Čeizs Džeimss Hedlijs

Es gribēju iegūt miljonu

1. nodaļa

„Parnell Detective Agency* atradās Paradīzavēnijā „Trumen Building" augšējā stāvā. Pulkveža Viktora Pārnela dibinātā un pārvaldītā aģentūra bija vadošā starp privātām detektīvu aģentūrām visā Atlantijas piekrastē.

Atvaļinātais pulkvedis Pārnels rīkojās ļoti gudri un tālredzīgi, nodibinot aģentūru Paradīzsitijā, šajā multimiljonāru patversmē. Tik tiešām, domāta tā bija tikai šai bagātajai elitei, nekur citur Savienotajās Valstīs nevarētu atrast vienuviet tādā skaitā pasaules biznesa varenos — magnātus, darboņus, kuriem labpatikās savu brīvo laiku pavadīt vienatnē vai ar ģimenēm bezgalīgās pludmales neizsakāmajā zilgmē.

Pulkvedis Pārnels nāca no Teksasas un mantoja no tēva milzīgu turību, kas balstījās naftas biznesā. Viņš ieguldīja aģentūrā milzu kapitālu un izveidoja superiestādi, kādas tieši trūka šajā Dieva svētītajā paradīzes nostūrī. Aģentūras štatu sarakstos bija divdesmit detektīvi, desmit mašīnrakstītājas, grāmatvedis eksperts Čārlzs Edvardss un Glenda Kerija — pulkveža privātsekretāre un palīdze, kura nodarbojās ar visām firmas lietām.

Visi divdesmit detektīvi strādāja pāros un bija profesionāļi — iepriekš darbs policijā, gan civilijā, gan armijas. Vjetnamas kara laikā ari pats pulkvedis vadīja militāro policiju.

Katrs pāris aizņēma atsevišķu istabu un tikai īpašos gadījumos drīkstēja ņemt dalību kolēģu lietās. Pārējā laikā pāri darbojās vislielākās sle penības apstākļos un ļoti izolēti, neko nezinot par pārējo detektīvu darbu. Sī sistēma bija pilnīgi droša, lai nevajadzīgā informācija nenonāktu presē. Tomēr vienu vienīgo reizi tas notika, un abi aģenti, kuriem lieta tika uzticēta, varēja uzskatīt, ka ir atlaisti.

Es strādāju pāri ar Čiku Bārnsu, kurš, tāpat kā es, dienēja Vjetnamā Pārnela vadībā un bija militārās policijas leitnants. Mums abiem bija trīsdesmit astoņi gadi, un mēs bijām neprecējušies. Pāri mēs strādājām jau trīs gadus, un mūs uzskatīja par labākajiem detektīviem Pārnela aģentūrā.

Mūsu firmas darbs bija šķiršanās, šantāžas, atsevišķu zādzību, izspiešanas, laulības pārkāpēju izsekošanas un daudzas jo daudzas ar šīm jomām saskarīgas lietas, taču, starp citu, tās nebija saistītas ar slepkavībām.

Aģentūra darbojās ciešā kontaktā ar vietējo policiju. Ja kādā lietā parādījās slepkavība, Pārnels tūlīt pat šo lietu nodeva policijas šefam kapteinim Terelam, un mēs automātiski tikām atstādināti no šis lietas izmeklēšanas. Aģentūrai allaž bija tiesības strādāt pie lietas un aizstāvēt klientus visos gadījumos līdz brīdim, kad Pārnelam tapa skaidrs, ka ar šo lietu tālāk jānodarbojas tikai un vienīgi policijai.

Un tā, šajā jaukajā vasaras rītā, kad debesīs nejaudās pat mākonīša, mēs ar Čiku, pabeiguši nule kādu ar kleptomāniju saistītu lietu, sēdējām pie saviem rakstāmgaldiem un gaidījām jaunu uzdevumu. Uzlicis kājas uz galda malas, Čiks pētīja ilustrētu žurnālu jaunatnei. Viņš bija gara auguma, spēcīgas miesasbūves vīrs ar platiem pleciem, smilškrāsas matiem un bokseriem raksturīgu deformētu degunu. Laiku pa laikam viņš pagari un zemos toņos iesvilpās, tādā veidā komentējot vienu vai otru pikantāku fotogrāfiju žurnālā.

Es sēdēju istabas pretējā stūrī pie sava rakstāmgalda un uz papīra strēmeles kārtoju sev mazpatīkamas ciparu rindiņas un stabiņus, kas nozīmēja vienīgi to, ka man kārtējo reizi draud „degšana" mēneša beigās, līdz nebūšu saņēmis algu.

Nauda itin kā bēga no manis, nevarot ar mani sadzīvot. Katru nedēļu pirms algas dienas man nācās to aizņemties. Bet, kad nu beidzot es naudu saņēmu, man nācās parādus atdot, un atkal es biju uz sēkļa. Un nevarēja arī teikt, ka mums maz maksātu. Pārnela aģentūrā alga bija krietni augstāka, nekā līdzīgās šāda tipa iestādēs. Tomēr... Aizmetis netīkamo lapeli, es, šaustot sevi, cerībā pacēlu acis pret Čiku.

— Paklau, vecīt, kā tev ar „zaļajiem"?

Čiks atrāvās no žurnāla un nopūtās:

— Laiks taču mest pie malas šo stulbo ieradumu, Bārt. Mūžīgi viens un tas pats. Kur tu to naudu liec? Tu taču esi vecpuisis.

— Gribētu pats zināt. Iet pāri malām, tad pēkšņi saplok, gluži kā jūras banga. Viss vienā acumirkli.

— Pilnīgi pareizi. Vajag beigt tērēt čaukstošos ar vājprāta vistiņām, nedzīvot „es ir beigts" klases apartamentos, neiznomāt elegantāko ,,ma-serati", kurš rij benzīnu kā velns zina kas, beigt plostus, aizmirst pu-cēšanos, ja neesi kinozvaigzne — tas ir tas cc|š, lai izlīstu no parādiem.

— Tev viss gludi sanāk, — es pasmaidīju. — Bet kā būtu, ja tu man tomēr simt dolārus līdz algai?

— Paklau, tu mani par baņķieri turi, vai? Labi, varu piedāvāt piecdesmit, un ne centa vairāk.

Viņš izvilka kabatas portfeli un izņēma piecdesmitdolāru banknoti, pasniedzot to man:

— Kārtībā?

— Mēģināšu izvilkt, - es noburkšķēju un, no galda pieceļoties, devos pretī izstieptajai rokai ar banknoti.

— Paldies, Čik. Atdošu algas dienā,... skauta goda vārds.

— Jā, jā... līdz nākamajai reizei. Patiesi, Bārt, apcērp savus izdevumus un kļūsti rāms. Ja pulkvedis dabūs zināt par taviem piedzīvojumiem, tas viņam var nepatikt.

— Lai tad vairāk maksā.

— Un kas tev par labumu? Vienīgi vairāk notērēsi, no „bedres" laukā vienalga netiksi.

— Brīnišķīga doma. Tu šodien ar tām esi vienkārši pārpilns.

Es piegāju pie lielā loga un vēros okeānā, kas zaigoja saules staros visās varavīksnes krāsās, un šķietami bezgalīgajās smiltīs, kas vietām nokaisītas ar palmu audzīlēm, zvilnošiem ķermeņiem un gaišiem saulessargiem.

— Mans Dievs! Visu atdotu, lai būtu tur ar tām seksīgajām „vistiņām", — es sacīju. — Mēs taču tādu lietiņu esam izķidājuši. Šefs taču par balvu mums varētu piešķirt kaut dieniņu atpūtai par sekmēm. Kāpēc ne, ko?

— Paprasi viņam, — Ciks noteica, nepacēlis acis no žurnāla. Aizsmēķējis cigareti, es pāri viņa plecam ieskatījos žurnālā. Viņš pāršķīra lapu, un šoreiz mēs iesvilpāmies unisonā.

— Jā, šī „gabaliņa" priekšā arī bīskaps nenoturēsies. Ko nu bīskaps! Pats Romas pāvests nenorausies no tāda āķīša, norijis to kopā ar ēsmu, — nostenējās Čiks. - Es neatteiktos kādu nedēļu pavadīt kopā ar šādu drostaliņu.

— Varbūt tuksnesī. Blēņas, kālab tuksnesī, ja viss ir deguna galā?

— Muļķadesa! Tuksnesī taču nav kur notērēt naudu.

— Atkal ideja!

Šajā brīdi atdzīvojās selektors. Čiks nospieda pogu.

— Pulkvedis izsauc Bārtu, — skanēja Glendas Kerijas balss, un tūlīt pat atskanēja atvienošanas sprakšķis. Glenda netērēja nedz laiku, nedz vārdus.

— Lūk, tā, jauki smiltiņās pavārtījāmies, — es sacīju. — Darbiņ, kur tu rodies... Diez, kas nu šoreiz?

— Kāda veca menca būs savu suni nozaudējusi, - Čiks vienaldzīgi noteica, atkal iegrimdams žurnālā.

Es izgāju gaitenī, devos uz Pārnela kabinetu, pieklauvēju un iegāju.

Pulkvedis bija milzīga auguma ar gaļīgu, iedegušu seju, mazām ačelēm, kas, likās, redz visam cauri, un muti, kas stipri līdzinājās peļu slazdam. Skatienā, manierēs, uzvedībā un rīcībā jautās veterāns ar milzu pieredzi un zināšanām, un es vienmēr, ejot pie viņa, biju spiests domāt, lai neliktos viņa acīs sazin kas.

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, bet uz krēsla, kurš bija domāts klientiem, sēdēja cienīga izskata plikpaurains vīrietis ar bālu seju un biezām, izspūrušām uzacīm, kuras tika slēptas aiz zaļām saulesbrillēm.

— Tas ir Bārts Endersons, — iepazīstināja mani pulkvedis. — Iepazīsties, Bārt. Tas ir misters Mels Pālmcrs.

Resnulis ar grūtībām piecēlās no krēsla un sniedza man roku. Viņa plikās galvas virsa knapi sniedzās līdz manam plecam.

Taču arī caur brillēm es sajutu viņa acu aso, caururbjošo skatienu.

— Endersons - viens no maniem labākajiem detektīviem, — Pārnels turpināja, tajā pat laikā resnulis ērtāk iekārtojās krēslā. — Uz viņu pilnībā var paļauties.

— Bārt, misters Pālmers ir Rosa Hemela darījumu starpnieks un arī pārvaldnieks. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka?

Es romānus nelasu, taču par rakstnieku Hemelu esmu dzirdējis. Pagājušajā nedēļā mēs ar Čiku skatījāmies filmu, kas ekranizēta pēc vienas no viņa grāmatām. Nevaru spriest par viņa grāmatām, bet filma tiešām man patika.

— Protams, — es atbildēju, cenšoties izskatīties pēc iespējas zinošāks. — Viņa grāmatas mikstajos vākos tiek izpirktas miljonu tirāžā. Pagājušajā nedēļā es noskatījos filmu, kas uzņemta pēc vienas no tām.

Mels Pālmers atplauka.

— Misters Hemels ir tāda ranga rakstnieks kā Robinss un Šeldons.

Mana sejas izteiksme kļuva tuva izbrīnam, taču es to ātri nomainīju,

jūtot Pārnela neapmierināto skatienu. Tad viņš vērsās pie Pālmera.

— Vai atļausiet īsumā izstāstīt Endersonam lietas būtību? Protams, ja jūs, mister Pālmer, esat cieši nolēmis rīkoties.

Pālmers saviebās.

— Personīgi es negribētu neko uzsākt, taču tāda ir mistera Hemela vēlēšanās. Jā, lūdzu sniedziet savam darbiniekam nepieciešamo informāciju.

Pārnels pagriezās pret mani.

— Kopš kāda laika misters Hemels sācis saņemt anonīmas vēstules, kuras skar viņa sievu. Viņai ir divdesmit pieci gadi, bet viņam četrdesmit astoņi. Tagad viņš domā, ka izdarījis kļūdu, apprecot tik jauņu sievieti. Kad viņš raksta, bet raksta viņš gandrīz vienmēr, viņam nepieciešams būt vienatnē ar sevi, bet viņa tostarp priecājas pēc sava prāta. Vēstules tiek minētSj ka viņa pavada laiku ar kādu jaunu cilvēku. Hemela grāmatas tapšana rit pilnā sparā. — Viņš paskatījās uz Pālmeru. — Vai es pareizi izklāstu?

Pālmers paberzēja savas mazās roķelcs.

— Pie kam piebilstiet, ka jau noslēgts kontrakts par romāna ekranizāciju par desmit miljonu dolāru lielu summu, plus par izdošanu mīkstajos vākos par miljons dolāriem, nemaz jau nerunājot par tulkojumiem citās valodās. Misters Hemels jau parakstījis visus kontraktus, tā kā grāmatai jābūt pabeigtai pēc četriem mēnešiem.

Es ar pūlēm noturējos, lai neiesvilptos. Tā nekas: vienpadsmit miljoni par vienu grāmatu. Dzīvo taču cilvēki, ko tur lai saka...

Pārnels tostarp turpināja:

— Šīs vēstules pilnīgi izsit misteru Hemelu no sliedēm un traucē saspringti strādāt.

— Viņš vienkārši nevar rakstīt un ir pārtraucis strādāt, — piebilda Pālmers. — Es saku viņam, ka šīs vēstules rakstījis kāds vājprātīgs ma-niaksjun viņam vienkārši nebūtu jāpievērš tām uzmanība. Ja romāns neiznāks laikus, kinokoncerni var ierosināt pret viņu lietu par kontrakta laušanu. Misters Hemels saka, ka nevar turpināt strādāt, kamēr nebūs pārliecināts, ka tas viss ir nekas vairāk kā kaut kāda psihopāta netīras insinuācijas. Viņš vēlas, lai viņa sieva tiklu novērota.

„Atkal garlaicīga sievas izsekošana, — es nodomāju. — Stundām sēdi mašīnā, truli un bezjēdzīgi velkas laiks bez mazākās informācijas, tad tomēr kaut kas notiek, bet tu esi tik pārguris no garlaicības un apnicīgas gaidīšanas, tā nokarsis saulē, ka palaid vajadzīgo brīdi gar degunu. Tik tiešām, šāds uzdevums ir visļaunākais, kas var būt.“

— Nekādu problēmu, — pēkšņi pavisam mundri pavēstīja Pārnels. — Tieši tāpēc ari eksistē mūsu firma, mister Pālmcr. Esmu ar jums, protams, vienis prātis, ka visgudrāk būtu, ja misters Hemels vienkārši parādītu šīs vēstules sievai, taču, kā jūs sakāt, viņš ir kategoriski pret to.

— Diemžēl jā. Viņš uzskata, ka tas ir aizvainojoši. Vispirms viņš vēlas, lai sievu izsekotu un pēc nedēļas dotu viņam atskaiti.

— Viņš sievai neuzticas?

— Redzat, viņam šajā ziņā ir pagātnē rūgta pieredze, un tā viņu padarījusi tik neuzticīgu. — Pālmers apdomājās, tad turpināja. — Nensija — tā nav pirmā sieva. Pirms trīs gadiem viņš apprecēja tāda pat vecuma sievieti kā Nensija. Apjautusi brīvību un garlaicību, viņa sagājās ar kaut kādu pleiboju. Hemels viņus pārsteidza kopā un no viņas izšķīrās.

— Lūk, kā? — Pārnels izbrīnījās.

— Kad misters Hemels raksta,, viņš atslēdzas no visa. Viņš strādā nepārtraukti no deviņiem rītā līdz septiņiem vakarā, un šajā laikā neļaujas traucēties. Pat pusdienas viņam pienes kabinetā.

Uz Pārnela galda iezvanījās telefons. Sadrūmis viņš kādam atbildēja:

— Labi, pēc desmit minūtēm, — un nolika klausuli. — Bet tagad, es domāju, jūs iesiet pie Endersona un dosiet viņam misis Hcmelas aprakstu, pastāstīsiet par viņas draugiem, kā viņa pavada laiku. — Viņš piecēlās. — Neraizējieties ne par ko, mister Pālmer. No manis personīgi pasakiet misteram Hcmelam, ka viņš saņems atskaiti pēc nedēļas. Pēc tam, kad beigsiet ar Endersonu, neaizmirstiet, lūdzu, ieiet pie mis Ke-rijas, viņa pateiks jums par mūsu honorāru un pārējo.

Pālmers drūmi piebilda:

— Ceru, ka jūsu noteikumi nav pārlieku smagi.

Pamela gaļīgā seja izstaroja vieglu smaidu.

— Esiet droši, misteram Hemelam tas nekādi ar izputēšanu nedraud.

Es vedu Pālmeru pa garu gaiteni uz savu kabinetu. Čiks tūlīt pat

noņēma kājas no galda un iemeta žurnāliņu atvilktnē. Es viņus iepazīstināju, un viņi draudzīgi sarokojās.

— Jūtieties kā mājās, mister Pālmer. Vai skotu viskiju gribat?

Redzēju, kā icstarojās Cika seja, taču tikpat ātri sadrūma, kad Pālmers sacīja:

— Nē, nē, paldies, paldies. Tik agrai stundai viskijs tā kā būtu par stipru. Labāk jau džinu.

— Labi, sākumam varam arī nedaudz iedzert, — teicu Cikam, lai viņu nedaudz sadūšotu.

Kamēr viņš lēja divas porcijas viskija un džinu, es nosēdināju Pālmeru krēslā, bet pats apsēdos pie galda.

— Ja atļausiet, paskaidrošu kolēģim lietas būtību. Mēs taču strādājam kopā.

Pālmers apstiprinoši pamāja un paņēma džina glāzi.

Mūsu firmā katrā istabā bija bārs ar dzērieniem, taču iedzert tika atļauts vienīgi kopā ar klientiem. Situāciju glāba tas, ka mēs paši pirkām viskiju par savu naudu un glabājām to kā rezervi rakstāmgalda atviltnēs.

Es nodevu Čikam no Pārnela saņemto informāciju.

— Tātad mēs sekojam misis Hemelai tādējādi, lai viņa par to nenojaustu, tiesa?

Pālmers apstiprinoši pamāja, bet Čiks šo uzdevumu uztvēra ar vēl mazāku entuziasmu kā es.

— Aprakstiet misis Hemelas izskatu, — es palūdzu.

— Nav nepieciešams. Man ir līdzi viena no viņas fotogrāfijām, — un atvēris portfeli, Pālmers izņēma no tā 6x10 fotoattēlu un pasniedza to man.

Es uzmanīgi ieskatījos jaunās sievietes atveidā. Tas bija augstākā labuma gardumiņš: tumši mati, lielas acis, plāns deguns un pilnīgas lūpas, lielas piebriedušas krūtis krasi izspīlēja blūzītes balto audumu. īsāk izsakoties, viņa bija lieliska.

Es nodevu fotogrāfiju Čikam, kurš, kā likās, ar grūtībām spēja apslāpēt vaidus.

— Un kā viņa pavada laiku, misler Pālmer?

— Parasti pieceļas 9.00 un dodas uzspēlēt tenisu ar savu labāko draudzeni Peniju Haibiju, mistera Hemela advokāta Marka Haibija sievu. Brokasto viņa „Country Club“, tad vizinās laivā vai pavada laiku ar draugiem makšķerējot. Vismaz tā viņa stāsta misteram Hcmelam. — Pālmers noskurināja savus treknos plecus. — Man nav pamata viņai neticēt, bet misters Hemels uzskata, ka būtu tomēr jāpārbauda.

— Bet vēstules?

— Tās ir pie manis. — Viņš atkal iegrima savā portfeli un šoreiz izcēla divas bāli zilganas aploksnes un vizītkarti.

To visu viņš atdeva man un palūkojās pulksteni.

— Man vēl kāda lietišķa tikšanās. Ja būšu vajadzīgs, zvaniet. Misteru Hemelu, lūdzu, netraucējiet.

Viņš devās durvju virzienā, bet apstājās.

— Es ceru, jūs saprotat, — uzdevums visai kuteklīgs, tāpēc stingri konfidenciāls.

— Pats par sevi saprotams, mister Pālmer, — es teicu, burvīgi viņam, uzsmaidot.

Tad es viņu aizvedu pie Glendas.

— Misters Pālmers, — es viņu stādīju priekšā un devos atpakaļ uz savu istabu.

Ciks, kā parasti uzlicis kājas uz galda, pētīja vienu no anonīmajām vēstulēm.

— Tikai paklausies, — viņš teica un lasīja. — ... Laikā, kad jūs ražojat savas muļķības, jūsu micsaskārīgā sieviņa nododas mīlai ar Valdo Kār-maiklu. Auļotājs allaž jestrāks par pajūga zirgu, pie tam vecu.

Viņš palūkojās mani un lasīja no citas vēstules:

— Sis Kārmaikls māk darīt to labāk par jums, un Ncnsijai tas patīk. Sekss — tā ir jauno privilēģija, bet kam jūs derat? — Viņš atmeta vēstuli malā.

Es paņēmu vēstules. Tās abas bija parakstītas:

„Jūsu talanta necienītājs".

Abas bija mašīndrukā un nosūtītas, ja var ticēt zīmogam, no Para-dīzsilijas. Tad, paņēmis no galda Nensijas Hemelas fotogrāfiju, cs sāku to uzmanīgi pētīt.

— Zinu, kas tev prātā, — sacīja Čiks. — Ja tu būtu viņas vietā un apprecētos ar čali, kurš neatrauj pēcpusi no krēsla no agra rīta līdz vēlam vakaram, tu nodarbotos ar to pašu, ko dara viņa.

— Un tu ne?

— Protams, ar to pašu, tāpēc...

Es ieskatījos pulkstenī. Bija 12.05.

— Ja var ticēt Pālmeram, patlaban viņai jābūt tajā „Contry Club". Kaut ko iekodīšu un došos turp. Cerams, ieraudzīšu to švītu Valdo Kār-maiklu. Vajadzētu sadabūt kaut kādu informāciju par viņu.

Ceļā uz liftu es ielūkojos pic Glendas.

— Pie lietas ķeros tūlīt pēc lenča. Kā ar papildizdevumiem?

— Lūdzu, bet saprāta robežās. Es noslēdzu ar viņu brīnišķīgu darījumu.

— Nemaz nešaubos, tāpēc viņš manā kabinetā pūta un vaidēja. Un par kādu summu?

— Pajautā pulkvedim. Ja vēlēsies, viņš tev pateiks, — viņa sāka klabināt rakstāmmašīnas taustiņus.

* * *

Visi „Parnell Detective Agency“ detektīvi bija „Country Club", „Yacht Club", „Casino" un citu klubu un nakts izpriecu vietu biedri. Visiem detektīviem bija kredītkartes, un tas deva iespēju bez atlīdzības izmantot bārus visos augstāk minētajās iestādēs. Pārnelam tas izmaksāja milzīgas summas, taču viņš uzskatīja, ka tas atmaksājas. Čārlza Edvardsa modrā acs kontrolēja jebkurus papildizdevumus. Šis kartes mums tika izsniegtas tikai darba periodā.

Tātad, es sēdēju „Contry Club" halles lielajā zvilnī, šķirstīju „Time", visu laiku vērojot restorāna izeju, kad, beidzot, parādījās Nensija.

Es uzreiz pazinu viņu un sapratu, ka fotogrāfija bija vienīgi nožēlojama oriģināla kopija. Viņa bija tērpusies baltā blūzītē un tādas pašas krāsas šortos, bet, novērtējot viņas figūru, man sāka durt acīs.

Paradīzsitijā bija ne mazums skaistuļu, kuras ieraugot varēja aplaizīt pirkstiņus, taču neviena Nensijai pat līdzināties nevarēja. Likās, ka viņa veidota Dievu konkursam.

Kopā ar viņu bija apmēram desmit gadus vecāka sieviete, gaišmataina, īskājaina, tās seja bija izplūdusi plašā smaidā. Es nopratu, ka tā ir Penija Haibija.

Abas sievietes nevienam un nekam nepievēršot uzmanību, draudzīgi sarunājās. Viņas aizslīdēja man garām, un es sadzirdēju Penijas izmesto frāzi: „Tas nevar būt! Un tas viņas vecumā!“

Kam viņa patiesi nevarēja noticēt, tas tā arī palika man noslēpums. Pie pašām durvīm viņas viena otrai pamāja ar roku, Penija devās pie „kadilaka", bet Nensija pie tēraudkrāsas ,,ferrari“.

Es tik tikko iespēju ielēkt dienesta mašīnā, kad ,,ferrari“ jau uzņēma gaitu. Darbojoties izsekošanā, es nelietoju savu „meiseru".

Es būtu viņu izlaidis no acīm un pazaudējis, ja nebūtu tik blīvas kustības. Viņa bija spiesta vilkties gliemeža ātrumā, un es, braucot aiz viņai pa pēdām sekojošā „linkolna", ripināju kuģu piestātnes virzienā. Tur viņa izkāpa no auto, es rīkojos tāpat.

Viņa devās gar piestātni, pie kuras mierīgi šūpojās barkasi un jahtas. Pie lielas, skaistas jahtas viņa apstājās, pēcāk uzskrēja pa kāpnītēm un nozuda. Man nekas cits neatlika, kā vien gaidīt.

Parādījās liela auguma muskuļains nēģeris un atsēja jahtu. Ierūcās motors, jahta sašūpojās, izkļuva no muliņa labirinta un aizpeldēja zeltaini zilajā okeānā. Es to vēroju, līdz tā izzuda no manam skatienam.

Uz slīdraga, savā parastajā vietā, ar alus bundžu rokā sēdēja Els Bārnijs. Viņš bija ostas rajona acis un ausis. Par vienu aliņu viņš varēja stundas laikā neaizvērt muti. Nav alus — nav sarunas.

— Sveiks, Bārnij, — sacīju, klāt pienākot. — Vai aliņu gribi iedzert?

— Sveicināts, mister Enderson. Drusku aliņa nebūtu par skādi.

Ar grūtībām piecēlies, viņš sāka lāčot uz ,,Neptūna“ pusi. Es devos viņam līdzi vēsajā, tumšajā bārā. Šajā laikā tur gandrīz neviena nebija, taču bārmenis Scms bija savā vietā. Ieraudzījis mani un Bārniju, viņš iesmējās, zibot baltajiem zobiem.

— Esiet sveicināts, mister Enderson. Ko dzersiet?

— Visu alu Elam, bet man kokakolas glāzi, — teicu, dodoties uz stūri, kur bija Bārnija mīļākais galdiņš.

Parādījās alus un kokakola.

— Darbs ir darbs. El, tu taču saproti? Redzēju, kā nupat aizpeldēja jahta. Interesanti, kam tā pieder?

Bez steigas un atelpas Bārnijs sūca alus, kamēr krūze vai bundža nebija galīgi tukša. Un tikai pēc tam viņš aizsāka sarunu. Taču atkal parādījās Sems ar jaunu porciju.

— Tā ir Rosa Hemela tupele, — atbildēja Bārnijs, stiepjot roku pēc alus. — Runā, ka tas rakstnieks taisa baigo čunguru! Grāmatu lasīšana — tukša laika nosišana, — viņš nicinoši noņirdzās.

— Piekrītu, bet tā meiča uz borta, vai tā nav viņa sieva?

Bārnija mazās ačeles iezibsnījās neuzticībā.

— Jā, tā pati. Smuks skuķēns. Drusku labāka kā viņa pirmā sieva. Tā bija īsta kuce, bet šī misis Hemela — brīnišķīga sieviete. Viņa vienmēr ar mani sveicinās un uz atvadām māj ar roku. Nezīmējas un ļoti vienkārša.

Šoreiz viņš alu iemalkoja tikai nedaudz, tad turpināja:

— Kāpēc viņa jūs interesē?

— Mani vairāk interesē tas spēka mitriķis, kas devās braucienā kopā ar viņu, — es sameloju. — Vai no komandas?

— Jūs par Džonu Džonsu? — Bārnijs saviebās. — Slikts nēģeris, dzimis kāršu spēlmanis, mūžīgi bez naudas. Par grasi māti pārdotu, ja viņam tā būtu un būtu kāds pircējs. Viņš strādā pie Hemela jau divarpus gadus. Labs stūrmanis, bet viss labais ar to arī beidzas,

— Vai misis Hemela jahtu izmanto bieži?

— Trīs četras reizes nedēļā. Kaut kas taču jādara. Dzirdēju, ka viņa ir ļoti vientuļa.

— Bet pats Hemels? Kas viņš par cilvēku?

Tostarp Bārnijs jau bija iznīcinājis visu alu, par laimi kā no zemes parādījās Sems ar kārtējo bundžu.

— Bagāts snobs, tāpat kā visi jahtu īpašnieki. Viņš teitan reti parādās.

Nospriedu, ka no Bārnija esmu iztincinājis pietiekoši: turpmākie jautājumi tikai varētu padarīt viņu aizdomīgu, tāpēc pabīdīju krēslu un taisījos piecelties.

— Vai Džonss ir no vietējiem? — ceļoties pavaicāju.

— Bez šaubām. Dzīvo netālu no muliņa. Ko tad šis atkal izspēlējis? Viņam jau bija nepatīkamas darīšanas ar policiju. Aizdomas par sakariem ar kontrabandistiem, bet neko jau nepierādīja.

— Kad jahtai jābūt atpakaj? — es ignorēju viņa jautājumu.

— Sešos, viņi dod signālu. Kaut vai pulksteni pārbaudi.

— Visu gaišu, El.

Es norēķinājos ar Semu un izgāju svelmē. Līdz jahtas pienākšanai bija veselas četras stundas, un es atgriezos kantorī.

— Vai pulkvedis aizņemts? — es pavaicāju, pabāžot galvu pic Glendas.

— Ienāc, viņš atbrīvosies pēc minūtēm desmit.

Pārnels pētīja biezu mapi.

— Radušās problēmas, ser, — es sacīju, izstāstot viņam par to, kā Nensija devās cc|ojumā ar jahtu. Zudusi iespēja viņai sekot. Viņa vazāsies kaut kur stundas četras. Šādā laika sprīdī var izdarīt visu, ko grib. Jahtas stūrmanis ir nēģeris, kuram ārkārtīgi pietrūkst naudas, taču esmu nolēmis uzklausīt jūsu padomus, pirms sākt ar to nodarboties. Nav izslēgts, ka par labu naudas žūksni viņš man sastāstīs zilus brīnumus, bet pats vēlāk •visu izstāstīs Nensijai par šo lietu.

— Liec viņu mierā, — Pārnels sacīja. — Mums ir instrukcija: viņa nedrīkst nojaust, ka viņu izseko. Nākamreiz, kad viņa dosies ar jahtu, seko viņai ar helikopteru. Tiesa, tas ir visai padārgi, taču Hcmels maksās par visu.

Sacīju, ka tā arī darīšu, un atgriezos savā istabā. Čika nebija. Es piezvanīju helikopteru taksometru aģentūrai un vienojos ar Niķu Hārdiju, savu labu paziņu, palidot ar vienu no viņa mašīnām. Viņš sacīja, ka nav problēmu un manām vajadzībām helikopters vienmēr atradīsies, protams, ja es viņu laikus brīdināšu.

Man bija vēl pietiekami daudz laika, un es piezvanīju Bertai. Mēs ar viņu tikāmies jau apmēram sešus mēnešus. Viņai bija tīkama mana nauda, bet man viņas ķermenis. Nekā nopietna mūsu starpā nebija, ne mazākā mājiena uz laulību pusi. Tas pilnībā apmierināja mūs abus. Viņa strādāja modes namā un īrēja nelielu dzīvoklīti ar skatu uz jūru.

Man atbildēja, ka Berta pašlaik aizņemta ar klientu, es palūdzu nekādā ziņā neatraut viņu no darba, apsolījis zvanīt vēlāk.

Tad es izgāju no kantora, nopirku ’Newsweek" cigaretes un braucu uz piestātni. Auto es noliku vietā, no kuras vajadzētu labi redzēt Hemela jahtu, un sāku gaidīt. Kad pulkstenis rādīja 18.00, ieraudzīju, kā piestātnei tuvojas jahta.

Džons Džonss veikli pietauvojās, Nensija, noskrējusi pa kāpnītēm, izkāpa krastmalā. Salikusi plaukstas kā ruporu, viņa sauca:

— Rīt tajā pašā laikā, Džon.

Atvadoties pamājusi viņam ar roku, viņa steigšus devās uz savu automašīnu. Kad viņas ,,ferrari“ izkustējās no vietas, es nospiedu starteri un braucu viņai nopakaļ.

Glenda paziņoja man, ka Hemels dzīvo Paradīzlargo ielā, kur apmetušies vienīgi bagātnieki. Tā atradās pie apvedkanāla un savienoja divas šosejas.

Ceļu, kas veda uz Paradīzlargo, apsargāja drošības dienests, bez tam tas tika nošķirts ar speciālu barjeru, kura bija aprīkota ar elektronisko signālkontroli. Neviens, uzsveru, neviens nevarēja iekļūt Largo, iekams netika identificēta viņa personība un iekams netika noskaidrots nolūks, kādēļ viņam tur vajadzēja nokļūt.

Teritorijā bija apmēram četrdesmit lieliskas savrupmājas un villas, tās slīga ozolu un liepu audzēs.

Sekoju Nensijai līdz pašam ceļam uz Largo, tālāk biju spiests apgriezt auto un pazust.

Kantorī mūsu istabā sastapu Čiku, kurš lēja sev viskiju.

— Man arī, — teicu.

— Ņem no savas pudeles. — Čiks novāca savu pudeli atvilktnē. — Kā izbraukāji?

— Rutīna, — apsēdos pie sava galda. — Nedaudz paspēlēja tenisu, iekoda un devās pabraukt ar jahtu. Pulkvedis teica, lai rīt sekoju viņai ar helikopteru. Ir nu gan izprieca! Bet kā tev?

Čiks piepūta lūpas.

— Esmu nonācis pie domas, ka nekāda Valdo Kārmaikla patiesībā nav. Vismaz neviens te tādu nepazīst.

Pacēlu savu viskija pudeli pret gaismu un konstatēju tajā smieklīgi maz šķidruma, kurš tikko nosedza dibenu. Viskija paliekas izlēju glāzē, bet pudeli ielidināju papīrgrozā.

— Vai hoteļos mēģināji kaut ko izzināt?

— Izložņāju visus lepnākos. Tos pašus štruntīgākos atstāju rītdienai. Runāju ar Ērniju un Volliju. Viņi lādu nepazīst, bet piesolīja šur tur izprašņāt.

Ērnijs un Vollijs bija žurnālisti, un viņiem bija slejas „Paradise City Herald". Ja vispār kāds kaut ko dzirdējis par Kārmaiklu, viņi, protams, uzzinās.

— Var jau būt, ka Pālmeram taisniba. Vēstules varēja uzrakstīt kāds psihopāts, lai ievārītu visu šo putru.

— Pilnīgi var būt. Es nosūtīju vēstules ekspertīzei uz laboratoriju. Iespējams, tie kaut ko noskaidros.

Pievilku klāt telefonu, uzgriezu Niķa Hārdija telefona numuru un pasūtīju helikopteru rit uz pusdienlaiku.

Bija 18.45. Bertai vajadzēja jau būt mājās. Uzgriezu viņas numuru un gaidīju. Viņa pacēla klausuli, un es teicu:

— Sveika mazulīt. Kā būtu cīsiņi ar mani piedevām?

— Tas esi tu, Bārt?

— Ja ne es, tad kāds manā uzvalkā.

— Tu taču zini, ka cīsiņus es neēdu. Labāk aizejam uz „Signal" — esmu izsalkusi.

— „Signal" nesanāks, mīļumiņ. Esmu uz sēkļa. Apsolu tev noteikti, ka aiziesim tur nākammēnes.

— Aizņemies no Čika, — Berta bija uzstājīga. — Mirstu no bada.

— Esmu viņam jau lūdzis, bet viņš atmeta tikai piecdesmit dolārus.

— Tad ejam uz „Lobster and Crab". Tur par pussimtu var labi paēst.

— Labi, manu jautrulīt, es jau eju laukā. Pa ceļam izdomāsim, — es noliku klausuli.

— Tātad, esi nolēmis ķēzīt manu naudu ar šo izspiedēju? — Čiks aizsvilās. — Padodiet viņiem „Signal", redz ko? Tu gadījumā neesi tral-lallā? Pie psihiatra, sen esi pārbaudījies?

— Dzīvojam tikai vienreiz, — es piebildu. — Bet tu pats ko šodien dari?

— Vakariņoju ar Volliju. Pagaidām.

Es uzšņāpu savu ziņojumu un atstāju to uz galda. Pēc tam visu sakopu un devos uz liftu.

No sava kambara iznāca mūsu finansu dievs Čārlzs Edvardss, un mēs uz liftu devāmies kopā. Viņš ne īpaši atzinīgi noraudzījās manī no briļļu apakšas.

— Esiet cilvēks, — griezos pie viņa, nospiežot lifta izsaukšanas pogu. — Aizdodiet pussimtu. Ieturiet no algas. Galējas nepieciešamības gadījums.

— Jūs allaž lūdzat rokasnaudu, — sacīja Edvardss, ieiedams liftā. — Pulkvedis diezin vai ir akceptējis jūsu rīcību.

— Kāpēc gan viņam būtu par to jāziņo?

Kad lifts apstājās, Edvardss izvilka kabatas portfeli un iedeva man piecdesmit dolārus.

— Enderson, ieturēšu no jūsu nākamās algas, tā kā neaizmirstiet.

— Paldies. Varbūt arī cs jums varēšu kādreiz izlīdzēt.

Durvis atsprāga, un Edvardss, laipni pamādams ar galvu, attālinājās. Piegāju pie garāžas, izbraucu ,,meiseru“, un devos auto kustības biezoknī.

* * *

Berta tomēr pierunāja mani aiziet uz „Signal". Uz pierunāšanu un pārliecināšanu viņai bija bija kaut kādi īpaši talanti.

Kad apsēdāmies pie galdiņa, pasūtīju divus sausos martini un nopētīju viņu. Viņa, saprotams, bija tā tā vērta. Ugunīgi rudie mati, lielas, zaļas acis, iedegusi, okera krāsas āda un, protams, figūra, kuras dēļ varētu izcelties avārijas situācija uz ielas, un, tas būtu mazākais, apstātos visa pilsētas transporta kustība. Ticiet vai ne, bet tādi gadījumi bija.

Ja viņu varētu uzlūkot vienkārši tāpat, nepadodoties acu burvīgajam valdzinājumam, tad skaidri varētu pateikt, ka viņa ir tikai eleganta seksuāla lellīte ar putna smadzenēm. Viņa varēja piešķirt sev tik apburoši ieinteresētu skatienu, ka tas noteikti jauca prātus daudziem puišiem, kuri patiesībā izrādījās muļķa zaļknābji un iedomājās, ka tiešām radījuši viņā kādu interesi, jo viņa spēja pacietīgi un labvēlīgi uzklausīt viņu stulbo lielīšanos par panākumie gan dzīvē, gan golfa laukumos, makšķerēšanā un citās izdarībās, bet mani iznest cauri nebija viņas spēkos. Es pazinu viņu pietiekami labi un sen. Berta Kingslija nopietni attiecās vienīgi pret naudu un sevi. Un tomēr man nebija žēl tērēt naudu un pavadīt ar viņu laiku.

— Nelūri uz. mani tā, itin kā gribētu pavilkt mani zem galda un šepat izvarot, -- viņa dūdoja.

— Ā, nemaz nav peļama ideja! Parādīsim tiem puņķutapām, kā to var darīt uz pleķīša centa lielumā.

— Klusu tu, vājprātīgais. Esmu izsalkusi kā baznīcas žurka, — un viņas acis sāka šaudīties ēdienkartes labirintos, itin kā viņa nupat būtu izbēgusi no koncentrācijas nometnes. — U... karaliskās garneles. Forši! Pēc tam kaut ko kapitālu.

Viņa izspieda vienu no saviem seksuālajiem smaidiem zāles pārzinim Lūgijam, kurš tuvojās mūsu galdiņam.

Lūgijs pārlaida man aukstu skatienu, bet, pagriezies pret Bertu, viņš sāka smaidīt.

— Varu piedāvāt mis Kingslijai mūsu firmas ēdienu — cāļus uz iesmiem, pildītus ar krabjiem, un krējuma mērci ar trifelēm.

— Grandiozi! — Berta gandrīz sāka kliegt.

Pagalam mani ignorējot, itin kā viņa priekšā būtu tukša vieta, Lūgijs izdarīja ierakstu blociņā un, jau atkal uzsmaidījis Bertai, nozuda. īsu brīdi mans žoklis palika atkāries un nekādi nespēja savienoties ar augšējo zobu rindu. Galu galā kaut kā izdevās pārvarēt šo sastingumu.

— Es taču tev teicu, man ir tikai piedesmit dolāri, — es sameloju. — Ja rēķins būs lielāks, man vajadzēs aizņemties no tevis, cālīt.

Pasaules gals: aizņemties no mīļākās!!!

— Nekad neaizņemies no sievietes, dārgais. Tas nav galanti. Tev vajag tikai novicināt savu kredītkarti, kura, starp citu, rēgojas no tavas žaketes sānkabatas. Tam jau šis kartes ir domātas.

— Bet kredītkartes mums dod tikai darba izdevumiem.

— Kas par to? Vai tad mūsu tikšanās neizskatās pēc kaut kā tāda?

Parādījās garneles, bet kopā ar tām viltīgi smīkņājošais Lūgijs. Kamēr

mēs izgaršojām garneles, es pavaicāju:

— Tev kaut ko izsaka vārds Valdo Kārmaikls? Pamēģini parakņāties savas atmiņas labirintos.

— Nekļūsti rupjš. Kas par mājieniem?

— Absolūti ne. Vienkārši tas tā, pie lietas.

— A, redzi nu, tātad tomēr tu arī šeit strādā?

— Kā to ņem. Tātad, tev zināms šis vārds?

Viņa pašūpoja galvu.

— Pirmoreiz dzirdu. Valdo Kārmaikls?

— Paspēlēsimies ar uzvārdiem. Bet Ross Hcmels? Tādu tu pazīsti?

— Uz muļķi ķer? Ross Hemels, kas tad viņu nepazīst? Man patīk viņa grāmatas. Vispār, kā to saprast, vai viņš tevi noalgojis?

— Neuzdod jautājumus. Labāk atbildi un gremo uz mana rēķina. Ko tu vēl par viņu zini, ja neskaita to, ka esi lasījusi viņa romānus, kuri tev patīk?

— Nu... pavisam nedaudz. Piemēram, viņš nesen apprecējies. Dzīvo Paradīzlargo. Kāda velna pēc visi šie jautājumi?

— Es taču lūdzu, neuzdod jautājumus. Ēd un atbildi. Ko tu zini par viņa sievu?

Berta uzmanīgi uzlūkoja mani, es zināju, ka tā nav laba zīme.

— Par viņa sievu? Esmu ar viņu tikusies. Pārāk jauna priekš viņa, — viņa viltīgi pasmaidīja. — Ja tu pavaicātu par viņa pirmo sievu...

— Labs ir. Stāsti par pirmo sievu.

— Tā ir kāda Glorija Korta. Kad Hcmels iedeva viņai kurvīti par to, ka šī krāpa viņu pa labi un pa kreisi, viņa paņēma atpakaļ savu jaunavas uzvārdu. Liekas, es teicu, jaunavas? Atgādini man šo vārdu, kad gribēsi mani sasmīdināt. Sī vazaņķe jau sešu gadu vecumā nebija meitene.

— Vēsturiskie ekskursi mani neinteresē.

— Tagad viņa dzīvo ar kādu meksikāni, kurš sevi sauc Alfonso Dia-su. Viņš ir „Alameda Bar“ īpašnieks — visādu izdzimteņu midzenis ostas rajonā.

Esmu par šo bāru dzirdējis; tur pulcējās visas iespējamās padibenes.

— Glorija tur uzstājas ar kaut kādu neparastu numuru. — Bertas lūpās jaudās nievājoša vīpsna. — Tikai iedomāties! Viņa taču kādreiz bija Rosa Hcmcla sieva! Jā, tādi ir likteņa pavērsieni. Diena dienai nelīdzinās. Šodien tev ir viss, rīt tev vairs nav nekā. Es drīzāk liktos gultā ar āzi, nekā ar Alfonso Diasu.

Atnesa cāļus, līdz ar tiem pieauga mans satraukums. Kamēr mēs tiesājām šo Dievu ēdienu, es nepārtraukti domās apcerēju, cik tie maksā. Tostarp es jau sāku iztēlē jaust reibinošās nakts tuvumu.

Berta uzreiz uzķēra manu noskaņojumu.

— Nu ko, taisīsimies, manu dārgo ērzelčn. Mani ari urdi.

Es palūdzu rēķinu un nodrebēju, ieraugot kopējo summu, tad sāpīgi šķīros no saviem diviem piecdesmitniekiem. Pēc tam, iesmērējis oficiantam, pārzinim Lūgijam un šveicaram, kurš atripināja „meiseru" pie ieejas durvīm, es konstatētu, ka līdz nedēļas beigām man palikuši tikai trīsdesmit dolāri.

Kad mēs jau braucām pie manis, Berta pēkšņi teica:

— Es par tevi domāju, Bārt. Tev pēdējais laiks mainīt darbu. Ja vēlies, lai mūsu attiecības turpinātos, tev jāatrod kaut kas, kas dotu vairāk naudas.

— Nav oriģināli, — es atbildēju. — Gadu jau par to pašu vien domāju, bet neredzu nekā piemērota.

— Domā vēl. Ar tavu pieredzi noziedznieku pasaulē varētu arī kaut ko atrast. Pagājušonedēļ satiku kādu puisi, īstu naudasmaisu. Viņa darbības lauks ir vecās dāmas. Viņas maksā viņam cik uziet tikai par vienu smaidu un cerību. Vai tad slikts bizness?

— Tev vajadzētu labāk iepazīt cilvēku, ar kuru dzīvo divus gadus, — es sacīju. — Suteneris netaisos būt.

— Un kā būtu ar kontrabandu? Zinu puisi, kurš pa vējam kaisa zaļos. Viņš vadā cigārus no Kubas.

— Gribi mani iebāzt ķurķī?

Viņa neapmierināti paraustīja plecus.

— Labi, aizmirsti par to. Tavā vietā es zinātu, ko darīt.

Tieši šajā laikā es piebraucu pie savas garāžas.

— Un ko tad tu darītu, ja būtu manā vielā?

— Es dziļāk ieskatītos šajā bagāto švītu pasaulē, starp kuriem grozos un pie kuriem strādāju. Es atrastu avotiņu, no kura sāktu pumpēt dolārus. Vai tad Ross Hemels iesākumam nebūtu piemērots? Varbūt vēl kāds cits?

Es piegāju pie viņas, un mēs, nepiespiesti sarunājoties, devāmies uz liftu.

— Kas tev teica, ka es strādāju Rosa Hemcla uzdevumā? Vismaz es pats taču ne?

— Neāksties, Bārt. Tu to neesi teicis, tas vienkārši tāpat ir skaidrs. Aizmirsīsim šo sarunu. Nobeigumam tikai teikšu: maz kam iekrīt tā laime vārīties viņu katlā. Un vēl mazāk tādu, kas to neizmantotu. Tu neesi praktisks, tāpēc laid garām savu iespēju. Ejam ātrāk, citādi pāries gribēšana.

Braucot liftā, es domāju pa viņas teikto un vēl turpināju domāt, liekoties ar viņu gultā. Taču tikko viņas rokas un kājas mani apskāva, es pārstāju par to domāt. Galu galā visam sava vieta un laiks.

2. nodaļa

Dienvidaustrumos no Paradīzsitijas, trīsdesmit jūdzes no līča bija izkaisīta nelielu salu ķēdīte, kas stiepās līdz pat Kīvestai.

Sēžot helikopterā blakus Nikijam Hārdijam , es aplūkoju šo salu ķēdi, un tā man atgādināja mazus, zaļus mauriņus, kas iegrimuši zilgmainās jūras žilbumā.

Niks bez kādām pūlēm noteica Hemela jahtu. Mēs jau labu laiku bijām gaisā, kad jahta pameta piestātni un devās atklātā jūrā.

Pār jūru lidinājās arī citi helikopteri taksometri, vedot bagātos klientus raudzīt krasta ievērojamākās vietas, nemaz jau nerunājot par to, ka daudzi vienkārši baudīja augstuma priekus, tāpēc nemaz neuztraucos, ka Nensija un Džonss varētu nojaust sekošanu.

Paņēmis Niķa lielo tālskati, ieraudzīju Nensiju uz jahtas klāja. Domājams, ka Džonss atradās stūres mājā, katrā ziņā redzams viņš nebija.

. — Viņi dodas uz Kī, — es sacīju. — Lido atpakaļ uz piestātni, pa-riņķosim tur. Mēs viņus nepazaudēsim, taču vajag izdarīt tā, lai šie nenojaustu asti.

Niks, dūšīgs puisis ar labestīgu seju, izdarīja visu tā, kā es lūdzu.

— Tur lejā ir misis Hemela, Bārt. Kas tev padomā?

— Ja vēlies uzdot jautājumus, tad adresāts ir pulkvedis Pārnels. Saprati, Nik?

Viņš nosmējās.

— Labi, jautājumu nebūs.

Šajā laikā jahta tuvojās Kīvestai. Tā palēnināja gailu, apgriezās un sāka slīdēt gar krastu, kamēr nebija sasniegusi Meitkomkiju, tad nogriezās uz nelielu saliņu grupas pusi, kas atradās apmēram piecu jūdžu attālumā.

— Kas tās par salām? - vaicāju.

— Savulaik kalpoja kā Kārību jūras pirātu atbalsta punkti.

Niks, cik nopratu, labi pārzināja Floridas vēsturi.

— Pirāti tur slēpās un uzbruka garāmbraucošiem kuģiem. Tagad salas ir neapdzīvotas.

Tostarp jahta vēl vairāk palēnināja gaitu un pietuvojās plašam līcim starp divām, salām, kuras pa pusei sedza mežonīgas audzes. Tad tā pazuda zem spāņu sūnām un vīnogu stīgām.

Nolēmu, ka būtu riskanti, ja mēs riņķotu ar mērķi no jauna ieraudzīt jahtu.

Nensija un Džonss, bet varbūt arī abi, varētu saprast, ka viņi kādu interesē, bet no tā vajadzēja izvairīties.

Viņš mīklaini manī nolūkojās un paraustīja plecus.

— Jūs esat klienti. Un tomēr, Bārt, viņa ir krietns meitēns.

Šādu atsauksmi man nenācās dzirdēt pirmoreiz.

— Kā tu zini? Esi varbūt ticies?

— Protams, un ar misteru Hemelu arī. Vedu viņus uz Daitonbīču un tad atpakaļ. Viņa ir burvīga, taču viņam pārlieku jauna.

— Kā tu domā, vai viņiem ir labas attiecības?

— Kas to zina. Viņš sēdēja aizmugurē un nebilda ne vārda. Bet viņa bija tavā vietā un pļāpāja bez mitas.

— Un par ko tad?

— Viņai gribējās zināt par helikopteru. Pirmo reizi ar to lidoja. Viņu interesēja burtiski viss.

Tātad, Nensija bija apburoša un arī ne muļķe. Un tieši tādas sievietes dod pa labi un pa kreisi.

Nolēmu, ka jāmaina sarunas tēma.

Drīzumā mēs šķīrāmies, un es braucu uz aģentūru.

* * *

Jau gribēju izstāstīt Glcndai par to, kā Nensija apmeklē vecās pirātu ligzdas Kārību jūrā, kad pēkšņi atcerējos Bertas vārdus: „Šos bagātniekus var slaukt un slauki, vajag tikai nedaudz izdomas." Un tūlīt pat es pārgāju uz meliem.

— Novēroju viņu no helikoptera. Vairākas stundas makšķerēja. Velti nositu laiku.

Glenda saprotoši pamāja.

— Nav izslēgts, tas viss ir vienīgi Hemcla iedomas, — es turpināju. — Šāda greizsirdība ir bieži sastopama.

— Es ziņošu pulkvedim.

Atgriezos savā istabā, Čika nebija. Paņēmis no atvilktnes viskija pudeli, es nedaudz ielēju un aizsmēķēju.

Tātad, Berta rosināja mani padomāt. Nu ko, lai notiek! Nolēmu patstāvīgi izpētīt šīs saliņas. Iespējams, ka Nensija dodas turp sauļoties un makšķerēt, taču šeit vajadzēja būt kaut kadam noslēpumam.

Es ielēju vēl porciju viskija un turpināju domāt. Tad piezvanīju Tonijam Lamberam. Viņš izīrēja laivas un makšķerēšanas piederumus. Reiz. arī es ņēmu pie viņa laivu: Bertai gribējās paelpot jūras gaisu. Sarunāju ar viņu laivu ar uzkarināmu dzinēju uz. ritu 5.00.

— Mister Enderson, cik ilgi jums laiva būs vajadzīga?

— Līdz pusdienai.

— Maksājot uzreiz skaidrā naudā ir atlaide. Tātad, tie būtu divdesmit dolāri, uz kredīta — trīsdesmit dolāri.

— Labi, skaidrā.

Drīzumā ieradās Ciks.

— Kā sokas? — viņš pavaicāja.

— Nekā. Viņa vienīgi makšķerēja. Un kā tev?

— Esmu velti nominis papēžus. Galvu lieku ķīlā, ka nekāda Valdo Kārmaikla patiesībā nav. Nevienam par viņu nav nc jausmas. Izķemmēju visus hoteļus, moteļus un slimnīcas. Nekā.

Es piecēlos.

— Ejam, ziņosim par visu pulkvedim.

Pārnels bija savā kabinetā, un es viņam ziņoju, ka mums pagaidām panākumu nav.

— Viss liecina vienīgi par to, ka viņa sieva ir piemīlīga, burvīga un gudra sieviete.

Pārnels pakasīja degunu un kļuva domīgs.

— Šo lietu tāpat vien mēs nevaram pamest novārtā. Operāciju izbeigt pagaidām par agru. Jūs taču pie tās strādājāt tikai divas dienas. Pagaidīsim līdz. nedēļas beigām, Bārt.

Tad viņš pievērsās Čikam.

— Nav prātīgi jums abiem nodarboties ar šo lielu. Priekš tevis man ir kaut kas cits.

Un tad atkal Pārnels pievērsās man:

6 Зак. 444

— Tu, Bārt, turpini darboties ar misis Hemclu. Pārbaudi viņas sakarus krastā. Ja līdz nedēļas beigām dosi man noliedzošu ziņojumu, runāšu ar Pālmeru, lai tad viņš izlemj, ko darīt tālāk.

Viņš parādīja man durvis, bet Čikam krēslu.

Biju palicis viens, un tagad man bija pilnīga rīcības brīvība. Nokļūt salās es varēju divu stundu laikā. Līdz pusdienlaikam varēja tās izķemmēt, bet pēc tam pasekot Nensijai. Un tad atcerējos, ka līdz algai vēl deviņas dienas, bet manā kabatas portfelī atlikuši vienīgi trīsdesmit dolāri. Jā, ko dara ar mums sievietes?! Divdesmit dolāri būs jāatdod par moto-reni, bet ar desmitnieku ej kaut pakaries.

Tā es sēdēju, domādams par savu drūmo nākotni. Лк, ja atrastos kāds savādnieks, kas aizdotu naudu. īsta bezizeja. Nolādēju sevi, ka pakļāvos Bertas pierunāšanai un vedu viņu uz „Signal". Taču kādai izejai jābūt.

Domās sāku pārcilāt draugus, kuri man kādreiz palīdzēja. Bet visi tā saucamie draugi, ieraugot mani, tagad skrēja pāri ielai. Bet ja nu... Berta?!! Es atplauku. Tā ir ideja. Derētu pamēģināt, taču tas būtu jādara ļoti delikāti. Agrāk neesmu neko tādu viņai lūdzis, taču nekad nav par vēlu sākt.

Berta beidza darbu modeļu namā 18.(X). Pulkstenis rādīja 17.40, tā kā man bija iespēja viņu noķert, ja labi papūlētos.

Ieradies stāvvietā, kur viņa atstāja savu „hondu", ieraudzīju, ka auto ir savā vietā. Aizsmēķēju un sāku gaidīt. Pēc dažām minūtēm viņa parādījās.

— Hello, mazulīt, — sacīju, paņemot viņu aiz rokas. — Cik negaidīta satikšanās.

Viņa aizdomīgi manī noskatījās. Sapratu, ka viņa nav labākajā noskaņojumā.

— Kāpēc neesi darbā? — viņa vaicāja.

— Ļoti piemērots jautājums, tiekoties ar mīļoto.

— Ko tu šeit dari?

— Ļoti gribēju tevi redzēt. Nāc uz manu mašīnu. Man vajag ar tevi aprunāties.

— Man nemaz negribas sēdēt tavā mašīnā. Labāk braucam kaut kur iedzert.

Kas par sievišķi! Viņa vienkārši nevar iztiki, neatstājot mani bez centa kabatā. Zinot, ka Berta dzer vienigi kokteiļus ar šampanieti, es drošāk ieķēros viņas piedurknē un stiepu uz savu ,,mciseru“.

— Jāparunā par lielu, čabulit. Es visu laiku pārdomāju, ko tu man vakar teici.

— Ciribu iedzert. Ko es tev vakar teicu?

Es atvēru mašīnas durvis un praktiski iegrūdu viņu tajā.

— Vakar tu izsacīji ļoti dziļu domu.

— Neatceros, ko es vakar runāju.

— Es tev atgādināšu. Tu sacīji: „Ja es labi ieskatītos šajās tuklajās haizivīs, kuru labā strādāju, un paķertu treknāku kumosu sev.“ Kaut ko tamlīdzīgu.

Jutu, ka viņa pēkšņi zaudē savu drūmo noskaņu, viņas acis kļuva Šauras.

— Jā, jā, tā es teicu. Un kas par to?

— Tieši par to es domāju. Un, jo vairāk domāju, jo vairāk jutu iezīmējamies savas iespējas. Manā galvā dzima ideja, kas varētu nest pietiekami lielu naudu. Ja lietiņa izdotos, es, protams, neaizmirstu savu draudzenīti.

— Klausos ļoti uzmanīgi. Rādās, ka šeit kaut kas dzimst, bet tikai

kas?

— Vajag nedaudz naudas, lai pieaudzētu idejai kājas. Tu piedalies ar savu daļu?

Viņas acis kļuva dzēlīgas.

— Tu prasi man naudu?

— Pareizāk sakot, aizdevumu uz desmit dienām, plus divdesmit procenti. Bet tas vēl nav viss.

— Nu, kas tad vēl?

— Pagaidām noslēpums. Garantēju atdot pēc desmit dienām un premiālos divdesmit procentus.

— Tu gribi ķerties klāt Rosarn Hemelam?

— Neesmu neko par viņu teicis.

— Taču tu strādā viņa uzdevumā. Tu taču vakar par viņu jautāji. Tu pēkšņi aprāvi sarunu, kad vaicāju, vai viņš tevi noalgojis. Sapratu, ka esmu trāpījusi mērķi.

Man atlika vienīgi dziļāk nopūsties.

— Tikai starp mums, drostaliņ. Jā, tu uzminēji. Viņš uzskata, ka sieva uzlikusi viņam greznus ragus, tāpēc viņš griezās pie mums ar lūgumu izsekot.

— Gatavais stulbenis. Viņš nojūdzies. Viņa nav tāda tipa sieviete. Viņa nekad neatļausies vairāk par tenisu un makšķerēšanu.

— Vai tad tu nevari iedomāties, ka viņa sameklējusi sev jauniņu mīļāko, pie kam bagātu, ar kuru var priecāties, bet tikām viņas vīrs caurām dienām deldē bikses.

— Viss jau var būt. Ko tad tu īsti esi uzzinājis?

— Esmu tikai vēl pašā sākumā. Man vajag mazītiņu kapitālu izdevumiem.

— Cik?

— Trīs simtus.

— Trīssimt dolārus! — viņa kļuva skaļa. - Klausies, aizej pie psihiatra!

— Labs ir. Izliecies, ka neesmu neko tev teicis. Atradīšu kādu citu. Tas taču ir aizdevums, tā nav dāvāna. Zinu desmitiem čomu un leļļuku, kas man ar prieku aizdos tos smiekla trīssimt dolārus uz desmit dienām, pie kam uz divdesmit procentiem.

— Muldoņa. Izņemot mani neviens tev neiedos pat piecus dolārus. Labi, Bārt.

Viņa atvēra somiņu un izņēma no tās maku.

— Te tev būs simt piecdesmit dolāri uz divdesmit dienām un uz divdesmit procentiem, tas arī viss.

Ieskatījos makā. Tas bija piebāzts ar dolāriem.

— Vai tik neesi aplaupījusi banku?

Viņa izvilka simtnieku un piecdesmitnieku un aizcirta maku man deguna priekšā.

— Ja tiešām kaut ko dabūsi, tad padalies ar mani. Saprati? Tagad braucam kaut ko iedzert. Vislabāk uz ,,Cesarc“.

Sāku svārstīties. ,,Cesare“ kokteilis ar šampanieti maksāja desmit dolārus. Tomēr vairāk par desmit dekundēm domāt nespēju. Galu galā es biju bagāts, bet nauda tāpēc vien eksistēja, lai to tērētu. Iedarbināju motoru un braucu uz bāru ,,Cesarc“.

Līdz pirātu ligzdām es nokļuvu 6.30. Pēc gājiena uz ,,Cesare“ es atgriezos mājās un sāku gatavoties braucienam. Izvilku savu tropisko kombinezonu, kas man palika pāri vēl no Vjetnamas kara: maskēšanās kreklu, bikses un mednieku dunci. Pie tā visa paņēmu vēl cepuri ar insektu tīklu un termosu.

Laiva mani jau gaidīja norunātajā vietā. Tuvojoties salām, motoru noslāpēju un pārģērbos. Tad iegriezu laivu līcītī, kurā atradās Nensijas jahta. To visu es veicu klusi un piesardzīgi: uzkarināmais motors darbojās gandrīz bez skaņas.

Laiva slīdēja uz priekšu, un tai apkārt pletās spāņu sūnu, paparžu un nokarenu zaļumu biezoknis. Moskītu karapulki riņķoja ap manu galvu, taču tīkls, kas bija speciāli ķīmiski piesūcināts, noturēja tos drošā attālumā. Virs sevis es redzēju saules starus, kas vārgi lauzās cauri zaļumu audzei.

Pēc pāris minūtēm laiva iepeldēja nelielā lagūnā. Piestājis pie krasta, ieraudzīju labi iemītu taciņu, kura veda biezoknī. Tepat bija ari smiltīs ierakts stabs, domājams, lai varētu pietauvot jahtu.

Nostiprinājis laivu, devos pa taciņu. Rokā turēju nazi un uzmanīgi lūkojos zem kājām. Es baidījos no čūskām. Visi instinkti, kas bija iegūtu Vjetnamas džungļos, kā pēc burvju nūjiņas mājiena atkal atgriezās. Itin kā nebūtu bijis šo miera un rāmas dzīves gadu.

Drīzumā nonācu līdz milzīgam miruša koka stumbram. Ļoti izdevīga vieta, lai novērotu priekšā esošo klajumu. Koku paēnā es ieraudzīju zaļu buraudekla telti. Apmēram līdzīgas bija mums Vjetnamā. Tās bija paredzētas četriem cilvēkiem un bija ērtas. Telts ieeja bija aizsieta ar divām platām virvēm. Zāle apkārt bija stipri nomīdīta.

Viss redzētais darīja mani pagalam domīgu. Tik tiešām, sāku vispār šaubīties, vai tāda varētu izskatīties mīlnieku ligzdiņa. Vai tad tā nu būtu, ka Nensija laiku vadītu šeit ar savu mīļāko?

Nekustīgi stāvēju savā patvērumā, cenšoties domas stādīties priekšā, kas varētu būt telts iekšpusē, taču ieeja bija aizsieta. Tātad, iekšā nebija neviena.

Visapkārt man nebeidzās odu koncerts. Ja neņem vērā putnu balsis, džungļos bija klusums.

8.45 es sadzirdēju skaņu, kas lika man gulties zemē. Tad varēja sadzirdēt lapu čaukstoņu un troksni, kāds raksturīgs, pašķiroties liānām. Lai arī kas tuvotos, viņš bija viens un nemaz neievēroja kaut mazāko piesardzību.

Cauri krūmājiem ieraudzīju vīrieti, kurš iznāca no džungļiem klajuma pretējā pusē. Viņš bija vidēja auguma, platiem pleciem, labi attīstītu muskulatūru. No skata varētu būt divdesmit piecus divdesmit sešus gadus vecs. Melnie mati bija gari un neķemmēti, sejas pantus slēpa pinkaina bārda. Mugurā tam bija zaļš krekls ar garām piedurknēm un melnas bikses, iestumtas augstos meksikāņu apavos. Vienā rokā viņš turēja makšķeri, bet otrā divas lielas zivis, kuras bija izķidātas un derīgas ēdiena gatavošanai.

Gulēju nekustīgi un nebeidzu brīnīties: vai tad tiešām šis bārdainis, kas līdzīgs īstam klaidonim, būtu tas pats Valdo Kārmaikls? Varbūt jā, bet varbūt arī nē.

Atsējis virves, viņš iegāja teltī. Pēc pāris minūtēm viņā atgriezās, nesdams alumīnija šķīvi ar nazi un dakšiņu.

Nolēmu, ka laiks rīkoties.

Piecēlies, es devos klajuma virzienā, ar nolūku radot troksni. Gribēju brīdināt viņu par savu tuvošanos.

Kad iznācu klajumā, ieraudzīju viņu stāvam pie telts. Rokās tam bija 22. kalibra šautene, un tā bija pavērsta pret mani. Apstājos un draudzīgi uzsmaidīju.

— Hello, lūdzu man piedot, ja nejauši jūs izbiedēju. Domāju, ka uz salas neviena nav.

— Kas jūs esat? — balss bija zema un piesmakuši.

— Es — Bārts Endersons. Vai drīkstu pienākt tuvāk? Šautene jums nav nepieciešama, - turpināju ar smaidu. Esiet bez raizēm un novāciet to.

— Nekustieties. Ko jums te vajag?

— Meklēju Zilās bārdas alu. Varbūt jūs zināt, kur tā atrodas?

— Šajā salā alu nav. Vācieties!

— Vai esiet pārliecināts? Kāds puisis ,,Ncptūnā“ teica man, ka tā ir kaut kur šeit.

— Es jums sacīju: vācieties prom!

— Kāpēc tāds naids? Itin kā es būtu jūsu mājā. Jūs būtu vientuļnieks? — sāku lēnītēm tuvoties.

Šautenes stobrs salecās un tagad bija virzīts tieši man krūtīs.

— Teicu jums: aizvācieties, - draudi bija nepārprotami.

— Nu, nu, ne tik strauji. Kamdēļ jūs tik nedraudzīgs? Vai tad jūs negribat..

Atskanēja šāviena sprakšķis. Lode nosvilpa pār manu galvu. Iespējams, ka šāvienam bija brīdinoša nozīme. Taču ar šādu šauteni varēja izšaut tikai vienu lādiņu, un es parāvos uz priekšu. Divos lēcienos es aizsniedzu viņu brīdī, kad viņš mēģināja ielikt citu patronu.

Viņa reakcija biju zibenīga. Ja nebūtu manas kara pieredzes, es nespētu izvairīties no kājas spēriena pavēderē. Tagad viņš trāpīja man gurnā, es sagrīļojos un atkāpos. Viņš atvēzēja ieroci, gribēdams ar laidni trāpīt man sejā, bet es paguvu pieliekties un ielikt visu savu svaru sitienā pa kuņģa apvidu.

Šņākdams viņš izlaida no plaušām visus skābekļa krājumus un nogāzās uz ceļiem. Cerēdams ievilkt gaisu tukšajās plaušās, viņš saņēma no manis otru sitienu, šoreiz ar sakrustotām plaukstām pa pakausi. Tas viņu nogāza, un viņš gulēja garšļaukus ar seju zālē.

Ātri iegāju teltī un sāku visu aplūkot. Tajā atradās divas gultas, viena no otras zināmā atstatumā, mazgāšanās trauks ar ķipi uz taburetes zem tā un saliekams krēsls. Galda vienā pusē bija izlikti sieviešu tualetes piederumi: matu ķemme, zobu birste, pūderis un dezodorants. Otrā pusē bija nepārprotami vīriešu piederumi: zobu birste, cigaretes, lētas šķiltavas, krūze.

Iznācu no telts un palūkojos bārdainī. Viņš nāca pie sajēgas. Es pacēlu šauteni, un, atspiedies pret telti, sāku gaidīt.

Viņš notupās uz ceļiem un ar grūtībām piecēlās. Skatoties uz mani ar degošam acīm, viņš sāka ar plaukstu masēt kaklu.

— Man ir visdraudzīgākie nodomi, — sacīju.

Viņa acīs parādījās izbailes.

— Ko jūs te darāt? — viņš atkal sāka. - Un beidziet vāvuļot par kaut kādu Zilās Bārdas alu. Ko jums šeit vajag?

— Pieņemsim, tāpat vien atpūšos no pilsētas trokšņa un jezgas, gluži kā jūs. Burvīgas saliņas. Līdz. salam šeit var labi atpūsties.

Viņa acis kļuva šaurākas.

— Jūs būtu dezertieris?

— Teicu taču vienreiz: atpūšos no pilsētas jezgas. Un jūs? Kas esat un ko šeit darāt?

Viņš apdomājas, tad nošūpoja galvu.

— Demobilizējos pirms sešiem mēnešiem.

Nemaz nešaubījos, ka tie ir meli. Armijas cilvēku redz pa gabalu. Trīs gadus dienot militārajā policija, es lieliski zināju, kādi izskatās demobilizētie.

— Jūs esat labi iekārtojies, jums ir brīnišķīga telts. Ilgi domājat šeit palikt?

— Cik gribēšu. Jums te vietas nav. Meklējiet savu alu citā salā.

Prātā iekrita sieviešu piederumi telti. Iespējams, ar šo te kopā bija

ari kāda sieviete jebšu tās būtu Nensijas mantiņas?

— Labi, — sacīju. — Esmu sabiedrisks cilvēks, taču, ja jums ir iebildumi pret mani, varu ari nozust. Veiksmi tev, kareivi, — un es devos uz krūmājiem, no kuriem iznācu.

— Kā jūs šeit nokļuvāt?

— Tāpat kā jūs, — es pamāju viņam ar roku un devos gar taciņu uz laivu.

Nepagāja ne trīs minūtes, kad izdzirdu, ka viņš man seko. Es turpināju iet, taču ātrākā tempā, tāpēc drīz vien sasniedzu krastu. Viņš visu laiku bija pavisam netālu no manis un, cik nopratu, vēlējās pārliecināties, ka esmu projām.

Iekāpu laivā, atsēju to un iedarbināju motoru, dodoties no lagūnas jūrā. Saprotams, viņš gaidīs, kamēr es pazudīšu no redzes loka, tamdēļ devos uz kontinentu. Taču, kad saliņas pazuda aiz apvāršņa, mainīju kursu uz. Meitkomkiju.

Piestājis pie muliņa, šķērsoju krastmalu un iegāju bārā. Šeit bija daži zvejnieki. Nēģeris bārmenis izbrīnīts noraudzījās manī.

— Likās, mister, ka esmu nokļuvis atkal armijā. Jūsu tropiskais ietērps atsauc atmiņas.

Uzrāpos krēslā pie letes.

— Alu.

Viņš atkorķēja pudeli un pielēja pilnu glāzi. Izdzēru alu un atbīdīju viņam tukšo glāzi. Aizsmēķējis, noteicu:

— Izlūkoju pirātu salas. Tērps piemērots šiem džungļiem.

— Nu gan dzenat jokus, — viņš vēl ielēja. — Tur ir vienīgi putni un nekas vairāk. Agrāk tur dzīvoja indiāņi, taču arī tic ir prom.

— Varbūt sadzersiet ar mani?

— Man tas, mister, vēl par agru. Paldies.

Pulksteņa rādītāji nedaudz pavirzījās pāri 11.00.

— Nebūtu par ļaunu dabūt kādu makšķeri un tikt pie zivtiņām. Man ir atvaļinājums, gribas nedaudz nosauļoties.

— Varu jums iedot savu. Vai tā ir viena no Tonija laivām?

— Tā tas ir, paņēmu uz visu dienu. Tātad varu cerēt uz jūsu makšķeri?

— Protams, tūliņ atnesīšu.

Viņš atbīdīja netīru aizkaru un nozuda. Pēc neilga laiciņa parādījās, turot rokās mazu makšķeri un burciņu ar ēsmu.

Noliku uz letes savu pēdējo piecdesmit dolāru banknoti un sacīju:

— Paņemiet tam gadījumam, ja, Dievs nedod, noslīkstu. Agrāk par pieciem, jādomā, nebūšu atpakaļ. Labi?

Viņš pastūma naudu uz manu pusi.

— Bos, tā nebūs labi. Mēs esam veterāni. Man nav vajādzīga garantijas polise.

Es ar prieku noglabāju banknoti kabatā, pateicu viņam paldies un devos uz laivu. Pārģērbies civildrēbes, devos uz saliņu, kur biju pametis bārdaini, piestājot krastā apmēram ceturtdaļjūdzi no iepriekšējās vietas. Izvilku sviestmaizes un sāku tas notiesāt, grimstot dziļās pārdomās.

„Ko varēja darīt cilvēks, slēpdamies uz šīs salas. Dezertieris viņš nebija. Telts arī nav no lētākajām. Un vai viņš tur būtu viens pats? Un kāda ir Nensijas loma visā šajā lietā?"

Lai novilcinātu laiku, sāku makšķerēt, taču šī nodarbe manām domām slīdēja garām. Neko sakarīgu tā ari nespēju izdomāt. Bija nepieciešami fakti, kas šo ainu papildinātu. Katrā ziņā ieintriģēts es biju pamatīgi.

Ap 15.00 izdzirdu tuvojošās motorlaivas tālu zumošo skaņu. Nolicis malā makšķeri, paslēpos nokārušos liānu zaros. Pēc pāris minūtēm parādījās Hemela jahta, tā ātri tuvojās krastam. Tā virzījās taisni uz. to līcīti, pakāpeniski samazinot ātrumu, tad nozuda zaļaudzē. Sāku šaubīties, tāpēc nekustēju ne no vietas. Iespējams, ka Nensija atstājusi Džonu Džonsu uz jahtas vai krastā novērošanai, Un ja nu paņēma sev līdz? Nvarēja pieļaut, ka viņš mani atklātu.

Pagāja stunda. Visbeidzot es izdzirdēju, kā tika iedarbināts jahtas motors, tā izslīdēja no lagūnas un lielā ātrumā devās uz kontinentu.

Nolēmu, ka vēlreiz izrunāšos ar bārdaino. Varētu viņam pateikt, ka man ir maz degvielas un vai viņš man nedaudz nevarētu pārdot. Viņš taču nevarēja būt pārliecināts, ka zinu, ar ko viņš pārvietojas.

Nensija, jādomā, ir kā viņa sakarnieks ar ārpasauli. Vai viņš bija viņas mīļākais vai ne, taču varēju likt galvu ķīlā, ka tieši viņa atveda bārdaini uz šo salu un turpina apgādāt to ar visu nepieciešamo eksistencei.

Ieslēdzu motoru un atkal iepeldēju līcī. Piesējis laivu pie staba, devos pa zināmo taciņu, nemaz nemēģinot slēpt savu tuvošanos.

Tagad klajums bija tukšs. Telts bija pazudusi, un ar to arī viss pārējais. Tik tiešām, mans putniņš bija aizlaidies kopā ar Nensiju un Džonu Džonsu.

Acīmredzot līdzko viņi te ieradās, bārdainis izstāstīja par manu vizīti. Un viņi tūdaļ pieņēma lēmumu pazust. Vismaz tagad es sapratu, ka bārdainim ir konflikti ar likumu, citādi šādu steigu nav iespējams izskaidrot.

Sāku pastaigāties gar to vietu, kur pirmīt bija telts. Tik šausmīgi steidzoties, vajadzēja palikt kaut kādām pēdām.

Dažas minūtes meklējot, es uzgāju lētas niķelētas šķiltavas, kuras redzēju uz saliekamā galdiņa teltī. Pieliecos un sāku tās uzmanīgi aplūkot, tomēr tām nepieskaroties. Ja veiksies, jābūt pirkstu nospiedumiem.

Paņēmu kabatlakalu un ar tā palīdzību pacēlu šķiltavas, ietinu un ieliku kabatā. Nekā vairāk neatradis, atgriezos pie savas laivas. 16.30 man bija jāatgriežas Mcitkomkijā, lai atdotu makšķerēšanas piederumus. Agrāk par 19.00 es tikt līdz aģentūrai nevarēju. Cerēju, ka mūsu vecākais laborants Harijs Mendoss vēl varētu būt darbā.

Ieslēdzis piekaramo motoru, uzņēmu kursu uz Meitkomkiju.

* * *

Kad ierados aģentūrā, Glenda taisījās doties projām.

— Vai pulkvedis uz vielas? — vaicāju.

— Aizgāja pirms piecām minūtēm. Kādi jaunumi?

— Nekādi. Visu dienu sēdēju viņai u/. astes, — sameloju. — Uzvedas kā parasta sieva: staigā, lūr veikalu vitrīnās, dzer tēju kafejnīcā, tad iet mājās. Nekā nav sliktāka par sieviešu izsekošanu.

— Tāds ir tavs darbs, — Glenda izsacījās atturīgi un izgāja.

Gāju pa gaiteni uz laboratoriju. Harijs Mcndoss sēdēja krēslā un kaut ko cītīgi pētīja mikroskopā. Viņš bija gara auguma un samērā kalsns, apmēram septiņdesmit gadus vecs. Kādreiz viņš vadīja kriminālo laboratoriju pilsētas policijas nodaļā. Kad viņš atvaļinājās, Pārnels piedāvāja viņam aģentūras laboratorijas vadītāja posteni.

— Hello, Harij, - es sacīju, ieiedams un pievērdams durvis. - Tu tikai strādā?

Harijs pacēla acis un pamāja ar galvu.

— Šeit ir interesantāk kā mājās. Televizors sen apriebies. Kāda vajadzība?

Izvilku šķiltavas, kuras joprojām bija ietītas kabatlakatā.

— Tikai rīt no rīta, Bārt. Vai tu gribi sūtīt ekspertīzei uz Vašingtonu?

— Jā. Lai tur pameklē kartotēkās. Varbūt sameklēs, kam pieder pirkstu nospiedumi. Labi, Harij? Dod man ziņu, ja kaut k(> atradīs. Visu gaišu.

Cika vairs nebija. Es apsēdos un iegrimu pārdomās. Interesanti, kur Nensija ir likusi to bārdaini?

Nolēmu, ka jebkurā gadījumā viņa to neatveda uz ostu, kur bija pilns ļaužu. Noteikti klīstu baumas, ja kāds viņu ieraudzītu nokāpjam no jahtas.

Viņas vietā es bārdaini noturētu uz jahtas līdz kādiem trijiem naktī, līdz krastmala kļūst tukša, un tad to izvestu bez mazākā riska. Tātad, viņš vēl varēja būt uz jahtas un tāpēc vajadzētu padežūrēt kaut kur tuvumā.

Laika bija pārpārēm. Izvilku no galda savu 38. kalibra pistoli, pielādēju to, iebāzu makstī, bet to savukārt iekāru padusē. Nobraucu ar liftu un devos uz garāžu.

Krēslot vajadzēja pēc kādām trim stundām. Gribēju piezvanīt Bertai, bet tad mainīju nodomu, labāk ietaupīt naudu. Galu galā braucu uz ostu.

Els Bārnijs kā parasti sēdēja uz slīdraga, un rokā tam bija alus bundža. Šoreiz nebija vēlēšanās tikties ar viņu, es iejuku tūristu un zvejnieku pūlī, tādā veidā ticis viņam garām nepamanīts.

Man iešāvās prātā doma ieiet „Alabama Bar“ un uzmest aci Glorijai Kortai — Hemela bijušajai sievai, tagadējai Alfonso Diasa sievai, bet pie viena ari ieturēt pusdienas.

Bija trešdienas vakars, tāpēc bāri bija pustukši.

Ejot garām avīžu kioskam, apstājos un pamanīju lētas grāmatas mīkstos papīra vākos. Starp tām bija dažas Rosa Hemela grāmatas. Spilgtie ,,seksvāki“ piesaistīja manu uzmanību. Vienu no tām, kuras nosaukums bija „Mīla un vientulība*1, es nopirku. Uz vāka bija domās iegrimusi sieviete ar baigākām krūtīm.

Nonācis līdz „Alameda Bar“, es pagrūdu durvis un iegāju lielā zālē ar estrādi, kas atgādināja zirga pakavu. Nēģeris pianists spēlēja klusu melodiju blūza stilā. Visapkārt, itin kā apaļas puķu dobītes, bija uzklāti un servēti galdiņi.

Bārā bija kādi divdesmit cilvēki. Trīs, domājams, meksikāņi tērpušies melnā, stāvēja nedaudz savrup un izskatījās ļoti lietišķi. Bārmenis, liela auguma resns meksikānis, nolūkojās manī ar svētulīgu smaidu.

Pie galdiem sēdošie no skata atgādināja zvejniekus. Kad gāju tiem garām pie galdiņa zāles galā, neviens pat nepacēla acis uz manu pusi. Hemela romānu es noliku uz galdiņa sev blakus.

Pie manis pienāca jauns tumšmatains oficiants.

— Ar ko šodien varat pabarot? — es vaicāju.

— Senjor, ar mūsu firmas ēdienu. — Un viņš nobēra kaut kādu garu nosaukumu spāņu valodā.

— Un kā tas būtu angļu mēlē? — jautāju.

— Jauni cālēni ar rīsiem, sarkanajiem pipariem un sparģeļu gabaliņiem. Ļoti iesaku.

— Labs ir. Un viskiju ar ledu.

Viņš ziņkārīgi aplūkoja grāmatiņas vāku.

— Un kā dāmīte? Patīk?

Pasmaidījis, viņš attālinājās. Aizsmēķēju un paņēmu grāmatu. Anotācijā otrajā lapā es izdibināju sekojošo:

„Sis lielā amerikāņu prozas meistara 5000000 eksemplāru metienā izdotais vētrainais romāns drīzumā tiks ekranizēts.**

Resnais bārmenis pienāca un nolika man priekšā viskiju ar ledu. Viņš izspieda draudzīgu smaidu, atsedzot dzeltenu, nevienādu zobu rindu, un devās pie letes. Oficiants nolika uz galda firmas cāli un atkal pievienojās savu kolēģu bariņam.

Laikā, kad es nobaudīju firmas ēdienu, ienāca trīs tūristi. Sarkanie pipari ar sparģeļiem nekādi nepadarīja vieglāk sagremojamu cāli, kurš bija ciets kā zole, un es ne tik daudz biju norūpējies par savu kuņģi, cik par zobiem.

Kad biju jau pagalam saguris, neauglīgi košļājot, no aizvirtņa zāles tālākajā stūrī iznāca sieviete un pienāca pie mana galdiņa. Viņai bija biezi, burkānu tonī krāsoti mati, pareizi sejas vaibsti. Skaista figūra, kuru izcēla šauras, cieši pieguļošas baltas ādas bikses un zaļa blūze, kura tik tikko spēja noturēt smago, piebriedušo krūšu spiedienu. Viņa nedaudz pastāvēja rotaļīgā pozā, tad pasmaidīja.

— Vai jums šeit patīk? - viņa jautāja.

Atskārtu, ka tā ir Glorija Korta.

— Tagad, kad parādījāties jūs, pat ļoti patīk.

Viņa sāka smieties.

— Skumstat?

— Iedzeriet ar mani.

Viņa pameta ar roku, un tūlīt pat kā suns pie saimnieka pielēca viens no oficiantiem.

— Viskiju, — viņa strupi noteica un apsēdās man blakus.

— Jūs šeit esat pirmo reizi, man ir laba redzes atmiņa.

Es kā apmāts trusītis raudzījos uz viņas krūtīm.

— Man arī ir laba atmiņa, ja būtu jūs kaut kur redzējis, noteikti atpazītu.

Viņa atkal sāka smieties nazālus smieklus.

— Jūs lasāt vienu no grāmatām, kuru savā laikā veltīja man?!

Pacentos iztēlot neviltotu izbrīnu gan sejā, gan pozā.

— Ko jūs sakāt?! Tā ir jūsu vira grāmata?

— Mēs šķirāmies pagājušajā gadā.

— Tā, lūk! - es pastūmu tabureti. — Droši vien jauki būt populāra rakstnieka sievai?

Viņa savilka grimasi.

— Nevaru spriest par citiem rakstniekiem, bet Rosam kā nieze pakaļā — visas viņa grāmatas piebāztas ar seksu. Esat jau izlasījis šīs dumī-bas?

— Tikko nopirku. Līdz šim nevienu no viņa grāmatām neesmu lasījis. Zinot, ka viņš dzīvo šajā pilsētā, nolēmu izlasīt kaut vienu.

— На, izlasot šo te jūs varbūt iedomāsieties, ka gultā rakstnieks ir tāds pats kā viņa varoņi, ja viņš par to visu raksta? Jeb varbūt kā vaislas bullis? Neesiet naivs, no viņa labuma tik vien kā no vārītiem spageti.

— Mēdz būt arī tā. Varbūt viņam radās šādi kompleksi jūsu klātbūtnē?

— Nesakiet vis.

Pienāca oficiants un novāca traukus. Palūdzu atnest tasi kafijas.

— Viņš taču atkal apprecējās. Vai ne tā?

— Jā, viņa ir tā nekas, esmu redzējusi. Bet šī lietiņa viņu maz nodarbina, - viņa dāvāja man ilgu seksuālu smaidu. — Ko nevarētu sacīt par mani.

Oficiants atnesa kafiju.

— Jums šeit patīk? — pavaicāju. — Cik zinu, jums ir kaut kāds estrādes numurs?

— Vienīgi sestdienās, kad daudz, cilvēku. Labi, mēs vēl liksimies, — viņa piecēlās un ar smaidu devās pie triju tūristu galdiņa, kurus tajā bridi baroja ar dežūrēdieniem. Pasacījusi viņiem dažus vārdus, viņa pazuda aiz drapējuma.

Aizsmēķēju cigareti un, sūcot kafiju, sāku šķirstīt Hcmela romānu. Tātad, Ross Hcmcls bija impotents. Un tādā gadījumā pilnīgi iespējams, ka Ncnsija nodarbojas ar mīlestību kaut kur citur, nav izslēgts, ka ar to it kā no alas izlīdušo bārdaini.

Paguvu caurskatīt divas nodaļas, kad pienāca oficiants ar rēķinu. Iemetis grāmatu mēslu konteinerā, iznācu no bāra un čāpoju gar krastmalu uz Hcmela jahtas pusi. Bija vēl gaišs, un es ieraudzīju Džonsu, kas vēl joprojām stāvēja „uz vakts".

Vēlīnie tūristi devās uz saviem hoteļiem. Garām slīdēja vai nelielās grupās stāvēja zvejnieki un klusi kaut ko pārsprieda. Els Bārnijs joprojām sēdēja uz sava slidraga, ar cerībām noraugoties garām ejošos stāvos.

Sāku meklēt vietiņu, no kuras jahta būtu lieliski novērojama, man pašam paliekot nepamanītam. Līdz pusnaktij atlika divas stundas. Malā es ievēroju koka solu zem bieziem krūmājiem: tas atradās kādus simt metrus no jahtas un brīnišķīgi noderēja manam mērķim. Apsēdos un sāku gaidīt.

Ap 23.00 Bārnijs aizsvieda tukšo bundžu, ar grūtībām piecēlās kājās un ienira tumsā.

Es neatlaidīgi vēros Hemela jahtā. Vēl pēc divdesmit minūtēm Džonss piecēlās un pazuda atvērtajās durvīs. Arvien vairāk sasprindzinājies, piecēlos.

Pagāja vēl dažas minūtes, kad beidzot uz klāja parādījās trīs figūras. Jahtas kāpnes nedaudz čīkstēja, kad viņi kāpa krastmalā. Viņi apstājās, paskatījās uz jahtu sargu pusi, kuri stāvēja pret tiem ar muguru, tad lēnām devās pretējā virzienā.

Paliekot ēnā, es viņiem sekoju. Kad viņi gāja gar apgaismes stabu, pārliecinājos, ka pats garākais bija neviens cits kā bārdainis. Trešā izrādījās sieviete. Viņa bija lieviņa, un galvā tai bija lakats. Nojautu, ka tā bija bārdainā tipa draudzene, kura dalīja ar viņu vientuļo dzīvi telti pirātu salā.

Viņi nedaudz pagājās un drīzumā nogriezās šaurā alejā. Es kā ēna slīdēju gar sienām, brīžiem pat slēpjoties māju parādes durvīs. Visbeidzot Džonss apstājās, kaut ko pateica saviem partneriem un nozuda zem arkas.

Pēc pāris minūtēm viņš uzradās, tagad arī abi pārējie sekoja viņam.

Es atcerējos Ela Bārnija teikto, ka Džonss dzīvojot kaut kur netālu, un man kļuva skaidrs, ka viņš savus pavadoņus atvedis pie sevis mājās.

Paslēpies ēnā, es turpināju gaidīt. Trešā stāva logā parādījās gaisma, un es ieraudzīju Džonsu, kurš piegāja pie tā un palūkojās laukā. Tad viņš atkal nozuda dziļāk istabā.

Tāpat turpināju stāvēt, neizgājis no i,nas. un gaidīju.

Pēc stundas gaisma nodzisa.

Es turpināju gaidīt. Laiks ritēja, taču nekas nenotika. Iemirdzoties rīta ausmai, es pārtraucu savu sardzi un devos mājup.

3. nodaļa

Pirms piecpadsmit gadiem Pits Levinskis tika uzskatīts par šī krasta labāko pogaino. Vienā jaukā dienā Pits nopirka savai sievai Kerijai trauku mazgājamo mašīnu. Agregāts pats mazgāja traukus, pats žāvēja un salika tos plauktā vertikālā stāvokli.

Ostā jebkurš zināja, ka Fils dievina savu sievu. Tā bija gara auguma apaļīga zviedriete, kura mīlēja iedzert un papriecāties, un šo dāvanu Pits viņai pasniedza viņas četrdesmit gadu jubilejā.

Kcrija bija brīnišķīga mājsaimniece, taču trauku mazgāšana allaž nomāca viņas garastāvokli, un tieši tāpēc vīra dāvana viņu neaprakstāmi sajūsmināja. Viņa bez. mitas vēstīja pa labi un pa kreisi par šo ieguvumu, un visiem bija prieks par viņu.

Nav zināms, kā tas notika, taču trīs gadus vēlāk, pārnākot mājās, Pits atrada Keriju mirušu līdzās trauku mazgājamai mašīnai. Bija aizdomas, ka kaut kas noticis ar mašīnu un Kerija, būdama zem grādiem, saņēma nāvējošu strāvas triecienu.

Kopš šī brīža Pits nolaidās. Senāk viņš vispār dzēra maz, bet darbā nemaz. Tagad viņš sāka dzert bez. mitas. Policijas šefs Terels, kurš tāpat ārkārtīgi mīlēja savu sievu, Pitu saprata, daudz, ar viņu runāja un mēģināja to ietekmēt izbeigt šo draņķīgo ieradumu, taču nekā nepanāca.

Reiz divi pusaudži mēģināja naktī aplaupīt vienu no bāriem pie jūras. Ieradies notikuma vietā dzērumā, Pits nošāva abus mazgadīgos likumpārkāpējus. Nācis pie sajēgas un sapratis šīs šausmas, Pits ilgi raudāja un plēsa matus. Kapteinim Terelam nācās atlaist viņu pensijā, taču pilsētas tēvi atteica viņam pabalstu.

Notrallinājis savus nelielos ietaupījumus, Pits pārvērtās par vienu no tiem skrandaiņiem, kuri blandījās ostā un bija laimīgi par visniccigāk atalgotiem gadījuma darbiem.

Palīdzot Elam Bārnijam, kurš draudzējās ar Pilu, es otrā dienā pēc Džonsa un to divu izsekošanas sameklēju Pitu, kurš sēdēja uz. apgāztas kastes un tina vaļā zvejnieku tīklus. Pits bija gara auguma ar mūždien sarkanām acīm un īsi apcirptiem sirmiem matiem. Bija tieši deviņi, kad es piegāju pie viņa.

— Hello, Pit, — sacīju.

Viņa sejā parādījās smaids.

— Hello. Bārt, — viņš atbildēja. - Šodien jūs tā agrāk?

— Esmu darbā. Vai negribi ar mani iedzert kafijas tasi?

— Ar lielāko prieku. Tīkli var pagaidīt.

Devāmies uz ,,Ncptūnu“. Pits tik tikko vilka kājas un lenlcrēja kā slims zilonis.

Sems mums uzsmaidīja, kad ar Pitu gājām viņam garām pie mana iemīļotā galdiņa.

— Divas kafijas, viskija pudeli un vienu glāzi ūdens, — sacīju, nemaz neskatoties uz Pitu.

— Tūlīt viss būs, mister Enderson, — Sems jau steidzās pie bāra.

— Pit, man priekš tevis ir darbiņš, — es klusi teicu. — Dabūsi divdesmit dolārus.

Šajā brīdī parādījās Sems. Kad viņš atgriezās pie letes, Pils pajautāja:

— Kāds darbiņš, Bārt? - viņš uzlūkoja viskija pudeli kā bērns saldējumu.

— Ielej, — sacīju.

— Man nav labi tik agri dzert. Ja nu tikai vienu porciju.

Ar trīcošu roku viņš ielēja sev pilnu glāzi un izdzēra, tad ar delnas otro pusi noslaucīja muti un dziļi nopūtās.

Kādu minūti klusēju, tad pavaicāju:

— Vai tu kaut ko zini par Džonu Džonsu?

— Džonss? На, nav tāda cilvēka ostas rajonā, kuru es nepazītu. Riebīgs nēģeris. Strādā pie mistera Hemela, pazīstama rakstnieka. Būtu gatavs pārdot pat miesīgu māti...

— To visu jau zinu, esmu runājies ar Elu.

Pits pamāja un atkal stiepās pēc pudeles.

— Lej tik iekšā, Pit, neesi kautrīgs.

Viņš ielēja otru porciju.

— Es gribētu, lai tu pasekotu Džonsam. Man vajag zināt katru viņa soli un par diviem citiem, kuri, iespējams, būs viņam līdzās. Šie divi ir vīrietis un sieviete. Tu varēsi to organizēt?

Viņš salēja mutē otro viskija porciju, nopūtās, iztaisnoja plecus un tagad jau drošu roku salēja krūzītēs kafiju.

— Nav problēmu, Bārt. Man ir vesels puišeļu bars, kuri nemanāmi ganīs gan Džonsu, gan tos divus.

— Visam jābūt tā, lai tie trīs neko nenojaustu. Džonsu tu pazīsti, nepazīstamajam vīrietim ir gari, melni mati, pats vidēja auguma, pie kam ar bārdu. Sievieti īpaši aprakstīt nevaru, bet viņa ir kopā ar bārdaino.

— Norunāts.

Izvilku divdesmit dolārus un pastiepu Pitam.

— Vēlāk vēl piemetīšu. — Iedevu viņam vizītkarti. — Paziņo, ja šis pārītis sadomā „laisties lapās“, labi?

Pits pamāja. Skotu viskijs atgrieza viņu tajā laikā, kad viņš bija policists, pie kam labs.

— Uz mani vari paļauties, Bārt.

— Viskija paliekas vari paķert līdzi.

— Paldies, Bārt, viss būs kārtībā.

Es ardievojos, samaksāju par viskiju un kafiju, un tad izgāju. Tas bija pats labākais, ko varēju izdarīt. Iesēdos savā ,,mciserā“ un devos uz Para-dīzlargo.

* * *

Kad es ienācu istabā, Čiks iestiprinājās ar viskiju. Par naudu, kuru aizņēmos no Bertas, nopirku „Catty Sask“ pudeli. Kad biju to atkorķējis, Čiks vaicāja:

— Kurš tad tevi pažēloja šoreiz?

— Labāk simt draugu, nekā simt dolāru, ha... Labi, kādi tev jaunumi?

Viņš piepūta vaigus.

— Labāk nejautā. Brīžiem es sāku ienīst mūsu darbu. Un tev?

— Nekā jauna. Laika un naudas zudumi, nekas vairāk.

Izdzēris līdz. galam glāzi, aizgāju pie Glendas. Viņa sacīja, ka pulkvedis ir aizņemts. Nodevu viņai ziņojumu, kuru iepriekš biju uz mašīnas uzdrukājis.

— Es jau tev sacīju... nekā jauna.

— Labi, nekrīti izmisumā. Galu galā kaut kam taču reiz tomēr ir jānotiek.

— Protams, līdz pasaules galam ari notiks. Man būtu īstais laiks ņemt atvaļinājumu.

— Varēsi to darīt, līdzko pabeigsi šo te lietu.

Atkal atgriezos pie sevis. Čiks gatavojās iet projām. Tiklīdz viņš bija laukā, sāku krāmēties pa savu rakstāmgaldu. Un tūdaļ arī nolēmu piezvanīt Bertai.

Izvilcis kabatas portfeli un pārbaudījis tā saturu, atklāju, ka man vēl ir ap simts dolāru, kuru man vajadzēja pielikt kādām astoņām dienām. Gribēju jau paņemt klausuli, taču mani pārsteidza telefona zvans.

— Bārts Endersons pie aparāta.

— Šeit Lū Koldvelss. Nepieciešams steidzami satikties. Man atnākt pie jums vai varbūt jūs atbrauksiet pie manis?

Kļuvu uzmanīgs. Lū Koldvelss bija FIB pārstāvis mūsu pilsētā. Šeit viņam bija birojs, taču personīgi viņš rādījās tur ļoti reti. Šai vispēcīgajai organizācijai Paradīzsilija nešķita sevišķi interesanta. Galvenokārt tā darbojās Maiami.

— Esmu aizņemts, Lū, — es atbildēju. - Varbūt atliksim uz rītu?

— Nekādā gadījumā. Es taču teicu — tas ir steidzami.

— Tad klājiet vaļā, kas par lietu?

— Runa ir par pirkstu nospiedumiem uz šķiltavām, kuras Mendoss nosūtīja ekspertīzei uz Vašingtonu.

Es nevarēju vairs svārstīties. Zināju, ja Glenda uzzinās, ka Koldvelss bijis pie mums, viņa noteikti sāks interesēties, kādā vajadzībā..

— Lū, pagaidiet. Būšu pie jums pēc desmit minūtēm.

Noliku klausuli. Tātad, bārdainis atklājies. Acīmredzot lieta bija nopietna, ja reiz Vašingtona izrādījusi tādu interesi.

Lū Koldvelss gaidīja mani kantorī. Tas bija gadus četrdesmit vecs gara auguma vīrietis ar iesirmiem matiem. Savā laikā mēs kopīgi spēlējām golfu. Manos pienākumos ietilpa sadarboties ar policiju un FIB.

Spiežot viņam roku, es sacīju:

— Man bija norunāts randiņš, taču, saprotams, darbs vispirms. Viņš piedāvāja man krēslu, pats atsēdās pie rakstāmgalda.

— Tātad, kur jūs sakāt atradāt šīs šķiltavas? Un kāpēc jums likās nepieciešami pirkstu nospiedumi uz tām? — Viņš nolika elkoņus uz galda, bet zodu iespieda delnās.

Iedams pie viņa, sadomāju versiju, un tagad nolēmu pie tās pieturēties. Protams, man pat prātā nenāca stāstīt viņam par pirātu salām un Nensiju. To es nolēmu paturēt savām vajadzībām un līkai.

— Un kas tad tā būtu par lietu, Lū?

— Tikai stāstiet patiesību, Bārt. — Metāls viņa balsī lika man noprast, ka viņš neļaus sevi piešmaukt. — Kur tad jūs atradāt tās šķiltavas?

— Aizpagājušajā nakti blandījos gar krastmalu...

— Un kāpēc nakti?

— Tā būtu pratināšana?

— Tad kāpēc jūs staigājāt naktī un krastmalā?

— Darbs beidzās, nolēmu pastaigāties gar krastmalu. Man tur daudz paziņu starp zvejniekiem un vispār ostas ļaudīm.

— Pie kā tad jūs patlaban strādājat?

— Jebkuras detaļas varat uzzināt pie pulkveža Pamela. Un viņš jūs pasūtīs pie velna.

— Bārt, šādā veidā jūs cauri netiksiet. Tas viss ir daudz nopietnāk, — un Koldvelss sāka maigāku valodu. - Labi, tātad, jūs bijāt krastmalā... cik bija pulkstenis?

— Ierados tur kādos desmitos. Ieraudzīju Elu Bārniju un nopirku viņam pāris alus bundžas, tad aizgāju uz piestātni. Patīksminājos par laiku un jahtām, tad vēl nolēmu izdzert krūzi alus. Tieši tobrīd no tumsas iznira tas tips. Izvilku cigareti un palūdzu uguni, tamdēļ ari viņš izvilka tās šķiltavas.

— Neskrieniet tik ātri, pamēģiniet lēnāk. Sis, kā jūs to nosaucāt, tips... — Koldvelss nolika sev priekšā bloku un paņēma zīmuli. — Kāds viņš izskatījās?

— Vidējas miesasbūves, ar lielu bārdu, tādi biezi neķemmēti mati, džīnās un tumšā kreklā.

Koldvelss visu pierakstīja, tad atvēra sava galda atvilktni un, izņēmis no tās spīdīgu fotogrāfiju, pārmeta to pāri galdam manā pusē.

— Tas ir viņš?

Es neatraudamies lūkojos uzņēmumā. Tajā bija gludi skuvies gadus divdesmit piecus vecs vīrietis ar Lsi apgrieztiem matiem, kalsnējs un ar mazām, brūnām ačelēm. Acis viņu nodeva. Bez šaubām, tas bija mans bārdainis.

— Iespējams. Bija gan tumšs, bārda bija ļoti gara, mati arī, tā kā apzvērēt es neņemos, ka tas ir tiešām viņš. Kaut gan kaut kas kopīgs ir.

— Labi, turpiniet.

— Viņš manī izraisīja interesi. Es ostā zinu visus, bet šo te redzēju pirmo reizi. Viņš man jautāja, vai es nezinot kaut ko par tvaikoņiem, kuri kursē uz Bahamu salām. Sacīju, ka nezinu, bet ieteicu viņam Elu Bārniju no ,,Ncptūna“, pie kam piekodināju, ka tas maksās viņam pārīti aliņu. Viņš devās uz krogu, es viņu pazaudēju no redzes loka. Zemē, kur viņš stāvēja, jā, tajā vietā, es ieraudzīju tās šķiltavas. Domāju, ka šim droši vien bija cauras bikses.

Es šķībi uzsmaidīju Koldvelam un turpināju:

— Uzskatu sevi par diezgan acīgu, tāpēc nospriedu, ka ar šo vīru kaut kas nav kārtībā. Nav neiespējami, ka tas ir kubiešu spiegs!

Koldvelss piekrītoši pamāja ar galvu.

— Pacēlu šķiltavas, aiznesu tās Harijam un palūdzu aizsūtīt ekspertīzei uz Vašingtonu ar mērķi identificēt pirkstu nospiedumus.

— Havannas roka... 1as nav slikti.

Viņš paņēma klausuli, uzgrieza numuru, un, kaut ko parunājis ar kādu, atkal to nolika.

— „Cristobell" devās uz Nasavu no rīta. Tā vecā tupele dodas divos reisos uz salām katru nedēļu. Tā izskatās, ka viņš ir kontrabandists. Teicams darbiņš, Bārt.

Un viņš atkal stiepās pēc klausules.

— Vai viņš bija viens?

— Kad runāja ar mani, jā. Vai viņam vajadzēja būt vēl ar kādu?

— Varētu būt, ka viņš klejo kopā ar sievu. Klau, Bārt. Tūlīt man būs lietišķa saruna, bet pēc tam es vēlētos aizbraukt uz ostu.

— Brauksim ar manu mašīnu. Ja viņš nebūs jau paspējis tikt uz kuģa, tad turpat kaut kur klīst, es viņu pazīšu, ja ieraudzīšu.

Koldvelss pamāja un sāka griezt tālruņa numuru.

— Pagaidīšu mašīnā, — sacīju un izgāju. Iekāpis ,,meiserā“, sāku prātot.

„Klejo ar sievu." Tagad es sapratu, kāpēc teltī bija divas gultas un sieviešu piederumi.

Koldvelss parādījās pēc piecām minūtēm, un mēs braucām uz ostas rajonu.

— Lū, kas tas ir patiesībā par putnu. Kāpēc šī jezga ap viņu?

— Ja tas ir tas pats, ko mēs meklējam, tad viņu sauc Aldo Poferi — viņš ir itāļu terorists. Viņu meklē par trim slepkavībām, kuras viņš izdarījis, bet sievu par divām. Itāļu policija paziņoja, ka tie ir paši bīstamākie teroristi no „Sarkanajām brigādēm".

— Kas tad šim būtu te darāms?

— Itālijā viņam zeme deg zem kājām, bet šurp viņš atbraucis, lai sadabūtu naudu „Brigādēm". Viņi ar sievu aptīrījuši trīs bankas Milānā.

Scit viņi ir jau kādu mēnesi. Mēs viņus visur meklējam, taču bez panākumiem, kā pēkšņi... šie nospiedumi.

Es apturēju auto, un mēs abi no tā izkāpām. Mums pretī nāca detektīvi Toms Lepskis un Maksis Džekobi.

Koldvelss īsumā viņiem pavēstīja, kā es uzgāju uz Poferi pēdas un kādu esmu izrādījis tālredzību, nosūtīdams no zemes paceltās šķiltavas ekspertīzei.

— Bārt, tu esi vienkārši ģeniāls okšķeris, — Lepskis ironiski piezīmēja.

Lepskis allaž kalpoja man par paraugu, tāpēc viņa vērtējums, kaut arī ironisks, man tomēr glaimoja.

Koldvelss parādīja viņam un Džekobi fotogrāfiju.

— Izrādās, Bārts ir viņu sastapis un pat runājis, tā kā jūs ar Maksi varat nokļūt tādā pat situācijā. Atcerieties, viņš ir ārkārtīgi bīstams.

— Hm, jā, — novilka Lepskis, palūkojies manī. — Tev ir ierocis?

— Bez tā nemēdzu būt.

— Ja būs kāda aizķeršanās — tu mani piesegsi. Ejam.

Koldvelss un Maksis palika novērot jahtu piestātni, bet mēs ar Lepski

devāmies gar krastmalu pie komerckuģiem.

— Paklau, parunāsim ar Elu Bārniju: viņš te zina visu.

Els bija parastajā vietā ar visu savu tukšo bundžu.

— Hello, El! — Lepskis uzsauca, viņam tuvojoties.

— Labs vakars, mister Lepski, — Bārnija mazās ačeles sāka nemierīgi šaudīties.

— Mēs meklējam kādu puisi, — Lepskis divos vārdos aprakstīja Poferi izskatu. - Esi varbūt tādu manījis?

Sapratu, ka Lepskis ķērās pie lietas no otra gala. Vienīgi es zināju, kādā veidā var iztincināt no Bārnija vajadzīgo informāciju. Vajadzēja iet uz ,,Neptūnu“ un dzirdīt Elu ar alu. Taču Lepskis tikai turpināja savu.

— Tātad, tu neesi nevienu redzējis, nu mēģini taču atcerēties?

— Kaut kā neatceros gan. Visa tā varza ir vienā ģīmi.

— Viņš ir slepkava, — Lcpskijs norūcās.

Bārnijs savilka uzacis.

— Skaidrs, — viņš ar mokām piecēlās no slīdraga. — Gribu dzert.

— Pasaki man labāk, kad tu negribi, vecā piepe? - Toms rūca.

Bārnijs neko neatbildēja un sāka lāčot uz ,,Neptūnu“.

Uzmetu skatienu jahtu piestātnei. Tur Koldvelss un Džekobi sarunājās ar zvejnieku bariņu. Džons Džonss bija savā ierastajā vietā uz He-mela jahtas. Brīdī, kad Bārnijs sāka iet, ieraudzīju, kā Džonss piecēlās, nolēca no jahtas un iejuka pūlī.

— Vajadzētu parunāt ar Pilu Lcvinski, — sacīja Lepskis. — Viņam vajadzētu grozīties kaut kur tuvumā.

Pits Levinskis! Man palēcās sirds. Neraugoties uz bezjēdzīgo dzeršanu, Pits dvēseles dziļumos tomēr palika pogainais. Ja Lepskis sāktu izprašņāt viņu, viņš varētu izplāt visu - gan par manu interesi par Džon-su, gan par tiem diviem, kurus tas bija pie sevis atvedis. Pilam bija bārdaiņa apraksts, tāpēc viņš varētu to iedot ari Lepskim. Ja tas notiktu, tad es esmu pazudināts. Jo bārdainis ir Aldo Poferi. Mani varētu apvainot informācijas slēpšanā, vēl ļaunāk, uzlūkot kā noziedznieka līdzzinātāju.

— Pits mūždien ir pillā, Tom, - es sacīju. — Nav ko velti viņam tērēt laiku.

— Dzērājs viņš ir, tas skaidrs, bet ir strādājis policijā, tā kā... Vismaz es to vērtēju kā pašu galveno.

Viņš apturēja kādu no garām slīdošiem klaidoņiem.

— Edij, vai Pitu neesi manījis?

— Šodien ne, šef. Parasti viņš vienmēr ir šeit.

— Un kur viņš dzīvo, zini?

— Grapforda 27. Šef, smēķis nebūs?

Lepskis iedeva viņam cigareti un devās uz. priekšu, bet es vilkos viņam astē, jūtot, kā man stājas sirds un dūša ielien papēžos.

Lepskis zinoši soļoja sānis no krastmalas, tuvojoties vietai, kur jau vietumis rēgojās mitekļi no koka kastēm un skārda. Tas bija ostas graustu rajons.

— Kā cilvēks var dzīvot tādā miskastē, — viņš nobubināja.

Klusēdams gāju viņam nopakaļ. Mute man kļuva sausa. Es visādi

izdomājos, pārcilādams attaisnošanās variantus Lepskim, ja Pils viņam pateiktu, ka es esmu to noalgojis Džonsa izsekošanai.

Puišeļu bariņš dzenāja klajumiņā lupatu bumbu. Ieraudzījuši Lepski, tie pārtrauca spēli un strauji izklīda uz visām pusēm.

Lepskis atrada būdu ar 27. numuru un ielūkojās atvērtajās durvīs.

— Kas par smirdoņu!

Caur viņa plecu ari es ielūkojos vāji apgaismotajā gaitenī.

— Kur tad viņu te lai meklē? — Lepskis burkšķēja, izvelkot elektrisko lukturi un virzot gaismas staru tukšumā. Gaiteņa tālē durvis bija vaļā līdz galam.

— Tur laikam ari jāiet, — sacīja Lepskis un izkustējās no vietas, taču turpat arī apstājās. Viņš novirzīja staru uz grīdu. No durvju apakšas tecēja sārtu asiņu urdziņa.

Izrāvis revolveri, Toms izslēdza lukturi un ar vienu soli bija pie durvīm. Vēl mirklis - viņš jau atradās istabā, atspiedies pret sienu. Taču nekas vairāk ari nenotika.

Es tādā pat veidā nokļuvu istabā pēc viņa... Uz grīdas gulēja puika indiānis, kuram varētu būt kādi četrpadsmit gadi. Pietika pavirša skatiena, lai būtu pārliecināts, ka viņš ir miris.

— Skaties, — sacīja Lepskis, laizdams staru kūli tumšākajā kaktā.

Pie sienas sakumpis sēdēja Pits. Viņa seja bija pārvērsta asiņainā

masā, bet starp uzacīm rēgojās lodes šauts caurums.

— Uz ātrāko sameklē telefonu un zvani uz pārvaldi, — Toms no-rēcās.

Pametot šo vietu, es sajutu bezgalīgu atvieglojumu, nabaga vecais Pits Levinskis tagad vairs nekad un nevienam neizdvesīs ne vārda.

* * *

Bija 22.Ш, kad atvēru sava dzīvokļa durvis, ieslēdzu gaismu, aiztaisīju slēdzeni un, piegājis pie šūpuļkrēsla, iegāzos tajā kā nopļauts. Man līdzi bija sviestmaizes, taču nekādu apetīti es nejutu. Sāku domāt.

Pits sacīja, ka viņam ir vesela varza puišeļu, kuri varētu izsekot Džon-su. Nodomāju, ka indiāņu zēns, kurš gulēja ar cauršautu galvu, ir viens no viņiem. Varētu tā būt, ka Džonss puišeli ievēroja, ieradās viņam pa pēdām pie Pita un nošāva abus.

Sapratu, ka Koldvelss neko nav pārspīlējis, sacīdams, ka Poferi ir īpaši bīstams. Taču šajā sakarā vislielākā mīkla bija Nensija Hemcla. Kādā veidā viņa varētu būt saistīta ar šo Poferi? Es nemaz nešaubījos, ka viņa tam palīdzēja.

Es nepārtraukti mēģināju risināt šo rēbusu, līdz atskanēja ārdurvju zvans. Izgāju hallē, atvēru aizbīdni un tad ari durvis. Man garām hallē iesoļoja Lū Koldvclss.

— Ieraudzīju gaismu jūsu logos, Bārt... Vai jums šīs slepkavības kaut ko izsaka?

— Pilnīgi neko. Iedzersiet kaut ko?

— Varētu. — Viņš iesoļoja istabā un iesēdās krēslā, izstiepdams savas garās kājas.

— Rītdien nosūtu turp divus savus puišus, lai parakņājas.

— Domāju, ka Poferi ir noziedējis, ja arī tur ir bijis, — sacīju, sniedzot viņam viskija glāzi.

— Esmu iztaujājis par viņu. Neviens viņu nav redzējis. Vienīgi var būt, ka kaut kas rīt pienāk no Nasavas.

— Varu saderēt, ka viņš ir tur.

Koldvelss nodzēra pusglāzi, nopūtās, tad izdzēra visu līdz dibenam.

— Tomēr, Bārt, ko jūs domājat par šīm slepkavībām? Esmu tur bijis. Viss izdarīts profesionāli. Divi šāvieni — divi līķi. Nekādas liekas šaudīšanās. Poferi rokraksts.

— Daudz ticamāk, ka kāds izrēķinājies ar Pitu. Savā laikā viņš sariebis daudziem narkotiku tirgoņiem. Iespējams, ka tā ir atmaksa?

— Un kā tad ar to puišeli?

Paraustīju plecus.

— Varbūt puišelis gadījās pie Pita gluži nejauši. Vienkārši novāca liecinieku.

Viņš savilka degunu un nožāvājās.

— Labi, par puisi lai padomā Lepskis, bet es domāšu par Poferi.

— Pastāstiet kaut ko par Poferi sievu. Varbūt vēl glāzīti?

— Nē, nē, paldies. Vēl jāpastrādā. Nu ko lai es jums saku par viņa sievu? Mani arī viņa interesē. Palūdzu Vašingtonu, lai atsūta fotogrāfiju, tad redzēsiet.

— Viņiem ir viņas lieta?

— Ļoti nenozīmīga. Viņa sevi sauca par Lūciju Lambretu, tas bija līdz laikam, kad apprecējās ar Poferi. Viņa parādījās pirms astoņpadsmit mēnešiem, kā saka, no nekurienes un sāka darboties Poferi labā. Itāliešu policija viņu saņēma ciet, kad viņi ar Poferi centās aplaupīt banku. Viņam izdevās pazust. Noturēja viņu ne ļoti ilgu laiku. Paspēja vienīgi paņemt pirkstu nospiedumus un nofotografēt. Tad viņa izbēga. Itālijā tas ir ļoti vienkārši. Kāds ienesa viņai kamerā revolveri, viņa aizbēga, nošaujot divus sargus, — viņS ielūkojās pulkstenī. — Tā, tā, man ir laiks. Nu tad visu gaišu, — klanīdamies viņS devās projām.

Man nekas cits neatlika, kā vien likties gultā. Lai tiktos ar Bertu, bija jau pārlieku vēls. Un atkal es atcerējos Pitu. Viņa nāve bija kā dvēseles slogs, biju nospiests, apzinoties, ka viņa nav starp dzīvajiem.

Guļot gultā es vēl vairāk atskārtu savu vientulību,un man nekas nebūtu pret, ja blakus atrastos Berta. Lai ari likās vēls, taču varētu mēģināt viņai piezvanīt. Jau grasījos celt telefona klausuli, kad atskanēja ārdurvju zvans.

— Kas tur ir? - pajautāju, uz pirkstgaliem tuvojoties durvīm un, noņēmis ķēdi, pavēru tās ne vairāk kā par collu.

Ārpusē stāvēja puika.

— Es no Pita, — viņš sacīja. Mīkstā izloksne liecināja, ka viņš ir indiānis.

Es viņu ielaidu.

Manā priekšā bija tievs, gadus trīspadsmit vecs zēns ar melnu matu ērkuli, ģērbies netīrā baltā kreklā. Viņš kā zalktis izlavījās man garām un iekļuva hallē. Aizvēris durvis, es iestūmu viņu istabā. Saraustītā elpa un sviedri uz sejas liecināja, ka viņš ir skrējis.

— Kā tevi sauc, dēliņ? — es maigi noprasīju.

— Džojs. Es strādāju pie Pita.

— Vai tu jau zini, kas noticis ar Pitu?

Viņš pašūpoja galvu, iešņukstējās un savilka dūres.

— Sēdies.

Kādu brīdi viņš minstinājās, tad piesēdās uz krēsla malas, pie kam, raudzīdamies manī ar pētošām acīm.

— Kamdēļ tu nāci, Džoj?

— Mēs ar Tomu esam brāļi.

— Toms? Ak, jā, tas zēns...

Viņš atkal šņukstēja un pamāja.

— Tici man, Džoj, es tev ārkārtīgi jūtu līdz.

— Tas neko vairs nevar izmanīt, — viņš noteica aizsmakušā balsī.

— Diemžēl nevar. Tad kāpēc tu nāci?

Viņš nolaizīja lūpas ar mēles galiņu.

— Jūs taču samaksājāt Pitam divdesmit dolārus par to, lai viņš izsekotu Džonu Džonsu, tā bija? Tad lūk, Pits šo darbiņu uzticēja man un Tomam. Jūs esot solījis samaksāt vēl par vērtīgām ziņām.

— Vai tu zini, kas ir slepkava?

— Viens no tiem trijiem, bet precīzi pateikt nevaru, kurš.

— Un kas tad tev ir zināms?

— Es zinu, kur atrast tos divus jaunos. Toms aizgāja pateikt par to Pitam, tad viņu ari novāca.

— Vai pogainajiem esi par to ziņojis, Džoj?

— Pēc tā, ko viņi nodarīja manam tēvam, pie viņiem es neiešu. — Viņa melnajās acīs iezvērojās naids.

— Džoj, kas tad īsti notika ar tavu tēvu?

— Viņi iesēdināja viņu ķurķi uz desmit gadiem. Vēl jāsēž tur pieci gadi.

— Skaidrs. Un kur tad ir tie divi?

Kādu laiciņu viņš vērās mani ļoti vērīgi, tad izdvesa sakāmo:

— Mister Enderson, cik jūs man samaksāsiet?

Es izvilku savu plāno kabatas portfeli un pārskaitīju atlikušo naudu, cenšoties to darīt tā, lai Džojs neievērotu. Tad, izvilcis desmit dolārus, pastiepu tos zēnam.

Viņš neapmierināts sašūpoja galvu.

— Arī mani taču varēja nogalināt tāpat kā Tomu.

Sapratu, ka jāšķiras no vēl viena desmitnieka.

— Džoj, tas man ir viss. Esmu uz sēkļa.

Nedaudz nogaidījis, viņš pastiepa savu roku un paņēma abas banknotes.

— Viņi ir „Alameda Bar“.

Es iepletu lielas acis.

— Tas taču nevar būt!!!

— Šodien rītausmā, pulksten piecos, Džonss aizveda to pārīti uz „Alameda Bar“, — Džojs sacīja. — Mans brālis Džimbo patlaban novēro izeju.

— Tev ir vēl brālis?

— Jā, viņš arī strādā, tas ir, pareizāk sakot, strādāja pie Pita.

— Turpini novērot. Vēlāk es vēl samaksāšu.

Viņš piecēlās, abas banknotes iebāza bikšu kabatās un devās durvju virzienā.

— Džoj, kur tevi meklēt? .

— Lobskvērā. Tas ir blakus Crab Cort Nr. 2, augšējais stāvs. Mums ar brāli tur ir istaba.

— Vai māte tev ir?

— Viņa izdarija pašnāvību, kad saņēma ciet tēvu, - viņš atbildēja, un viņa seja kļuva kā no koka.

Es pavadīju viņu līdz ieejas durvīm, tad atgriezos istabā un iesēdos krēslā.

Tātad Poferi ar sievu slēpās salā, kur viņus apciemoja Nensija un kura veda viņus atpakaļ uz kontinentu. Un tagad kārtējā mīkla: kāpēc Džonss atveda viņus uz „Alameda Bar“. Var jau būt, ka Džonsam bija kaut kādi darījumi ar Diasu caur Gloriju Kortu. Viņš aizgāja pie Glorijas, jo viņa zināja, ka šis ir rakstnieka jahtas stūrmanis. Visu to varētu itin viegli saprast, taču kamdēļ tāda jauka būtne kā Nensija palīdz, diviem visbīstamākiem teroristiem. Un, ja nu viņa būtu ar tiem tikusies jau Romā? Kas man būtu jādara?

Vispār savu darbības plānu es zināju. Man būtu jāziņo par Poferi un viņa sievas slēpni policijai, taču ko man tas dotu? Pilnīgi nekā, izņemot visādas neērtības. Lcpskis sāks rakt dziļāk, prasīs, kur es ņēmu, ka Poferi dabūjams „Alameda Bar“. Pat ja man izdotos melot pārliecinoši, vienalga es paliktu ar garu degunu. Un pēkšņi man atausa ideja, ir īstais laiks sākt runāt ar Nensiju Hemelu.

Vai tad nevarētu būt, ka viņa nopirktu manu klusēšanu?..

Vispār viss ir līdz sīkumiem jāizdomā. Apvainojums šantāžā man prieku nedarītu, es pats to uzskatu par visstulbāko noziegumu. Un kāpēc šantāža?

Es tikai vēlējos ļoti mierīgi parunāt ar Nensiju Hemelu savstarpējās uzticības gaisotnē. Es sacītu, ka esmu informēts par viņas sakariem ar Poferi, tāpat zinu, kur šie slēpjas. Dotu viņai mājienu, ka pelnu maz, un to visu pateiktu ar apburošu smaidu. Viņai pašai būtu iespēja lemt, kā tālāk rīkoties. Tā nudien nav šantāža! Es pat teiktu — tā ir lietišķa tikšanās. Mana stiprā puse ir māka muļķot cilvēkus, bet., tā vien liekas, ka sāku muļķot pats sevi.

4. nodaļa

Nākošajā rītā ap 9.00 es iegāju Glendas istabā un ieraudzīju viņu šķirojam pastu.

— Hello, - sacīju, atspiedis rokas pret galdu un tuvu viņai pieliecies. - Tāda brīnišķīga, saulaina dieniņa, bet tu kopš paša rīta ņemies kā bitīte.

— Nav tava daļa. Vai tev arī nebūtu laiks sākt darbu?

— Tas man rādās jau sapņos. Neaprakstāmi skati. Pamostos sviedros izmircis. Labi vien būs. Jā, es sakarā ar tām anonīmajām vēstulēm, tās man ir vajadzīgas. Harijs piespēlēja man vienu ideju.

— Lai tev sokas, — viņa pameta ar roku uz to istabas pusi, kur glabājās kartotēka un lietas, bet pati iegrima lasīšanā.

Atradis divas man nepieciešamās vēstules, ieliku tās kabatas portfelī un izgāju. Šoreiz nolēmu doties uz „Country Club".

Iegājis vestibilā, atšķīru „Newsweek" numuru un sāku gaidīt.

Nensija Hemela uzradās 10.30, rokās tai bija tenisa rakete un arī attiecīgs apģērbs mugurā. Piegājusi pie dežūrējošā šveicara galdiņa, viņa pavaicāja:

— Džon, vai tad misis Haibija vēl nav atnākusi?

Atrados netālu, tāpēc dzirdēju katru vārdu.

— Viņa būs jau tikusi līdz. kortiem, misis Hemela.

Nensija pasmaidīja, pamāja ar galvu un caur halli devās pie durvīm, aiz kurām varēja nokļūt līdz kortiem. Es ar sajūsmu vēroju viņas gailu un gurnu maigo spēli.

Nogaidījis minūtes desmit, es iznācu uz terases un ieraudzīju viņu spēlējam ar Peniju Haibiju.

Kamēr viņas spēlēja, nolēmu līdz lenčam nopeldēties basienā.

Vēl pēc stundas, paguvis apžūt, es apģērbos un jau atkal devos uz kortiem.

Nensija un Penija turpināja spēli, bet es, piegājis soliņam, ieņēmu ērtāku vietiņu zem saulessarga. Kad biju apsēdies, pienāca oficiants, un man nekas cits neatlika, kā pasūtīt viskiju ar kokakolu. Te pēkšņi pavisam netālu atskanēja balss.

— Ja nemaldos, misters Endcrsons?

Pacēlu acis un ieraudzīju savā priekšā Melu Pālmcru, Hemela aģentu, kuram mugurā bija nevainojami balts uzvalks. Viņa klātbūtne man šobrīd bija vajadzīga vismazāk, taču, neko darīt, es draudzīgi smaidīju.

— Hello, mister Pālmer. Vai būtu patikšana iedzert kopā ar mani? Viņš apsēdās man blakus, un oficiants burtiski iznira viņa priekšā. Nosaucis pasūtījumu, viņš vērsa savas saulesbrilles pret mani.

— Jūs darbā? — viņš uzmeta skatienus kortiem un man.

— Ne darbs, bet pasaules skumjas, — noteicu skābā tonī.

— Jūs sakāt — skumjas? Un kā caurmērā virzās lietas?

— Pagaidām nav pamata satraukumam, ser. Esmu novērojis viņu jau četras dienas.

Viņš plati pasmaidīja.

— Un ko es teicu? Es mēģināju pārliecināt Hemelu nešķiest naudu vējā, bet viņš ir tikpat stūrgalvīgs, cik ēzelis.

— Esam nodarbojušies ari ar Valdo Kārmaiklu, mister Pālmer. Tā ir pilnīgi sadomāta persona. Cilvēks ar šo uzvārdu neeksistē.

— Es to jau paredzēju. Atcerieties, es jums teicu to pašu mūsu pirmajā tikšanās reizē. Tas viss ir kāda psihopāta idiotiski murgi. To pašu esmu teicis arī Hemelam, bet viņš ieņēmis galvā un dari ko gribi.

— Nedēļas beigās domāju nodot pilnu ziņojumu par misis Hemelas izdarībām. Ja arī tas nepārliecinās misteru Hemelu sievas pilnīgā uzticībā, tad, piedodiet, viņu vispār nekas nepārliecinās.

— Lieliski, — Pālmers piebeidza savai džinu un piecēlās kājās. — Piedodiet, bet man jāskrien. Nedēļas beigās gaidu jūsu ziņojumu.

— Esiet bez bažām. Neredzu nekādu iemeslu uztraukumam.

Viņš aizgāja, bet es atkal pievērsu skatienu tenisa kortam. Ncnsija un Penija beidza spēlēt un vilka trikotāžas kostīmus. Tad, turpinot sarunu, viņas nāca tieši man garām.

— Penij, varbūt iedzersim kaut ko?

— Nevaru aizkavēties, dārgā. Jau vēls, līdz rītam, dārgā.

— Labi, visu gaišu.

Penija aizslidinājās, bet Nensija piegāja pie tālākā galdiņa un atlaidās krēslā.

Viesmīlis, kurš tobrīd piesteidzās, saņēma pasūtījumu un aizspurdza pie bāra.

Es uzgaidīju, kamēr viesmīlis noliek pokālu, un tikai tad es piegāju pie viņas galdiņa un ar respektablu smaidu uz. lūpām norunāju:

— Misis Hemela? Esmu Bārts Endersons. Tikko kā runāju ar jūsu vira pilnvaroto Melu Pālmeru. Atspiedusies krēslā, viņa ļoti uzmanīgi pavērās manī. Tumšajās, aukstajās acīs bija jaušama interese, kas mijās ar ziņkārību.

— Jūs pazīstat misteru Pālmcru?

— Protams. Jūs lieliski spēlējat tenisu, misis Hemela. Es vēroju jūsu spēli.

— Varbūt jūs ari spēlējat?

— Jā gan, protams, tā nav klase. Katrā ziņā par kādām divām pakāpēm vājāk. Jūsu sitiens no augšas ir neatkārtojams... Bet patlaban, lai cik tas būtu dīvaini, man būtu jārunā ar jums par lielu, — mana balss viesa nelielu brīdinājumu. — Esmu nokļuvis nelielās grūtībās.

Vērīgi uzlūkoju viņu un sapratu, ka viņa iekšēji ir uzvilkta kā tērauda atspere.

— Piedodiet, mister... mister...

— Bārts Endersons.

— Mister Enderson, es jūs nepazīstu, un vēl jo mazāk mani interesē jūsu grūtības. Un vispār, es nesaprotu, kāpēc man būtu ar jums jārunā, tāpēc man nav nekādas vēlēšanās to darīt.

Es pacietīgi noklausījos viņas tirādē, jo nekā cita arī nevarēju sagaidīt. Ar šīm dāmītēm nebūt neklājas viegli.

— Un tomēr jūsu interesēs būtu uzklausīt mani, misis Hemela. Ja es tā nejustu tik dziļi savā sirdī, es tūdaļ pieceltos un aizietu.

— Ja jūs tūdaļ neliksit mani mierā, es pasaukšu oficiantu.

Viņas balsī skanošās metāla stīdziņas lika saprast, ka tieši tāda būs viņas rīcība. Man nekas cits neatlika, kā spēlēt pilnīgi atklāti.

Izņēmu savu dienesta apliecību un noliku to uz galdiņa tā, lai viņa varētu izlasīt.

— Jūsu vīrs nolīga mani jūs izsekot, misis Hemela.

Viņas pārsteigums bija gandrīz neizsakāms. Seja mirklī kļuva bāla, acu skatiens blāvs, un viņas ķermeni, kā es jautu, kratīja drebuļi. Ilgāku laiciņu viņa sēdēja nekustīgi, blenžot uz manu apliecību kā uz kādu žņaudzējčūsku, un tad viņu sāka kratīt redzami bieži drebuļi.

Es nesteidzināju viņu, dodot laiku savākties, bet viņa nevarēja atraut savu skatienu no apliecības.

— Lai jūs būtu lietas kursā, — es teicu, — domāju, jums būtu svētīgi izlasīt divas vēstules, kuras jūsu vīrs saņēmis. Tas ari bija istais iemesls manai nolīgšanai.

Beidzot viņa pacēla acis. Tie bija divi lieli caurumi baltā palagā. Izvilku no kabatas portfeļa abas vēstules un noliku tās viņai priekšā uz galda. Viņa tās paņēma, un zilais papīrs spurdza viņas drebošajos pirkstos.

Es aizsmēķēju cigareti un turpināju nogaidīt. Šādā situācijā nav jāslci-dzas.

Manu uzmanību piesaistīja padzīvojis pāris četru galdiņu atstatumā no mums. Sievietei bija pāri sešdesmit, tā bija spilgti krāsota blondīne. Kā izskatījās, savu paplūdušo augumu viņa tikai ar grūtībām varēja ietūcit bikini. Vīrieša mati bija izkrāšļoli melni, bet krūtis bija kā sievietei.

Beidzot Ncnsija vēstules nolika malā.

— So vēstuļu autors ir mans miesīgais virs, — viņa rezervēti noteica. — Valdo Kārmaikls ir viņa romāna varonis, šo romānu viņš tieši pašreiz raksta.

Tagad ari es kļuvu mēms. Ilgāku laiku nevarēju izspiest ne vārda. Taču galu galā sāku sevi valdīt.

— Misis Hemela... var jau būt, tā ir kaut kāda kļūda.

— Te nav nekādas kļūdas. Manam vīram ir tāds papīrs, šrifts ir no mūsu rakstāmmašīnas. Vēstules ir rakstījis viņš.

— Bet kādēļ?

Viņa pilnīgi atklāti ielūkojās man sejā.

— Viņam bija vajadzīgs iegansts, lai nolīgtu detektīvu.

Gandrīz nogāzos no krēsla.

Vajadzīgs iegansts!!! Man apreiba galva, bet smadzenes drudžaini sāka darboties.

Paņēmu vēstules un, tās salocījis, ieliku atpakaļ kabatas portfelī. Nebija manos spēkos nedz ticēt viņai, nedz izprast viņas vīra rīcību. Notēlojis sejā pilnīgu bezkaislību, sacīju:

— Es novēroju jūs jau četras dienas, misis Hemcla, un nedēļas beigās man jāiesniedz ziņojums par visu to, ko jūs šajā laikā darījāt.

— Un kādas tad būtu jūsu grūtības? — viņa piebilda piesmakušā tonī. — Stādiet vien savu ziņojumu. Man šķiet, tajā nebūs nekā tāda, par ko manam vīram varētu būt nepatīkamas šaubas, — un viņa sakustējās, lai dotos projām.

— Nesteidzieties, madam, — mans tonis kļuva auksts. — Lai jūs zinātu — pirms divām dienām es ar helikopteru pavadīju jūsu jahtu uz pirātu salām.

Viņas acis aizvērās, bet roku pirksti sažņaudzās dūrēs.

— Man šķiet, tagad jums vajadzētu saprast manas grūtības, misis Hemcla. Mans brauciens deva man iespēju iepazīties ar Aldo Poferi, noziedznieku un slepkavu, kuru vajā policija un meklē Interpols. Jūs kopā ar savu stūrmani Džonsu izvedāt Poferi un viņa sievu no salas. Man pat ir zināms, kur jūs tos slēpjat. Vai tad jūs domājat, ka šāda atskaite ziņojumā sagādās jūsu vīram šausmīgāko prieku?

Viņa pārvērtās akmens piemineklī. Un pilnīgi nekustīgi blenza savās sažņaugtajās dūrēs. Tā tas turpinājās vairākas minūtes.

Es gaidīju. Un es viņu nebūt nestcidzināju, nolēmis dot viņai pietiekamu laiku pārdomām. Viņa tika iedzīta stūrī un tāpēc bija galīgi apjukusi. Šādos brīžos nav ieteicams pārāk forsēt notikumu gailu un spiest uz partneri.

Visbeidzot viņa tomēr izšķīrās par kādu lēmumu.

— Tātad, jūs par to visu grasāties rakstīt ziņojumā?

— Jā gan. Ceru, misis Hemela, jums tagad šķiet saprotamas manas grūtības? Pamēģiniet palūkoties šajā lietiņā no manas puses.

Es apklusu, uzdāvinot viņai draudzīgu smaidu, kas pauda līdzjūtību un sapratni.

— Mūsu aģentūrā skaitās divdesmit detektīvi, maksā mums ne pārāk daudz. Kaut ari misters Hemels ir mūsu aģentūras klients, es personīgi savā lietā viņu par tādu neuzskatu. Ja atklāti, kundze, es ne sevišķi atbalstu vīru pārliecīgu neuzticību savām sievām, taču ko pavēlēsiet darīt nabaga detektīvam, kura maizes darbs ir izpildīt to, ko viņam pavēl. -Ceru, ka tagad jums saprotams manu grūtību raksturs.

Viņa lūkojās man garām.

7 Зак. 444

— Jā, ir saprotams, turpiniet.

— Ja runāsim atklāti, esmu sagatavojis divus ziņojumus. — Es izvilku abus un iedevu viņai pirmo, no kura izrietēja, ka es novēroju viņu četras dienas un ka šajā laikā viņas uzvedība bija nevainojama.

Viņa to uzmanīgi izlasīja.

— Un tas otrs?

Sniedzu viņai otro ziņojumu. Tajā bija visas detaļas: salas, Aldo Po-feri un viņa pazīmju apraksts, kā arī lietu izklāsts, kurās viņš bija iejaukts. Džons Džonss, „Alameda Bar“ un tā joprojām.

Lasot otro ziņojumu, sārtums viņas sejā nozuda, bet rokas atkal sāka drebēt. Viņa nolika ziņojumu uz galda.

— Kā jums šķiet, misis Hemela, kā man būtu jārīkojas? Jums taču jāsaprot, ka mans pienākums ir nodot misteram Hemelam otro ziņojumu. Ja es to nedarīšu, varu droši teikt, ka esmu zaudējis darbu, bet to es nevaru atļauties. Kā jau teicu, es šādu viru bezjēdzīgu neuzticēšanos neatbalstu, ja viņi tik bargi tur aizdomās savas sievas. Tāpēc arī šaubos. Varbūt jūs kaut ko, madam, man ieteiktu?

Viņa turpināja klusēt, nenovēršot acis no savām rokām. Nolēmu viņai palīdzēt.

— Saprotams, ja mani nolīgtu jūs, misis Hemela, tas ārkārtīgi atvieglinātu man dzīvi, es te domāju tās grūtības, es tādā gadījumā strādātu nevis mistera Hemela labā, bet jūsu. Viņam pirmajam es arī nosūtītu to ziņojumu, šķiet, visi būtu ļoti apmierināti... Gribu sacīt, tas būtu tādā gadījumā, ja es strādātu jūsu uzdevumā.

Viņa sakustējās un pacēla acis, taču vērās manī kaut kā dīvaini.

— Saprotu, — viņa izspieda. — Jūs tiešām vēlētos strādāt manā labā?

„Beidzot ledus sakustējies, — nodomāju. — Tūlīt pat būs runa ari par honorāru."

— Justos patiesi glaimots. — Es pats nobrīnījos, cik patiesi tas izskanēja.

— Un par cik jūs novērtējat savus pakalpojumus? — Tagad viņa tieši un izaicinoši skatījās man acīs. Viņas aukstais un nievājošais skatiens izsita mani no sedliem un atņēma pārliecību. Kādu brīdi mēs klusējām, uzmanīgi pētot viens otru, lai varētu izšķirties par cīniņa pēdējo posmu.

— Redzat nu, esam tikuši kiāt pašam galvenajam, misis Hemela, — beidzot es iesāku, juzdams, ka pauze ievelkas.

— Jūs, protams, sagaidāt, ka maksāšu jums par darbu?

— Nevar būt savādāk, misis Hemela. Tas arī ir darbs. No kaut kā taču man jāpārtiek. Ja kādudien nāks gaismā fakts, ka esmu sūtījis viltus ziņojumu, man klāsies plāni. Tas jums jāsaprot, - mēģināju izspiest smaidu. — Man ir licence darbam, ja man to atņems, tad ar to ir cauri, nekā cita man nav. Risks tādā gadījumā, saprotiet, ir milzīgs. Mani neņemtu nekur vairāk darbā, tā kā padomājiet.

— Un tomēr. Cik man būtu jāmaksā?

Viņas balss skanēja zemu un mierīgi, bet acis kļuva šauras.

— Kaut arī mans vīrs ir bagāts cilvēks, man personīgi lielas naudas

nav.

Sapratu, ka labvēlīgais smaids jāmaina pret daudz skarbāku, policista cienīgu izteiksmi.

— Misis Hemela, jūs esat sevi pakļāvusi lielām briesmām, es te domāju jūsu sakarus ar itāļu teroristiem. Ņemiet vērā, ka policija viņus meklē un ka tic ir vainīgi ne mazāk kā piecās slepkavībās. Jums vajadzētu būt pilnīgā skaidrībā par šīs draudzības sekām. Man nav svarīgi, kāpēc jūs tā darāt, taču jūs var apcietināt un apvainot par līdzdalību slepkavībās. Es tajā pat laikā piedāvājos jums palīdzēt. Un šī palīdzība maksātu simt dolārus plus trīs nulles.

Viņa atsprāga un sakņupa, itin kā kāds būtu iegāzis viņai pa seju.

— SIMT TŪKSTOŠ DOLĀRU!

Viņas balss sāka drebēt.

— Bet man nav nedz tādas naudas, nedz man ir iespēja kaut kur to dabūt.

— Tādi, kundze, ir mani noteikumi. Jums tā būs jādabū, - sacīju skarbā balsī un lūkojos viņā ar dzelžainu policista skatienu. — Jūs esat bagāta un ietekmīga vīra sieva, misis Hemela, un jums jābūt iespējai kaut kur raut to naudu. Tikai nepļāpājiet, ka no vīra neesat saņēmusi dārgas dāvanas. Vārdu sakot, padomājiet. Galu galā, jūs varat kaut ko ieķīlāt vai pārdot, jums laiks līdz. nedēļas beigām, tas ir termiņš. Sestdien no rīta sūtu ziņojumu misteram Pālmcram. Tiekamies šeit piektdien un šajā pat laikā. Naudai jābūt jums līdzi. Brīdinu, ja neatnāksiet, misters Palmers saņems sestdien no rīta otro ziņojumu.

Es piecēlos, nedaudz paklusēju, tad piebildu:

— Un vēl kas, misis Hcmcla. Neiedomājaties pa galvu pa kaklu drāzties pie Poferi. Viņš ir slepkava, taču es no viņa nebīstos. Man jau ir gadījies būt līdzīgās situācijās, tādē| piesardzība no manas puses nav lieka greznība: otrā ziņojuma kopija atrodas pie mana pilnvarotā. Ja ar mani notiktu kas nelāgs, tā zibenīgi tiks nosūtīta policijai. Un tad visbeidzot — manuprāt, pavadīt piecpadsmit gadus cietumā patiesībā maksā vairāk nekā tie simt tūkstoši dolāri.

Viņa sēdēja nekustīgi un raudzījās mani ar vaska lelles acīm. Es attālinājos, būdams pārliecināts, ka viņa naudu atradīs. Nu ko, pavisam neslikti esmu nostrādājis?!!

Krastmala vārījās un virmoja kā dzīves pārpilna. Zvejnieku laivas, pielādētas ar krabjiem, omāriem un citām jūras delikatesēm, pamazām atgriezās savās vietās. Visapkārt okšķerēja tūristi, nepārtraukti tirkšķēja viņu kameras.

Es izstūmos cauri pūlim, dodamies uz Crab Cort pusi. Ienirstot tumšā alejā, uzdūros Tomam Lepskim.

— Hello, Bārt.

— Hello, Tom. Kā klājas?

Viņš piepūta vaigus.

— Turpinām rakt. Es visu laiku vaicāju, kam gan bijusi vajadzība nogalināt Pit u un četrpadsmitgadīgu zēnu.

— Es Lū sacīju to pašu. Zvēriska slepkavība, bet puišelis vienkārši aiz nejaušības maisījās pa kājām.

— Var jau būt, ka tas tiešām tā. Bet ko tu šeit dari?

— Ari roku, Tom, — un es devos tālāk.

Lepskis uzlika roku man uz pleca.

— Koldvelss ir pārliecināts, ka Poferi vairs šeit nav, taču esi tomēr piesardzīgs.

Es vienā rāvienā atbrīvojos no viņa rokas.

— Ja man nāktos viņu sastapt, es tūlīt pat tev došu ziņu.

Un tālāk es devos alejas dziļumā. Pirms ieiet aklajā ieliņā, kas veda uz Crab Cort, es apstājos un palūkojos atpakaļ.

Lepski nemanīju, un es turpināju iet. Šaurā klajumiņā bērni vēl joprojām dzenāja to pašu bumbu, tūlīt pat nāsīs iecirtās man pazīstamā smirdoņa. Pēc desmit soļiem es apstājos pie nolupuša rādītāja:

„ Lobskvers."

Es atradu mājeli ar 2. numuru un kaut kā pieveicu pagalam satrunējušus, čīkstīgus pakāpienus. Man priekšā bija durvis. Smārda pilnā, nevedinātā gaitenī bija tāds elles karstums, ka droši vien varētu uzcept olu kulteni.

Es pieklauvēju un sāku gaidīt. Pēc minūtes durvis atvērās, un manā priekšā stāvēja Džojs. Viņa mazā tumšā sejiņa atplauka smaida, kad viņš mani ieraudzīja.

— Hello, Džoj, — sacīju. — Pie jums gan var izccpties.

Viņš pagāja sānis, ielaizdams mani istabā.

— Vai ir kādi jaunumi manā lietā? — pajautāju, apstājoties pie atvērtā vēdlodziņa.

— Džimbo novēro, mister Endcrson.

— Vai tie vēl nav iznākuši?

— Tieši tā arī ir.

— Tu esi pārliecināts?

Viņš izdarīja apstiprinošu galvas kustību.

Izvilku kabatas portfeli un iedevu viņam vēl desmit dolārus.

— Sekojiet uzmanīgi, Džoj. Ja viņi pēkšņi kaut kur dodas, sekojiet viņiem un par visu ziņojiet man.

— Izdarīsim, mister Endcrson. Tūlīt pat iešu turp un pateikšu to Džimbo. Viņi nogalināja Tomiju, bet ar mani un Džimbo viņiem nekas nesanāks.

— Vienalga esiet uzmanīgi, Džoj.

Es iznācu no mājas un devos uz krastmalu, kur noliku savu ,,mei-seru“. Bija lenča stunda, un es lēnām braucu pa Okeāna bulvāri uz restorānu, kurā dažreiz pusdienoju.

Saimnieks vjetnamietis laipni sveicināja mani un aizveda pie galdiņa stūrī. Zālē bija maz cilvēku, tikai daži tūristi sēdēja pie galda.

Pasūtījis firmas ēdienu un aizsmēķējis cigareti, es domās pārcilāju visu to, kas bija paveikts. Simt tūkstoši dolāru. Sāku spriedelēt, ko darīšu ar šo laupījumu, kad Ncnsija to atgādās.

Nemaz, nešaubījos, ka viņa kaut kā izgrozīsies. Ja Hemels dabūs no Pālmera ziņojuma pirmo variantu, viņš, protams, pārtrauks sievas izspie-gošanu. Tad es būšu brīvs un braukšu atvaļinājumā. Ar šo naudiņu varu aizbraukt pavisam, un Paradīzsitijai mani vairs neredzēt. Manā priekšā visa pasaule. Es allaž esmu sapņojis noīrēt jahtu un doties ceļojumā apkārt Bahamu salām un vēl tālāk Okeānijā. Kompānijas pēc turpināju lidināties savas iztēles mākoņos. Jā, tā tik būs dzīve!

Bet nelika miera arī cita doma: „Kas būs, ja Ncnsija naudu neatnesīs un pasūtīs mani pie visiem velniem?" Pastūmu malā šķīvi un aizsmēķēju. Doma patiešām nebija patīkama, taču man bija paradums raudzīt abas monētas puses. Tātad, pieņemsim, Ncnsija naudu nav dabūjusi. Ņemot vērā šo skumjo apstākli, man tomēr nācās atzīt, ka varu izdarīt lielu spiedienu uz viņu. Mans stāvoklis tomēr bija nedaudz labāks, nekā viņas. Viņa slēpa divus slepkavas, kuri tika meklēti, bet es biju mēms kā kaps? Viss sanāca tīri labi, vai...

Ja nu viņa nevarētu dabūt norunāto summu vai mēģinātu blefot, es nevarētu draudēt viņai ar atmaskošanu policijā. Tad viņa varētu paziņot savukārt viņiem, ka esmu viņu šantažējis. Un lai ari ko es neteiktu, man vienalga būtu ķepa virsū. Un pirmais jautājums, kuru man uzdotu pie Terela, būtu sekojošs: kāpēc es neesmu viņiem ziņojis par Poferi, līdzko uzzināju tā atrašanās vielu. Tādā gadījumā man nebija, ko atbildēt.

Sāku svīst. Tik tiešām, viss varēja ievirzīties man bīstamā gultnē. Mēģināju sevi nomierināt.

„Mazais, paliec rāms, — sacīju pats sev. — Nevar cerēt nopelnīt simt tūkstošus un pat nenosvīst. Esi optimists. Trīs pret vienu, ka viņa nekur neies un ka viņa ir tikpat bīstamā stāvoklī, kā es pats. Viņai jādabū tā nauda, bet, ja nu ne, tad tas vienīgi nozīmē, ka man nav lemts kļūt bagātam. Tādā gadījumā atdošu pulkvedim ziņojumu Nr. 2 — un beigta balle. Tikai kāpēc domāt ļaunāko, kad viss var iegrozīties perfekti: Nen-sija atnāks ar naudu."

Tad es atcerējos Nensijas vārdus:

„Mans vīrs pats uzrakstīja šīs vēstules! Valdo Kārmaikls — tas ir romāna galvenais varonis, pie šī romāna mans virs patlaban strādā."

Likās, ka esmu atcerējies pietiekami precīzi, lai varētu analizēt arī šo izteicienu. Dīvaini gan! Viņa to pasacīja tik noteikti, ka es nešaubīgi noticēju. Taču kālab gan pazīstams rakstnieks raksta anonīmas vēstules pats sev? Iespējams, ka kaut kāda jēga tam visam ir.

Man nebija ne jausmas par to, kā top romāns, taču nevarēja izslēgt, ka tā varētu būt kāda īpatnēja autora metode un tā iekļāvās autora nolūkā, bet varbūt viņam bija nepieciešama reakcija uz šo notikumu. Kā liels rakstnieks, viņš nevēlējās jaukties šajā lietiņā caur policiju, bet, uzrakstījis anonīmas vēstulītes, varēja likt savam pilnvarotajam uzdot to privātam detektīvu birojam.

Var jau būt, ka tā ir autora metode, kā iegūt ticamu materiālu. Tas tik tiešām tā varētu būt. Iespējams, viņu interesēja detaļas, kādā veidā privātās aģentūras izseko neuzticīgas sievas, un tāpēc viņš šim mērķim izvēlējās savu sievu, kaut arī bija pārliecināts par viņas tikumību... taču var arī būt, ka šaubās? Pašam negribot, viņš ir sakustinājis visu šo lietu kā tārpus bundžā.

Pirmo reizi, kopš sāku strādāt pie Pārncla, man nebija, ko darīt. Doties atkal uz „Country Club" un novērot Nensiju šķita bezjēdzīgi. Tagad mani neskāra tas, ko viņa darīs. Gribēju sastādīt plānu dienas pasākumiem, te pēkšņi atcerējos, ka deviņpadsmit no divdesmit mūsu detektīviem blandās kaut kur pa pilsētu, tādā veidā pelnot sev dienišķo maizi. Un tāpēc tā tik vēl trūka, lai arī mani kāds ieraudzītu blandāmies īsti bez vajadzības.

Tā kā mēs ar Čiku tikām uzskatīti par labāko detektīvu pāri, mūs, protams, apskauda, un bija arī tādi, kas vēlētos aizlikt mums kāju priekšā. Tāpēc ne īpaši gribīgi es devos uz „Country Club" un sāku vērot.

Ncnsijas nebija, taču bija pareizi, ka es tomēr parādījos savā „objektā", jo uz terases ieraudzīju vienu no mūsu detektīviem, Leriju Frei-zeru, kurš mani ieredzēja apmēram tā, kā kaķis suni. Viņš pārlaida man tādu skatienu, itin kā es būtu tukša viela vai pirmo reizi mani redzētu, un tūdaļ pat arī novērsās.

Sapratu, ka viņam nebija nekādas vēlēšanās runāt ar mani, tādēļ devos uz baseinu. Iespējams, ka arī viņam bija uzdevums izsekot kāda sievu.

Pagājies gar baseinu un neieraudzījis tur Nensiju, es atgriezos pie mašīnas. Katrā ziņā tagad Lerijs varētu apstiprināt, ka ir redzējis mani „strādājam" , ja kāds jautātu.

Mans tālākais ceļš veda pie krastmalas, kura bija Paradīzsitijas forums, tās Meka.

Izkāpis no auto, pagāju garām vietai, kur parasti pietauvojās Hemela jahta, taču šoreiz tās tur nebija. Kā parasti uz slīdraga slējās Ela Bārnija spēcīgais stāvs, un es devos viņam klāt.

— Kā ir, Ei? Vai aliņam nebūtu par agru?

— It nemaz, mister Endcrson. Alu dzert var jebkurā diennakts laikā.

Mēs aizbridām uz „Neptūnu", un Sems atnesa mums pāris kausus.

— Misis Hemela laikam būs izbraukusi ar savu tupeli, El? — es vaicāju.

Viņš izdzēra kausu un palūkojās uz Semu, kurš tūdaļ pielēca klāt ar nākošo porciju.

— Viņa aizbrauca pirms stundas, — atbildēja Bārnijs.

— Ar Džonsu?

Viņš apstiprināja, pamājis ar galvu.

— Ar viņiem vairāk neviena nebija?

Viņš pašūpoja galvu, nodzēra jaunā kausa pusi un maigi nolika to uz. galda.

— Tagad par Pilu, — es sacīju. — Lepskijs uzplijās tev ar jautājumiem?

Bārnijs novipsnāja:

— Stulbenis. Dumjš, pašpārliecināts pogainais, — norunāja viņš ar naidu balsī. — Pat nepienāca un neizrādīja interesi.

— Un tu brīnies par to? Ko tu domā par to visu?

— Es tikai tā vispārīgi, mister Endcrson. Jūs taču zināt, Pitu cs mīlēju. Protams, viņš nejēgā dzēra... Bija viņam muļķīga īpatnība: bāza degunu, kur nevajag, un daudz muldēja.

— Kur viņš bāza degunu?

Miklā, nosvīdusī Ela Bārnija seja neko neatklāja.

— Jūs taču zināt, mister Endcrson, man ir zināmas visas lietiņas, kas šeit notiek. Nekas ncaizslīd nepamanīts. Tikai es atšķirībā no Pita zinu, kad čaukstēt, bet kad jātur mute aiz atslēgas.

Viņš izdzēra alu un ar zīmi deva Semam signālu jaunas porcijas atnešanai. Tad viņš pasmaidīja, nogagināja kaut kādu svētlaimes skaņu, tad, runādams zemākā balsī, sacīja:

— Mister Enderson, tikai starp mums. Pitam bija uzmetusies nevajadzīga ziņkāre uz Alfonso Diasa lietiņām, bet tas Diass — cilvēks kā krams.

— Un kā izpaudās Pita ziņkāre par Diasu, El?

Un atkal Bārnija seja kļuva neizdibināma.

— To es nezinu.

Toties es zināju šo Ela īpatnību, ar kuru jau daudzreiz biju saskāries. Par aliņu Bārnijs pameta vienīgi virspusēju informāciju, bet, lai atraisītu viņam mēli, viņš bija jāpaēdina.

— Man tā šķiet, ka esi izsalcis, El, — es pajautāju. — Vai neesi pret cīsiņiem?

Bārnija seja kļuva gaišāka.

— Protams. Cīsiņi būtu pašā laikā, - un viņš ar roku pamāja Somam.

Ilgi gaidīt cīsiņus nevajadzēja, Sems jau skrēja ar šķīvi, uz kura bija vesels kūpošas produkcijas kalns. Viņš to nolika Elam priekšā un sniedza nazi.

Nogaidījis, kamēr Bārnijs iebāž mutē trīs lielus cīsiņus, turpināju:

— El, man arī interesē tas Diass. Jebkurš tavs mājiens nepaliks bez uzmanības.

— Turieties no viņa tālāk, mister Enderson. Es cienu jūsu draudzību, tāpēc nevēlos, lai jums kas ļauns notiktu. Vienkārši es jūs tāpēc arī lūdzu turēties no viņa patālāk, — viņš runāja ar pilnu muti.

— Kāpēc?

— Vienkārši turieties malā. — Viņa balss nokrāsa liecināja, ka vairāk viņš nepateiks neko, tādēļ nolēmu sākt no otra gala.

— Bet tas Džons Dž.onss. Vismaz pāris vārdu par viņu, El.

— No tā arī turieties tālāk, mister Enderson, tas ir ļoti nepatīkams nēģeris.

— Tev taču, El, garšo medniekdesiņas?

— Ak, jūs zināt visas manas vājības, mister Enderson, — un viņš pamāja Scmam, kurš tūlīt pat atstiepa šķīvi ar desiņām un zaļumiem, piedevām vēl ,,čīles“ mērcē.

Reiz, kad mēģināju notiesāt šo delikatesi, un manas smadzenes tik tikko nešķīrās no galvas, bet acis neizlēca no orbītām. Bet tas taču bija Bārnijs!!! Acis nepamirkšķinot un pie tam vēl smaidot, viņš, it kā starp citu, stūma ēdienu savā nepiepildāmajā haizivs rīklē, nemaz neuzskatot, ka tās būtu mazas ar „dinamītu" pielādētas „bumbas". Jau pieci gabali nozuda no šķīvja, bet viņam tikai nedaudz noasaroja šaurās ačeles un, nedaudz pārtraucis šo „velna maltīti", viņš pastiepās pēc alus.

— Vai tad jūs vēl joprojām interesē Džonss, mister Enderson? — viņš pavaicāja, ar plaukstu plikšķinot pa vēderu.

— Protams, draugs El, taču es tevi ncsteidzinu.

Viņš saprotoši pamāja.

— Labs ir, kaut ko es jums pastāstīšu. Starp viņu un mistera Hemcla pirmo sievu... bija tas... nu tas pats. Tas bija vēl pirms tam, kad Glorija Korta aizgāja pie Diasa. Esmu dzirdējis, ka viņiem tas turpinās ari vēl tagad.

— Tu gribi teikt, ka, būdama Hemela sieva, Glorija bija Džonsa mīļākā?

— Tieši tā arī ir, mister Enderson.

— Un tā otrā, misis Hemela, arī viņā iemīlējusies?

— Nē, ser. Viņa ir godīga sieviete. Par viņu neko tādu neviens nav teicis. Es visu zinātu. Mana auss ir tuvu zemei.

Pulkstenis radīja 18.00. Man bija laiks doties projām.

— Labi, El, paldies tev. Es iešu. Drīzumā vēl satiksimies.

— Ja, jā, mister Enderson. Paldies par visu. Un atcerieties, ko es jums saku, labāk tālāk no šī pārīša, Diasa un Džonsa.

Kad iznācu no tavernas, Hemela jahta stūrēja uz piestātnes pusi. Iejucis pūlī, devos pie sava ,,meisera“. Negribēju, lai mani ierauga Ncnsija.

* * *

Atgriezies savā kabinetā, iebāzu galvu Glendas istabā.

— Tevi vēlas redzēt pulkvedis, — viņa sausi noteica.

— Vai zibens un pērkons? — es mēģināju izdibināt.

— Jā, vēlas tavu padomu. Ej tik iekšā.

Pārnels sēdēja pie galda un pārlapoja kādu lietu.

— Kā virzās Hemela lieta, — viņš jautāja. — Ir jaunumi?

— Nekādu, ser. Šorīt runāju ar misteru Pālmeru un visu viņam pateicu. Viņš centīsies pārliecināt misteru Hemelu šo lietu pārtraukt.

— Labi. Rakstiet ziņojumu, es to nosūtīšu Pālmeram. Glenda sacīja, ka jūs taisoties atvaļinājumā?

— Jā, ser.

— Lieliski. Lai būtu ar rītdienu. Novēlu patīkamu atpūtu.

— Paldies, ser.

Atgriezos pie sevis, sagatavoju ziņojuma Nr. ] kopiju, kuru rādīju Nensijai, saplēsu ziņojumu Nr. 2 sīkās driskās un iesviedu papīrgrozā. Tad aizgāju pie Glendas un nodevu viņai ziņojumu.

— Mīļumiņ, esmu atvaļinājumā, — sacīju. — Ja arī tu novēlēsi man patīkamu atpūtu, sākšu raudāt.

Glenda pasmaidīja un iebāza degunu ziņojumā. Es savukārt devos pie mūsu finansu bosa Edvardsa. Saņēmu pie viņa algu un atvaļinājuma naudu un, atkal kļuvis par krēzu, sāku līksmot.

Mūsu istabā mani jau gaidīja Čiks, alkdams saņemt savu pussimtu. Tikko ienācu, viņa roka pastiepās, un es ieliku tajā piccdcsmitdolāru banknoti.

— Kurp tad domā laisties, — viņš pajautāja, bīdot banknoti tālāk prom no manām acīm.

— Kur tad es varu aizlaisties ar tādu ,,bagātību“. Nīkšu šeit pat, papriecāšos ar vietējām drostaliņām, izpeldēšos, vispār nedaudz atslābināšos... nekā arī vairāk nebūs.

Viņš piecēlās, lai aizietu.

— Lai tev labi veicas, Bārt. Ar naudu rīkojies prātīgi, nešķiedies.

Līdu atvilktnē pēc skotu viskija.

— Glāzīti uz šķiršanos?

— Man ir randiņš. - Viņš devās pie durvīm, bet tad apstājās. — Jā, gandrīz būtu aizmirsis. Tev ir vēstule. Stundu atpakaļ atnesa, laikam no FIB nodaļas. — Viņš izvilka aizzīmogotu aploksni. — Interesanti gan, par ko tas Koldvelss tev raksta?

Paņēmu aploksni.

— Visādas blēņas, atvaļinājuma plāni. Viņš solījās palīdzēt dabūt mo-toreni.

— Pielūko, ka nenoslīksti, — Čiks noteica un izgāja.

Es atvēru aploksni. Tajā bija neliela zīmīte un policijā izgatavota sievietes fotogrāfija. Zīmītē bija sekojošs teksts:

„Izsūtu apsolīto Aldo Poferi sievas Lūcijas Poferi fotogrāfiju. Pacenties iegaumēt šo seju.

Visu gaišu, Lū.“

Es paņēmu uzņēmumu un uzmanīgi vēros tajā. Attēlā bija aptuveni divdesmit četrus gadus veca blondīne, kura manī skatījās cietām un vainas pilnām acīm.

Man iekšā itin kā kas uzsprāga. Ja šī sieviete nebūtu blonda, biju gatavs apzvērēt, ka manā priekšā ir Nensija Hemela.

Ar drebošiem pirkstiem es paņēmu flomāsterus un iekrāsoju sievietes matus melnā krāsā. Vairāk šaubu nevarēja būt:

SIEVIETE, KURU MEKLĒJA PAR DIVĀM IZDARĪTĀM SLEPKAVĪBĀM, - VISBĪSTAMĀKĀ ITĀĻU TERORISTA SIEVA - TĀ BIJA NENSIJA HEMELA!!!

5. nodaļa

Fenija Betlija, avīzes „Paradise Herald“ izziņu biroja darbiniece, atrāvās no darba tieši tajā brīdī, kad es iegāju lielajā, garajā istabā, kurā bija plaukti ar vecu avīžu mapēm un tērauda konteineri ar fotogrāfijām, kādas jebkad publicētas avīzē kopš tās dibināšanas.

Pamela aģentūras detektīviem bija atļauts izmantot šo kartotēku, un Fenija, slaida, dzīvespriecīga mulate, pazina mūs visus pēc izskata un allaž bija gatava izpalīdzēt.

— Hello, Bārt! Dzirdēju, ka tu vairs nestrādājot.

— Hello, Fen! Ar rītdienu taisos atvaļinājumā, bet šodien vēl vajadzētu šo to izmakšķerēt pie tevis.

— Ak, laimīgais! Kurp dosies?

— Kurp tad es varu doties? Tepat vien kaut kur maisīšos. Paklau, čabulit. Vajadzīga tava palīdzība. Vajadzētu uzzināt, kad un ko apprecējis pazīstamais rakstnieks Ross Hemels.

— Nekādu problēmu. Sēdi nost. Tūlīt pat tev visu atnesīšu.

Fenijai bija lieliska īpašība: viņa nekad neuzdeva jautājumus.

Es apsēdos, aizsmēķēju un sāku gaidīt.

Fenija kā pianists virtuozs pārcilāja kartiņas tikko manāmām kustībām, tad, piegājusi klāt kādam biezam foliantam, izrāva to no citu vidus, un tikpat veikli nolika manā priekšā.

— Vai jums te ir ari šī laimīgā pārīša fotogrāfija? — noprasīju.

Viņa izņēma aploksni no tērauda konteinera un nolika to uz galda

blakus biezajai mapei.

— Tas ir viss, Bārt. Vairāk nekā nav.

— Ar to ari pietiek, Fen, paldies tev.

Viņa atgriezās pie sava galda un iegrima darbā.

Sāku šķirot fotogrāfijas. Ross Hemels izrādījās skaists, padrukns vīrietis ar kvadrātveida seju, iesirmiem matiem un lepnu skatienu, kas raksturīgs bagātiem un likteņa lutinātiem cilvēkiem, kuri nešaubās, ka dzīve radīta tieši viņiem un viņiem vienīgajiem.

Es koncentrēju uzmanību, aplūkojot Nensijas fotogrāfijas. Vai nu sagadīšanās dēļ, vai arī ar nolūku, taču visos uzņēmumos viņa bija saulesbrillēs, kas nosedza viņas seju. Diez vai varētu viņu pazīt uz ielas, apskatot tikai šīs fotogrāfijas.

Sāku šķirstīt mapi ar avīžu izgriezumiem. Lūk arī ziņojums par laulību ceremoniju, lūk intervija, kurā Hemels sacīja, ka iepazinās ar viņu Romā un apprecēja divus mēnešus pēc šīs sastapšanās, jo esot iemīlējies līdz neprātam. Tepat arī viņa piebilde, ka Nensija ir ļoti kautrīga, tāpēc lūdza to likt mierā.

Ievēroju datumu, tātad, precēti viņi bija tikai astoņus mēnešus. Tad es atcerējos Koldvclsa vārdus, ka Poferi pāra noziedzīgā darbība sākusies pirms astoņpadsmit mēnešiem.

Es nodrebēju, pēkšņi kaut ko atskārstot. Viņa taču apprecējās ar Hemelu, būdama Poferi sieva. Iespējams, ka viņas nolūks bija tikt no Itālijas pēc bēgšanas no cietuma, kurā viņa sēdēja par slepkavību. Šī doma man likās ļoti tuvu patiesībai. Tik tiešām, kam gan ienāktu prātā, ka Rosa Hemela sieva ir teroriste, kuru meklē policija.

Neatradis mapē nekā vairāk, kas man liktos noderīgs, es aiznesu un noliku mapi atpakaļ plauktā.

— Paldies, Fen. Man viss, vari savākt fotogrāfijas. Uz redzi, — un, nosūtījis viņai gaisa skūpstu, es izgāju no istabas.

Iesēdies ,,meiserā“, sāku apdomāt turpmāko rīcību. Rīt pusdienlaikā man jātiekas ar Ncnsiju „Country Club“. Savā nebeidzamajā optimismā es joprojām lidinājos ar domu, ka viņa ieradīsies ar visu naudu. Ja nē, tad manā rīcībā bija citi pedāli, piemēram, es viņai varētu pateikt, ka viņa un Lūcija Poferi ir viena un tā pati persona. Tas varbūt iekustinātu viņu man vēlamajā virzienā.

Vajadzēja mierīgi un pamatīgi izsvērt un pārdomāt rītdienas sarunas scenāriju. Tāpēc nolēmu braukt mājās.

Kad biju jau nogriezies savā ielā, no ēnas pēkšņi izšāvās maza figūra un neatlaidīgi māja man ar roku. Nospiedu pedāli, tepat blakus stiklam ieraudzīju Džoju.

— Neejiet mājās, mister Enderson, viņi jūs tur gaida, — viņš klusi sacīja.

Džojs apskrēja mašīnai apkārt un, atvēris durvis, iespurdza sēdeklī blakus man.

— Un kas tur ir, Džoj? — es pajautāju.

— Diass un Džonss. Es viņus izsekoju. Ieraudzījis jūsu dzīvokļa logā lukturīša gaismas atblāzmu, es sapratu, ka viņi ir tur.

Aukstas tirpas pārskrēja pār manu muguru. Tas nozīmēja, ka Nensija visu viņiem ir izpļāpājusi, viņa ir tikusies ar Diasu.

Bārnijam bija taisnība, kad viņš ieteica turēties tālāk no šī rīkļurāvēju pārīša. Mani atkal pārņēma auksti sviedri.

— Uzgaidi minūti, - sacīju Džojam, — man jāpadomā.

— Esmu ļoti izsalcis, mister Enderson.

Viņa acis apstāja pie satītajām sviestmaizēm, kuras es paķēru līdzi vēl no rīta.

— Ņem, ņem, — smaidīdams es noteicu.

Kamēr viņš ēda, domāju, ko lai iesāku. Es taču sacīju Nensijai, ka esmu atstājis iesniegumu pie sava advokāta, un tas ne tikai pierāda viņas vainu, bet arī Poferi atrašanās vietu.

Var būt, ka Diass nojauta manu blefu, tāpēc nolēma rīkoties ļoti noteikti. Man jau agrāk vajadzēja sevi nodrošināt un sastādīt tādu tekstu, kurā būtu skaidra norāde uz Poferi un Nensijas laulībām. Un tad šī iesnieguma kopiju, advokāta parakstītu, kas pierādītu, ka oriģināls ir pie viņa, es mierīgi varētu rādīt Diasam, tādā veidā izslīdot no viņa ķetnām. Taču nekā tamlīdzīga man nebija.

Sekojot šai idejai, nolēmu doties uz biroju un uz rakstāmmašīnas uzdrukāt man nepieciešamo dokumentu.

— Paldies tev, Džoj, — sacīju. — Atgriezies turpat un turpini novērot. Kad šie aizies, tu man piezvani. — Es pastiepu roku ar vizītkarti.

Ar pilnu muti viņš man pamāja, uzmanīgi manī skatoties ar savām mazajām, gaišajām acīm.

Sapratu mājienu un iedevu divdesmit dolārus. Izlēcis no mašīnas, viņš nozuda.

Vairākas reizes spiedu zvana pogu, lidz Džeksons, aģentūras naktssargs, atvēra ieejas durvis.

— Kaut ko esat aizmirsis, mister Enderson? — viņš jautāja.

r Jāsakārto rakstāmgalds. No rītdienas aizeju atvaļinājumā, — atbildēju.

-i Tādā gadījumā novēlu labi atpūsties, mister Enderson.

Divas stundas es mocījos, sastādot tekstu, līdz beidzot to pieveicu un nodrukāju trīs eksemplāros. Tad devos pie kopētāja un izgatavoju trīs kopijas no Poferi un Nensijas fotogrāfijām, kuras man atsūtīja Koldvcls.

Atgriezies pie sevis kabinetā un salicis fotogrāfijas kopā ar iesnieguma tekstiem, es to visu ieliku dažādās aploksnēs. Uz katras aploksnes uzrakstīju sekojošo: „Izsniegt policijas priekšniekam Terelam manas nāves vai pazušanas gadījumā.*' To visu es pēc tam ieliku vienā lielā aploksnē un adresēju Hovardam Sclbijam, pazīstamam advokātam, kurš nodarbojās ar aģentūras lietām, pie kam viņš bija mans draugs.

Tad es uzrakstīju viņam vēstuli, kurā informēju, ka esmu uzgājis bīstamu bandu un vācu pret to pierādījumus. Tālāk es lūdzu saglabāt aploksni neatvērtu līdz laikam, kamēr nebūšu beidzis izmeklēšanu. Nobeigumā lūdzu nodot aploksni Terelam, ja paklīdīs runas par manu nāvi vai pazušanu.

Man bija nepieciešams dabūt no viņa vēstuli, kas apliecinātu šo dokumentu saņemšanu ne vēlāk kā nākamās dienas vidū, pie kam tam būtu jābūt speciālam kurjeram, kas ierastos pie manis mājās.

Selbija kantoris atradās „Trumen Building** piektajā stāvā. Es nobraucu ar liftu, iemetu vēstuli viņa pastkastē un atgriezos savā istabā.

Otru aploksni es iebāzu rakstāmgalda atvilktnē, kur man bija noglabāta viskija pudele. Ieraudzījis pudelē vēl atlikušo šķidrumu, izdzēru to no kakliņa un sāku justies nedaudz labāk. Trešo aploksni ieliku žaketes sānkabatā.

Sājā brīdi atskanēja telefona zvans.

— Viņi aizgāja pirms piecām minūtēm un dodas uz,Alameda Bar“, — savu atskaiti sniedza Džojs.

— Paldies, Džoj. Ej nu tagad gulēt. Un kā ar Džimbo?

— Viņš visu laiku novēroja „Alameda Bar“, mister Enderson.

— Lai turpina novērošanu. Ja būs kas jauns, zvani man uz mājām.

— Labi, mister Enderson, — un viņš nolika klausuli.

Tikai tagad es sajutu, ka gribu gulēt. Atsveicinājos no naktssargā un braucu mājās. Ieejot dzīvoklī, es nospriedu, ka šodien neesmu slikti pastrādājis. Dievs vien zin, kas būs rīt.

Pārlaidis skatienu apkārt, nemanīju nekādu nekārtības pazīmju. Tikai uz grīdas varēja manīt nedaudz cigarešu pelnu, taču pašu izsmēķu nebija. Pats es diezin vai pievērstu tam uzmanību, tāpēc pat neaizdomātos līdz tam, ka manu pieticīgo mājvietu ir apmeklējuši šie rīkļurāvēji.

Tātad, rīt! Man jau gandrīz bija skaidrs, ko darīšu un kā to darīšu.

Aizslēdzis durvis un aizlicis aizbīdni, devos uz guļamistabu. Ausīs, gluži kā salda melodija, skanēja ,,za|o“ čaukstoņa. Šīs patīkamās, maigās skaņas mani ieaijāja, un es aizmigu.

Pamodos brīdī, kad kāds zvanīja pie durvīm. Lādot visu pasauli, es pavēlēju sev piecelties no gultas un palūkoties pulksteni. Bija 10.30.

— Kas tur? — iesaucos pie durvīm.

— Esmu no mistera Selbija, — atskanēja sievietes balss.

Atvēru durvis un saņēmu aploksni no Selbija izsūtāmās. Tā bija pelīte, kura ar mieru atdoties jebkurā brīdī. Viņa aicinoši pavērās manī, taču nesagaidījusi atbildes reakciju, atkāpās no pozīcijām.

Atvēris aploksni, izlasīju vēstuli:

„Dārgais Bārt Enderson!

Ar šo apliecinu, ka esmu saņēmis aploksni ar uzrakstu: „Nodot policijas priekšniekam Terelam manas nāves vai pazušanas gadījumā.1* Esmu nodrošinājis jūsu aploksnes drošu saglabāšanu un izpildīšu visu saskaņā ar jūsu instrukcijām.

Patiesi jūsu — Hovards Selbijs.“

Kļūdams nedaudz uzbudināts un tajā pat laikā nomierinoties, noliku vēstuli uz rakstāmgalda un devos uz virtuvi uzvārīt sev kādu tasi kafijas.

Sapratis, ka visa vajadzīgā uzmanība un piesardzība ievērota, pirms tam noskuvies un nomazgājies dušā, tāpat pārģērbies krēmkrāsas uzvalkā ar zilām svītriņām, es 11.30 aizslēdzu dzīvokli un devos pie sava ,,mei-sera“. Mans ceļš veda uz „Country Club“.

Jau bija 11.55, es pajautāju šveicaram, vai atnākusi misis Hcmela. Saņēmis noraidošu atbildi un apsēdies ērtā vietiņā, no kuras bija labi

pārredzama centrālā ieeja, es aizsmēķēju cigareti un biju sagatavojies uz gaidīšanu.

Laikrādis jau tuvojās 12.30, taču Nensija nebija manāma. Lai stip-rinātu savu pārliecību, vēlreiz izgāju pie tenisa kortiem un aizstaigāju līdz baseinam. Ne mazākās miņas, ka Nensija varētu kaut kur būt. Tas nozīmēja vienīgi variantu Nr. 2.

„Mīļais balodīt, Bārt, — es sev čukstēju. - Būtu panaivi domāt, ka tu nopelnīsi simt tūkstošus tāpat vien kā nieku un bez kādas piepūles. Esi tik laipns un nedaudz pastrādā".

Braucu uz krastmalu, noliku mašīnu netālu no „Alameda Bar" un tad kājām devos uz bāru, ne bez pūlēm tiekot garām atpūtnieku pastaigu straumei.

Ienācis zālē, ieraudzīju ostas pastāvīgo apmeklētāju bariņu, kā ari nedaudzus tūristus. Starp galdiņiem klusējot lavierēja meksikāņu apkalpotāji.

Trekns bārmenis smaidīja ar savām olīvveida acīm, ieraugot, ka es tuvojos letei.

— Man vajadzētu salikt misteru Diasu, — sacīju. -7- Vai nezināt, kur lai viņu meklē?

— Jūs vaicājat pēc mistera Diasa? — bārmenis pārjautāja.

— Jūs kurls esat vai? — domāju, viņam ilgi atmiņā palika manas balss intonācija un attiecīgi to pavadošs smaidiņš.

— Misters Diass ir aizņemts.

— Es arī, tā kā, mīļumiņ, pasteidzies. Pasaki, ka atnācis Bārts En-dersons.

Viņš nedaudz kaut ko pārlika savā galvā, tad piegāja pie telefona un, klusi kaut ko sarunājis, pamāja ar galvu.

— Ej turp, — viņš ar pirkstu norādīja uz durvīm zāles galā.

Pie galda telpā, kurā es iegāju, sēdēja kalsns vīrietis vidējos gados, kurš uzlūkoja mani ar tik plakanām acīm, ka viņu varētu apskaust pat kobra. Biezie ieziestie melnie mati nokārās līdz pat krekla apkaklei, bet melnās ūsas sniedzās no lūpu līnijas līdz pašam zodam. Veroties šajā cilvēkā, es neviļus atcerējos Bārnija brīdinājumu.

— Misters Diass? — es pajautāju, pieverot aiz sevis durvis un atspiežoties pret tām.

Viņš pamāja, izvilka no kastītes sērkociņu un sāka ar to bakstīt zobus.

— Ja mani priekšstati mani neviļ, jūs esat vienā pajūgā ar Lūciju Pofcri? — norunāju sakāmo un sāku viņu vērot.

Viņš bija kā akmens cilnis, kurā nevar nodrebēt ne muskulītis.

— Tad varbūt jūs esat pazīstams ar Nensiju Hemclu?

— Varbūt.

— Man ar viņu bija norunāta satikšanās „Country Club“, bet viņa neieradās.

Viņš neko neatbildēja, tikai paraustīja plecus.

— Es gaidīju, ka viņa atnesis naudu, taču nav nedz viņas, nedz „zaļo".

Un atkal viņš nenoteikti paraustīja plecus.

Sapratu, ka te jāspiež no citas puses un, piegājis pie rakstāmgalda, apsēdos krēslā. Izņēmis no kabatas aploksni ar iesnieguma kopiju policijas šefam Terelam, es to noliku viņam priekšā.

Itin kā negribot, viņš izlasīja to, kas bija uz aploksnes.

— Cik noprotu, jūs steidzaties nomirt? — viņš mierīgi jautāja.

— Steidzās Pits Levinskis, bet man nav kur skriet, — nievājoši atcirtu.

Viņa uzacis uzlīda augstāk.

— Reta pašpārliecinātība.

— Jums derētu izlasīt šo papīru tā uzmanīgāk. Kad būsiet ticis galā ar visu tekstu, tad, cerams, pārstāsiet spēlēt kinofilmu marioneti un sāksiet nopietnu sarunu.

Viņa acis iezibsnījās, taču sejas izteiksme palika nemainīga. Viņš paņēma no galda plānu nazīti, atvēra ar to aploksni un izvilka no tā dažas lapiņas mašīnrakstā.

Es lepni aizsmēķēju un ieņēmu nogaidošu pozu.

Sākumā viņš pārlūkoja fotogrāfijas, tad, atgāzies krēslā ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pārlasīja visas piecas lapas.

Jā, pokeru ar šo cilvēku es nespēlētu, viņā jautās pārāk milzīga iekšēja pašsavaldība.

Visbeidzot viņš nolika lapiņas sānis un palūkojās manī.

— Tas vēl nav viss, — sacīju, pasniedzot viņam Hovarda Selbija parakstīto.

To viņš ari izstudēja, tad nolika virs iesnieguma.

— Ļoti izskatās pēc šantāžas. Jums var draudēt piecpadsmit gadi.

— Nestrīdos. Tikai viņai ar Poferi draud „divdesmitnieks" smirdīgā itāliešu cietumā, bet jums „piecnieks" par bīstamu noziedznieku slēpšanu.

— Un ko tad jūs gribat, Enderson?

— Viņa taču jums pateica, kādi ir mani noteikumi.

— Viņa kaut ko minēja par simt tūkstošiem, — viņa acis atkal iemirdzējās. - Bet es viņai teicu, ka jūs blefojat.

— Pamēģiniet riskēt un tad redzēsiet, kas no tā sanāks. Tātad, par ko jūs izšķirāties, simt tūkstoši, un es laižos prom kā putns.

— Ar piezemēšanos cietuma pagalmā.

— Tik tālu lietiņa nenonāks. Esmu pārliecināts, ka naudu viņa dabūs. Lieku dūzi pret jūsu karali. Pārdomājiet. Cik viņa jau savākusi?

— Pietiekoši, lai jums samaksātu, protams, ja jūsu noteikumi būs saprāta robežās.

— Es vēlētos zināt konkrētu summu.

— Piecdesmit tūkstoši.

Viņš atvēra sava galda atvilktni un sāka likt manā priekšā dolāru paciņas, banknotes bija simtdolāru vērtībā, un pavisam viņš tās sakārtoja piecās kaudzītēs.

— Šeit ir piecdesmit tūkstoši, mister Enderson.

Es raudzījos uz naudu kā apmāts un sāku just gandrīz nelabumu. Nekad savā dzīvē es netiku redzējis tādu kaudzi „zaļo".

— Septiņdesmit pieci, — es noburkšķēju aizlauztā balsi.

— Tikai piecdesmit, esiet, lūdzu, saprātīgs. Viņa izmēza burtiski visus kaktus.

Viņš paņēma portfeli un sāka tajā likt naudas paciņas, bet es tostarp sēdēju kā transā.

Darījums patiesībā bija nostrādāts, un es vēl nekādi nevarēju noticēt, ka viss norisināsies tik ātri un tik vienkārši.

Tad viņš piebīdīja man tuvāk ar naudu pārlādēto diplomātu.

— Tikai gribu jūs brīdināt, mister Enderson. Lai jums nenāk prāta nākt vēlreiz un prasīt vēl. Šantāžistus pazudina viņu alkatība. Tas ir galīgais norēķins. Jūs tā esat ar mieru?

— Lai tā arī būtu, — es atbildēju un pabīdīju krēslu.

— Un vēl es jums varu kaut ko pavisam noteikti apsolit. Ja jums liksies, ka varat to atkārtot, jūs beigsiet ļoti bēdīgi. Man būs ar jums personiski rēķini, un jūs mirsiet lēnā, mokošā nāvē. Sajutu, kā, mūsu acīm sastopoties, pār manu muguru pārskrēja aukstuma vilnis.

— Esam par visu vienojušies, — sacīju. — Jūs liekat mierā mani, es lieku mierā jūs. — Piecēlies, paņēmu „diplomāta^1* portfeli un devos pie durvīm. Apstājies pie tām, es pajautāju:

— Pitu un zēnu jūs noslepkavojāt?

— Kāda jums tur daļa? — viņš atbildēja, likdams aploksnē manu vēstuli iesniegumu.

Braucot uz savas mājas pusi, atcerējos Džoju. Piestājis malā, cs kājām devos uz Lobskvēru.

— Vai nepamodināju tevi, Džoj? — pajautāju, kad viņš atvēra durvis.

— Tas nekas, mister Enderson.

— Darbiņš nu ir galā, Džoj. Ja Džimbo dežūrē pie bāra, tad lai atgriežas.

Izvilcis kabatas portfeli, iedevu viņam piecdesmit dolārus. Viņa acīs parādījās spīdums.

— Paldies, mister Enderson, — viņš skumji smaidīja. — Tikai es vienalga neaizmirsīšu, ka viņi nosita Tomiju.

— Pacenties sevis un brāļa dēļ aizmirst par to. Viņi ir pārāk bīstami cilvēki, saprati? Labāk turies no viņiem pa gabalu.

Viņa seja atkal kļuva smaidīga.

— Mister Enderson, jums ir savas darīšanas, mums ar Džimbo atkal savas.

— Esi prātīgs, Džoj. Tu neko nespēsi padarīt veselai bandai. Tas ir pārlieku bīstami. Vai tu mani saproti?

Viņš ilgi nolūkojās manī, tad pamāja ar galvu.

— Galu galā — viss viens, mister Enderson.

— Redzi, vecīt, cik tu prātīgs! — es uzsitu viņam uz pleca un skriešus metos lejup pa čīkstošajām kāpnēm.

Tādu nolikumu vajadzēja atzīmēt. Pulksteņa rādītāji tuvojās 19.00. Bertai vajadzēja jau būt mājās. Pat ja viņai ir kāda satikšanās, tad to varēja atcelt.

Atgriezies mājās un knapi iespēdams aizslēgt ārdurvis, izdzirdu telefona zvanu.

„Berta, — nosmīkņāju sevi. — Tā gan saož naudu divsimt jūdžu at-tālumā.“

— Hello, mazulīt! — es gandrīz sāku dziedāt klausulē.

Mani pārtrauca auksta, augstprātīga sievietes balss:

— Vai misters Endersons?

— Jā, bet ar ko man tas gods?

— Mirklīti uzgaidiet, ar jums vēlas runāt misters Pālmers.

— Es jau labu laiku mēģinu jūs sazvanīt, mister Enderson, — viņš paņēma klausuli un norunāja kaut kādā saīgušā tonī.

— Esmu atvaļinājumā, mister Pālmer. Ja kaut kas degošs, dodiet ziņu aģentūrai.

— Mister Enderson, es iedevu jūsu ziņojumu misteram Hemelam, un viņš vēlētos parunāt ar jums personīgi.

— Un kas par lietu?

— Mister Enderson. Es nevaru uzminēt katru mistera Hemela kaprīzi vai vēlēšanos. Viņš gribētu ar jums tiktiet rīt desmitos no rīta. Jūs varētu viņu apmeklēt?

— Dodiet ziņu, ka esmu atvaļinājumā.

— Mister Enderson, es jūs lūdzu, atnāciet. Misters Hemels jūs gaidīs.

— Es saprotu, ka jūs piedāvājat man pašrocīgi sabojāt atvaļinājumu ar vēl kādām darīšanām. Tad es jautāšu tā — kas par to maksās? Atsūtiet man čeku par simt dolāriem un uzskatīsim, ka lieta darīta.

— Labi, labi. Tātad, jūs būsiet un misters Hemels var jūs gaidīt?

— Jā, var, — es atbildēju un noliku klausuli.

Uzgriezu Bertas numuru un tūdaļ izdzirdēju viņas balsi.

— Sveika, pelīt. Uzmini, kas runā?

— Nemuļķojies, Bārt! Kāpēc līdz pat šim laikam neesi man atdevis naudu, kuru tev aizdevu?

— Man tā vien šķiet, ka tu neesi spējīga neko citu domāt, kā vien par naudu.

— Kur ir nauda?

— Mīļā, nomierinies. Mums šodien ir svētki, un mēs aiziesim uz tavu iemīļoto „Spanish Bay“.

— Tu ko, varbūt jau esi ieķēris? — norēcās Berta.

— На, vēl nepaguvu. Bet mēs šodien abi diži piedzersimies, manu zaķīt. Re, tagad pat skatos uz savu plato, bet vientuļo divguļamo gultu, un man tās patiesi kļūst žēl.

Berta sāka ķiķināt.

— Nu labi, Bārt. Tu labāk pasaki, vai tev ir nauda, ko man atdot?

— Skaidrs, ka ir, čabulīt.

— Tad tu saki „Spanish Bay“?

— Tikai un vienīgi tur.

— Negribas nemaz ticēt. Vai nopietni? Varbūt aplaupīji banku?

— Beidz muldēt. Dodu tev stundu. Ja pēc stundas tevis nebūs, svilpšu pēc citas dūjiņas, ha, ha.

— Uzskati, ka mani papēži jau klaudz gaitenī, — un viņa nolika klausuli. Es ari nometu klausuli un priekā iesaucos:

— Hip-hip, ur-rā-ā!

„Jā, — sevī pārgudri noteicu. — Nauda — tā ir burvju nūjiņa."

» * *

Iekarsis pēc četrām kokteiļa glāzēm, es vairs nevarēju turēties pretī, un mana mēle man vairs neklausīja.

Mēs sēdējām labākajā restorānā, es uzsaucu tādu pasūtījumu, ka pat Bertas acis likās slīdam laukā no orbītām.

— Bārt, vai tu apjēdz? Tu varēsi par to visu samaksāt?

Es viņai pastāstīju galvenos vilcienos visu, neiedziļinoties detaļās.

— Redzi nu, dārgā, — es beidzu. — Izsekojot Nensiju Hemelu, es liku sakustēties tārpiem burkā. Saproti, mums bija tikšanās, un es izvirzīju savus noteikumus. Viņa nemaz nešaubījās, kā rīkoties.

Berta noglāstīja manu roku.

— Manu kazlēn, es vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka tu savu žūksni atradīsi. Ja nav noslēpums, cik?

— Piecdesmit tūkstoši dolāru.

Un šajā brīdī es sāku nožēlot to, ka patiesībā biju izģērbies kails. Pēdējā kokteiļa glāze pataisīja mani par bērnu un atņēma pēdējās saprāta paliekas.

Berta palaida tādu gandrīz kā kaucienu, ka visa grilbāra publika pagriezās uz mūsu pusi.

— Kas ar tevi, tu sāc jūgties, — es neapmierināti noburkšķēju. — Nevajag aizmirst, kur mēs esam atnākuši.

— Picc-desmit tūkstoši dolāru? - viņa čukstēja, pieliekusies man

klāt.

— Tieši tā.

Pienāca oficiants un nolika mums priekšā kaviāru.

— Piecdesmit tūkstoši dol..., - atkal atkārtoja Berta, un, tikko oficiants pazuda nodot nākošo pasūtijumu, viņa turpināja:

— Bārt, un ko tu domā iesākt ar tādu kaudzi naudas?

— Man ir padomā noīrēt jahtu un pieņemt saules vannas. Protams, runa ir par mums abiem. Brauksi ar mani?

— Saulīt, mīļā, turi mani, es krītu. Šito lietiņu uztici man. Man ir bariem draugu no sabiedrības „krējuma". Ir viens slaists ar dievīgu jahtu, elegantāku neizdomāsi, es viņu pierunāšu, lai tas tev vispār neko nemaksātu. Komandā četri cilvēki: kapteinis — francūzis. - Viņas acis kļuva vēl apaļākas. — Un uz cik ilgu laiku?

— Pagaidi, nedzen uzreiz tik dikti. Droši vien tas viss maksās baigu naudu.

— Tad saki taču, uz cik ilgu laiku?

— Teiksim, ne vairāk kā uz četrām nedēļām.

— Viņš izīrē jahtu par divdesmit tūkstošiem mēnesī. Varam derēt kaut uz manām apakšbiksītčm, ka pielauzīšu viņu par mazāku naudu. Četras nedēļas! Vai tu spēj to iztēloties?

Es viņā aizdomīgi noraudzījos.

— Kā tev tas viss izdodas?

— Viņš ir drusciņ Irallallā. Man tur nekas nav jādara, vienīgi jāizģērbjas kailai un jādejo viņam priekšā viņa dzīvoklī, viņš sēž un laiž siekalas.

— Un par to tāda pretimnākšana?

— Nekā tamlīdzīga. Viņā tas izsauc kaut kādas nepatīkamas atmiņas ar saknēm pagātnē. Vari par to galīgi nesatraukties.

— Norunāts. Kad dodamies ceļā?

— Rīt es ar viņu visu norunāšu.

Atnesa stori ar kaut kādu sarežģītu garnējumu un mērci.

Nākošajā rītā, 9.45, nomocīts kā beidzamais kleperis, piebraucu pie Largo kontrolpunkta. No būdas iznāca varens sargvīrs un kustēja uz. manu pusi. Kamēr viņš tuvojās, es atpazinu viņā Maiku Flagertiju, kurš kādu laiciņu bija detektīvs Pārnela birojā.

— Mans Dievs, Maik! — es iesaucos. - Vai mani vēl atceries?

— Bārts Endersons! - viņš stiepa man spalvainu roku. — Kā dzīvo, veco zēn?

— Velns parāvis, ko tu šeit dari? Uzpucējies kā tāda Ziemassvētku egle.

Viņš nosmējās.

— Teicama vietiņa, Bārt. Kad pametu aģentūru, pat nedaudz noskumu. Bet tagadiņ, pat nepieminu — te labi maksā.

— Kad nodomāšu pamest savu vietu, ceru uz. tavu palīdzību. Jā, starp citu, vai jums ir tāds saraksts, kuru te drīkst ielaist?

Viņš sāka smieties.

— O, te ir tāda kā snobu audzētava. Un kas tevi šurp atdzinis?

— Misters Ross Hemels. Man ar viņu 10.00 ir tikšanās.

— Ko tu neteiksi, vai patiesi? Misters Hemels ir viens no ietekmīgākajiem šejienes cilvēkiem. Tu pastāvi, Bārt, es pārbaudīšu.

— Kas tur ko pārbaudīt. Ver vaļā un laid mani iekšā.

Maiks tikai pašūpoja galvu.

— Es pazaudēšu darbu, ja tevi nepārbaudīšu, lai arī es pat zinātu, kas tu esi un kādā vajadzībā.

Viņš kaut ko nopurpināja un nozuda būdā. Tad viņš atgriezās un pacēla aizsargbarjeru.

— Nu tad brauc arī. Pirmais ceļš pa kreisi, trešie vārti no labās puses.

Braucu minētajā virzienā un apstājos pie augsta ozola. Izkārpījies no ,,meisera“, es pa kāpnītēm uzskrēju līdz ieejas durvīm.

— Labrīt, mister Enderson, — sacīja nēģeris šveicars, viegli palocīdams galvu. — Misters Hemels gaida jūs. Lūdzu, nāciet šurp.

Sekoju viņam gaitenī un no tā cauri lielai hallei telpā ar lielu strūklaku apaļā marmora traukā. Mitrajā, smacīgajā gaisā karājās sīku ūdens

pilienu mākonis, kas radās spēcīgās strūklas dēļ. Ūdenī slinki peldēja eksotiska zivs.

Visbeidzot šveicars apstājās pie masīvām durvīm un, atvēris tās, pagāja sānis.

— Ser, misters Endersons, - viņš sacīja un vicglītiņām pastūma mani uz priekšu.

— Nāciet iekšā, mister Enderson, — skanēja mīksts baritons, kāds raksturīgs par sevi pārliecinātam cilvēkam.

Es iegāju lielā, vēsā istabā. Mana pirmā sajūta bija neslēpta skaudība. Istabā bija novietoti komfortabli ādas klubkrēsli ar galdiņiem pie tiem. Viducī bija redzams liels rakstāmgalds, bet visapkārt bija vēl daudz dažnedažādu lietu.

Pie galda sēdēja Ross Hemels. Viņš bija ārkārtīgi līdzīgs savām fotogrāfijām: kvadrātveida seja, pilnīgs un spēcīgs, iededzis un skaists. Viņš piecēlās un pasniedza roku.

— Brīnišķīgi, ka atnācāt, mister Enderson. Esmu dzirdējis, ka esat atvaļinājumā. Kafiju vai ko stiprāku? Varbūt cigareti?

— Paldies, nekā nevēlos. — Es apsēdos.

— Esmu izlasījis jūsu ziņojumu. Esmu pārliecināts, ka jūs pat nenojaušat, kālab es noalgoju jūs savas sievas izsekošanai.

— To nojaust nav nemaz tik grūti, mister Hemel. Vienkārši jums nepieciešams ticamāks materiāls grāmatai, kuru rakstāt, tāpēc rakstījāt pats sev anonīmās vēstules, tad pasūtījāt savas sievas izsekošanu, bet tagad palūdzāt atnākt mani, lai, kā saka, ,,dzīvē“ iepazītos ar okšķeri un viņa darba metodēm.

Viņš ar neslēptu izbrīnu pavērās manī, tad atgāza galvu atpakaļ un sāka skaļi smieties. Sis zēns man caurmērā patika.

— Tā jau tas arī ir. Un es uzskatīju sevi par gandrīz ģeniālu šajā plāksnē! Bet tomēr, kā jūs nonācāt pie šāda slēdziena?

— Mister Hemel, es taču esmu privātdetektīvs, mani darba pienākumi paredz noslēpumu padarīt par acīmredzamu īstenību.

— Un tas ir tieši tas, kas vajadzīgs, mister Enderson. Patlaban mani interesē līdzīgu aģentūru darbības mehānisms. Tāpēc jūsu ziņojums izrādījās man velnišķīgi derīgs. Sakiet, vai jūs nebūtu tagad tik laipns un nedaudz nepastāstītu par sevi? Man ir klusa doma iepīt jūs savā romānā.

— Neiebilstu, ser.

— Tas ir burvīgi. Nedomājiet, jūs par velti savu laiku netērēsiet, mister Enderson. Es maksāju par jebkuru materiālu, kuru ievācu darba procesā.

„Mans Dievs! — man iešāvās prātā. — Varbūt tieši tagad arī ir tava zvaigžņu stunda, Bārt!“

— Ar lielāko prieku, ser. Un ko jūs tieši gribētu zināt?..

Tādā kārtā mēs pavadījām sarunās aptuveni stundu. Taisnību sakot, runātājs galvenokārt biju es, bet viņš uzdeva jautājumus. Viņu interesēja aģentūras organizācijas struktūra, detektīvu kvalifikācija, mana izcelšanās un viss kas cits. Visbeidzot viņš apmierināts pamāja ar galvu.

— Liels paldies, mister Enderson. Tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs. Jūsu ziņojums ir noderīgs ne vien manai grāmatai, bet arī man personīgi.

— Vai patiešām?

— Sižets tiek vīts ap jaunu sievieti, kura apprecējusi kādu ķirurgu, un šis ķirurgs ir bezgala aizņemts darbā. Viņš saņem šādas vēstules par savas sievas gaitām un nolemj organizēt viņas izsekošanu. Tas ir romāns par greizsirdību, par vienu no mokošākajām cilvēka jūtām. Detektīvs viņam atsūta ziņojumu, un tas līdzinās tam, kādu jūs piestādījāt man. Izrādās, viņa sieva ir pilnīgi bez vainas un dzīvo ļoti vientuļi un pieticīgi. Vai zināt, kāpēc es nolēmu izmantot paša sievu kā ēsmu šajā situācijā? Es zinu un droši esmu pārliecināts, ka viņa ir man uzticīga. Un tādā kārtā es absolūti neriskēju.

„Ak, Dievs! — es nodomāju. — Ja tu tikai zinātu, kādos esi mēslos, tad diezin vai sēdētu šeit manā priekšā ar tādu pašapmierinātu ģīmi.“

— Vēlreiz pateicos par jūsu ziņojumu, mister Enderson. Vispār es nemaz nevarēju iedomāties, cik garlaicīga un vientuļa ir manas sievas dzīve, kamēr es te sēžu ieslēdzies un rakstu savu grāmatu. Jā, saprotu, kaut kas tomēr būtu jāmaina mūsu dzīvē.

Es nekā nesacīju, un vai tad tam būtu arī kāda nozīme?

Šķiroties viņš iedeva man aizlīmētu aploksni.

Mašīnā, aizsmēķējis cigareti, es iedomājos: jocīgi, cik ilgs laiks būs vajadzīgs šim kungam, līdz viņš dabūs zināt, ka ir precējies ar slepkavu. Bet varbūt viņš to vispār nekad neuzzinās. Man kļuva viņa žēl, manī pat uzvirmoja zināma līdzjūtība.

Atvēru aploksni, un manas simpātijas pret viņu kļuva vēl noteiktākas. Biju kļuvis turīgāks Vēl par piecsimt dolāriem.

6. nodaļa

Kāds ģēnijs bija sacījis: „Nekas nav mūžīgs zem saules!" Taču, kamēr turpinājās mūsu ceļojums ar jahtu, tas bija pasakaini! Atlaidies ar Bertu uz saules piesildītā klāja, es domās vēlreiz pārskrēju šīm četrām neaizmirstamajām nedēļām, kuras, diemžēl, aiztraucās tik ātri.

Bertai izdevās dabūt šo jahtu uz četrām nedēļām par divdesmit tūkstošiem, pie kam šajā summā ietilpa pilna pansija komandai un mums pašiem. Tā kā tērēta tika mana nauda, Berta bez domāšanas piekrita.

Mēs pabijām Kaimanu salās, apmeklējām Bcrmudu un Bahamu salas, Martiniku.

Mēs peldējāmies, sauļojāmies, pirkām visdārgāko pārtiku, kādu vien par naudu varēja dabūt, izdzērām četras pudeles dienā tikai šampanieša vien, nemaz nerunājot par rumu, citiem vīniem, kuri tik ļoti vedināja Bertu uz seksu. Greznība un baudas, baudas un greznība. Diemžēl, nekas nav mūžīgs zem saules! Mēs atgriezāmies Paradīzsitijā, un mums bija jāpiestāj tur šovakar.

— Dārgumiņ, vai tu visu esi salikusi? — es pavaicāju, staipoties maigajos saules staros.

— Bārt, lūdzu, neizjauc šo burvību. Es negribu, lai tas viss reiz beigtos.

— Es arī negribu, bet, ko lai dara, laiks posties, — es uzslējos kājās. — Iešu pirmais, vari vēl pasildīties.

— Ej vien, nckrietneli.

Es nokāpu salonā, pavēros visapkārt un nespēju noticēt, ka visam reiz pienāk beigas.

Pie durvīm pieklauvēja, ienāca stjuarts, un taisni tai brīdī, kad vilku čemodānu no mazā pieliekamā.

— Ser, es pats visu sagatavošu visu, kas nepieciešams. Vakarā jūs taču mūs pametīsiet?

— Jā, esiet tik laipns un iepakojiet manas un misis Endersoncs mantas.

Lai ievērotu zināmu pieklājību, mēs uzdevāmies par vīru un sievu. Tomēr man šķita, ka gan kapteinim, gan citiem komandā tāpat bija skaidrs, kāda ir patiesība.

— Labi, ser. — Viņš izvilka no kabatas pabiezu aploksni.

— Šeit ir visi rēķini un atskaite, ser. Būtu labāk visu nokārtot tūlīt pat — pirms esam nokāpuši krastā.

— Saprotams, — sacīju. — Es visu nomaksāšu.

— Pie mums pieņemts, ser, parasti sadalīt divdesmit piecus procentus no kopējās summas starp komandas locekļiem.

Mēs pārmijām skatienus.

— Divdesmit pieci procenti?

Viņa šaurās lūpas skāra maigs smaidiņš.

— Jā, protams, ser. Bet jūs pēc saviem ieskatiem varat procentu palielināt...

— Jā, jā... protams, jā. — Es iegāju kajītē un atvēru aploksni. Ieskatījies, es konstatēju, ka kopējais rēķins līdzinās trīsdesmit sešiem tūkstošiem dolāru. Un vēl stjuarts ar zīmuli pierakstīja deviņi tūkstoš dolāru, tie būtu tie divdesmit pieci procenti par apkalpošanu. Tādā kārtā summa pieauga līdz četrdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Man bija klusi un ilgi jāiesvilpjas. Tad sāku izskatīt izdevumus punktu pēc punkta. Viss it kā sakrita.

Vēlreiz stulbi blenžot rēķinā, es izvilku zīmuli un sarēķināju: man bija palikuši divi tūkstoši dolāru no tiem piecdesmit tūkstošiem, kuri man bija vēl pirms četrām nedēļām.

LŪK, KO AR MUMS DARA SIEVIETES!

Es izgāju uz saulainā klāja un apsēdos blakus Bertai, kura bez mazākām rūpēm par to visu un, ja godīgi, par pliku paldies piebeidza kārtējo šampanieša pudeli.

— Tu kaut kā ļoti ātri. Vai tad viss iepakots?

— Stjuarts to visu izdarīs pats ar manām un tavām mantām. Un tagad palūkojies, — es pasniedzu viņai rēķinu.

Vairākas minūtes viņa cītīgi pētīja katru punktu, bet tad, paraustījusi plecus, atdeva man atpakaļ.

— Un kas tur sevišķs. Viss bija tik ļoti jauki, tas droši vien to arī maksā. Es nebūt nenožēloju.

Kas viņai arī būtu bijis jānožēlo, nauda taču bija mana.

— Praktiski es atkal esmu autā, čabulīt.

— Liecies mierā, tev beigu beigās ir tavs darbs.

— To tu labi pateici, darbs man tiešām ir.

Viņa ielēja man glāzi šampanieša un noglāstīja matraci sev blakus, itin kā aicinot mani atlaisties.

— Mīļais, neraizējies tik šausmīgi. Vajag aprast ar domu, ka nauda tāpēc vien eksistē, lai to tērētu.

Neko banālāku viņa izdomāt nespēja.

Es atgūlos un nodomāju, kāds gan es patiesībā biju vientiesis, apmierinoties ar Diasa piecdesmit tūkstošiem dolāru. Es pat nemēģināju uzstāt. Man padomā bija simttūkstoši, bet es atļāvos pierunāties par pusi no šīs summas. Kāds tomēr biju stulbenis! Iedzīt odzi stūrī, nospiest viņai galvu zemē, tad ņemt un dot viņai iespēju izslīdēt. Idiots! Taču uzreiz man atmiņā atausa viņa vārdi par to, kas man draud, ja mēģināšu no jauna atgriezties pie šī tēmas: „Šantāžisti ir alkatīgi... jūs mirsiet lēnā, mokpilnā nāvē.“

Tiešām, mana muļķība nav aprakstāma. Taču tagad tas viss ir tur, kur ir, un nekas lielas labā nav vairs darāms. Katrā ziņā ar Diasu ne, viņš nejoko.

— Bārt! — Berta pēkšņi asi apvaicājās. — Vai tiešām tā tārpu burka, kuru tu sakustināji, izrādījusies tik smirdīga?

— Trakāk nevar būt.

— Un viņa tev samaksāja piecdesmit tūkstošus bez stomīšanās?

— Gluži tā jau tas nebija, bet tomēr samaksāja.

— Tu neesi apseglojis īsto zirdziņu, Bārt. Ne pie viņas tev bija jāiet.

— Ko tu pļāpā niekus? Es rīkojos caur viņas starpnieku, bet nauda taču ir viņas.

— Tev bija jāiet taisnā ceļā pie Rosa Hemela.

— Tu, čabulīt, nedaudz neizproti situāciju.

Viņa aizsmēķēja cigareti.

— Labi, tad apmēram izstāsti, kāda tā rādās.

— Berta, es tev kategoriski saku, tev vispār nav nekāda pamata šajā lietiņā iesaistīties.

Viņas skatiens kļuva dzelžains.

— Izstāsti.

— Labāk būs, ja tu stāvēsi malā.

— Ko tu lauzies kā jaunkundze, kura pirmo reizi ieraudzījusi locekli? Plāj vaļā!

Un es viņai izstāstīju visu, man kļuva daudz vieglāk ap sirdi.

Berta ļoti uzmanīgi klausījās, kad nonācu līdz ziņām, ka Ncnsija un Lūcija Poferi ir viena un tā pati persona, viņa apsēdās, taču nepārtrauca mani līdz pašām stāsta beigām.

— Kādreiz tas viss var nākt gaismā, tu taču saproti, ka no cietuma es neesmu pasargāts, ja kas.

— Un tu to visu pārdevi Diasam par piecdesmit tūkstošiem dolāru?

— Bet protams, Es prasīju simt tūkstošus, taču es nevarēju neko ar sevi padarīt, kad viņš izlika uz gaida savus ,,zaļos“, tie man tika būtībā tik viegli un vienkārši, ka es neko nevarēju ar sevi iesākt, es burtiski apmulsu, saproti, turklāt viņš teica, ka Ncnsija izmēzusi visu pēdējo, lai sadabūtu šo naudu.

— Tu esi gatavais auša. Stulbs vientiesis tu esi, Bārt, lūk, kas! Viņš neko tev nevarēja padarīt, jo bija uz tava āķa, — Berta burtiski šņāca, balstīdama rokās savas krūtis. — Un tu viņam devi izdevību tik viegli izgrozīties, nē, tu esi aunapiere, Bārt!

Es noslaucīju sviedrus no svelošās sejas.

Nedaudz nomierinājusies un pazeminājusi balsi, viņa sacīja:

— Tagad tu vari izmest āķi daudz lielākai zivij.

Es izvelbu acis.

— Paklau, draudziņ, visam beigas. Es dabūju un notrallināju piecdesmit tūkstošus dolāru. Mēs guvām milzu baudu. Atpakaļceļa vairs nav, kas attiecas uz šo lietu. Pirmdien atgriežos savā kantorī. Par kādu āķi, par kādu zivi, vispār, par ko tu runā?

Viņa gandrīz aizrijās.

— Zini, Bārt, brīžiem man tā vien šķiet, ka tev nav visi mājās.

Es kļuvu dusmīgs, bet viņa tam nepievērsa uzmanību un turpināja sarunu.

— Pašā sākumā vajadzēja iet pie Rosa Hemela. Vai tad tiešām tev tas nebija skaidrs. Nav teikts, ka tagad būtu par vēlu to darīt. Viņš ir pazīstams visā pasaulē un peldas naudā. Viņa laulības ar to palaistuvi Gloriju tik un tā jau pievērsa skandalozu uzmanību viņam no sabiedrības puses. Kas to zin, es katrā ziņā ne, vai viņš viņu mīlēja, vai nemīlēja. Viņam tomēr nācās no viņas izšķirties. Tagad viņš otrreiz apprecējis jaunu sievieti un uzskata šo laulību gandrīz vai par nevainojamu, bet viņas uzvedību par svētu. Vai tu stādies priekšā, kāda būs viņa reakcija, kad viņš uzzinās, ka šī ir pasaules mēroga teroriste ar divām slepkavībām pūrā? Tāds troksnis nozīmētu viņam beigas.

— Tu vienkārši gvelz galīgās muļķības, es jau pat nesaku to, ka tas viss ir stulbs pārspīlējums.

Taču viņa nebija apturama.

— Kad es tev saku, tādu skandālu viņš nevar pieļaut. Tas būtu kā sprādziens, kas pārvērstu viņu pīšļos. Starp citu, viņa tomēr ir viņa sieva, viņš mīl viņu, un viņš būs vienkārši spiests to aizstāvēt. Un viņš darīs visu, lai to paglābtu no cietuma.

— Nav droši zināms, vai viņš gribēs tā rīkoties, ja dabūs zināt, ka viņa ir precējusies ar Poferi un arī pašlaik ar to satiekas.

— Vai tad tu pats esi pārliecināts, ka viņa ir Poferi sieva? Kā tad tu to zini? Un ja nu tās ir itāļu policistu tenkas?

— Paklau, mīļumiņ, kālab gan viņiem izplatīt pīles, ja tas tā nav?

Berta nepacietīgi mani pārtraucu:

— Labi. Tikai ņem vērā pašu galveno — Hemels negribēs, lai citi rakājas viņa netīrajā veļā neatkarīgi no tā, vai viņa ir Poferi sieva, vai arī nav.

Es arī sāku sliekties šajā virzienā un nonācu pie slēdziena, ka tāds vīrs kā Hemels negribēs, lai par viņu trokšņotu un runātu presē, ka, lūk, viņš ir kļuvis par krāpšanas objektu gluži kā tāds pienapuika.

— Klausies mani, Bārt. Neļauj zivtiņai norauties no āķa. Tā maksā miljonus, bet vienkārši izsviest vienu miljonu viņam vispār ir nieks.

— Miljonu?! Tu esi vispār prātā jukusi!

— It nemaz, mazo muļķīti. Viņš burtiski peldas naudā.

— Acumirkli, droslaliņ. Un ja tas viņu padarīs traku un viņš metīsies pēc palīdzības pie pogainajiem? Vai tu maz apjēdz, kur es tad būšu?

— Un kur viņš pats būs? Un Ncnsija? Bārt, nekādas izvēles viņam

nav.

Es viņā klausījos un sāku domāt par to, kā tas ir, būt par miljonāru, un es pakāpeniski sāku padoties. Pats pirmais, ko es darīju, atgriezies mājās, es piezvanīju Hovardam Selbijam un paziņoju, ka esmu sveiks un vesels.

— Hovard, saglabā aploksni, — es sacīju. — Es tev zvanīšu katru nedēļu un došu ziņu, ka vēl joprojām esmu dzīvs, labi?

— Rādās, ka tev neklājas spoži, — Selbijs nomurmināja.

— Tik ļauni arī nav, tas tikai tā, katram gadījumam. Paļaujos uz tevi, draudziņ, — un es noliku klausuli.

Ielējis sev viskiju, es apsēdos un sāku prātot.

„Bārt, vecais, lūk, kad tev nāksies nedaudz piepūlēt smadzenes un parādīt, uz ko esi spējīgs."

Manis nebija četras nedēļas un, saprotams, es nevarēju zināt, kas pa šo laiku ir norisinājies. Var būt, ka Poferi sen ir sagūstīts un Koldvelss ir uzzinājis par Ncnsiju visu? Vajadzēja tūlīt pat iet uz „Paradise City Herald" izziņu nodaļu.

Paskatījos pulkstenī. Bija 19.40. Fcnija Betlija vēl varētu būt darbā.

Izdzēris viskiju, nogāju pie sava „meisera".

— Ak, Dievs, kāds iedegums! — viņa iesaucās, kad nostājos viņas priekšā. — Vai labi pavadīji laiku?

— Tu vēl vaicā. — Es pārliecos pār viņas rakstāmgaldu un izspiedu dežūrsmaidu. — Jā, bet viss labais ātri pagaist. Un kad tu taisies atvaļinājumā?

— Nākošmēnes. Braukšu pie radiem uz Džordžiju. Darba vizīte, — viņa nopūtās.

— Skaidrs. Kas no jauna?

— Nekā īpaša? Vairāki ļoti svarīgi dūži ieradušies atpūsties.

— Un kā ar noziegumiem? — es aizturēju elpu.

— Kāds pārītis dzīvokļu zādzību, bet tos noķēra. Izrādījās kaut kādi hipiji. Viens pamuļķis mēģināja aplaupīt kazino. Liekas, ka viss.

Es atviegloti uzelpoju. Ja Poferi būtu noķerts, Fenija, dabīgi, par to zinātu.

— Mūsu pilsēta kļūst vecāka. Nekas vairs to neuztrauc.

— Jā, vēl kas, būtu pavisam aizmirsusi. Aizvakar uz ielas mašīna notrieca Peniju Haibiju.

Es kļuvu saspringts.

— Advokāta sievu?

— Jā, kaut kāds piedzēries pie stūres. Viņa gribēja sēsties savā mašīnā, te pēkšņi nez no kurienes parādās šis un taisni viņai virsū. Ir divi liecinieki. Liecinājuši, ka šoferis drāzies kā nenormāls.

— Viņa ir smagi cietusi?

— Nomira pa ceļam uz slimnīcu.

— Mans Dievs! — man kļuva sausa mute. — Vai šoferi vismaz noķēra?

— Kur nu šiem?! Neviens liecinieks neatcerējās mašīnas numuru. Viens dievojās, ka mašīna bijusi zilā krāsā, otram licies, ka zaļa.

„Nensijas labākā draudzene, — es nodomāju. — Ko gan tas varētu nozīmēt?"

— Mūsu avīzē bija liels raksts, — Fenija turpināja. — Vai gribi izlasīt?

— Tagad ne. — Es palūkojos pulkstenī. — Man laiks. Pirmdien sāku strādāt.

Kad virzījos uz durvju pusi, viņa noteica:

— Jā, vēl, lūk, kas. Vienu mazu indiāņu zēnu izvilkuši ostā no ūdens. Tas tevi interesē?

Man notrīsēja sirds.

— Kādu indiāņu zēnu?

— Vienu no tiem, kuri pastāvīgi klimst ostā, policija domā, ka viņš vienkārši paslīdējis, atsizdamies ar galvu pret betona margām un iekritis ūdenī.

— Fen, kā viņu sauca?

Asi mani uzlūkojusi, viņa tomēr turējās pie savas reputācijas un neuzdeva man kādus jautājumus. Piecēlusies un piegājusi pie kartotēkas, viņa to aši pārskatīja, un tad sacīja:

— Viņa vārds bija Džimbo Osceola. Dzīvoja Lobskvērā.

— Kad tas notika?

— Vakar.

— Paldies, Fen, — un, atstājis viņu ar jautājumu sejā, es aši atgriezos pie „meisera".

Es instinktīvi nojautu, ka Penijas Haibijas un mazā Džimbo nāve ir saistīta ar Nensiju un Poferi.

Mašīnā es vēlreiz, visu pārcilāju. Es taču brīdināju Džoju turēties pa gabalu no Diasa, taču, kā redzams, viņš tam nepievērsa īstu uzmanību un nebrīdināja brāli. Acīmredzot šie būs ievērojuši Džimbo, tāpat kā savā laikā tas pats notika ar Tomiju. Skaidrs, ka noteikti vajadzēja atrast Džo-

ju-

Es piebraucu pie krastmalas, noliku ,,meiseru“ un kājām devos uz Lobskvēru. Tas pats puišeļu bariņš dzenāja bumbu. Kad tuvojos mājai, kurā dzīvoja Džojs, pie manis pieskrēja kāds zēns.

— Mister, vai jūs meklējat Džoju?

— Un ko tad tu gribi teikt?

— Viņš šeit vairs nedzīvo. Viņš vakar aizgāja no šejienes.

— Uz kurieni?

— Es nezinu, mister.

Es izvilku dolāru.

— Tātad, kurp viņš devies? — es pārjautāju.

Viņš raudzījās naudaszīmē kārām acīm.

— Vai jūs sauc misters Endersons?

— Jā.

— Viņš man neteica, uz kurieni dodas, bet lūdza jums pateikt, ka tas puisis vēl joprojām ir tur. Viņš teica, ka jūs sapratīšot, par ko ir runa.

— Žēl gan, ka viņš neteica. Mēs ar viņu esam draugi, un man gribētos viņu satikt. - Es izvilku otru dolāru.

— Patiesībā es nezinu, mister.Viņš iesēdās autobusā, kas brauc uz Kīvcstu. Un viņam bija čemodāns.

— Labs ir. Ja tu ieraudzīsi viņu, saki, lai piezvana man.

— Labi, mister.

Ceļā uz mājām es sajutu drausmīgu vientulību. Mani grauza savāda satraukuma tārps, un es nospriedu, ka jāaizbrauc pie Bertas.

Viņa vēl joprojām kārtoja čemodānus.

— Piedod, dārgais, pie manis vēl joprojām drausmīga cllīte.

Un kaut arī Berta centās vienmēr būt augstumos izskata ziņā, dzīvokli viņai parasti valdīja nekārtība, tagad vēl pa pusei atvērtie čemodāni un visur izmētāta veļa un apģērba gabali papildināja šo ainu.

— Noliec pagaidām to visu malā, čabulīt, - sacīju. — Ejam kaut kur vakariņās. Ir svarīga saruna.

Viņa palūkojās manī ar izbrīnu, tad nozuda guļamistabā, bet jau pēc desmit minūtēm, kas viņai varētu būt rekordlaiks, atgriezās izcili ģērbta un safrizējusies.

— Vai kaut kas noticis?

— Jā gan, bet tas nav steidzami. Ejam uz „Chess Louis'*. Tur arī aprunāsimies. Šonakt pārgulēšu pie tevis.

— Es nesaku nē, — un viņa ciešāk piespiedās man klāt. Viņai likās, ka es esmu miljona vērts.

Kad mēs apsēdāmies mazā, nedaudz tumšā restorāniņā un pasūtījām nepieciešamo, es apgaismoju viņu par saviem jaunumiem.

Izdzerot šampanieša glāzi, viņa sacīja:

— Vai nevarētu būt, ka tā ir sagadīšanās?

— Es tā nedomāju. Haibija aizvakar, bet Džimbo vakar. Es taču tev teicu, mazulīt, ka šie (audis ir bīstami.

— Tev, liekas, nekas nedraud?

— Es tā ceru.

— Jo ātrāk tu būsi runājis ar Hemelu, jo ātrāk mēs varēsim aizlaisties no šejienes.

— Pagaidām šis sarunas laiks vēl nav pienācis.

— Kā tā?

— Ir gājusi bojā advokāta sieva un viņa sievas labāka draudzene. Tas nav piemērots moments. Un vispār viņu satikt nemaz nav tik vienkārši, — un es izklāstīju viņai par Paradīzlargo drošības sistēmu.

— Jā, lūk, ko nozīmē būt bagātam! — Berta nopūtās.

— Jā, gan. Tāpēc jānogaida, līdz nosēstas putekļi. Un tad es mēģināšu viņam piezvanīt.

Berta turpināja ēst, es ievēroju krunciņas viņas pierē un sapratu, ka viņa intensīvi domāja. Tad viņa nolika malā dakšiņu un sacīja:

— Un ja nu aizietu uz bērēm?

— Kāda velna pēc es lai būtu Penijas Haibijas bērēs?

— Vai tad viņas vīrs nekad nav griezies darīšanās jūsu aģentūrā?

— Hm, par to varētu padomāt.

— Redzi, ja viņš to ir darījis, tad var izteikt viņam līdzjūtību aģentūras vārdā.

— Bet kāpēc tu uzskati, ka Hcmels arī tur būs?

— Bārt! Ja viņš tur nebūs, tad nebūs, taču, ja viņš atbrauc, tu vari viņam teikt, ka tev viņš jāsatiek svarīgā lietā. Viņš nozīmēs tev laiku. Tad kāpēc neizmēģināt?

Tas viss man nepatika, taču piekritu tam, ka šāda negaidīta tikšanās ir krietni ērtāka, nekā telefona zvans.

— Man nav nc jausmas, kur notiks bēres, — es vēl turpināju vārgi pretoties.

— Dievs, dodi man spēku! — Berta nostenēja. — Velns parāvis! Tu esi detektīvs, vai kas tu esi? Uzzini!

* * *

Glenda Kcrija atrāva skatienu no uz galda izkaisītās korcspodcnces, tad vēsi palūkojās mani, acīmredzot neizjūtot nekādas iekšējas emocijas sakarā ar manu parādīšanos aģentūrā.

— Hello, lūk, arī es. Esmu velnišķīgi noskumis pēc darbiņa. Kas jauns?

— Tev būs jānodarbojas ar to Solliju Gcršenhaimeru. Kad sāksi, rīkojies uzmanīgi. Un jāsāk tieši šodien.

— Beidz jokot!

— Viņi vēlas tieši tevi. Nevaru saprast, kāpēc tas tieši tā. Es gribēju aizsūtīt pie viņiem Ciku, taču viņi sacīja, ka grib tevi.

— Ārkārtīgi glaimojoši. Tas ir pilnīgi dabiski, ka viņi piedāvā mani: esmu izglītots, skaists, ar pieredzi un veikls zēns. Labi, lai tā arī būtu.

Sollijs Gcršenhaimers katru gadu izmantoja Pārnela aģentūras pakalpojumus. Tas bija ļoti bagāts, ekscentrisks cilvēks ar uzmācīgu ideju, proti, viņam likās, ka viņu grib nogalināt. Neviens, pat policijas šefs Te-rels, nevarēja viņu pārliecināt, ka šī viņa iedoma ir absurda. Viņš nespēja nosaukt savu ienaidnieku vārdus, tāpēc neviens viņa izbailes neņēma par pilnu, un vispār valdīja uzskats, ka viņam ir izteikta vajāšanas mānija.

Viņš dzīvoja kā tipisks vientuļnieks, un viņu apsargāja divi miesassargi, kuriem visu laiku bija jābūt modriem, sagaidot uzbrukumu. Kad vienam no miesassargiem pienāca kārta doties atvaļinājumā, mūsu aģentūra kā maiņu sūtīja savu detektīvu. Pagājušajā gadā es to jau darīju, un, lūk, viņi atkal sūtīja pēc manis. Šis darbiņš bija pilnīga nekā nedarīšana. Vakaros vajadzēja staigāt apkārt mājai, blenzt televizorā kopā ar saimnieku, ēst kopā ar viņu visu, ko atnesa Geršenhaimera kalps Džarviss. Vienīgais mīnuss šajā darbiņā bija tas, ka vecais paranoiķis neatbalstīja miesassargu vēlmi iedzert pie kopīgā pusdienu galda, taču izeja tika atrasta: katram bija savi grādīgo dzērienu krājumi.

Šādā veidā dienests turpinājās divas nedēļas, kuru beigās Pamela detektīvs saņēma divus simtus, bet tas mūsu puišiem bija kārdinošs moments.

— Vai tu zini, ka misters Geršenhaimers pārbraucis uz jaunu vietu? — jautāja Glenda.

— Nē, un kur tad šis tagad mit?

— Paradīzlargo. Dzivo tur jau kādus trīs mēnešus.

Lūk, kurp devies slēpties ar visām savām bailēm. Es uzreiz nodomāju, cik gan attālu tas varētu būt no Hcmcla rezidences. Mana dvēsele notrīsēja, atskārstot, ka, strādājot Largo pie Geršenhaimera, man bus lieliska iespēja vērot Hemelu sadzīvi, neizraisot nekādas aizdomas. Likās, ka veiksme pati ieslīdēja manās rokās.

— Labs ir, manu jaukumiņ, — sacīju. — Iešu sagatavoties.

No Fcnijas Bctlijas izdibināju, ka misis Haibijas bēres noliktas uz 10.30. Man bija pietiekoši laika pabūt sēru procesijā un nenokavēt darba sākumu jaunajā vietā.

* * *

Ieradies kapsētā, es sapratu, ka man nav lemts īstenot Bertas ideju un parunāt ar Hemelu turpat uz vietas. Es pieņēmu vajadzīgo sēru izteiksmi, taču veltīgi centos sameklēt rakstnieku pavadītāju pūlī. Bija atnākuši kādi četri simti cilvēki.

Tikai pēc apbedīšanas es ieraudzīju Hemelu. Līdzās viņam atradās Nensija, tērpusies sēru tērpā.

Stumdamies cauri pūlim, es centos, cik nu tas bija iespējams, tuvoties viņiem. Tas, ko es ieraudzīju, mani satrieca. Nensija līdzinājās ēnai: balta kā palags, acis dziļi iegrimušas, trīcošas lūpas un asarām noplūdusi seja.

Brīdis nebija piemērots, lai lūgtu audienci. Nolēmu atiet sānis, taču Nensija noģība, un Hcmcls, satvēris viņu rokās, nesa sievu uz automobili, kas viņus gaidīja.

— Mister Endcrson...

Es apgriezos un ieraudzīju Melu Pālmcru.

— Skumjš notikums, mister Endcrson. Dzīve, jāsaka, vispār ir tāda savāda lieta — pārāk īsa. Tas viss ir ļoti skumji. Baidos, ka tas ietekmējis misteru Hemelu. Par laimi grāmatu viņš ir pabeidzis. — Pālmers sāka izskatīties cerīgāks. - Šī grāmata ir īsts triumfs! labākais, ko viņš radījis'

— Šķiet, patlaban misteru Hemelu vairāk uztrauc misis Hemelas stāvoklis. Viņa ir tik nospiesta.

— Jā, jā... — Kaut gan man likās, ka tas viņu maz interesēja. — Galu galā laiks ir labākais ārsts. Mums noteikti būs jauni draugi.

Ieraudzījis kādu paziņu, viņš paklanījās un pameta mani. Sēras bija tik acīm redzamas, ka tā nevarēja būt uzspēle, pie tāda slēdziena es nonācu, lēni ejot pie sava ,,meiscra“ un domājot par Nensiju. Iespējams, viss bija noticis, viņai neko pilnībā nezinot.

Pienācis pie mašīnas, es apstulbu: pasažiera vietā sēdēja Toms Leps-kis. Galvā viņam bija uz acīm uzbīdīta platmale, starp lūpām — cigarete.

Pirmā doma bija — esmu iekritis, taču vajadzēja savākties. Parasti man tas izdevās. Izspiedis kaut ko tādu, ko varētu saukt par draudzīgu smaidu, es tuvojos ,,mciseram“.

— Hello, Tom.

Viņš pastūma platmali uz pakauša un pamāja.

— Autiņu vajag pieslēgt, — viņš pamācošā tonī noburkšķēja. — Kas tad tevi atdzinis bērēs?

Es apgāju apkārt mašīnai un piesēdos pie stūres.

— Haibiji bija mūsu klienti, — es atbildēju, cenšoties savaldīties. — Pulkvedim ienāca prātā, ka būtu jāizsaka līdzjūtība. Un ko tu šeit dari?

— Tāda neliela novērošana. Pie mums ne īpaši tic šim scenārijam. Tik traki šoferis nebija piedzēries, un tāpēc ir aizdomas...

— Interesanti, kādas?

— Pilnībā galvot nevar, taču, iespējams, tā ir slepkavība. Ir liecinieks: Ērnijs Trešers. Viņš zvēr, ka no sava nama loga redzējis, ka slepkavas automobilis stāvēja ielas otrā galā. Viņš esot vēl brīnījies, kāpēc mašīna tik ilgi stāv uz ielas bez kustības. Tikko misis Haibija iznākusi, automašīna metusies kā traks suns un to notriekusi. Nav izslēgts, ka viņa pat nepaspēja saprast, kas notiek.

Es pamazām sāku nomierināties.

— Kam būtu vajadzīga viņas nāve?

— Tur jau arī ir tas āķis. Katrā ziņā Trešera liecības šajā sakarā ir ļoti noderīgas. Ir vēl divi liecinieki, taču viņu liecības ir pretrunīgas. Starp citu, Trešers ir pat atcerējies mašīnas numuru un var aprakstīt tās izskatu. Mēs jau pārbaudījām. Tā izrādījās zagta, bet pieder kādam На-

rijam Delišam, tiesu reportierim. Mašīna lika izzagta no garāžas dienu pirms šī notikuma. Automašīnu mēs atradām, tai bija iedauzīts priekšējais spārns. Un vēl kāda interesanta detaļa, kuru izstāstīja Trešers: pie stūres bija nēģeris.

„Džons Džonss!" — manā galvā uzplaiksnīja doma, taču mana sejas izteiksme palika nemainīga.

— Cik tālu tad esat?

— Pagaidām turpat. Tikai pavediens, lēnām mēģinām vilkt. Varbūt, ka tiksim uz priekšu, ja dabūsim zināt, kam bija vajadzīga tik burvīgas sievietes, kāda bija Penija Haibija, nāve.

Sajutu mutē nepatīkamu garšu, kas pavada nelabumu. Domāju, es varētu atvērt šī noslēpuma priekškaru un izstāstīt viņam, kurš ir visa šī notikuma vaininieks, taču kādā tad es nokļūtu stāvoklī? Nekādā gadījumā! Man ir jāklusē.

— Kā tu domā, varbūt atriebība? Varbūt kāds Haibija neapmierināts klients? Katram advokātam ir ienaidnieki.

Lepskis tikai paraustīja plecus. Nokratījis cigaretei pelnus, viņš jautāja:

— Un tu, Bārt? Kā atpūties?

— Ja stāstīšu, nenoticēsi. Kaut kāds manas draudzenes bagāts klients aizdeva uz mēnesi jahtu. Vari iedomāties — pavisam par velti.

Lepskis savilka skābu seju.

— Ar sievietēm tev allaž veicies. — Viņš nedaudz paklusēja, tad turpināja:

— Vai par vēl vienu indiāņu puišeli esi dzirdējis?

Izlikos, ka esmu bezgala izbrīnījies.

— Neko nezinu. Kurš tas ir?

— Par Toma Oceolas brāli, viņu sauca Džimbo. Vai atminies zēnu, kuru nošāva kopā ar Pitu?

— Kā tad tas notika?

— Ielika pa galvu un iemeta jūrā. Neviens nekā nav redzējis. — Viņš pētoši nolūkojās manī. — Pilsētā kaut kas notiek sakarā ar šo lietiņu, Bārt. Viss iesākās tajā brīdi, tikko Koldvclss sāka rušināt Poferi lietas. Notikušas viena pēc otras trīs slepkavības: Pits Lcvinskis, divi indiāņu zēni un Penija Haibija. Skaidrs, ka arī viņas gadījumā stipri ož pēc slēp-

kavības. Es uzdodu vienīgo jautājumu: kāda velna pēc šim itālietiem Po-feri vajag tik daudz asiņu?

— Jā, viegli tev nav, — es līdzjūtīgi noteicu un ieskatījos pulkstenī. — Man jābrauc, Tom. Atkal tas darbiņš pie Geršenhaimera. Vai tevi kaut kur pa ceļam aizvest?

— Man pašam ir autiņš, - Lepskis izkāpa no ,,mcisera“. — Ger-šenhaimers? Tas ir tas plānprātiņš, kurš algo miesassargus?

— Tas pats.

— Uz redzi, Bārt. Ja tev būs kādas idejas šo bēru sakarā, pastāsti arī mums. Būsim pateicīgi par jebkādu palīdzību.

Manas jūtas bija dalītas. Taču es sev teicu:

„Bārt, vecais, tagad nav laiks domāt par sirdsapziņu. Ja tu sāksi just līdzi citiem un pārdzīvot viņu grūtības, tev neredzēt miljonu kā savas ausis. Atceries vienmēr tēva sacīto:

PRĀTS IR TAM, KURS TUR SAVU MUTI AIZ ATSLĒGAS!"

Iedarbināju dzinēju un braucu uz Paradīzlargo.

Caurlaides punktā dežūrēja tas pats O’Flagcrtijs. Sasveicinoties ar mani, viņš sacīja:

— Apsveicu ar jauno darbiņu. Esmu jau dzirdējis, ka jāierodas detektīvam no Pārnela. Esmu bezgala priecīgs, ka tas esi tu.

— Kā aizbraukt līdz tā sakārņa savrupnamam?

— Viņa māja ir tieši pretī Hcmela mājai. Man žēl misis Hcmelas, viņa taču zaudējusi labāko draudzeni. Viņa atgriezās no bērēm ļoti smagā noskaņojumā, zini, nācās pat izsaukt dakteri Hiršu, viņš nesen kā atbraucis.

— Jā, — bija mana vienīgā atbilde, bet pats nodomāju, ko gan viņš sacītu, ja uzzinātu, kas par putnu ir Nensija.

— Maik, man jāpasteidzas. Negribu kavēt.

— Saprotu, — viņš pacēla aizsargbarjeru, es braucu garām taisnā ceļā uz Hcmela mājas pusi.

Iepretim savrupnamam bija precīzi izvietoti augsti vārti. Es piezvanīju, un tie atvērās. Aiz tiem stāvēja Karls Smits, viens no miesassargiem, es viņu pazinu no tās reizes, kad tiku strādājis šeit agrāk. Mēs sarokojāmies.

— Prieks tevi redzēt, Bārt.

Viņš bija gara auguma, gaišmatis un nebija no runīgajiem, bet viņa smaidu rotāju liels daudzums vasarasraibumu.

— Biju pārliecināts, ka viņi atsūtīs tevi.

— Un kā mūsu objekts?

— Kā parasti. Tu taču zini, ka ar viņu viegli sadzīvot. Nav nekādu kreņķu. Vai esi jau paēdis?

— Nē, bet ceru pie jums.

— Tu nekļūdies. Brokastis būs tieši pēc desmit minūtēm.

— Un Džārviss arī vēl šeit?

— Protams, kur tad vēl lai šis būtu?

Noliku mašīnu koku paēnā, bet paši devāmies uz kotedžas tipa mājiņu, kura šeit kalpoja dienesta vajadzībām. Aiz tās pletās galvenā rezidence, milzīga, skaista celtne ar kādām sešpadsmit istabām.

— Te tad arī strādājam, — sacīja Karls, norādīdams uz kotedžu. — Patiesību sakot - nekā nedarām. Tāpat vien sēžam ид atpūšamies vai nodarbojamies ar savām lietiņām. Elektroniskā signalizācija Largo teritorijā nepieļauj nepiederīgu personu iekļūšanu šeit. Tas pajoliņš to nezin, citādi mēs sen zaudētu darbu. Un, paldies Dievam, neviens negrasās viņu par to informēt. Viņu neviens neapciemo un pats viņš ari ne ar vienu netiekas. — Viņš iesmējās. — Tu, Bārt, dežūrēsi no pusdienas līdz pusnaktij, bet pēc tam no pusdienlaika līdz pusdienlaikam. Vai esi tā ar mieru?

— Lai notiek.

Mēs iegājām kotedžā. Lejā bija viena liela istaba. Augšā divas guļamistabas un vannas istaba. Dežūrtelpā bija atpūtas krēsli, šūpuļkrēsli, rakstāmgalds un televizors.

— Pietrūkst vienīgi bāra, — es sacīju, pametis vērīgu skatienu visapkārt.

Karls saprata mājienu, piegāja pie rakstāmgalda un no atvilktnes sadabūja skotu viskija pudeli. Tad, piegājis pie bufetes, atvēra mazu ledusskapi.

— Man šķiet, tu atceries, ka par dzeramo jāgādā pašiem? Labs ir, varam iedzert.

Kamēr viņš salēja viskiju, es piegāju pie loga un ieskatījos pāri žogam. Tam pāri varēja saredzēt vienīgi Hcmela savrupnama jumtu.

Geršenhaimcra īpašuma klajumiņā auga milzīgs koks ar kupliem zariem. Ja tiktu augšā šajos zaros, nodomāju, tad gan varētu ielūkoties tieši Hemela savrupnama pagalmā un redzēt pašu māju itin labi.

Piegājis pie galda, saņēmu viskija glāzi no Karla rokām.

„Jā, Bārt, vecīt, - sacīju sev. — Kārtis tevi nepārstāj mīlēt. Atkal tev iekritis dūzis!“

7. nodaļa

Kad bijām iebaudījuši lieliskas brokastis, Karls atstāja mani vienu. Es savukārt iekārtojos koku paēnā, no kurienes brīnišķīgi varēja novērot, gan savrupnamu, gan iebraucamos vārtus.

Doma par Hemelu joprojām nelika mani mierā. Atecrējos Pālmera teikto, ka Hemcls nopelnīs vienpadsmit miljonus pēc tam, kad būs uzrakstījis grāmatu. Viņš jau tāpēc nekļūs nabadzīgāks, ja es pagrābšu no viņa mazu nieciņu. Taču, iespējams, vēl nav īstais laiks sākt darboties, un vajag drusciņ nogaidīt. Un, ja nu viņš mani pasūta pie joda un dod ziņu policijai vai arī izstrādā vēl kādu gluži neparedzētu numuru? Miglaina nojauta sacīja man priekšā, ka šī zivtiņa var arī neaprīt šantāžas āķi.

Apziņā uzpeldēja Bertas tēls, es pat saviebos. Godīgi sakot, bija pat nedaudz nožēlojami, ka es visu viņai tik vienkārši uzticēju. Tagad, saodusi miljonu, viņa neliksies mierā, nepiespiedusi mani kaut ko izdarīt lietas labā.

Saldenās iedomas ietina manu galvu miglā. Es zvērēju sev, ka vairāk nekad nešķiedīšu naudu. Nopirkšu akcijas, melnajām dienām nolikšu naudu bankā, bet dzīvei pietiks ar dividendēm un procentiem. Taču dvēselē kāda balss man nepārtraukti teica, ka šis miljons izkūpēs līdzīgi tiem piecdesmit tūkstošiem, kurus dabūju no Diasa. Naudai bija traka īpašība — tai pie manis nepatika.

Iegrimdams šāda veida pārdomās, nolēmu aplūkot dārzu. Kaut kāds dārznieks ķīnietis būrās ap begonijām. Aiz muguras man palika milzīgs peldbaseins, kuru diezin vai Geršenhaimers izmantoja.

Tālumā parādījās mājzinis Džārviss. Viņš nāca pa celiņu taisni man pretī. Viņa vecīgā seja kļuva gaišāka, mani ieraugot.

— Kāds prieks jūs atkal redzēt pie mums, mister Enderson. Mis Kerija sacīja, ka jūs esot atvaļinājumā, kad griezos pie viņas. Kā atpūtāties?

Ceļā uz kotedžu es izstāstīju viņam par braucienu jahtā un ari par Bertu. Es samuldēju, ka Berta strādā FIB, un viņš klausījās manī ar ieplestām acīm. Kļūdams savos melos gluži vai nevaldāms, sastāstīju viņam, ka Mata Hari, salīdzinot ar Bertu,ir akls kaķēns!

Mēs iekārtojāmies ēnā pie kotedžas, un viņš burtiski apbēra mani ar jautājumiem.

Biju nesen izlasījis vienu no Džeimsa Hedlija Čeiza bestselleriem, tāpēc pārstāstīju viņam romāna saturu, galvenā varoņa dēkas izklāstot kā savas.

— Jā gan, — viņš pieceļoties sacīja. - Jums tāda brīnišķīga dzīve, mister Enderson. Tagad man jāiet. Esmu uzacinājis ciemos misteru Vašingtonu Smitu. Viņš ieradīsies septiņos. Vai jūs nepaēstu kopā ar mums? Misters Nmits ir mistera Hemcla mājzinis. Viņš dažreiz brīvajā laikā atnāk pie manis. Ļoti patīkams cilvēks.

— Ar lielāko pateicību pieņemu priekšlikumu, — es teicu.

— Tad uzklāšu galdu kotedžā. Jums būs patīkamāk savienot to ar savu darbu.

Kad viņš iegāja namā, es piestāju pie lielā koka, kas auga pie iebraucamajiem vārtiem. No ēkas aiz koku lapotnes tie bija saredzami.

Bez pūlēm uzrāpos apakšējos zaros, tad sāku kāpt arvien augstāk, līdz ieraudzīju dārzu, kas ieskāva Hemela rezidenci. Pie mājas stāvēja ,,ferrari“ un ,,fords“, taču nekādu dzīvības pazīmju nemanīju nedz sav-rupnama apkārtnē, nedz mājā pašā. Viss likās pilnīgi izmiris.

19.00 Džārviss kopā ar Hemcla mājzini ieradās kotedžā. Misters Smits kļuva smaidīgs, spiežot man roku.

— Mister Enderson, mēs taču esam jau kādreiz tikušies.

— Tiesa gan. Priecājos jūs redzēt, mister Smit.

Nedaudz iedzēris un nomēģinājis bifšteku ,,čiles“ mērcē, es izteicu Smitam nožēlu sakarā ar misis Haibijas traģisko bojāeju. Izstāstīju, ka biju kapsētā un redzēju misis Hemclas ģīboni.

Smits kādu laiciņu gremoja, tad sacīja:

— Liekas, ka viņa jau nedaudz atkopusies. Misis Haibija tomēr bija viņas tuva draudzene.

— Un kā klājas misteram Hemelam? Vai zināt, esmu iekļuvis viņa pēdējā romānā?

Smits nopūtās.

— Misters Hcmels izraisa manī bažas. Kalpoju pie viņa jau piecpadsmit gadus, un man jāsaka, ka viņš nav atradis laimi ģimenes dzīvē. Precības ar misis Gloriju bija kļūda. Šķiršanos viņš smagi pārdzīvoja. Biju iedomājies, ka viss nokārtosies otrajā laulībā ar misis Ncnsiju. Es neesmu sastapis labāku sievieti, taču misters Hcmels atkal ir nelaimīgs, bet iemeslu es nesaprotu.

To iemeslu es tiešām varētu viņam nosaukt, atceroties Glorijas vārdus par to, ka rakstīt par seksu un būt seksuālam vīrietim nav viens un tas pats.

— Sakiet, vai misters Hemels ar tām grāmatām labi nopelna?

— Protams. Bet vēl vairāk dabū par scenārijiem. Rītdien viņš dodas uz Holivudu, parakstīt jaunu kontraktu, — Smits teica. — Šī filma padarīs viņu stāvus bagātu. Misters Hemels vispār ir ļoti devīgs cilvēks. Katru reizi, kad izlaiž, viņa filmu, viņš dāvina mums ar sievu ļoti vērtīgas dāvanas.

— Un kā ar citām mājkalpotājām? Tām arī tiek dāvanas?

— Vairāk viņam nav neviena. Neraugoties uz bagātību, misters Hl-mels sadzīvē ir ļoti pieticīgs un mīl dzīvot vienkārši. Pieņemšanas pie mums ir liels retums, bet, ja arī notiek, tiek algota kalpotāja. Diezin vai mēs abi ar sievu tiktu galā.

— Vai misis Hemela ari brauks ar vīru uz Holivudu? Viņai būtu lietderīgi nedaudz izklīdināt savu nomāktību.

Viņš pašūpoja galvu.

— Nē, misis Hemela nebrauks, viņš arī būs prom tikai kādas trīs četras dienas.

Džārviss, kuram visa šī saruna likās šķietam neinteresanta, pēkšņi pa vaicāja:

— Mister Enderson, pastāstiet mums par diviem nogalinātajiem indiāņu zēniem. Mēs jau maz ko zinām, bet jums droši vien ir kāda šī notikuma versija.

— Nav absolūti nekādas. Pat policijā nekā sakarīga nezin.

Džārviss atcerējās, ka viņam jāsagatavo saimnieks miegam. Viņš aizgāja, atstājis mūs divatā.

Es daudzko izdibināju no Smita. Viņš apstiprināja to, ko teica Glorija: Hcmels bija impotents. Viņš aizbrauc uz vairākām dienām, atstājot Nensiju vienu. Tas deva man vajadzīgo laiku un atbrīvoja rokas. Diena nebija pavadīta veltīgi.

Drīzumā Smits aizgāja, bet es atkal nodevos sapņiem par miljonu. No šī stāvokļa attapos, kad ieraudzīju Kārlu.

— Kā sviežas ar darbu? Nav taču pārāk grūti?

— It nemaz. Bija lieliskas pusdienas. Labāks darbs nemēdz būt!

Taisījos uz gulētiešanu, bet tieši tajā brīdī piezvanīja Berta.

— Bārt! — viņas balss kā veseris allaž sita uz. bungādiņām.

— Hello, draiskulī!, — tik vien paspēju izteikt.

— Nu, kā sastāv ar to?

— Ar ko, ar to? — kaut gan, protams, es visu sapratu.

Otrā galā nošņācās, un es nospriedu, ka Bertu varētu apskaust pat tvaika lokomotīve.

— Kas ar tevi notiek? Tu esi viņu redzējis?

— Cabulīt, nomierinies... viņš aizbrauc... uz Holivudu. Es visu atceros... nesatraucies pārlieku.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Ko tu veltīgi rausties? Pēc dienām trim četrām.

— Es pametu dzīvokli un jau pārdevu mēbeles, mīļais, forsē notikumus tiklīdz šis atgriežas.

— Tu? Pārdevi? Kāpēc tu to darīji?

— Kāda suņa pēc man vajag šo te žurkubūdu, ja mums ir miljons?

Es ar pūlēm novaldīju vaidu.

— Labi, neuztraucies, būs jau labi. Pagaidi dažas dienas. Es visu nokārtošu.

— Mīļais, es par tevi nemaz, nešaubos, — un viņa nolika klausuli.

* * *

Dažas minutes pirms punsnakts es ierados Largo, lai uzsāktu nakts dežūru. Apstājies pie caurlaides punkta, es pārmiju dažas frāzes ar Mai-ku O’Flagertiju, kuram bija laiks nodot maiņu. Runājām par visu ko, līdz novirzīju viņu uz sarunu par Hemelu pāri.

— Kā šodien jūtas misis Hcmela? - vaicāju, pasniedzot viņam cigareti.

— Šodien atkal nāca ārsts. Misters Hemels aizbrauca agri no rīta, dzirdēju, ka viņš dodoties uz Holivudu... Kaut kas saistībā ar filmas uzņemšanu.

Tieši to man bija nepieciešams izdibināt. Tātad, Hemels ir pacēlis enkuru, Karls gaidīja maiņu, bet Džārviss atstāja man veselu sendviču kalnu.

— Manā atvilktnē ir viskija pudele, — Karls teica.

Kad viņš aizgāja, es apriju visas sviestmaizes, nedaudz iedzēru un gāju pie koka, kas auga pie iebraucamajiem vārtiem. Uzrāpos lajā un sāku ļoti vērīgi novērot Hemela māju.

Sabijis tādā kārtā kādas divdesmit trīsdesmit minūtes, atgriezos kotedžā un likos uz auss, jo galu galā, nekā īpaša ieraudzīt nevarēja.

8.00 parādījās Džārviss ar kafiju un maizītēm, bija arī cīsiņi un vārītas olas. Kamēr es ēdu, viņš izklaidēja mani ar sarunām. Viņš pavēstīja, ka manas dežūras laikā nākamajā dienā atkal aicināšot pusdienās Vašingtonu Smitu.

Nekādu iebildumu man nebija.

Karls nomainīja mani pusdienlaikā. Es izpeldējos un braucu mājās, tad likos gulēt.

Pamodos 18.00, devos uz bāru. Ieraušoties ,,meiserā“, man burtiski virsū uzgrūdās Glorija Korta.

— Hello, — izsaucos.

Viņa palika kā zemē iemieta un ļoti vērīgi nolūkojās manī.

— Hello, no kurienes jūs nokritāt?

— Taisos vakariņot. Vai jums nekas nebūtu pret manu sabiedrību? Nevaru paciest ēšanu vienatnē.

Viņa ātri apmeta mašīnai slaidu loku un iespurdza tajā.

— Kurp braucam?

— Varbūt uzcienāt jūs ar jūras veltēm?

— Nē, es dodu priekšroku gaļai. Netālu ir restorāniņš ,,HuP‘. Vai esat tur bijis?

Jā, gluži kā Berta. Šī restorāna cenas varēja satricināt par Šauda Arābijas prinča labklājību.

— Es tādu nemaz nezinu, — es cieti noprotestēju. — Bet šeit netālu ir vietiņa, kur baro ar lielisku bifšteku.

— Labs ir. Braucam, — viņa ērtāk iekārtojās sēdeklī man blakus un uzlika savu roku uz mana ceļgala. — Laba mašīna.

Es maigi noņēmu viņas roku.

— Ne tagad un ne šeit, dārgumiņ... visam savs laiks.

Kad iegājām restorānā un pasūtījām bifštekus, viņa iekārtojās krēslā tādā veidā, ka viņas krūtis likās gandrīz laužamies laukā no kleitas izgriezuma.

— Kur tad visu šo laiku bijāt pazudis, manu skaistulīt? — viņa jautāja. — Pēc „Alameda" neesmu jūs vairāk redzējusi.

— Biju uz neilgu laiku izbraucis. Jūs vēl uzstājaties „Alamedā"?

— Vienīgi sestdienās.

— Un kā klājas Diasam?

— Piedodiet, esmu aizmirsusi jūsu vārdu?

— Bārts Endersons.

— Tad lūk, Bārt, turieties tālāk no šī Diasa.

Šādā veidā es ieguvu vēl vienu padomu būt piesardzīgam.

— Jā, vai zināt, mani jau agrāk par to ir brīdinājuši.

— Un es jums to saku atkal un vēlreiz atkārtoju: turieties no viņa labā atstatumā.

Atnesa bifštekus, un mēs sākām ieturēt maltīti.

— Ja jau viņš ir tik bīstams, tad kāpēc jūs turaties viņam līdzās?

— Pati nespēju saprast. Mana nelaime ir tā, ka es ātri iemīlos. Sākumā Hemelā, pēc tam Diasā. Ak, ja es jums sāktu stāstīt par visiem vīriešiem, kuros biju iemīlējusies, tad pat visas nakts nepieliktu.

— Viss skaidrs, — sacīju. — Kā garšo?

— Brīnišķīgi. — Viņa joprojām turpināja ēst, šo procedūru beidzot ar banāniem un ķiršiem.

Kad viss pasūtītais bija apēsts, viņa atbīdīja sevi kopā ar krēslu no galda un piecēlās.

— Ejam. Tevi šodien gaida darbiņš, un kāds vēl, — viņa sacīja, pārgājusi uz ,,tu“, — lieku galvu ķīlā, ka vēlāk tu gribēsi šo nakti aprakstīt dienasgrāmatā. Protams, ja tev tāda vispār ir.

— Man nav dienasgrāmatas, — es iebildu, apmaksājot rēķinu.

— Tādā gadījumā pēdējais laiks, lai tev tāda būtu, un tas būtu pirmais ieraksts. Saku tev, draudziņ, tu noteikti to sāksi darīt.

Paņēmusi mani zem rokas, viņa itin sparīgi vilka mani laukā no restorāna.

*

* *

Mani pamodināja telefona zvans. Ar grūtībām atvēru acis un palūkojos pulkstenī, kas bija uz naktsskapīša pie gultas. Bija 10.15.

Glorija lamādamās pieslējās un kaila sēdēja, nokārusi kājas uz grīdas. Zvanīja, protams, Berta. Es biju pilnīgi pārliecināts.

— Neuztraucies velti, — sacīju. — Mēs neesam mājās.

Aicināt Gloriju pie sevis mājās bija visai riskanti, taču viņa vakardien tik gudri lika lietā savu seksuālo arsenālu, ka tik vājam vīrietim, kāds biju es, nebija nekādu izredžu tam pretoties. Un es nenožēloju.

Esmu gulējis ar daudzām jaukām lellītēm, taču ar Gloriju to visu nevarēja salīdzināt. Gultā viņa bija neatkārtojama.

Vēl pēc vairākiem zvana signāliem telefons, par laimi, apklusa.

— Nu, — Glorija sacīja, man uzsmaidot. — So nakti es atcerēšos ilgi, un man nebūtu pretī vēlreiz to atkārtot.

Es pamāju ar galvu, izrādot piekrišanu.

— Es uzvārīšu kafiju. — Viņa izlēca no gultas un kaila aizskrēja uz virtuvi.

Viņas mugurpuses ,,cksterjers“ izsauca manī jaunu miesaskāres viļņa uzplūdu.

Drīzumā viņa parādījās, rokās bija kafija. Pēc divām tasītēm sajutu, ka galva kļuvusi skaidrāka un ka laiks izmest makšķeres.

— Dārgumiņ, — teicu. — Pastāsti labi aši kaut ko nedaudz par to Diasu. Nesaprotu, kāpēc viņš tevi vairs neinteresē?

— Redzi, kā ir, Alfonso ir bīstamāks par klaburčūsku. Esmu līdz nāvei nobijusies.

— Galu galā, kas jums tur ,,Alamedā“ notiek?

— Viņam uz cilvēku nospļauties. Ja viņam kāds nepatīk, tad tam pienāk ātrs gals.

— Piemēram, vecajam Pilam?

— Un vēl divi puišeļi. Bet vispār es klusēju: nevēlos pati sev tādas beigas.

— На, kurš gan kaut ko tādu vēlētos? Un tomēr, kas tur pie jums tā īsti notiek?

— Tur kāds tiek slēpts. Viņš tiem atvēlējis augšstāvu.

— Kas tie tādi ir?

— Es to nezinu un vispār negribu zināt. Bārt, es gribu tikt prom no šejienes, visa šī nolādētā pilsēta man ir līdz rīklei. Gribu laisties uz Fris-ko. Tur kāds puisis grib mani ņemt kā partneri savā numurā, taču tam nepieciešama nauda.

— Ak, dārgumiņ, tā ir vajadzīga visiem. Skaties vien, ka neiepinies atkal kādos mēslos.

— Nē, nē, šis nav tāds. Bārt, lūdzu aizdod man desmit tūkstošus dolāru.

Es gandrīz vai sastingu un tā arī blenzu viņā.

— Mīļumiņ, man kaut kas ar ausīm nav kārtībā? Vai man izlikās vai kā, liekas, tu kaut ko teici par desmit dolāriem?

— Tu labi saprati, neāksties, pats labi zini, ko es prasīju.

— Desmit tūkstošus! Ak, debess! Atjēdzies taču! Man nav pat divu tūkstošu.

— Nemelo nu. — Viņas seja saspringa. — Es zinu, ka Alfonso aizbāza tev muti ar piecdesmit tūkstošiem. Aiz durvīm visu dzirdēju. Man vajag tikai desmit tūkstošus, pretējā gadījumā...

Es pēkšņi sajutu, ka esmu pilnīgi izģērbts. Eksotiskā atmosfēra pagaisa kā nebijusi. Izlēcu no gultas un devos uz dušu.

Skūdamies nepārstāju domāt par notiekošo. Ja Glorijas tipa sieviete apgalvo, ka PRETĒJĀ GADĪJUMĀ... tas nozīmē, ka ar viņu jābūt maksimāli piesardzīgam.

Kad atgriezos guļamistabā, Glorija bija apģērbusies. Viņa stāvēja pie loga ar muguru pret mani un smēķēja cigareti, pa brīdim laižot dūmu gredzenus.

Apģērbos un piegāju pie rakstāmgalda, kur atvilktnē glabājās mans policista „speciālais".

Maksts bija vietā, taču pistoles nebija...

Glorija pagriezās un pacēla labo roku. Melna tērauda stobrs bija vērsts pret manām krūtīm.

— Paklau, Bārt. — Balss skanēja piesmakuši, bet acis lūkojās manī pētoši.

— Izskatās, mazulīt, ka tu grasies mani nogalināt.

— Es vienkārši sašaušu tavu kāju, ja tu neiedosi man naudu. Tu esi izmānījis no Alfonso piecdesmit tūkstošus, — viņa turpināja. — Tagad man vajag no tevis desmit tūkstošus.

Man atlika dziļi nopūsties.

— Esi prātīga un nomierinies. Es labprāt iedotu tev to naudu, bet man patiešām viņas nav, saproti? Es to notērēju.

— Beidz muldēt tukšu. Neviens normāls cilvēks nevar iztērēt tādu summu vienā mēnesī.

— Es tev piekritu, tā ir, neviens normāls tik tiešām... izņemot mani. Man uz tēriņiem ir īpašs talants. Un ir vēl otrs talants — vienmēr man trāpās dārgas lellītes. Visu savu guvumu esmu notērējis četru nedēļu ceļojumā. Kā tad tu esi iedomājusies, no kurienes man šis iedegums? Varbūt no dirnēšanas ogļu šahtā?

— Tās ir tavas problēmas, Bārt, tas mani neskar. Man vajadzīga nauda. — Viņa nolaida revolveri. — Tas nevar būt, ka tu esi visu nolaidis, velns zina kur!

Taču viņas balss tagad jau skanēja izmisusi. Sapratu, ka sliktākais jau aiz muguras.

— Tas tik tiešām ir tā. Varu to tev pierādīt, ja netici.. Aizejam uz banku, tad pati dabūsi zināt.

— Apklusti! — viņa iemeta revolveri gultā un atkal uzgrieza man muguru.

Es pielēcu no krēsla, satvēru revolveri un iebāzu to kabatā.

Viņa asi apgriezās.

— Saki, ko man iesākt? Fredijs mani neņems, ja nciemakšāšu savu daļu. Bārt, vai tad tiešām nevari palīdzēt un izraut no kādas elles šos ,,zaļos“?

— Mīļumiņ, esi nu pieticīgāka. Labāk parunāsim, ko mēs varētu vispār iesākt. Vai tu neesi sev vaicājusi, kāpēc gan Diass tik viegli šķīrās no piecdesmit tūkstošiem dolāru?

— Neienāca prātā. Kāpēc?

— Tāpēc, ka es sakustināju tādu tārpu bundžu, ka viņam nekas cits neatlika, kā vien maksāt ragā, lai es klusētu.

— Kas tie par tārpiem?

— Tas nav tas, kas tev būtu jāzin. Tam ir sakars ar to puisi, kuru slēpj Diass.

— Tu domā tos abus, gan vīrieti, gan sievieti?

— Kas par sievieti?

— Tur ar viņu ir arī sieviete. Esmu dzirdējusi, kā viņi sarunājas.

Atmiņā uzpeldēja divas gultas pirātu salā un sieviešu piederumi uz

tualetes galdiņa. Es iedomājos, ka tos izmantoja Nensija, kad apciemoja Poferi. Tagad lietiņa izrādījās vēl vairāk sapiņķerēta.

— Tu tiešām esi pārliecināta, ka ar viņu ir sieviete?

— Absolūti! Dzirdi, kas viņš tāds ir? Ko tu tā satraucies?

— Nemēģini to izdibināt. Vai tu gribi dabūt tos desmit tūkstošus un brauki uz Frisko? Apsolu, ka tu viņus dabūsi!

— Tu mani galīgi muļķo?

— It nemaz. Tu tos vari nopelnīt.

— Kādā veidā?

— Man vajag zināt, kas notiek Diasa bārā. Tev jāicvāc informācija par šo vīrieti un to sievieti, pēc tam paziņosi man.

Viņa saausījās.

— Vai tu mani uzskati par galīgu idioti? Man nav vēlēšanās nosprāgt kā Pitam vai tiem diviem zeņķiem.

— Nomierinies! Tev būs jānovieto Diasa kantorī tikai tāda sīka vabolīte, saprati? Tas ir mikrofons, es tev līdzi iedošu arī magnetofonu, un viss tiks lieliski ierakstīts. Dārgumiņ, nekādu problēmu. Tavs uzdevums būs vienīgi nomainīt kaseti, ja vecā būs beigusies. Tu man atdod ierakstu, es tev pēc nedēļas dodu desmit tūkstošus dolāru. Jaunus, zaļus un skanīgi čaukstošus. Nu, sitam saujā?

— Nesaprotu, kur tu dabūsi desmit tūkstošus dolāru? Teici taču, ka esi bez naudas, - Glorija vaicāja ar neuzticību balsi.

Es pašapmierināti smaidīju.

— Es teicu, ka man pašlaik nav šīs naudas, dārgumiņ. Bet pēc nedēļas tā man būs. Daļu naudas, ko man iedeva Diass, esmu ieguldījis akcijās, tās ir uz pusēm ar vienu manu draugu, un tās dos piecpadsmit tūkstošu dolāru, bet maksāja tikai piecus. Desmit tūkstoši tev un pieci tūkstoši man.

Es apmēram nojautu, ka viņu visu mūžu vīrieši ir muļķojuši un ka viņa pārāk uzticējās tukšām pļāpām. Berta bija cita kaluma. Tā izlietu man uz galvas alus pudeli par kaut ko tādu, taču Glorija šajā ziņā atjautībā sacensties nevarēja.

Es vēroju, kā Glorija iegrima intensīvās pārdomās, un nolēmu viņu netraucēt. — Vai varu būt pārliecināta, ka tu nedomā izspēlēt ar mani stulbu joku?

— Esmu gatavs zvērēt pie tēva kapa.

Viņa nolūkojās manī aizdomu pilnām acīm.

— Kā tad es lai zinu, vai tavs tēvs ir miris vai dzīvs?

— Nē, tu tiešām esi vienreizēja sieviete! Zvani uz debesīm. Viņi tev tur pateiks...

Viņa vēl kādu sekundi pārlika galvā visu dzirdēto, taču beigās naudas kāre ņēma virsroku pār piesardzību un saprātīgumu.

— Labi, es esmu ar mieru to izdarīt, bet ja nu tu piešmauksi un neiedosi naudu... tad piesargies!

* * *

Vašingtons Smits atkal ieradās pie mums, šoreiz lenča reizē. Hemels viņam bija piezvanījis un sacījis, ka pārradīsies vakarā. Saslimis filmas direktors, tāpēc tikšanās uz nedēļu liek atlikta.

— Un kā klājas misis Hemclai? - es pavaicāju.

— Jau krietni vien labāk. Viņa aizbrauca drīz pēc vīra. Droši vien devās izpriecas braucienā ar jahtu. Jā, saule un jūra ir vislabākie dziednieki.

Kad bijām jau gandrīz beiguši lenču, atskanēja dobja motora rūkoņa. Smits tūdaļ piecēlās.

— Varētu būt, ka atgriezusies misis Hemela, — viņš teica. — Man droši vien jāiet.

— Vai nu uzreiz jāiet, mister Smit? — kaprīzi kā bērns ierunājās Džārviss. — Es vēl gribu jums piedāvāt sieru. Tas taču ir ,,Stiltons“, es to speciāli jums sameklēju.

Smits it kā šaubījās, taču tad atkal apsēdās.

— „Stiltons", cik tas ir brīnišķīgi!

Es pabīdīju krēslu.

— Pagaidām paldies, es nedaudz aiziešu, paraudzīšu apkārtni, drīz būšu atpakaļ, — ieminējos un pamāju Džārvisam, ejot pa celiņu pie vārtiem.

Tikko kotedža vairs nebija manāma aiz kokiem, es sāku skriet un, nokļuvis pie nolūkotā koka, veikli uzrāpos tajā.

Hcmcla mājas priekšā otrpus žogam stāvēja „ferrari", kura priekšējās durtiņas bija atvērtas.

Pēc minūtēm piecām parādījās Ncnsija. Viņai mugurā bija tumši zils svīteris, platas bikses un ķiršu krāsas basenes. Matus apvija sarkana šalle, bet milzīgās melnās brilles nosedza pusi sejas.

Viņa iesēdās mašīnā un piebrauca pie vārtiem, kuri automātiski atvērās.

Es nokāpu no koka un čāpoju uz kotedžu. Smits vaicājoši nolūkojās manī, kad ieņēmu ierasto vietu pie galda.

=- Viņa aizbrauca, — sacīju. — Droši vien kaut ko aizmirsa.

— Jā gan, dāmas parasti piemirst dažādus sīkumus. Es atstāju viņai zīmīti, ka misters Hemels solās atgriezties ap septiņiem vakarā. Viņa nevarēja to neieraudzīt.

Smits aizgāja pēc 15.00. Džārviss devās nedaudz atlaisties, es novietojos ēnā un arī iemigu.

Ap 19.00, kamēr Džārviss noņēmās ap ēdamajiem, es atkal ierāpos savā novērošanas postenī.

„Ferrari" uz vietas nebija. Pēc dažām minūtēm piebrauca taksometrs, no kura izkāpa Hemels.

Viņš samaksāja šoferim, izņēma atslēgu, atslēdza vārtus un gāja pa celiņu, tā arī neaizslēdzis vārtus.

Sāku gudrot, kur gan pašlaik varētu būt Ncnsija. Viņas nebija mājās jau sešas stundas.

Pametu koku un atkal devos uz kotedžu.

— Redziet, cik jauki, mister Endcrson. Es jau taisījos jūs meklēt, — sacīja Džārviss. — Esmu pārliecināts, ka pusdienas jums patiks.

Sudraba traukā bija brīnišķīgs lasis dažādu augu mērcē.

— C), šāds ēdiens u/dzen apetīti, mister Džārvis, īpaši tik ļoti darbā nogurušiem diviem vīriem, — mēģināju neveikli jokot, apsēžoties pie galda.

— Manuprāt, zivīm piemērots būtu šampanietis, — viņš turpināja. — Ieliku pudeli ledū.

„Neko teikt, — es nospriedu, — man ari nekas nebūtu iebilstams pret tādu dzīvi!"

Pulksteis rādīja jau pāri 8.00, mēs mierīgi sūcām kafiju ar brendiju, kad izdzirdējām šāviena troksni.

Es pieslējos kājās, vienlaicīgi noliekot tasi uz galda. Šāviens bija atskanējis no Hemela rančo, tur nebija nekādu šaubu. Džārviss stāvēja ar vaļēju muti neko nesaprotot, es drāzos uz vārtiem un tālāk uz Hemela māju. Atgrūdu neaizslēgtos vārtiņus un, nokļuvis līdz parādes durvīm, ieraudzīju Smitu. Viņu kratīja drudzis, acis bija izvclbtas, seja kļuva svina pelēka.

— Ak, mister Enderson...

— Mierīgi, — sacīju, saķerot viņa piedurkni.

— Tur., misters Hemels... viņš ir kabinetā, — tik tikko izdvesa Smils, un viņa kājas kļuva ļenganas.

Pavisam drīz es jau drāzos vēja ātrumā plašajā vestibilā. Gandrīz uzskrēju virsū pilnīgai, vecai nēģerietei, kura sēdēja krēslā un, aizsegusi seju ar priekšautu, izdvesa bēdu skaņas.

Nokļuvu līdz Hemela kabinetam. Durvis bija līdz. galam vaļā. Man nāsīs iesitās pulvera dūmu smaka...

Manā priekšā bija rakstāmgalds, pie kura sēdēja Hemels. Nekustīgais skatiens bija vērsts kaut kur augšup.

Asinis mazā straumītē tecēja pa labo vaigu no neliela caurumiņa deniņos.

Es biju patiesi satriekts, ilgi nekustigi stāvēju, veroties nelaiķī ar vienu vienīgu domu — mans miljons ir izkūpējis gaisā.

Visbeidzot es pārvarēju sastingumu, iegāju dziļāk istabā un nonācu līdz rakstāmgaldam.

Uz grīdas pie krēsla mētājās ,,bcreta“. Istabā darbojās kondicionieris, taču logi bija noslēgti. Hemelam priekšā bija rakstāmmašīna, un no tās rēgojās papīra lapa.

Es pieliecos un izlasīju:

„VAI IR VĒRTS TURPINĀT, JA NEVARI BŪT LAIMĪGS AR SIEVIETI. ESMU PĀRBAUDĪJIS SEVI DIVĀS LAULĪBĀS. VAI IR VĒRTS TURPINĀT?"

Es atgāju malā un uzmetu acis nelaiķim.

— Nelaimīgais, — es nomurmināju.

— Mister Enderson...

Es apgriezos. Durvju ailē stāvēja Smits, vēcinot rokas.

— Viņš ir miris, — sacīju. — Neko ar rokām neaiztikt. Kur ir misis Hemela?

— Miris?.. Bet, nē, nē... mister Enderson... viņš bija tik labs pret visiem...

— Saņemiet sevi rokās. Mister Smit? - es nogārdzu. - Kur ir misis Hemela?

— Nezinu. Nav vēl atgriezusies.

Un te pēkšņi kā zibens spēriens: ja Ncnsija ieraudzīs mani, cilvēku, kurš no viņas izkrāpa piecdesmit tūkstošus dolāru, plus vēl pašnāvības vēsts, viņas uzvedība var kļūt neaprēķināma. Viņa var iepīt mani tajā šantāžas lietā. Nolēmu, ka jāpazūd prom no acīm.

Es momentā izskrēju no savrupnama un devos uz kotedžu, kur mani jau gaidīja Džārviss. Viņa lielajās, tumšajās acīs bija sastindzis mēms jautājums.

īsumā pavēstīju viņam, ka misters Hemels izdarījis pašnāvību. Par notikušo vispirms jāpaziņo Pālmeram, un tikai tad policijai.

— Vai jums ir telefonu grāmata? — jautāju.

Tā tika tūdaļ atnesta, un es, atradis Pālmera mājas numuru, piezvanīju.

— Kas jums lēcies, mister Enderson? — viņš apvaicājās, paceļot klausuli. — Man ir viesi.

— Tikko nošāvies Ross Hemels. Misis Hemela nav mājās. Rakstāmmašīnā ii ļoti interesants papīrs ar pirmsnāves tekstu. Domāju, ka prese to zīšļās veselu gadu kā saldu ledeni, — es ātri runāju. — Visu nepieciešamo esmu jums paziņojis, bet policijai, lūdzu, zvaniet pats.

— Tas ir neticami... — viņš nočukstēja.

— Atbrauciet un paskatieties pats, — un es nekavējoties noliku klausuli.

Ejot laukā no kotedžas, izdzirdēju ,,ferrari“ raksturīgo rūkoņu. Tātad, vajadzēja atgriezties Nensijai. Es pagājos pa celiņu un atkal uzrāpos kokā, no kura ieraudzīju Nensiju izkāpjam no mašīnas.

Viņa vienā mierā gāja uz ieejas durvīm. Es būtu daudz atdevis, lai ieraudzītu viņas reakciju brīdī, kad Smits viņai paziņo notikušo. Taču bija jau tumšs, un viņa ātri nozuda manam skatienam.

Vai viņa viru mīlēja, vai ari tikai devās laulībā, lai sajauktu pēdas itāļu policijai? Un pēkšņi man šķita, ka viens kā ar mietu būtu iebelzis pa pieri — pēc šīs idiotiskās pašnāvības visa milzīgā mantība, visa bagātība, ieskaitot tiesības izdot viņa darbus, ekranizēt romānus Holivudā, kļūst Nensijas īpašums. Kā atraitne viņa tagad kļūst neaprakstāmi bagāta...

Mana, apziņa drudžaini izvērtēja situāciju un tādā kārtā pārslēdzās uz Pofcri. Lū Koldvelss apgalvoja, ka Poferi ieradies štatos, lai sadabūtu naudu savai teroristiskajai organizācijai. Ncnsija bija viņa sieva, tagad viņai paveras ceļš uz visu Hemela mantojumu, un var uzskatīt, ka „Sarkano brigāžu" finansēšana atrisināta.

Es beidzu savu analīzi, nokāpu no koka un devos uz kotedžu. Iz-dzirdis telefona zvanu, nocēlu klausuli.

— Vai misters Endersons? — izdzirdēju Džārvisa balsi. — Misters Geršenhaimers dzirdēja šāvienu. Viņš ir ārkārtīgi satraukts. Es viņam izstāstīju par šo nelaimes gadījumu, bet viņš man netic. Viņš domā, ka teritorijā iekļuvis slepkava. Esiet tik laipns, pavērojiet uzmanīgāk vārtus, žogu un vispār visu apkārtni.

— Tiks darīts, — lietišķi atbildēju. — Nomieriniet saimnieku, šeit nevienam iekļūt neizdosies.

— Paldies, mister Endcrson. Ceru, ka tas viņu nomierinās.

Es devos pie vārtiem un sāku gaidīt. Pēc piecpadsmit minūtēm ārpusē piestāja Pālmera „kadilaks", un es ieraudzīju, kā viņš caur atvērtajiem vārtiem dodas uz mājas pusi.

Ap 23.00 ieradās policijas auto, no kura izsvempās Toms Lcpskis un Maksis Jakobi. Iznācu vārtu priekšpusē un devos uz viņu pusi.

Lepskis pirmais mani ieraudzīja.

— Kādu putru esat šeit ievārījuši?

Es viņam īsumā pārstāstīju notikušo, taču likās, tas viņu neapmierināja.

— Un kāpēc tad tu, Bārt, mums pats nepiezvanīji?

— Tāpēc, ka tas ir Pālmera darbs, - mierīgi atbildēju. - Man šeit ir cita misija... Starp citu, rakstāmmašīnā ir ļoti interesants teksts.

— Kas tad tur ir?

— Tur ir tas, ka Hemels, varētu tā izteikties, bija impotents, Tom. Tā ir īsta sensācija, un prese kaut ko tādu gar degunu nelaidīs. Pazīstams bestselleru autors, pie kam pornofrāfisko, un te pēkšņi... IMPOTENTS!

— Tu esi tur bijis?

— Es atradu viņu mirušu pie rakstāmgalda.

Lcpska acis kļuva šauras.

— Vai tu kaut ko aiztiki?

— Beidz uzdot muļķīgus jautājumus, ieej mājā, un pats visu redzēsi. Misis Hemcla atgriezās pirms pusstundas.

— Labi. Jā, Bārt, vēlāk man ar tevi vēl vajadzēs aprunāties. Taisni brīnums, tu allaž atrodies tur, kur ir viskarstāk, — un viņi ar Jakobi pazuda aiz vārtiem.

Tieši pēc pusnakts Karls atnāca nomainīt.

— Ir nu gan mums te visādi brīnumi. Maiks O’Flagcrtijs man visu pastāstīja. Kā mūsu acuraugs?

— Pats saproti, bailēm lielas acis. Izrādās, esot dzirdējis šāvienu.

Karls nostenēja.

— Ak, tu posts, liekas, ka naktī nevarēšu aci pievērt.

— Rādās, ka jābrauc mājās, — es teicu. — Labs ir, līdz rītam. Ja pogainajiem mani ievajagās, saki, ka esmu mājās.

— Kāda joda pēc viņiem tevi vajadzēs?

— Mīļais, vai tad tu nepazīsti policiju?

Viņš pavadīja mani uz mašīnu, un mēs šķīrāmies.

Pirmais, ko es izdarīju, nokļuvis mājās un kārtīgi pieslēdzis durvis, uztaisīju sev dubulto viskiju. Noliku glāzi sev blakus un iegrimu šūpuļkrēslā.

Bija 0.30. Kā būtu, ja es piezvanītu Bertai un izpļāpātu šo jaunumu? Pēdējā muļķība! Es labi sapratu, ja viņa uzzinās, ka mūsu miljons izkūpējis skurstenī, viņa mani pasūtīs pie velna.

Tieši tobrīd telefons atdzīvojās. Tā noteikti ir Berta?! Pacēlis klausuli, sacīju:

— Hallo! Lūdzu, runājiet!

— Vai misters Endersons?

Es saspringu. Tā bija Džoja balss.

— Vai tas esi tu, Džoj?

— Jā, mister Endcrson.

— Tu zini, es gribēju tev izsacīt visdziļāko līdzjūtību sakarā ar Dž.im-bo bojāeju, taču tu kaut kur nozudi... No kurienes tu zvani?

— Mister Endcrson, tas cilvēks šodien pameta „Alameda Bar“. Es mēģināju jums to paziņot, taču neviens necēla klausuli, laikam nebijāt mājās.

— Vai tu runā par cilvēku, kurš tur visu šo laiku slēpās?

— Jā, mister Enderson. Es redzēju, kā viņš iznāca. Tas notika pirmoreiz, citādi es būtu jau agrāk redzējis. Kāds izmeta kaut kādu priekšmetu no augšstāva loga. Bija sprādziens, viss pārklājās ar dūmiem. Sākās panika, visi sāka skraidīt kā traki, šajā laikā vīrs ar bārdu iznāca no mājas, piegāja pie mašīnas, kura bija atstāta nedaudz atstatu.

— Džoj, vai tu mašīnu atceries?

— Nu jā. Tas bija „Ferrari". Pie stūres bija sieviete. Tiklīdz viņš iesēdās mašīnā, viņa tūlīt pat sāka braukt. Visu to redzēju es vienīgais, jo visapkārt bija šausmīgi dūmi un valdīja panika.

— Vai tu atceries, cikos tas bija?

— 11.40, mister Enderson.

— Labi. Bet tagad klausies, Džoj... Vai sievietei ap galvu bija sarkana šalle un lielas brilles uz acīm?

— Jā, tā tas bija, mister Enderson...

Šajā brīdī sakari pārtrūka. Es apmēram minūti nogaidīju, tad noliku klausuli un vēros grīdā... Man viss kļuva skaidrs...

Nensija aizbrauca no mājām pēc tam, kad Hemcls devās uz Holivudu. Dienas vidū viņa atgriezās, tad, tas bija pēc desmit minūtēm, atkal aizbrauca. Viņa atveda savā mašīnā Poferi, noslēpdama to bagāžas vietā.

O’Flagerlijam, protams, nekas tāds nevarētu ienākt prātā. Tad Poferi kaut kur noslēpās un sāka gaidu Hcmelu.

PAŠNĀVĪBA?!!

Es saņurcīju un aizmetu neizsmēķētu cigareti.

HEMELS NAV IZDARĪJIS PAŠNĀVĪBU!

VIŅU NOGALINĀJA POFERI!

8. nodaļa

Varētu teikt, ka beidzot krustvārdu mīkla ir atminēta. Jā, Poferi pāris bija izrādījis ārkārtīgu piesardzību un izcēlies ar neaprakstāmu pacietību. Viņi bija slēpnī un gaidīja un gaidīja, līdz beidzot izrādīja kaut kādu aktīvu darbību, izdarot šo liktenīgo sitienu.

Galvenais, viņi deva Hemclam laiku nobeigt grāmatu un tādā kārtā iegūstot miljonus.

Viņi deva viņam laiku uzņemt sakarus un parakstīt kontraktus ar ki-noproducentiem. Un tagad Nensija, būdama vienīgā mantiniece, varēja ar Pālmcra palīdzību kārtot visas lietas pati.

Tagad, kad policija noņemas ap Hemela nāves apstākļu izmeklēšanu, Poferi pāris jutās pilnīgā drošībā. Nensija kā allaž pastaigājās, bet Poferi klātbūtni neviens pat nenojauta. Ja kas, tad visas aizdomas galvenokārt varēja skart Smitu un viņa sievu, protams, ja vispār atsacīties no versijas par pašnāvību. Taču bandīts izdarīja visu, lai šī versija tiktu pieņemta kā oficiālā.

Tagad es precīzi zināju, ka Nensija atvedusi Poferi savā auto, tāpēc varētu domāt, ka arī šobrīd viņš slēpjas turpat kādā mazāk zināmā nostūrī.

Bez Nensijas palīdzības viņam laukā no turienes neizkļūt, bet viņa savukārt patlaban arī neko nevar iesākt. Iespējams, ka tieši tagad viņu pilnā jaudā pratina policija.

Un ko man darīt? Ziņot pogainajiem, ka Poferi slēpjas kaut kur pie Hemela? Un tālāk?

Es nolikos gulēt, tā arī neradis risinājumu.

10.30 mani uzmodināja telefona zvans. Pārliecies pāri gultai, es paķēru klausuli.

— Jā?

— Bārt! — Bertas balss gandrīz pārplēsa man bungādiņas.

— Sveika, čabulīt, — sacīju pēc iespējas maigāk.

— Vai tu esi jau avīzes lasījis? Hemels izdarījis pašnāvību.

— Jā... to es zinu.

— Vai tu ar viņu runāji?

— Nē?

— Burvīgi, Bārt... tev bija tāda izdevība, un tu to tā vienkārši palaidi

vējā.

— Ko tu ar to visu gribi man sacīt? — kļuvu uzmanīgs.

— Es precos, tā, lūk! Tas paziņa, kurš mums iedeva jahtu, viņš grib mani precēt.

Viņa lieliski zināja manu vājo vietu, kur vajag trāpīt.

— Tu gribi sacīt, ka esi ar mieru kļūt par tā nekaitīgā plānprātiņa sievu?

— Un kālab arī ne? Viņam ir jahta, māja, apaļš rēķins bankā, tad saki nu, kas es būtu, slima vai?

— Pagaidi... pagaidi sekundīti un padomā! Tu tiešām gribi pavadīt savas dzīves labākos gadus, izdabājot šim idiotam? Tu taču pati man sacīji, ka viņš nav pie pilna prāta.

— Esmu ar mieru visu mūžu gorīt viņa priekšā pakaļu, ja viņam ir jahta, māja, nauda un visas šīs lietas.

Es smagi nopūtos.

— Labi, vari darīt, kā vēlies. Lai notiek, precies laimīga ar šo muļķīti un priecājies par savu brīnišķīgo dzīvi.

— Ar to tad arī viss, Bārt. Ardievu! Vismaz nevarēsi stenēt, ka neesmu tevi brīdinājusi. Tikai liec aiz auss, ka es būšu viņam ļoti uzticīga sieva! — un viņa nometa klausuli.

Es apgūlos uz spilvena galīgi nospiestā garastāvoklī un tā sabiju ap mēram stundu. Vajadzēja saņemt sevi rokās. Galu galā, pasaulē ir vēl skaistākas lellītes! Man vajadzīga daudzveidība, lūk, kas, nevis kā stulbenis ieķēries vienos brunčos! Vajag mainīt vienu pēc otras — lūk, tā ir īstā svētlaimīgā dzīve!

Katrā ziņā tas ir pilnīgs apsmiekls, Berta — uzticīga sieva?! Tā ir vislabākā manā mūžā dzirdētā anekdote.

* * *

Pēc pusdienas izlasīju presē rakstu par Hcmela pašnāvību. Tam bija atvēlēta „Paradise City Herald“ lapas augšējā da|a. Taču nekādas informācijas par pirmsnāves zīmīti, tātad Pālmers paspējis to novākt.

Tika ziņots, ka Hemels pārstrādājies, sevi nesaudzējot, kā rezultātā iekrītot dziļā depresijā. Tālāk tika minēts, ka viņa sieva slikti jutusies, tāpēc visu interviju sniedzis Pālmers.

Restorān ā man visapkārt par to vien runāja.

Drīzumā, pēc 23.20, es braucu uz Largo. Piebraucot pie caurlaides, ieraudzīju kādu duci vīriešu, kuri sēdēja ceļa malā. Viņi visi smēķēja un aizrautīgi kaut ko apsprieda.

Prese! Avīžnieks nekad nepalaidīs tādu labu izdevību iegūt kādu jaunu ziņu.

No sargtelpas iznāca Maiks O’Flagcrtijs.

— Zini, pie tevis tāda jautrība kā ballītē, — es sacīju.

— Tas tiesa, tikai neviens no šiem iekšā netiks, Bārt. Esi bez raizēm. To pašu es sacīju arī Lcpskim.

— Es taču nemaz nešaubos.

Es nogaidīju, līdz viņš atvēra barjeru un braucu uz Gcršcnhaimcra savrupnama pusi, skaudīgu avīžnieku acu pavadīts.

Mani ielaida Karls.

— Ārprāts, kas te šodien notiek! Ar veci notiek kaut kas nesaprotams. Visu laiku dreb un kratās vienās bailēs. Labs ir, uz. redzi!

Kad viņš aizgāja, iegāju kotedžā un atradu kaudzi man atstāto sviestmaižu.

Taču visvairāk mani interesēja taipus žogam notiekošais. Knapi noriju otru sviestmaizi, kad parādījās Džārviss.

— Mister Enderson, es nevarēšu iemigt, neizrunājies ar jums.

— Vai kādas nepatikšanas?

— Nu jā, tāda šausmīga diena! Vajadzēja iedot misteram Geršen-haimerani kaut ko nomierinošu. Tagad viņš guļ.

Sāku raudzīties pēc trešās sviestmaizes.

— Vai te ir risinājušies kādi notikumi manas prombūtnes laikā?

— Misters Vašingtons un viņa sieva atlaisti.

Mani šāds jaunums it nemaz nepārsteidza. Te bija jūtama loģika. Smits un viņa sieva varēja uzzināt, ka Poferi slēpjas mājā, un tieši tāpēc tie varēja kļūt viņam bīstami.

Taču mana seja pauda pilnīgu neizpratni.

— Kā, viņus atlaida?

— Jā, — Džārviss izskatījās pilnīgi nelaimīgs. — Atlaida gan, un pat neko nepaskaidroja Uz vietas. Viņi tik tikko paguva savākt mantas. Tas ir briesmīgi! Viņi taču piecpadsmit gadus nokalpoja bez vienas piezīmes! Tiesa gan, samaksāts tika par visu gadu. Misters Pālmers sacīja, ka tā nolēmusi misis Hcmela.

— Jā, tas ir pārāk cietsirdīgi, — es noteicu. — Vai ir kādi jaunumi par misis Hemelu?

Džārviss pacēla nolaistos plecus. Viņa seja pauda, ka Nensija vairs nebauda šī vīra cieņu.

— Misters Smits pat negāja no viņas atvadīties. Viss notika pārāk pēkšņi.

— Labi, un kuram tad tagad būs uzticēta saimniecība?

— Nav ne mazākās jausmas. Misters Pālmers sacīja misteram Smi-(am, ka līdz misis Hemelas prombraukšanai ar to nodarbosies Džons Džonss. Viņa grib pārdot šo īpašumu tūlīt pēc bērēm.

— Džons Džonss? Kas tas tāds ir? — centos izmest makšķeri.

— Mistera Hemela jahtas stūrmanis. Nēģeris, pavisam nepatīkams

tips.

— Vai misters Pālmers vēl ir šeit?

— Viņš aizbrauca tūlīt pēc policijas.

Tagad man bija pilnīga informācija, taču man bija nepieciešams, lai Džārviss aizietu. Teicu, ka viņš izskatās bēdīgi un tāpēc viņam laiks atpūsties.

Pēc piecām minūtēm es devos uz vārtu pusi un uzrāpos kokā.

Hemelu viesistabā dega gaisma, taču aizkari bija nolaisti. Aiz tiem tikpat labi varēja sēdēt Nensija un Poferi, apspriežot jautājumu, ko darīt ar naudu, kura kā sniegs negaidot iekrita Nensijai klēpī.

Es atspiedos pret stumbru un gaidīju.

Pēc kādas stundas viesistabā gaisma nodzisa, taču tā tūdaļ tika iedegta savrupnama tālākajā stūrī. Vai tur nevarētu būt Nensijas guļamistabā?!

Atskanēja motora rūkoņa, un mašīna apstājās pie vārtiem. No tās izkāpa Džons Džonss un piezvanīja, vārti atvērās, un, viņam caur tiem izejot, automātiski aizvērās.

Pie parādes durvīm tika iedegta gaisma, durvis atvērās.

DURVJU AILĀ BIJA REDZAMA POFERI FIGŪRA!

Kļūdīties diezin vai bija iespējams, ieraugot viņa platos plecus un muskuļoto figūru.

Nākamajā mirklī viesu istabā atkal iedegās gaisma, taču ne uz ilgu laiku, un pavisam drīz visa ēka iegrima pilnīgā tumsā.

Nokāpu no koka un devos uz kotedžu. Tad manā galvā dzima brīnumjauka ideja, par kuru domājot es sev teicu:

„Bārt, vecīt, aiz šī žoga mētājas tavs miljons. Atrodi pareizo eju, tad tas ir tavs! Mājā atrodas divi teroristi, un viens no tiem manto Hemela bagātību!”

Man nebija nc jausmas par precīziem skalļiem, taču, ja patur prātā, ka grāmata viņam nestu vienpadsmit miljonus dolāru, tad iznāk, ka te vispār nav runas par mazāku summu kā divdesmit miljoni. Vājprāts, divdesmit miljoni!!!

Es vēl nobrīnījos, kad Diass tik viegli šķīrās no piecdesmit tūkstošiem. Kāds gan es naivulis savā vecumā! Tās taču ir sīkas pabiras no kungu galda.

Šajā brīdī es padomāju par Diasu un viņa draudiem. Nekā nebūs! Šī netīrā cūka mani nenobaidīs, tas ir blefs pret to miljonu, kas vajadzīgs man!

„Cienījamais Bārt! Tu jau zini, kā apdrošināt savu dzīvību. Uz galda ir rakstāmmašīna. Tikai nedaudz paklabini — un tava drošība ir simtprocentīga!”

Ieliku rakstāmmašīnā vairākas papīra lapeles un izklāstīju man zināmos faktus: kā Nensija atveda Poferi, kā devās ar jahtu, tādējādi sagatavojot sev alibi, kā Poferi nogalināja Hemelu, inscenējot pēc tam pašnāvību, un vēl šādas tādas detaļas.

Pirmo ziņojumu ieliku aploksnē, kuras adresāts bija Hovards Sclbijs. Ja 24 stundu laikā nedošu ziņu par sevi, tad šo aploksni viņam nākas nodot policijas priekšniekam Terelam. Otro eksemplāru ieliku citā aploksnē.

Izdzēris viskija porciju, es ļāvos laiskām pārdomām par saviem turpmākajiem soļiem. Taču galva nepārtraukti darbojās vienā virzienā: ko es iesākšu ar miljonu, kurš, kā man likās, bija tikpat kā man kabatā.

Sāku domāt, vai nebūtu vērts piezvanīt Bertai un palūgt viņu atlikt precības. Šis skuķis riņķoja manās asinīs, kļuva par manu sastāvdaļu, un tagad man šķita bezgala muļķīgi viņu pazaudēt.

Un tomēr nospriedu, ka tas viss ir spļāviena vērts. Vai man būtu jānoskumsl, ja deguna galā rēgojās šāds laupījums? Šādi putniņi desmitiem vien vīs ligzdiņas mana koka zaros, ja es būšu bagāts!

Ak, saldie sapņi!

Kad Karls pusdienlaikā mani nomainīja, es ierāpos ,,mciserā“ un devos uz „Truman Building".

Pabeidzis visus darbus Selbija kantorī, nolēmu uzņemt sakarus ar Amēliju Bronsoni, kura bija Marka Haibija otrā sekretāre. Tā kā Pārnels laiku pa laikam mēdza izmantot Haibija pakalpojumus, Bronsonc mums bija to personu sarakstā, kuriem šefs uzskatīja par vajadzīgu dažkārt „smērēt".

Katros Ziemassvētkos viņa saņēma tītaru un divas viskija pudeles, bet dzimšanas dienā visādas dāvanas. Bija gadījums, kad Pārnela uzdevumā devos ar viņu uz itāļu restorānu, un tur viņa iznicināja milzīgu spageti šķīvi.

Maiks Haibijs bija Hemela advokāts un, protams, nodarbosies ar pēdējā testamentu, bet Amēlijai tiks uzticēta dokumentācija šajā sakarā. Vajadzīgajā brīdī es varētu iegūt no viņas nepieciešamo informāciju, šajā nolūkā uzaicinot uz restorānu un kaut ko šķiroties uzdāvinot. Nauda bija viņai ne mazāk mīļa kā spageti.

Mana nākamā vizīte bija pie Sollija Filkenstaina. Viņam bija spcc-kantoris, un tā nodarbošanās bija parādu piedziņa. Viņš tāpat saņēma kaut ko Ziemassvētkos, dzimšanas dienā un citos svētkos, tāpēc labprāt deva nepieciešamo informāciju, kaut ari pieprasīja par to papildsamaksu, kas sastādīja divdesmit piecus procentus no summas.

Sollijs sagaidīja mani ar platu haizivs vīpsnu, bet pēc īsas mūsu sarunas sacīja:

— Bārt, tu taču zini, ka .mums ir labi ietekmēšanas līdzek|i pret tiem, kas atsakās maksāt parādus.

Un es ļoti labi zināju, ko tas nozīmē. Pie nemaksātāja ieradās divi vai trīs tipi ar garām svina nūjām un... Vai nu maksā, vai ari...

Veicis tādā kārtā šādus sagatavošanas darbus, es iedomājos par Diasu. Iesēdos „meiserā" un devos uz ostas rajonu.

Jā gan, šis meksikānis bija visbīstamākais rāpulis, taču mani nepameta kaut kāda drošības sajūta. Viņu varēja iedzīt stūrī un kā nākas piespiest.

Sataustījis revolveri makstī padusē, es izkāpu no mašīnas un sāku soļot uz „Alameda Bar“.

Resnais bārmeni s uzdāvināja man sviesta ģīmja laipnīgo smaidu, līdzko ienācu pārpildītajā zālē.

— Man Diasu, - atmetu jebkādu lapnību un noķērcos tā, lai bārmenim nebūtu, ko jautāt.

Viņš izbrīnā pašūpoja galvu, tad aizgāja pie telefona un sāka runāt, bet es, lai nezaudētu laiku, devos taisnā ceļā uz Diasa kabinetu.

Atgrūdu durvis un paliku stāvam uz sliekšņa. Diass sēdēja pie rakstāmgalda ar cigareti zobos. Tieši šajā brīdī viņš lika klausuli uz aparāta.

— Hello, — sacīju. — Varbūt mani atceraties?

Pietuvojies, es apsēdos uz krēsla pie galda un draudzīgi, cik vien spēju, viņam uzsmaidīju.

— Ja atmiņa mani neviļ, pagājušajā reizē mēs par visu vienojāmies. Šķiet, es taču jums teicu, lai jūs šeit vairs nerādītos, - mīksti, bet ar čūskai raksturīgu šņākoņu viņš pārtvēra sarunu.

— Neko darīt. Laiki mainās. Vakardiena taču nekad nevar būt šodiena.

Viņš nokratīja cigaretes pelnus uz grīdas. Viņa sejā neko nevarēja izlasīt.

— Ja jau tā, tad ar kādiem jaunumiem esat atnācis?

— Nekas īpašs. Gribu piedāvāt jums sevi kā partneri.

— Es jūs brīdināju, kuņas bērns! — Diass uzsprāga. — Tagad tu man dabūsi pēc nopelniem, — un pēkšņi viņa rokā kā no nekurienes ielēca revolveris. Es pat nepaguvu ieraudzīt, no kurienes viņš to izrāva.

9 Зак. 444

Es turpināju plati smaidīt, it kā nekas nebūtu noticis.

— Ne tik strauji, draudziņ. Jums taču pieliks veselā saprāta, lai nenošautu mani savā kabinetā. Un vispār — nekur. Jums būtu jāciena jūsu jaunais partneris, kaut arī jums tas nepatiktu. Domāju, jums nebūs interesanti pazaudēt divdesmit miljonus.

Viņa acis nozibsnīja, tomēr ieroci viņš nolaida.

— Paklausies, tu, maitasgabals... — viņš it kā iesāka, taču apklusa un nogaidoši sāka manī blenzt.

— Es negribu runāt gari, tāpēc viss būs ļoti vienkārši, — iesāku. — Es saprotu, ka jums riebjas to dzirdēt, taču... es zinu visu! Un tieši tāpēc nāku ar šo partnerības piedāvājumu. Jūsu noslēpums — tas ir arī mans noslēpums! Rādās, ka idejas autors ir Poferi, bet nekādā gadījumā ne jūs. Jūs taču ielēcāt vilcienā, kad tas jau bija ceļā. Gluži tāpat kā es.

Kad Poferi uzzināja, ka misters Hemels, kurš maksāja miljonu, nav vienaldzīgs pret viņa sievu, viņš saprata, ka tā ir patiesi reta izdevība. Un Nensijai tik un tā vajadzēja kaut kur nozust no itāļu pogaino acīm to divu slepkavību dēļ. Galu galā, apstākļu sakritība, ja tā var sacīt. Kad Hemels piedāvāja Nensijai doties ar viņu laulības ostā, Poferi ļoti labi saprata, ka tā nav tikai izdevība viņai pazust no Itālijas, bet arī milzīgs mantojums Hemela nāves gadījumā.

Ncnsija apprecējās ar Hemelu un atgādāja šurp arī Poferi. Viņš slēpās salā, bet Nensija viņu apciemoja un apgādāja ar visu nepieciešamo. Un tad uz skatuves parādījos es, Poferi panikā bēga pie jums, un jūs viņam neliedzāt mītni. Protams, tas nebija par pliku paldies. Par šo viesmīlību jūs slēdzāt ar viņu darījumu. Kad es nedaudz piespiedu Ncnsiju, viņa jūs brīdināja.

Jūs, saprotams, atpirkātics, bet man jāatzīstas, ka es rīkojos pārsteidzīgi muļķīgi. Tolaik man tā īsti nebija skaidrs, cik patiesībā liela ir likme. Tas man kļuva skaidrs vienīgi pēc tam, kad Poferi ar Nensijas palīdzību noslepkavoja Hemelu, pie kam viss tika inscenēts kā pašnāvība. Stāvoklis pašreiz ir nedaudz mainījies, un arī likmes kļuvušas pavisam citas.

Es izvilku no kabatas iesnieguma kopiju, kādu biju atstājis Selbijam, pievienoju advokāta parakstītu papīru par dokumenta pieņemšanu, tad visu to sniedzu Diasam.

— Liik, uzmetiet acis, — es turpināju. - Liekas, ka te viss ir kārtībā.

Pār viņa seju plūda milzīgas sviedru piles, kad viņš lasīja un studēja šos dokumentus.

— Ja gribat, varat tagad mani nogalināt, — sacīju, smejot viņam tieši sejā. - Ja jūs to izdarīsiet, tad, protams, „zaļie" aizies jums gar degunu, bet jūs pats nokļūsiet aiz restēm uz visu mūžu.

Viņš nolika revolveri uz galda, skatījās mani ar niknām acīm, bet pats pūta kā tvaika lokomotīve.

— Esiet prātīgs un lieciet aiz auss, — es turpināju. — Es negribu neko šausmīgu, man pietiktu ar miljonu dolāru, taču visu uzreiz. Principā es varētu izspiest no jums arī vairāk, taču būšu pieticīgs un apmierināšos ar vienu miljonu. Jums paliks vienalga daudz jo daudz šo miljonu. Es domāju, ka tas būtu taisnīgi. Es nemaz nesaku, ka tā nav izspiešana, taču jājautā — no kā izspiežu? Par eņģeļiem taču jūs sevi neuzskatāt?

Viņš sēdēja, un viņa acis joprojām uzmanīgi mani vēroja.

— Pie visa teiktā varu vien piebilst jums patīkamas ziņas. Nensija ir visas Hemela bagātības likumīga mantiniece. Lēšu, ka runa ir par kādiem divdesmit miljoniem dolāru. Pieskaitiet vēl klāt ienākumus no grāmatu izdošanas, kinofilmām, un tā joprojām. Tas nemaz nav slikti, vai ne?

Viņš joprojām sēdēja un nesacīja neko, itin kā kļūtu mēms.

— Tātad, man vajadzīgs miljons, pie kam tūlīt pat. Un es jums došu pamācību, kā pie tā likt. — Es joprojām draudzīgi smaidīju.

— Šeit nav nekādu grūtību. Esmu jau runājis ar Solliju Finkelštainu. Jūs viņam parakstat papīru, bet viņš jums iedod miljonu tūlīt apmaiņā pret divdesmit pieciem procentiem no visas summas. Liekas, tas jums būtu skaidrs?

Šajā brīdī viņa skats atgādināja čūskas skatienu, kad to stūrī iedzinis mangusts.

— Jums vienīgi būs jāparaksta papīrs, kuru sastādījis Sollijs, un mēs visi esam šajā lietā. — Es izvilku no kabatas portfeļa līgumu, kuru sastādīja Finkelštains, un noliku to priekšā Diasam.

— Man prātā nenāk kaut ko parakstīt, — viņš nomurmināja, taču pieliecās un līgumu izlasīja. — Šo te es neparakstīšu. Varbūt jūs turat mani par vājprātīgu?

— Vājprātīgs jūs būsit tad, ja to neparakstīsiet, dārgais kolēģi, — es sacīju. — Ja jūs atsakāties, tad sakiet ardievas arī miljoniem, un tad vēl tie divdesmit gadi cietumā... Padomājiet vēlreiz. To jūs gribat?

Viņš sēdēja un mirka sviedros, truli blenzdams līgumā, kuru uzrakstīja Sollijs Finkelšteins. Solliju viņš zināja labi, bet vēl labāk viņš zināja par metodēm, kā tika piedzīti parādi. Tāpēc Diasam bija skaidrs, ja viņš parakstīs, bet nemaksās, tad kļūs invalīds uz visu atlikušo mūžu.

— Beidz ākstīties, stulbeni! — es norēcos, zaudējot pacietību un pārejot uz ,,tu“. — Paraksti, vai es mazgāju rokas nevainībā!

Viņš viss nodrebēja un noslaucīja no sejas sviedrus. Man pat kļuva viņa nedaudz žēl, tāpēc mainīju toni.

— Nomierinieties, kolēģi, — mēģināju viņu uzmundrināt. — Mani jūs vairāk nekad neredzēsiet. Šoreiz esmu gatavs zvērēt. Tikko Sollijs nosviedīs man priekšā manu laupījuma daļu, mani šeit neviens un nekad vairs neredzēs.

Viņa roka drebēja, kad viņš cēla pildspalvu. Es vērīgi sekoju... Runa taēu ir par apaļu miljonu!

Un pēkšņi... Dekorācija tika nomainīta. Diass saspringa un skatījās man garām. Viņa seja kļuva melna un panīkusi.

— Senjoi Dias, jūs nogalinājāt manus brāļus, bet tagad es nogalināšu jūs.

Es strauji apsviedos.

Durvju ailā stāvēja Džojs. Mazajā, netīrajā roķelē bija iespiesta 38. kalibra pistole.

— Nekādā gadījumā, Džoj! — es burtiski kliedzu.

Šāviena grandoņa satricināja istabu. Es pagriezos un skatījos uz Diasu. Viņa seja bija vienās asinīs. Viņš lēnām slīdēja zemē ar visu rokā iežmiegto pildspalvu.

Līgums palika neparakstīts.

Es kustējos automātiski. Pielēcu, izrāvu līgumu, iesniegumu un papīru ar Selbija parakstu. Veikli iebāzu to visu kabatā un pagriezos.

Džoja seja staroja. Viņš smaidīja kā mazulis, kurš nupat kā saņēmis skaisti ietītu dāvanu.

— Neviens nevar nogalināt manus radus, mister Enderson, nesaņēmis kā atmaksu to pašu.

— Vācies un pazudi no acīm, dumjais klaidoni, — es bļāvu, kļūdams gandrīz vai traks.

— Labi, mister Enderson, — viņš pasmaidīja un lepni izgāja no istabas.

Taču tālu tikt viņam neizdevās. Trīs būdīgi meksikāņu puiši sagrāba viņu un vilka atpakaļ uz kantori, bet viens no viņiem izrāva viņam no rokām ieroci.

Istabu ātri aizpildīja cilvēki. Es pasteidzos izslīdēt no tās. Pārspējot apkārtējo troksni, skanēja Džoja balss:

— Es nošāvu viņu, nošāvu! Jūs mani dzirdat. Tomij un Džiīnbo! Es nošāvu to suni!

Ticis uz ielas, es aizskrēju lidz ,,meiscram“ un, ieveļoties sēdeklī, steigšus braucu prom. Bija dzirdama ātri tuvojošos policijas sirēnu skaņas.

Pārbraucis mājās, es jutos kā sadauzīts un biju pārklāts aukstiem baiļu sviedriem. Visvairāk man nelika miera jautājums: vai policija liks mani mierā, vai arī tieši otrādi?

Es soļoju viesistabā bez jēgas un sakara, mēģinot sev iestāstīt, ka „Alameda Bar“ patiesībā manu vārdu neviens nezināja. Vienīgi bārmenis varēja liecināt, ka es divreiz iegriezos pie Diasa, tāpat viņš zināja, ka es biju kabinetā, kad Džojs šāva. Burzmā man izdevās izšmaukt, es biju pārliecināts, ka to pat neviens nemanīja. Viss būtu lieliski, ja vien pogainie nesāktu uzdot jautājumus.

Džojs tika notverts. Skaidrs, ka prāva būs atklata, un kurš gan var galvot, ka arī mani neievilks šajā lietā?

„Pagaidi, vecīt, nomierinies! — sevi mierināju. — Tu biji labs pret zēnu. Viņš tevi nenodos."

Ielēju sev viskiju, atspiedos ērtāk krēslā un izdzēru vienā rāvienā. Ko tagad iesākt?

Diass ir miris, bet dzīvi ir Nensija un Poferi. Nonākt orbīta „Džonss — Poleri" likās pārāk bīstami, lai šo spēli uzsāktu.

„Bārt, muļķīt, — sev sacīju, — sūti labak tam miljonam pēdējo skūpstu! Tagad pats galvenais ir nenokļūt pogaino ķetnās, bet tu vēl par kaut ko tur sapņo! Atgriezies labak aģentūrā un pelni savu lēcu viru, atrodi kādu pieticīgu putniņu brunčos, bet tādu, lai necik daudz no tevis neprasītu, un tad velc to vezumu augšā lejā, līdz pulkvedis dos mājienu, ka aiz durvīm tevi gaida pensija. Izmet enkuru kaut kur Štatos un laimīgs gaidi pēdējo stundiņu."

Ielēju jaunu porciju un atkal izdzēru.

Šajā brīdi iztraucēja telefona zvans, taču man pat prātā nenāca celt klausuli. Ja nu vienīgi Berta? Taču ari viņa man pašlaik nelikās vajadzīga.

Lai zvana, velns parāvis ī

Un pēkšņi atskanēja zvans pie durvīm. Zvanīja neatlaidīgi, nenoņemot pirkstu no pogas

Policija?

Es pielēcu kājās un paskatījos pulkstenī. Bija 23.05.

Zvans atskanēja ar jaunu sparu. Ar roku pieglaudu matus, sakārtoju saņurcītos spilvenus un iesoļoju hallē.

Sirds sita kā veseris, domas griezās kā karuselī, vajadzēja taču izgudrot, kādi meli labāki, ja Lcpskis sāks savu tirādi kā negaisu ar krusu. Es biju izmisis...

Aiz durvīm stāvēja Glorija Korta. Nesagaidījusi uzaicinājumu, viņa devās man garām, iegāja hallē, bet pēc tam taisni viesistabā.

„Tā tik vēl man trūka, — nospriedu. — Laikam neliek mieru tie desmit tūkstoši dolāru, kurus esmu apsolījis."

Kājas vilkdams, es sekoju viņai.

— Paklau, draiskulīt, — es iesāku.

— Piever žaunas! — viņa mani pārtrauca. — Un paklausies, ko es tev teikšu.

Viņa iekrita gultā un paskatījās ar tādu skatienu, kāds piemīt vienīgi sievietēm, kad viņas grib aizskart jūsu dvēseles stīgas.

— Varbūt gribi iedzert? — bija mans priekšlikums.

— Klausies un nemuldi pa vidu. Tūlīt pat iešu prom, bet pirms tam tev šis tas jādabū zināt.

Viņa patiešām bija uztraukta, tāpēc es apsēdos tuvākajā krēslā un biju sagatavojies klausīties.

— To verķi, kuru tu man iedevi, es pielāgoju Alfonso kabinetā, tāpēc visu dzirdēju. Ja tā nebūtu, manis arī te nebūtu, mani izmakšķerētu jūrā ar caurumu paurī. Tas kuces bērns Alfonso bija sadomājis mani novākt.

Es dzirdēju, kā viņš vienojās ar to melno mani novākt, un tad vēl lai piesienot akmeni un metot jūrā.

Pēkšņi viņa kļuva smaidīga, taču šo smaidu varētu apskaust ja nu vienīgi kobra.

— Taču es pirmā devu viņam triecienu — viņš beigts, es dzīva.

Man pavērās mute, raugoties šajā sievietē un uzklausot viņas attapību.

— Dodams man to parikli, tu izglābi man dzīvību. Tagad izglāb arī Nensijas Hcmclas dzīvību.

— Vai tu neesi sajukusi? Par ko ir runa? Nensijas dzīvību?

— Es divas naktis klausījos sarunas starp Diasu un Poferi. Tikai nekriti ģībonī, kad es tev pateikšu, ka Nensijai ir dvīņumāsa. Viņas ir līdzīgas kā divas ūdenspiics. Māsu sauc Lūcija. Viņas ir kā ūdenspiles, vai tu tagad apjēdz?

Tad beidzot pēdējā rindiņa krustvārdu miklā tika atminēta.

Divas gultas teltī uz salas, sieviete, kura atstāja jahtu Džonsa un Poferi pavadībā. Tā nebija Ncnsija, tā bija Lūcija!

Es kļuvu skaidrs kā stikliņš un saausījos.

— Labi, stāsti tālāk.

— Dzirdēju, kā viņi lielījās savā starpā, kurš no viņiem apķērīgāks. Tā kā Lūcijai būtu jāspēlē Nensijas loma, viņi novāca Peniju Haibiju, jo tā bija Nensijas labākā draudzene un uzreiz uzostu, kas un kā. Lūcija piezvanīja Nensijai un lūdza atnākt uz „Alameda Bar“. Māsas dēļ Nensija bija gatava darīt visu. Viņa finansēja Poferi pāra bēgšanu no Itālijas un noslēpa tos salā. Nensija atnāca uz bāru, un viņi to ieslodzīja istabā. Lūcija uzvilka Nensijas drēbes un ieslēdza Poferi automašīnas bagāžniekā, tad brauca uz Hemcla māju. Kontrolpunktā nekādu starpgadījumu. Tad, atstājusi Pofferi mājā, viņa devās kopā ar Džonu izbraukumā ar jahtu, tādā veidā nodrošinot sev alibi. Kad Poferi nogalināja Hcmclu, Lūcija atgriezās, un tas vecais āzis Pālmers patiešām noturēja viņu par Ncnsiju. Pāgājušonakt Džonss atveda Ncnsiju mājās. Viņai sadeva stipras narkotikas un turpat kaut kur arī noslēpa. Katrā ziņā pašlaik tur ir visi četri.

— Vai Džonss arī Nensiju atveda bagāžniekā?

Viņa apstiprinoši pamāja.

— Lūcija piezvanīja O’Flagcrtijam, lai tas ielaiž Džonsu. Tādā veidā viņš viegli iekļuva Largo.

— Tātad. Nensija un Lūcija ir ārkārtīgi līdzīgas?

— Kā divi zirņi pākstī. Lūciju es redzēju ar acu kaktiņu, taču lieku galvu ķīlā, ka atšķirt viņas nav iespējams.

Tagad klausies tālāk. Dzirdēju, kā Alfonso runāja par mani ar to melno. Viņš teica, ka ar mani varot būt grūtības, kā ar Rosa pirmo sievu. Es varot gribēt savu daļu, kad viņi nogrābšot visu Hemela mantu. Un viņš pavēlēja Džonsam mani novākt. Kam tad galu galā lai tic, ja tāds cūka var būt dārgais un mīļotais draudziņš?

Un viņa sāka nešķīsti ļauni smieties.

— Un tomēr es viņu apsteidzu, es, viņa mazā čiepiņa, izdarīju to veiklāk par viņu.

— Ko tu ar visu šo gribi teikt?

— Es zināju, ka Alfonso pavēlēja nogalināt tos divus indiāņu puišeļus. Es atradu Džoju, viņu brāli, un iedevu tam vienu no Alfonso revolveriem... Viņš lieliski padarīja savu darbiņu. Vendeta uzvar!

— Dievs žēlīgais! — es iesaucos.

— Tagad es dodos uz Frisko, un es nebūt neesmu tukšā. Man vienmēr bija zināms, kur tas mūdzis Alfonso glabā naudu, kura viņam tika no kontrabandas, tagad man par visu nospļauties.

Es pavisam saspicēju ausis.

— Ja nav noslēpums, cik tad tu paķēri?

— Daudz, — viņa ļauni smējās. — Tā nav tava darīšana. Atnācu tikai tāpēc, ka šie nelieši grib nogalināt Nensiju pēc tam, kad piespiedīs viņu parakstīt čeku kaudzi. Viņi taču nevar noviltot tās parakstu. Kad viss būs parakstīts, viņai beigas. Visdrīzāk, ka viņu nolaidīs jūras dibenā.

Visus beidzamos vārdus es nemaz lāgā nesadzirdēju. Manas domas riņķoja apkārt kliņģerim, kuru Glorija izrāva no Diasa nagiem. Un arī manī uzvirmoja vājība nogriezt gabaliņu sev. Taču kādā veidā?

— Mazulīt, man ir ģeniāla ideja, — sacīju, dāvinot viņai vienu no saviem neatv irāmajiem smaidiem. — Kāpēc gan mums nebraukt kopā? Un kas gan mums liegtu kļūt par dzīves un biznesa partneriem?

Viņa paskatījās manī ar tādām acīm, ka no šī skatiena pat piens icskābtu.

— Klausies, vai tu kurls esi? Viņi nobeigs to skuķi tiklīdz viņa parakstīs tos čekus. Varbūt tu gribi mūžu nodzīvot sirdsapziņas mokās?

— Varbūt tu man pateiksi, cik īsti tu nokāsi Diasam?

Viņa pielēca kājās, itin kā atsperes šauta.

— Smirdošais kretīns! Vai tad tiešām ārpus naudas tavs pauris ne par ko nav spējīgs domāt?

— Ko gan iespēj domāt vīrietis, ja viņš ir tādas jaukas pelītes sabiedrībā?

— Taču atjēdzies beidzot! Līdz mūža galam tu nespēsi mierīgi aizmigt, ja vismaz nemēģināsi glābt Nensiju.

— Jā gan, es nevarēšu aizmigt mierīgi, ja man blakus nebūs tevis, čabulīt. Cik tad galu galā tu iebāzi nāsīs?

Viņas acis šķīla zibeņus.

— Es, muļķe, biju iedomājusies, ka savā mūžā esmu redzējusi jau pietiekoši daudz idiotu un kretīnu. Nē, bet tu esi visunikālākais! Tici man, par to tev iedos Oskaru!

Viņa izmetās no dzīvokļa, aizcērtot durvis. Pamatīgi es viņu iznesu. Protams, joki paliek joki, taču... Ieņēmu pilnas plaušas gaisa un lēni laidu laukā caur nāsīm. Tā es parasti nomierinājos.

Tad es aizsmēķēju cigareti.

„ Bārt, vecīt, — es sacīju sev, — šo bandu tu nepārspēsi šajā spēlītē. Tu pats karājies mata galā. Pasaudzē sevi, bagātībai liec mieru un punktu, centies palīdzēt, kam vēl vari palīdzēt un kam tas ir patiesi ncpiecie-šams.K

Tātad, kauliņi mesti! Esmu izšķīries. Kaut kas jādara, taču vienam, bez pogainajiem.

Prātā ienāca Lū Koldvelss. Viņš varēs ņemt šo lietu savā ziņā, bet mani it kā piesegt. FIB vienmēr aizstāvēja savus palīgus.

Ātri atradu Koldvelsa mājas telefona numuru un piezvanīju. Lū pats pacēla klausuli.

— Hello, Lū! Šeit Bārts Endersons, — sacīju. — Ir nepieciešamība jums steidzami atbraukt pie manis. Liela ir ļoti nopietna un nav atliekama.

— Ak, tu piķis, kas tad nu? — viņa balsī jautās neapmierinātība. — Es taisos likties uz auss. Vai tad kaut kur deg?

— Tā nav telefona saruna, Lū. Atbrauciet, lūdzu, nekavējoties. Runa ir par lietu sakarā ar to itālieti, — un es noliku klausuli.

Bija 23.45, un es piezvanīju uz villu, kurā dzīvoja Geršenhaimers. Atbildēja Karls.

— Šeit Bārts, — es sacīju. — Man nāksies aizkavēties pār kādu stundu. Pasēdi šo laiciņu manā vietā, bet es tev atnesīšu par to viskija pudeli. — Es noliku klausuli pirms viņš vēl paspētu celt kādus iebildumus.

Koldvelss atnāca pēc divdesmit minūtēm.

— Kas lēcies?

Es izklāstīju viņam visu notikumu secību no sākuma līdz beigām, protams, nepieminot savu tīri materiālo ieinteresētību. Taču līdz ar to es lūdzu un pieprasīju pilnīgas drošības garantijas.

— Es varu pazaudēt darbu, Lū. Šo lietiņu es uzsāku, kad darīju to vēl aģentūras interesēs.

— Tas ir par to Pofcri?

— Nu jā. Es zinu, kur viņš pašreiz atrodas. Taču, ja nebūs garantiju no jūsu puses, es jums nekā neteikšu.

— Labs ir. Dodu godavārdu. Tātad, kur viņš ir un kad es viņu redzēšu?

Kad es viņam to pateicu, viņš atgāzās krēslā un aizdomīgi nolūkojās manī.

— Vai tu esi pārliecināts?

— Simtprocentīgi. Visa šī kompānija patlaban uzturas Hemcla villā. Turpat viņi noslēpuši arī Nensiju.

— Labs ir. Es izdarīšu visu, kas vajadzīgs. Par sevi vari neuztraukties. Ar Terelu es runāšu pats.

— Jums ir pieliekoši laika, Lū. Viņi villā klusītiņām nīks līdz brīdim, kamēr nebūs ieguvuši naudu un pārdevuši īpašumu.

— Tā, man viss ir skaidrs. Rītdien sāksim.

— Tikai, Lū, esiet piesardzīgi. Tic ir sevišķi bīstami tipi, kuriem nekas nav svēts. Tāpat vien viņi rokās nedosies. Bez šaudīšanās tā lietiņa neapklusīs.

Viņa sejā uzradās vilka smaids.

— Jā gan, šķiet, ka tiesai būs materiāla pārpārēm.

Kad viņš bija aizgājis, es nokāpu garāžā, izbraucu ,,meiseru“ un trakā ātrumā braucu uz Largo, nepiemirsis paķert ari viskija pudeli.

Braucot es visu laiku domāju par Nensiju. Un jauna doma iekūlās manā tukšajā galvā — kad viņa būs atbrīvota un iegūs visus šos miljonus, es iešu pie viņas un izklāstīšu, kā glābu viņas dzīvību, jauki uzsmaidīšu savu burvīgo smaidu un likšu manīt, ka man nebūtu pretī saņemt arī kādu atlīdzību.

Mana velēšanās taču bija bezgala pieticīga, man šķita, ka kaut ko tādu prasīt es biju pilnīgi tiesīgs. Jā, kādi tik brīnumi nenotiek šajā raibajā pasaulē!

Viņa būs bezgala pateicīga man, tas ir skaidrs, un tad varbūt...?

9. nodaļa

Es sēdēju kokā un novēroju Hemela rančo.

Aiz viesistabas logu aizkariem dega vāja gaisma. Laiku pa laikam varēja vērot kustamies Poferi un Džonsa ēnas. Pārējā ēkas daļa grima tumsā.

Vēl nedaudz padarbojos ar novērošanu, es atstāju savu ne visai ērto vietu un devos uz kotedžu.

Domājot par Nensiju, nospriedu, ja lieta skars finansiālu atlīdzību, viņa būs ļoti piesardzīga un naidīgi noskaņota, jo atcerēsies notikumu restorānā, kad es faktiski iedzinu viņu strupceļā.

„Bārt, vecīt! - es sev sacīju. — Tev vajag atrast kādu citu pieeju viņai. Esi prātīgs, un visu labi apdomā.**

Apmēram divos naktī es visbeidzot nonācu pie kaut cik pieņemama slēdziena, un, būdams ar to apmierināts, likos gulēt.

Pamodos, kad saules stari jau lauzās cauri aizkariem. Bija 7.30. Piecēlos, nomazgājos, nodzinu bārdu, apģērbos un devos svaigā gaisā, bet mans skatiens meklēja Džārvisu, kura pienākums bija atnest brokastis.

Kad beidzot viņš parādījās, izlikos par modru sargu, kurš pat nav domājis naktī plakstu pievērt. Ar līdzjūtību balsī apvaicājos par mūsu šefu.

— Viņš vēl nav pilnībā atģidics, mister Endcrson, — viņš atbildēja, likdams pārslogoto paplāti uz galda. — Nepārtraukti dodu viņam nomierinošos līdzekļus.

— O, cik tas viss izskatās garšīgi, — sacīju, sēzdamies pie galda.

Uz paplātes bija pīrādziņi, cīsiņi, apcepta šķiņķa gabaliņi un vairākas

mīksti novārītas olas.

Kamēr es to visu stūmu māgā, Džārviss sēdēja man blakus un runāja par savu draugu Smitu. Es viņā klausījos, pa brīdim skumīgi šūpojot galvu, taču, godavārds, ēstgriba no tā mazāka nekļuva.

— Es nevaru saprast, kāpēc bagāti ļaudis ir tik neaprēķināmi. Cilvēks viņiem nokalpojis piecpadsmit gadus, bet viņi ņem un viņu atlaiž. Tas ir milzīgs kauns!

Es apstiprinoši pamāju un, beidzis dzert kafiju, draudzīgi uzsitu viņam uz pleca. „

— Mister Džārvis, jums kaut kas tāds nedraud.

— Es tā ceru. Kaut gan misters (Jeršcnhaimers arī ir neaprēķināms.

Salicis netīros traukus atpakaļ uz paplātes, viņš attālinājās, bet es

aizgāju līdz kokam un turpināju novērošanu.

Pie parādes durvīm stāvēja Džons Džonss un smēķēja. Jostas vietā ļauni mirdzēja maksts ar 45. kalibra pistoli.

Biju nomaskējies zaļajā lapotnē, tāpēc mierīgi viņu vēroju. Pēc kāda laiciņa viņš iegāja mājā, aizvērdams durvis.

11.00 es atgriezos kotedžā un sāku gaidīt Kārlu. Tikko viņš parādījās, iesēdos ,,meiserā“ un braucu uz Mcla Pālmera kantori.

Viņa sekretāre izrādījās burvīga lellīte ar Ticiāna modeļu cienīgu rudu matu ērkuli, pie kam ar tik lielām krūtīm, ka tās ieraugot, pat vesela kareivju rota kluptu pie katra soļa.

Viņa nolūkojās manī tā, itin kā es būtu prusaks, kas nokļuvis viņas zupas šķīvi.

— Man vajadzētu misteru Pālmeru, — es pasteidzos ar apburošu smaidu. — Mans vārds ir Bārts Endersons.

— Vai esat pieteikts, mister Enderson? — skanēja vēsi un tik attālināti, itin kā es sarunātos ar mēnesi.

— Domāju, jums vajadzētu pieteikt mani tūlīt pat. Man nav nepieciešama speciāla audience.

Kamēr es mēģināju savākt domas, viņa jau atgriezās no kabineta.

— Misters Pālmers jūs pieņems.

Pālmers bija cigarešu dūmu ietits un neuzticīgi vērās manī.

— Kas par lielu, mister Enderson?

Es izvēlējos ērtāko krēslu un apsēdos.

— Sakiet, lūdzu, vai misis Nensija Hemcla ir jūs kliente?

— Jā, protams, bet kas tad ir? - viņš nepacietīgi noraudzījās pulkstenī. — Piedodiet, man jādodas uz svarīgu tikšanos, tāpēc esmu steidzīgs.

— Jādomā, jums liksies ļoti interesanti, ja es jums kaut ko pastāstīšu. Steigties nevajag. Vai jums ir zināms, ka misis Hcmclai ir māsa, viņas dvīnis?

— Nezinu gan, taču kāda tam nozīme?

— Redziet, šī dvīņumāsa ir Lūcija Poferi, itāliešu teroriste, kuru meklē par divām slepkavībām. Viņas vīrs Poferi arī ir terorists, viens no „Sarkano brigāžu" vadoņiem. Viņu policija meklē sakarā ar trim slepkavībām. Varu pierādīt, ka viņš nogalināja Rosu Henielu.

Ja es iedzītu naglu viņa tuklajā pēcpusē, viņš brīnītos mazāk. Viņa seja kļuva tumši sarkana, acis mežonīgi izpletās, un viņš pielēca no krēsla.

— Jūs esiet piedzēries! — viņš bļava. — Kā jūs vispār kaut ko tādu varat iedomāties?!

— FIB ir savācis pieliekoši daudz faktu, šovakar šī lieta tiks atrisināta.

— Kungs visuaugslais! — viņš ieļumēja krēslā un sāka spēcīgi slaucīt seju ar zīda lakatu.

— Vispār tā ir piņķerīga lieta, — es teicu, — tāpēc būtu labi, ja jūs zinātu, kas un kā.

Viņš noglabāja lakatu un izskatījās lietišķs. Izstāstīju viņam to pašu, ko biju teicis Lū Koldvelsam. Un nobeidzu sekojoši:

— Tātad, pašreizējais stāvoklis ir sekojošs: divi teroristi ir sagūstījuši Nensiju un tur viņu mājās ieslēgtu. Sieviete, kura bija kopā ar jums līdzās Hcmela līķim, bija Lūcija, nevis Nensija.

— Velns parāvis! Es varētu apzvērēt, ka tā ir Nensija.

— Tur jau tas joks. Pilnīgi līdzīgas. Turklāt jūs viņu redzējāt pustumsā, pie kam bijāt pilnīgi satriekts par notikūšo. Nensiju nogalinās tūlīt

pat pēc tam, kad viņa parakstīs čekus, kas ļaus māsai tikt pie Hemela naudas.

Pālmers iegrima d/iļās pārdomās. Pēc laba brīža viņš attapās un sacīja:

— Tagad daudz kas kļūst saprotams. Pirms divām stundām tā sieviete zvanīja. Viņa bija ļoti satraukta un teica, ka nav varējusi būt vīra bērēs. Un vēl lūdza sakārtot viņa lietas un nevienu pie viņas nesūtīt. Vēloties, lūk, pārdzīvot savas bēdas vienatnē.

— Viss pilnībā sakrīt. Lūcija taču baidas tikt atklāta, tāpēc negrib lieku risku un atsaka tikšanos ar jums. Man ir kāds lietišķs priekšlikums, mister Pālmer, — es teicu. — Nododiet man savas pilnvaras misis He-melas uzdevumā.

Viņš noraudzījās manī ar izbrīnu.

— Pilnvaras misis Hemelas uzdevumā? Kā lai to saprot?

— Kādam, kurš viņu pārstāv, vajadzētu būt klāt brīdī, kad apcietinās abus Poferi. Un kādam jānokļūst pie misis Hemelas, līdz to izdara prese. Domāju, viņa ir šokā un ne sevišķi sakarīgā stāvoklī. — Es noliecos un vēros tieši Pālmeram sejā. — Ja jūs esat misis Hemelas pilnvarotais, sakiet, vai jūs varēsiet tur būt, ja notiks apšaude? Jāsaprot, ka dzīvi rokā tie nedosies. Tur būs īsts karalauks. Jums jāizdomā, iesiet pats, vai tomēr labāk tur būt man kā jūsu un misis Hemelas pārstāvim?

Viņa reakcija bija tāda, kādu to iedomājos. Viņš nevarēja pieļaut pat domu bāzt savu degunu tādā ellē.

— Jā, jā, es to visu saprotu. Jūs tiešām uzņemsieties visu te izdarīt, mister Enderson?

Atbildēju kautrīgi:

— Tāds ir mans darbs. Tāpēc uzticiet to man. Es jums garantēju misis Hemelas drošību. Esiet bez bažām, prese viņai klāt netiks.

— Kāda veidā tad jums tas izdosies? Kā tad jūs dabūsiet viņu laukā no Largo, ja visapkārt izlikti preses piketi?

Ne velti manas smadzenes drudžaini darbojās. Man bija atbildes uz visiem jautājumiem.

— Ar helikopteru, mister Pālmer. Man ir uzticams draugs, kuram tāds ir. Tikko apšaude beigsies, viņš tūlīt pat nolaidīsies Hemela rančo klajumiņā, un tad mums izdosies izsprukt. Es ļoti ceru, ka jūs rezervēsiet mums numuru hotelī „Spanish Bay“? Tur uz jumta ir neliels helikopteru laukums. Ceru, ka viesnīcā misis Hemela varēs atgūties un ari atpūsties.

Pālmera nosvīdusī seja kļuva gaišāka.

— Tā ir brīnišķīga ideja. „Spanish Bay“ ir slavens ar savu medicīnisko apkalpošanu. Labi, Enderson, jūs gādājiet helikopteru, bet es nokārtošu viesnīcu. Bet tagad man jāiet.

— Gribu jūs vienu sekundi aizkavēt, mister Pālmer. Nepieciešamas divas mazas formalitātes, — sacīju, uzsmaidījis kautrīga jaunekļa smaidu. — Man vajag manu pilnvaru rakstisku apstiprinājumu. Katrā ziņā FIB un policija to noteikti pieprasīs.

— Jā, jā, pats par sevi saprotams. — Viņš iesauca sekretāri un nodiktēja nepieciešamo tekstu.

— Un tūlīt pat uzdrukājiet, — viņš nobeidza.

Sekretāre pārskrēja man ar acīm un izgāja no kabineta.

— Un kas jums vēl būtu vajadzīgs?

— Ak, nieki. Nedaudz naudas izdevumiem. Helikoptera noma un samaksa pilotam. Tie būtu kādi divi tūkstoši dolāru.

Varēja manīt, ka tas viņu saērcināja.

— Briesmas, mister Pālmer, ir krietni vien lielākas, tāpēc... Šajā spēlītē mēs visi riskējam, notikt var viss. Un naudiņa nāks no Hemela rēķina, tāpēc jums nebūtu jāuztraucas.

— Jā gā, tā tas būtu.

Sekretāre atgriezās un atnesa papīrus, kas deva man vajadzīgās pilnvaras, un Pālmers tos parakstīja.

— Misis Hilza, iedodiet, lūdzu, misteram Endersonam, divus tūkstošus dolāru.

Pālmers paspieda manu roku un devās uz durvju pusi.

— Kad jūs teicāt tam jānotiek?

— Šonakt.

— Skaidrs. Gaidīšu viesnīcā, - viņš pamāja ar galvu un izgāja.

Misis Hilza paskatījās manī.

— Divus tūkstošus skaidrā naudā?

— Jūs taču bijāt klāt, kad viņš to sacīja?

Mēs iegājām istabā, un viņa noskaitīja naudu.

— Vai jums ir teikuši, ka jums ir ļoti skaistas, lielas acis?

— Biežāk nemēdz būt, — viņa ledaini konstatēja. — Esmu aizņemta, mister Enderson. Visu labu. — Viņa nosēdās pie rakstāmmašīnas un sāka klabināt.

„Bārt, gudriniek, — es sevi mierināju, iekāpjot “meiserā", — pagaidām viss ripo tik gludi, cik vien tu vari vēlēties.^

* * *

Operācijai bija jāsākas 3.00. Ņemot vērā faktu, ka es pārstāvēju Nensiju, kā arī tāpēc, ka pārzināju Hcmela ēkas izvietojumu un visu apkārtni, mani uzaicināja uz apspriedi mēra rezidencē. Bez manis apspriedē piedalījās mērs Hedlijs, policijas šefs Tcrels, seržants Hess, kā arī Kold-velss, Stonhems un Džeksons, tie visi bija no F1B.

Es uzzīmēju rančo zemesgabala plānu, paskaidroju, kā darbojas elektroniskā sistēma, kas bija pieslēgta sienai un vārtiem. Namu un iespējamo Nensijas ieslodzījuma vietu es apzīmēju ar krustiņu.

Pamatīgi apspriežot rančo ieņemšanas plānu, lika nolemts atslēgt Largo elektrību, lai iekļūšana notiktu bez trokšņa.

Policijas posteņi jau bija bloķējuši visas pieejas, noteiktajā stundā trīs FIB aģenti un desmit policisti sākts rančo ieņemšanu.

Tad es noziņoju, ka esmu vienojies ar Niķu Hārdiju par helikopteru, kas nogādās atbrīvoto Nensiju Hemelu „Spanish Bay“, un tur viņu sagaidīs misters Pālmers. Nevienam neradās nekādi iebildumu, tālab apspriede tika pabeigta.

Divas stundas pirms tam es samaksāju Nikam Hārdijam pieci simti dolāru par šo pakalpojumu. Tādā kārtā man kabatā bija atlikums tūkstoš pieci simti dolāru un plus vēl milzum daudz laika, kuru nezināju, kā izmantot, jo apspriede beidzās 19.30. Tāpēc izšķīros piezvanīt Bertai.

Kad viņa pacēla klausuli, es jautāju:

— Vai tā ir misis Finka?

Viņa nosmējās.

— Bārt, tu vēl arvien āksties?

— Vai gan man cits kas atlicis? Mazulīt, man ir tik skumji. Tu jau apprecējies?

— Nākamnedēļ. Un uzklausi mani, draudziņ. Beidzamajā reizē, šķiet, esam par visu vienojušies. Visam beigas. Savu vārdu es turēšu.

— Kopš kura laika tu tāda? Klau, mans maks lūzt no „zaļajiem"! Ko saka tavs kuņģitis, ja mēs ēstu greznas pusdienas „Spanish Bay" gril-bārā?

Es zināju, ka tas būs šauts desmitniekā. Tādu priekšlikumu viņa nebija spējīga noraidīt.

— Runčukiņ, kur tad samedīji naudiņu?

— Ak, beidz taču uzdot tik stulbus jautājumus. Tad esi ar mieru?

. Šausmīgā pauze likās neizturama, līdz beidzot...

— Bet... nu jā, kā lai saka, mēs esam jau saderināti, — viņa kautrīgi murmināja.

— Kopš kura brīža tik saprātīga būtne vairs nedrīkst pieņemt tik sakarīgus piedāvājumus? — mēģināju kaut ko izgudrot.

— Labi jau, labi, Bārt. Uzskati, ka esi pielauzis. Bet brīdinu, ka tā būs pēdējā reize.

— Redzi nu, cik tu tomēr esi burvīga! Ēdam deviņos trīsdesmit, bet tagad uz ašāko drāz pie manis.

— Kāpēc man būtu jādrāž tagad, ja ēdīsim pusdesmitos, ko?

— Vai man tev vēl būtu jāstāsta, pati vari saprast, — es teicu un noliku klausuli.

Bertu es aizvedu mājās pusdivos naktī. Vakars izdevās burvīgs. Līdz gastronomiskajiem labumiem mēs nodarbojāmies ar „fiziskajiem vingrinājumiem", un mūsu prieks par sātīgajiem ēdieniem, kurus pasniedza grilbārā, bija vēl jaušamāks.

Mēs dejojām, bet pēc tam sēdējām atvērtā verandā mēness gaismā, un mūsu rokas bija cieši kopā, itin kā mēs būtu nedalāmi un nekas un nekad nevarētu mūs šķirt.

— Bārt, man ir viena vēlēšanās — lai tas turpinātos mūžīgi, — viņa nopūtās.

Es noglāstīju viņas roku.

— Nekas, mīļumiņ, nepārdzīvo. Apprecies vien, tiksi pie turības, varēsi tik un tā baudīt dzīvi, kā vien tīk. Ja lēksi sānis, vienmēr būšu priecīgs tev pakalpot.

— Nē, Bārt, tu patiesi neesi izturams!

Šķīries no Bertas, es mežonīgā ātrumā devos uz Largo. Pie kontrolpunkta kopā ar O’Flagertiju bija divi pogainie. Maiks tuvojās man, viņa acis dega uzbudinājumā.

— Naksniņa gan būs uz vella paraušanu, Bārt, — viņš teica. — Tu zini, patiesībā es arī gribētu būt tur, kopā ar jums.

Apspriedē pie mēra tika nolemts, ka Karls arī būs notikuma vietā. Viņš atvēra vārtus un ielaida mani. Sapratu, ka viņš nav mazāk uzbudināts par O’Flagertiju.

Iegājām kotedžā un sākām notiesāt Džārvisa sagatavotās sviestmaizes. Arī viņš nekur nerada mieru. Un es viņam izstāstīju, kam te būtu jānotiek.

— Katrā ziņā te ies karsti, — es nobeidzu. — Mūsu kungam vajag iedot labi daudz miegazāļu, lai viņš neko nejaustu.

Palūkojos pulkstenī. Līdz operācijas sākumam atlika stunda, un es devos uz savu novērošanas posteni. Pagaidām viss ritēja, kā bija iecerēts.

Sapratu, ka lielākās grūtības sāksies, kad es parādīšos atklātībā un vilkšu Nensiju uz helikopteru. Viņa, protams, pazīs mani un var mēģināt kaut vai tam pašam Koldvelsam visu izpļāpāt. Taču centos pārliecināt sevi, ka šajā burzmā un šaušanas juceklī, kas šeit noteikti būs, viņa, nespēs atcerēties mani, kurš viņu šantažēja restorānā. Turklāt vēl, kā es spriedu, viņa varētu būt spēcīgā narkotisko vielu iespaidā.

Spēlīte šķila visai bīstama, bet man tā bija jāspēlē, atpakaļceļa nav.

Uzkāpis kokā, ieraudzīju vairākas tumšas figūras. Sapratu, ka salasās policisti un FIB puiši.

Rančo māja bija ieslīgusi necaurredzamā tumsā. Interesanti gan, vai iekšpusē ari kāds dežūrēja? Vai tad tiešām visi gulēja? Varētu iedomāties, ka viņi jutās pilnīgā drošībā, paļaujoties uz elektroniskajiem līdzekļiem un Largo apsardzes vīriem. Lejā netālu no sevis ieraudzīju Koldvelsa augsto stāvu. Viņš čukstus deva rīkojumus cilvēkiem ap viņu.

Tālumā atskanēja raksturīgā helikoptera tuvošanās skaņa. Nikam bija mana instrukcija palikt .gaisā un nemainīt augstumu, līdz nedošu kabatas luktura signālu. Un tikai tad viņam būtu jānolaižas klajumā pie Hemela nama.

Koldvelss un viņa komanda plaši atvēra vārtus, ielaižot rančo pagalmā policistus, kuri stūma automašīnu. Tad Koldvelsa cilvēki ieņēma pozīcijas krūmājā. Klajums kļuva tukšs.

Es nevarēju iedomāties, kādā nolūkā tika atstumta automašīna, līdz pēkšņi netika ieslēgti priekšējie starmeši, un ne tikai tie. Iedegās arī spēcīgi prožektori uz mašīnas jumta. Visa ēkas fasāde bija spoži izgaismota.

Koldvelss sāka bļaut megafonā, lai Poferi ar paceltām rokām nāk laukā no mājas. Balss, skaļruņu pastiprināta, dauzīja ēku gluži kā veseris.

Koldvelss iepriekšējo komandu atkārtoja vēl skaļāk, sajutu kā lipīgi sviedri plūst pār seju.

Bet Koldvelss turpināja bļaut megafonā. Pogainie un FIB cilvēki bija nogūlušies zemē aiz krūmiem.

Koldvelss apklusa. No augšas skanēja vienīgi helikoptera dzinēja zu-mēšana un bija redzamas tā signālugunis.

Tad pēkšņi atskanēja šķindoņa un pa logu izlidoja dūmu svece... Bira saplēstais stikls. Kodīga gāze sāka aizpildīt klajumu nama priekšā.

Tikpat pēkšņi atvērās durvis, durvju ailā parādījās Džonsa figūra. Viņam rokā bija revolveris, spilgtā gaisma lika viņam meklēt patvērumu kaut kur tālāk zaļumu ēnā, un viņš metās sānis.

Nogranda šāvieni, un viņš atsprāga atpakaļ un atvāza pirkstus, itin kā mēģinot pieķerties gaisam. '

Atskanēja vēl šāvieni... viņa stāvs sabruka, ceļi kļuva ļengani un, viss nodrebējis, viņš nogāzās zemē. Beidzamie krampji, uri viņš gulēja nekustīgs.

„Viens savu saņēmis, divi vēl ir tur,“ — man iešāvās prātā.

Koldvelss ar jaunu sparu ņēmās bļaut megafonā:

— Poferi, nāc laukā ar augšā paceltām rokām. Nekāda glābiņa tev nav, māja ir ielenkta un tiek apšaudīta no visām pusēm.

Dūmu sveces saturs sāka pamazām izklīst, un šajā brīdī es domāju par Nensiju.

Negaidot no ēkas tālākā spārna ēnas atskanēja šāviens. Viens no au-tostarmešiem apdzisa.

Šāvienu zibšņi griezās tumsā. Divi pogainie viens pakaļ otram pieslējās, tad, klupdami, nogāzās zemē. Pārējie policisti atklāja izklaidus uguni šāvienu zibšņu virzienā.

Beigu beigās prožektoru gaismā parādījās Poferi ar pistoli katrā rokā. Saliecies uz pusēm viņš pārvietojās kā krabis smiltīs. Viņa krekls bija notašķīts ar asinīm, taču viņš nebeidza šaut.

Jauna šāvienu sērija. Lodes kā lapsenes sadzēla Poferi miesu. Visbeidzot viņš jocīgi sagrīļojās un nokrita.

Es noslaucīju sviedrus no sejas. Tātad, tur vēl palikusi VIŅA.

— Lūcija, — klied/a Koldvelss, — rokas aiz galvas un nāc laukā.

Klusums. Bezgalīga pauze, tad atskanēja kliedzieni. Un tad iznāca

viņa. Es viņu lieliski redzēju starmešu spožajā gaismā. Viņai mugurā bija melnas bikses un spilgti sarkana blūzīte.

Nostājusies durvīs, viņa sauca:

— Nešaujiet! — viņa vicināja rokas un soļoja uz policistu pusi.

Rokās viņa kaut ko turēja. Nenogājusi ne desmit soļus, viņa krasi

apstājās. Nogranda divi spēcīgi sprādzieni, tad divi spilgti zibšņi pāršķēla nakts melnumu. Uz visām pusēm svilpdamas lidoja šķembas. Zem mana svara iebrakšķējās zars.

Nevēloties dzīvai nonākt policijas rokās, Lūcija ar granātām sevi uzspridzināja, gluži kā japāņu samurajs.

Jā gan, iespaidīgs fināls! Es ieskatījos tajā vietā, kur viņa pirms mirkļa stāvēja, taču neko neieraudzīju, izņemot dažas asiņainas ķermeņa daļas un drēbju gabalus.

Man bija laiks pamest savu slēpni un iznākt uz skatuves. Nolēcis no koka un pārskrējis pāri ceļam, es devu signālu Nikam, kurš joprojām riņķoja gaisā, un metos uz Hemela māju.

Visapkārt ņudzēja policisti. Daži bija pie diviem ievainotajiem biedriem, citi vilka nostāk Džonsa un Poferi ķermeņus. Koldvelss vēroja Lūcijas šausmīgās paliekas.

Neapstājoties es ieskrēju mājā. Izskrējis cauri garajiem gaiteņiem, es apstājos slēgtu durvju priekšā.

Nostājies ar muguru pret tām, es sāku ar labo kāju bez mitas tās dauzīt.

Šajā pat brīdī tika pieslēgta elektrība, un gaitenis kļuva gaišs.

Manas dauzīšanās rezultātā durvis atsprāga, un manā uzmanības lokā nonāca grezna sievietes guļamistaba ar divkāršu gultu centrā.

Gultā, apkampusi ar rokām galvu, sēdēja Nensija Hemela. Viņa drebēja pie visām miesām, un pie tam izdvesa kaut kādas nesaprotamas šņupstošas skaņas.

„Bārt, esi modrs, vecīt, — nospriedu. — Ja viņa tevi pazīs, tas viss tev nelāgi bcigsics.“

— Misis Hemela!

Viņa iztaisnojās, noņēma rokas no sejas un lūkojās manī. Acis bija plati atvērtas, bet lūpas drebēja. Tad pēkšņi kā iztramdīts zvērs viņa pieslējās kājās.

— Kundze, viss kārtībā. Jums nav jāuztraucas.

Viņa pētoši un ziņkārīgi noraudzījās mani.

— Mana māsa! — viņa atkal aizsedza seju un ievaidējās. — Viņa teica, ka darīšot sev galu. Kas tur īsti noticis?

Sāku nomierināties: viņa mani nav atpazinusi.

— Kundze, viss ir aiz muguras. Esmu ieradies, lai glābtu jūs un aizvestu drošībā. Misters Pālmers jūs gaida „Spanish Bay“, tur jūs varēsiet atpūsties. Mūsu rīcībā ir helikopters.

— Kas noticis ar Lūciju? Viņas vairs nav? Un kur pārējie? Vai viņi arī nav dzīvi?

— Tā tas ir, misis Hemela. Iesim. Paņemiet visu, kas var jums noderēt.

Viņa nokāra galvu un saķēra to ar abām rokām. Viņa nesacīja ne vārda un raudāja, līdz beidzot neskanīgās raudas izvērtās klusinātos šņukstos.

Es vēros viņā un gaidīju. Viņa joprojām raudāja.

— Misis Hemela, — šoreiz manā balsī skanēja metāliskas notis, — būtu laiks savākt mantas. Ja jums nekas nav pretī, es palīdzēšu.

Viņa nodrebēja un norādīja ar roku uz istabas stūri.

— Paņemiet, lūk, to čemodānu. Lūcija arī man sacīja, lai salasot mantas, viņa zināja, ka tās ir beigas.

— Iesim, — es pacēlu čemodānu,bet šajā brīdī ienāca Koldvelss. — Lū, viss kārtībā. Paņemiet čemodānu, es palīdzēšu misis Hemelai.

Pasacījis šos vārdus, es pienācu viņai klāt, maigi noliku viņu uz kājām, un mēs devāmies laukā no mājas.

* * *

Nikam pietika ar desmit minūtēm, lai nosēdinātu helikopteru „Spanish Bay“ viesnīcas jumta mazajā laukumiņā. Mūs jau gaidīja Pālmers, medmāsa un vēl divi cilvēki baltos halātos.

— Kas noticis? — Nensija pēkšņi iesaucās. — Kur es atrodos?

— Misis Hemela, jūs esat pilnīgā drošībā viesnīcā „Spanish Bay“, un jūs gaida misters Pālmers.

Viņa pavisam sērīgi mani uzlūkoja.

— Un kas esat jūs?

Man k|uva auksti, likās, ka viss sāksies no jauna.

— Esmu tas cilvēks, kurš jūs izglāba, — sacīju ar nevainīgu smaidu, bet iekšēju satraukumu.

Laikam gan vienīgi viss šis satricinājums neļāva viņai atcerēties to dienu, kad mēs sēdējām viens otram pretim „Contry Club“ verandā un kad es centos viņu iebiedēt cerībā iegūt pēc iespējas vairāk naudas.

Taču viņa neatcerējās neko. Es pateicos Dievam un, kļūdams mierīgāks, sacīju:

— Lūdzu, neraizējieties. Jums pilnīgi nekas nedraud.

Niks atvēra mašīnas durvis, es iznācu pirmais. Nensija ar Niķa palīdzību man sekoja. Atspiedusies pret mani, viņa gaidīja, kad pienāk Pālmers. Un tad mēs visi devāmies uz liftu.

Te negaidot viņa apsviedās.

— Kur palicis mans čemodāns?

Sī frāze mani gluži kā pielodēja grīdai. Intonācijas skarbums un sievišķībai neraksturīgā ciešā apņēmība tembrā viņu nodeva. Vienkārši nesaprotami, kā gan viņai līdz šim izdevās mani apmuļķot. Aukstas tirpas skrēja man pār muguru.

Sievietei, kura tikko zaudēja savu māsu un pirms tam vēl vīru, nevarēja būt tāda balss. Sī balss piederēja bīstamai teroristei, kura nepazina žēluma.

Un manas smadzenes sāka enerģiski darboties. Lūk, tā ari ir mīklas atslēga, kāpēc viņa mani nepazina. LŪCIJA POFERI NEKAD AGRAK MANI NETIKA REDZĒJUSI!

Un domās es atgriezos brīdī, kurš stindzināja asinis. No mājas iznāca sieviete, kuru visi noturēja par Lūciju, un sauca:

— NEŠAUJIET!

Lūcija upurēja savu māsu, tādā veidā mēģinot izglābties. Viņa piestiprināja granātas pie gandrīz neko neapjēdzošās, ar narkotikām piepumpētās Nensijas rokām un izstūma to pa durvīm, zinot, ka pēc dažām sekundēm granātas sprāgs un sašķaidīs viņas māsas ķermeni lupatās.

Lūcija tomēr pieļāva divas liktenīgas kļūdas: viņa nepazina mani, jo nekad nebija redzējusi agrāk, un šis čemodāns, kurš bija sagatavots jau iepriekš un bija viņai tik sevišķi svarīgs.

Ar grūtībām nākot pie sajēgas, es sacīju:

— Par to nevajag uztraukties. Es jums to atnesīšu, misis Hemela.

Pālmers un divi ārsti iegāja kopā ar viņu liftā, bet es atgriezos pie

helikoptera. Tajā brīdī Niks stiepa no tā laukā čemodānu.

— Vecīt, nezinu, kā pateikties, — sacīju. — Presei ne vārda.

Paņēmis čemodānu, es atsveicinājos no Niķa, kurš iekāpa savā lidaparātā, bet es devos uz liftu.

Uz jumta nebija ne dzīvas dvēseles, un es mēģināju čemodānu atvērt, taču tas bija aizslēgts. Nācās ņemt talkā revolvera rokturi, līdz beidzot slēdzenes padevās.

Starp drēbju gabaliem es atradu 38. kalibra revolveri, divas rokas granātas un čeku grāmatiņu. Katru čeku bija parakstījusi Nensija Hemela, un kopējā summa sasniedza daudzus miljonus dolāru.

Revolveri un granātas es noglabāju notekcaurulē, bet čeku grāmatiņu iebāzu žaketes kabatā. Pēc tam uzmanīgi aiztaisīju čemodāna slēdžus un laidos liftā lejup, kur pie šahtas durvīm mani gaidīja Pālmers.

— Mister Enderson, — viņš teica. — Viņa pieprasa čemodānu.

— Te tas ir, — atbildēju.

— Nekā vairs nesaprotu, — viņš turpināja, — viņa atteicās no mediķiem un sacīja, ka gribot būt vienatnē. Un tas viss pēc šiem te elles pārdzīvojumiem! Zināt, gandrīz vai atsakos viņu pazīt. Viņa mani vienkārši bezkaunīgi iztrieca pa durvīm.

Protams, man bija viss skaidrs.

— Es ienesīšu viņai čemodānu. Saprotiet pats — tāds satricinājums. Jums jādod viņai nedaudz laika attapties.

— Ak, kungs! Jau aust! — viņš pēkšņi iesaucās. — Man arī pietiek, vajag atpūsties! Būs labāk, ja braukšu mājās.

— Tā arī dariet, mister Pālmer, — sacīju, nepiespiesti smaidot. — Atdošu čemodānu un arī pats braukšu mājās.

Mēs šķīrāmies. Pavadīju viņu ar skatienu, atpogāju maksti un pieklauvēju pie durvīm.

— Misis Hemela, jūsu čemodāns, — cs sacīju.

Durvis ar troksni atvērās.

Lūcija Pofcri, par to man vairs šaubu nebija, noraudzījās manī aizdomīgi un vērīgi.

— Lieciet to zemē, — viņa sacīja, soli atkāpdamās.

Es iegāju istabā un noliku čemodānu.

— Paldies jums. Lūdzu, atstājiet mani vienu.

Ar kurpes papēdi es aši aizcirtu durvis. Vienlaikus izrāvu revolveri.

— Vecenīt, lēnāk pār tiltu! - es notei cu. - Un nekādas pašdarbības!

Viņas acis kļuva šauras.

— Kas jūs esat?

— Mani sauc Bārts Endcrsons.

Es viņu vēroju, un man kļuva skaidrs, ka mans vārds nav viņai svešs.

— Ak, Bārts Endcrsons? — indīga ņirga pārslīdēja viņas lūpām. — Protams, protams, kaut ko man par jums stāstīja. Nu jā, jūs esat tas slavenais šantāžists. Kāds vējš jūs atpūtis šurp?

— Tas uz tevi, putniņ, vispār neattiecas. Sēdies un parunāsim.

Viņa paraustīja plecus, tomēr apsēdās uz dīvāna malas. Pārlikusi kājas krusteniski un atgāzusies atpakaļ viņa lidzinājās kobrai, kad tā saritinājusies.

Mans revolveris nepārtraukti bija notēmēts uz viņu.

— Kā tad tu tagad jūties, kad esi nogalinājusi miesīgo māsu?

— To stulbeni? Būtu gan bijis, ko žēlot. Viņa bija nekas, pilnīgi nekas, pat ne viduvējība. Aldo piekrita šim variantam. Es esmu vajadzīga mūsu biedriem. Bet viņa... Ceru, ka esat jau atlauzis slēdžus un paņēmis čeku grāmatiņu?

— Kā gan lai nepaņem? Bet tavu munīciju nobēdzināju uz jumta.

— Labi, nav ko tukši muldēt. Cik tu gribi?

Izvilku no kabatas čeku grāmatiņu un novicināju viņai gar degunu.

— Es ņemšu miljonu, pārējais lai paliek tev. Darām tā: es aizpildu četrus čekus par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru katru. Kad naudu pārskaitīs manā bankā uz mana rēķina, es šo grāmatiņu tev atdošu un vēl palīdzēšu izkļūt no šejienes. Nebolies, tev ir jahta! Stūrmani es sameklēšu, kādā tumšākā naktī tevi nogādās Kubā. Vai esi ar mieru?

— Labi, es piekrītu. Un, ja nu tu pazūdi, saņēmis savu daļu?

— Redzi nu, cik patiesībā esi vājprātīga, — man izlauzās smaids, — tev taču nav citas iespējas, kā vienīgi ticēt man, ceru, ka tas tev ir skaidrs.

Viņa pamāja.

— Klausies. Es tev, lūk, ko teikšu, - viņa iesāka, tad saminstinājās, taču turpināja. — Mana ideja ir vēl vienkāršāka. Tu ņem četrus čekus, tos aizpildi, bet pārējos atdod man. Es te nebūšu ilgāk par nedēju, pa šo laiku tu savu būsi dabūjis. Vai esi tā ar mieru?

Es tik ļoti aizsapņojos par savu miljonu, ka mana modrība sāka pamazām zust.

— Es esmu ar mieru, — bija mana atbilde, un tā bija liktenīgā kļūda. Es kļuvu pārāk izklaidīgs, revolveri noliku uz krēsla, tad sāku ņemties ar čekiem, uz sekundi izlaižot viņu no acīm. Un tā bija otrā liktenīgā kļūda. Šajā brīdī viņa viegli sakustējās. Es nometu grāmatiņu un satvēru revolveri. Diemžēl tas viss notika pārāk vēlu.

Viņas rokā nozibēja revolveris un acumirklī noskanēja šāviens. Vajadzēja taču iedomāties, ka viņa to varētu katram gadījumam glabāt kaut kur dīvāna stūrī.

Sajutu belzienu krūtīs, ieraudzīju zibsni, tad viss sagāzās, un pār mani nolaidās pilnīga tumsa.

* * *

Nedēļu pie manis nevienu neielaida. Es gulēju slimnīcā un brīžiem lādēju sevi par šaušalīgo muļķību. Laiku pa laikam ienāca ķirurgs un apsveica sevi ar veiksmīgo operāciju. Man bija daudz laika, lai vēlreiz apdomātu visus notikumus.

Pirmais apmeklētājs bija Lū Koldvelss. Pievilcis krēslu un apsēdies, viņš jautāja:

— Tev ir paveicies, Bārt, varēja būt ļaunāk. Kā tad tas īsti notika?

— Vienkārši. Noliku uz grīdas viņas čemodānu un, kad gāju projām, viņa izrāva revolveri un izšāva.

— Kamdēļ viņa tā darīja?

— Ir gan jautājums! Vajag prasīt viņai, nevis man.

— Atskanot šāvienam, numurā ieskrēja viesnīcas detektīvs, lai uzzinātu, kas noticis. Viņa to nošāva. Viņa nobrauca ar liftu un izskrēja uz ielas ar čemodānu vienā rokā un revolveri otrā. Vari iedomāties, kas tas bija par traci. Viņu ievēroja garām braucošā patruļas mašīna. Mašīna piebrauca viņai klāt. Viņa sāka šaut kā negudra, un šie atbildēja ar to pašu, nolikdami viņu turpat uz ietves. Kad šie apskatījās tuvāk, viņa jau bija mirusi.

— Izskatās, ka kaut kāda fanātiķe! — nomurmināju.

— Tā bija Lūcija Poferi. Nensija Hemcla gāja bojā rančo.

„Ar to viss beidzies, — iešāvās prātā. — Ardievu, miljons, un tagad jau uz visiem laikiem."

Pēc Koldvesa pie manis nenāca neviens. Kaut vai Berta varēja atsūtīt ziedus. Jā, acīmredzot ir apprecējusies un braukā ceļojumos savā jahtā.

Nedēļu pēc Lū apciemojuma atnāca Čiks un atstiepa viskija pudeli.

— Hello, Bārt, kā sviežas?

— Redzi pats, liekas, ka esmu izķepurojies, — es sacīju. — Priecājos, ka vismaz tu neesi mani aizmirsis.

Viņš sāka bez iemesla soļot šurpu turpu pa palātu, cs sapratu, ka viņš grib pateikt man kaut ko ļoti svarīgu.

— Vai par Bertu kaut ko esi dzirdējis? - vaicāju.

— Viņa ir izgājusi pie vīra un pavada medus mēnesi Eiropā.

Man sažņaudzās sirds. Es jutu, ka viņš nav ar labām vēstīm.

— Ko tu tur stomies, Čik? Ja ir kas uz sirds, nemaz nekautrējies un spļauj laukā.

— Pulkvedis atstāja mājās savu „Kriminālkodeksa" eksemplāru, bet tieši todien tas viņam bija nepieciešams. Es atcerējos, ka tavā atvilktnē ir tieši tāds pats. Es atvēru atvilktni un iedevu tavu...

— Un kas tad ir, ka iedevi?

Un šajā brīdī mana sirds likās beidzam pukstēt, un es pārklājos ar aukstiem sviedriem. Es atcerējos, ka tajā krājumā tiku ielicis aploksni ar iesnieguma kopiju par Poferi, pirātu salām, „Alameda Bar" un visu citu, kad drukāju iesniegumu Selbijam.

Nebija šaubu, ka pulkveis to ir izlasījis. Un tagad viņš zināja, ka esmu ar šo lietiņu nodarbojies visu laiku, taču slepeni, nevienam neko neatklājot. Pēc satura viņš noteikti visu saprata.

Es redzēju, ka Čiks mani neatlaidīgi vēro.

— Piedod, vecais, — viņš sacīja. - Es pat nenojautu, ko tu glabā grāmatā. Dievs, pasarg, Bārt, kā tu varēji izšķirties par kaut ko tādu?

Šantāža nekad labi nebeidzas. Pulkvedis neko policijai nav ziņojis. Saproti pareizi, viņš nedomāja tik daudz par sevi, cik par aģentūras autoritāti.

— Mūsu pulkvedis ir zelta gabaliņš.

— Lai viņš arī būtu tonna zelta, tev, Bārt, no tā vieglāk nekļūs. Viņš ir anulējis tavu licenci, un tu esi atlaists. Mūsu aprindās tu vairs neeksistē. Bārt, man ļoti žēl, bet tādas ir tās lietas. — Un viņš pastiepa man roku. — Ardievu, Bārt. Es tev patiešām vēlu kļūt laimīgam.

Viņš aizgāja, bet es sēdēju un ilgi raudzījos pa logu Paradīzavēnijā, kurā virmoja dzīve un kustība. Un es? Bez licences es biju derīgs tikai vienīgajam — papildināt bezdarbnieku armiju.

Gandrīz divas dienas es nomocījos bezmiegā. Es neredzēju nekādas iespējas izkļūt no šīs drūmas situācijas, es nevarēju pat iedomāties, kādā veidā lai nopelnu sev iztiku. Es taču sapratu, ka būtībā esmu pieradis pie diezgan augstiem standartiem.

Mans labais draugs Čiks atsūtīja drēbes un atdzina līdz slimnīcai „meiseru". Uz sēdekļa viņš atstāja aploksni ar piecdesmit dolāriem un zīmīti: „Pēdējo reizi, draudziņ."

Es atvēru durvis un apstulbu kā zemē iemiets: viesistaba izskatījās kā puķu veikals. Ziedi bija visapkārt. Virs galda bija nostirpināts neliels karogs, uz kura stāvēja rakstīts:

„LAIPNI LŪDZU MĀJĀS, KLAIDONI!"

Es pārgāju vienā elpas vilcienā pāri viesistabai un pagrūdu durvis uz guļamistabu: tur bija Berta, kaila kā mana plauksta.

Viņa sēdēja gultā.

— Vai tu esi sašauts?

— Protams, kā sašauts, - sacīju un aizcirtu durvis.

— Kurā vietā?

— Ne tajā, par kuru tu domā, - sāku vilkt nost drēbes.

Pēc divdesmit minūtēm mēs nokusuši gulējām viens otram blakus, un Berta klusējot sāka pluinīt manus matus. Tā bija viņas mīļākā nodarbība, taču šoreiz manī tas neizraisīja neko patīkamu, jo galvā nepārtraukti joņoja domas par nākotni.

— Bārt, mīļais, - viņa sacīja pēc kāda brīža, — tagad es zinu, ka nespēju aizbraukt ar Teo.

— Тео?

— Tā sauc manu viru.

— Dievs žēlīgais! Tas ir viņa vārds?

— Jā, Too Danrimncls, vecs kraķis ar miljoniem.

— Tad tu esi viņa sieva, velns parāvis? Viņš taču ir pasakaini bagāts!

— Jā, es esmu viņa sieva, taču gribu būt kopā ar tevi. Es nespēju dzīvot ar cilvēku, kurš var vienīgi lasīt grāmatas. Es vēlos mīlestību un savu privāto dzīvi.

— To es saprotu, tikai kā tas viss savienojams, ja runa ir par mani?

— Vai tu, dārgais, gribi dzīvot Palespringā? Tco tur ir milzīgs īpašums. Viņš ļoti labi zina, ka man vajadzīgs tas, ko viņš dot nav spējīgs. Man nepieciešams draugs, un mēs ar viņu par to esam vienojušies. Saki, vai tev tā vietiņa patiktu?

Es, Berta un Tco bijām ar mieru izveidot brīnišķīgu sadraudzību.

„Bārt, vecīt, ja tu labi uzvedīsies — un Dievs mans liecinieks, es pacentīšos, - tev nebūs vairs nekad jādomā par dienišķo maizi!“

Content

Čeizs Džeimss Hedlijs Es gribēju iegūt miljonu

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa