lasīt. "Uz naža asmens" izlasīju pat trīs reizes. Nav jau nekāds literatūras piemineklis, bet aizraujošs. Pēc manām domām, labāk tā nekā otrādi.

-            Hmm… viņa aizdomājās. Nu labi. Lai nu kā, tev vienalga ir stilīgs krekls.

-     Paldies, es pasmaidīju. Ari tava kleita ir ļoti skaista.

-            Pateicos! viņa noteica. Tā bija tumši zila velveta kleita ar baltu mežģīņu apkaklīti. Ap kaklu bija divas smalkas sudraba ķēdītes.

-             Tūlīt pēc tava zvana gāju uz mājām pārģērbties. Man darbs ir pāris soļu no mājām. Ļoti ērti.

-    Nu, bet protams, es pamāju. Protams, ērti.

Mums atnesa uzkodas. Apklusām un metāmies virsū ēdienam. Ēdieni bija viegli un garšīgi nebija, pie kā piesieties.

Produkti pirmā svaiguma. Elastīgās austeres smaržoja tā, it kā nupat būtu izceltas no jūras dzelmes.

-     Kā tev iet? Vai tiki skaidrībā ar saviem vienradžiem? viņa, ar dakšu plēšot no čaulas austeri, jautāja.

-    Tā kā būtu ticis, es noteicu un ar salveti noslaucīju no mutes tintes zivs sautējumu. Tā gandrīz varētu teikt.

-    Un kur tad tu tos atradi?

-     Šeit, es atbildēju un ar pirkstu norādīju uz savu galvu. Vienradži dzīvo manā galvā. Vesels bars.

-     Vai tas ir pārnestā nozīmē?

-    Nē, tā nav. Te nav, ko pārnest, un nav, uz kurieni pārnest. Viņi patiešām dzīvo manā apziņā. Kāds cilvēks tos atrada un pastāstīja par viņiem man.

-     Izklausās interesanti. Gribu dzirdēt vairāk. Pastāsti!

-     Nav nekā interesanta… es noteicu un pasniedzu viņai šķīvi ar baklažāniem. Viņa tā vietā pasniedza šķīvi ar salaku.

-     Bet es gribu to dzirdēt. Ļoti!

-     Vārdu sakot, katra cilvēka apziņas dziļumā ir kodols, ko pats cilvēks nevar sajust. Manā gadījumā šis kodols nozīmē Pilsētu. Cauri Pilsētai plūst upe, tai apkārt ir apjozta augsta ķieģeļu siena. Pilsētas iedzīvotāji nevar ārpus tās iziet. To spēj tikai vienradži. Vienradži ieelpo sevī Pilsētas iedzīvotāju jūtas un atmiņas. Viņi uzsūc cilvēka "es", kā dzēšlapa uzsūc ūdeni, un iznes to no Pilsētas ārpasaulē. Tāpēc pašā Pilsētā nav nekāda ego. Nav tāda jēdziena kā cilvēka "es". Un es tajā Pilsētā dzīvoju… Tāds ir tas stāsts. Es pats šo Pilsētu nekad neesmu redzējis, tāpēc neko vairāk par to nezinu.

-     Ļoti oriģināls stāsts, viņa jūsmoja.

Es pēkšņi sapratu, ka sirmgalvis ne vārda man netika teicis par upi. Izskatās, ka es aizvien vairāk tieku ievilkts tajā pasaulē.

-     Bet es neesmu to speciāli sacerējis, turpināju.

-    Nu un tad? Lai ari neapzināti, tas vienalga ir tavs stāsts, vai ne? Neviens to tev neatņems.

-    Tādā nozīmē protams…

-    Tīri laba salaka, vai ne?

-     Mēli var norit.

-             Bet vai tev nešķiet, ka tavs stāsts ir līdzīgs tam, ko es tev stāstīju par Ļeņingradu? viņa, ar nazi nogriežot pusi baklažāna, vaicāja. Ari Ukrainas vienradži dzīvoja nost no visas pasaules tā kā krāteri, kā aiz sienas…

-    Jā, es piekritu. Patiešām ir līdzīgs.

-     Pēc manām domām, te jābūt kādam kopsaucējam…

-            Ak kungs, es atcerējos un iebāzu roku žaketes kabatā. Man tev ir dāvana.

-    Nopietni? viņa nopriecājās. Es dievinu dāvanas.

Es izvilku no kabatas nagu knaiblltes un pasniedzu viņai. Viņa, izvilkusi no futrāllša, pārsteigta tās apskatīja. Kas tas ir?

-             Padod! es teicu. Skaties labi! Tas ir viens, tad divi un trīs.

-     Nagu knaiblltes?

-            Uzminēji. Ērtas ceļojumos. Ja gribi salikt, dari visu no otra gala. Paskat!

Es saliku knaiblltes par mazu metāla gabalu un atdevu viņai atpakaļ. Viņa izmēģināja pati: izvērsa un atkal salika atpakaļ.

-             Interesanti. Paldies! viņa pateicās. Bet vai tu bieži meitenēm dāvini nagu knaiblltes?

-             Nē taču. Tu esi pirmā. Gāju gar saimniecības preču veikaliņu, iepatikās un nopirku. Vēl tur bija kaltu komplekts. Tā kā par milzīgu…

-              Pietiks ar nagu knaiblītēm. Paldies! Man mājās visas knaiblltes kaut kur pazūd, bet šis tavas es vienmēr nēsāšu somas iekškabatā…

Viņa ievietoja knaiblltes futrāli un ielika somiņā.

Uzkodu šķīvji tika aiznesti un atnesti makaroni. Mans zvērīgais izsalkums vēl negribēja rimties. Seši šķīvji dažādu uzkodu bija pazuduši manā kuņģi pilnīgi bez pēdām. Es centos pēc iespējas ātrāk šo bedri piegāzt pilnu ar milzīgu spageti porciju, bet pa virsu vēl sastampāt makaronus ar zivju mērci. Un tikai pēc visām šīm pūlēm varēja sākt just, ka bedre nav gluži bezdibenīga.

Kad makaroni bija pazuduši, atnesa zandartu. Mēs iedzērām vēl vīnu.

-         Paklau, starp citu, viņa, pielikusi vīna glāzes malu pie lūpām, iesāka. Kā tur bija ar tavas istabas demolēšanu? Vai viņi bija izmantojuši kādu mehānismu? Vai ari bija vairāki cilvēki un tā labi papūlējās?

-     Nebija nekādu mehānismu. To izdarīja viens cilvēks.

-    Tad jau spēcīgs cilvēks…

-     Nūja, strādāja nepiekusdams.

-    Tev pazīstams?

-     Pirmo reizi redzēju.

-Jā… Tāds haoss nebūtu pat pēc regbija mača.

-     Laikam gan, es piekritu.

-    Vai tas bija kādā sakarā ar vienradžiem? viņa jautāja.

-    Tā izskatās.

-     Un kā šīs problēmas beidzās?

-     Nu nekā. Vismaz viņiem nekā.

-     Un tev?

-        Gan jā, gan nē. Jā tāpēc, ka nebija izvēles. Nē tāpēc, ka nebiju izvēlējies es pats. Tajā miskastē jau no paša sākuma neviens neprasīja manas domas.

-    Tātad rit tu brauksi tālu, tālu prom?

-     Nūja.

-     Pārāk stipri esi sapinies?

-         Tik ļoti, ka pats neko vairs nesaprotu. Bet ko nu es… Visa pasaule sapinas arvien vairāk un vairāk. Kodola skaldīšana, sociālisma nometnes šķelšanās, datoru progress, embriji mēģenēs, spiegu satelīti, mākslīgie orgāni, lobotomija un tā tālāk. Cilvēki kāpj mašīnā, nezinādami, kā īsti ar to jābrauc. Es, vienkārši sakot, esmu iepīts informācijas karā. Vārdu sakot, te ir saistība ar mākslīgā intelekta iedzīvināšanu.

-    Tas nozīmē, ka datoram reiz uzradlsies dvēsele?

-     Droši vien, es atbildēju. Pienāks laiks, kad aparāts pats izvēlēsies informāciju, ko apstrādāt. Un neviens to nevarēs nozagt.

Atnāca viesmīlis un salika uz galda šķīvjus ar zandartiem un risoto.

-     Es tā īsti nesaprotu, viņa atsāka, ar zivju nazi griežot zandartu. Bibliotēka ir ļoti mierīga vieta. Ir daudz grāmatu, visi nāk tās lasīt. Informācija ir pieejama, tās dēļ neviens nekaro.

-    Man ari būtu vajadzējis strādāt bibliotēkā, es nopūtos. Es tiešām to nožēloju.

Mēs apēdām zandartus un notiesājām visu risoto, tā ka nepalika ne kripatiņa. Mana izsalkuma bedre grasījās būt piepildīta.

-     Zandarts bija garšīgs, viņa apmierināti nomurrāja.

-    Te viss ir atkarīgs no krējuma mērces, es paskaidroju. Smalki sagriež Askalonijas sīpolus, sajauc ar labu sviestu un cep uz lēnas uguns. Cep, visu laiku maisot, lai nezūd garša.

-    Tev nu gan patīk gatavot…

-    Kopš deviņpadsmitā gadsimta pavārmāksla gandrīz nav mainījusies. Vismaz garšīgo ēdienu ziņā. Produktu svaigums, pavāra centlgums, garša, ēdiena izskats jau vienmēr ir viens un tas pats.

-     Šis citronu suflē arī ir vienreizīgs, viņa teica. Vai tu vēl jaudā?

-     Protams, es atbildēju. Lai nu ko, bet suflē es varētu notiesāt kādas piecas porcijas no vietas.

Es piebeidzu vīnogu šerbetu, apēdu suflē un izdzēru espresso kafiju. Suflē patiešām bija lielisks. Tāds, kādam, pēc manas saprašanas, jābūt desertam. Kafijai bija uztrāpījuši to samtaino stiprumu, kas pārņem ar patīkamu tirpoņu līdz pat pirkstu galiem.

Tikko mēs bijām salādējuši visus ēdienus savās gigantiskajās bedrēs, pie mums apsveicināties iznāca šefpavārs. Brīnumaini, mēs viņam teicām.

-    Tādiem, kas var tik daudz apēst, gribētos gatavot atkal un atkal! Viņš paklanījās sveicienam. Pat Itālijā nebūs īpaši daudz klientu ar tādu brīnišķīgu apetīti.

-     Paldies! Mēs par atbildi arī paklanījāmies.

Kad šefpavārs bija atgriezies virtuvē, mēs pasūtījām vēl pa krūzītei espresso kafijas.

-     Pirmo reizi satieku cilvēku, kas apēd tikpat, cik es, un pēc tam labi jūtas, viņa atzinās.

-     Es vēl varu turpināt, nepadevos.

-     Man mājās ir saldēta pica un Shivas Regal.

-     Lieliski!

Viņas māja tiešām bija pie pašas bibliotēkas. Standartveida kotedža, kādas tiek būvētas pārdošanai, turklāt pavisam maza vienai ģimenei. Tai bija kārtīgs vestibils un miniatūrs dārziņš, kurā varētu nolikties pagulēt viens cilvēks. Dārzam acīm redzami bija par maz saules gaismas, tomēr stūri ziedēja acāliju krūmi. Mājai bija pat otrais stāvs.

-     Es nopirku šo māju, kad apprecējos, viņa paskaidroja. Bankas kredītu atdevu no vīra veselības apdrošināšanas. Kad pirku, domāju: būs bērni… Bet vienai te ir par daudz vietas.

-    Tā ir gan, es piekritu, apsēdies uz dīvāna plašajā viesistabā.

Viņa sadabūja no ledusskapja picu, ielika to mikroviļņu krāsnī un uzlika uz viesistabas galda pudeli Shivas Regal, kaut kādu vīnu, glāzes un spainīti ar ledu. Kamēr viņa lēja sev vīnu, es ieslēdzu magnetofonu un, parakņājies pa plauktiņu, izvēlējos dažas kasetes. Tur bija Džekijs Maklīns, Mailzs Deiviss, Vintons Kellijs un vēl citi tādā pašā garā. Kamēr cepās pica, mēs noklausījāmies Bags' Groove un pēc tam vēl ari Surrey with a Fringe on Top, es viskija pavadījumā, viņa vīna.

-    Vai tev patīk vecais džezs? viņa jautāja.

-    Vēl skolas laikā skraidīju uz džeza kafejnīcu un klausījos tikai to…

-    Vai jauno mūziku tu nemaz neklausies?

-            Kāpēc tā? Klausos Police, Duran Duran… Kāds jau vienmēr uzliek.

-    Bet pats?

-    Man nav nekādas vajadzības, atbildēju es.

-             Ari viņš tas ir, mans virs vienmēr klausījās veco džezu.

-    Tāpat kā es?

-    Jā, pilnīgi tā kā tu. Viņu nosita ar dzelzs puķu vāzi.

-    Kā tā?

-            Autobusā kāds panks špricējās ar krāsu no baloniņa. Vīrs mēģināja viņu saukt pie kārtības, bet tas iebelza viņam ar vāzi.

-    Bet kāpēc tam pankam bija dzelzs vāze?

-            Es nezinu, viņa paraustīja plecus. Nevaru pat iedomāties.

Man arī nebija ne jausmas.

-            Tik muļķīgi, vai ne? Tikt nosistam pilsētas autobusā ar puķu vāzi…

-    Un kā vēl. Man tiešām žēl.

Kad pica bija gatava, es apēdu savu pusi un izstiepos uz dīvāna ar viskija glāzi rokā.

-    Vai gribi redzēt vienradža galvaskausu? es jautāju.

-    Un kā vēl! viņa atdzīvojās. Bet vai tad tev ir?

-    Ne jau īsts, protams. Kopija.

-    Vienalga gribu…

Es izgāju ārā un paņēmu no mašīnas somu. Bija patīkams un mierīgs oktobra vakars.

Pa saplosīto mākoņu starpu lūkojās gandrīz apaļš mēness. Rit vajadzētu būt labam laikam. Es atgriezos mājās, apsēdos uz dīvāna, atvilku somas rāvējslēdzēju, izvilku dvielī ietīto galvaskausu, iztinu to ārā un pasniedzu viņai. Viņa nolika vīna glāzi uz galda, paņēma galvaskausu un aplūkoja to no visām pusēm.

-    Labi izveidots!

-        Un kā vēl. Tas ir galvaskausu meistara darbs, es paskaidroju un iedzēru vēl malku viskija.

-     Pavisam kā īsts…

Es izslēdzu mūziku, izņēmu no somas kamīna knaibles un vieglītēm uzsitu pa galvaskausa pauri. "Kon-n-n," noskanēja par atbildi.

-     Kas tas ir?

-        Katram galvaskausam ir sava īpaša skaņa, es paskaidroju. Tas, kurš to visu saprot, var izlasīt atmiņas, kas glabājas iekšpusē.

-        Kas par brīnišķīgu stāstu, viņa atkal sajūsminājās. Tad ar tām pašām knaiblēm pati uzsita pa galvaskausu. Nemūžam nedomātu, ka tā ir kopija.

-        Nav nekāds brīnums. Cilvēks, kurš to taisīja, bija vai nojūdzies uz galvaskausiem.

-        Bet mana vīra galvaskauss tika ielauzts. Tad jau pareizā skaņa vairs nesanāktu?

-     Pat nezinu… es noteicu.

Viņa nolika galvaskausu uz galda un atkal paņēma glāzi. Mēs sēdējām sāns pie sāna uz dīvāna, katrs ar savu glāzi rokā, un skatījāmies uz galvaskausu. Kailais kauls blenza ar tukšajiem acu dobumiem un tā kā nedzirdami smējās, kā pūlējās ievilkt sevī visu apkārtējo gaisu.

-     Uzliec mūziku! viņa lūdza.

Es izvēlējos kaseti, ieliku magnetofonā, nospiedu pogu un atkal apsēdos uz dīvāna.

-     Vai tev šeit ir ērti? Ber varbūt iesim augšā?

-     Šeit būs labi, es atbildēju.

Pets Būns sāka samtainā balsī dziedāt I'll be home. Likās, ka laiks sāktu plūst atpakaļ, bet man jau bija vienalga. Lai tas plūst, uz kuru pusi grib. Viņa aizvilka mežģīņu aizkarus logam ar skatu uz dārzu un izslēdza istabā gaismu. Tad mēness gaismā sāka izģērbties. Viņa noņēma ķēdītes, rokassprādzei līdzīgo rokas pulksteni un novilka pār galvu velveta kleitu. Es ari noņēmu pulksteni un mehāniski aizlaidu to kaut kur aiz dīvāna atzveltnes. Tad novilku žaketi, palaidu vaļīgāk kaklasaiti un izdzēru līdz galam viskiju.

Skanot Reja Čārlza Georgia on My Mind, viņa novilka zeķes. Atspiedies ar elkoņiem pret galdu, es aizvēru acis un jutu, kā pa manu galvu skalojas laiks gluži kā ledus gabaliņi tukšas glāzes dibenā. Man šķita, ka reiz ļoti, ļoti sen tas viss ar mani jau ir noticis. Sieviete izģērbjas, skan maiga mūzika, mēs sakām viens otram kaut kādus vārdus tas viss it kā būtu no kaut kā nokopēts. Kopijas bilde ir mazliet citāda. Taču pašai pārmaiņai būtiskas nozīmes nav. Lai uz kuru pusi viss tagad sāktu griezties rezultāts būs tas pats. Nav iespējams kādu apdzīt karuselī. Te neviens neapdzen, neviens neatpaliek. Un visi nonāk tajā pašā vietā, no kuras nākuši.

-     Dīvaina sajūta, es teicu, netaisīdams vaļā acis. It kā tas jau reiz būtu bijis.

-    Protams. Viņa izņēma no manām rokām glāzi un sāka atpogāt manu kreklu lēni un rūpīgi, kā izlobot pupas no pākstīm.

-    Bet kā tu zini?

-    Tāpēc, ka zinu, viņa atbildēja. Tad pieliecās un slidināja lūpas pār manām krūtīm. Mana kailā āda juta viņas garos matus. Viss, kas ar mums notiek, jau senāk ir noticis. Mēs vienkārši griežamies pa apli uz to pusi, no kuras esam atnākuši. Vai tev tā neliekas?

Un es atdevu savu ķermeni viņas skūpstiem un pieskārieniem. Es domāju par zandartiem, domāju par nagu knaiblitēm un domāju par gliemezi, kas bija uz soliņa pie veļas mazgātavas. Cik gan daudz dažādu mājienu ir pasaulē!

Es atvēru acis, pievilku viņu saudzīgi klāt un mēģināju uztaustīt krūštura āķīti viņai uz muguras. Āķīša nebija.

-    Priekšā, viņa nočukstēja.

Pasaules evolūcija tiešām nestāv uz vietas.

Pēc trešās reizes mēs iegājām dušā un, ietinušies abi vienā segā, klausījāmies Binga Krosbija ierakstu. Bija ļoti laba sajūta.

Mans penis bija pati pilnība kā Gizas piramīda, viņas mati skaisti smaržoja pēc šampūna, un ari dīvāns atsperiguma ziņā bija gluži vai ideāls. Laba meistara pārsiets lielisks dīvāns ar spilveniem. No tiem vecajiem labajiem laikiem, kad cilvēki vēl prata dīvānus taisīt.

-     Labs dīvāns, es sacīju.

-         Pavisam nožēlojams. Nekā nevaru saņemties izmest ārā un nopirkt jaunu.

-     Atstāj jau nu šo, nenožēlosi.

-     Labi, atstāšu…

Bings Krosbijs sāka dziedāt Danny Boy, un es nenocieties dziedāju viņam līdzi.

-     Vai tā ir tava mīļākā dziesma?

-         Jā, es pamāju. Trešajā klasē es spēlēju to uz mutes harmonikas. Skolas konkursā ieguvu pirmo vietu un saņēmu balvu krāsu zīmuļu kastīti. Padomā tikai: bērnībā es varen labi spēlēju harmoniku!

Viņa iesmējās:

-     Dzīve ir viena apbrīnojama lieta…

-    Ak jā, es piekritu.

Viņa vēlreiz uzlika Danny Boy, un mēs ar Bingu to vēlreiz nodziedājām.

Es nodziedāju otro reizi, un man piepeši sametās ļoti skumji.

-    Vai tu man rakstīsi? viņa jautāja.

-         Rakstīšu, es atbildēju. Lai gan nezinu, vai no turienes vēstules aiziet.

Mēs uz pusēm izdzērām pudeles dibenā atlikušo vīnu.

-     Cik tagad ir pulkstenis? pēkšņi es atcerējos.

-     Pusnakts, atbildēja viņa.

36 pasaules GALS Akordeons

-     Tātad tu patiešām jūti, ka vari mani izlasīt? viņa jautāja.

-     Es to jūtu ļoti stipri. Tava dvēsele ir noslēpta ļoti dziļi. Iepriekš es to nebiju pamanījis. Taču ir jābūt kādam veidam, kā to izlasīt.

-    Ja tu tā jūti, tad tā tas ari ir…

-     Droši vien. Bet to veidu gan es pagaidām vēl neesmu izdomājis.

Mēs sēdējām uz arhīva grīdas, atspiedušies pret sienu, un skatījāmies uz galvaskausiem. Tie savukārt lūkojās uz mums un klusēja.

-    Ja tu jūti ļoti stipri, tad pavisam nesen ar tevi kaut kas ir noticis, viņa spriedelēja. Mēģini atcerēties, kas notika ar tevi, kad tava ēna sāka zaudēt spēkus. Atrisinājums slēpjas notikumu virknē. Atslēga uz mani un manu dvēseli.

Acis aizvēris, sēdēju uz aukstās grīdas un ieklausījos galvaskausu saspringtajā klusēšanā.

-     Šorīt seši sirmgalvji raka bedri zem mana loga. Es tā ari nesapratu, ko viņi taisījās tur apglabāt, bet bedre bija ļoti liela. Mani pamodināja lāpstu šķindoņa pret sasalušu zemi. Bija tāda sajūta, it kā viņi raktu bedri manā galvā. Bet pēc tam sāka snigt un bedri aizputināja.

-     Vēl kaut kas…

-     Kopā ar tevi gāju uz meža Elektrostaciju. Tu pati to zini. Uzraugs pastāstīja man par mežu. Un parādīja, kā no pazemes vēja rodas elektroenerģija. Vēja gaudas bija baisas un skumīgas. Tādas, kas varētu nākt no elles dzijumiem. Uzraugs bija jauns, tievs un kluss.

-    Un pēc tam?

-            Viņš man iedeva akordeonu. Mazu, ar apdilušām plēšām. Pavisam vecu, bet kas tīri labi skan…

Viņa, atspiedusies ar pieri pret ceļgaliem, iegrima domās. Man sāka likties, it kā arhīvā ar katru mirkli kļūtu vēsāks.

-    Akordeons… viņa pēkšņi noteica. Tā ari ir atslēga!

-    Akordeons? es nesapratu.

-            Loks noslēdzas. Akordeons nozīmē dziesmu, bet dziesma tā ir mamma. Un es saplūstu ar mammas atmiņu. Tā taču

ir?

-            Nu… Šķiet, ka tev ir taisnība, es piekritu. Tā patiešām ir atslēga. Tomēr izpaliek viens būtisks posms. Es nevaru atcerēties dziesmu.

-             Var ari nebūt dziesma. Vienkārši ļauj man paklausīties, kā tas skan. Vai tu to vari?

-    Varu.

Es aizgāju uz istabu, izvilku no mēteļa kabatas akordeonu un atkal apsēdos viņai blakus. Aizbāzu rokas aiz akordeona siksnām un citu aiz cita paņēmu vairākus akordus.

-            Cik skaisti… viņa jūsmoja. Vai tas ir kaut kas līdzīgs vējam?

-            Tas ir vējš, es apstiprināju. Dažādi vēji dažādās kombinācijās.

Viņa aizvēra acis un ieklausījās manās harmonijās.

Es viņai nospēlēju visus akordus, kādus vien varēju atcerēties. Un ar labās rokas pirkstiem spaidīju uz labu laimi dažādas pogas. Melodija neveidojās, bet tas mani neuztrauca. Man pietika ar to, ka blakus sēdēja viņa un klausījās šajos akordos. Nekā cita no šīs dzīves es jau vairs negribēju. Šobrīd galvenais izplest manas atmiņas spārnus un ļauties visiem vējiem.

Es nespēšu iznīcināt savu "es", domāju, spēlēdams akordu pēc akorda. Lai ari cik smagnējs, cik drūms šis "es" kādreiz liktos, gan jau būs dienas, kad tas izpletis savus spārnus pa vējam un, kā putns dejodams debesis, ieraudzīs mūžību. Jo pat šajā mazajā akordeonā ir viss, lai mans "es" nekad nenomirtu.

Es dzirdēju vēja aurus aiz loga. Virs Pilsētas dejoja ziemas vējš. Tas virpuļoja virs Pulksteņa torņa smailes, palīda zem tilta un purināja vecos vītolus upmalā. Tas šūpoja kokus mežā, sita pie zemes pļavu zāli, dūca fabrikas kvartāla vados un sitās milzīgajos vārtos. Zvēri šajā vējā nosalst, bet cilvēki aiztur elpu. Es aizveru acis, un manā galvā cita aiz citas aizpeld Pilsētas ainas. Tur bija upes sēkļi, Rietumu sienas skatu torņi, mežmalas Elektrostacija un piesaulīte pie lieveņa, kur sēdēja sirmgalvji. Pie upītes zvēri noliekušies dzēra ūdeni, gar kanāla pakāpieniem vējā šūpojās vasaras zaļā zāle. Es atcerējos, kā mēs bijām gājuši paraudzīties uz Atvaru. Atcerējos mazo sakņudārzu aiz Elektrostacijas, vecās kazarmas rietumu pļavās, māju drupas un veco aku Austrumu mežā pie pašas Sienas.

Es domāju par šeit satiktajiem cilvēkiem: par Pulkvedi no blakusistabas, par Rezidencē dzīvojošajiem sirmgalvjiem, Elektrostacijas uzraugu un Sargu. Viņi visi droši vien tagad sēž katrs savā istabā un ieklausās, kā pret logu pārmaiņus sitas ar sniegu sajaucies vējš.

Un to visu, visus šos cilvēkus, es grasījos zaudēt uz mūžīgiem laikiem. Un kas ir pats smagākais ari viņu. Šī pasaule paliks manī līdz mūža galam. Tas nekas, ka tā ir nepareizi iekārtota. Tas nekas, ka tās iemītnieki sen jau ir pazaudējuši sevi pie tā viņi nav vainīgi. Pat Sargu es droši vien atcerēšos ar siltumu. Ari viņš nav nekas vairāk par ķieģeli šajā Sienā, kas satur kopā Pilsētu. Es nezināju, kas uzcēlis šo gigantisko Sienu un kāpēc te ir ievilkts tik ļoti daudz cilvēku. Es nemūžam nespētu palikt Pilsētā. Un tomēr… es to mīlu.

Un te es satrūkos. Kāds skaņu sakopojums, iestrēdzis galvā, no manis kaut ko pieprasīja. Es atvēru acis un ilgi spaidīju pogas, līdz uzgāju četras skaņas, kas veidoja dīvainu skaņu sakopojumu. Šis sakopojums dejoja pa manu iekšieni, sildīdams kā saules stars, kas izlauzies caur mākoņainām debesīm. Četras skaņas, kuras bija man vajadzīgas tikpat ļoti, kā es biju vajadzīgs tām.

Citai pēc citas es liku šīm skaņām uzrasties vairākas reizes pēc kārtas. Hs pieprasīja atkal jaunas skaņas un jaunus akordus. Es izmēģināju visu, ko varēju. Akordi atnāca ātri, bet melodija tik viegli neveidojās. Tomēr drīz pirmās četras skaņas aizveda pie nākamajām piecām. Tās vēl pie trijām.

Es atkārtoju tās vēl un vēl. H gan īsti nebija dziesma, tomēr tas bija dziesmas pirmais pavediens. Es vairākas reizes atkārtoju šos trīs akordus un divpadsmit skaņas. Un tā bija dziesma, ko es zinu.

Danny Boy.

Es aizvēru acis un turpināju. Tagad, kad biju atcerējies nosaukumu, melodija kopā ar akordiem izlija no pirkstu galiem pati. Es vairākas reizes nospēlēju šo melodiju. Tās skaņas mani piepildīja, atslābinot katru ķermeņa muskuli, un tikai tagad es apjautu, cik ļoti tā bijusi man vajadzīga. Šo dziesmu nebiju dzirdējis jau tik daudz gadu, ka vairs pat nesapratu, cik ļoti esmu pēc tās izbadējies. Mūzika atmiekšķēja visu, kas garajā ziemā bija pārakmeņojies dvēselē un ķermenī, un piepildīja manas savainotās acu zīlītes ar savu silto, sen aizmirsto starojumu.

Es spēlēju šo mūziku un jutu, kā manī elpo Pilsēta. Es dzīvoju Pilsētā, bet Pilsēta dzīvoja manī. Tā elpoja vienā ritmā ar manām kustībām un kustējās reizē ar manu elpu. Tās Siena bija lokana un elastīga kā mana āda.

Es atkārtoju melodiju tik ilgi, cik ilgi vien pietika spēka. Tad noliku akordeonu malā un atspiedos ar pakausi pret sienu. Manā galvā rosījās kaut kāda kustība. It kā viss, kas notika apkārt, notiktu manā galvā. Siena, vārti, zvēri, mežs, upe, pazemes vējš, atvars tas viss esmu es pats. Tas viss ir manī. Un pat šī nolādētā ziema arī tā ir daļa no manis paša…

Es noliku instrumentu, bet viņa joprojām sēdēja, pieķērusies pie manis. Aizvērtām acīm, seja vienās asarās. Es apskāvu viņu ap pleciem un skūpstīju mitros plakstiņus. Asaru lāsītes uz viņas vaigiem spīdēja ar nespodru mirdzumu, kas staroja uz visu, kas apkārt. Taču šis mirdzums nepavisam nenāca no blāvās griestu lampas. Tas bija daudz siltāks un rēgaināks gluži kā nāktu no kādām tālām zvaigznēm.

Es piecēlos un izslēdzu gaismu. Un tikai tad sapratu, kas par lietu. Naksnīgajā arhīvā bija tik gaišs kā dienas vidū. Tie bija galvaskausi! To starojums bija tik mājīgs kā pavasara saules stari un rāms kā pirmsausmas mēnesgaisma. Bija pamodusies senā atmiņa, kas dusēja galvaskausu tūkstošos. Bezgala daudzie plaukti ar galvaskausiem bija kā rīta saules celiņi uz klusējoša okeāna virsmas. Es lūkojos to spožajā gaismā, taču man nepavisam nekoda acis. Šajā gaismā bija miers, un manu sirdi piepildīja atmiņas. Šķita, ka pat manas acu zīlītes ir tapušas veselas. Tagad tās nesāpēs pat visspožākajā saulē.

Tas bija pārsteidzoši. Šķita, ka starojums nāk no visurienes. Itin kā mēma ezera dibenā būtu izkaisītas briljantu miriādes un katrā no tiem atspoguļojās sīciņš mēness. Es paņēmu no plaukta pirmo galvaskausu, kas pagadījās, un vieglītēm pieskāros tā pierei. Un acumirklī sajutu: tur ir viņas būtība. Viņas atmiņa glabājas zem manu pirkstu galiem. Te bija gan rēgainā gaisma, gan dzīvais siltums. Tā pati gaisma un siltums, ko neviens un nekad neatņems cilvēkam.

-    Tava atmiņa ir šeit, es sacīju.

Viņa, viegli pamājusi, skatījās uz mani asaru pilnām acīm.

-    Es varu tevi izlasīt. Un varu savākt no dažādiem sapņiem pa gabaliņam kopā. Tava atmiņa nav aizmirstas drumstalas. Tā ir šeit, visā veselumā. Un neviens tev vairs to neatņems.

Es atkal noskūpstīju viņas plakstiņus.

-    Tagad es palikšu te viens pats, es turpināju. Un lasīšu tevi līdz pat ritam. Bet pēc tam mazliet pagulēšu.

Viņa, vēl reizi pamājusi, pārlaida skatienu mirdzošo galvaskausu rindām un tad izgāja no arhīva. Kad durvis bija aizvērušās, es atspiedos pret sienu un ilgi raudzījos neskaitāmi daudzajās gaismas daļiņās. Te nu tas bija mūsu abu vecais sapnis. Tas, par ko sapņoja viņa un pēc kā ilgojos es. Pēc visa, kas bija noticis. Pilsētā aiz Sienas es beidzot biju to ieraudzījis.

Es paņēmu pirmo galvaskausu, uzliku pirkstus tam uz deniņiem un aizvēru acis.

37 skarbĀ BRĪNUMZEME Gaisma. Pašizziņa. Tīrība

Es nezinu, cik ilgi biju gulējis. Pamodos no tā, ka mani kāds purināja aiz pleciem. Pirmais, ko sajutu, bija dīvāna spilvenu smarža. Un tūlīt pat dusmas uz to, kas mani modināja. Likās, ka planētas iedzīvotāji kā uzmācīgu siseņu bars dara visu, lai man atņemtu pēdējo iespēju šajā dzīvē kā cilvēkam izgulēties.

Turklāt manī pašā arī kāds pieprasīja, lai es mostos. Nav laika gulēt! viņš kliedza. Un blieza ar dzelzs vāzi pa manu galvu.

-     Mosties taču! lūdzās vāze. Es tevi ļoti lūdzu!

Atvēris acis, es sapratu, ka guļu uz dīvāna ar oranžu peld-

mēteli mugurā. Bibliotekāre, pārliekusies man pāri, purināja mani aiz pleca. Viņa bija kā augumā sīks bērniņš, kas uzvilcies tikai baltu krekliņu un biksītes. Tā vien skaties, uzpūtīs vējelis un bērniņš pārlūzis pušu. Kur bija palicis viss milzīgais itāļu ēdiena daudzums, ko viņa sabāza vēderā? Un kur, interesanti, ir mans pulkstenis? Istabā joprojām bija tumšs. Ja ar manām acīm viss ir kārtībā, rīts vēl nav pienācis.

-     Paskaties uz galdu! viņa norādīja. Skaties ātrāk!

Es paskatījos. Uz galda bija maza Ziemassvētku eglīte. Un tomēr ne vai tad tā ir egle? Pirmkārt, tā bija pārāk maza, bet, otrkārt, normāli cilvēki oktobra sākumā eglītes nerotā. Tātad tā nav eglīte? Es apsēdos uz dīvāna un apķēru pats sevi ar rokām halāta piedurknes bija gluži kā mute un vērīgāk ieskatījos dīvainajā priekšmetā, kas stāvēja uz galda. Galvaskauss. Un to es pats biju tur nolicis. Bet varbūt to bija nolikusi viņa vairs neatcerējos. Lai nu kā vienradža galvaskauss, kuru es pats biju atnesis uz šo māju, stāvēja uz galda un mirdzēja kā Ziemassvētku eglīte.

Spīdēšana nebija nekāda īpaši stiprā. Tā drīzāk atgādināja debesu sfēras modeli planetārijā, pa kuru skraidelēja nespodras, baltas zvaigznītes. Lielākās veidoja galaktikas, bet tajās ar izkliedētu, tikko jaušamu mirdzumu staroja mazās. Varbūt tāpēc likās, ka gaisma nenāk vis no galvaskausa virsmas, bet ceļas augšup no tā dziļumiem. Mēs ar bibliotekāri ilgi lūkojāmies uz šo starojumu gluži kā uz jūru kaut kur pie apvāršņa. Viņa bija cieši ieķērusies manā piedurknē. Nakts tumsā nebija ne skaņas.

-     Kas tas ir kāds triks, vai?

Es papurināju galvu. Visu kopā ar mani pavadīto vakaru šis daikts nebija spīdējis nemaz. Ja pieņemtu, ka spīd fosfors, tad kāpēc tas to nedarīja katru nakti? Diez vai tas varētu būt kāda triks. Cilvēks kaut ko tādu nespētu izgudrot. Tik dzīva, tik mājīga gaisma nevar būt cilvēka roku darbs.

Lēnītēm pavirzījies tālāk no viņas, es paņēmu galvaskausu un ieliku to sev klēpī.

-    Un tev nav baisi? viņa nočukstēja.

-    Nē, es atbildēju. No kā gan lai es baidītos? Mēs abi ar galvaskausu esam kaut kādā veidā saistīti, un kāpēc lai es baidītos pats no sevis?

Kauls sildīja plaukstas, it kā iekšpusē degtu maza uguntiņa. Pat mani pirkstu gali izskatījās kā izgaismoti. Aizvēris acis, es uztaustīju galvaskausa deniņus, un pa manu galvu sāka peldēt nez kādu vecu, sen aizmirstu atmiņu mākoņi.

-     Pēc kopijas tas neizskatās, teica meitene. Varbūt tas tomēr ir īsts, un tagad tajā ir pamodusies sensena atmiņa?

Es piekrītoši pamāju. Tomēr ko gan es par to zinu? Lai kas tas ari būtu, tagad tas spīdēja manās plaukstās un mani sildīja. Es sapratu vienu: šis starojums gribēja man kaut ko vēstīt. Es jutu to gluži fiziski. Bet no kurienes nāca šī vēsts? Vai no tās jaunās pasaules, uz kuru es dodos, vai ari no vecās, kuru pametu? Es nevarēju to saprast. Atvēris acis, es vēlreiz ieskatījos baltajā starojumā zem saviem pirkstiem. Es nevarēju saprast tā nozīmi, taču neko sliktu gan nejutu. Itin kā vesela pasaule, satilpusi manās plaukstās, dzīvotu kādu savu pašas dzīvi. Es ieliku šajā starojumā pirkstus un mēģināju uztaustīt, no kurienes tas nāk. Te nav nekā, no kā vajadzētu baidīties. Bailēm nav itin nekāda iemesla.

Es noliku galvaskausu uz galda un ar pirkstu galiem noglāstīju meitenes vaigu.

-     Cik silti… viņa noteica.

-     Stari ir silti, es piekritu.

-     Vai drīkst, es ari gribu pamēģināt?

-     Protams.

Viņa apņēma galvaskausu ar plaukstām un bridi sēdēja, aizvērusi acis. Pamazām arī viņas pirkstus apņēma vāra gaisma.

-    Es kaut ko jūtu, viņa teica. Es nezinu, ko īsti, bet ir tā, it kā viss jau reiz būtu noticis. Ļoti sen. Šis gaiss, starojums, skaņa… Nemāku izskaidrot.

-     Arī es nevaru izskaidrot, piekritu. Un vispār man gribas dzert.

-     Vai alus derēs? Bet varbūt ūdeni?

-     Labāk alu, es atbildēju.

Kamēr viņa sadabūja alu un glāzes, es sagramstīju aiz dīvāna atzveltnes pulksteni. Četri un sešpadsmit minūtes. Pēc mazliet vairāk nekā stundas atausis rīts. Es aizsniedzos līdz telefonam un piezvanīju uz mājām. Tā bija pirmā reize, kad zvanīju pats sev, tāpēc nevarēju uzreiz atcerēties numuru. Neviens neatbildēja. Pēc desmitā signāla es noliku klausuli, piezvanīju vēlreiz un atkal nogaidīju desmit signālus. Iznākums tāds pats. Neviens neatbildēja.

Vai tuklīte jau ir aizgājusi atpakaļ pie vectēva, kas gaida pazemē? Bet varbūt viņu sagrāba šifrētāji vai Sistēmas cilvēki? Un tieši manā dzīvoklī? Nu nē, es sev teicu. Tā meitene visu dabūs gatavu. Desmitreiz veiksmīgāk par mani. Nolicis klausuli, es sapratu, ka vairs nekad viņu neredzēšu. Skumji. Kā vecā, izputējušā viesnīcā, no kuras nes ārā uz ielas dīvānus un kandelabrus, aizver logus un aizvelk biezos aizkarus.

Mēs sēdējām blakus uz dīvāna, lūkojāmies uz mirgojošo galvaskausu un dzērām alu.

-    Vai viņš mēģina tev kaut ko pateikt?

-         īsti nezinu, es atbildēju. Var jau būt, bet man šķiet, tas drīzāk nes kādu Vēsti.

Es izlēju atlikušo alu glāzē un lēnām to izdzēru. Pasaule pirms rītausmas ir klusa un noslēpumaina kā mežs. Pa visu grīdu bija izmētātas manas un viņas drēbes. Mana virsjaka, krekls, kaklasaite, bikses, viņas kleita, zeķes un apakšsvārki. Drēbes mētājās visapkārt juku jukām, gluži kā manas trīsdesmit piecu gadu dzīves kopsavilkums.

-     Ko tu tā pēti? viņa jautāja.

-    Drēbes, es atbildēju.

-     Kas tad tur ko redzēt!

-         Pavisam nesen tās bija daļa no manis. Bet tavas no tevis. Tagad viss ir citādi. Viss ir tāds kā svešs, kam ar mums vairs nav nekāda sakara.

-        Bet varbūt tas ir seksa dēļ? viņa ieminējās. Pēc seksa cilvēkiem bieži vien rodas tieksme sākt urķēties sevī.

-        Nē, tā tas nav. Es pašūpoju galvu. Es neurķējos sevī. Es tikai ieraugu kādus sīkumus, kas veido pasauli. Tādus kā gliemeži, lietus pilieni, saimniecības preču veikala skatlogi…

-     Varbūt es novākšu?

-     Nē, tāpat ir labi. Tas nomierina…

-     Pastāsti par gliemezi!

-         Es te satiku vienu pie veļas mazgātavas. Nebiju zinājis, ka ir arī rudens gliemeži.

-     Gliemeži ir visu gadu.

-    Iā izskatās…

-         Eiropā gliemežiem ir mitoloģiska nozīme, viņa teica. Čaula simbolizē tumsas valstību, bet gliemeža parādīšanās no čaulas nozīmē saules parādīšanos. Tāpēc cilvēkiem visos laikos tā paticis paklaudzināt ar nagu pa čaulu tā viņi sauc gliemezi ārā. Vai tu esi kādreiz mēģinājis?

-     Nē, es atbildēju. Tu nu gan daudz zini…

-    Pastrādā tu ar' bibliotēkā ne to vien dabūsi zināt.

Es paņēmu no galda Seven Stars paciņu un aizsmēķēju, uzšķīlis alus krodziņā paņemto sērkociņu. Tad atkal paskatījos uz izmētāto apģērbu. Uz viņas gaiši zilajām zeķēm bija mana krekla piedurkne. Velveta kleita atdusējās, koķeti izlocījusies viduklī, bet plānā auduma apakšsvārki bija kautrīgi iekārtojušies tai blakus kā pusmastā uzvilkts karogs. Divas sudraba ķēdītes un rokas pulkstenis bija apmaldījušies segas krokās uz dīvāna, bet melnā ādas somiņa gulēja uz kafijas galdiņa istabas stūri.

-    Kāpēc tu aizgāji strādāt uz bibliotēku? es jautāju.

-     Man vienmēr tur bija paticis, viņa atbildēja. Tur ir kluss, daudz grāmatu… Tādi zināšanu krājumi vienā vietā! Es negribēju strādāt ne bankā, ne tirdzniecības firmā, ne skolā mocīt bērnus tas ari nebūtu man pa spēkam.

Es izpūtu pret griestiem dūmu strūkliņu un skatījos, kā tā izkūst gaisā.

-    Varbūt tu gribi zināt par mani ko vairāk? viņa jautāja. Kur es piedzimu, kāda bija mana bērnība, kurā universitātē mācījos, kas bija mans pirmais vīrietis, kāda ir mana mīļākā krāsa…

-    Nē, es atbildēju. Pagaidām būs labi tāpat. Labāk es tevi iepazīšu pamazām.

-     Bet es ari gribu par tevi ko uzzināt. Kaut vai pa druskai…

-     Es piedzimu pie jūras, es sacīju. Pēc katra taifūna krastā ir dažādas jūras izmestas lietas. Daudz dažādu lietu pilnīgi neiedomājamas un neaprakstāmas. Pudeles, veci apavi, cepures, briļļu futrāļi un pat galdi ar visiem krēsliem… Kā tas viss bija varējis nokļūt jūrā, to es nevaru saprast. Man ļoti patika pa šīm mantām rakņāties, mēģināt atrast kaut ko neparastu. Katru taifūnu es gaidīju ar nepacietību. Un vienmēr iztēlojos, kā kaut kur svešā malā kāds kaut ko izmet, bet pēc tam nāk vilnis, visu nolaiza un izmet jau manā krastā.

Es nodzēsu cigareti pelnutraukā un pabīdīju tālāk tukšo glāzi uz galda.

-    Viss no jūras izskalotais ir pārsteidzoši šķists. Pat vecus krāmus jūras ūdens nomazgā nevainojami tīrus. Visus netīrumus nomazgā. Viss kļūst tik tīrs, ka pieskarties bail. Jūra ir kaut kas pavisam īpašs. Kad nākas dzīvē kaut ko krasi mainīt, es vienmēr atceros jūru un pludmales atkritumus. Visa mana dzīve ir kā jūra. Es vācu svešas grabažas, kā nu varu tās nomazgāju un tad izmetu ārā. Manā saimniecībā tās vienalga nenoderēs. Sačākstēs pieliekamajā.

-     Bet tam ir vajadzīgs ari savs stils, vai ne? Lai iztīrītu…

-     Stils? Kam gan vajadzīgs stils pie grabažu tīrīšanas? Gliemežiem gan tāds ir. Bet es tikai tieku mētāts no vienas pludmales uz citu, pēc tam atkal atpakaļ. Protams, es labi atceros, kas ar mani noticis šajās mētāšanās reizēs, bet šis atmiņas nekā neiespaido manu šodienu. Es tikai nez kāpēc to atceros. Viss ir ļoti tīrs, bet noderēt saimniecībā nevar…

Viņa noglāstīja manu plecu un, piecēlusies no dīvāna, aizgāja uz virtuvi. Tad, atvērusi ledusskapi un izvilkusi vīnu, ielēja to glāzē un kopā ar pudeli alus uzlika uz paplātes un atnesa uz istabu.

-     Man patīk šīs stundas pirms rītausmas, viņa sacīja. Tās ir tīras un ari nav izmantojamas saimniecībā, vai ne?

-    Bet tās drīz vien būs cauri. Uzausīs gaisma, sāks skraidīt pastnieki un piena vedēji, sāks dūkt elektrovilcieni…

Viņa ietinās segā un iedzēra vīnu. Es ielēju sev alu, sāku skatīties uz pamazām bālošo starojumu. Tas mirguļoja uz alus pudeles, pelnutrauka un sērkociņiem. Viņas roka gulēja uz mana pleca.

-     Es pirmīt skatījos, kā tu iznāci no virtuves, es sacīju.

-     Un kā tad bija?

-    Tev ir ļoti skaistas kājas.

-    Tiešām patika?

-     Ļoti.

Viņa nolika glāzi uz galda un noskūpstīja manu kaklu.

Paklau, vai zini! viņa sacīja. Man ļoti patīk, ka man izsaka komplimentus.

Līdz ar rītausmas iestāšanos galvaskausa stari, gluži kā saules noskaloti, pamazām zaudēja spožumu un tas pārtapa par ikdienišķo, parasto, balto kaulu. Mēs, apskāvušies uz dīvāna, vērojām, kā pasaule aiz aizkariem nomaina tumsu pret rīta gaismu. Viņas karstā un miklā elpa sildīja manu plecu, bet mazās un mīkstās krūtis atspiedās pret manām ribām.

Viņa izdzēra glāzi līdz galam, un rītausma vēl nebija iedegusies, kad bija jau aizmigusi. Saules stari iekrāsoja blakusmājas jumtu, dārzā atlidoja un atkal aizlidoja putni. Skanēja televīzijas ziņas, un bija dzirdams, ka kaut kur kāds iedarbina automašīnas motoru. Es nesapratu, cik stundas esmu nogulējis, bet gan miegs, gan reibums bija pazuduši bez vēsts. Uzmanīgi nolicis meitenes galvu uz spilvena, piecēlos no dīvāna, izgāju virtuvē un aizsmēķēju. Pēc tam aizvēru istabas durvis, ieslēdzu radiolu un pameklējos pa īsviļņiem. Gribējās paklausīties Bobu Dilanu, taču viņu diemžēl pašlaik neraidīja, un es samierinājos ar Rodžera Viljamsa "Rudens lapām". Ir taču rudens, grozi, kā gribi.

Viņas virtuve bija ļoti līdzīga manai. Tur tāpat bija izlietne, ventilators, ledusskapis un gāzes titāns. Ari platība, funkcionalitāte, izkārtojums un virtuves piederumu daudzums bija aptuveni tāds pats. Ja nu vienīgi tas, ka man bija gāzes plīts, bet viņai mikroviļņu krāsniņa. Bija arī elektriskais kafijas automāts. Bija tīri labs virtuves nažu komplekts, bet tie bija uzasināti diezgan nevīžīgi. Ir ļoti maz sieviešu, kas prot uzasināt nažus. Visas bļodiņas no Pyrex stikla un piemērotas mikroviļņu krāsnij. Pannas rūpīgi ieziestas ar eļļu. Un pat uz izlietnes sietiņa nebija ne gruzlša, ne plankumiņa.

Kāpēc mani pēkšņi bija ieinteresējis cita cilvēka virtuves iekārtojums, to es pats nevarēju saprast. Es nepavisam neesmu no tiem cilvēkiem, kas bāztu savu degunu citu dzīvē. Taču šajā virtuvē itin viss pievilka manu interesi. Rodžera

Viljamsa "Rudens lapas" beidzās, un sāka skanēt Frenka Čeksfīlda orķestra "Rudens Ņujorkā". Es stāvēju rudens rīta staros un izklaidigi vēroju plauktos salikto katlu, podu un garšvielu pudelīšu rindas. Virtuve bija kā pati pasaule. Patstāvīga kā Viljama Šekspīra aforisms. Visa pasaule ir kā virtuve…

Kad dziesma beidzās, dīdžejs-sieviete noteica: "Jau rudens ir klāt." Un pastāstīja, ka pirmajam rudens džemperim ir pavisam īpaša smarža. Gluži kā Džona Apdaika romānā. Nākamā dziesma bija Vudija Hermana "Agrais rudens". Uz galda virtuves pulkstenis rādīja septiņi un divdesmit piecas minūtes. Trešais oktobris, septiņi un divdesmit piecas minūtes no rīta. Pirmdiena. Debesis bija tik dziļas, it kā būtu izgrebtas ar ļoti asu nazi. Tīri laba diena, lai atvadītos no dzīves.

Es uzvārīju katlā ūdeni, paņēmu no ledusskapja tomātus, applaucēju, sagriezu, sajaucu ar ķiplokiem un, sabrūvējis tādu vienkāršu mērcīti, izkarsēju tajā Strasburgas desiņas. Tad pagatavoju salātus no kāpostiem un paprikas, ieliku kafijas automātā kafiju un, mazliet apšļakstījis ar ūdeni franču maizītes, ietinu tās folijā un uzkarsēju mikroviļņu krāsnī. Kad brokastis bija gatavas, es pamodināju bibliotekāri un no dzīvojamās istabas galda novācu glāzes un tukšās pudeles.

-     Kas par smaržu! meitene jūsmoja.

-    Vai var jau apģērbties? es jautāju. Neapģērbties, pirms to izdarījusi sieviete, ir viens no maniem likumiem. Tas varbūt ir viens no galantuma pārpalikumiem mūsu civilizētajā sabiedrībā.

-    Protams, lūdzu, viņa teica un novilka T kreklu. Rīta stari uz viņas krūtīm un vēdera veidoja maigas ēnas, izgaismojot samtainu pušķīti uz ādas. Viņa uz dažām sekundēm sastinga, vērodama savu ķermeni.

-     Nav slikti, vai ne? viņa pasmaidīja.

-     Nav gan, es piekritu.

-     Nav ne lieku tauku, ne krunku uz vēdera, un ari āda vēl ir stingra… Pagaidām, viņa piebilda un paskatījās uz mani. Bet tādas lietas kādu dienu pēkšņi pazudīs, vai ne? Pārtrūks

kā stiga, un nekas vairs nenāks atpakaļ. Bet nav nekādas jēgas tagad par to domāt.

-     Ķersimies pie ēšanas, es ierosināju.

Viņa aizgāja uz blakusistabu, uzvilka dzeltenu sporta kreklu un vecus, apdilušus džinsus. Es uzvilku savas zaļās bikses un kreklu. Tad mēs apsēdāmies viens otram pretī pie virtuves galda, apēdām maizi, desiņas un salātus un izdzērām kafiju.

-             Vai tu ikvienā virtuvē tik ātri orientējies? viņa painteresējās.

-             Visas pasaules virtuves ir līdzīgas, es paskaidroju. Tur gatavo ēdienu un tad ēd. Nekādu lielo atšķirību tur nav.

-     Un tev nekad nav apnicis dzīvot vienam?

-            Nezinu. Neesmu nekad par to domājis. Nodzīvoju ar sievu piecus gadus, bet tagad pat neatceros, kāda tā dzīve bija. Un nu ir tāda sajūta, it kā vienmēr būtu bijis viens.

-     Un vairs negribi precēties?

-            Nu jau man ir vienalga, es atbildēju. Var tā, var šitā… Gluži kā ar suņa būdu, kurai vienā pusē ir ieeja, bet otrā izeja. Kāda starpība, pa kuru velcies iekšā vai ārā.

Viņa iesmējās un ar salveti noslaucīja no lūpām tomātu mērci. Pirmo reizi redzu cilvēku, kas salīdzina laulības dzīvi ar suņa būdu.

Paēdis es uzsildīju atlikušo kafiju un salēju pa krūzītēm.

-    Tomātu mērce bija ļoti garšīga, viņa paslavēja.

-Ja vēl būtu lauru lapas un oregano, būtu sanācis vēl garšīgāk, es sacīju. Un būtu derējis kādas desmit minūtes ilgāk pavārīt.

-            Bet bija garšīgi. Sen nebiju ēdusi tik garšīgas brokastis… Ko tu domā darīt šodien?

Es paskatījos pulkstenī. Bija pusdeviņi.

-            Deviņos iesim ārā, es iesāku, aiziesim uz kādu parku, pagozēsimies saulītē, iedzersim alu! Pusvienpadsmitos es tevi kaut kur aizvedīšu un tad došos savās darīšanās. Ko tu darīsi?

-     Atgriezīšos mājās, izmazgāšu veļu, sakopšu dzīvokli un tad gulēšu un gremdēšos atmiņās par seksu. Nav slikti, vai ne?

-     Nav slikti, es piekritu. Tiešām nebija slikti.

-    Ņem vērā: es ar kuru katru gultā neliekos, viņa piebilda.

-     Zinu, es noteicu.

Kamēr es mazgāju izlietnē traukus, viņa, kaut ko dungodama, mazgājās dušā. Es ar dīvainu zāļu ekstraktu, kas tikpat kā neputoja, nomazgāju šķīvjus un katlus, noslaucīju tos dvielī un saliku uz galda. Pēc tam nomazgāju rokas un, aizņēmies turpat virtuvē esošu rozā zobu suku, iztīrīju zobus. Tad, aizgājis uz vannasistabu, pajautāju meitenei, vai nav skuvekļa.

-     Paskaties augšējā plauktā pa labi! Šķiet, ka tur ir palicis vīra skujamais, viņa atsaucās.

Plauktā tiešām bija Gillette citronu skūšanās putas un Schick skuveklis. Putu tūbiņa bija aplipuši ar baltām, sakaltušām putām. Nomirt ir atstāt pustukšu skūšanās putu tūbiņu.

-    Atradi? viņa jautāja.

-     Atradu, es atbildēju.

Paķēris skuvekli, skūšanās putas un tīru dvieli, atgriezos virtuvē un, uzkarsējis ūdeni, noskuvu bārdu. Pabeidzis skūties, rūpīgi nomazgāju žileti. Mana bārda un nelaiķa bārda izlietnē sajaucās kopā un pazuda kanalizācijā.

Kamēr viņa ģērbās, apsēdos uz dzīvojamās istabas dīvāna un lasīju rīta laikrakstu. Taksometra šoferim bijusi sirdslēkme, viņš pilnā gaitā ietriecies tilta balstā un uz vietas bijis pagalam. Viņa pasažieres trīsdesmit divus gadus veca sieviete un četrgadīga meitenīte guvušas smagas traumas. Kādas pilsētas domes banketā pasniegtas sasmakušas austeres, divi cilvēki saindējušies. Iznākums letāls. Ārlietu ministrs izteica nožēlu par Amerikas augsto procentu politiku, ASV Kongresa Budžeta komiteja solīja izskatīt jautājumu par aizdevumiem Latīņamerikai, Peru finanšu ministrs kritizēja ekonomisko invāziju Dienvidamerikā, bet Rietumvācijas ārlietu ministrija

uzstājīgi pieprasīja līdzsvarot tirdzniecību ar Japānu. Sīrija kritizēja Izraēlu, Izraēla kritizēja Sīriju. Bija diskusija par astoņpadsmitgadīga dēla vardarbību pret tēvu. Avīzē nebija pilnīgi nekā tāda, kas vismaz kaut kā varētu man noderēt dzīves pēdējās stundās.

Viņa bēšas krāsas kokvilnas biksēs un brūni rūtainā vaļējā kreklā stāvēja pie spoguļa un sukāja garos matus. Es uzsēju kaklasaiti un uzvilku žaketi.

-     Bet kur tu liksi galvaskausu? viņa jautāja.

-             Atstāšu tev par piemiņu, atbildēju. Izgrezno ar to kaut vai, piemēram, kamīnu.

-     Bet varbūt uzlikt vienkārši uz televizora?

Viņa paņēma galvaskausu, aiznesa uz dzīvojamās istabas stūri un uzlika uz televizora.

-    Kā ir?

-     Nav slikti, es konstatēju.

-     Interesanti, vai tas vēl kādreiz spīdēs?

-            Noteikti spīdēs, es apgalvoju. Un, atkal viņu apskāvis, centos iegaumēt uz visiem laikiem.

38 pasaules gals bēgšana

Līdz ar rītausmas iestāšanos galvaskausu gaisma kļuva blāvāka un vājāka. Pa mazajiem lodziņiem tuvu arhīva griestiem lauzās pelēcīgi rītausmas stari, un galvaskausi pamazām zaudēja spožumu. Senā atmiņa atgriezās Lētā, un apkārtējās sienas pārklāja auksta, nedzīva krēsla.

Taču pēdējais šis gaismas stariņš vēl nebija izzudis, un es uzliku pirkstus uz nākamā galvaskausa pieres un iegrimu jaunos siltuma viļņos. Es nezināju, kur mani nonāks starojums, ko es tagad izlasīšu. Galvaskausu bija ļoti daudz, bet laika tikpat kā nemaz. Taču es centos nedomāt par laiku un aptaustīju atkal jaunus un jaunus galvaskausus. Mirkli pēc mirkļa es ar pirkstu galiem nolasīju zināšanas par to, ka tas eksistē. Šobrīd ar to pietika. Un nebija svarīgi, cik jau esmu izlasījis un cik vēl palicis, ko lasīt. Lai kā arī censtos, līdz galam izlasīt cilvēka domas neizdosies nekad. Ar pirkstiem es jutu viņas atmiņu. Ko gan vairāk varētu vēlēties?

Nolicis pēdējo galvaskausu atpakaļ plauktā, es apsēdos uz gridas un atspiedos pret sienu. Pēc drebelīgā rītausmas atspīduma lodziņā nav iespējams noteikt, kāds ārā ir laiks. Saprotu tikai to, ka ir apmācies. Rītausmas krēsla kā maigi izgaismots šķidrums klusi izplūda pa arhīva telpu, un galvaskausi atkal iegrima savā mūžīgajā, tikai reizi iztraucētajā miegā. Es aizvēru acis un atbrīvoju galvu no jebkādām domām. Bija auksti. Pieskāries ar pirkstiem pie vaiga, sapratu, ka pirkstos vēl ir palicis staru siltums.

Es sēdēju uz grīdas un gaidīju, kad mazināsies sasprindzinājums, kas bija manī sakrājies pa šo aukstajā un klusajā arhīvā pavadīto nakti. Manam laikam nebija ne virziena, ne robežu. No lodziņa krītošā gaisma savas nokrāsas nemainīja, bet mana ēna visu laiku bija vienā un tai pašā vietā. Meitenes atmiņa iesūcās mani un pārņēma katru mana ķermeņa daļiņu. Es zināju: paies vēl ilgs laiks, un tikai tad es sapratīšu, kas īsti ar mani noticis. Un paies vēl ilgāks, līdz es šo zināšanu varēšu nodot viņai. Bet es spēšu to izdarīt, ari tad, ja nāksies gaidīt, arī tad, ja manas jūtas ir izkropļotas. Un tad, kad man tas būs izdevies, viņa spēs pati izveidot savu "es" tā vietā, kurš viņai bija ticis atņemts.

Es piecēlos no grīdas un izgāju no arhīva. Viņa sēdēja pie galda un gaidīja mani, pavisam viena lasītavā. Varbūt blāvās rītausmas gaismas dēļ, bet viņas siluets man šķita rēgaināks un netveramāks nekā parasti. Gan man, gan viņai tā bija gara nakts. Un nu viņa, neko neteikusi, piecēlās un uzlika uz krāsniņas kafijas kannu. Kamēr sila kafija, es stūra izlietnē nomazgāju rokas, noslauciju tās tīrā dvielī un apsēdos pie krāsniņas apsildīties.

-    Esi noguris? viņa jautāja.

Es klusēdams pamāju. Ķermenis bija smags kā dubļu pika, bija grūti pat roku pacelt. Nebija nekāds joks lasīt sapņus divpadsmit stundas no vietas. Un tomēr galva bija apbrīnojami skaidra. Bija tā, kā bibliotekāre bija man mācījusi, kad biju izlasījis pašu pirmo sapni: nogurumu biju ielaidis ķermenī, bet ne sevī pašā.

-    Labāk būtu mājās izgulējusies, es sacīju. Nebija nekādas vajadzības līdz ritam mani gaidīt.

Viņa krūzītē ielēja kafiju un pasniedza to man.

-    Kamēr vien būsi šeit, es vienmēr būšu tev līdzās.

-    Vai tāpēc, ka tā ir jābūt?

-    Tāpēc, ka es pati tā nolēmu, viņa smaidot atbildēja. Un tu jau ari visu nakti nemeklēji vienalga ko, bet mani. Kā tad es varēju aiziet projām?

Es pamāju un iedzēru kafiju. Vecais sienas pulkstenis rādīja astoņi un piecpadsmit minūtes.

-    Vai brokastis gribēsi?

-     Nav vērts, es atteicu.

-     Bet tu taču kopš vakardienas neko neesi ēdis.

-             Man negribas ēst. Labāk pagulēšu. Pamodini mani pēc divarpus stundām! Un, kamēr es gulēšu, pasēdi man blakus. Vai tu tā varēsi?

-            Es varēšu visu, ko tu gribēsi, viņa joprojām ar smaidu sejā atbildēja.

-    Tagad es gribu tieši to.

Viņa atnesa no blakusistabas divas segas un mani tajās ietina. Mans vaigs juta viņas matus, un man šķita, ka reiz tā jau ir bijis. Aizvēru acis un ieklausījos: krāsnī sprakšķēja ogles. Viņas plauksta gulēja uz mana pleca.

-     Cik ilgi vēl turpināsies ziema? es jautāju.

-             Nezinu, viņa atbildēja. Neviens nezina, kad beigsies ziema. Bet, kā redzams, nu jau drīz. Šis putenis droši vien būs pēdējais.

Es izstiepu roku un pieskāros ar pirkstiem pie viņas vaiga. Viņa aizvēra acis un piespiedās pie manas plaukstas.

-    Tad redz', kāds tas ir manas atmiņas siltums…

-    Un ko tu jūti?

-     It kā būtu atnācis pavasaris!

-     Es varēšu tev to uzdāvināt uz visiem laikiem, sacīju.

-    Lai gan ne tūlīt pat. Bet, ja tu tam ticēsi, viss noteikti izdosies.

-    Es zinu, viņa čukstēja. Un uzlika plaukstu man uz acīm.

-     Guli nu…

Un es aizmigu.

Tieši pēc divarpus stundām viņa mani pamodināja un es piecēlos. Uzvilku mēteli, apliku šalli, uzvilku cimdus un uzliku cepuri… Viņa, neko nesakot, dzēra kafiju. Mētelis, visu nakti karājies pie krāsns, bija pilnībā izžuvis un sasilis.

-     Vai tu nepaglabātu šo akordeonu? es lūdzu.

Viņa pamāja. Tad paņēma no galda akordeonu, bridi paturēja rokās un nolika atpakaļ.

Neuztraucies, viņa teica. Protams, nekas ļauns tam nenotiks.

Es izgāju ārā. Gandrīz vairs nesniga, vējš bija pierimis. Nakts putenis bija iztrakojies, bet drūmie mākoņi vēl nebija izklīduši, un es sapratu, ka pavisam drīz putinās atkal. Tā bija tikai atelpa pirms jauna puteņa.

Es pārgāju pār Rietumu tiltu uz ziemeļu pusi un redzēju virs Sienas paceļamies mūžīgos pelnu pelēkos dūmus. Iesākumā vājā strūkliņa jau pēc pāris minūtēm pārvēršas par bieziem mutuļiem. Tur ir ugunskurs, kurā sadedzina milzīgu daudzumu gaļas. Tātad Sargs šobrīd ir Ābeļu mežā. Grimstot sniegā līdz pat ceļgaliem, es steidzos uz Sarga būdiņu. Pilsēta bija noslēpumaini klusa, it kā visas skaņas būtu uzsūcis sniegs. Vējš bija pazudis, putni apklusuši. Un tikai manu zoļu radzes skaļāk nekā parasti gurkstēja sniegā.

Sarga būdiņā neviena nebija. Un tikai saimnieka smaka karājās gaisā, bet no krāsns viegli vējoja siltums. Galds bija nokrauts ar netīriem šķīvjiem, pīpēm un tabakas pelnu kaudzītēm. Spoži uzasinātās izkaptis, naži un cirvji gar sienām spīguļoja nespodri un balti, gluži kā apgaismodami Sarga mājokli. Visas šīs pīpes un cirvji lūkojās uz mani tīri vai ar klusu nicinājumu. Liekas, ka kuru katru mirkli pār mani kritis milzu ēna un gigantiska plauksta uzgulsies man uz pleca.

Vairīdamies no nepatīkamā starojuma, noņēmu no sienas atslēgu saišķi, cieši saspiedu to plaukstā un aizgāju pie Ēnu laukuma vārtiem. Tikpat kā vairs nesniga. Vienīgi paretam vēl uzpūta pavisam spēkus zaudējis vējš. Tukšais laukums bija pieputināts, nekādas pēdas tur nebija redzamas. Vienīgi vējš bija uzdrīkstējies izrotāt šo tukšumu ar saviem dīvainajiem rakstiem, un sērdienīgā goba laukuma vidū gulēja aizmigusi, ar stingajās debesīs izslietiem zariem. Tā bija nevainojami veidota ainava: pilnīgs krāsu un līniju līdzsvars, visa apkārtne iegrimusi mūžīgā un laimīgā miegā. Es skatījos un domāju, ka laikam gan nekad nespēšu aizmirst savus biklos, pilnības izjaukšanas virzienā spertos soļus.

Tomēr nebija laika pārdomām. Vēlāk šo laiku vairs nevarēs atgūt. Paņēmis rokās atslēgu saišķi, ar nepaklausīgiem pirkstiem mēģināju atslēgas caurumā iedabūt kādu no četrām lielajām atslēgām. Tomēr neviena no tām nederēja. Jutu, ka gar sāniem notecēja auksti sviedri. Mēģināju atsaukt atmiņā reizi, kad vārtus bija slēdzis Sargs. Arī toreiz saišķi bija četras atslēgas. Noteikti. T3tad vienai ir jābūt derīgai.

Es ieliku atslēgas kabatā un kārtīgi saberzēju rokas, lai tās kaut cik sasildītu. Tad sadabūju atslēgas un sāku visu no jauna. Pie trešās atslēgas slēdzene beidzot padevās, un tukšo laukumu satricināja apdullinoša metāla dārdoņa. Kā par spīti tā, ka varētu sadzirdēt visa Pilsēta. Neizvilcis atslēgu no slēdzenes, es uz brīdi sastingu un gaidīju. Tomēr neviens neskrēja, lai man neļautu iet. Nebija ne soļu, ne uztrauktu balsu. Klusums. Atvilcis aizbīdni, es izslīdēju caur pavērto spraugu un pēc tam atkal aizvēru vārtus ciet.

Dziļais sniegs aprija manus soļus kā čaganas putas. Dzirdama tikai skanīga čāpstināšana, it kā milzīgs plēsoņa te rūpīgi košļātu savu medījumu. Atstājot aiz sevis pēdu celiņu, es apmetu loku ap kupenu uz soliņa. No miega iztraucētā goba dusmīgi skatījās man mugurā. Tālumā uztraukti klaigāja kāds putns.

Būdiņā bija mežonīgi auksts, daudz aukstāks nekā ārā. Es pacēlu pagraba lūku un rausos lejup pa ļodzīgajām trepītēm melnajā tumsā.

Ēna sēdēja uz lāvas un mani gaidīja.

-    Es jau domāju, ka neatnāksi, viņa īgņojās, izelpodama garaiņu mutulīti.

-     Es taču apsolīju, noteicu. Taisāmies nu, ka tiekam projām. Tā smird, ka nevar izturēt.

-    Nav vērts, ēna nopūtās. Es pat augšā nevarēšu uzkāpt. Jau pārbaudīju. Vari smieties par mani, bet nav vairs spēka. Vakardienas aukstums mani piebeidza galīgi.

-     Nieki. Es tevi uzvilkšu augšā.

Ēna papurināja galvu.

-            Nu, uzvilksi, bet pēc tam? Paskriet es vienalga nevarēšu. Tās ir beigas. Nekas mums neiznāks.

-            Paklau! es nelikos mierā. Kurš no mums to visu sāka? Nu tad beidz puņķoties! Es stiepšu tevi uz muguras. Lai nu kā, bet mums jātiek ārā, citādi abi būsim pagalam.

Ēna ar savām iekritušajām acīm paskatījās uz mani.

-             Tad re, kā tu saki… Nu labi. Tad jau pamēģināsim. Lai ari nepavisam nevar saprast, cik ilgi tu izturēsi ar mani kaklā un tādā sniegā…

-            Nekas, es teicu. Cik atceros, mēs jau no paša sākuma nebijām šurp nākuši kā uz pludmali sauļoties.

Uzvilku savārgušo ēnu augšā pa kāpnēm un tad, atbalstījis pret savu plecu, gāju pāri laukumam uz vārtiem. Aukstā, melnā Siena šajā kapa klusumā nesteidzīgi sekoja katrai mūsu kustībai. Vecā goba, nevarēdama vairs izturēt, nopurināja sagulējušos sniegu un ilgi mums nopakaļ draudēja ar kailajiem zariem.

-            Es vairs nejūtu kājas, sūdzējās ēna. Tajā velna pagrabā pat kājas izvingrināt nebija iespējams…

Gandrīz vai vilkšus ievilku ēnu Sarga būdiņā un drošības pēc pakarināju atslēgu saišķi atpakaļ pie sienas. Ja laimēsies, Sargs uzreiz nepamanīs, ka esam aizbēguši.

-             Kur tagad vajadzētu iet? es jautāju ēnai, kas drebēja pie izdzisušās krāsniņas.

-     Iesim uz Dienvidu Atvaru, viņa atbildēja.

-             Dienvidu Atvaru? es nedomājot pārjautāju. Un kas tad ir tai Dienvidu Atvarā?

-             Dienvidu Atvarā ir Dienvidu Atvars. Mēs tajā ielēksim un pazudīsim. Gan jau nu saķersim plaušu karsoni, bet mūsu situācijā nevar atļauties izvēlēties.

-            Bet vai tu zini, ka tur ir ūdens virpulis? Mūs ieraus bezdibenī, un būsim pagalam.

Ēnai piemetās klepus lēkme.

-     Nē, tā nav, viņa teica. Tajā bezdibeni ir vienīgā izeja no Pilsētas. Grozi, kā gribi, nekas cits neiznāks. Atvars tā ir izeja. Es saprotu, no kā tu baidies, tomēr tagad labāk uzticies man. Es taču glābju arī savu dzīvību. Kāpēc gan lai es tur līstu, ja nebūtu nemaz pārliecināta? Pārējo es tev pastāstīšu pa ceļam. Pēc kādas stundas vai pusotras atgriezīsies Sargs un, visticamāk, tūlīt pat sāks dzīties mums pakaļ. Tāpēc mēs nedrīkstam šeit vilcināties ne mirkli.

Sarga būdiņas ārpusē neviena nebija. Tikai divējas pēdu virknītes aizrit pa sniegu uz dažādām pusēm. To vienu biju atstājis es pats, nākot šurp. Otru Sargs, kad gāja prom no mājas. Blakus viņa pēdām stiepās divējas ratu riteņu sliedes. Es uzvēlu ēnu uz muguras. Viņa bija pavisam novājējusi un svēra turpat vai divas reizes mazāk nekā agrāk, tomēr arī tādu nastu nepavisam nebija viegli nest. Pēdējā laikā es tik ļoti biju pieradis dzīvot bez ēnas, ka arī pats nevarēju iedomāties, cik ilgi varēšu izturēt.

-     Līdz Dienvidu Atvaram ir tāls ceļš, es teicu. Jāapiet apkārt Rietumu pakalnam, jānokāpj lejā pie Dienvidu pakalna, bet tur ceļš iet caur brikšņiem.

-     Vai tu domā, ka tas tev būs pa spēkam?

-     Bet ko lai dara? es atbildēju. Neiesim taču atpakaļ!

Es bridu pa sniegoto ceļu uz austrumu pusi. Man pretī nāca

manis paša pēdas. It kā mans tagadējais "es" ceļā izmainītos ar agrāko. Izņemot šīs pēdas un zvēru ķepu nospiedumus, sniegā nekā nebija. Es pagriezos atpakaļ. Virs sienas slējās resns, taisns un pelēks dūmu stabs. Šī taisnā dūmu kolonna izskatījās kā mākoņos iesūkts draudīgs tornis. Stabs bija ļoti blīvs tātad naktī bija nosalis ļoti daudz zvēru. Sargam ilgu laiku būs ko darīt. Ar savu kluso, padevīgo nāvi zvēri bija mūs izglābuši, līdz pēdējai iespējai novilcinādami pakaļdzīšanos.

Sniegs lipa pie zolēm un sacietēja par smagiem kukuržņiem. Es nožēloju, ka nebiju sameklējis ne sniega kurpes, ne slēpes. Kaut kam tādam taču vajadzētu būt Pilsētā, kur mēdz būt tik ārprātīgs sniegs! Sarga pieliekamajā bija visneiedomājamākās lietas… Taču bija par vēlu iet atpakaļ uz Sarga būdu. Biju jau ticis līdz Rietumu tiltam. Ja grieztos atpakaļ, zaudētu milzumu laika.

Kājas neatlaidīgi stampāja sniegu, kļuva karsti, no cepures apakšas tecēja sviedri.

-     Pēc šīm pēdām mūs atradīs, kas tik vien gribēs, teica ēna, paskatījusies atpakaļ.

Es iztēlojos, kā Sargs nesas mums pakaļ pa sniegu. Gatavais sātans. Spēka mitriķis, nevis kā es. Un nestiepj nevienu uz muguras. Un vēl viņam, visdrīzāk, ir slēpes. Man jātiek pēc iespējas tālāk, kamēr viņš vēl nav pārnācis mājās, citādi ar mums būs cauri.

Man ienāca prātā Bibliotēkas istabiņa. Krāsns priekšā sēž meitene un mani gaida. Uz galda snauž akordeons, krāsnī sprakšķ ogles, no kafijas kannas nāk garaiņi. Viņas mati ir uz mana vaiga, viņas pirksti uz mana pleca.

Es nedrīkstu pieļaut, ka mana ēna nomirst. Sargs nedrīkst mūs noķert. Ja viņš atkal iespundēs ēnu pagrabā, tai noteikti būs beigas… Izrausies no kupenas, es saņemu visus spēkus un stiepju savu ēnu aizvien tālāk, pa laikam atskatīdamies uz pelnu pelēkajiem dūmiem.

Ceļā satikām dažus zvērus. Nespēdami sameklēt neko ēdamu, viņi klīda pa sniegu, skumjām acīm raudzīdamies apkārt. Es vilkos viņiem garām ar savu nastu uz kumbra, un zvēru zilās acis ilgi nolūkojās mums pakal. Tā, it kā tie visi zinātu, uz kurieni un kāpēc mēs ejam.

Ceļš sāka iet kalnup, un man sāka aptrūkties elpas. Ēna kļuva smagāka, un man aizvien vairāk sāka pīties kājas. Taisnību sakot, ar šo sapņu lasīšanu es jau sen biju zaudējis formu. Manis izelpotie mutuļi kļuva aizvien biezāki, acīs sāka dancot sīkas sniegpārsliņas.

-     Kā ir ar tevi? ēna uztraucās. Varbūt atvilksi elpu?

-    Nāksies. Atvaino… Es piecās minūtēs atjēgšos.

-    Kāpēc tu atvainojies? Tu taču neesi vainīgs, ka es nevaru paiet. Skaidrs, ka atpūties, cik vien vajag… Dīvaini, vai ne? It kā visas nelaimes būtu jāizstrebj tev vienam.

-    Tas taču ari ir manas nelaimes, es sacīju. Vai tad ne?

-    Jā, atbildēja ēna. Man ari tā šķiet.

Es novēlu ēnu sniegā un notupos viņai blakus. Ķermenis jau vairs nejuta aukstumu. Kājas no cirkšņiem līdz pat papēžiem bija kā pārakmeņojušās.

-    Tomēr, godīgi sakot, dažreiz es ari šaubos, ēna turpināja. Ja es nebūtu tev neko teikusi un būtu klusītēm nomirusi, tu tagad dzīvotu, cepuri kuldams. Vai tad ne?

-    Var jau būt, es piekritu.

-     Tātad es tev tikai traucēju?

-     Bet man tas tik un tā bija jāzina.

Ēna pamāja. Tad, pacēlusi galvu, uzmeta skatienu pelēkajiem dūmiem virs Ābeļu meža.

-     Reiz tik stipri mutuļo, Sargs tur būs iestrēdzis uz ilgu laiku, viņa konstatēja. Bet mēs drīz jau būsim tikuši pāri pakalnam. Tālāk ir tikai brikšņi. Tiksim līdz tiem, un tad jau viss. Tur viņš mūs neatradīs.

Ēna piegrāba pilnu riekšavu ar irdeno sniegu, paplēta plaukstas un skatījās, kā sniegs nobirst zemē.

-     To, ka ir jābūt kādai izejai no Pilsētas, es nojautu. Bet drīz uzradās pierādījumi. Iedomājies! Pilsēta ir pati pilnība. Tas nozīmē, ka tajā ir iespējams pilnīgi viss. Tātad tā pat īsti nav pilsēta, bet attīstīties spējīgs organisms. Tas nemitīgi tev piedāvā jaunas iespējas, pats maina formu un tādējādi uztur savu pilnību. Ja gribēsi, lai no Pilsētas būtu izeja, Pilsēta tev to dos. Vai tu mani saproti?

-     Ļoti labi saprotu, es atbildēju. Es vakar to ievēroju. To, ka šī ir iespēju pasaule. Šeit ir viss un nav nekā…

Ēna sēdēja sniegā un raudzījās manī. Tad klusējot vairākas reizes pamāja. Sniegs pamazām pieņēmās spēkā. Izskatījās, ka Pilsētai tuvojas jauns sniegputenis.

-     Nu tā, turpināja ēna. Kad būsim sapratuši, ka izeja ir, vajadzēs tikai izsvītrot visu lieko. Izsvītrojam vārtus. Ja mēģināsim tikt ārā pa tiem, Sargs mūs tūlīt pat sagrābs. Šis mērglis katru lapiņu, katru zariņu pie vārtiem sajūt kā sikspārnis. Viņš jau nu zina, ka pirmais, kas bēglim ienāk prātā, ir vārti. Tātad vārti nav izeja. Rāpties pāri Sienai ir bezjēdzīgi. Arī Austrumu vārti neder. Tie ir aizmūrēti, tātad Siena vien ir, bet tur, kur ietek upe, zem ūdens ir dzelzs režģis. Tik biezs, ka varēsi veselu mūžību zāģēt. Atliek tikai Dienvidu Atvars. No Pilsētas var aiziet tikai kopā ar upi.

-    Vai tā varētu būt?

-    Padomā pats. Kāpēc visas pārējās izejas ir vai nu pamatīgi aizmūrētas, vai arī tiek kārtīgi apsargātas, bet Atvars nepavisam netiek uzraudzīts? Tas ir tāpēc, ka labāk par visām sienām cilvēku notur bailes. Ja pārvarēsi bailes, uzvarēsi Pilsētu.

-     Un kad tev tas ienāca prātā?

-    Kad Sargs parādīja man upi. Tajā vienīgajā reizē, kad viņš mani aizveda gandrīz līdz Rietumu tiltam. Tad arī man visi gali sanāca kopā. Pati par sevi upe nav nekāds ļaunums. Gluži otrādi upes ūdens ir dzīvības eneiģija. Mums tikai jāļaujas tās straumei. Tikai tā mēs spēsim tikt ārā no Pilsētas un atgriezties tur, kur ir īstā dzīve… Vai tev ir grūti tam noticēt?

-     Kāpēc gan, es atbildēju. Es ticu tev. Man pat šķiet, ka šī upe tek arī tur. Tajā pasaulē, kuru mēs atstājām. Un, šķiet, es pamazām sāku to atcerēties. Tās gaismu, starojumu, skaņas… Es pat atcerējos savu mīļāko dziesmu.

-      Es tev nevaru pasacīt, vai šī pasaule ir skaista vai nejēdzīga, teica mana ēna. Bet tā ir mūsu, un mums tajā jādzīvo. Tur ir sava laime un savas bēdas. Savi prieki un savi mēsli. Savs "ne šis, ne tas" un savs "velns zina, kas". Tur tu esi dzimis. Tur tev ari jānomirst. Bet tad, kad tu nomirsi, es pazudīšu. Un tas ir tas pats īstākais, kas ar mums var notikt.

-    Jā… es piekritu. Laikam jau tā būs gan.

Mēs abi es un mana ēna sēdējām nogāzē un lūkojāmies uz Pilsētu. Taču vairs nespējām saskatīt ne Pulksteņa torni, ne upi, ne tiltus un pat ne arī Sienu un pelnu pelēkos dūmus. Redzējām tikai un vienīgi gigantisku sniega kolonnu, kas savienoja debesis ar zemi.

-    Ir jāiet, mani steidzināja ēna. Šādā laikā Sargs, ej nu zini, var savu darbu beigt agrāk.

Es pamājis piecēlos un nopurināju no cepures sniegu.

39 skarbĀ BRĪNUMZEME Popkorns. Lords Džims. Izzušana

Pa ceļam uz parku es apturēju mašīnu pie dzērienu veikala un pajautāju, kādu alu viņai gribētos.

-     Vienalga, viņa atbildēja. Ka tikai puto un garša ir kā alum.

Te nu mūsu domas sakrita. Bija pats oktobra sākums. Debesis virs galvas bija tik skaidras, it kā tikko būtu radītas. Tādā laikā ir pilnīgi vienalga, ko dzert. Ka tikai puto un garšo pēc alus.

Galu galā es nopirku sešas bundžiņas importa alus. Vai nu tāpēc, ka naudas vēl bija kā jūra, vai arī tāpēc, ka Miller High Life zeltītās skārdenes rudens saules staros ļoti harmoniski mirdzēja. Arī Djūks Elingtons šim dzidrajam oktobra rītam labi piestāvēja. Lai gan Djūks Elingtons ar savām klavierēm, protams, būtu labi piestāvējis arī polārpētnieku Jaungada svinībām Dienvidpolā.

Es, svilpojot Do Nothin' till You Hear from Me līdzi unikālajam Lorensa Brauna trombona solo, braucu tālāk. Pēc brīža es un Džonijs Hodžess turpinājām ar Sophisticated Lady.

Aizbraukuši līdz Hibija parkam, izkāpām no mašīnas un iegāzāmies ar savu alu zālienā. Pirmdienas rītā nacionālais parks bija tukšs kā lidlauks, no kura aizlidojušas visas lidmašīnas. Baloži uztrauktos bariņos maršēja pa zāli kā jauniesauktie rīta rosmē.

-     Palūk, es brīnījos, debesīs nav ne mākonīša.

-    Viens ir gan. Re! viņa iebilda un rādīja uz kokiem pie Hibija-Holla. Tiešām, viens tur bija gan, kā sīka spalviņa ieķēries kamparkoka zaros.

-     Nu, tas neskaitās, es noteicu. To pat nevar īsti nosaukt par mākoni.

Viņa piesedza acis ar plaukstu un palūkojās vērīgāk.

-    Jā, ir jau gan mazs, viņa piekrita.

Beiguši pētīt dīvaino mākonīti, atvērām alus bundžiņas.

-    Kāpēc tu izšķīries? viņa jautāja.

-            Man briesmīgi patīk braukt ar vilcienu. Bet, kad apprecējos, vairs netiku sēdēt pie loga.

-    Tas ir joks, vai ne?

-    Selindžeram bija tāds romāns. Skolas laikā lasīju.

-    Bet ja vēl nopietnāk?

-            Pavisam vienkārši. Pirms kādiem pieciem sešiem gadiem viņa aizgāja. Un vairs neatgriezās.

-    Pēc tam ne reizi neesi saticis?

-            Nē… es noteicu, pieliku alu pie mutes un lēnām dzēru. Nav arī bijis iemesla satikt.

-    Tad jau laulības dzīvē īpaši labi negāja?

-            Laulības dzīvē viss bija kārtībā, es teicu, skatoties uz alus bundžiņu rokā. Bet tas jau nav galvenais. Gulēt gan ejam kopā, bet aizmiegam katrs pats par sevi. Vai tu to spēj saprast?

-Jā… domāju, ka saprotu.

-            Es, protams, nedomāju, ka cilvēkus varētu klasificēt, tomēr nosacīti es tos sadalītu divos tipos: cilvēkos ar universālu pasaules uztveri un cilvēkos ar aprobežotu uztveri. Es savu pasaules uzskatu ierobežoju. Un tas nav galvenais, vai manas robežas ir vai nav pareizas. Kaut kur robežai ir jābūt, un tur tā ir. Bet ne visi tā domā.

-            Bet tie, kuri tā domā, taču ari cenšas savas robežas pārcelt tālāk? Vai tad ne?

-             Varbūt. Bet ar mani tā nav. Kāpēc šodien mūzika visiem jāklausās stereo? Vai no tā, ka vijole skan kreisajā pusē, bet kontrabass labajā pusē, mūzika kļūst labāka? Tas nav nekas vairāk kā ieraksta sarežģīšana.

-    Vai tu neesi pārāk stūrgalvīgs?

-    Viņa jau arī tā teica.

-    Sieva?

-              Nūja, es pamāju. Vārdu sakot, kā tikai ir konkrēti jautājumi, es zaudēju elastīgumu. Kaut ko tādu. Vai alu vēl gribi?

-    Jā, labi, viņa atbildēja.

Es norāvu ceturtā Miller High Life gredzentiņu un pasniedzu viņai bundžiņu.

-            Bet ko tu pats domā par savu dzīvi? Nepielikusi alu pie lūpām, viņa pētīja caurumu bundžiņas augšpusē.

-     Vai es lasījusi "Brāļus Karamazovus"? es jautāju.

-     Esmu. Tikai vienu reizi, ļoti sen.

-            Pa reizei der pārlasīt. Tajā grāmatā ir daudz kas uzrakstīts. Uz romāna beigu pusi Aļoša skolniekam Koļam Krasotkinam saka: "Klausieties, Koja, jūs, starp citu, būsiet ļoti nelaimīgs cilvēks. Tomēr visā visumā būsiet pateicīgs dzīvei!"

Es iztukšoju otro alus bundžiņu. Tad, mazliet pavilcinājies, atvēru trešo.

-            Vispār jau Aļoša ļoti daudz saprata, es turpināju. Bet pie šiem viņa vārdiem es sāku šaubīties. Es nezinu, vai var būt nelaimīgs cilvēks un tomēr nodzīvot laimīgu dzīvi.

-     Un tāpēc tu nospraud savai dzīvei robežas?

-            Varbūt, es atbildēju. Laikam jau man būtu vajadzējis tikt nosistam ar dzelzs vāzi un nevis tavam vīram. Tā būtu man piemērota nāve. Tāds spilgts pēdējais kadrs muļķība, kas tikusi līdz pilnībai. Un ne velna nepagūsi nodomāt…

Es pameklēju ar acīm balto mākonīti, taču tā vairs nebija. Laikam bija paslēpies aiz koku lapotnēm.

-            Bet kā tu domā… Vai tu ar savu ierobežoto skatu uz dzīvi varētu saskatīt, piemēram, mani?

-            Kas grib, šajā dzīvē var ienākt, kas grib, no tās iziet, es atbildēju. Tas ir galvenais labums no ierobežotā skata uz dzīvi. Ienākot noslaukiet kājas. Izejot aizveriet durvis. Tas ir kopīgais visiem domātais likums.

Viņa iesmējās, piecēlās un nopurināja no biksēm gružus.

-     Es nu iešu. Ir jau laiks, vai ne?

Es paskatījos pulksteni. Bija desmit un divdesmit divas minūtes.

-     Es tevi aizvedīšu.

-     Būs jau labi. Es vēl ieskriešu veikalā un tad aizbraukšu ar vilcienu. Tā būs labāk.

-     Nu tad šķirsimies šeit. Es vēl bridi palikšu. Ļoti laba sajūta.

-    Paldies par nagu knaiblitēm.

-    Nav par ko.

-    Vai piezvanīsi, kad atgriezīsies?

-    Aiziešu uz Bibliotēku, es apsolīju. Man patīk skatīties, kā cilvēki strādā.

-    Uz redzēšanos, viņa atvadījās.

Es kā Džozefs Kottens filmā The Third Man noraudzījos, kā viņa aiziet pa aleju. Kad viņa bija pazudusi aiz kokiem, es sāku skatīties uz baložiem. Katrs balodis dīvainā kārtā atšķīrās no citiem ar savu gaitu. Pēc brītiņa alejā parādījās sieviete ar mazu meitiņu un sāka izmētāt celiņā popkornu. Visi baloži pameta mani un aizskrēja brokastīs. Meitenīte, kā jau tas pienākas trīsgadīgam bērnam, iepleta rociņas un skrēja apkampt baložus. Protams, viņa nevienu nenoķēra. Izveicīgie baloži dzīvoja paši savu baložu dzīvi. Izskatīgā māmiņa uzmeta man zibenīgu skatienu un tad demonstratīvi zaudēja jebkādu interesi par mani. Sakiet, ko gribat, taču pieklājīgi cilvēki pirmdienas rītā nevārtās pa zāli ar piecām alus bundžām degungalā.

Es mēģināju atcerēties visu brāļu Karamazovu vārdus. Mitja, Ivans, Aļoša un tad vēl tas pusbrālis Smerdjakovs. Interesanti, cik ir pasaulē cilvēku, kas var nosaukt visu brāļu Karamazovu vārdus?

Raudzīdamies debesīs, es jutos kā maza laiviņa, kas peld bezgalīgā jūrā. Nebija ne vēja, ne viļņu, es tikai tur lēnītēm dreifēju. Džozefs Konrāds rakstīja, ka okeānā noklldušai laivai piemītot kas īpašs. "Lords Džims" aina pēc kuģa bojāejas.

Zilās debesis virs galvas vizēja kā mūžigā patiesība, kuru apšaubīt nav nekādas jēgas. Kad uz tādām debesim raugies no zemes, šķiet, ka tās būtu uzsūkušas visu būtisko, kas ir uz šis zemes. Ar jūru ir tāpat. Ja katru dienu skaties uz jūru, sāk likties, ka pasaulē nekā cita nav. Droši vien Džozefs Konrāds ir izjutis to pašu, ko es. Patiešām mazā laiviņā, kas nokritusi okeānā no fikcijas, kuru sauc "kuģis", ir kāda īpaša jēga, no kuras izvairīties nav iespējams.

Es izdzēru pēdējo bundžiņu, izsmēķēju līdz galam cigareti un izmetu no galvas visu šo murgojumu. Jāatgriežas pie realitātes. Man bija palicis vēl mazliet vairāk par stundu.

Es piecēlos, savācu tukšās alus bundžiņas un izmetu tās tuvākajā atkritumu urnā. Urnas augšpusē bija pelnutrauks. Es izņēmu no maka kredītkartes un sadedzināju virs pelnutrauka. Izskatīgā māmiņa atkal nozibināja acis uz manu pusi. Kā tad kārtīgi cilvēki taču nededzina savas kredītkartes pirmdienas rītā pilsētas parkā virs pelnutrauka! Vispirms sadedzināju American Express, tad Visa karti. Kredītkartes dega jautri, ar liesmiņu. Es apsvēru, vai pie viena nesadedzināt arī Pola Stjuarta kaklasaiti, bet pārdomāju. Negribējās iztraucēt apkārtējos cilvēkus, un arī lielu jēgu no tā es neredzēju.

Es piegāju pie kioska un nopirku desmit paciņas popkorna. Deviņas izbēru baložiem, bet desmito nolēmu ēst pats, apsēdies tepat blakus uz soliņa. Baloži salidoja no visa parka kā uz filmas par Oktobra revolūciju masu skatu uzņemšanu. Mēs visi kopā kraukšķinājām popkornu, un man šķita, ka veselu mūžību neesmu ēdis neko garšīgāku.

Izskatīgā māmiņa, kas bija apmēram manā vecumā, rādīja meitiņai strūklaku. Es atkal atcerējos savu klasesbiedreni, kas apprecējās ar revolucionāru, dzemdēja dvīņus un pēc tam nez kur aizlaidās. Viņa jau nekad vairs nerādīs saviem bērniem strūklaku. Lai arī kas ar viņu būtu noticis, viņas dzīve bija pagalam, un šajā ziņā mēs bijām līdzīgi. Es gan nezināju, ko par to sacītu viņa pati. Var jau būt, ka neatrastu neko kopīgu starp mums. Kā nekā mēs nebijām tikušies jau divdesmit gadus.

Kas gan bija noticis pa šo laiku! Katram bijuši savi apstākļi un skats uz pasauli. Bet galvenais viņa pazuda no šis dzives pati pēc savas gribas. Bet man vienkārši kāds bija nojaucis pamatu zem kājām, kamēr biju iesnaudies.

Tā ka, visdrīzāk, viņa mani nokritizētu beigtu un pagalam. "Kur tad ir tā tava izvēle?" viņa man prasītu. Un viņai būtu taisnība. Visā šajā jezgā nebija neviena mana lēmuma. Ja nu vienīgi tas, ka sirds dziļumos biju piedevis Profesoram, un tas, ka nebiju laupījis nevainību viņa mazmeitai. Bet vai tas man bija kaut kā līdzējis? "Ko tu pats paveici, lai neizzustu?" viņa man jautātu. Vai gan tādi sīkumi viņu pārliecinātu, ka es patiesi biju centies izdzīvot?

Es to nezināju. Galu galā starp mums bija jau divdesmit gadu. Kā viņa vērtētu mani, ja mēs satiktos, to es nespēju pat iedomāties.

Stingri ņemot, es jau vairs neko nebiju spējīgs iedomāties. Mana iztēle bija atslēgusies. Biju spējīgs tikai tāpat vien sēdēt, nolūkoties uz strūklaku un jauno māmiņu ar bērnu. Un pirmo reizi pa vairākām diennaktīm apjaust, cik ļoti man negribas pamest šo pasauli. Un, lai ari kādas pasaules mani varbūt gaidītu vēl kaut kur, pie velna šīs citas pasaules! Pat ja es būtu nodzīvojis jau deviņdesmit trīs procentus no man atvēlētā laika palikušajos pāris gados es būtu pateicies šai pasaulei par katru iespēju priecāties par to, kas tajā notiek. Tieši tāds būtu bijis mans pienākums un mana sūtība. Nezinu, kāpēc, bet jutu, ka nupat mani pamodusies kāda galvenā dzīvības dziņa, un nu gan es spētu dzīvot tā īsti. Tāpēc, ka biju izpratis, kāpēc. Un ari tad, ja neviena dzīva dvēsele mani nesaprastu, es vairs nespētu dzīvot kā agrāk.

Un kā tad nu iznāk tieši tagad, kad šī dziņa bija pamodusies, mani izstumj no dzīves? Tagad, kad es zinu, kas man jādara? Bet kas izstrebs to visu, ko esmu ievārījis? Kas nodzīvos šo dzīvi līdz galam?

Ja arī manas pazušanas dēļ neviens neraudās, neviena sirds nekļūs tukša, neviens vispār nejutīs, ka manis vairs nav, tā ir tikai mana bēda. Biju pārāk daudz visa kā zaudējis. Bija atlicis pazaudēt tikai pašam sevi. Un tikai miglaina atblāzma, sīkas kvēlošas oglītes no tā, kas nekad vairs neatgriezīsies, vēl pildīja mani ar dzīvību un dāvāja vismaz kaut kādus spēkus.

Man negribējās pamest šo pasauli. Es aizvēru acis, un tumši, briesmīgi drebuļi pārņēma manu iekšieni. Tas bija dziļš un liels vilnis, kas pārspēja skumjas un vientulību un satricināja manu būtību līdz dziļumiem. Šī viļņošanās varēja turpināties mūžīgi. Atspiedies ar elkoņiem pret soliņa atzveltni, mēģināju noturēties un nenokrist. Neviens mani neglābs. Tieši tāpat, kā ari es nevienu vairs neglābšu.

Man gribējās pilnā balsi raudāt, bet nekas nesanāca. Biju pārlieku novecojis, lai raudātu, pārlieku daudz pieredzējis. Pasaulē ir tāda veida skumjas no tā, ka nav iespējams paraudāt. Bezveida skumjas, nekā neizpaudušās, tās visu mūžu vienkārši krājas sirdi gluži kā sniegs bezvēja nakti.

Kad biju jaunāks, esmu mēģinājis šīs skumjas izteikt vārdos. Tomēr, lai cik mēģinātu, nebiju spējīgs tās ne izskaidrot citiem, ne ari sev pašam. Tad es nospriedu, ka tas nav izdarāms, un atmetu mēģinājumiem ar roku. Mani vārdi izkalta, sirds noslēdzās, bet skumjas kļuva vēl dziļākas.

Sagribējās uzsmēķēt, bet cigaretes bija kaut kur pazudušas. Kabatā bija tikai sērkociņi. Un ari to bija vairs tikai trīs. Es izdedzināju tos citu pēc cita, nometu zemē un atkal aizvēru acis.

Nolādētie drebuļi pazuda. Galvā tikai plūda mierīgs klusums kā putekļi. Es ilgi sēdēju un tos vēroju. Tie ne bira lejup, ne ari cēlās uz augšu tikai peldēja tukšumā. Es savilku lūpas un tiem vieglītēm uzpūtu, taču putekļi nesakustējās, šos dīvainos putekļus neizkustinātu pat viesuļvētra.

Tad es iedomājos par garmataino Bibliotēkas meiteni, no kuras nupat biju atvadījies. Un iedomājos par viņas velveta kleitu, par zeķēm un apakšsvārkiem. Diez, vai tie tāpat vēl mētājas uz grīdas, no rīta nesavākti? Un vai es biju pret viņu izturējies taisnīgi?

Paklausieties, Pulkvedi! Kurš te runā par taisnīgumu? No jums to neviens nav prasījis! Taisnīgumu šeit spēlējat tikai jūs pats. Bet ko vērts tas būs, kad jūsu augstība būs atstiepusi kājas? Varu atzīties, ka biju gribējis šo sievieti tā, ka pie viena dievināju arī viņas kleitu un biksītes, un krūšturi. Vai arī to jūs sauksiet par taisnīgumu?

Sakiet, ko gribat, bet taisnīgums ir derīgs tikai ļoti ierobežotā pasaulē. Toties tad tas attiecas uz visu dzīvi kopumā. No gliemeža un saimniecības preču veikala letes līdz pat laulības dzīvei. Un, pat ja mans taisnīgums nevienam nav vajadzīgs, neko citu piedāvāt es vienalga nevaru. Šajā ziņā godīgums ir radniecīgs mīlestībai. Taču tas, ko tu centies dot, ne vienmēr sakrīt ar to, ko no tevis gaida. Un tieši tāpēc manā dzīvē gan blakus man, gan man pāri tik daudz kas bija pagājis un bez aizķeršanās nogrimis Lētā.

Droši vien man būtu par ko neieredzēt dzīvi. Tāds naids, lai nu kā, bet arī varētu būt aicinājums uz taisnīgumu. Taču neieredzēt kaut ko, kas pieder pie manis paša dzīves, man nesanāk, sitiet mani kaut nost. Jo ari tad, ja visa mana dzīve aiziet kā pa vējam, ari tad es pats tā esmu gribējis. Un tikai balts putekļu mākonītis uz visiem laikiem paliek peldam manā galvā.

Pērkot kioskā cigaretes un sērkociņus, es ieraudzīju turpat tuvumā telefona automātu un nolēmu uz labu laimi piezvanīt uz savām mājām. Man nebija tādas domas, ka kāds varētu pacelt klausuli, vienkārši pēkšņi šķita, ka, pirms aizeju no dzīves, derētu vēl piezvanīt pašam sev. Un iedomāties, kā viņā galā melodiski zvana telefons.

Tomēr pretēji manam paredzējumam pēc trešā signāla kāds pacēla klausuli. Un teica: "Hallo!"

Tā bija tuklīte rozā kostīmā.

-    Tu vēl neesi projām? es pārsteigts jautāju.

-    Vai tu esi jucis? atbildēja meitene. Es jau esmu atpakaļ! Ko tad es te būtu sēdējusi? Bet atgriezos tāpēc, ka gribēju pabeigt lasīt grāmatu.

-    Balzaku?

-    Nūja. Ļoti interesanti. Te ir jūtams dzīves sāls.

-    Un kā tev gāja? es turpināju. Vai vectēvu dabūji ārā?

-            Un kā vēl! Tīrais nieks. Ūdens bija prom, un iet otro reizi pa to pašu ceļu vienmēr ir vieglāk. Un pāris metro biļešu biju nopirkusi jau iepriekš. Vectēvs ir priecīgs un labi jūtas. Lika nodot tev sveicienus!

-    Paldies! es pateicos. Un kur viņš tagad ir?

-            Somijā. Teica, ka Japānā viņam mierīgi strādāt neļaušot, tāpēc jāveido jauna laboratorija Somijā. Esot tur atradis kādu klusu vietu. Pat brieži tur esot.

-     Bet kāpēc tu nebrauci?

-    Es nolēmu padzīvot tepat.

-    Manā dzīvoklī?

-            Nūja. Man te uzreiz iepatikās. Durvis salabošu, bet ledusskapi, video un visu pārējo nopirkšu ar vienu vēzienu. Uzklāšu rozā palagus un segas pārvalku. Vai neiebilsti?

-    Neiebilstu…

-             Bet vai tavas avīzes drīkstu ņemt? Man būs vajadzīga televīzijas programma.

-             Ņem, protams, es atļāvu. Bet vai tu zini, ka tur atrasties ir bīstami? Sistēmas pārstāvji vai šifrētāji var atnākt jebkuru brīdi.

-             Nu gan! No tiem es nebaidos, viņa attrauca. Viņiem vajag vectēvu vai tevi. Kāds man ar to sakars? Starp citu, divi jau te bija viens liels, otrs mazs -, es viņus aizdzinu.

-    Kā aizdzini?

-            Ar pistoli sašāvu lamzakam ausi. Bungādiņa pārplīsa kā likts. Tā ka tas viss ir nieki.

-    Tava šaušana droši vien visu māju sacēla kājās?

-             Nu nē, viņa atbildēja. Ja ir tikai viens šāviens, visi domā, ka uzsprādzis automašīnas karburators.

-    Ak tā, es tikai noteicu.

-            Jā, starp citu… Viņa it kā kaut ko atcerējās. Kad tev būs zudusi apziņa, es tevi sasaldēšu. Vai neiebilsti?

-            Dari, kā tīk! Tā kā tā es vairs neko nejutīšu, atteicu. Es būšu kaut kur Harumi piestātnē, varēsi mani tur savākt. Man ir balta Karina 1800 GT Twin-Cam Turbo. Es nemāku pastāstīt, kā īsti izskatās. Magnetofons spēlēs Bobu Dilanu.

-    Kas ir Bobs Dilans?

-            Lietainā dienā… es grasījos teikt, bet pārdomāju. Tāds dziedātājs ar aizsmakušu balsi.

-            Es tevi sasaldēšu, bet, kas zina, vectēvs varbūt izdomās, kā tevi atkal atdzīvināt. Tu gan tā briesmīgi nesaceries, bet iespējams ir.

-            Kad nav apziņas, nav, ar ko cerēt, es norādīju. Un vai tad tu pati taisies mani sasaldēt?

-             Neuztraucies! Es labi saldēju. Vectēvs mani trenēja ar dzīvniekiem. Vai zini, cik suņus un kaķus es sasaldēju? Es visu izdarīju tā, ka prieks. Un tad noslēpšu tevi vietā, kur neviens nevarēs atrast… viņa sacīja. Bet vēlāk, ja viss ies labi un tava apziņa atgriezīsies, vai pārgulēsi ar mani?

-            Nemaz nešaubies, es apsolīju. Ja, protams, tev pašai vēl to gribēsies.

-    Un darīsi visu, kā nākas?

-            Cik nu ļaus manas tehniskās iespējas, es atbildēju. Kas zina, cik gadu līdz tam brīdim būs pagājis.

-            Lai nu kā, vismaz man tad vairs nebūs septiņpadsmit, viņa sacīja.

-             Mēs visi kļūstam vecāki, es noteicu. Arī sasaldētā veidā.

-     Lai tev veicas, viņa sacīja.

-            Tev arī, es atsaucos. Parunājos ar tevi, un, šķiet, akmens no sirds būtu novēlies.

-            Tāpēc, ka uzradās kāda cerība, ja? Tikai ņem vērā, ka tā ir pavisam maza. Es nezinu, ar ko tas viss beigsies, tā ka…

-            Nē, ne jau tāpēc. Protams, par cerību paldies. Vienkārši bija jauki ar tevi papļāpāt. Dzirdēt tavu balsi. Un uzzināt, ka ar tevi viss ir labi.

-    Varbūt papļāpāsim vēl?

-     Nu nē, pietiks tāpat. Laika tikpat kā vairs nav.

-     Paklau, viņa attapās. Tu tikai nebaidies! Ari tad, ja tu zudisi uz mūžiem, es tevi atcerēšos līdz savai nāves stundai, vai dzirdi? No manas atmiņas tu nezudlsi nekad. To tu neaizmirsti, vai labi?

-     Neaizmirsīšu, es apsolīju. Tad noliku klausuli.

Tieši vienpadsmitos es tuvējā tualetē pačurāju un izgāju no parka. Tad iekāpu mašīnā un, visos sīkumos iztēlojoties to, kā mani sasaldēs un kur liks pēc tam, braucu uz ostu. Visa Gindza bija pilna ar vienādiem vīriešiem tumšos biznesa uzvalkos. Stāvot pie luksofora, ar acīm meklēju bibliotēkas meiteni vai viņa neklīst kaut kur starp lielveikaliem, bet diemžēl neatradu. Blīvajā pūli zibēja vien nepazīstamas sejas.

Ostā es aizbraucu aiz kādas tukšas noliktavas, apturēju mašīnu pie pašas piestātnes malas, aizsmēķēju un ieslēdzu Bobu Dilanu automātiskā atkārtojuma režīmā. Tad atgrūdu sēdekli, cik vien var atpakaļ, uzliku kājas uz stūres un centos elpot vienmērīgi. Gribējās vēl alu, bet alus vairs nebija. Visas sešas bundžas mēs ar bibliotekāri bijām izdzēruši parkā. Priekšējā stiklā lūkojās pusdienas saule, gluži kā mēģinādama mani apskaut. Es aizvēru acis un jutu, kā stari glāsta manus plakstiņus. Daudz netrūka, ka būtu apraudājies: padomā tikai, nogājuši tik garu ceļu, stariņi atlidojuši uz manu planētu tāpēc vien, lai sasildītu manus plakstiņus… Kosmiskā providence nebija atstājusi bez uzmanības pat manas nogurušās acis. Varbūt tev patiešām ir taisnība, Aļoša Karamazov. Droši vien pat ierobežotām dzīvēm providence dāvā laimi, kaut ari ierobežotu.

Un es, kā nu pratu, biju dalījies šajā laimē ar Profesoru, viņa mazmeitu tuklīti un Bibliotēkas meiteni. Es nezināju, cik liels ir tas cilvēku daudzums, ar kuriem vispār ir iespējams dalīties laimē. Bet, tā kā es tūlīt izzudišu, manu darāmo neviens cits vairs neizdarīs. Un es laimīgo sarakstam pievienoju arī jauno taksometra vadītāju Police un regeja fanātiķi. Par to vien, ka viņš mūs, dubļainus un briesmīgus, bija lietū paņēmis savā mašīnā. Ar to vien pietika, lai mans saraksts kļūtu garāks. Droši vien arī tagad viņš ar savu magnetolu braukalē pa pilsētu, meklēdams tādus, kas būtu ar mieru kopā ar viņu klausīties rokenrolu.

Priekšā bija jūra. Veca, līdz pašai ūdens līnijai tukša liellaiva netālu no piestātnes slīdēja jūrā. Virs piestātnes sienas kā balti krāsas triepieni zibinājās kaijas, Bobs Dilans sāka dziedāt Blowing in the Wind. Klausoties šo dziesmu, es domāju par gliemezi, nagu knaiblītēm, zandartu krējuma mērcē un skūšanās krēmu. Pasaule tiešām ir pilna ar visāda veida atklāsmēm.

Agrā rudens saule mirguļoja sīkajos vilnīšos. Izskatījās, it kā kāds būtu lausku miriādēs sašķaidījis milzu spoguli. Savākt un salīmēt šīs lauskas vairs jau nav iespējams. Sūti to darīt kaut visu karaļa karaspēku.

Bobs Dilans lika atcerēties meiteni no auto nomas. H gan! Arī viņai jāpiešķir laime. Tik jauka, kā nu bez viņas…

Es atsaucu atmiņā viņas tēlu. Viņa valkāja žaketīti sezonas sākuma beisbola laukuma krāsā, baltu blūzīti un melnu tauriņveida kaklasaiti. Tāda droši vien ir auto nomas darbinieku uniforma, citādi nevarētu būt. Kas gan no brīva prāta sietu taurenīti pie indīgi zaļas žaketītes? Varbūt jebkurš, tikai ne meitene, kas klausās veco Dilanu un domā par lietu.

Arī es mēģināju domāt par lietu. Tas, ko es iedomājos, bija smalks lietus, tāds, ka nevarēja saprast, vai tas līst vai ne. Taču lietus, kas nāk no debesīm, vienmēr sasniedz zemi. Un nonāk pie visiem un ikviena pie gliemežiem, žogiem, govīm… Lietu nevar apturēt neviens. Un neviens nevar izmukt no tā. Lietus vienmēr tiek visiem godīgās daļās.

Drīz vien lietus manās domās pārtapa par puscaurspīdīgu aizkaru un apsedza mani no galvas līdz kājām.

Man nāca virsū miegs.

Tagad es varēšu atrast to, ko biju pazaudējis, es pēdējā brīdī iedomājos. Kaut ko zaudēt, tas taču vēl nenozīmē pazust pašam… Es aizvēru acis un ļāvos miega varai. Bobs Dilans turpināja dziedāt A Hard Rain's a Gonna Fall.

40 pasaules GALS Putns

Kad bijām nonākuši pie Dienvidu Atvara, sāka tā snigt, ka elpu rāva ciet. Šķita, ka debesis ir saplaisājušas un nu izgāž uz zemes visu, kas bijis to krājumos. Iekritis atvarā, sniegs tūlīt pat izkusa bezdibenigajā zilumā. No baltā apmetņa, kurā bija ietinusies zeme, šis apaļais, baismīgais caurums lūkojās uz mums kā milzīga, nepazīstama radījuma acs.

Es un mana ēna stāvējām apstulbuši un ilgi nespējām pateikt ne vārda. Tāpat kā agrāk, kad biju šurp atnācis, no ūdens nāk dvēseli plosošas vaimanas, taču šoreiz varbūt tāpēc, ka pa virsu bija sniegs, tās šķiet vēl drūmākas un bezcerīgākas. Es skatījos debesis tik zemās, ka tādas nemaz par debesīm nebūtu saucamas, un uz drūmo Sienas kontūru, kas bija samanāma pat cauri sniega virpuļiem. Lai cik dīvaini arī būtu, Siena, šķiet, neko vairs necentās man iestāstīt. Tā bija mežonīga, drūma ainava, gluži kā pasaules gala ilustrācija.

Pavisam drīz sniegs jau bija izveidojis kupenas uz mana mēteļa un cepures. Varēju nešaubīties Sargs sen bija pazaudējis mūsu pēdas. Es noskatījos, kā ēna piegāja tuvāk pie Atvara un, samiegusi acis, aplūkoja nepatīkamo zilo ūdeni.

-     Te nu ir tā izeja, teica mana ēna. Tas ir skaidrs kā diena. Nu vairs Pilsēta nevar mūs noturēt. Mēs esam brīvi kā putni…

Ēna aizvēra acis, atgāza atpakaļ galvu un pavērsa seju pret sniegpārsliņām kā pret lietu vasaras tveicē.

-     Burvīgs laiks, vai ne? viņa smējās. Debesis nav ne mākonīša! Un kas par siltu vēju tīrais sapnis.

Gluži kā važas nometis ieslodzītais, ēna izslējās staltāk un it kā kļuva garāka. Viņa jau varēja paiet bez manas palīdzības.

-     Es varu just, ēna turpināja. Atvara otrā pusē ir ārpasaule. Mūsu pasaule! Kā ir ar tevi? Tu vēl joprojām baidies ielēkt?

Es pamāju ar galvu.

Ēna, noliekusies pie zemes, raisīja vaļā zābaku auklas.

-Ja mēs te vārnas skaitīsim, sasalsim ragā. Lecam drīzāk! Velc nost zābakus. Vēl jāsajožas kopā ar siksnām, lai ūdens mūs neizšķir. Nedod Dievs izpeldēt tajā pasaulē katram atsevišķi varēsim veselu mūžību viens otru meklēt…

Es noņēmu Pulkveža aizdoto cepuri un nodauzīju ar plaukstu salipušo, smago sniegu. Veca karavīra cepure. Audums uz krokām apdilis un izbalojis. Večuks to droši vien valkājis gadus trīsdesmit, ne mazāk… Es vēlreiz nopurināju cepuri un liku atpakaļ galvā.

-     Es palikšu, ierunājos.

Ēna sastinga, nenovērsdama no manis acis. Viņas acis it kā skatījās katra uz savu pusi.

-     Es daudz par to domāju, teicu savai ēnai. Atvaino, ka tev par to nestāstīju. Taču visu apdomāju ļoti pamatīgi. Es lieliski saprotu, ko nozīmē šeit palikt vienam. Un vispār es esmu tādās pašās domās kā tu. Jā, man būtu labāk dzīvot tur, kur esmu piedzimis. Es zinu, ka tur ir mana īstā realitāte, no kuras es aizbēgu, visdrīzāk, muļķības vai kļūdas dēļ. Tomēr es nevaru no šejienes aiziet.

Ēna iebāza rokas kabatās un lēni šūpoja galvu.

-    Kāda muša tev ir iekodusi? Tu taču apsolīji, ka mēs bēgsim kopā! Tāpēc jau man nācās izdomāt visu šo plānu, bet tev stiept mani šurp uz muguras! Kāpēc tad tu sūti to visu pie velna? Sievišķis?

-     Arī viņa, es pamāju. Tomēr ne tikai. Saproti… Es kaut ko uzzināju. Ļoti svarīgu sev pašam. Tāpēc arī nolēmu palikt.

Ēna nopūtās. Tad vēlreiz paskatījās debesīs.

-     Tu uzraki galvaskausos viņas atmiņu? Un tagad taisies dzīvot kopā ar viņu mežā, bet mani pasūtīt kaut kur tālāk?

-    Teikšu vēlreiz. Ir vēl kaut kas, es sacīju. Es atklāju, kas uzcēla Pilsētu. Un man nu ir savs pienākums un sava sūtība. Vai tu negribi uzzināt, kas to izdarīja?

-    Negribu, ēna atbildēja. Tāpēc, ka jau zinu. Pilsētu cēli tu pats. Tu izveidoji visu. Sākot ar Sienu, upi, mežu, Bibliotēku, vārtiem, ziemu visu. Ari šo Atvaru un šo sniegu… Es to jau sen, sen zinu.

-    Un tu klusēji?

-     Kāda jēga teikt? Lai tu sašļuktu, kā tas ir tagad? Man vajadzēja tevi no šejienes dabūt ārā. Man to gribējās vairāk par visu pasaulē. Pasaule, kurā tev vajadzētu dzīvot, ir tur, nevis te!

Ēna apsēdās sniegā un skumīgi šūpoja galvu.

-    Taču tagad, kad tu visu zini, tu vairs neklausīsies, ko es saku…

-    Vai tu spēj saprast, kas ir pienākums? es jautāju. Es taču nevaru pamest pasauli, kuru pats esmu veidojis, un cilvēkus, kurus esmu radījis, pat neprasīdams viņu piekrišanu… Piedod, ja vari! Esmu tevi pievīlis. Man ir ļoti grūti šķirties no tevis. Tomēr man patiešām ir jāpaliek. Arī šeit ir mana pasaule. Siena apjož mani pašu, upe tek caur mani pašu, bet dūmi ceļas no tā, ka es dedzinu sevi pats savām rokām…

Mana ēna piecēlās un aizgriezusies vērās ūdenī. Man likās, ka biezajā sniegā viņa kļūst plānāka un pamazām top plakana kā agrāk. Mēs ļoti ilgi klusējam. Vienādi baltu garaiņu mutulīši izplūst no mūsu mutēm un izkūst sniega pilnajā gaisā.

-     Es redzu, ka tu jau vairs nepārdomāsi, ēna atsāka. Un tomēr es gribu tev pateikt: dzīve mežā ir daudz smagāka, nekā tu domā. Starp Pilsētu un mežu ir tāda pati atšķirība kā starp debesīm un zemi. Tu strādāsi kā nolādēts tāpēc vien, lai izdzīvotu. Par ziemu mežā es nemaz nerunāšu. Apmeties mežā, tu vairs nekad no tā neiznāksi ārā. Vai tu esi gatavs tur palikt uz mūžiem?

-     Es ari par to esmu domājis.

-    Un kā? Sirdij nepavēlēsi?

-    Jā, es pamāju ar galvu. Sirdij nepavēlēsi. Tevi es nekad neaizmirsīšu. Taču mežā pie manis pamazām atgriezīsies mūsu vecā pasaule. Es atcerēšos visu, kas man būtu jāzina. Dažādas pilsētas, dažādus cilvēkus, dažādas gaismas un dažādas dziesmas…

Ēna saāķēja roku pirkstus un izstaipīja nosalušās rokas. Es noraudzījos viņā caur sniegu, un man sāka likties, it kā pa sniega pikučiem, kas pielipuši pie viņas auguma, no apakšas uz augšu rāptos kaut kādi pelēki plankumi. Ēna māja ar rokām, un šie plankumi pamazām saplūda par tumšu, drebošu mākonīti virs viņas galvas. Vai ēnai būtu uzradusies ēna? Es papurināju galvu, un parādība tā kā pazuda.

-    Nu labi, man ir laiks, ēna sacīja. Nevaru iedomāties, ka mēs nekad vairs neredzēsimies… Es pat nezinu, ko tagad pienāktos teikt. Nekas piemērots nenāk prātā.

Es atkal noņēmu cepuri, nopurināju sniegu un uzliku cepuri atpakaļ galvā.

-     Es vēlu tev laimi, ēna sacīja. Tu man vienmēr patiki. Vismaz tad, kad neatgādināji, ka esmu tava ēna.

-     Paldies.

Bezdibenīgais Atvars aprija manu ēnu, nenodrebinājis ne vilnīti. Es stāvēju un noraudzījos gludajā ūdens virsmā. Tik zilā kā zvēru acis un tikpat rāmā. Zaudējis ēnu, es biju palicis viens pats Visuma nomalē. Nebija, uz kurieni iet, un nebija, no kurienes pārnākt. Pasaules gals. Tās pasaules, ar kuru mani nekas vairs nesaistīja, kurā vairs nekas ne elpoja, ne kustējās.

Es uzgriezu Atvaram muguru un sāku brist pa sniegu uz Rietumu pakalna pusi. Tur, viņpus pakalna, bija Pilsēta, tecēja upe un kūpēja Bibliotēkas skurstenis. Bibliotēkā mani gaidīja meitene un akordeons.

Un pēkšņi es ieraudzīju, kā biezajā, sirmajā putenī virs manis aizpeldēja milzīgs, balts putns. Pārlidojis pāri Sienai, tas pagriezās uz dienvidu pusi un izkusa aizsnigušajās debesīs.

Un tikai sniegs gurkstēja zem zābakiem.

SATURS

1.  Skarbā brīnumzeme

TOC \o "1-3" \h \z Lifts. Klusums. Tuklums ………………………………………………………….. 7

2.   Pasaules gals

Zeltītie zvēri …………………………………………………………………………… 19

3.   Skarbā brīnumzeme

Lietusmētelis. Tumsas radījumi. Skalošana ……………………………… 25

4.  Pasaules gals

Bibliotēka ………………………………………………………………………………. 45

5.  Skarbā brīnumzeme

Skaitļošana. Evolūcija. Dzimumtieksme…………………………………… 53

6.   Pasaules gals

Ēna ……………………………………………………………………………………….. 68

7.  Skarbā brīnumzeme

Galvaskauss. Lorēna Bekola. Bibliotēka…………………………………….. 77

8.   Pasaules gals

Pulkvedis ………………………………………………………………………………. 97

9.   Skarbā brīnumzeme

Apetīte. Fiasko. Ļeņingrada ……… '…………………………………………. 103

10.  Pasaules gals

Siena ……………………………………………………………………………………. 124

11.   Skarbā brīnumzeme

Apģērbšanās. Arbūzs. Haoss ………………………………………………… 129

12.   Pasaules gals

Pasaules gala karte ………………………………………………………………. 135

13.   Skarbā brīnumzeme

Frankfurte. Durvis. Brīvmākslinieki ……………………………………….. 143

14.   Pasaules gals

Mežs…………………………………………………………………………………….. 169

15.   Skarbā brīnumzeme

Viskijs. Spīdzināšana. Turgeņevs …………………………………………… 178

16.  Pasaules gals

Ziemas atnākšana ………………………………………………………………… 195

17.   Skarbā brīnumzeme

Pasaules gals. Čārlijs Pārķers. Bumba ar laika degli ………………… 204

18.   Pasaules gals

Sapņu lasīšana……………………………………………………………………… 213

19.  Skarbā brīnumzeme

Hamburgers. Skyline. Gala termiņš ………………………………………… 218

20.   Pasaules gals

Zvēru nāve …………………………………………………………………………… 234

21.   Skarbā brīnumzeme

Rokassprādzes. Bens Džonsons. Sātans …………………………………. 239

22.   Pasaules gals

Pelēkie dūmi ………………………………………………………………………… 270

23.   Skarbā brīnumzeme

Bedres. Dēles. Tornis……………………………………………………………… 279

24.   Pasaules gals

Ēnu laukums ……………………………………………………………………….. 300

25.   Skarbā brīnumzeme

Maltīte. Ziloņu fabrika. Lamatas…………………………………………….. 309

26.   Pasaules gals

Elektrostacija ……………………………………………………………………….. 335

27.   Skarbā brīnumzeme

Hronika uz zobu bakstāmā. Nemirstība.

Papīra saspraudes ……………………………………………………………….. 342

28.   Pasaules gals

Mūzikas instrumenti …………………………………………………………….. 350

29.   Skarbā brīnumzeme

Ezers. Kondo Masatomi. Zeķbikses…………………………………………. 356

30.   Pasaules gals

Bedre …………………………………………………………………………………… 377

31.   Skarbā brīnumzeme

Biļešu kontrole. Police. Sintētiskie mazgāšanas līdzekļi…………….. 384

32.   Pasaules gals

Mirstošā ēna ………………………………………………………………………… 399

33.   Skarbā brīnumzeme

Veļas mazgāšana lietainā dienā.

Automašīnu noma. Bobs Dilans ……………………………………………. 406

34.   Pasaules gals

Galvaskausi …………………………………………………………………………. 421

35.   Skarbā brīnumzeme

Nagu knaiblītes. Krējuma mērce. Metāla vāze…………………………. 428

36.   Pasaules gals

Akordeons …………………………………………………………………………… 444

37.   Skarbā brīnumzeme

Gaisma. Pašizziņa. Tīrība ……………………………………………………… 449

38.   Pasaules gals

Bēgšana ……………………………………………………………………………….. 460

39.   Skarbā brīnumzeme

Popkorns. Lords Džims. Izzušana …………………………………………. 470

40.   Pasaules gals

Putns……………………………………………………………………………………. 482

** Tofu Ķīnas izcelsmes ēdiens, gatavots no sojas piena. Tofii gatavo līdzīgā tehnikā kā sieru.

* Laikā, kad tika sarakstīts romāns aptuveni 450 ASV dolāri.

*** Meiji konditorejas izstrādājumu un farmaceitiskā kompānija, kas ražo plaša sortimenta produkciju.

* Beisbola klubi Japānā: Tokyo Yakult Swallows (Tokija) un Chunichi Dragons (Nagoja).

[1] vārdi no amerikāņu grupas the carpenters dziesmas the end of the World.

[2] harijs hudini (1874-1926) viens no slavenākajiem burvju māksliniekiem pasaulē.

[3] bento brokastis vai pusdienas, parasti plastmasas kastītē, ko ņem līdzi ceļā.

[4] geta sandalveida apavi uz paaugstināta koka pamata, ko valkā pie kimono.

[5] sarkanā armija (sekigun) kreisi noskaņota bruņota grupa, ko 1971. gadā dibināja Fusako Sigenobu. Savulaik tas bija viens no bīstamākajiem teroristiskajiem grupējumiem pasaulē. 1972. gada 30. maijā notika terora akts Telavivas lidostā: 26 cilvēki tika nogalināti, aptuveni 80 ievainoti.

[6] futon japāņu gultas veļas komplekts, kas sastāv no matrača un segas.

[6] Tai-chi ķiniešu cīņas māksla.

[7] mazāk nekā 10 USD.

[8] pārāk liela atšķirība mācību iestādēs: pirmā ir vienkārša un bezmaksas, otrā elitāra un pārāk dārga parastam gāzes inspektoram.

[9] miso pasta no sojas pupiņām, kā arī zupa no tās.

[10] vakame ēdamas brūnaļģes.

[11] Ādolfs (harpo) Markss (1888-1964) viens pieciem amerikāņu komediantu trupas brāļiem Marksiem.

[12] narvalis (monodon monoceros) zīdītājs, kas ārēji atgādina delfīnu, mīt arktiskajās jūrās. Rags ir tikai tēviņiem.

[13] 1945. gadā zinātnieku grupa armijas bāzē Losalmosā (ASV) izveidoja pirmo atombumbu pasaulē.

[13] Sindzjuku rajons Tokijas centrā un viena no pilsētas metro lielākajām stacijām.

[14] aptuveni 180 asv dolāri.

" morinaga konditorejas izstrādājumu kompānija tokijā kopš 1899. gada.

[16] bullvvorker populārs mājas trenažieris. Ārpusdarba režīmā atgādina smagu metāla dēli metra garumā, svars līdz 5 kg.

[17] johnson's bomber bumbvedēju lidotāju apģērbs, kas pasargā no aukstuma; mūsdienās viens no modes apģērbiem.

[18] brooks brothers senākā kompānija asv, kas ražo vīriešu apģērbus.

*" aptuveni 1280 asv dolāru.

[20] denis lētu amerikāņu restorānu tikls.

[21] aptuveni 20-25 tūkstoši ASV dolāru.

[22] japāņu valodā vārds "četri" ir homonīms vārdam "nāve" (shi), tādēļ tam ir piešķirta negatīva nokrāsa, līdzīgi kā skaitlim 13.

[23] populāra japāņu dziesma par krievu krāsniņu. Dziesmas autors Kosaku Jamada (1886-1965), teksta autors Hakusjū Kitahara (1885-1942).

[24] viens no filozofa Zenona paradoksiem par laiku un kustību.

[25] līnija un metrostacija Tokijas centrā.

[26] sintoisma templis Tokijā, kas veltīts imperatoram Meidzi un viņa sievai.

[27] viens no galvenajiem korpusiem Tokijas Universitātē. 1969. gada janvāri to pārņēma radikāli noskaņoti studenti, incidents izvērtās pa asu sadursmi ar policiju.

[28] tokijas metro maksa par braucienu atkarīga no attāluma. Biļetes uzrāda, kad brauciens beidzies; ja nobraukts vairāk par samaksāto, pasažieris piemaksā starpību.

[29] "amerikas uzplaukums" (1970) Jēlas Universitātes profesora Čārlza Reiha darbs par kontrkultūru.

[30] desmit tūkstošu un tūkstoš jēnu banknotes (attiecīgi ap 100 un 10 ASV dolāru).

[31] spēle ir beigusies. Iemetiet monētu. (Angļu vai.)

[32] paaudžu konflikts, tēvu un dēlu problēma. (Angļu vai.)

[32] Makaroni mājas gaumē.

[33] spageti ar baziliku.

[34] apcepti risi ar dažādām piedevām.

Content

Murakami Haruki Skarbā brīnumzeme un pasaules gals

1 SKARBĀ BRĪNUMZEME Lifts. Klusums. Tuklums

2 pasaules gals zeltītie zvēri

3 SKARBĀ BRĪNUMZEME Lietusmētelis. Tumsas radījumi. Skalošana

4 pasaules GALS Bibliotēka

5 skarbĀ brĪnumzeme Skaitļošana. Evolūcija. Dzimumtieksme

6 pasaules GALS Ēna

7 skarbĀ brĪnumzeme Galvaskauss. Lorēna Bekola. Bibliotēka

8 pasaules gals pulkvedis

9 skarba brĪnumzeme apetīte. Fiasko. Ļeņingrada

10 pasaules gals siena

11 SKARBĀ BRĪNUMZEME Apģērbšanās. Arbūzs. Haoss

12 pasaules gals pasaules gala karte

13 skarbĀ brĪnumzeme Frankfurte. Durvis. Brīvmākslinieki

14 pasaules gals mežs

15 skarbĀ BRĪNUMZEME Viskijs. Spīdzināšana. Turgeņevs

16 pasaules gals ziemas atnākšana

17 skarbĀ brĪnumzeme Pasaules gals. Čārlijs Pārķers. Bumba ar laika degli

18 pasaules gals sapņu lasīšana

19 skarbĀ BRĪNUMZEME Hamburgers. Skyline. Gala termiņš

20 pasaules gals zvēru nāve

21 skarbĀ brĪnumzeme Rokassprādzes. Bens Džonsons. Sātans

22 pasaules gals pelēkie dūmi

23 skarbĀ brĪnumzeme bedres. dēles. tornis

24 pasaules GALS Ēnu laukums

25 skarbĀ brĪnumzeme Maltīte. Ziloņu fabrika. Lamatas

26 pasaules gals elektrostacija

27 skarbĀ BRĪNUMZEME Hronika uz zobu bakstāmā. Nemirstība. Papīra saspraudes

28 pasaules gals mūzikas instruments

29 skarbĀ BRĪNUMZEME Ezers. Kondo Masatomi. Zeķbikses

30 pasaules gals bedre

31 skarbĀ brĪnumzeme biļešu kontrole. Police. Sintētiskie mazgāšanas līdzekļi

32 pasaules GALS Mirstošā ēna

33 skarbĀ BRĪNUMZEME Veļas mazgāšana lietainā dienā. Automašīnu noma. Bobs Dilans

34 pasaules GALS Galvaskausi

35 skarbĀ brĪnumzeme Nagu knaiblītes. Krējuma mērce. Metāla vāze

36 pasaules GALS Akordeons

37 skarbĀ BRĪNUMZEME Gaisma. Pašizziņa. Tīrība

38 pasaules gals bēgšana

39 skarbĀ BRĪNUMZEME Popkorns. Lords Džims. Izzušana

40 pasaules GALS Putns

SATURS