Kīns Donalds

Čeizs Džeimss Hedlijs

Makdonalds Gregorijs

Musdienu kriminalromāni

Mūsdienu kriminālromāni

.

.

Donalds Kīns SLEPKAVAS KUNDZE

.

1. nodaļa

Kad kaut kas tāds notiek ar jums pašiem, jūs reaģējat pavisam savādāk. Patrīcija sēdēja ļoti mierīgi, sakrustojusi rokas uz ce|iem. Tikai viņas acis sašutumā kvēloja. Ik pa brīdim viņa tās pameta uz manu pusi, tad paskatījās uz komisariāta logu, aiz kura jau bija satumsusi nakts. Tātad virta mani piekrāpusi. Taču pēc viņas sejas to nevar noteikt.

Viņas mati, tāpat kā agrāk, ir rudi, bet acis — zilas. Viņa, tāpat kā es, turpina elpot. Tā vēl arvien ir tā pati burvīgā sieviete, kuru es nogrābu pārtraukumā starp diviem valšiem kādā no ballītēm, kas tika rīkotas mūsu kvartālā tolaik, kad viņai vēl bija tikai astoņpadsmit, bet es — tikai sāku savu karjeru policijā.

Mēs savienojāmies un apsolījām viens otram, ka cienīsim un sargāsim mūsu svēto savienību. Bet tagad viņa bija visu iemīdījusi dubļos. Viņas lūpas drebēja, rudie mati bija sajukuši, bet acis uztūkušas no viltus asarām.

„Slampa! Man vajadzētu sadot viņai pa kaklu," — es nodomāju.

Jaunpienācēju pūlis iekārtojās kapteiņa Kārvera kabinetā: policisti formastēr pos, prokurora palīgi, nodaļas detektīvi. Lielākā daļa bija patiesi sarūgtināti par to, kas man atgadījies, bet daži no viņiem izrādīja liekulīgu līdzjūtību.

Nogalinātais man nerūpēja. Nogalinātie mūsu darbā gadās bieži. Taču doma par to, ka Pata ir mani nodevusi, izraisīja man nelabumu. Es uzgriezu viņai muguru un sāku lūkoties pa logu.

Bija apmēram viens naktī, taču dažiem cilvēkiem tas netraucē pastaigāties pa ielu. Citi ir atslējušies pret aizslēgtām durvīm. Mēs arī kādreiz tā darījām: Pata un es.

Dažos namos vēl dega uguns: vēlu atgriezušies vīri vai laulātie pāri, kas nododas mīlas priekiem, vai vecāki, kas mierina pamodušos bērnus. Zaglīgiem soliem aizsteidzas klaidoņi, vienatnē vai bariņā. Lūk, aizlīgojās dzērājs. Droši vien meklē kādu reslorāniņu, kas vēlu naktī vēl darbojas un nav pārāk prasīgs pret klientiem. Dolārs pa labi, dolārs pa kreisi, un viņam jau ir dzeramais un meiča.

Es noraudzījos uz mīlas pārīti, kas, aizmirsuši visu pasauli, skūpstījās zem loga, un domāju par to, cik nožēlojami tomēr ir pelnīt izliku kā detektīvam. Vienalga, kādā amatā. Visu mūžu špiks rakņājas pa mēsliem. Daudzus gadus tu neredzi neko citu, kā vien krāpniekus un neliešus. Ar īstiem cilvēkiem tu satiecies tikai tad, kad viņi nokļūst nelaimē: zādzības, šantāža, narkotikas, slepkavības, rekets... Precētas sievietes piedāvā savu miesu. Vīrieši piedāvā savas māsas un meitas.

Es dziļi nopūtos. Un, lūk, negaidot viss tas, kam priekš manis bija kāda jēga, sašūpojās, un vienīgi ticība, kuru es jau sen biju zaudējis, varēja man tagad palīdzēt.

Es pienācu pie loga, apsēdos uz palodzes. Maza auguma, nupat Hār-vardas koledžu pabeidzis memmes dēliņš ar rozā vaigiem un brillēm uz deguna, prokurora palīgs Hāverss, izskatījās ļoti mūsdienīgs, par to liecināja arī viņa runas veids.

- Piespiediet sevi un izjūtiet mūsu stāvokli-, Stēna kundze. Tas ir smags pienākums, bet mums tas ir jāizpilda.

Velti viņš tā runāja. Es zinu, kā man vajag izturēties. Bet Hāverss domā tikai par savu karjeru, un šī lieta viņam šķiet piemērota izdevība. Viņš, protams, rīkosies pēc visiem noteikumiem. Viņš ir tāds vecis, kas, ne mirkli nešauboties, notiesās paša māti, ja viņam liksies, ka tas ir loģiski un atbildīs noteikumiem.

- Mēs zinām visu, — viņš turpināja. — Lils Kerijs stājās sakaros ar precētām sievietēm, lai pēc tam izmantotu viņas saviem nolūkiem. Viņa nāve sabiedrībai nav nekāds zaudējums. — Hāverss apklusa un rūpīgi izslaucīja briļļu stiklus. — Turklāt, ja jūs būsiet prātīga un parakstīsiet atzīšanos, ka šāvāt uz viņu, es kā prokuratūras darbinieks varu jums apliecināt, ka, noskaidrojuši slepkavības cēloni, mēs prasīsim jums sodu tikai spaidu darbu veidā.

Pata noraidoši pakratīja galvu.

- Nē.

— Ko nē? — izbrīnījās Hāverss.

Pata vēlreiz atkārtoja to, ko bija teikusi jau agrāk,

— Es neesmu šāvusi uz Keriju un nebiju viņa mīļākā. Un absolūti nezinu, kādā veidā nokļuvu viņa dzīvoklī.

Hāverss paskatījās uz kapteini Kārveru, kas stāvēja viņai aiz muguras.

— Vai jūs, kaptein, nezināt, tie cilvēki mašīnā ar rāciju, tie, kas veica arestu, vai viņi vēl ir šeit?

Džims Purviss atbildēja ātrāk, nekā Kārvers paspēja atvērt muti.

— Protams! Es viņiem teicu, lai neiet prom.

— Lieliski.

Un Hāverss aizsūtīja Montu viņiem pakaļ.

Pata paskatījās uz. mani ar asaru pilnām acīm. Es atsaucos ar vienaldzīgu skatienu, ar to likdams saprast, ka tas viss uz mani neattiecas: viņa vairs nav mana sieva. Nekas vairāk kā zostiņa, kas ilgu laiku gulējusi manos apkampienos. Tas bija sen — pagājušo nakti.

Es izlikos, ka briesmīgi interesējos par revolveri, kuru aplūkoja Dzims. Visparastākais sērijveida ražojums, pārklāts ar niķeli. Dzims paņēma to rokā un iebāza stobrā zīmuli.

— Tomēr, par to visu ir jātiek skaidrībā.

— Cik es zinu, viss jau ir noskaidrots, — es teicu.

Tad es nervozi aizsmēķēju. Iznāk, ka Pata ir bijusi Kerija mīļākā, un viņš ir mēģinājis to šantažēt. Kāpēc viņa neko man neteica? Kāpēc neizstāstīja Džimam? Es biju viņas vīrs, Džims bija viņas draugs. Es strādāju par detektīvu, bet Džims ir austrumu Mcnhetenas kriminālpolicijas šefs. Jo ilgāk es gremdējos pārdomās par šo situāciju, jo briesmīgāka man tā likās.

Abo Fitcels, puisis no „Daily Mirrot“, kurš pirmais mani iedēvēja par Lielo Hermani un visā nopietnībā uzskatīja, ka es atklāju slepkavas ar melnās maģijas palīdzību, pienāca mums klāt un pajautāja man:

— Ko tu par visu to domā, Herman?

Es noriju krietnu dūmu porciju.

— Ko tu gribi, lai es domātu?

— Vai tu mēģināsi kaut ko darīt Patas labā?

— Vēl nezinu.

Es uzmanīgi paraudzījos uz Patu. Viņa bija centusies iespēju robežās savest kārtībā savus matus. Garās cirtas krita pār viņas pleciem. Ar tik cirtainiem matiem portretos attēloja itāju Renesanses laika pāžus. Pa-ta varēja izveidot no saviem matiem, ko vien vēlējās, un viss bija skaisti. Taču Šobrīd viņas seja bija uztūkusi, bet acis — sarkanas un asarām pieplūdušas. Viņa bija notriepusies ar lūpu krāsu, un skaistais tērps viņai vairs nepiestāvēja. Viņa izskatījās galīgi apjukusi un maz līdzinājās tai meitenītei, ar kuru es iepazinos ballē.

„Čau, sīkā!" — es viņai toreiz uzsaucu.

„Nu gan policisti saviesušies!" — viņa pasmaidīja. — Sveiks, draudziņ!

Cik tomēr smieklīgi, kad galvā lien šādas atmiņas. Pastaiga pa Vašingtona skvēru. Ķiršu kūka pie kafijas bārā. Pļauka, kuru es izpelnījos pirmajā vakarā, gribēdams izlikties pārāk mūsdienīgs. Un pēc tam viņa pati sāka par to raudāt, jo bija pārliecināta, ka vairāk es viņu neuzlūgšu. Nekad ne vismazākā negodīguma.

Es mēģināju iedomāties, ko viņai tagad vajadzēja izjust. Viņa bija pilnīgi viena liela pūļa vidū. Cilvēku pūļa, kurā viņa visus zināja vārdā, ar kuriem bija jokojusies simtiem reižu mūsu laulības desmit gadu laikā. Tie bija tipi, kas ar baudu notiesāja viņas gatavotos ēdienus. Tagad viņi bija svešinieki. Un viņa satriekta kaut ko gaida tās barjeras otrā pusē, pie kuras viņa mani bija redzējusi tik bieži kopš tā brīža, kad es sāku izmantot mašīnu ar rāciju, kas piederēja mūsu komisariātam.

Monts atgriezās kopā ar Žilu un Maku. Hāverss uzmeta skatienu ziņojumam, kas vāļājās netālu no viņa elkoņa.

— Aģenti Žils un Maks?

— Jā, ser! - Žils noziņoja par abiem.

— Jūs devāties noskaidrot, kas noticis, jo jums paziņoja, ka esot dzirdēts, kā pulksten 22.05 kliegusi sieviete?

— Jā, ser.

— Trīsdzīvokļu nama augšējā stāvā, aiz kluba „Flibustieri", Grouv-strītā?

Pēkšņi Žils pamanīja, ka istabā atrodas augstas amatpersonas, un noņēma formas cepuri.

— Gluži pareizi, ser.

— Un tur jūs ieraudzījāt Patrīciju Stēna kundzi?

— Jā, ser.

— Un kā izrādījās, kliedzēja bija viņa?

— Jā, ser.

— Kādā stāvoklī viņa atradās?

Žils apjucis paskatījās uz mani.

— Žil, - es teicu. - Prokurora palīgs uzdeva tev jautājumu.

— Viņa bija bez apģērba un dzēruma stāvoklī, — viņš izspieda.

— Tātad, viņa bija plika un piedzērusies?

— Jā, ser.

Hāverss paskatījās savās piezīmēs.

— Es redzu, ka jums nācies uzlauzt durvis?

— Tieši tā, durvis bija aizslēgtas no iekšpuses. — Vispirms (Žils norādīja uz savu biedru) Bobs un es, mēs nevarējām izlemt, ko darīt, bet pēc tam tomēr nospriedām uzlauzt durvis un paskatīties, kas kliedz un kāpēc.

— Kāda bija Stēna kundzes reakcija, kad jūs uzlauzāt durvis? Ko viņa teica?

Žils burzīja cepuri rokās.

— Es gribētu sacīt, ka viņa atradās uz histērijas robežas. Viņa visu laiku kliedza: „Herman, Herman, palīgā! Lūdzu tevi, aizved mani no šejienes!" Un briesmīgi vaidēja. Pēc tam viņa centās izskriet kāpņu laukumā tāda, kāda bija, pavisam kaila.

— LJn vēlāk?

— Bobs novilka jaku un uzmeta viņai uz pleciem, tad turēja viņu, kamēr es aplūkoju visas telpas. Tobrīd es atklāju šito tipu mirušu. Viņš gulēja otrā istabā.

— Kā izskatījās telpa?

Žils ilgi nepaliks vienkāršajos špikos. Viņam nekas nepaslīdēja garām.

— Nu, lūk, tur bija nelielas vakariņas divām personām. Viena tukša degvīna pudele un divas glāzes uz mazā galdiņa pie dīvāna. Pats dīvāns bija apgāzts, tas ir, gandrīz, apgāzts. Taču kopumā viesistaba bija kārtībā, ja neskaita to, ka es atradu Stēna kundzes veļu, kā arī kurpes un kleitu. Tie mētājās uz paklāja, taču nevis tā, it ka viņai būtu norauti, bet tā, it kā viņa būtu steigusies ātrāk tos nomest.

Pata sāka kliegt:

— Viņš melo! Es nekad nebūtu varējusi tā rīkoties, es nekad neko nedarītu, lai kaitētu Hcrmanam! Tu taču to labi zini, tu taču zini, Herman? — viņa piebilda, pagriezusies pret mani.

Es neteicu ne vārda. Andcrsa kundze, kas arī strādāja policijā, noglāstīja viņas plecu un pastiepa tīru kabatlakalu.

— Nu, mazā, nomierinies, — viņa sacīja.

— Un kā izskatījās otra istaba? — Hāverss jautāja Zilam.

— Kā īsts bordelis.

Zils uzlika galvā cepuri, bet, atcerējies par klātesošajiem, atkal to noņēma.

— Visa gulta ar asins traipiem. Guļvieta tādā stāvokli, it kā tajā būtu cīnījušies, saprotiet? Līķim bija tikai zābaki kājās, vairāk nekā. Viņš gulēja, pa pusei pārkāries pār gultas malu. Pie loga, uz grīdas mētājās putekļu mētelis. Bet siena aiz gultas visa bija nosmērēta — nu, tā, it kā kādam būtu palicis nelabi.

— Tā biju es, — Pata nošņukstēja. — Man bija ļoti slikti, kad es atguvos. Man bija neiedomājami slikti.

— Vai jūs paņēmāt paraugu analīzēm? — Hāverss jautāja Purvisam.

— Jā. Laboratorijā tieši šobrīd ar to nodarbojas, — Zils atbildēja.

Hāverss paņēma Patas fotogrāfiju, kas atradās uz kapteiņa Karvora

rakstāmgalda. Tā bija viena no sešām fotogrāfijām, kuras viņa pasūtīja pie ļoti laba meistara, lai uzdāvinātu man dzimšanas dienā. Uz tās rotājās veltījuma teksts:

„Lilam, manam mīļajam. Uz mūžu tava Patrīcija."

— Nē! -- asi iesaucās Pata. — Nē!

Hāverss izlikās, ka neko nav dzirdējis.

— Kur jūs atradāt šo attēlu, kā jūs tur?

— Zils, ser, — viņš pateica priekšā. — Uz kamīna. Bet es tam nepieskāros, tāpat arī nekam citam istabā. Tiklīdz es atradu šito tipu beigtu, es nokāpu stāvu zemāk, lai piezvanītu uz iecirkni. Dežurants uzreiz atbildēja, ka izsūta patruļu.

— Vai jūs sarunājāties ar kaimiņiem, kamēr gaidījāt patruļu?

— Jā, ser, ar tiem, no kuriem es zvanīju.

Zils izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

— Vīrietis vidējos gados, kāds Čārlzs Svensons. Es runāju ar viņu un ar viņa sievu.

— Un ko viņi jums pastāstīja?

— Viņi teica, ka esot gaidījuši, ka kaut kas tāds notiks.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņi ar sievu esot domājuši, ka jaunā, rudā sieviete ir precējusies. Viņa esot nākusi pie Kerija divas Iris reizes nedēļā, un paklusām to darījusi jau apmēram sešus mēnešus.

— Tātad, no Svensona kunga vārdiem izriet, ka šī jaunā sieviete un Stēna kundze ir viena un tā pati persona?

— Viņi nezināja viņas vārdu, bet es palūdzu viņu uzkāpt man līdz. Bobs pa to laiku sargāja Stēna kundzi, kura visu laiku vaimanāja pilnā balsī. Un viņš pazina to - viņa bija tā pati jaunā sieviete, kura nāca pie Kerija dzīvoklī.

Prokurora palīgs pievērsās Patai.

— Ko jūs par to teiksiet, Stēna kundze?

— Viņš melo, — viņa paziņoja. — Varat nešaubīties, ka viņš melo.

— Atkal šķērsām...

— Es nepazinu nekādu Lilu Keriju. Un nekad agrāk neesmu viņu redzējusi. Pirmo reizi es viņu ieraudzīju, kad atguvos viņa dzīvoklī, pilnīgi kaila un slima.

— Un jūs turpināt tā apgalvot, neraugoties uz to, ka ir liecības par pretējo?

— Jā.

Pata atkal pievērsa skatienu man, caur asaru pieplūdušām acīm. Es vairs nezināju, kā man izturēties. Visi pierādījumi sakrīt, bet viņa to neatzīst, jo nav no tādām. Bet ja nu tomēr ir? Asinis saskrēja man galvā. Būtībā es taču nemaz nezināju, ar ko viņa nodarbojās pēcpusdienās un vakaros, kad es biju darbā.

Patas pietūkušās lūpas atkal iedrebējās. Viņa nolaida acis. Viņas krūtis strauji cilājās elpas ritmā.

Hāverss aizsmēķēja cigareti.

— Pēdējais jautājums, seržant... Ka Stēna kundze izturējās, kamēr jūs gaidījāt patruļu?

2ils iebāza savu piezīmju grāmatiņu kabatā.

— Ak! Tāpat kā visas sievietes, kas pārak daudz iedzērušas. Pa laikam nekustējās nemaz, tad negaidot atguvās. Viņa centās mūs aLgrūst, kliedza, ka viņai vajag atgriezties mājās, lai pabarotu Hermani ar pusdienām. Taču jāatzist, ka neko rupju viņa neteica.

— Paldies, — izmeta Hāverss. - Tas ir viss, seržant... kā jūs tur?

— Žils, — tas pacietīgi atgādināja.

Hāverss šķērsoja kabientu un pienāca pie Purvisa un manis.

— Es jūs pamelu, — viņš teica Džimam. — Centieties risināt šo lietu cik vien iespējams delikāti: tas ir mūsu interesēs. — Pēc tam viņš nolaidās līdz manam līmenim. — Esmu ļoti sarūgtināts, Sten. Manuprāt, viņas vaina nav apšaubāma. Uzskatu, ka būs labāk, ja jūs pierunāsiet viņu atzīties. Tad viņa vismaz neizraisīs tiesnešu un zvērināto neapmierinātību.

Es neatbildēju ne vārda. Hāverss izgāja laukā. Džims jautājoši paskatījās uz mani:

— Vai tu gribi parunāt ar viņu, Herman?

— Nē, — es atbildēju, pašūpojis galvu.

2. nodaļa

♦

Dūmu grīstes kabinetā sabiezēja, nepārtraukti zvanīja telefons. Teletaipa aparāts ritmiski klaudzēja, sizdams burtus uz lentes. Lielākā daļa policijas priekšnieku aizgāja uzreiz pēc prokurora palīga Hāversa aiziešanas. Sieviete piekrāpusi vīru un noslepkavojusi savu mīļāko? Nu un tad?

Džims paņēma krēslu un apsēdās iepretī Patai.

— Kā klājas, mazulīt?

Viņa mēģināja smaidīt.

— Ne pārāk labi, Džim.

— Vai nevēlies kaut ko iedzert?

— Nē, — viņa noraidoši pašūpoja galvu.

Džims Purviss bija tievs, viegli nosirmojis vīrietis. Par kaut ko aizdomājies, viņš pieglauda matus ar saviem, no nikotīna dzeltenajiem pirkstiem. Es nespēju noskārst, par ko viņš šobrīd domā.

Džimam es ļoti patīku, bet viņam patīk arī Pata. Tas viss viņam šausmīgi krīt uz nerviem, viņam ļoti gribētos, lai Keriju būtu nobeidzis kāds cits. Labprātāk viņš tagad būtu vienkāršs policists patruļmašīnā vai vēl kāds cits, lai tikai nebūtu jādara tas, ko viņam, Austrumu Menhetenas kriminālpolicijas šefam, vajadzēja šobrīd darīt.

— Vai mes nevarētu sākt no paša sākuma, bērniņ? — Viņš piedāvāja Patricijai.

Viņa izberza vaigus ar kleitas piedurkni.

— Kā gribat, Džim. — Viņa vēlreiz mēģināja pasmaidīt un piebilda:

— Tāds taču ir jūsu pienākums.

— Ak, jā, — nočukstēja Džims.

Viņš paņēma no Kārvera galda viņas liecību pierakstus.

— Jūs liecinājāt, ka vakar ap pusdienas laiku esat devusies nodot asinis, un jums paņēmuši piecsimt gramus asiņu. Pēc tam jūs devāties kārtot savas lietas... uz universālveikalu.

— Jā, tā bija.

— Jūs iepirkāties un nolēmāt atgriezties mājās, bet pa ceļam iegriezāties bistro, lai nopirktu Hermanim cigaretes.

— Jā.

— ,,Camel“ markas tur nebija, taču Maierss jums teica, ka tās kuru katru brīdi pievedīs, un jūs nolēmāt pagaidīt. .Gaidot cigaretes, jūs izdzērāt pie letes kokakolu. — Viņš ielūkojās ziņojumā. — Glāzi ķiršu ko-kakolas, kā šeit ierakstīts. Un pēc tam vienīgais, ko jūs varat atcerēties, ir tas, ka jūs atjēdzāties absolūti nepazīstamā vietā, turklāt pilnīgi izģērbta. Līdzās Kcrijam, kas gulēja miris savā gultā.

Norīdama kamolu kaklā, viņa tik tikko sadzirdami izdvesa:

— Jā.

— Vai jūs atbraucāt pie Kerija ar savu mašīnu?

— Nē! — Pata sašutusi izslējās. — Kā gan es būtu varējusi to izdarīt?

— Ak, jā, protams! Pēdējais, ko jūs atminaties, bija tas, kā jūs sēdējāt pie Maiersa letes.

— Jā.

— Un tovakar jūs pirmoreiz atradāties Kerija dzīvoklī?

— Jā.

Purviss paskatījās uz Patas portretu ar dāvinājuma uzrakstu.

— Es to nevaru izskaidrot. Un nespēju iedomāties, kādā veidā fotogrāfija tur nokļuvusi.

— Taču uzraksts uz fotogrāfijas ar jūsu roku...

Patņ palūkojās uz uzrakstu ar asarām acīs.

— Jā, tas ir līdzīgs manam rokrakstam.

— Bet zeķes, peņuārs, ķemmes, pūderis, veļa, smaržas, kuras mēs atradām Kerija dzīvokli, tas viss, bez šaubām, ir jūsu.

Pata ar pūlēm turējās, lai nekristu histērijā.

— Es nezinu, — viņa raudāja, — es nezinu, kā tas viss tur nokļuvis.

Džims uzsita ar roku pa viņas ceļgalu.

— Paklausieties, dārgā, nekrītiet tādā izmisumā. Pie mums arvien gadās visneticamākās lietas. Es vēlos jums palīdzēt. Un Hermanis arī. Es taču esmu jūsu draugs, mēs visi esam jūsu draugi. Taču vajag, lai jūs ari mums kaut mazliet palīdzētu, Pat. Ir nepieciešams, lai jūs runātu patiesību...

Pata paskatījās uz mani.

— Es runāju patiesību. Es nezinu, kādā ceļā manas lietas nokļuvušas šī vīrieša istabā. Es nezinu, kā pie viņa nokļuvusi mana fotogrāfija. Un es nekad neesmu bijusi viņa mīļākā. Es biju vēl meitene, kad apprecējos ar Hermani. Un nekad, ne reizi man nav bijis neviens cits vīrietis.

Džims izrādīja neparastu pacietību un izturību.

— Paklausieties taču, Pat, — viņš ar acīm atrada policijas ārsta slēdzienu un skaļi to nolasīja: „Asinis uz labā gurna, uz rokas un uz. vēdera. Un, kaut arī jaunā sieviete to noliedz, apskate nešaubīgi apliecina, ka viņai bijuši dzimumsakari ar vīrieti, iespējams pat, ka vairākas reizes. Pēc manām domām, ne vēlāk, kā pirms divām stundām. Un nekādu varmācības pēdu.“

Pata pēkšņi pielēca kājās, ar rokas mājienu atmeta matus atpakaļ, lepni izrieza zodu uz. priekšu, taču nespēja apslāpēt elsas.

— Es uzspļauju šim draņķigajam ziņojumam. Es neesmu krāpusi Hermani. Labprātāk es būtu devusies nāvē. Un, pat ja mani ir izvarojuši, tad tas ir noticis tolaik, kad es atrados bezsamaņā.

— Uzmanīgāk, — iejaucās Andersa kundze, — tūlīt viņa zaudēs samaņu.

Es metos uz priekšu un satvēru Patas saļimušo augumu. Es sajutu pazīstamo siltumu un sapratu pilnīgi skaidri: lai ko Pata būtu izdarījusi, es nebiju pārstājis viņu mīlēt un nepārstāšu to darīt nekad.

— Tātad? — Abo Fitcels iejaucās.

Es burtiski uzsprāgu.

— Ak, Dievs! Vai tev nav apriebies bez mitas uzdot jautājumus? Vācies prom, ej un raksti savus smērējumus! Bet ko darīšu es, to es vēl pats nezinu.

Fitcels savieba apvainotu ģīmi.

Uz Kārvera rakstāmgalda spalgi iezvanījās telefons. Viņš pacēla klausuli, bet tad atdeva to Džimam.

— Tas jums. Policijas ārsts.

— Purviss klausās. Saprotu... — Viņš deva zīmi Montām. — Rakstiet: 'šāviens galvā no tuva attāluma, lode izgājusi caur kreiso ausi. Kalibrs — 6,35. Ap pulksten astoņiem vai stundu agrāk. O’kei. Liels paldies, veco zēn. Tas atbilst atrastajam revolverim.

Džims pakāra klausuli un uzgrieza citu numuru. Es atjēdzos, ka vēl arvien turu Patu rokās, un apsēdināju viņu uz krēsla. Andersa kundze uzklāja viņai uz pakauša ūdenī samērcētu salveti.

— Vai zināt, — viņa man atzinās, — dažkārt es esmu tik priecīga, ka piedzimu neglīta.

Tā tas patiešām bija. Turpretī Pata ir ļoti skaista. Turklāt viņa ir mana sieva.

— Saprotu, — Purviss atbildēja pa telefonu. - Nekādu hlorāla pēdu, bet 0,17 miligrami alkohola asinīs. Un viņa roka apbirusi ar pulvera putekļiem? Jā, es tā jau biju domājis. Viens no lētajiem revolveriem, kurus tik viegli nopirkt.

Pata atvēra acis.

— Es neko tādu sliktu neesmu darījusi, — vārgā balsī viņa izdvesa. — Es nevarētu neko tādu Hermanim nodarīt.

Andersa kundze paplaukšķināja viņai pa plecu.

— Mierīgāk, mazā.

„Cik pretīga bāba ir šī Andersa ar savu viltus žēlumu,“ — es nodomāju.

Purviss nolika klausuli un deva zīmi vīrietim, kas sēdēja pie durvīm.

— Tagad parunāsim ar jums.

Cilvēks piecēlās.

— Jā, ser.

— Jūsu uzvārds ir Svcnsons? — Džims viņam jautāja.

— Jā, ser, Čārlzs Svensons.

— Vai jūsu aparāts strādā labi? Vai jūs labi dzirdat?

— Ļoti labi! - Svensons nobrinijās.

— Tas bijāt jūs, kas brīdināja policiju, ka dzirdējāt, kā Kerija dzīvoklī kliedz sieviete?

— Jā, ser. Un es teicu Benai, tā ir mana sieva, uzreiz, tiklīdz izdzirdām kliedzienus: „Vai dzirdi, kliedz? Droši vien tur notiek kaut kas briesmīgs, tur, augšējā dzīvoklī. Es piezvanīšu policijai." Un tad es piezvanīju.

— Vai jūs dzirdējāt šāviena troksni?

— Nē, ser, mēs dzirdējām tikai kliedzienus.

— Kāpēc jūs nospriedāt, ka tur notiek kaut kas neparasts?

Svensons noplātīja rokas.

— Tam bija jānotiek agrāk vai vēlāk, dzīvojot tā, kā dzīvoja Kerija kungs. Viņš aicināja pie sevis sievietes jebkurā diennakts laikā un ļoti plātījās ar to.

Purviss norādīja uz Patu.

— Vai jūs jau kādreiz esat redzējis šo dāmu, Svensona kungs?

Tas uzlika brilles ar spēcīgiem stikliem.

— Jā, ser. Viņa nāca pie Kerija kunga. Un ļoti bieži.

Nedaudz padomājis, viņš piebilda:

— Vispār, es neredzēju, kā viņa nāca pie viņa, taču redzēju, kā viņa kāpa pa kāpnēm uz augšējo stāvu.

— Vai jūs redzējāt viņu kāpnēs arī tajā dienā?

— Jā, ser.

— Ar Keriju?

— Nē, ser, viņa bija viena pati.

— Vai viņas izskats bija pilnīgi normāls? Es gribu jautāt, vai viņa nebija narkotiku vai alkohola ietekmē?

Svensons noraidoši pašūpoja galvu.

— Nē, ser. Varu droši apgalvot, ka viņai bija pilnīgi normāls izskats. Kā parasti. — Vecītis runāja gandrīz vai kā atvainodamies. — Tas viss uz mums it nemaz neattiecas. Taču Svensona kundze un es, mēs nevarējām viņu nepamanīt. Viņa tik bieži gāja gar mūsu durvīm, kad kāpa augšup...

— Vai viņa bieži nāca pie Kerija?

— Divas trīs reizes nedēļā.

Purviss sāka šķirstīt dosjē, līdz atrada to, ko bija meklējis.

— JUs teicāt seržantam, ka jūs un Svensona kundze esot domājuši, ka tā ir precēta sieviete, kas krāpj savu viru. Kas deva jums iemeslu tā domāt, Svensona kungs?

— Nu, pirmkārt, viņai bija laulības gredzens pirkstā. Un tad, reiz, kad viņa skūpstīja Keriju uz dzīvokļa ārdurvju sliekšņa, — mūsu durvis tobrīd nejauši bija vaļā — mēs dzirdējām, kā viņa teica, ka ar prieku būtu palikusi ilgāk, bet viņai vajagot laicīgi pagatavot Hermanim pusdienas, lai tas neko nenojaustu.

— Jūs melojat, melis! — iekliedzās Pata sašutumā drebošā balsī. — Vecais muļķis! Jūs, melis!

Svensona kungs pieklājīgi iebilda Patai:

— Atvainojiet, lūdzu, kundze, bet kāpēc man būtu jāmelo?

Purviss izlēma, ka laiks beigt.

— Pateicos jums. Jūs varat iet.

.Svensona kungs bailīgi palūkojās tumsā aiz loga.

— Man ļoti nepatīk šādā stundā atrasties uz ielas.

Džims izgāja no kabineta kopā ar viņu. Nu, ko — viņš patiesi bija ļoti laipns pret mani un Patu. Viņš patiesi izdarīja visu, ko vien bija iespējams izdarīt. Tagad viņam atlika tikai viens darbs: aizsūtīt Patu uz cietumu un izvirzīt pret viņu apsūdzību slepkavībā. Taču Džims gribēja, lai man nepaliktu ne mazākās šaubas.

Fitcels vai dega aiz nepacietības nodot pa telefonu savu informāciju, bet viņš gribēja ziņot par atrisinātu noziegumu...

— Tātad, kundze? — viņš vēlreiz iejautājās.

Es nomelos ceļos pie krēsla, uz kura sēdēja Pata, un ar vienu pirkstu pacēlu viņas seju aiz zoda. Viņa mēģināja pasmaidīt, bet viņas lūpas vēl drebēja. Ar trīcošu roku viņa pārvilka pār lūpām un asarās mirkstošiem vaigiem, tad mēģināja sakārtot matus. Pat atrazdamās briesmīgas panikas stāvoklī, viņa tomēr gribēja, lai es viņu redzu skaistu.

Es aizsmēķēju cigareti un iebāzu starp viņas lūpām. Tas piešķīra viņai papildus šarmu. Man viņa vienmēr bija patikusi - jebkurā stāvoklī un pozā. Bet pēc tam? Pēc tam jūs apprecaties ar skaistu meiteni un jūsu pārdzīvojumi sākas. Jūsu laime pašķīst pie visiem velniem, un nelaime nogrand pār jūsu galvu.

— Vai tu, Pat, nogalināji Kepjjļi?

Viņa enerģiski pakratīja galvu

— Vai tu gulēji ar to tipu?

Viņas cigarete drebēja, kad viņa man atbildēja:

— Tu labi zini, ka ne, Herman... — Asaras atkal sāka plūst pār viņas vaigiem. — Kā gan es varētu iet pie cita, ja tu man esi vienīgais?

— Pēdējais, ko tu atceries, ir tas, ka tu sēdēji pie Maiersa letes un dzēri kokakolu?

— Jā.

— Vai tu agrāk nekad neesi bijusi pie Kerija?

Dūmi iesitās viņai acīs, un es izņēmu cigareti no viņas mutes. Viņa ar skatienu lūdza mani, lai es viņai ticu.

— Es nekad neesmu bijusi pie viņa.

— Un tu nekad nedevi viņam savu fotogrāfiju?

— Nē.

Es noriju dūmus, tad izpūtu tos laukā, nenolaizdams no Patas pētošu skatienu. Ja Pata melo, tad viņa to dara tik meistarīgi, kā man vēl nekad nebija nācies vērot.

„Čau, mazā!“ — es viņai uzsaucu.

„Re, kāda policija!" — viņa man atsaucās. — „Sveiks, draudziņ!"

Par prieku un sev par nelaimi es savienoju savu dzīvi ar viņu. Un, lūk, tagad tāds gadījums. Gadījums, kad man vajag akli ticēt mūsu mīlestībai, tikpat akli, kā es ticu Dievam.

— Saki man...

Viņa pieskārās ar pirkstu galiņu pie mana vaiga.

— Tā nebiju es, — viņa apgalvoja, — tā nebiju es. Vari man ticēt, Herman.

Kabinetā atgriezās Džims Purviss.

— Nu, ko viņa teica? — viņš interesējās.

Es piecēlos kājās un enerģiski paziņoju:

— Es nostājos Patas pusē.

— Bet pierādījumi, Herman... — viņš iesāka.

Es asi pārtraucu viņu:

— Pie velna pierādījumus! Pata nebija Kerija mīļākā! Un viņa nav to nogalinājusi. Tas viss ir ticis speciāli sarīkots.

— Bet kurš?..

— Nezinu.

— Un kāpēc? Kāpēc to visu bija tik ļoti nepieciešams izdarīt tieši ar Patu?

— Nezinu, tu pats to saproti.

— Un fotogrāfija?

— Es nezinu, kā tā tur nokļuvusi.

Džims Purviss apklusa, bet pēc tam ledainā balsī, kā jau varas pārstāvis, jautāja:

— Un liecinieka apgalvojums, ka viņa ir nākusi pie Kerija divas vai trīs reizes nedēļā jau veselu pusgadu?

— Es tam neticu. Neticu, ka viņa varētu tā rīkoties. Un man nospļauties par tiem, kas apgalvo, ka tā bijis.

Purviss nervozi košļāja cigareti.

— Es būšu spiests viņu aizturēt, Herman.

— Jā, protams, es saprotu.

Es palīdzēju Patai piecelties. Rūpīgi un maigi. Nevis kā kruķis, bet kā vīrs. Viņas skatiens visu laiku taujāja man par kaut ko, un es pateicu viņai visu, bez jebkādas slēpšanās:

— Jāskatās faktiem acīs, dārgā. Tu esi iekļuvusi netīrā lietā, un Dzimām nekas cits neatliek, kā aizvest tevi uz cietumu. Un es tev nekādi nevaru šobrīd palīdzēt.

Es pacēlu viņas zodu un noskūpstīju viņu.

— Tas viss nemaz nav smieklīgi, un būs vēl trakāk. Viltīgie kruķi pārgriezīs otrādi visu mūsu kopdzīvi. Tevi pratinās ilgas stundas. Prokurors izvirzīs apsūdzību slepkavībā. Tu atradīsies viena pati vilku barā daudzas jo daudzas dienas. „Policista sieva nogalinājusi savai mīļāko vecpuiša dzīvoklī Griničvilidžā," — es pametu skatienu uz Abo Fitcelu. — Visas pilsētas avīzes rakstīs tikai par tevi, tevi pasludinās par vainīgu. Par vainīgu laulības pārkāpšanā un Kerija slepkavībā. Kaut gan tas neatbilst patiesībai - ne viens, ne otrs. Tu tā teici, un es tev ticu.

— Es tevi lūdzu, Herman... - iesāka Abo.

— Aizver žaunas un pasteidzies pārdot savu preci! — es izšāvu uz viņa pusi. — Vajag, lai Džims tevi aizved, — es pagriezos pie Patas, skūpstīdams viņas matus. — Tāds ir viņa pienākums, bet es gribu, lai tu atceries divas lietas.

Patas pirksti iekrampējās mana rokā.

— Proti?

— Kādu laiku tev nāksies to visu paciest. Bet es, no savas puses, izdarīšu visu iespējamo, lai tu varētu atgriezties mājās. Tev ir jāturas cik spēka, mazā, vai saproti?

Patrīcijas pirkstiņi vēl ciešāk iespiedās manā rokā. Viņas krūtis viļņojās, viņa atplauka vienā mirklī. Viņas lūpas vēl trīcēja, bet acīs vairs nespīdēja bezizejas radītais izmisums. Viņas bālajā sejā tās mirdzēja kā divas zvaigznītes, kā silti stariņi.

— Es saprotu, - viņa nopūtās.

Pata maigi pārvilka ar roku pār manu vaigu un cerību pilna paskatījās man tieši acīs.

— Saprotu, — viņa nočukstēja un iedvesa man tieši ausī, lai neviens cits nedzirdētu:

— Tagad es būšu mierīga.

Tātad, es biju uzņēmies visu uz sevis. Es taču biju viņas vīrs.

3. nodaļa

Kopā ar Patu es ierāpos policijas mašīnā. Riepas švīkstēja uz tukšā ceļa. Mīlētāji jau bija atstājuši trotuārus. Sliktie puiši bija aizgājuši savās darīšanās. Bērni bija pabaroti, un vīrieši saņēmuši to, ko gribēja. Men-hetena laidās miegā.

Pa ceļam uz cietumu ne es, ne Pata neteicām ne vārda. Kamēr tika kārtotas formalitātes, es stāvēju viņai blakus, aplicis savu roku ap viņas pleciem. Dž.ims pats par visu rūpējās. Bija jūtams, ka tas viss viņam ir ļoti nepatīkami.

—• Parūpējies par viņu, veco zēn, — es viņam teicu.’

— Tu taču zini, ka vari uz mani paļauties, Herman.

Pata kļuva nemierīga, jo viņai nebija līdz naktskrekla. Es apsolīju, ka sakravāšu mazu koferīti ar visu nepieciešamo un rit no rīta viņai to atnesīšu. Pēc tam, pēdējo reizi viņu noskūpstījis, es atstāju šo telpu. Labāk nosprāgt, nekā redzēt, kā aiz viņas aizcērtas cietuma kameras durvis.

Dzims man uzsauca, bet es izlikos, ka nedzirdu, un aizgāju neatskatoties. Dežurēja vecais Hensons, viņš painteresējās:

— Vai nakts darbiņš, Herman? Kas notika? Vai kāda mamzelītc nožmiedza savu puisi, vai tā?

Es ielūkojos vecajam tieši acis. Nē, viņš jautāja bez jebkādas slēptas domas. Acīmredzot pagaidām viņš vēl nebija lietas kursā. Un tomēr man bija ļoti nepatīkami. Laikam gan viņš ir vienīgais tips no visas policijas brigādes, kas vēl nezina, ka Lielais Hermanis ir apgādājies ar pārīti zarainu ragu. Tie puiši, kas mani mīl, ir ļoti noskumuši. Bet vazaņķi, kas no manis baidās, lec gaisā aiz priekiem.

— Jā, tur bija krietns troksnis, — es atbildēju Hensonam.

Inspektors Grēdijs pacietīgi gaidīja mani pie izejas: viņš elpoja svaigu

gaisu. Tajā bridi, kad es gāju pie zaļās gaismas, viņš deva man zīmi ar cigareti.

— Sveiks, puis!

Es apstājos pieklājības un subordinācijas pēc. Mani nomāca jautājums, ko darīt tālāk. Pateikt Patai, lai neuztraucas, ir viena lieta, bet rīkoties, neraugoties ne uz ko, - pavisam cita lieta. Visi pierādījumu ir skaidri, visi fakti — pret viņu. Vairākus cilvēkus es biju nosūtījis uz elektriskā krēsla pat ar mazākiem vainu apliecinošiem pierādījumiem.

Grēdijs izņēma cigareti no mutes.

— Bēdīga lieta ar tavu sievu, Herman.

— Jā, ļoti bēdīga, — es piekritu.

Es turēju rokā savu veco cepuri un kritiski skatījos uz to. To jau sen bija vajadzējis iztīrīt un atjaunot tai formu. Taču, no otras puses, vienalga drīz būs jāpērk jauna.

— Kā saka labi ļaudis, diezgan parasta lieta, — inspektors turpināja. — Un tomēr, riebīgi. Žēl gan, ka nav tāda līdzekļa, ar kuru jebkurš vīrietis varētu noskaidrot, vai sieva viņu krāpj, vai ne.

Es viņam atbildēju, ka ticu Patai uz vārda.

Viņš atkal iebāza cigareti mutē.

— Viņa vēl arvien tevi piesaista, Herman, vai ne?

Es uzliku cepuri.

— Ko jūs gribat ar to teikt? - tad pēkšņi es atcerējos, ar ko runāju, un pēc īsas pauzes piemetināju:

— Inspektor...

— Ne vairāk par to, ko pateicu, — Grēdijs atcirta.

Es iebāzu roku kabatā. Nav prāta darbs pateikt kaut ko lieku sarunā ar kādu, kam augstāka dienesta pakāpe, lai nenokļūtu diseiplinārās komisijas priekšā.

— O’kei, tad arī paliksim pie tā. Viņa vēl arvien man patīk.

Es nokāpu dažus pakāpienus zemāk, bet viņš satvēra mani aiz rokas.

— Vai tad tevi nepārsteidza tā mazā izrāde, kuru viņa sarīkoja Dži-mam par godu? — Grēdijs centās imitēt sievietes balsi: — „Pēdējais, ko es atceros, ir tas, ka es dzēru kokakolu pie letes." — Pēc tam viņš atkal turpināja savā parastajā skarbajā balsī:

— Vai tu kādreiz esi redzējis, ka kāds zaudē samaņu, dzerot kokakolu?

Biju spiests atzīt, ka neko tādu neesmu redzējis.

Grēdijs atlaida manu roku vaļā.

— Es zinu, mans dārgais, cik tas ir smagi. Un cik dziļi ievaino pat pati doma par to, ka sieviete spējīga uz kaut ko tādu. Aizmirsti viņu. Viņa nav tā vērta, lai viņas dēļ tā pārdzīvotu. Tāda pati padauza, kā daudzas citas. Paņem divas brīvdienas vai nedēļu. Labi stipri piesūcies un nomierinies ar kādu lellīti. Visas zostiņas ir vienādas. Tici man, puis, es zinu, ko saku.

Es izspļāvu cigareti. Kamēr tā krita, no tās bira degošas dzirksteles.

— Pata nav padauza. Un tā nav viņa, kas piebeidza Keriju. Tas viss ir speciāli sarīkots...

— Bet kas? — viņš izbrīnījās.

— Nezinu.

— Bet kas varēja viņu ievilkt šādā lietā?

— Jūs pārāk daudz prasāt.

— Un vispār, ko gan tas viss varētu nozīmēt?

— Es nezinu.

Grēdijs atstūma cepuri uz pakauša.

— Velns parāvis, Herman, neesi taču tāds ņuņņa! Cilvēki nedomās par tevi neko labu. Tādas lietas notiek katru nakti. Tūkstošiem reižu katru nakti. — Viņš ar plašu žestu apvilka sev apkārt loku. — Gan lepnos hoteļos, gan tādos, kas nav tik lepni. Mašīnu aizmugures sēdekļos, grāvjos, kantoros, uz ielas, graustos un elegantos dzīvokļos. Un vīrs neko nenojauš, līdz kamēr notiek kaut kas tāds, kas līdzinās notikumam ar Patu šovakar. Viņa sastrīdējās ar Keriju un nošāva viņu.

Es kāpu lejā pa kāpnēm, bcl Grēdijs sauca man nopakaļ:

— O’kei! Sarīko pats izmeklēšanu, taču neceri, ka draugi tev pa-lidzēs. Tā ir pārāk draņķīga lieta. Visi Austrumu Mcnhetenas puiši ir lietas kursā. Par tevi, protams.

Es strauji pagriezos pret viņu.

— Nelietīgi meli!

Grēdijs man iebilda tikpat aktīvi, kā iepriekš:

— Tas ir tiesa. Es tev varu pastāstīt to, ko tu savas jaunības dēļ vēl neaptver. Es to visu varēju tev pareģot vēl pirms pieciem mēnešiem. Klausies, es labi zinu, ko jūs, jaunie, par mani domājat. Jūs uzskatāt, ka es esmu vecs īru grausts, kam acu priekšā spokojas, bet vēnās asins vietā tek etiķis. Taču pat ja tas tā ir, tad tikai tāpēc, ka es jau četrdesmit gadus nodarbojos ar meičām, zagļiem un slepkavām, un tas viss ir mani pārvērtis. Klausies, puis! Es jau biju inspektors, kad tu vēl čurāji šūpulī. Un tu, protams, esi dzirdējis ne mazums visādu tenku par mani, un tās man nav visai labvēlīgas. Bet vai tu kaut reizi esi dzirdējis, ka mani kāds apvainotu melos?

Biju spiests atzīt, ka ne.

Vecais atkal uzlika cepuri un iebāza cigareti zobos.

— O’kei. Vismaz sešas reizes es esmu redzējis Patu un Keriju kopā. Es pats, un ar savām acīm. Man vēl ir pietiekami laba redze. Apjautājies „Lindā". „Netikumā". Smalko laužu klubā. Pie Edija Ginesa.

Grēdijs strauji apgriezās un iegāja atpakaļ namā. Kādu brīdi es pastāvēju uz pakāpieniem, pēc tam uzkāpu uz trotuāra.

Viens no puišiem bija atdzinis manu mašīnu pie komisariāta. Viņš to bija atradis netālu no Kerija mājas. Kāds tajā bija iesviedis sodanaudas kvīti par stāvēšanu neatļautā vielā. Es paņēmu šo papīrīti un izsviedu. Visa stūre bija nobārstīta ar pūderi, un es atcerējos, kas bija rakstīts ziņojumā: atrastie pirkstu nospiedumi piederēja tikai Patai.

Aizvēris acis, lai ļautu tām nedaudz atpūsties, es vēlreiz ieraudzīju trīcošās, ar izsmērētu lūpukrāsu pārklātās Patas lūpas viņas bālajā sejā, kad viņa kliedza:

„Man uzspļaut uz šo ziņojumu! Es neesmu krāpusi Hermani. Es nekad to neesmu gribējusi un nespētu to izdarīt. Labāk es mirtu. Un, ja mani ir izvarojuši, tad tas ir noticis tobrīd, kad es biju bezsamaņā."

Savāds notikums, kuru sacerējusi izmisusi mele. Mana piere pārklājās ar sviedriem, es izvilku kaballakalu, lai to noslaucītu. Cik daudz tomēr muļķības saiet tādā gandrīz sešas pēdas garā un divsimt mārciņas smagā tēvainī, kā manī?

Cik tālu ir iespējams būt aklam? Un kurlam? Nav brīnums, ka Džims, Korks, Abo, Monts un prokurora palīgs Hāverss izturējās tā, kā viņi to darīja. Viņi zināja, ko dara. Viņi taču to visu zināja jau iepriekš. Dienas otrajā pusē un vakarā, kad es strādāju, Pata spēlēja tēti un mammu ar Keriju. Jau sešus mēnešus pēc kārtas.

Inspektors Grēdijs par to visu izteicās ļoti skaidri. Tā notiek katru vakaru. Trīssimt sešdesmit piecus vakarus gadā. Lielajās viesnīcās un mazajās icskrietuvēs. Gan starp skrandaiņiem, kas dzīvo graustos, gan starp tiem, kas maksā simtiem dolāru par vienas dienas dzīvošanu luksa numurā. Kāpēc lai kriminālpolicijas detektīvs, kas dzīvo Riversaidas Draiva galā, būtu kāds izņēmums?

Mana sirds sažņaudzās arvien stiprāk. Cik tālu gan es biju nolaidies! Es taču biju teicis Patai, lai viņa neuztraucas, jo es viņu mīlu un viņai ticu.

Es atvēru mašīnas durvis, lai atgrieztos un pastāstītu viņai visu, ko biju dzirdējis no inspektora Grēdija, taču pēc tam pārdomāju. Kādēļ gan? Viņa tikai melos vēl stiprāk.

Es pats sev teicu, ka man pietiek. Pats prātīgākais, acīmredzot, būtu sekot inspektora padomam. Es paņemšu dažas dienas atvaļinājuma, aizbraukšu kaut kur un izkaušos. Es piezvanīšu kādai zostiņai, vienai no tām, kas kārās man kaklā, un uzaicināšu viņu uz sviestmaizi. Un dzīvošu tādu dzīvi veselas astoņas dienas. Un pēc tam?

Viegla vēja brāzma glāstīja manu vaigu. Maigi, tāpat kā Patas pirksti. Un pēc tam? Atbilde ir samērā vienkārša. Man šobrīd nepavisam negribas piedzerties. Man nav nekādas vēlēšanās iemesties gultā ar pirmo pagadījušos meiču, kura varbūt arī būtu apmierināta ar manu apkalpošanu. Vienīgais, ko es pašlaik gribu, ir palikt vienam, vienalga kur. Man nepieciešams visu labi jo labi pārdomāt.

Es izkustējos no vietas, vēl nezinādams, kur braukt, un pat nedomādams par to. Tā es nokļuvu tirgus un noliktavu rajona.

Es atvēru mašīnas durvis, lai izkāptu trotuāra pusē. To darīdams, es nogrūdu zemē papīra turzu, kuras saturs izgāzās uz grīdas. īgnā prātā sāku to visu vākt kopā un kraut atpakaļ maisiņā. Izrādījās, ka tur ir gaļas gabals, vērša sirds, salāti, kartupeļi, puķkāposti un dažas konservu kārbas. Es to visu saliku atpakaļ maisā, bet vērša sirdi paturēju rokā, pat nepamanījis, ka asinis notraipa manu žaketi un bikses.

Gan vārīta, gan cepta, atbilstoši garnēta vērša sirds ir viens no maniem mīļākajiem ēdieniem. Taču Pata nespēja to ieēst. Viņa to izskaidroja tā, ka vērša sirdi pārāk bieži esot devuši ēst internātā, kurā viņa augusi. Viņa sev apsolījusi, ka tad, kad izaugs liela, vairs neskarsies tai klāt. Taču, tā kā man šis ēdiens ļoti garšoja, Pata tomēr to gatavoja speciāli man.

Asinis atkal sāka dunēt manos deniņos, un es sāku atsaukt atmiņā Patas vakardienas gailas. Pēc atgriešanās no klīnikas, kur viņa nodeva asinis, — un viņa nodeva puslitru asiņu! — pirms tikšanās ar cilvēku, ar kuru viņa mani krāpa, Pata iegriezās veikalā un visa cita starpā nopirka man vērša sirdi.

Te kaut kas negāja kopā. Tas nav loģiski. Zostiņa, kas krāpj savu viru, pirms randiņa drīzāk ieies frizētavā, lai uzpucētos sava mīļākā gaidās.

Es lēni pakratīju galvu. Kaut kas te nav kārtībā!

Jo ļaunāk inspektoram Grēdijam. Tas nav iespējams. Viņš nevarēja redzēt Patu kopā ar Keriju. Taču visi pierādījumi vērsās pret Patu.

Pata ir laba un uzticīga meitene. Viņa vienmēr noveda visu līdz galam. Viņa nevarēja ciest palikšanu pusceļā. Ja viņa būtu gribējusi gulēt ar Keriju, viņa nesāktu slepeni piestaigāt pie viņa pēcpusdienās, pēc iepirkšanās mūsu pusdienu galdam. Viņa būtu gulējusi ar viņu visas naktis pēc kārtas, un tad — ardievu, Hermani Stēn!

Kaut kur laukuma vidū, rītausmas pelēkajā gaismā, drūmi ieķērcās kaut kāds pretīgs putns. Es palūkojos visapkārt, lai redzētu, no kurienes nak šī skaņa.

Es sāku pārdomāt, kas gan es tāds esmu? Kas es tāds esmu, lai šaubītos?

Es rūpīgi noliku vērša sirdi maisā uz citiem pirkumiem. Pēc tam apsēdos pie stūres un braucu prom no šī rajona.

Lai nolādēts tas, ko redzējis vai ko domāja, ka redzējis, inspektors Grēdijs! Lai nolādēti visi pierādījumi, kas liecināja pret Patu! Dzīvē mēdz gadīties apstākļi, kuros vīrietim nekas cits neatliek, kā kļūt par muļķi! Taču mēdz būt ari apstākļi, kad nepieciešams vienkārši ticēt!

Un es tieši tobrīd atrados tādā situācijā un tādos apstākļos.

4. nodaļa

No Hudzona līča atplūda svaigums. Maierss stāvēja uz savas istabas sliekšņa baltā naktskreklā, kas plivinājās ap viņa spalvainajām kājām, un vairāk nekā jebkad agrāk līdzinājās ūpim. Ūpim, kurš valkā brilles sudraba rāmī ar bieziem stikliem.

— Jā, gluži pareizi, Stēna kungs, - viņš apstiprināja. — Kā jau es ziņoju jūsu kolēģiem, Stēna kundze atradās manā iestādē vakar pēcpusdienā.

— Ap cikiem?

Maierss mazliet padomāja un teica:

— Apmēram pulksten četros. — Pēc tam viņš pielieca savu izpūrušo galvu un precizēja:

— Nē, tagad es atceros — bija bez piecpadsmit pieci. Es atcerējos, ka tobrīd paskatījos pulkstenī. Viņa vēlējās nopirkt cigaretes ,,Camel“, bet mums to nebija, un tirgotājs kavējās. Tāpēc es viņai teicu, ka tam jābūt klāt jebkurā brīdī. Tad Stēna kundze paziņoja, ka mazliet pagaidīs.

— Vai tobrīd jūsu iestādē bija vēl kādi apmeklētāji?

— Kā gan lai es precīzi atceros, Stēna kungs? — Maierss noplātīja rokas. — Šeit cilvēki nepārtraukti nāk iekšā un ārā. Citādi es nevarētu turpināt savu biznesu.

— Citiem vārdiem sakot, jums nav priekšstata par to, kādi cilvēki tobrīd šeit atradās?

— Ne vismazākā.

— Vai jūs nejauši neredzējāt, kā mana sieva devās prom?

Maierss paberzēja degunu.

— Nē, šo momentu es nespēju atcerēties. Droši vien, ka tajā mirklī es izpildīju kādu pasūtījumu. Tagad, kad es par to domāju, es atceros, ka laikam gan Stēna kundze paņēma no plaukta kādu žurnālu un iekārtojās ar to pie letes. — Viņš savieba nožēlas pilnu seju. — Ja es varētu pārdot visus tos žurnālus, kurus mani apmeklētāji lasa, gaidot, kamēr viņus apkalpos...

Es palaidu mazliet vaļīgāk krekla apkakli. Līdz šim viss iet pareizi. Pata nesmēķē. Bet smēķa gali, kas lielā daudzumā mētājās pie Kerija, bija no ēģiptiešu cigaretēm, pat tic, kas bija noziesti ar lūpukrāsu. ,,Ca-mel“ bija paredzēts man. Pata liecināja, ka ir dzērusi kokakolu pie letes. Pagaidām viss sakrita. Es pajautāju Maiersam, kā sauc viņa palīgu.

— Simons, Karls Simons.

— Un kur viņš dzīvo?

Maierss nožēlas pilns paraustīja plecus.

— To es jums, Stēna kungs, nevaru pateikt. Vismaz šobrīd nevaru. Kantorī man ir pierakstīta viņa adrese. Viņš dzīvo kaut kur tepat tuvumā. Taču pirms kāda laika viņš pārcēlās uz viesnīcu, kaut kur lejas kvartālā, netālu no Taimskvēra. Neatceros, kā to viesnīcu sauca.

— Cik ilgi Simons pie jums strādā?

Viņš paraustīja plecus.

— Divus mēnešus, varbūt deviņas nedēļas. Bet var arī būt, ka pat desmit. Jūs taču zināt, kādi šie puiši ir. Viņi nekad ilgi neturas vienā vietā. — Maierss acīmredzot bija dzirdējis paziņojumu pa radio. — Taču ticiet man, Stēna kungs, jūsu sieva manā iestādē netika iemidzināta, ja tāds ir iemesls, kāpēc jūs mani uzmodinājāt puspiecos no rīta. Pie manis nekad nav pārdošanā nekādas narkotikas. To es varu apzvērēt. Turklāt...

Maierss paraustīja plecus un apklusa. Es sagrābu viņu aiz naktskrekla stūra.

— Turpini vien, man ir ļoti interesanti, vecais. „Turklāt" — ko tu gribēji teikt?

Maierss aplaizīja lūpas.

— Nu, pie manis viņi nekad nenāca kopā. Es viņai uzreiz būtu pateicis: „Ak, Stēna kundze, kā jums nav kauna!" Bet es viņu vairākas reizes redzēju šī cilvēka kompānijā.

Es iegāzu viņam pa seju.

— Jūs melojat!

Maierss nolēma nepadoties.

— Kauties ar jums es nevaru: jūs esat stiprāks. Turklāt jūs esat policists. Bet melot - nē, es nemeloju. Es daudzas reizes redzēju, kā Stēna kundze satikās ar šo cilvēku ielas galā, netālu no mana iestādījuma. Un vienreiz, kad mēs ar Maiersa kundzi iznācām no kinoteātra un devāmies vakariņās, mēs viņus satikām pie „Netikuma". Viņi sēdēja pie stūra galdiņa, saķērušies rokās.

Es atlaidu viņu vaļā.

— Vai jūs esat pilnīgi par to pārliecināts?

Maierss kā zvērēdams pacēla labo roku.

— Jā.

Tagad es vairs pat nezināju, ko domāt.

— Labi. Man žēl, ka es jums iesitu.

— Tas nav nekas briesmīgs, Stēna kungs. Tādas lietas notiek bieži. Taču es varu iedomāties, kā jūs šobrīd jūtaties.

Un viņš aizvēra durvis man degungalā. Es kādu bridi pakavējos uz sliekšņa, lai aplūkotu miglu, kas cēlās no līča. Diena bija smacīga un karsta.

Lēni nokāpu pa kāpnēm un šķērsoju laternas dzeltenās gaismas pielieto ielu, virzīdamies uz savas mašīnas pusi. Kaut kas nedabisks spīdēja no visas šīs mežonīgās avantūras. Sieviete, kas dievina savu māju, kas ne reizi vēl nebija nokavējusi sagatavoties uz manu pārnākšanu...

Pēc liecinieku nostāstiem iznāca tā, ka Pata patiesi bija apbrīnojami veikla un viltīga. Šaubas atkal iezagās manā sirdī. Iespējams, ka es gluži vienkārši visu laiku biju kļūdījies, un Pata bija nesalīdzināmi viltīgāka, nekā man likās.

Es paskatījos pulkstenī. „Netikums" un ,,Linda“ jau bija ciet, taču es vēl varēju paspēt pie Edija Ginesa. Edijs nebija pārāk kautrīgs, jo starp viņa klientiem apgrozījās ne mazums augstu policijas ierēdņu.

Aizbraucu līdz Grodvejai un nogriezos Meiavēnijā, precīzāk — Taimskvērā. Ielas bija gandrīz pilnīgi tukšas, ja neskaita ielu tīrītājus. Bija pārāk vēls piedzīvojumu meklētājiem un pārāk agrs strādniekiem.

Niks Kazarass, kuru komisariāts bija nozīmējis uzraudzīt 47. ielu, grozījās pie viesnīcas ,,Astors“. Es apstādināju mašīnu un devu viņam zīmi.

— Vai nevari man palīdzēt, Nik?

— Labprāt, Herman.

— Pamēģini atrast kādu tipu, vārdā Karls Simons. Cik es zinu, viņš ir neliela auguma, apmēram divdesmit piecus gadus vecs. Tumši mati, kas saķemmēti uz aizmuguri. Nedaudz padumjš izskats. Strādā par bārmeni Maiersa iestādījumā 62. ielā. Liekas, ka viņš dzīvo vienā no viesnīcām tieši šajā kvartālā.

Kazarass pasmaidīja.

— Vari būt drošs, ka viņš tev jau ir rokā! Vai tu gribi, lai es viņu atvedu pie tevis, vai arī pietiks, ja es tikai atradīšu, kur viņš dzīvo?

— Atrodi viņu, un ar to pietiks. Es tev piezvanīšu pēc maiņas beigām.

— Labi, gaidīšu tavu zvanu. — Pēkšņi viņa smaids apdzisa. — Kā tev klājas, Herman?

— Pagaidām ne visai labi.

— Vai mēs tev nekādi nevaram palīdzēt?

' Es papurināju galvu.

— Nē. Paldies par atsaucību, Nik. Es to neaizmirsīšu.

Es atkal iedarbināju motoru, pa Septīto avēniju aizbraucu līdz Gri-ničvilidžai un apstājos iepretī Edija Ginesa klubam.

Rītausma jau bija iekrāsojusi ielas rozā toņos. Kluba priekšā stāvēja dažas mašīnas.

Es pagrūdu durvis un iegāju. Orķestris jau bija izklīdis, oficianti nokopa galdiņus.

Četri vīrieši un trīs sievietes sēdēja pie bāra, fundamentāli piesūkušies viskiju. Divas no sievietēm nepievērsa man nekādu uzmanību, jo bija pārāk aizņemtas viena ar otru. Vienas un tās pašas ainas visās ieskrietuvēs.

Viens no vīriešiem pagriezās un nolaida roku gar sānu. Trešā sieviete, vēl gluži meitene, kurai tik tikko palikuši divdesmit gadi, saķēra mani aiz rokas, kad es gāju garām.

— Labvakar, dārgais, — viņa nomurmināja un paberzēja savu gurnu pret manu, izskatīdamās pēc galīgi apdzērušās sievietes. — Vai tu man nepiedāvāsi glāzi vīna?

Ar asu kustību es atbrīvojos no viņas. Līdzās bāram stāvēja Regs Hoplons un divi viņa puiši. Hoplons bijs skaists, gara auguma jauneklis, kas bija sabojājis sava tēvadēla reputāciju ar to, ka uzsāka pelnīt naudu, ielaizdamies dažādās afērās. Viņam bija iemesls mani neieredzēt.

— Skaties tik, tas taču ir Hermanis, - viņš izsmējīgi izmeta. — Ko tad man stāstīja? Jūsu skaistajai rudajai sieviņai šodien esot radušās nepatikšanas?

Man pašam pret Hoplonu nekas nebija, toties citiem jau sen slāpa pēc viņa asinīm — taču viņi nekādi nespēja tam neko piešūt. Es neteicu ne vārda.

Viņš turpināja:

— Varētu domāt, ka sievietei vajadzētu apmierināties ar tik liela un smuka kruķa glāstiem. Taču jāseeina, ka viņam nav pieticis kaut kādu talantu, vai ne, Herman?

Es gā/.u viņam tik strauji, ka viņš atsitās pret leti, tad noslīdēja gar to un izstiepās uz grīdas. No viņa deguna sūcās asinis.

Giness aiz bāra letes piemetināja:

— Klausieties, Herman, Regs to teica ne no ļauna prāta, viņš nedomāja neko sliktu. Vienkārši viņš ir pilns kā mārks.

Es paskatījos uz tipiem, kas pavadīja Hoplonu.

— Samaksājiet par savu dzeramo, savāciet šo sūdabrāli un lasieties fiksi prom. IJn, kad viņš atgūsies, pasakiet viņam tā: ja satiks mani uz ielas, lai uzreiz pāriet uz pretējo pusi.

Viens no tipiem grasījās iejaukties, taču pēc tam pārdomāja.

— Kā teiksiet, Stēn.

Viņš nolika uz letes banknoti un kopā ar savu pārinieku palīdzēja Hoplonam iziet. Tas jau bija nedaudz, atjēdzies un bārstījās ar lamu vārdiem.

Tā pati meitene dziļi nopūtās un, pavērsusies pret mani, nomurmināja:

— Puisēn, tu man patīc.

Es devos bāra dziļumā. Giness iznāca no bāra kambarīša un pievienojās man. Viņš bija resns vīrs ar dubultzodu. Kad viņš pārvietojās, grīda čīkstēja viņam zem kājām. Nonākuši zāles otrā galā, mēs apstājāmies un saskatījāmies.

— Klausieties, — teica resnais, — man ir zināms, ka jūs pārstāvat varu un kārtību. Bet kas jums ir pret mani, Herman? Es negribu bojāt ar jums attiecības. Var būt, ka man vajadzēja jūs brīdināt? Iedomājieties sevi manā vietā. Es toreiz nodomāju, ka viņa ir pietiekami pieaugusi un var darīt visu, ko vien vēlas.

— Citiem vārdiem sakot, Pata šeit satikās ar Keriju?

— Ļoti bieži.

— Cik bieži?

Giness salocīja savu zodu divkārt.

— Vismaz divas reizes nedēļā pēcpusdienās, un vienu vai divas reizes vakaros. Tas turpinājās jau piecus mēnešus.

— Un kad tas notika pēdējo reizi?

Giness brīdi padomāja.

— Pirms divām dienām. Viņiem te notika skandāls. Viņa gribēja doties pie viņa, bet viņš atteicās. Saprotiet?

Es mēģināju kaut ko uzrakt savā atmiņā, bet otrdien es strādāju līdz trijiem rītā.

— Un kāpēc? — es norūcu.

— Cik es saprotu, Kcrijam viņa jau bija apnikusi. — Viņš izvilka ruma pudeli un glāzi un nolika to visu man priekšā. — Kerijs tolaik jau lenca citu sievieti, dziedātāju no mana orķestra. Taču Stēna kundze nelika viņu mierā. Viņa jau bija iztukšojusi vismaz vienu pudeli un solījās, ka pārsitīs ar to viņam galvu, ja viņš sadomās viņu pamest.

— Vai jūs par to stāstījāt Džimam Purvisam?

(iiness izskatījās pārsteigts.

— Nu, protams, ak, Dievs! Jau sen. Viņi ar Montu bija atnākuši vēl vakarā.

Es ielēju glāzē rumu.

— Un kas notika pēc tam? Es domāju, starp viņu un Keriju?

— Viņš to uztvēra kā joku. Taču, spriežot pēc tā, ko man pastāstīja Džims un Monts, un pēc tā, ko es izlasīju avīzē, man liekas, ka viņa turēja vārdu. Vienīgi pudeles vietā izmantoja revolveri.

Rums man iegaršojās. Lai šo iespaidu nostiprinātu, es ielēju sev vēl vienu glāzi.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka tā bija mana Pata?

Resnulis savieba neizpratnes pilnu ģīmi.

— Protams, jūs nekad neesat mani ar savu sievu iepazīstinājis. Toties Grēdija kungs, kas reiz kādu vakaru bija šeit iegriezies, teica, ka viņi ir aizgājuši pārāk tālu un ka viņiem abiem nāksies krietni trūkties, ja jūs to uzzināsiet. Tad vēl, apmēram to pašu teica arī divi puiši, kas labi pazīst gan jūs, gan viņu.

Es ielēju sev trešo glāzi. Spēle beigusies, būtu muļķīgi pēc visa dzirdētā vēl ietiepties. Balts ir balts, bet melns ir melns, un neuzticīgu sievu ir vesels leģions. Gan Ņujorkā, gan Sanfrancisko, gan visur, kur vien paskaties, visur viens un tas pats. Pat Bībelē par to rakstīts.

Es sajutu sev līdzās svešas miesas siltumu. Man piespiedās maza auguma gaišmate. Viņa bija tīri tā nekas, un varēja noprast, ka būs vēl interesantāka. Varbūt tad, kad es stipri piedzeršos, viņa man palīdzēs aizmirst Patu? Viņa vēl ciešāk piespieda savu gurnu pie mana.

— Ja tas var jūs ieinteresēt, tad ziniet, ka jūs man briesmīgi patīkat.

— Neesi muļķe! — brīdināja Giness. — Tas ir kruķis.

— Nu un tad? — meitene iebilda. — Vai tad kruķi neatzīst mī

lestību?

Es pateicu Ginesam, lai sadabū arī viņai glāzi. Viņš ielēja viņai bur-bona kokteili un turpināja mūsu sarunu.

— Turklāt arī man ir acis un ausis. Meitenei bija rudi mati. Kcrijs

sauca viņu par Patu. Un kādu vakaru es sapratu, ka viņš stipri riskē,

spēlēdams šādu spēlīti ar detektīva sievu, pat tad, ja šī detektīva vārdu neviens nenosauc skaļi.

Mazā gaišmatīte berzās ap mani kā kaķenīte, kurai kaut kas padomā.

— Bet vai jūs nevarētu uzkāpt pie manis? — viņa lika priekšā. — Es vienmēr esmu sapņojusi, ka varētu pārgulēt ar tik garu puisi, kuram pārlauzts deguns.

Giness ielēja viņai vēl vienu burbona porciju un nolika pudeli uz letes.

— Starp citu, Herman, ja jau jūs esat šeit, varat paņemt to līdz. Es gribēju to atdot Džimam Purvisam, taču tobrīd šeit bija vesela dīkdieņu banda un divas skaistules, kas sāka raut viena otrai matus. Tāpēc es tobrīd to piemirsu.

— Ko tad?

Giness atvēra atvilktni un izvilka no tās baltu ādas rokassomiņu, kuras izskats man bija labi pazīstams.

— Lūk. — Viņš to nolika uz letes blakus ruma pudelei. — Jūsu sieva to šeit aizmirsa otrdienas vakarā. Man liekas, ka tā nepatīkamā skandāla dēļ ar Keriju.

Viņš pieliecās un nočukstēja:

— Vai zināt, kāpēc sievietes pie viņa tā līp klāt un ko par to runā? Vai zināt, ko stāsta par viņa manieri darīt to?

— Nē, -- es sausi atbildēju. — Un negribu zināt.

Man radās iespaids, ka es peldu kloākā. Rums nepatīkami ded/maja kuņģi, bet gaišmate uzmācīgi berzās gar noteiktu mana auguma daļu.

— Nu, jūs labi saprotat, ko es gribēju teikt, — norūca Giness.

Es atvēru baltās ādas somiņu. Tā bija mana dāvana viņai dzimšanas dienā. Tajā atradās matu suka ar pāris iestrēgušiem rudiem matiem, pū-dcrnīca, piecas piecdolāru banknotes, sešas vicndolāra un vēl sīknauda. Vēl tur atradās rēķini par elektrību un gāzi, adresēti Hermanim Stēnam. Un citi rēķini...

Es sakrāmēju visu atpakaļ somiņā un atkal piepildīju glāzi. Dažkārt nav nemaz tik slikti būt aklam. Taču visi runči šņāc un met kūkumu, kad viņus glauda ne tā, kā viņiem patiktu, un ir lietas, ar kurām grūti samierināties.

Mazulīte vēl arvien kārās man kaklā.

— Un kāpēc gan ne?

Es strauji pagriezos un vēlreiz piepildīju glāzi. Visi trīs Ginesa zodi nodrebēja, kad viņš dzīvi iesaucās:

— Nu tad ejiet, Herman, un sasmērējaties jūs arī! Es saprotu, cik grūti jums to visu dzirdēt. Un tā kā man vajadzēja toreiz jums kaut kā palīdzēt, tad tas viss ir uz mana rēķina. — Viņš palūkojās uz apdzērušos meiteni. — Un, ja gribat zināt, es tīšām turēju rezervē šo kaķenīti.

— Vai viņš par mani to saka, — nobrīnījās gaišmatīte.

— Es gribu jums kaut ko pajautāt, - es griezos pie Ginesa. Es pieliku glāzi pie lūpām, bet pēc tam tik asi noliku to uz galda, ka stikls saplīsa un rums izplūda uz visām pusēm. Ar vienu rokas mājienu es notrausu lauskas un sagrābu Gincsu aiz krekla apkakles.

— Vienu mirkli. Cik, jūs teicāt, Pata izdzēra otrdienas vakarā?

Viņš izbrīnīts skatījās uz mani.

— Astoņas vai deviņas porcijas, varbūt pat vairāk. Kāpēc jūs to prasāt?

— Un ko viņa dzēra?

— Rumu, sauso rumu.

Es smējos kā traks, nespēdams valdīties. Smējos pilnā kaklā. Atlaidu Ginesa kreklu un uzliku korķi uz ruma pudeles.

— Nu un tad? — viņš brīnījās. — Kas tur tik dīvains?

— Nekas. Viss ļoti labi saskan.

2 Зак. 444

Es viegli iekniebu gaišmatei kārdinošajā dibengalā un devos uz izeju. Viens pats...

Pirmo reizi daudzu stundu laikā es atkal biju kļuvis par Hermani Stenu, Patricijas Stenas vīru. Tagad man bija ne vairs tikai ticība vien, kas man palīdzētu vājuma brīdī. Tagad man bija arī kas cits. Man arī bija nopietni pierādījumi. Inspektors Grēdijs un Maierss bija redzējuši jaunu rudmatainu sievieti kopā ar Keriju. Giness bija dzirdējis, kā raudošā sieviete draudēja Kerijam. Svensona kungs bija redzējis, kā pic Lila Kerija pa kāpnēm kāpj augšā ruda sieviete. Viņas līdzība ar Patu patiesi bija pārsteidzoša. Taču tā varēja būt jebkura pasaules sieviete, izņemot Patu. Tā nevarēja būt Pata.

Es apstājos uz trotuāra līdzās klubam un vēroju, kā rītausma apgaismo visu apkārtni. Man vajadzēja to noprast jau uzreiz, pēc asins-analīzes. Giness teica, ka Pala bijusi galīgi pilnā. Kā nu ne: jebkurš zaudēs samaņu ar 0,17 miligramiem alkohola asinīs. Taču uz Patu tas neattiecas, jo viņa absolūti nepanes alkoholu — viņai pietiek ar vienu glāzi, lai uzreiz zaudētu samaņu.

Visam šim stāstam var būt tikai viens izskaidrojums. Kaut kur Ņujorkā dzīvo rudmataina skaistule, kas Kerija gultā jūtas kā savās mājās. Gara auguma un skaista meitene. Meitene ar rudiem matiem, kas līdzinās Patai. Meitene, kuras gaita, balss, pat žesti tik ļoti atgādina Palu, ka viņa var Patu atdarināt.

Un, man nezināmu iemeslu pēc, viņa vēlas to izdarīt.

5. nodaļa

Divstāvu nama pelēkā akmens fasāde nebūt nevēstīja ļaunu. Kādreiz ap to auga koki un zaļoja mauriņš, taču laika gaitā viss bija izzudis. Tagad šī māja atradās pašā progresa centrā. Ienesīgas mēbelētas istabas pletās uz trim pusēm. Augšējā stāva logi atdūrās pret ,,flibustieru“ kluba gaisa kondicionēšanas iekārtām.

Es stāvēju un saullēkta gaismā noraudzījos uz šo namu. Pirmā un otrā stāva logi bija tumši, bet Svensonu logos dega gaisma.

Uzkāpu trešajā stāvā. Formā tērpts policists bija iekārtojies gaitenī, noslepkavotā durvju priekšā, un lasīja rīta avīzi. Viņš šūpojās uz sava krēsla aizmugurējām kājiņām, bet uz otra krēsla stāvēja tase ar kūpošu kafiju un šķīvis ar mājas cepumiem.

— Gluži kā savas mājas, vai ne?

Viņš pielēca kājās, nedaudz apmulsis.

— Lūdzu atvainojiet, leitnant. Es nedzirdēju, kā jūs kāpāt augšā.

Ejs aizsmēķēju cigareti un atspiedos pret sienu.

— Cik ilgi jūs jau kalpojat policijā?

Viņa izskats kļuva vēl apjukušāks.

— Nedaudz mazāk par gadu, ser.

— Mani sauc Stēns. Detektīvs Stēns. Un nesauciet mani vairs par leitnantu, citādi var domāt, ka jūs neesat mūsu cilvēks. Kriminālpolicijā nav leitnantu. Ir tikai pirmās klases detektīvi, kas saņem leitnantu algu.

Viņš aizpogāja mundierim pogas.

— Jā, ser.

Es norādīju uz cienastu, kas atradās uz krēsla.

— No kurienes tas viss?

— No lejas, ser. Man to atnesa vecā dāma. Saprotiet, kaut kas tāds tik tuvu viņiem noticis pirmoreiz. Tas viņus tā satraucis, ka viņi nespēj likties gulēt. Viņi taču redzēja, kā tā zostiņa kāpa pa kāpnēm. Sākumā viņi nav zinājuši, ka viņa ir precējusies. Protams, viņi domājuši, ka Kerijs ar viņu guļ. Pēc tam, kad viņa...

Policists pārāk vēlu apķērās, ka runā par manu sievu, un nosarka. Viņš veltīgi pūlējās izdomāt, ko lai tādu pasaka. Atvainošanās būtu vēl dumjāka.

Es atvēru durvis un devos viņam garām dzīvoklī iekšā. Biju jau redzējis vairākus simtus līdzīgu dzīvokļu, bet tikai šis vienīgais nebija man vienaldzīgs. Ieslēdzis gaismu, es ķēros pie viesistabas apskates.

Kerijs dzīvoja no sieviešu naudas. Viņa profesija, acīmredzot, ienesa viņam krietnu naudas žūksni. Skaista, gaumīgi iekārtota viesistaba. Kamīns vien aizņēma gandrīz veselu sienu. Vēl bija guļamistaba, virtuve un vannasistaba.

Es iegāju guļamistabā. Tur valdīja tāda nekārtība, kādu man vēl nebija nācies redzēt. Pārdegušas fotolampas samestas papīrgrozā. Visas sienas un mēbeles noklātas ar baltu pulveri. No gultas noņemti palagi. Vieta, kur gulējis nogalinātais, apvilkta ar krītu. Es iespļāvu šai vietai tieši vidū.

Man bija grūti iedomāties Patu šajā istabā, kuru reiz jau biju redzējis pēc kratīšanas.

Uz komisariātu piezvanīja: slepkavība pēc tādas un tādas adreses. Un ko gan es sastopu? Patu ar vienu kurpi kājā un Boba pidžamā, kas pie vismazākās kustības ļauj saskatīt viņas krūtis un visu citu, ar ko Dievs Kungs viņu apveltījis, taču viņa ir tik šausmīgi piedzērusies, ka tas neatstāj uz viņu nekādu iespaidu. Viņas kleita un veļa mētājas pa grīdu, un melni brūnā lapsāda, par kuru es vēl nebiju līdz galam samaksājis...

Un vēl ļaunāk: Džims neļāva viņai apģērbties, kamēr ārsts nebija viņu apskatījis. Tā ir nepatīkama, taču obligāta procedūra.

„Nu kā?“ — jautāja Džims, kad ārsts kopā ar savu palīgu iznāca no istabas, pieturēdami raudošo Patu. Mazgājot rokas vannas istabā, ārsts deva pilnīgi noteiktu un nekautrīgu atbildi:

„Asinis uz labā gurna, uz rokas” un uz vēdera. Un, kaut ari jaunā sieviete to noliedz, taču apskate neapstrīdami liecina, ka viņai bijušas dzimumattiecības ar vīrieti, iespējams pat, ka ne reizi vien. Manuprāt, ne vēlāk, kā pirms divām stundām. Un nekādu vardarbības pēdu.“

Priecīgais satraukums, kuru es izjutu pie Ginesa, izzuda. Galva atkal sāka sāpēt. Varēja taču gadīties, ka Pata vienkārši mānīja mani visā, kas attiecas uz alkoholu. Varbūt viņa gribēja, lai es uzskatu viņu par nedzērāju. Tas, ko viņa stāstīja, skanēja ne pārāk ticami. Jebkurai sievietei, ja viņa nav līdz nāvei apdzērusies vai piebāzta ar narkotikām, ir jāzina, vai viņa ir gulējusi ar vīrieti, vai nav.

Es paskatījos uz sienu, uz to vietu, kur, pēc Patas vārdiem, viņai bija palicis nelabi. Viņa nebija iemidzināta ar narkotikām. Vismaz laboratorijas slēdziens to noliedza. Viņi uzrakstīja, ka hlorāla pēdas asinīs nav atklātas.

Cigaretes gals sāka dedzināt man pirkstus. Es no tā piesmēķēju citu cigareti. Taču, ja labi apdomā, Lils Kerijs, būdams Patas mīļākais, neko nevarēja nopelnīt. Kerijs dzīvoja uz sieviešu rēķina, bet Pata viņam nevarēja dot neko citu, kā tikai savu miesu.

Es būtu dārgi maksājis, lai uzzinātu, ko darīt tālāk. Vērša sirds, cigarešu gaidīšana, viņas apliecinājumi, ka viņa neko neatceras, — tas viss var būt viltīgi saplānotas kombinācijas sekas. Turklāt mūsu mašīna tika atrasta Kerija mājas priekšā, un uz stūres nebija nekādu citu pirkstu nospiedumu, kā vien Patas pirkstiņi. Zilam, un Makam vajadzēja uzlauzt durvis, lai tiktu iekšā. Tās bija aizslēgtas no iekšpuses.

Visticamāk, Pata ir vainīga. Diezin vai var pastāvēt divas tik līdzīgas sievietes, ka pat Grēdijs varētu kļūdīties. Pata atnāca Kerijam līdz uz dzīvokli. Kerijs aizslēdza ārdurvis, lai neviens netraucētu, un viņi izklaidējās pilnā sparā. Viņi lieliski pavadīja laiku. Ja var ticēt ārsta vārdiem, viņi mīlējušies ne reizi vien. Bet pēc tam viņi sastrīdējās. Pata izvilka revolveri un...

Es piegāju pie atvērtā loga un centos elpot dziļāk un vienmērīgāk — mana sirds neparko negribēja sisties mierīgi.

Iestājās diena.

Tad es ievēroju ugunsdzēsēju kāpnes, kas bija atslietas gandrīz pie paša loga un sniedzās līdz zemei. Iekļūt guļamistabā un piebeigt Kcriju nebija nekādu grūtību. Bet kas to varēja izdarīt? Jebkurš. Jebkurš no astoņiem miljoniem...

Es pacentos ieelpot pilnu krūti un vēlreiz atgūt ticību Patas nevainībai. Tie, kas to visu bija sarīkojuši, bija pilnīgi pārliecināti, ka es reaģēšu tā, kā to darītu ikviens, kas mīl savu sievu. Viņi vēlas, lai es pārstātu aukstasinīgi domāt, lai manas acis aizklātu sarkans plīvurs. Viņi vēlas, lai es ticētu pierādījumiem, nevis Patai.

Džims Purviss uzskata viņu par vainīgu, inspektors Grēdijs arī. Prokurora palīgs Hāverss arī ir viņu pusē. Viņiem Pata ir vienkārši sieviete, kas apkrāpusi savu viru, tāpat kā to dara daudzas citas. Tas notiek nepārtraukti, trīssimt sešdesmit piecus vakarus gadā. Ja es nepierādīšu pretējo, liela ies parasto ceļu. ASV pret Patrīciju Stēnu. Ar diviem punktiem Patas labā pret deviņiem valsts labā.

Man sagribējās parunāt ar Patu, aci pret aci pēc tam, kad viņa būs atpūtusies. Un vēl, man ļoti vajag satiki Kārlu Simonu. Ja Pata mani nokrāpj, tad kokakola ir atslēga šīs lietas atrisinājumā. Pata to iedzēra Maicrsa iestādē un atjūdzās Kerija dzīvoklī.

Es noslaucīju ar kabatlakatu sviedrus, kas plūda pār seju un jautāju pats sev, kāpēc es nolēmu, ka bārmeņa vārds bija Džo. Es paķēru telefona klausuli, piezvanīju uz 47. ielu un painteresējos pie dežurējošā seržanta, vai Niks Kazarass nav atnesis savu ziņojumu.

— Nē, Herman, viņš vēl nav atnācis, — man atbildēja seržants. -Diezgan neērti. Parasti viņš vienmēr atnāk precīzi laikā, bet šodien kavējas jau stundas ceturksni. Vai tu gribi, lai viņš tev piezvana?

Es atbildēju, lai nepūlas, — es pats piezvanīšu Nikam uz mājām, kad viņš beigs darbu.

— Tomēr, pasaki man, Pedij...

— Ko?

— Kāpēc es piespraudu Džo vārdu pie uzvārda Simons?

Pedijs, ne mirkli nevilcinoties, atbildēja:

— Tā mazā draņķa dēļ, kuru mēs savācām pirms sešiem mēnešiem un kuru sauca Džo Simons. Vai atceries? Viņš bija iejaukts notikumā ar meiteni — sakarā ar izsaukumu par simt dolāriem.

— Лк, jā! — es atcerējos. — Un kas tad ar viņu notika?

— Nav ne jausmas. Herman, vislabāk to noskaidrot tieši cietumā.

Es pakāru klausuli un kādu laiku turēju aparātu rokās. Pēc tam es

noliku to uz galda un izgāju vestibilā. Man radās vēlēšanās nomazgāties dušā un pārģērbties, pirms es eju runāties ar Palu. Vienīgi vispirms es sagatavošu viņai visu nepieciešamo. Viss, kas viņai ir līdzi, ir tikai kleita un kurpes. Pārējo Džims aizsūtīja uz laboratoriju. Droši vien bez veļas viņa jūtas vairāk nekā neērti. Bet varbūt tas viņu nemaz nesatrauc? Būtībā es taču viņu biju pacēlis ballē, mūsu kvartāla parastā ballītē.

„Tu man esi pirmais vīrietis,“ — viņa man toreiz teica, — „un vienīgais."

Es centos domāt tikai par šo vienu apstākli. Policists tikmēr stāvēja izstiepies pie sienas. Es pajautāju, kā viņu sauc.

— Džeks Mitčels, ser.

— Apsēdies, Džek, un neliecies par mani ne zinis. Šodien es nepildu dienesta pienākumus.

— Jā, ser. Paldies, ser, — viņš atbildēja tādā balsī, it kā es būtu vismaz galvenais inspektors vai kaut kas tamlīdzīgs.

Sāku kāpt lejā. Tiklīdz biju sasniedzis otrā stāva kāpņu laukumiņu, Svensonu dzīvokļa durvis atvērās un vecā dāma, sīka un izkaltusi vecene, izbāza laukā savu degunu.

— Atvainojiet, ser, - viņa nopīkstēja. — Vai jūs patiesi esat detektīvs Stēns?

Es pagriezos.

— Pilnīgi pareizi. i

— Tās skaistās dāmas vīrs, kura nogalināja Keriju?

Es izlaboju:

— Kuru apsūdz Kerija nogalināšanā.

Viņa kokaini pasmaidīja.

— Nu, protams, — viņa nopūtās, uzlikdama savu roku uz. manas. — Es vienīgi gribēju pateikt, ka mēs ar viru esam ļoti sarūgtināti. Ja tik mēs varētu kaut ko izdarīt jūs labā...

Viņa aprāva teikumu puseeļā. Kādu brīdi es pārdomāju. Manā priekšā atradās liecinieec, kuras lieeības ir vērstas pret Patu. Tad es pacēlu cepuri un noslaueīju sviedrus ar kabatlakalu.

— Paklausieties, Svensona kundze. Tur, komisariātā, jūsu vīrs kategoriski apgalvoja, ka mana sieva ir tā pati persona, kas nāca pie Kerija divas vai trīs reizes nedēļā pēcpusdienās jau veselu pusgadu.

Vecās dāmas vaigi pielija ar sārtumu.

— Nu un tad? Dzīvodami vienās trepēs, mēs ik pa laikam satikām viņu, kāpjot augšā vai lejā. Un dažreiz, karstā laikā, tādā kā šodien, mēs mēdzām atstāt ārdurvis vaļā, un tad mēs redzējām, kā viņa paiet mums garām, kāpdama uz augšstāvu. Taču mēs nezinājām, kas viņa ir. Es gribēju teikt, ka mēs līdz pat vakarvakaram nezinājām viņas vārdu.

Es izvilku no kabatas portfeļa fotogrāfiju.

— Un jūs varat ar zvērestu apliecināt, ka šī ir tā jaunā sieviete, kuru jūs redzējāt?

Vecene smaidīdama pašūpoja galvu.

— Man ļoti žēl, bet man vispirms jāpaņem brilles. Varbūt jūs ienāksiet iekšā, Stēna kungs?

Viņu dzīvoklis bija precīza kopija tam, tur augšā, taču iekārtojums bija nesalīdzināmi pieticīgāks. Kā nu ne, Svensons pats pelnīja sev iztiku. Durvis uz guļamistabu bija atvērtas, Svensona kundze tās aizvēra un skumīgi pasmaidīja.

— Čārlijs tik tikko aizmiga, bet es nespēju doties pie miera, jo visu laiku domāju par jūsu nelaimīgo sievu, — to teikdama, vecā dāma meklēja savas brilles. — Kādas tik neprātības neizstrādā sievietes! Tiesa, es visu laiku mokos un nevaru saprast, kā sieviete, kurai ir sava māja un ģimene, spēj izstrādāt kaut ko tik... — Svensona kundze apjuka un aprāvās. — Es tik muldu un muldu, kā Cārlijs būtu teicis.

Beidzot viņa atrada savas brilles un sāka aplūkot fotogrāfiju, ko es turēju viņai priekšā.

— Jā, — viņa stingri noteica, — tā ir tā pati jaunā sieviete, kuru mēs redzējām.

— Vai tad jūs nevarējāt noturēt par viņu kādu citu rudu sievieti, kas būtu ļoti līdzīga?

Viņa vēlreiz, palūkojās uz fotogrāfiju.

— Nē, es nekļūdos. Man tiešām žēl, bet tā tiešām ir viņa. — Vecene iebakstīja ar pirkstu dzimumzīmītē uz Patas zoda. — Es ļoti labi atceros šo mazo zīmīti.

Nu, ko tad... Es paslēpu fotogrāfiju kabatas portfelī un kāpu lejā. Pamazām kļuva gaišāk, bet ielas ēnas pusē vēl arvien biezēja tumsa. Es jau biju pusceļā uz arku, kad notika tas — un pavisam negaidīti priekš manis.

Es gāju garām pilnīgi tumšai kāpņu telpai un pēkšņi dabūju sitienu no mugurpuses. Vispirms es izdzirdu blīkšķi un tikai pēc tam sajutu sāpes. Mana cepure nokrita zemē. Es lidoju uz priekšu un atsitos pret sienu.

— Viņš ir viltīgs, — noteica kāda vīrieša balss.

— Nav viltīgāks par mums, - atbildēja cita.

Es nokritu uz. muguras, taēu pacentos cik vien ātri iespējams pagriezties uz sāniem un izraut revolveri.

Tie divi sāka spārdīt mani ar kājām. Viens spēriens trāpīja pa zodu. Es sagrābu kādu kāju un ar visu savu svaru uzgāzos virzu tās īpašniekam. Izdzirdēju krakšķi, kāds rodas, kad lūzt kauls. Vīrietis nošņirkstināja zobus un iestenējās no neizturamajām sāpēm. Taču rundziņa turpināja zvetēt manu muguru un seju, līdz kamēr es nokritu uz netīrās grīdas,

Kad atguvos, biju jau viens. Viens, taču blakus stāvēja puisēns, gadus astoņus vecs, ar piena pudeli un maizi rokās. Viņš pamanīja, ka esmu atvēris acis, un uzreiz brīdināja:

— Tev labāk būtu iet prom no šejienes. Kruķi daudz neccremonējas ar dzērājiem. Pagājušonedēļ viņi divas reizes pievāca manu veco.

Es piecēlos, balstīdamies pret sienu. Man nekas nebija lauzts, toties revolveris, policijas žetons un kabatas portfelis bija pazudis.

— Vai tu nevienu šeit neredzēji? — es jautāju puisēnam.

Viņš noraidoši papurināja galvu.

— Nē, — likās, ka esmu viņu ieinteresējis. — Ak, Dievs, tu taču esi vienās asinis! Sakāvies ar kādu?

— Nē, — es noburkšķēju.

Ar grūtībām aizgāju līdz durvīm, kas veda uz ielu, un ar rāvienu tās atvēru. Tagad iela jau bija pilna ar cilvēkiem. Vesela mašīnu straume plūda uz Septītās avēnijas pusi.

Mēģināt atrast abus tipus, kuri bija mani apstrādājuši, būtu tas pats, kas meklēt jaunavu publiskajā namā. Biju dzirdējis tikai viņu balsis. Un zinu tikai to, ka vienam no viņiem ir lauzta kāja. Par to es biju drošs, jo labi atcerējos lūztošā kaula krakšķi.

Šķērsoju trotuāru, lai tiktu līdz savai mašīnai, un uzgrūdos divām pārdevējām, kas gāja uz darbu.

— Vai jūs nevarētu būt uzmanīgāks? - iespiedzās viena no viņām.

— Ko tu! Viņš taču knapi turās uz. kājām, — iejaucās otra.

Ar pūlēm apsēdos pie stūres un aizcirtu mašīnas durvis. Vienā no sēdekļu kabatām atradās papīru žūksnis, un ar to es centos noslaucīt asinis no sejas.

Kas bija šie abi vīrieši? Zagļi? Taču, ko nozīmēja vārdi, kurus viņi teica, — tie neparko neiet kopā ar šādu pieņēmumu.

„Viņš ir viltīgs," - teica viens. - „Nav viltīgāks par mums," — iebilda otrs.

Un tad šī ķeza ar žetonu un revolveri. Tipi, kas pelnās ar laupīšanu, būtu pievākuši tikai kabatas portfeli, un apmierinātos ar to. Nozagt žetonu un revolveri - tas ir pilnīgi Rēga Hoplona stilā, tā viņš varētu atmaksāt man par sitienu CJinesa bārā - piespiežot rakstīt iesniegumu, visbriesmīgāko, kādu vien kruķis var uzrakstīt: „Man nozaga žetonu un revolveri."

To nu gan es nekādā ziņā nedarīšu! Tad jau labāk uzreiz, nosprāgt!

Bet varbūt tam visam ir kāds sakars ar Palu? Kāds varētu arī šaubīties, vai es viņai noticēšu? Arī tas ir iespējams, jo es bāžu savu degunu, kur nevajag, un uzdodu visādu jautājumus, tā vietā, lai pietemptos un meklētu mierinājumu citas sievietes gultā.

Sī doma pamazām likās arvien ticamāka. Vai tā ir — varbūt! Es par to uzzināšu, kad iztaujāšu Maiersa oficiantu. Taču šobrīd man nepieciešama vanna, tīras drēbes un cits revolveris.

Es iekļāvos mašīnu straumē un devos uz māju pusi. Mājas! Kāds izsmiekls!

Galva sāpēja vienkārši baigi. Mutē uzradās sāļa garša un asiņu smaka. Biju gan es iekļuvis īstās ziepēs!

Taču, lai kā tur būtu, bez Patas man mājas nekad nebūs mājas...

6. nodaļa

182. ielas stūrī avīžu tirgotājs klaigāja visādus niekus, pievilinādams pircējus. Starp citu, tas bija apmēram tas, ko es biju gaidījis un par ko brīdināju Patu, lai viņa to pārāk neņem pie sirds.

Avīžpuika dziedāja kā pēc notīm:

— Sensacionāls noziegums, sensācija! Tuvākas ziņas — avīzē. Detektīva sieva nogalina savu mīļāko kādā dzīvoklī Griničvilidžā.

Sataustīju kabatā monētu un nopirku avīzi. Vienā no lappusēm bija ievietota Paļas fotogrāfija ar ierakstu:

„Lilam, manam mīļotajam. Uz mūžu tava Patrīcija.“

Puika mani nepazina.

— Tā nekas meitiņa, vai ne? — viņš aizrautīgi runāja. — Ļaujiet man vēl rcizili uzmest aci!

Es atstāju mašīnu turpat un kājām aizgāju līdz mājai, pa ceļam pārlūkodams avīzi.

Abo nebija pārāk sabiezinājis krāsas, laikam klusībā man simpatizēdams. Taču fakti runāja paši par sevi, lai kā tos izklāstītu. Un viņa rakstā to vienalga bija tik daudz, ka pilnīgi pietika, lai nosēdinātu Patu uz elektriskā krēsla. Kerijs bijis Patas mīļākais veselu pusgadu. Nesen viņš bija ieķēries citā, un tad Pata viņu nošāvusi. Es pārvilku roku pār seju, noplūdušu ar asinīm un sviedriem.

Melns ,,kadilaks“ stāvēja pie trotuāra mājas priekšā. Mēs šeit pārcēlāmies uzreiz pēc mana pirmā paaugstinājuma. Tas bija neliels dzīvoklītis, taču mums tas ļoti palika. Jo vairāk es par to domāju, jo bēdīgāk kļuva ap sirdi.

Man likās, ka šo ,,kadilaku“ es jau kaut kur esmu redzējis. Patiešām, pie stūres sēdēja Korks Avcrss. Pamanījis mani, viņš izsaucās:

— Velns parāvis, Herman, kas tev noticis?

Es viņam pateicu, ka man bija mazas nepatikšanas, un pajautāju, vai Dzims arī ir atbraucis. Korks apstiprinoši pamāja ar galvu.

Es uzkāpu pa kāpnēm un iegāju hallē. Džims Purviss un Monts sarunājās ar pārvaldnieku. Monts pajautāja man to pašu, ko Averss.

— Man uzbruka Griničvilidžā.

— Kas viņi bija?

— Es domāju, ka Rēga Hoplona puiši. Ja vienam no viņiem izrādīsies lauzta kāja, tad tā arī būs. - Es aizsmēķēju cigareti un painteresējos:

— Nu, bet jūs, ko jūs te darāt?

— Bez visa cita, — paziņoja Purviss, — man vajag ar tevi parunāt. Un es gribu dabūt Patrīcijas telefona zvanu sarakstu.

Man uzreiz sāka svilt ausis.

— Tu centies par katru cenu viņu izcepināt, vai ne, Džim?

Viņš saglabāja absolūtu mieru.

— Tu labi zini, kā tev tagad jāizluras, Herman. — Viņš pagriezās pret Halperu un jautāja:

— Kad es varēšu satikt šo M-iru Bellu?

— Tūlīt pat, - pārvaldnieks atbildēja. - Viņas istaba atrodas augšstāvā. — Viņš pārsteigts nolūkojās manā asiņainajā sejā. — Vai es varu palūgt viņu nokāpt Stēna kunga dzīvoklī?

— Varat, — Purviss norūca.

Es viņam pajautāju, kas tā ir par dāmu, šī Mira Bella.

— Tā ir dienas dežurante, Stēna kungs, — man atbildēja Halpers. — Viņa dežurē no astoņiem rītā, bet šodien ir savārgusi un lūdza viņu aizvietot.

Es devos uz liftu un jautāju Džimam:

— Par ko īsti tu gribēji ar mani runāt?

— Par tevi pašu. Tu mani padari nemierīgu, puis. Es saprotu, kādu iespaidu uz tevi atstājis šis notikums ar Patu, un baidos, ka tu vari izstrādāt muļķības.

— Piemēram, ka es varu arī nenoticēt viņas vainai?

— Nē, — viņš daudznozīmīgi izteica. — Ja tu vari, turpini viņai ticēt. Es pat mīlu šo meiteni. Tu taču to zini, Herman, vai ne? Un es dārgi maksātu par to, lai tev izrādītos taisnība un mēs visi būtu kļūdījušies.

Nu jau astoņus gadus es strādāju ar tevi, un es zinu, kādas muļķības tu spēj sastrādāt. Ja tu līdīsi Patas lietā, tu vari iekļūt tādā purvā, no kura mēs nespēsim tevi izvilkt.

— Nomierinies, Džim, es arī pats protu dot sev lieliskus padomus.

Mūsu dzīvoklis ar plato balkonu Hudzona līča pusē atradās trešajā

stāvā. Vajadzēja nokāpt divus pakāpienus, lai nokļūtu lielajā viesistabā, un atkal uzkāpt divus augstāk, lai iekļūtu guļamistabā. Veselus divus gadus es strādāju, lai apmaksātu mēbeles, ļoti skaistas mēbeles. Tas bija tieši tas, par ko mēs ar Patu bijām sapņojuši. Ne viņai, ne man līdz tam nepiederēja nekas skaists. Es izaugu lielā ģimenē, un mums mājās nebija nekāda komforta. Pata gandrīz visu savu bērnību bija pavadījusi bāreņu internātā Bruklinā. Pirmo reizi dzīvē mēs jutāmies kā eilvēki. Un, lūk, tagad tas viss pagalam.

Tomēr Dzims bija labi pateicis. Jā, viņš ir mans draugs, un es zinu, kāpēc viņš atnācis.

— Ej un rakņājies pats. Es tev neprasīšu kratīšanas orderi. — Es atvēru skapi, izņēmu ruma pudeli un ielēju sev pilnu glāzi. — Jums es nepiedāvāju. Jūs taču esat darbā un cenšaties nosēdināt Patu uz elektriskā krēsla.

— Nerunā tā, Herman, — Monts sarūgtināts atbildēja.

Es iegāju guļamistabā, atradu Patas somu un piebāzu to ar nepieciešamajām lietām. Džims sekoja man un pavirši pārlūkoja kumodes atvilktnes un Patas drēbes. Ne tā, ka viņš to darīja parasti. Kāpēc gan viņam pūlēties? Pierādījumu viņam tāpat ir vairāk, nekā vajag, lai nosūtītu cilvēku uz elektrisko krēslu.

— Ja es būtu tavā vietā, Herman, — viņš man deva padomu, — es tagad ielīstu vannā un kārtīgi atpūstos. Patai šīs mantas nebūs vajadzīgas agrāk, kā tikai vakarā.

— Kā tu to zini?

— Viņa guļ. Tiklīdz biju iekārtojis viņu kamerā, es liku doktoram Pctersonam, lai iedod viņai miega zāles, un devu rīkojumu, lai neviens, pat prokurora palīgs, netraucē viņu vismaz divpadsmit stundas.

Viņš centās rīkoties taisnīgi, un es viņam pateicos par to.

— Saki man, — Dzims pajautāja, — kas tas bija par kautiņu Gri-ničvilidžā? Kurā vietā tas notika, Herman?

— Vārtu rūrnē, zem arkas, pie izejas uz Grovstrītu.

— Vai viņi tev kaut ko atņēma?

— Jā, mazliet naudas, — es sameloju.

— Varbūt tevi aptīrīja? Es parunāšu ar puišiem. Bet ko tu tur darīji?

— Gribēju redzēt Ediju Ginesu.

— Un ko viņš tev pateica?

— Viņš man atdeva Patas somiņu. Somiņu, kuru viņa aizmirsa otrdienas vakarā, pēc tam, kad stipri sastrīdējās ar Keriju. Taču Edijs arī pateica man, ka Pata esot izdzērusi astoņas glāzes. Bet viņa taču pat pēc alus pudeles izdzeršanas iziet no ierindas. — Es satvēru Dzima roku. — Paklau, Dž.im, vai tu pats redzēji Patu kopā ar Keriju?

— Nē, — viņš atbildēja, purinādams galvu.

Es vienā rāvienā izstāstīju viņam visu, kas bija sakrājies man uz sirds.

— Pasaki man, kā, pēc tavām domām, Ņujorkā var dzīvot ruda zostiņa, kas ir tik līdzīga Patai, ka visi viņu uzskata par manu Patu?

Džims iegrima domās.

— Var gadīties, ka tiešām dzīvo. Taču kādēļ tas viss būtu vajadzīgs? Kam būtu ievajadzējies izrakt tādu bedri šai mazulītei?

— Lūk, to es nezinu, — biju spiests atzīt.

— Vai viņai ir nauda?

— Tikai tā, kuru dodu es.

— Varbūt viņa kaut ko zina, ko viņai nevajadzētu zināt?

— Par to es šaubos. Viņai bija astoņpadsmit, kad mēs apprecējāmies. Un tas, ko viņa izstāstīja policijā, ir vistīrākā patiesība. Es viņai biju pirmais. Līdz pat vakardienas vakaram tas man neizraisīja ne mazākās šaubas. Es uzskatīju, ka esmu vienīgais vīrietis, kas viņai eksistē.

Džims iesmējās un apsēdās uz dīvāna malas.

— Nolādēts, es pat nezinu, ko tagad domāt!

Es novilku savu žaketi un kreklu un noliku tos uz krēsla pretī Patas tualetes galdiņam. Uz tā atradās tāda pati fotogrāfija, kādu atrada pie Kerija. Taču uz šīs bija rakstīts:

„Hermanim, manam mīļajam. Uz mūžu, Patrīcija."

Es novilku bikses un paliku vienās apakšbiksēs un kurpēs.

— Nē, patiesi, — atkārtoja Džims. — Uz mani tas arī atstāj tādu pašu iespaidu, kā uz tevi. Tomēr nu jau piecus vai sešus mēnešus dažādi cilvēki man saka, ka esot redzējuši Patu kopā ar Keriju vairākās vietās.

Es iegāju vannas istabā un ieslēdzu dušu.

— Tad kāpēc tu man par to neko neteici?

Džims paraustīja plecus.

— Vai tu gribi, lai es par tādām lielām ziņoju vīram? — Tieši tādu pašu izteicienu lietoja arī Edijs Giness. — Galu galā Pata ir pieaugusi sieviete. Šī lieta uz mani neattiecās.

Es novilku kurpes.

— Es drīzāk priecātos, ja tu bulu iejaucies šajā lietā. Neraugoties uz visu, esmu nolēmis ticēt Patai tik ilgi, kamēr...

Pie durvīm zvanīja.

— Tik ilgi, kamēr... — Džims pārjautāja.

Pirms es paguvu atbildēt, Monts no viesistabas mums uzsauca:

— Tā ir Bella, Džim, Tā, kas dežurē pa dienu.

Džims atgriezās viesistabā. Es pa to laiku nomazgājos dušā: vispirms karstā, pēc tam aukstā. Beidzot es jutos daudz labāk, tomēr galva nepārstāja sāpēt. Tāpat kā agrāk mutē bija jūtama asiņu garša. Sāku ģērbties.

Uzvilcis halātu, devos uz viesistabu, kur Džims un Monts jau iztaujāja dežuranti. Tā bija slaida gaišmate, apmēram divdesmit piecus gadus veca. Pat ja viņa tiešām bija slima, pēc izskata to nevarēja pateikt. Likās stipri apšaubāmi, ka zem kleitas viņai mugurā bija vēl kaut kas, izņemot maigu ādu. Jā, viņai pat nebija vajadzīgs nekāds apģērbs. Tas bija pārsteidzoši garšīgs kumosiņš, bez pārspīlējuma! Viņai bija lielas un apaļas acis, tikpat zilas, kā viņas tērps. Un pat mazie vasarraibumiņi uz deguna neko netraucēja, drīzāk tie piešķīra viņai zināmu pikantumu.

Džims mus pieklājīgi iepazīstināja.

— Stēna kungs, Bellas jaunkundze.

— Ļoti priecājos. Man šķiet, ka es jau esmu jūs kaut kur redzējis, Bellas jaunkundz?

Viņa iesmējās dobjā krūšu balsi, gluži kā Pata, kad es viņai stāstīju kaut ko smieklīgu.

— Protams. Jūs ejat man garām katru dienu jau veselu gadu. Un laiku pa laikam pagodināt mani ar sveicienu.

Atkal piepildīju savu glāzi. Kāda velna pēc man būtu jāievēro kaut kāda kalpone? Viņa nav nekas vairāk kā sveša zostiņa, kas sēž pie galda un reģistrē pasūtījumus.

Džims atgriezās pie nopietnākām lietām.

— Jūs strādājāt no astoņiem rītā līdz Četriem pēcpusdienā, vai ne, Bellas jaunkundz?

— Tieši tā. Taču dežūras laiks ne vienmēr ir tas pats. Mēs esam trīs. Ja kāda no mums saslimst vai arī iztrūkst citu iemeslu dēļ, abas pārējās viņu aizvieto.

Es apsēdos uz dīvāna viņai blakus un izdarīju sensacionālu atklājumu, kas izskaidroja viņas slimību. Viņai apkārt vējoja lieliska ruma aromāts, kuru es atšķīru par spīti visām smaržām.

Džims ielūkojās savās piezīmēs.

— Jūs reģistrējat visus izsaukumus pa pilsētas telefonu, ko izdara jūsu klienti?

— Jā, — viņa apstiprināja.

— Vai Stēna kundze bieži izsauca numuru 736-46 Vilidžā?

Viņa noglāstīja sevi pa zīdu, kas cieši apspīlēja kuplās krūtis.

— Es negribētu par šo jautājumu runāt.

— Vai jūs zināt, ka esmu no policijas?

— Pārvaldnieks man to pateica.

— Un, ka es vadu Austrumu Menhetenas kriminālpolicijas brigādi?

Viņa palūkojās uz mani un izaicinoši aplaizīja lūpas.

— Jā.

— Tad atbildiet uz manu jautājumu.

Gaišmate papurināja galvu.

— Es labāk to nedarīšu.

— Kāpēc?

— Teiksim tāpēc, ka tas uz mani neatliecas.

— Vai Stēna kundze bieži zvanīja pa šo numuru?

— Es neatceros, ka būtu to teikusi, - viņa iebilda, acīmredzami iekšēji smiedamās.

Džims visu nakti ne uz mirkli nebija aizvēris acis. Un viņš neizturēja. Katram ir savs pacietības mērs. Viņš strauji pielēca no savas vietas.

— Velns parāvis! - viņš iebļāvās. — Vispirms Pata, tad beigās man vēl trūka tikai tādas, kā jūs. Kur jūs esat dzimusi, Bellas jaunkundz!

— Goldcnā, Kolorādo štatā.

— Un kurā vietā Goldcnā nav pieņemts palīdzēt policijai, kad tā izmeklē slepkavību?

Bellas jaunkundzes acis kļuva vēl apaļākas.

— Es patiesi nevaru jums neko pateikt. Es pirmo reizi mūžā esmu iejaukta šādā lietā.

— Tātad jūs atsakāties atbildēt?

— Pilnīgi pareizi.

— Bet vai jūs zināt, ka es varu jūs aizturēt, ja turpināsiet spītēties?

Bellas jaunkundze vēlreiz pārlaida savu sārto mēlīti pār mīkstajām

lūpām.

— Tādā gadījumā es atbildu noraidoši. Stēna kundze nekad nav zvanījusi pa šo numuru.

— Tad kā izskaidrot to, ka jūs šo numuru esat iegaumējusi?

— Tāds ir mans darbs un pienākums, — viņa nosmējās. — Es taču vēl esmu arī telefoniste, to jūs zināt? Un varat man ticēt — es savu darbu zinu.

Dzims uzmeta cepuri galvā.

— Labi. Mēs vienalga dabūsim rēķinus par šīm telefona sarunām.

Viņš devās uz durvju pusi. Monts viņam sekoja. Sasniedzis durvis,

Dzims pagriezās un nogurušā balsī ieteicās:

— Un nejaucies tu šajā lietā, Herman. Paņem divas nedēļas atvaļinājumu, sākot jau no šodienas.

— Vai tā ir pavēle?

— Tā ir inspektora Grēdija pavēle. Man vēl mazāk nekā tev gribas redzēt, kā notiesā Patu, taču šim notikumam nevajadzētu ietekmēt mūsu personiskās attiecības.

Es viņam atbildēju ar rūgtu smaidu:

— Skaidrs, tāds taču ir tavs darbs. — Es noriju malku ruma. — Bet Grēdijam es to nepiedošu. Pata nav nogalinājusi Keriju, un es to pierādīšu.

— Kādā veidā?

— Es palūdzu Niķu Kazarasu, lai viņš man sameklē Maiersa darbinieku. Ja viņam tas izdosies, jo labāk, ja ne, es to izdarīšu pats. Manuprāt, šī tipa rokās ir visa šī notikuma atslēga. Pēdējais, ko Pata atceras, ir tas, ka viņa dzēra kokakolu pie letes. Vienīgi Simons varēja viņai tajā iebērt kādu narkotiku. Ja viņš tiešām tā ir izdarījis, tad viņa ir teikusi patiesību. Es piespiedīšu šo tipu atbildēt, pat ja man tādēļ nāksies viņam nocirst kāju vai pārlauzt galvaskausu.

Džims pacentās neizpaust savu satraukumu.

— Turi sevi stingri rokās, Herman, — viņš daudznozīmīgi izmeta. — Un mūsu draudzības vārdā - nejaucies tur iekšā. Es izdarīšu visu, ko vien spēšu, lai izpestītu Palu no šīs ķezas. Taču vēl ne reizi, nevienā lietā, kuru esmu izmeklējis, nav bijuši tik acīmredzami apsūdzētā vainas pierādījumi.

Es pajautāju, ko viņš ar to vēlas teikt.

— Tu arī pats to ļoti labi saproti, — viņš atbildēja, klusi aizvērdams aiz sevis durvis.

Es apsēdos, vēl arvien turēdams rokā ruma pudeli. Gaišmate man to atņēma, norija kārtīgu malku un atdeva atpakaļ. Es palūkojos uz. viņu no sāniem. Uz virslūpas viņai izspiedās sviedru lāsītes. Krūtis augstu cilājās elpas ritmā.

— Kas tad jums bija uznācis? — es pajautāju.

— Man tas bija nepieciešams.

Pa visu viņas tērpu no augšas līdz pat apakšai stiepās rāvējslēdzējs. Tas sākās no kakla izgriezuma un beidzās kaut kur zem svārkiem. Viņa vēl arvien smagi elpoja, un rāvējslēdzējs palēnām slīdēja lejup, bet tas man deva iespēju novērtēt viņas krūšu aprises. Viņa ncvalkaja krūšturi. Apakšā viņai patiešām nekā nebija, tikai āda.

.Skatoties uz. viņu, es atcerējos mazo avīžzēnu, kurš, raugoties uz Putas fotogrāfiju, bija teicis: „Būtu man kāds ļāvis paspēlēties ar šādu lellīti."

Bellas jaunkundze bija slaida auguma, tāda pati, kā Pata. Viņai bija skaistas, stingras krūtis. Es centos neskatīties uz. to, ko viņa man rādīja, bet tas man slikti izdevās, un es atkārtoju vēlreiz:

— Kas tad jums bija uznācis?

Viņa izvilka no sava tērpa krokām nelielu līsloklīti.

— Es baidījos, ka Purvisa kungs sāks mani pārmeklēt. Cik es sapratu, runa ir par slepkavību?

— Nu un tad?

Viņa pastiepa šo mazo tīstoklīti man. Pieci telefona rēķini, visi uz Hermaņa Slēna vārda. Zvanīts no dzīvokļa telefona. Pretī manam vārdam — mēnesis un datumi, kad notikušas sarunas.

Es pārlaidu acis rēķiniem, un man mute palika sausa. Pata man melojusi. Viņa apgalvoja, ka nepazīst Kcriju. Viņa zvērēja, ka nekad nav dzirdējusi šo vārdu, līdz, brīdim, kad nokļuvusi kaila viņa gultā. Tomēr viņa bija zvanījusi tam uz viņa dzīvokli Vilidžā. To apliecināja rēķini, kurus es turēju rokās. Viņa bija zvanījusi vismaz divreiz dienā pēdējo sešu mēnešu laikā.

Es lūkojos uz Bellas jaunkundzi, acis nenolaizdams. Viņa bija ieritinājusies starp dīvāna spilveniem, un viņas tērpa augšdaļa, kas, tāpat kā agrāk, vērās vaļā, ļāva saskatīt interesantas lietiņas.

— Kas tad jums bija uznācis? — es jautāju trešo reizi.

Viņa nolaizīja sviedru lāsītes no augšlūpas.

— Jūs gribat zināt, kāpēc es noslēpu to no Purvisa kunga?

— Jā!

Viņa sakrustoja pirkstus uz pakauša un atlieca elkoņus uz sāniem, tā ka viņas krūtis gandrīz izlēca ārā.

— Varbūt tāpēc, ka jūs man patīkat. Varbūt tāpēc, ka jūs es pazīstu mazliet labāk, nekā viņu. Varbūt es jau sen biju ievērojusi tik garu un skaistu detektīvu, kurš jau veselu gadu katru dienu iet man garām. Un varbūt man sagribējās, lai viņš piederētu tikai man, nevis tai sievietei, kura viņu krāpj, tiklīdz viņš iziet no mājas.

Viņa sāka elpot vēl straujāk, nekā iepriekš. Viņas krūtis satraucoši cilājās pie katras ieelpas. Katrreiz, kad viņa ievilka elpu, rāvējslēdzējs noslīdēja vēl par vienu centimetru.

Viņa bija tikpat skaista, kā Pata. Viņa man piederēs, ja es to gribēšu. Viņa arī gribēja mani, tas bija acīmredzams.

Es noriju jaunu porciju sava dzēriena, šķiet, ka tas bija lieks, jo es gandrīz nosmaku un man nācās to izspļaut uz paklāja. Tas viss noveda mani līdz pēdējai robežai. Istabas stūri sāka noapaļoties. Bellas jaunkundze man kļuva arvien tīkamāka un iekārojamāka. Es jau biju gatavs piespiest sevi atzīties, ka esmu viņu ievērojis arī agrāk. Es pamanīju, ka viņai ir skaisti platīnbalti mati. Man patika vasarraibumiņi uz viņas deguna. Tie piešķīra viņai nevainīgu un provocējošu izskatu.

— Kā jūs sauc?

Viņa pievirzījās man tuvāk uz dīvāna.

— Mira. Bet kāpēc jūs tā jautājat?

Rums apdullinoši dārdēja man ausīs. Es sāku rotaļāties ar viņas rāvējslēdzēju — te pacēlu to augstāk, te nolaidu zemāk, līdz pat bīstamajai robežai.

— Kas zina? Var gadīties, ka es esmu sajūsmināts par iepazīšanos ar jums, Bellas jaunkundz.

Viņa izspieda tik varenu nopūtu, ka viņas rāvējslēdzējs noslīdēja līdz pat vēderam. Es apstulbis blenzu uz jaunatklāto ainu.

— Esmu laimīga, Stēna kungs, — viņa nočukstēja.

Tobrīd es sēdēju diezgan nestabili. Viņa nogrūda mani uz dīvāna, satvēra ar abām rokām manu seju un mēģināja ar savu kvēlojošo mēlīti pavērt manas lūpas.

— Herman! - viņa kaislīgi nostenējās. — Herman!

Neraugoties uz to, ka biju galīgi piedzēries, man tomēr palika mazliet

kauns. Es iekāroju šo sievieti tikpat stipri, kā viņa iekāroja mani. Taču ne jau viņu es gribēju. Es gribēju savu Patu. Un viņa bija tik līdzīga Patai... Un es ļoti gribēju, lai starp mums viss būtu tāpat, kā bija pirms tā šausmīgā brīža, kad es iegāju tajā dzīvoklī Grovstrītā. Pirms tam, kad tas viss notika. Es gribēju ticēt Patai.

Ar pēdējiem spēkiem es centos Miru atgrūst nost. Taču viņa kļuva arvien enerģiskāka. Es noslīdēju uz dīvāna malas, un mēs ar dobju būkšķi nogāzāmies uz grīdas. Viņa izrādījās virspusē un spieda mani pie paklāja ar visiem saviem krāšņumiem.

— Ņem mani... — viņa čukstēja. — Ak, es tevi lūdzu...

Viņas pirksti iekrampējās manos matos. Ar otru roku viņa norāva rāvējslēdzēju līdz galam. Tad nedaudz pacēlās, un viņas augums atbrīvojās no zīda skavām. Tērps viegli nokrita turpat līdzās.

Es mēģināju atbrīvoties, bet man nekas nesanāca. Viņas smaržīgais, starojošais augums mani smacēja. Es zaudēju katru sajēgu zem viņas kaislības vētrainā spiediena. Pēc tam manā galvā uzplaiksnīja vārdi, kurus man teica inspektors Grēdijs uz komisariāta kāpnēm:

„Es zinu, dārgais, cik tas ir grūti. Un cik dziļi ievaino pati doma vien par to, ka sieviete spēj kaut ko tādu. Viņa nav tā vērta, lai tu viņas dēļ tā pārdzīvotu. Labāk piemeties un atrodi mierinājumu pie kādas zostiņas."

Bet pēc tam? Kas pēc tam? Un kāpēc gan ne?

Es noskūpstīju Miru tikpat kaislīgi, kā viņa skūpstīja mani. Tas izprovocēja zināmu reakciju. Asiņu garša pazuda no manas mutes. Es vairs nejutu neko citu, ka vien sāļu saldmi.

7. nodaļa

Bija pulksten trīs pēcpusdienā. Mācības skolā beigušās, un bērni skaļi klaigāja, šķindināja savu velosipēdu zvaniņus un spēlēja citas spēles. Daži spēlēja arī pieaugušos.

Biju krietni atguvies, un man nekas vairs nesāpēja. Vienīgi galva likās sveša, taču kopumā biju pilnīgā formā. Uz galdiņa sērdienīgi vīdēja ruma pudele, un es noriju mazu malciņu, lai nedaudz sakārtotu domas. Tad es izstiepos un paraudzījos pa logu. Likās, ka tagad drīzāk ir četri, nevis vairs trīs. Par to varēja spriest pēc līča nokrāsas un saules novietojuma.

Tātad, es biju pilnībā sekojis inspektora (irēdija padomam. Biju apdzēries līdz nemaņai, lai neteiktu vairāk, un biju izpildījis arī otru nosacījumu. Ar Miru. Bet kas būs vēlāk?

Klusums, kas valdīja istabā, krita man uz nerviem. Biju pavisam viens. Nebija neviena, kas varētu mani vēlreiz nomierināt. Neviena, kas pasniegtu man glāzi tomātu sulas. Pata to vienmēr darīja pēc ikgadējās policijas balles.

Sāku vandīties pa visām malām, kamēr atradu mazo koferīti, ko biju viņai sagatavojis. Tiklīdz mans pauris galīgi noskaidrosies, es piezvanīšu uz komisariātu, lai nodotu viņai veļu un citus nepieciešamos sīkumus.

Es pagriezu galvu un palūkojos uz gultas otru malu, uz Patas pusi, kas viņai piederēja nu jau desmit gadus. Mira bija aizbēgusi, taču spilvens vēl bija saglabājis viņas galvas nospiedumu, uz tā bija palikuši daži gari un gaiši mati. Uztinu dažus pavedienus ap pirkstu.

Viņa man ļoti noderēja — izsita mana no tā nesamanīgā stāvokļa, kurā es biju ieslīdzis. Tagad jutos svaigs un atjaunots. Cerams, ka viņa pārāk nerēķinās ar iespēju turpināt šo tīkamo un kvēlojošo intermēdiju.

Es sāku aplūkot matus, ko biju uztinis uz. pirksta. Tātad — tas bija ļoti patīkams starpgadījums. Viena reize — un punkts. Viņa mani gribēja, viņa mani dabūja. Mēs esam kvili.

Es iztēlojos, ka saožu kafijas smaržu. Uzmetis halātu plecos un uzmaucis čības basajās kājās, devos uz virtuvi.

Tas nebija iztēles māns. Tieši tobrīd Mira darbojās ar elektrisko kafijas automātu. Apģērbusies viņa man likās daudz svešāka. Tā vairs nemaz nebija tā persona, ar kuru es iepazinos no rīta. Tā bija cita Mira. Viņas gaišie mati bija saķemmēti atpakaļ un veidoja Džomolungmu uz pakauša. Vasarraibumi šobrīd īpaši izcēlās viņas sejā. Viņai mugurā bija tumši svārki un atturīga balta blūzīte. Vispār, īstas kalpotājas paskats.

— Biju domājusi, ka jūs mierīgi gulēsiet līdz pusnaktij, — viņa izbrīnījās, mani ieraugot.

— Vai tad es tik daudz iedzēru?

— Jā, ļoti daudz. — Viņa pāršūdināja mēli pār lūpām, — Taču es domāju par kaut ko citu.

— Par to, ka es esmu Lielais Hermanis?

Joks neizdevās. Neviens neiesmējās — ne viņa, ne es. Viņa man ielēja tasi kafijas.

— Taču gadījumam, ja jūs tomēr pamostos, es apstājos pie jūsu dzīvokļa, kad kāpu lejā uz dežūru, un nolēmu pagatavot jums kafiju.

Es atzinu, ka kafija ir laba, izdzēru savu tasi un pabīdīju to Mirai, lai viņa ielej vēl. Kamēr viņa to darīja, viņas gurns pieskārās manam. Atmiņas par viņas temperamentu atstāja zināmu iespaidu, un es pajautāju, vai viņai tiešām ir jāiel uz darbu.

Viņa apsēdās man pretim.

— Diemžēl un par nelaimi, jā. Mabele strādāja manā vietā no astoņiem līdz četriem, un es nevaru viņai likt turpināt vēl vienu maiņu.

Man likās, ka es klausos Patā.

— Kā tu jūties, Herman?

— Lieliski.

Mira uzmanīgi uz mani paskatījās un piezīmēja:

— Taču izskats tev nebūt nav dzīvespriecīgs.

Viņa pastiepa zem galda roku un paglāstīja man vēdera lejasdaļu.

— Lūk, ko es tev teikšu: izdzer savu kafiju, bet pēc tam prātīgi atgriezies atpakaļ gultā.

Doma nemaz nebija slikta. Kad es pamodos, jutos svaigs un enerģijas pilns, bet tagad, pēc kafijas, pats nezinu kādēļ, likos nospiests un vārgs. Vai varbūt tas tāpēc, ka pēc pamošanās es izdzēru vīna malku?

— Iespējams, ka es sekošu jūsu padomam. Un...

— Un drīz vien, kad iestāsies pusnakts, mazā Mira atgriezīsies, -viņa piebilda, saraukusi deguntiņu.

— īsta, maza Sendrilona, vai ne?

— Gandrīz vai tā. Taču tagad man jāsteidzas, dārgumiņ. — Viņa noglāstīja manu roku. Pēc tam apgāja galdam apkārt, lai mani noskūpstītu.

— Jebkurā gadījumā, ja tu... būsi nepacietīgs, es varu arī ieskriet uz mirkli.

Es uzplīkšķināju viņai pa tuvāko apaļumu.

— Ceru, ka izturēšu līdz pusnaktij.

Viņa mani maigi noskūpstīja un nočukstēja:

— Gaidi mani...

Noskatījos viņai nopakaļ. Viņa nebūt nebija pārmērīgi tieva, viņai bija apaļīgas dibena puslodes, kuras viņa diezgan kārdinoši dricināja staigājot. Gluži kā Pata.

Es ielēju sev vēl vienu kafijas tasi, taču tai brīdī izvēmu abas iepriekšējās. Noliecies pār izlietni, raustījos ar visu augumu, pēc tam noskaloju rezultātu ar ūdeni. Kafiju man vairs negribējās. Un domāt arī man šobrīd negribējās. Viss, ko es vēlējos, bija līdz minimumam samazināt jebkuras atmiņas par Patu.

Virtuves skapīti atradās pudele ar lielisku viskiju, kuru es taupīju īpašam gadījumam. Nu, lūk! Lūk, arī īpašs gadījums! Tam vajadzētu iedarboties labāk, nekā kafijai.

Guļamistabā es atgriezos, apskāvis pudeli ar abām rokām. Es pārāk nelepojos ar Hermani Stēnu. Nu, labi, Pata bija mani piekrāpusi, taču divas kļūdas kopā neveido vienu pareizi rīcību. Un tagad manās rokās guļ šī svilinošā meitene — Mira.

Apsēdos uz gultas malas un sāku vērot līci. Jā, viņa vēlas turpināt. Bet kas noliks pēc tam?

Mēs ar Patu zvērējām būt kopā gan priekos, gan bēdās, visu mūžu. Es piecēlos un piegāju pie kumodes, lai paskatītos, vai tur vēl atrodas mans rezerves revolveris. Var būt, ka es vēl varēšu kaut ko izdarīt Patas labā. Jebkurā gadījumā es varu mēģināt kaut ko uzzināt no Hoplona.

Mans revolveris gulēja zem krekliem. Izvilku to ārā un noliku blakus pudelei uz kumodes, tad sāku meklēt tīru veļu. Kumodē tās nebija. Iebāzu degunu atvilktnē, kurā Pata glabāja savas mantas. Pašā apakšā atradās maza piezīmju grāmatiņa, uz kuras lepojās uzraksts: „Intīmā žurnāla pieci gadi.“

Agrāk atvilktne vienmēr bija aizslēgta. Es biju redzējis, kā Pata tur kaut ko pieraksta, taču nekad nebiju pievērsis tam īpašu uzmanību. Iespējams, ka tagad es uzzināšu ne mazums interesanta. Pabāzu pirkstu zem vāka un pacēlu to.

Pirmajā lappusē bija datums: 160. gada 1.janvāris. Pata rakstīja:

„Vakar vakarā skatījāmies „Klusā okeāna pusē“. Laba luga. Pēc tam ēdām vakariņas „Netikumā". Hermanis gribēja aizvest mani uz kādu naktsklubu, bet es atteicos. Tad mēs atgriezāmies mājās un gājām gulēt. Mans mīļais!.. Pagāja kādas piecas stundas, kamēr mēs aizmigām. Tā bija viena no visskaistākajām dienām manā mūžā.“

Es apmierināti iesmējos, taču smiekli iestrēga man rīklē. Tādi mēs toreiz bijām. Tobrīd mēs bijām precējušies jau otro gadu. Nē, manās smadzeņu rievās viss sagriezies otrādi. Astoņi gadi... Kopš tā brīža pagājuši divi gadi.

Es šķirstīju lappuses tālāk, līdz pat ierakstiem, kas izdarīti pirms pieciem mēnešiem. Un ne reizi, nekur netika pieminēts Kerija vārds. Vienmēr „viņas mīļais" biju es.

Turpināju šķirt lapas uz priekšu. Viss pārējais bija tādā pašā garā. Sīkumi, kas aizpilda sievietes dzīvi. Bet nevienā vietā nav pat mājiena par Keriju, un nav arī neviena baltā plankuma, kas pārtrauktu viņas laika pavadīšanas aprakstus. Un tā katru dienu.

Aizvēris dienasgrāmatu, paskatījos uz. līci, kas tagad vizēja vieglā purpura tonī. Te nebija nekādas izlikšanās. Pata nav tik viltīga. Prāta spēju ziņā viņa drīzāk ir viduvējība.

Auksti sviedri pārklāja manu muguru. Un tāda ir sieviete, kuru apsūdz netīrā spēlē ar Lilu Keriju? Bet pa kuru laiku? Nē, neviens mani nepiespiedīs to norīt! Pat pierādījumi, kas apstiprina viņas vainu.

Patiešām, es biju redzējis Patu galīgi pliku un galīgi piedzērušos Kerija dzīvoklī. Pats ar savām acīmm... Taču viss liecina par to, ka viņa ir kritusi par upuri kaut kādai mahinācijai. Kādam bija ievajadzējies „atvērt" man acis. Bez šaubām, Ņujorkā ir vēl kāda ruda meitene, kura pēdējos piecus mēnešus kaut kādu īpašu apsvērumu vadīta uzdodas par Patu.

Es paņēmu dienasgrāmatu sev līdz viesistabā un pacēlu klausuli.

— Dežurante klausās, — atskanēja Miras balss.

— Vai tu vari runāt? — es pajautāju.

Viņa piespieda lūpas pie klausules.

— Ne pārāk brīvi. Kas noticis, dārgais?

— Klausies, Mira, es par tām telefona sarunām, kuras Pata pasūtīja ar Vilidžu. Vai tu patiešām pati dzirdēji, kā viņa sarunājās ar Keriju?

Nebija nekādu šaubu, ka kaut kur viņas tuvumā atradās Halpcra kungs. Viņas balss kļuva sausa un oficiāla.

— Telefonistes nekad nenoklausās sarunas, Stēna kungs. Šādai rīcībai nekavējoties sekotu atbrīvošana no darba.

Pakāru klausuli. Acīmredzot, šīs sarunas būs notikušas tobrīd, kad Patas nebija mājās. Bet kurš?

Vēnas manās rokās piepūtās un sāka pulsēt. Vai ari visi šie izsaukumi pa telefonu bija vienkārši Miras Bellas sievišķīgās iztēles augļi? Lai rastu iespēju noslēpt tos no Dzima Purvisa. Lai es būtu viņai īpaši pateicīgs. Lai sasniegtu to, pec kā alka viņas sievietes daba. Jo šo mirkli viņa, kā pati apgalvoja, bija gaidījusi veselu gadu.

Vēlreiz pacēlu klausuli un nosaucu viņai Niķa Kazarasa numuru. Savienojums nesekoja samērā ilgi, un es atkal izdzirdu Miras balsi. Droši vien Halpers jau bija no turienes aizgājis. Viņas balss skanēja silti un maigi:

— Tavs numurs neatbild, dārgais!

Vispirms es grasījos palūgt viņai savienojumu ar komisariātu, bet tad nolēmu izlikties par vientiesi. Miras balss glāstīja manu dzirdi.

— Ej, dārgais, un liecies gulēt, vai dzirdi? Un sasildi man vietiņu sev līdzās...

Es pakāru klausuli, iegāju dušā un apģērbos mazliet svinīgāk, nekā parasti. Mans ģīmis neizskatījās pārāk uzpampis, un es jutos lieliski. Ielicis savu rezerves revolveri makstī, es iebāzu Patas dienasgrāmatu kabatā. Tad uzliku cepuri un paņēmu koferīti, ko biju sagatavojis Patai. Aizslēdzis durvis, izsaucu liftu.

Mira redzēja, kā es gāju caur vestibilu. Viņa pacēlās no sava krēsla, it kā gribēdama man uzsaukt, taču neiedrošinājās to darīt. Viņai vajadzēja domāt par savu darbu, un Halpcra kungs atradās turpat blakus. Viņš izskatījās pārsteigts, mani redzot.

— Esmu dziļi apbēdināts, — viņš izteica iejūtīgā balsī.

— Ak, jā. Es ari.

Man gribējās ātrāk tikt no viņa vaļā.

Straujiem soļiem es devos pie mašīnas, kuru biju atstājis aiz stūra. Maiersa iestādījums atradās tieši pretī, un es iegāju iekšā. Pie letes stāvēja jauns bārmenis, katrā ziņā agrāk es viņu nekad nebiju redzējis.

Maicrss apkalpoja klientus. Es pagaidīju, kamēr viņš beigs, un pajautāju viņam, vai Simons ir atgriezies darbā.

— Policija un policija, jautājumi un atkal jautājumi... Bet vajag taču arī pelnīt iztiku, vai ne tā? — Maicrss to visu teica tieši manis dēļ. — Nē, viņš nav atgriezies. Un tāpēc man nākas pašam apkalpot klientus, kamēr es atradīšu kādu viņa vietā. Turklāt vairāk nekā stundu man vajadzēja pavadīt policijas iecirknī — stāstīju viņiem to, ko zināju par šo Simonu: kur viņš dzīvo un kas viņu rekomendējis. Kā lai es to visu zinātu? Godīgi sakot, labāk es būtu pats stāvējis aiz letes. Es ļoti maz nopelnu, bet man vēl vajag maksāt algu kalpotājam, tāpēc visi ienākumi pazūd kā nebijuši. Un kā jūs domājat, cik es nopelnu par vienu kafijas tasi?

To pateicis, Maicrss spēcīgi uzsita ar dūri pa leti. Viņš turpināja klāstīt savas pamācības, bet es devos uz. izeju un sēdos mašīnā.

Izmantodams to, ka luksofors rādīja zaļo gaismu, iedarbināju motoru. Taču ierāmēto burtu apdullinošā jēga uz avīžu stenda lika man zaudēt elpu.

„Noslēpumainā detektīva slepkavība Taimskvērā“

Es pagrūdu kādu malā, lai izlasītu, kas tur rakstīts. Piezīme bija ievietota pēdējā brīdī. Tur bija īsi aprakstīts, kā detektīvs Niks Kazarss, kas darbojās 47. ielas komisariātā, pabeidzis savu maiņu, neieradās ziņot par rezultātiem. Gadījums bija ārkārtējs, un viņam zvanīja uz mājām. Sieva, kas arī bija uztraukusies par Niķa kavēšanos, neko nezināja. Tomēr īsu brīdi pirms avīzes nodošanas ražošanā, noskaidrojās sekojošais. Kāds no minētā rajona teātru režisoriem, atvēris rekvizītu noliktavas durvis, uzgāja detektīvu Kazarasu guļam uz lādes ar teātra kostīmiem. Viņš bija miris.

Pēkšņi es izdzirdu, kā mani uzrunā avīžu pārdevējs:

— Klausieties, kungs, ja gribat, nopērkat to avīzi, vai arī ļaujiet pirkt tiem, kas to vēlas. Lasīt var arī bibliotēkā.

Es iebāzu roku kabatā, bet tad atcerējos, ka biju iztērējis pēdējās monētas, lai nopirktu rīta avīzi. Nācās paiet malā. Detaļas noskaidrošu komisariātā.

Devos pie mašīnas un jau taisījos atvērt durvis, kad man atkal palika nelabi. Jau otro reizi stundas laikā.

„Vai tu man neizlīdzētu, Nik?“ - es biju jautājis. — „Labprāt, Herman."

Un tagad Niks ir miris. Varbūt viņš mira tāpēc, ka, pa to laiku, kamēr es izklaidējos ar skaisto gaišmati un pierādīju viņai, kāds brīnišķīgs puisis es esmu, Niks bija mēģinājis savaldīt nelieti, kuru sauca par Kārlu Simonu. To draņķi, kurš bija ielējis Patai liktenīgo dzērienu, pēdējo, ko viņa iegaumēja pirms pazaudēja samaņu.

8. nodaļa

Maiņa beidzās pulksten četros, taču neviens negāja mājās. Ietve līdzās 47. ielas komisariātam mudžēja no kruķiem. Un to varēja saprast... Slepkavības notiek katru dienu, bet šis bija īpašs gadījums. Šodien bija nobeiguši vienu no mūsu vīriem.

Puiši pagāja malā, lai ļautu man ieiet. Man ir godīga reputācija, protams, kamēr es nedaru muļķības. Es, Hermanis Stēns, plaši pazīstamais kruķis, kuram visu laiku ir darīšana ar dažādiem blēžiem. Čalis, kurš ķersta slepkavas ar melnās maģijas palīdzību.

— Herman, kā tev liekas, kurš varēja nogalināt Niķu Kazarasu?

Dežūrēja leitnants Fečeti. Es pajautāju, vai iepriekšējā maiņa vēl nav

aizgājusi.

— Nē, šķiet, ka viņi devās uz Centrālo komisariātu.

— Vai viņi ir kaut ko atraduši?

Leitnants pūlējās izlikties mierīgs, taču viņu nodeva drebošā balss.

— Manuprāt neko, Herman.

Iegāju zālē, kur atradās dežuranti, un sameklēju Petersonu, Kazarasa draugu. Viņš bija gara auguma zviedrs ar īsi apcirptiem matiem. Lielisks puisis. Apsēdos viņam blakus un jautāju:

— Sven, ar kādām lietām jūs parasti noņēmāties?

Mans jautājums lika viņam atrauties no ziņojumu lasīšanas, viņš tos šķirstīja bez īpašas intereses.

— Nekā, neviena sīkuma, kuram varētu pieķerties. Nekā, izņemot veselu baru liecinieku, kuri neko negrib teikt. Neviens neko nav dzirdējis. Neviens neko nav redzējis. Neviens nav zinājis, ka Niks ir miris jau vairākas stundas.

Pastiepu viņam cigareti.

— Pastāsti, kā pagāja diena.

Viņš ievilka krietnu dūmu un nopūtās.

— Iegāju uz brīdi viesnīcā ,,Astots“, lai nokārtotu šādas tādas darīšanas. Kad iznācu laukā, Niks man teica, ka tikko esi atnācis tu un lūdzis viņu sameklēt bārmeni, ko sauc par Kārlu Simonu un kurš dzīvo kaut kur šajā kvartālā. Pēc mūsu domām, vienīgais, kas atbilda viņa pazīmēm, bija Džo Simons, kāds nelietis, kuru mēs kādreiz, pirms sešiem mēnešiem bijām nogrābuši viesnīcā uz 42. ielas.

— Tas droši vien arī ir tas pats tips, kuru es meklēju, šis Džo. Ko viņš tagad dara un cik dabūja toreiz?

Petersons aizsmēķēja jaunu cigareti no iepriekšējā smēķa gala.

— Viņš būtu dabūjis no diviem līdz desmit. Taču viņu izlaida pret drošības naudu — pieci tūkstoši dolāru, un viņš nozuda. Mums vēl bija atlikusi pusstunda, un mēs nolēmām, ka apstaigāsim visas viesnīcas, cik pagūsim. Niks paņēma vienu ielas pusi, es — otru, taču neko neatradu. Kad atgriezos komisariātā, lai iesniegtu ziņojumu, Niks vēl arvien nebija atgriezies. Taču tobrīd tas mani vēl neuztrauca.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka Niks bija man teicis, ka tu esi viņam palīdzējis tik daudzas reizes, ka viņš, ja līdz dežūras beigām neko neatklās, tad piezvanīs uz komisariātu un turpinās meklēt viens pats. Vai šim te Simonām, kuru tu meklē, ir kāds sakars ar tavas sievas nepatikšanām?

— Jā.

Petersons zelēja cigareti, kuru tikko bija aizsmēķējis.

— Jebkurā gadījumā es neko nezināju līdz brīdim, kad pirms trim stundām piezvanīja leitnants Fečeti un pateica man, ka teātrī uz 45. ielas aiz kulisēm atrasts Niķa līķis.

Es centos precizēt dažas detaļas.

— No kuras ielas jūs sākāt apgaitu?

— No četrdesmit piektās.

— Vai teātra durvis paliek vaļā visu nakti?

— Sargs apzvēr pie visiem svētajiem, ka ne.

— Varu saderēt, ka sargs ir vecs vecis.

— Tiešām, tā ir.

— Tātad Niks bija miris jau vairākas stundas.

— Ārsts apgalvo, ka apmēram septiņas stundas.

— Citiem vārdiem sakot, viņš ļāva sevi novākt uzreiz pēc jūsu šķiršanās?

— Laikam tā gan.

— Bet kā viņš nogalināts?

— Lode pakausī.

— Nu, ko, paldies.

Petersons sāka skraidīt pa istabu, berzēdams pirkstus. Laiku pa laikam viņš uzsita ar dūri pa otras rokas plaukstu. Tas nebija nekas teatrāls vai uzspēlēts. Viņš vienkārši nespēja mierīgi sēdēt, nespēja samierināties ar drauga bojāeju.

— Nelicties, nelietis! Ak, Kungs, izdari tā, lai viņš nonāk manās rokās!

— Varbūt tā ir vienkārša sagadīšanās, ka Niķu nobeidza tūlīt pēc tam, kad es lūdzu viņu atrast Simonu. Iespējams, ka viņš izbiedēja zagli, kad tas nāca ārā no teātra. Un tomēr, to visu grūti izskaidrot ar vienkāršu sagadīšanos. Daudz ticamāk, ka mums sekoja, ka man sekoja no Gentstrītas līdz Taimskvēram. Ja šajā lietā iejaukts Simons, viņš ir pārliecināts, ka viņu meklēs. Viņš ir pati galvenā persona Patas lietā.

„Un es, gaidot, kad atvedīs cigaretes, dzēru kokakolu pie letes."

Es pajautāju Petersonam, vai %'iņam nav Simona fotogrāfijas.

Viņš papurināja galvu.

— Nē. Man to nevajadzēja, es šo tipu pazīstu. Taču Purviss pasūtīja šo attēlu no arhīva.

Es nevis gāju, bet maldījos apkārt. Šobrīd nevarēju izdomāt neko labāku, kā iekārtoties pie teletaipa aparātiem, gaidīdams jaunas ziņas. Līdz ar informācijas ienākšanu varēšu vērot, kā ritēs šī tipa medības.

Man nebija nekādas jēgas zaudēt laiku, blandoties pa teātriem. Turklāt gribēju sastapt Dzimu. Niķa slepkavība un Patas dienasgrāmata varēs viņu pārliecināt par to, ka man ir taisnība, viņam nāksies man noticēt.

Galu galā es tomēr nolēmu iet prom, taču uz sliekšņa mani apturēja leitnants Fečeti.

— Herman, neviena muša nespēs izsprukt no Mcnhetenas.

Es noticēju viņam uz vārda, iesēdos mašīnā un braucu uz cietumu. Pa ceļam apstājos pie Krāmcra ziedu veikala, kurā man ir atvērts rēķins, un nopirku Palai lielu puķu pušķi.

Sardzes sieva painteresējās, vai es gribu Palu redzēt. Nu nē, pēc visa tā, kas man bija ar Miru! Taču tad man ienāca prātā kāda doma, un es noņēmu cepuri.

— Ja tas ir iespējams.

Viņa pavadīja mani līdz satikšanās telpai un atstāja vienu. Noslaucīju seju, cerēdams, ka notikums ar Miru tajā neatspoguļosies. Kāds kretīns gan var būt tāds vīrs, kā es! Biju uzvedies kā vecs izvirtulis ar pirmo pagadījušos mauku. Viņa parādījās, šī skaistā gaišmate, un lūk, sākās visprastākais sekss...

Pata vēl arvien bija ģērbusies savā kleitā, un tas nozīmēja, ka viņa netika pielīdzināta citiem ieslodzītajiem. Viņai bija bail, bet viņas izskats tomēr liecināja, ka viņa jau ir nedaudz atguvusies. Nekad vēl nebiju pilnīgi apjēdzis, cik skaista viņa ir.

Lielākā daļa rudmataino sieviešu izjūt lielas neērtības savas matu krāsas dēļ. Taču tas neattiecās uz Patu. Viņas āda atgadinaja kamēliju: tā bija zīdaina un maiga. Vienīgais defekts bija mazā dzimumzīmite, kurai Svensoni bija pievērsuši tādu uzmanību.

Apsardzes sieva centās izturēties, cik vien iespējams nemanāmāk. Viņa pienāca pie galda, pagāja tam garām pie loga, apsēdās uz palodzes un novērsās.

Es apskāvu Patu. Ļoti uzmanīgi, kā trauslu pokālu.

— Kā tev iet, mazā?

Viņa piekļāvās man tik cieši, kā bērns pie mātes.

— Man bail, Herman. Lūdzu, lūdzu, aizved mani prom no šejienes.

Viņa pacēla uz mani valgas acis un, cieši skatīdamās man acīs, jautāja:

— Vai tu vēl arvien man tici, neskatoties uz to, ka avīzes sarakstīja par mani tik briesmīgas lietas?

— Vienmēr esmu tev ticējis.

— Tad esmu laimīga, Herman, — viņa nočukstēja, — esmu laimīga.

Viņas mutes ildzinājās mazas meitenes mutītei, tā bija maiga un mīksta. Taču man nevajadzēja noliekties, lai viņu noskūpstītu. Gluži kā ar Miru. Pata bija skaista meitene.

Domas pamazām turpināja strādāt, skriedamas caur smadzeņu krokām. Viņas abas bija vienādi veidotas. Ja ne matu krāsa un vasarraibumi Miras sejā, varētu domāt, ka viņas ir māsas.

— Vai tu pazīsti Miru Bellu? — es jautāju Patai.

Nē, viņa īsi atbildēja, un viņas mati maigi pieskārās manam vaigam, kad viņa noliedzoši papurināja galvu.

— Viņa dežūrē leja pie telefona. Gaišmate...

— Ak, jā, atcerējos. Simpātiska meitene.

— Vai tu kādreiz esi ar viņu runājusi?

— Nekad.

— Un viņa nekad nav uzkāpusi pie mums?

— Vismaz es to nezinu. Herman, bet kāpēc tu par to jautā?

Es neatstāju viņas jautājumu bez atbildes.

— Tas ir tieši tas, ko es gribēju noskaidrot.

Tad es izstāstīju visu šo notikumu, cik nu tas bija iespējams.

— Dzims gribēja apskatīt mūsu dzīvokļa telefona sarunu rēķinus, bet viņa atteicās viņam tos dot. Un, spriežot pēc šiem rēķiniem, no mūsu dzīvokļa vismaz divas reizes dienā ir izsaukta Vilidža 736-46.

— Vai tas ir Kerija telefona numurs?

— Jā.

— Es viņam nezvanīju, Herman. Tici man. Un nekad agrāk nebiju šo cilvēku redzējusi, līdz tam brīdim, kamēr atjēdzos viņa dzīvoklī.

— Pasaki man vēl kaut ko. Tu atceries, tev bija kleita no bāli zaļgana

zīda?

— Jā.

— Kur tā palika?

Viņa berzēja pieri, cenzdamās atcerēties.

— Es nevaru to atcerēties, Herman. Esmu pārāk nobijusies un uz-t raukusies.

Es maigi paspiedu viņas roku.

— Tev mazliet jāpapūlas. Nu, padomā taču. — Es viņu sakratīju. — Atceries?

— Es to atdevu. Jā, tagad cs atcerojos. Kāds piezvanīja pie durvīm un teica, ka viņi vācot mantas Pestīšanas Armijai. Tad cs atdevu šo kleitu un vēl dažas lietas, kuras gandrīz nemaz nevalkāju.

— Vai tas bija vīrietis, vai sieviete?

— Sieviete. Tā, tiešām, tā bija sieviete.

— Bellas jaunkundze?

— Jaunā meitene, telefoniste?

— Jā.

— Nē, esmu pilnīgi pārliecināta, ka tā nebija viņa. Tagad cs visu atcerējos. Tā bija ļoti patīkama veca dāma ar sirmiem matiem. Bez tam es atdevu mazliet veļas, zeķes un veco kamieļvilnas mantiju. Tāpēc, ka bija silts un tā vienkārši karājās skapī.

Pala centās neraudāt, bet tas viņai slikti padevās.

— Es... man te nepatīk, Herman. Es mēģinu saņemties, taču man ir briesmīgi bail.

Iesitu viņai pa vaigu. Ļoti viegli. Drīzāk tas bija glāsts, nevis sitiens.

— Nevajag baidīties. Vai vēlāk tu neesi vairs to veco dāmu redzējusi?

— Nē.

Viņa man nepateica neko jaunu, izņemot vienu detaļu.

— Vai šis nelietis Simons, tas tips, kas strādāja pie Maicrsa, vai viņš tev neko tādu nav piedāvājis?

— Ak, neko konkrētu.

— Proti?

Pata nosarka.

— Nu, apmēram pirms nedēļas viņš man teica, ka es esot ļoti skaista sieviete un ka viņš, protams, ja tas mani interesē, varot man laiku pa laikam piedāvāt piepelnīties par simt dolāriem reizē, vai pat vairāk.

— Un ko tu viņam atbildēji?

— Absolūti neko. Iecirtu viņam pļauku pa viņa netīro ģīmi.

— Kāpēc tu to neizstāstīji man?

— Baidījos, ka tu viņu samaisi miltos.

Sāku pārdomāt radušos situāciju. Nebija vairs ne mazāko šaubu, ka tas patiešām bijis Džo Simons: viņš strādāja par dzērienu izsniedzēju, kamēr beidzās viņa soda laiks, un turpināja savas netīrās mahinācijas, apgādājot zināmus tipus ar dārgiem ,,saldumiņiem“ pēc noteiktas takses.

— Bet vai lev izdevās kaut ko noskaidrot?

— Domāju, ka jā.

Sardzes sieva atstāja savu vietu uz. palodzes un uzmeta man izteiksmīgu skatienu. Es sapratu mājienu un, paņēmis no galda ziedu pušķi, pasniedzu to Patai.

Viņa paslēpa seju ziedos un uzsmaidīja man caur asarām.

— Vai tu mani vēl arvien mīli, dārgais?

Reti biju juties tik drausmīgi, kā šobrīd. Noskūpstīju viņu uz. deguna.

— Mana dārgā, es nespētu tevi mīlēt vēl vairāk, pat ja gribētu, vienīgi — kaut nu tev būtu bijusi kaut vai kāda, bet dvīņumāsa.

Atvadījos no viņas un ātri vien aiztinos prom. Pēc medicīniskās ekspertīzes datiem Patai bijuši dzimumsakari un, iespējams, ne reizi vien. Taču viņa vismaz tobrīd bija nesamaņā. Toties es gan...

Izgājis no šīs telpas, sāku zvanīt uz dažādām vietām, cerībā atrast Dzimu. Maiņas vīri jau bija ieradušies centrālajā ielā. Viņš man atbildēja tādā pašā tonī, kā tā gaišmate.

— Biju cerējis, ka tu mierīgi sēdēsi mājas līdz pat pusnaktij.

Palūdzu viņam, lai viņš nekur neiet prom, un ātri aizdrāzos uz Sent-

strītu. Tur, kā vienmēr, bija riebīgi. Vecais Hansons kā agrāk sēdēja savā vietā. Viņš jau bija lietas kursā.

— Tas ir briesmīgi, Herman, tas, ko izdarījusi tava sieva. Man arī bija sieva, un- arī viņa mani piekrāpa. Taču tas notika pirms daudziem gadiem.

— Un ko tad tu izdarīji?

— Es izšķīros. Tomēr vari man ticēt, ka ne vienreiz vien esmu to nožēlojis, kad nācās atgriezties tukšajā dzīvoklī. Ja tu zinātu, kādu nastu es uzvēlu savos plecos!

Sekoju viņam, gandrīz, nemaz neklausīdamies, līdz inspektora Grēdija kabinetam. Citu vidū tur atradās arī komisārs Reiharts. Austrumu un Rietumu Mcnhetena ietilpa viņa pārraudzības sfērā, taču operatīvo darbu vadīja Cirēdijs.

— Tātad Stēna kundze ir viena no jūsu draudzenēm? Policijai viņa ir tikai aizdomās turamā, tāpat kā cili. Lieciet šo nolikumu mierā. Nekavējoties pārslēdziet visus spēkus, lai ātrāk atrastu detektīva slepkavu. Man ir vajadzīgs tas nelietis, kas nogalinājis Kazarasu. Vai jums skaidrs, kaptein?

— Jā, — Dzims strupi atbildēja.

Viņš bija pietiekami pieklājīgs, tomēr pārāk stingri neturējās pie su-bordinācijas. Viņš varēja atļauties šādu greznību. Viņš taču bija kriminālpolicijas kapteinis — un tomēr Grēdijam pietiktu pamāt ar pirkstu, lai viņu atbrīvotu no darba kriminālpolicijā un pazeminātu par leitnantu. Mums pārējiem viss ir daudz sarežģītāk. Mēs bijām tikai parasti pirmās klases detektīvi. Ar vienu rokas mājienu pietiek, lai mūs nosūtītu patrulēt uz ielām. Un tad ardievu mana leitnanta alga, kas man dod vairāk nekā piecus tūkstošus gadā.

Grēdijs apsēdās pie galda un ieurbās ar skatienu Džimā.

— Tātad, kāpēc jūs esat tā aizrāvies ar Stēnas lielu?

Džims sāka aizstāvēt savas pozīcijas.

— Tāpēc, ka uzskatu — šīs abas lietas ir savstarpēji saistītas.

— Velns parāvis, — Grēdijs noņurdēja.

Tad viņš pamanīja mani un atpogāja krekla apkakli.

— Ko tu te nolūko, Herman? Man liekas, es tev teicu, lai tu paņem atvaļinājumu uz divām nedēļām.

— Jā, ser, patiesi. Es tikko ienācu, ser.

Komisārs Rciharts pienāca tuvāk, sakrustojis rokas uz resnā vēdera.

— Jūs uzvedaties ne pārāk kautrīgi.

— Nē, ser. Taču mana sieva nav nogalinājusi Keriju, vai saprotat? Un, kā jau teica kapteinis Purviss, es arī domāju, ka Kazarasa slepkavība un Kerija lieta ir saistītas.

— Kāpēc? — asi pajautāja Grēdijs.

— Tāpēc, ka Niks Kazarss bija policists. Stundas ceturksni pēc tam, kad es viņu biju palūdzis atrast Simonu, to draņķagabalu, kas strādāja par dzērienu izsniedzēju Maiersa uzkostuvē, kāds viņu nošāva, ielaizdams lodi pakausī.

— Tomēr, manuprāt, te ir kas cits, — iebilda Grēdijs. — Jūs atkal atgriežaties pie tās nolāpītās kokakolas. Klausies, Herman, es taču jau teicu tev, ka pats savām acīm redzēju tavu sievu kopā ar Keriju.

Mēģināju, cik vien iespējams pieklājīgāk, pieķert viņu melos.

— Jūs tikai uzskatāt, ka esat redzējis Palu, ser. Tomēr tā bija pavisam cita sieviete, kas bija nogrimēta tā, lai izskatītos pēc Patas.

— Kas tad viņa bija?

— To es nezinu.

— Un kāpēc viņa to darīja?

— To es ari nezinu.

Un pirms vēl vecais paspēja man iebilst, es izvilku no kabatas Patas dienasgrāmatu un noliku to viņam priekšā uz galda.

— Lūk, vēl viens pierādījums. Šodien pēcpusdienā es atradu Patas dienasgrāmatu, un tajā nav pat mājiena par Keriju.

Grēdijs sāka šķirstīt dienasgrāmatu, ik pa brīdim pamezdams skatienu sāņus.

Kad viņš atkal ierunājās, viņa balss bija kļuvusi manāmi maigāka:

— Tātad tu apgalvo, ka tas pierāda to, ka Pata nav nogalinājusi?

— Jā, ser.

Grēdijs aizvēra dienasgrāmatu un ielika to sava galda atvilktnē.

— Ļoti vērtīgs dokuments. Prokuroram būs interesanti ar to iepazīties. Taču tas pierāda tikai vienu: Stēna kundze patiešām ir ļoti veikla sieviete. Viņa zināja, ar ko riskē, kad darīja to, ko viņa darīja, tāpēc jau iepriekš nolēma nodrošināt sev alibi. Ļoti iespējams arī, ka dienasgrāmata ārkārtīgi interesēs prokurora palīgu, jo šīs piezīmes apstiprina viņa hipotēzi, ka Pata nolēmusi nogalināt Keriju jau sen un tikai gaidījusi piemērotu brīdi.

Nebiju domājis par tādu iespēju un sāku skaļi protestēt:

— Tie ir meli no viena gala līdz otram... - un nedaudz aizkavējies piebildu, — ...ser... Turklāt es zinu, kādā veidā Patas peņuārs un cilas mantas nokļuva Kerija dzīvoklī.

— Klausos tevī ļoti uzmanīgi. Pastāsti man par to.

— Pie viņas bija atnākusi kāda veca dāma ar ieganstu, ka jāvāc mantas Pestīšanas Armijai, un tad Pata atdeva viņai to, ko pati vairs nevalkāja.

— Kā tu to uzzināji? Un kad?

— Pirms dažām minūtēm.

— Un kas tev to pateica?

— Pata.

— Viņa pati tev to pateica?

— Jā.

Grēdijs sāka skaļā balsī skaitīt:

— Viens, divi... — un tā līdz desmit. Tad viņš izslējās aiz sava galda, pieņēmis draudīgu izskatu.

— Klausies mani uzmanīgi, Herman. Pēdējos piecus gadus nav notikusi neviena ziedojumu vākšanas akcija Pestīšanas Armijas labā. Šo sievieti pazina, viņa bieži nāca pie Kerija. Redzēja, kā viņa kāpa pa kāpnēm. Gluži skaidrā prātā un pie pilnas saprašanas par to, ko viņa dara. Aģenti 2.ils un Maks atrada viņu aiz aizslēgtām durvīm kailu un galīgi piedzērušos. Medicīniskā ekspertīze apliecināja, ka viņai ir bijuši dzimumsakari ar vīrieti, un, iespējams, ka ne reizi vien. Tāpēc nejauc man vairāk galvu. Mums tagad jāatšķetina Kazarasa slepkavība. Esi mazliet prātīgāks! Tu taču vairs neesi zēns!

Es sabāzu rokas kabatā tieši īstajā brīdī — lai savaldītos un neie-ķertos viņam rīklē.

Grēdijs turpināja mazliet mierīgākā balsī:

— Esmu sarūgtināts par tevi, manu zēn, un labi saprotu, kā tu jūties. Taču nespied mani rīkoties tā, lai es pats pēc tam pirmais to nožēlotu. Tu labi dari savu darbu, un es tevi uzskatu par lielisku puisi. Tev pamatīgi nepaveicās — tu iekļuvi bēdīgā situācijā. Un es tevi lūdzu, atstāj to visu uz divām nedēļām. Pacenties nostāties atkal uz kājām ar savas telefonistes palīdzību, ja reiz viņa ir tik temperamentīga, un, ja viņai patīk to darīt ritmiskas mūzikas pavadījumā, ieslēdz radio.

Es jutu, kā man sažņaudzas kakls.

— Kā jūs zināt par Miru?

Un tūlīt visu sapratu pats. Kad runa ir par darbu, nekas nav svēts. Kamēr Dzims runāja ar mani istabā, novērsdams manu uzmanību, Monts un Korks uzstādīja mikrofonu.

Viņiem vajadzēja zināt visu, ko teica un darīja Mira, kā arī visu, ko mēs runājām divatā. Puiši vienkārši gribēja pārliecināties, ka es neko no viņiem neslēpju.

Neizvilcis rokas no kabatām, es pagriezos pret Dzimu:

— Un šie savienojumi ar Vilidžu 736-46?

Viņš uzreiz saprata, ko es gribēju teikt.

— Jā, tas jau arī mani ieinteresēja. Starp citu, es pārrunāju visu ari ar otru telefonisti.

Man radās iespaids, ka viņš nolēmis mani piebeigt.

— Kad es atnācu, man likās, ka tu esi nostājies Patas pusē.

Džims noliedzoši papurināja galvu.

— Ne gluži tā, Herman. Kā es jau tev teicu šorīt no rīta, šī lieta pārkāpj personisko attiecību robežas. Es vienkārši uzskatīju, ka šīs abas slepkavības ir zināmā mērā saistītas.

Pagriezos un devos uz izeju.

— Kur tu ej, Herman? Uz mājām? — Grēdijs iejautājās.

Es sastingu viņa priekšā kā statuja.

— Nē, es eju meklēt Džo Simonu. Un, lai ko tas man maksātu, es piespiedīšu viņu atzīties, ka viņš ir ticis noalgots, lai iemidzinātu Patu un nogādātu viņu pie Kerija, piespiedīšu, pat ja man tādēļ nāksies sašķaidīt viņa smadzeņu podu.

Atbildes vietā Cirēdijs atzīmēja, ka šis ir tieši tāds gadījums, par kuru viņam pirmajam nāksies nožēlot, un piebilda:

— Atdodiet man savu žetonu, Stēn. Sākot no šī brīža, jūs esat pazemināts amatā.

Reiharts skaļi nožagojās.

— Tā ir pavēle, Stēn.

Cirēdijs nepacietīgi paklaudzināja pa galda virsmu:

— Jūsu žetonu, Stēn, jūsu žetonu.

Ko es varēju viņam atbildēt? Ka esmu ļāvis diviem gangsteriem man to atņemt vārtu rūmē uz Grovstrītas? Pagriezos un ātri izgāju no kabineta.

Vecais Hansons noveda mani lejā uz pirmo stāvu. Kad lifts apstājās, es viņam pajautāju:

— Vai inspektors Grēdijs kādreiz ir bijis precējies?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Ar kādu mazu rudmatainu īrieti. Man pat liekas, ka viņam bija divas meitiņas, taču tas bija tik sen...

— Un kas ar viņu notika?

Hansons klusi nosvilpās.

— Protams, es zinu tikai to, ko esmu dzirdējis no citiem un ko par to rakstīja avīzēs. Labi atceros šo notikumu, tas man atgādina manu paša dzīvesstāstu. Kādu vakaru Cirēdijs atgriezās mājās agrāk nekā parasti. Un, ja viņš būtu ļāvis vaļu savām dusmām, tad šobrīd sēdētu cietumā, nevis inspektora krēslā.

Izgāju no ūkas un palūkojos zvaigžņotajās naksnīgajās debesīs. Man ir nepieciešama ticība. Un man tā ir! Man ir jātic savai mīlestībai tikpat akli, kā es ticu Dievam.

Inspektors Cirēdijs un Hansons vienkārši bija izvilkuši nelaimīgas lozes šajā strauji ritošajā dzīve. Turklāt tas pats notiek katru vakaru gan lielajās viesnīcās, gan mazajās, gan graustos, gan greznās villās, parkos un dārzos, mašīnās un zem mašīnām, grāvjos un pakalnos, vārtu rūmēs un uz jumtiem, bēniņos un pagrabos.

Tomēr eksistē miljoniem šķīstu un godīgu sieviešu, kas neatdodas nevienam, izņemot savus likumīgos vīrus. Un Pata ir viena no viņām... Viņa ir godīga un skaista. Viņa ir maiga un uzticīga...

Un es to pierādīšu visiem neticīgajiem, lai ko tas maksātu, pretējā gadījumā man pašam jānosprāgst!

9. nodaļa

Manā mašīnā bija uzstādīts uztvērējs. Es to ieslēdzu, noregulēju uz policijas vilni un sāku klausīties policijas izsaukuma signālus.

Sarunas Juka kopā, tās varēja dzirdēt visur - no Menhelenas līdz Bruklinai. „Mašīna numur 44, griežaties atpakaļ tādā un tādā uzdevumā. Kapteinis tāds un tāds, sazinieties ar centrālo komisariātu.“

Ar rācijām apgādātās automašīnas traucās pa šaurajām ieliņām, kaukdamas kā satracināti runci. Lidostas, autostrādes, tilti — viss tika kontrolēts.

Privāldrēbēs un uniformās ģērbti kruķi atradās gan dzelzceļu stacijās, gan autobusu pieturās, gan metropārejās, visos svarīgākajos punktos no austrumiem līdz rietumiem, pārbaudīdami visu savā ceļā un pēc maiņas beigām nododami stafeti citiem.

Iepriekšējā ieslodzījuma kameras visos iecirkņos pārpildītas ar dažādiem neliešiem, pērkamām sievietēm, homiķiem, klaidoņiem, padauzām, meklējāmām personām, sīkiem blēžiem, savedējiem un narkomāniem, — vispār, ar tiem, kuri spētu sniegt kaut kādas ziņas par Niķa Kazarasa slepkavību.

Uz manām rokām katras spalvas galā trīcēja pa sviedru lāsītei. Pilnīgi var būt, ka tieši Džo Simons ir novācis Niķu, bet var arī gadīties, ka to izdarījis kāds cits. Taču, lai kā tur būtu, gan jau puiši viņu savāks.

Tā nebija parastā cīņa starp gangsteriem un policiju. Cilvēks, kas nogalināja Niķu, izdarīja to personisku motīvu vadīts. Un, sākot no policijas vissīkākā kalpotāja, līdz pat visaugstākajam, visiem tagad prātā bija tikai viena doma: „Ceru, ka liktenis man palīdzēs noķert šo slepkavu."

Pa ceļam es apstājos pie antropometriskā biroja, lai dabūtu Džo Simona fotogrāfiju. Iespējams, ka tā bija mana pēdējā iespēja kaut ko saņemt oficiālā ceļā: par manu atbrīvošanu pagaidām neviens vēl nezināja. Lielais Hermanis vairs nav kruķis. Visticamāk, mani tagad vispār izmetis no policijas. Subordinācijas pārkāpums var izraisīt tālejošas sekas.

Apstādināju mašīnu iepretim Edija Gincsa bāram un sāku aplūkot Džo fotogrāfiju. Man ļoti gribējās to parādīt Patai, un pie viena arī Maiersam, taču man bija jāpasteidzas. Es noteikti gribēju atrast Džo pirms tam, kad viņam savu ķepu uzliks Džims. Inspektors Grēdijs bija pārliecināts, ka Džims ir spējīgs uz to. Džims arī... Taču viņi to nenoķers, lai gan var gadīties, ka viņiem ir taisnība — pilnīgi iespējams, ka abi notikumi ir viena un tā paša stāsta divas puses.

Bet Džo pagaidām darbojās savā nozarē. Ja viņu noķers, viņš mēģinās izlocīties. Un viņa advokāti papūlēsies viņa labā. Toties, ja Džimam tomēr izdosies noķert Džo, viņš spēs to aizgādāt līdz elektriskajam krēslam.

Man nebija ko zaudēt. Šķērsoju ielu un iegāju pie Ginesa. Vēl bija agrs, taču bārs jau bija pilns. Ļoti jauna un skaista brunete visiem spēkiem centās, lai visi viņu dzirdētu.

„Tev jāzin, ka tevi mīlu es,“ — viņa aizsmakušā balsī spieda laukā vārdus.

Giness atbalstīja vēderu pret bāra leti.

— Kā klājas, Herman?

Es pametu ar pirkstu uz orķestra pusi.

— No kurienes jūs šos te izrakāt? Tas taču ir vecs, kā pati pasaule!

— Vai atnācāt pie manis parunāt par mūziku?

Izvilku Simona fotoattēlu un pārādīju to Edijam.

— Vai pazīstat šo puisi? Viņš ir nācis šurp?

Giness nicīgi pablenza uz fotogrāfiju.

— Jūs, ko, smejaties par mani, Herman? — viņš paraudzījās pulkstenī. — Jūs esat nokavējis tieši trīs stundas. Džims, Monts un Korks jau bija šeit ap pieciem un uzdeva to pašu jautājumu. Un saņēma to pašu atbildi: cik es atceros, šeit viņš ne reizi nav bijis. Un kāpēc tik liels troksnis šī puiša dēļ? Vai tas ir viņš, kas nožmiedza to kruķi?

— Visi tā domā.

Giness salocīja savus trīs zodus vienā.

— Kāds nelietis! Būtu es viņa vietā, es jau trauktos pusceļā uz Rio.

Apmulsis devos laukā. Ja es būtu nositis policistu, kur es slēptos?

Jebkurā gadījumā tikai ne Griničvilidžā.

Pārdomās iegrimis, aizsoļoju līdz Vašingtona skvēram. Pašlaik te viss izskatījās daudz pieklājīgāk, nekā agrāk.

Hoplons dzīvoja ekscentriskā debesskrāpī, pavisam blakus Piektās avēnijas pirmajam numuram, un tas apstiprināja labi zināmo patiesību, ka noziedzīga darbība tiek labi apmaksāta, ja vien tu proti noslēpt pēdas un izlīst sauss no ūdens.

Vārtu sardze mēģināja mani aizturēt, bet es viņu atgrūdu malā.

— Austrumu Menhetenas kriminālpolicija.

— Labi, ser, — viņa vienaldzīgi noteica. — Un ko jūs gribat te redzēt?

Strupi atraucu, ka tas uz viņu neattiecas, un devos uz liftu. Uzbraucu astoņpadsmitajā stāvā.

Tā nebija mana pirmā vizīte pie Rēga Hoplona. Tiesa, līdz šim nekādi īpaši rezultāti nebija gūti. Taču šoreiz visam ir jābūt savādāk. Šoreiz es ar viņiem neceremonēšos. Jo tieši pie viņa atradās mans revolveris un žetons, un es biju cieši nolēmis tos atgūt.

Nospiedis resno zvana pogu, es ieklausījos. Atskanēja melodisks zvans. Hoplons atvēra durvis uzreiz, it kā būtu kādu jau gaidījis.

— Ko jums vajag?

— Tikt iekšā. — Es pagrūdu viņu malā, lai varētu ieiet dzīvoklī.

Durvis no nelielā priekšnama veda tieši uz. milzīgu viesistabu. Salīdzinot ar to, mana bija vienkārši niecīga. Viens pats konccrtflīģelis maksāja vairāk, nekā visas manas mēbeles kopā.

Uz dīvāna bija iekārtojusies gaišmate melnā tērpā. Varēja spriest, ka viņa tik tikko ir raudājusi.

Hoplons ienāca viesistabā man pa pēdām.

— Ko jums vajag? — viņš atkārtoja.

— Manu žetonu un revolveri.

— Klausieties, Sten, vai jūs sekojat līdz tam, ko sakāt?

— Jūs lieliski saprotat, par ko es runāju, un es negrasos atkāpties. Pēc tam, kad es pie Ginesa sadevu jums pa purnu, jūs atsūtījāt savus puišus mani piekaut. Viņi to arī nostrādāja kādā tumšā vietā Grovstrītā. Es paspēlēju. Taču nekas mani nepārliecinās, ka tas ir ļoti interesanti — zaudēt ieroci un žetonu. Kā arī naudu un dokumentus.

Ciaišmate piecēlās un sakārtoja savu tērpu.

— Šķiet, man labāk aiziet.

Paskatījos uz viņu un pavēlēju:

— Nekustēties!

Viņa uzreiz, apsēdās, nemaz neiebilzdama. Tāds ir nabaga ļaužu liktenis. Viņas profesijas meitenes, tiklīdz tām izdodas nopelnīt dažus dolārus, cenšas pārvērst tos par miljonu. Šī gaišmate acīmredzami piederēja pie šīs kategorijas. Un viņai, acīmredzot, jau bija nācies saskarties ar likuma un kārtības sargiem. Viņa nevēlējās riskēt, atsakoties pakļauties kruķa rīkojumam.

Paraudzījos uz viņu uzmanīgāk. Tādā sejā grūti kaut ko izlasīt. Visticamāk, viņa strādāja ar bagātajiem pēc pasūtījuma. Redzēju, kā piepūtās vēnas viņas deniņos.

Džo Simons varēja dabūt līdz desmit gadiem cietumsoda par to, ka piegādāja meitenes par simt dolāriem naktī. Un, lūk, es atrodu tādu meiteni pie Rēga Hoplona. Pilnīgi iespējams, ka tā nav vienkārša sagadīšanās.

— Es vienkārši nesaprotu, par ko jūs runājat, - viņš turpināja.

Strauji pagriezos uz. viņa pusi.

— Varu saderēt, ka tieši otrādi. Cik dziļi jūs esat šajā lielā iejaukts, Hoplon?

— Nesaprotu, par ko jūs runājat, - viņš atkārtoja.

Gaišmate sakustējās, lai atvērtu savu somiņu. Es to savācu: ieroča tur nebija. Smaidīdams, taču ne pārāk galanti, atdevu somiņu īpašniecei.

— Vai gribat, lai es jums ko pasaku?

— Ko tieši?

— Jūs esat burvīga, tāpat kā citas. Un cik tas maksā, dārgā?

Viņa savieba plēsonīgu grimasi, kādu parasti taisa lādas, kā viņa. Pēc tam atbildēja, kautrīgi plivinot skropstas:

— Ē, parasti es ņemu simt dolārus. Taču jums es labprāt došu atlaidi, jo man nevajadzēs maksāt komisijas naudu.

Pēkšņi viņa apjēdza, ko pateikusi. Viņas smaids vienā mirklī zaudēja pašpārliecinātību un nekaunību.

— Vai jūs esat pircējs vai pārdevējs? - es vērsos pie Hoplona.

Tas savieba bezkaunīgu purnu un mēģināja izlikties, ka tas viss uz

viņu neattiecas un ka viņš zina savas pilsoņa tiesības.

— Ejiet prom! Un tūlīt! Man vienalga, kas jūs esat. Un jums nav nekādu tiesību šeit ielauzties bez kratīšanas ordera.

Ļāvu viņam aplūkot sava revolvera stobru.

— Par to jau esmu padomājis, un tāpēc atnācu kopā ar šo te. Kur slēpjas Džo Simons, Reg?

Tai bridi es pamanīju atvērtas durvis, kas veda uz istabu, droši vien tā bija guļamistaba.

— Paskatīsimies, kas atrodas tur. Ej pa priekšu, Reg.

Pār viņa ņirdzīgo ģīmi pārlaidās ēna.

— Labāk es nosprāgšu! Jums par to būs dārgi jāsamaksā, ļoti dārgi, Stēn!

— Tā vienmēr saka.

Gaišmates smaids kļuva vienkārši apburošs.

— Tur guļ mans Tonijs. Viņš ir gultā, viņam ir lauzta kājiņa.

Hoplons neķītri izlamājās. Sāku pārlikt savā prātā, kas tas īsti bija:

vai nu viņa spēlē kopā ar viņu, vai arī tieši pretēji. Kad es negaidot parādījos viesistabā, viņa raudāja. Var gadīties, ka viņš to ir kaut kā apdalījis, un viņai sagādā prieku atmaksāt par to? Es rupji pagrūdu Hop-lonu durvju virzienā.

— Veriet durvis vaļā, kamēr neesmu sadusmojies.

Viņš nelabprāt atvēra durvis. Viens no tiem puišiem, kuri bija Hop-lonam līdzi toreiz pie Ginesa, kad viņš atļāvās izteikties par Patu, gulēja gultā: viņa kreisā kāja bija ieģipsēta. Ja atmiņa mani nevīla, tad viņa dosjē, kas glabājās pie mums, bija minēts Vcnclli vārds.

Pieklājīgi griezos pie viņa ar vārdiem:

— Jā, toreiz, es skaidri dzirdēju lūz.toša kaula brakšķi.

Vcnclli nolēma nekaunīgi melot man tieši acīs.

— Es nesaprotu, ko jūs ar to gribai teikt. Mehāniķis no Ensona garāžas aizmirsa izslēgt krānu, tas man iebelza un salauza kāju.

Pagrūdu Hoplonu, lai viņš stāvētu man priekšā, un sāku pārmeklēt apģērbu, kas mētājās uz krēsla.

— Vai varat to pierādīt?

— Ar sešiem lieeiniekiein.

— Paldies, Tonij. Nāksies laiku pa laikam apciemot Ensonu. Es nezināju, ka viņš saņem savu dienišķo maizi no jūsu netīrajām rokām.

Rūpīgi pārmeklēju Venelli drēbes. Tur nekā nebija. Tas pats rezultāts arī kumodes atvilktnē, un drēbju gabalos, kas karājās skapī. Telpa bija pārāk liela. Man vajadzētu te pavadīt vismaz nedēļu, lai iztaustītu visu, un, iespējams, bez jebkāda rezultāta.

Iegriezu Hoplonam tādu pļauku, ka viņš sāka spļaut asinis.

— Tātad, tu man tagad pateiksi, kur tas ir?

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat, - viņš atbildēja ar nekaunīgu smīnu.

Lūk, tāda uzvedība vienmēr liek man zaudēt pacietību. Iegāzu viņam vēlreiz. Situ ar tādu spēku, ka viņš nokrita pie Venelli kājām un izstiepās uz grīdas.

Venelli saprata, ka drīzumā pienāks viņa kārta.

Tagad, protams, būs mana kārta? — viņš sāji pasmaidīja. — Tomēr jums būs lielas nepatikšanas, kad kļūs zināms, ka kruķis tādā veidā spriež liesu un piekauj cilvēku, kuram ir ieģipsēta kāja.

Mēģināju piespiest Hoplonu apsēsties. Viņa galva karājās kā nedzīva. Paies vēl kāds laika sprīdis, kamēr viņš atgūs runas dāvanas. Un pat tad viņš neko neteiks. Šādi tipi neatklāj savus noslēpumus. Viņi zina, ka viņu sfēra ir bizness, bet diskusijas un aizstāvība ir advokātu darīšana. Turklāt man nav nekāda pieturas punkta. Pat ja es vēl arvien atrastos dienestā, es neko nespētu viņam padarīt.

Atgriezos viesistabā un pārmeklēju Hoplona rakstāmgaldu, tomēr neatradu tur neko kompromitējošu. Pēkšņi man galvā iešāvās interesanta doma.

īsi pirms tās dienas, kad Patu apsūdzēja Kerija slepkavībā, biju zvanījis viņai pa telefonu — tā es darīju gandrīz katrreiz, kad taisījos atgriezties mājās. Toreiz iekļuvu sīkās mājas nepatikšanās. Cirlija bija piezvanījusi Pat ai un paziņojusi, ka kopā ar viru brauc pie mums spēlēt bridžu, bet mums mājās nebija nekā priekš vakariņām. Es bez panākumiem meklēju kādu papīra strēmeli, un galu galā biju spiests uzskrīpāt to, ko Pata man lūdza nopirkt, uz divdesmildolāru banknotes. Ja atmiņa mani nevīla, šī naudas zīme atradās manā makā arī tobrīd, kad man uzbruka Grovstrītas pagalmā.

Atgriezos guļamistabā un atkal sāku rakņāties Venelli kabatas portfelī, līdz kamēr atradu tajā četras divdesmildolāru banknotes. Vienai no tām otrā pusē bija rakstīts:

„Kilograms ragū no ceptas gaļas,

Bundža liellopu gaļas,

Majonēzes burku,

Sālītu olīvu burciņu,

Dārzeņu paciņu."

Parādīju banknoti Venelli.

— Vai šo tu esi redzējis, puisīt?

Viņam uzreiz pārgāja vēlēšanās smīnēt. Viņš kļuva tikpat balts, kā viņa pārsēji. Tagad viņš izskatījās tieši tā, kā ir jāizskatās gangsterim, kuru vēl viena apsūdzība novedīs pie ārkārtīgi nopietnām sekām.

Ļāvu viņam labi padomāt, kamēr noskaitīju pats savus četrdesmit astoņus dolārus un iebāzu savā kabata. Pēc tam apsēdos uz gultas viņam blakus.

— Labi, tagad saki, Tonij, kur ir mans žetons un revolveris?

Sviedri straumēm plūda pār viņa seju. Viņš klusēdams raudzījās uz

mani. Tad es piecēlos un iemetu viņam sejā:

— Draņķagabals tu, mans dārgais, tu izskatīsies stipri bāls, kad visu sava mūža atlikumu nosēdēsi cietumā, un tas viss tikai par četrdesmit astoņiem dolāriem un prieku apzagt kruķi!

Viņš ļāva man aizet līdz durvīm, pirms iesaucās:

— Nē!

Šāda apsūdzība nav parasti draudi, un viņš to lieliski saprata.

— Ko, nē?

— Nenosūdziel mani! — viņš sāka lūgties. — Tas bija tikai joks, es zvēru, Stēn. — Viņš pameta ātru skatienu uz nejūtīgā Hoplona pusi. — Regs mums teica, ka mums vajag jūs nedaudz pabiedēt par to pliķi, kuru

— Nē, šādu tipu neesmu redzējis.

Atkal atrados uz ielas, tikai tagad biju kļuvis par diviem dolāriem nabadzīgāks.

Pēc īsām pārdomām mēģināju piezvanīt uz komisariātu, lai parunātu ar Dzimu. Viņa tur nebija, bet man pateica, ka es varbūt varu sazvanīt viņu Austrumu ielas 51. iecirknī. Tajā man atbildēja, ka ar mani runā Bils Kupijs, un viņš savienoja mani ar Austrumu Menhetenas kriminālpolicijas nodaļu.

— Nu, kā tev klājas, vecais? - es jautāju. - Tātad, tagad, kad mani padzina, jums vajag sasprindzināt visus spēkus, lai noķertu slepkavu?

Dzimām mana jautrība nepatika.

— Stulbais lops! Netīrā cūka! Vai tad tu nevarēji turēt savu rīkli kādu laiku ciet?

— Ak, tā, vai tad vecais ļoti nikns?

— Nikns?! Viņš gandrīz saplēsa mūs visus gabalos, kamēr es aiztinos prom. Baidos, ka pazīšanās ar tevi paliks man tikai patīkamās atmiņās.

— Vai ir kaut kas jauns?

— Pagaidām nav. Tomēr met nost šo lietu, Herman! Labāk turpini apstrādāt savu gaišmati. Ja tu sāksi rīkoties, iedzīvosies lielās nepatikšanās.

Pēkšņi es atcerējos savu iegrāmatoto „tikšanos" ar Miru, pilnu ar kunkstiem, nopūtām un saldkairiem vaidiem. Jutu, kā asinis iesitas galvā.

— Džini. Pata nav nogalinājusi Keriju.

— Tu to saki.

— Viņa to apgalvo, un es viņai ticu. Simons viņu aizmidzināja pie letes, un kāds cils aizveda pie Kcrija.

— Kurš tieši?

— Pagaidām es vēl nezinu.

— Bet kāpēc? Kas gan varēja sagādāt viņai tādu triecienu?

— To es arī nezinu, taču esmu pārliecināts, ka tieši tā ir noticis. Bet tu to visu ļauj aplūkot miljoniem, Džim. Abas šīs slepkavības ir savstarpēji saistītas. Ja izdosies atklāt vienu, tūlīt pat noskaidrosies arī otra.

— Jā, es domāju, ka tas skan diezgan ticami. Bet kā tu to uzzināji?

Ja Rēgs Hoplons ir iesniedzis sūdzību par mani — ka esmu varmācīgi ielauzies viņa dzīvokli, piekāvis un radījis traumas, — man tāpat klāsies samērā grūti. Es nevaru tērēt laiku, skraidot pa komisariātiem, un man nav naudas, par ko algot advokātus.

— Vai tu vēl arvien meklē Simonu, Džim?

— Un kā vēl! Pilsētā nav neviena kruķa, kurš to nedarītu.

— Bet ja es tev paziņošu, kur apmēram viņu var meklēt?

— Tiesa?

— Taču vēl es to neesmu pateicis.

— Vai tu gribi teikt, ka esi nodomājis pārdot man informāciju vai noslēgt darījumu, lai es maigāk apejos ar Palu? — Dzims sarkastiski jautāja. - Viņa gulēja ar Keriju katru brīvu brīdi. Viņš gribēja tikt no viņas vaļā, un tad viņa to nošāva.

— Ja tu turētu Simonu četrās sienās un bez advokāta, tu nerunātu to, ko pašlaik saki, vai ne tā?

— Nē! Es pat neesmu pārliecināts, ka tieši viņš ir nokniebis Niķu, tomēr ļoti dīvaini, ka tas nolika uzreiz pēc tam, kad tu lūdzi Nikam viņu atrast.

— Tas ir tieši tas, ko es gribēju teikt.

Man likās, ka Dzims nevar izlemt, vai teikt man kaut ko vēl, vai ne.

— Klausies, Herman...

— Esmu pati uzmanība.

— Mēs esam draugi?

■ - Jā.

— Tad izdari kaut ko manā labā. Tu taču zini, ka mans stāvoklis mūsu iestādē nav no sliktākajiem. Es gribu tev palīdzēt atgriezties agrākajā amatā. Tas... es nevaru tev apsolīt to izdarīt agrāk, kā pēc mēneša, varbūt vēl vēlāk. Taču ļauj man pašam izmeklēt šo lietu, un es izdarīšu visu, ko spēšu.

— Un ko tad es tev varu palīdzēt?

— Pārtrauc rūpēties par Palu.

— Neiespējami!

— Kāpēc?

— Viņa nav nogalinājusi Keriju.

Pēc šiem vārdiem es uzreiz noliku klausuli. Sākumā biju gribējis palūgt viņu, lai Monts un Korks palīdzētu man aizturēt Simonu, taču, tā kā viņš nebija mainījis savu viedokli, tagad man nāksies pašam nodarboties ar šo grūto un bīstamo lietu. Ja viņi to noķers, Simons neparko nebūs piedabūjams atzīties, ka iemidzinājis Patu. Tā būtu tikpat kā atzīšanās detektīva slepkavībā.

Kad nācu ārā no bāra, garderobes meitene apveltīja mani ar apburošu smaidu:

— Nu, kā, vai atradāt to, ko meklējāt?

— Diemžēl, ne.

Turpināju metodiski apstaigāt visus bārus, vienu pēc otra, gan tīros, gan netīros, pieklājīgos un acīmredzamos zaņķus, kuros tā vien lūkoja aptīrīt klientus. Pat ja kāds šeit spētu pazīt Simonu, tad visticamāk, ka tā būtu kāda zostiņa, kuru viņš apšmaucis vai kā citādi nodarījis pāri.

Ja neskaita viesnīcu šveicarus un namu pārvaldniekus, par manu žetonu maz kāds interesējās. Lielākajai daļai pielika ar manis teikto, lai viņi atzītu manas tiesības uzdot jautājumus. Neviens no tiem, kam es jautāju, nebija redzējis Džo.

Divi bārmeņi paziņoja, ka šo fizionomiju kaut kur kaut kad redzējuši, taču absolūti neatceras, kad tas bijis: vakar, pagājušonedēļ vai pirms mēneša.

Kāda veca un solīda zoss, kas izīrēja istabas uz laiku, pajautāja, ko viņš tādu izdarījis.

— Viņu tur aizdomās, ka viņš nokniebis kruķi.

Viņa nosvilpās un sakārtoja savus plānos matus.

— Tad es viņu zinu. Visi jūs esat vienādi. Ar saviem bezkaunīgajiem purniem jūs to vien darāt, kā apspiežat nabaga ļaudis. - Tad viņa paskatījās uz mani uzmanīgāk. — A... Tagad es jūs pazinu! Jūs esat Slēns. Jūsu fotogrāfija ievietota laikrakstā „Mirror". Jūs esat tas kruķis, kura sieva nogalējusi kādu puisīti Griničvilidžā.

Es viņu rupji pārtraucu:

— Viņu tikai apsūdz, ka viņa to nositusi.

Viņa indīgi nosmējās.

— Ak, vai! Kad tādu atrod pavisam pliku un galīgā ķitē istabā, kur guļ noslepkavotais, aiz durvīm, kas labi aizslēgtas no iekšpuses, tad var gan iedomāties, ka tas nav Eizcnhauers, kas to nožmiedzis.

Viņa aizcirta durvis manā degungalā, un es izgāju uz ielas.

Bija jau vēls, taču gaiss vēl turēja siltumu. Ielas galā sāka pulcēties mašīnas. Lieli limuzīni apstājās, kur ienāca prātā. Un nelaime tam nepieredzējušajam kruķim, kas riskētu kaut ko aizrādīt livrejotajam šoferim.

Tas, ko teica vecā zoss, nebija nemaz tik dumji. Kas labāk: saviebt vienaldzīgu ģīmi un saņemt naudu no tā, kam garas un stipras rokas, aizverot acis un apkārtesošo bezjēdzību, vai arī iekrist bedrē, kurā tev izspiedīs pēdējo saprašanu?

Devos uz krogiem, kas atradās Sestās avēnijas stūrī. Kā parasti vakaros, tic bija pilni ar puišiem un lellītēm, kam ir ko pārdot. Sis bija pēdējais Svinglas iecirknis. Aiz tā pletās tikai garāžas un autostāvvietas, līdz. pat Brodvcjai.

Pilnīgi iespējams, ka Vcnelli visu izdomājis, lai glābtu savu ādu. Pilnīgi iespējams, ka visam šim notikumam nav nc graša vērtības un ka viņš gluži nejauši ierunājies par 52. ielu.

Nolēmu izmēģināt citu taktiku. Tā vietā, lai ietu iekšā bārā, devos pa durvīm uz aktieru ģērbtuvēm. Kāds nikna paskata lips smokingā un ar baltu lakatiņu krūšu kabatā mēģināja mani aizturēt.

— Ei! Vienu mirklīti! Kur tad jūs tā ejat?

— Aiz kulisēm. Gribu apciemot vienu meiteni.

— Nekādā gadījumā, — viņš iebilda, galvu kratīdams.

Es viņu viegli pagrūdu.

— Neesiet tik ļauns. Austrumu Mcnhctcnas kriminālpolicija.

Viņš neatkāpās.

— Jā. Lieliski. Jūs taču esat Stēns. Tas tips, kuru visi sauc par Lielo Hermani. Taču, spriežot pēc tā, ko dzirdēja manas ausis, jūs neesat tas, par ko uzdodaties. Jūs esat atstādināts no amata.

Aizsmēķēju cigareti.

— Par to jau ir zināms?

Viņš paraustīja plecus.

— Nu, jā! To teica pa radio pēdējā ziņu pārraidē pulksten sešos.

Izlikos ļoti ieinteresēts.

— Lūk, kā! Un ko tad viņi teica?

— Ka jūs esat atbrīvots no amata. Tāpēc, ka jūs esot bijis trakoti nikns un brēcis, ka jūsu sieva nav tā, kas nogalinājusi to tipu Grinič-vilidžā, un ka jums uzspļaut uz visiem pierādījumiem. Subordinācijas pārkāpums...

— Tas patiešām atbilst patiesībai. Atzīstos...

Spēru soli uz priekšu. Viņš izstiepa roku uz manu pusi. Tad es nospiedu smēķa galu viņam uz pieres un, pirms vēl viņš paspēja iebrēkties no sāpēm, es piespiedu viņu to aizmirst, iekraudams ar kreiso roku pamatīgu belzienu tā, ka viņš bija spiests plati ieplest kājas un ieraut galvu plecos kā kaķis, kas pamanījis vecu bundžu ar sardīnēm.

Koridorā atskanēja brīdinājuma saucieni:

— Piecas minūtes, meitenes!

Durvis uz ložu bija vaļa, un es ielūkojos iekšā. Tur atradās piecas meitenes. Visas vairāk vai mazāk dabiskā izskatā: divas no tām vēl bija biksītēs un krūšturos.

Mazulītei, kas atradās vistuvāk durvīm, nebija vairāk par astoņpadsmit, viņa pārģērbās uz savu uzstāšanos.

— Lūk, tā! — viņa bargi paziņoja. — Vīrietis! Nu, meitenes, rādiet visas dūres!

Parasti policija viņas maz uztrauc. Viņas ir pie tā pieradušas arī tagad meitenes, nekautrēdamās, turpināja darboties ar saviem tērpiem.

— Nu, ko tad jums vajag? Varbūt izģērbties pavisam? — viņa jautāja vēlreiz.

Noliku uz galda Simona fotogrāfiju kopā ar divdesmitdolāru banknoti.

— Pagaidām ne. Es meklēju šo te zēnu. Kas palīdzēs man viņu atrast, nopelnīs šo naudu.

Visas pēc kārtas pienāca un pacēla banknotes maliņu, lai apskatītu foto. Divas pateica, ka ļoti nožēlojot, bet tādu agrāk neesot redzējušas. Pārējās neteica ne vārda. Tad no zāles atskanēja saksofona skaņas, un visas uzreiz aiztraucās pa gaiteni. Pusceļā viena no viņām pagriezās un pienāca pie manis. Ļoti maza meitenīte ar strupu degunteli.

— Kāpēc jūs meklējat Džo Simonu? — viņa painteresējās.

Aizturēju elpu.

— Teiksim, cs gribu viņam kaut ko pateikt.

Viņa paņēma divdesmit dolārus un iebāza tos krūštura izgriezumā.

— Ieskatieties viesnīcā ,,Bendigs“, aiz stūra. Es redzēju, kā viņš izliecās pa otrā stāva logu, kad no rīta nācu uz darbu.

Viņa jau gribēja skriet pakaļ pārējām, taču es viņu aizturēju aiz rokas.

— Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka tas bija viņš?

Viņa aplaizīja izkaltušās lūpas.

— Lūk, ko es tev teikšu, puisīt. Ja jūs gribat kļūt par aktrisi un dejojat šajā krogā, lai samaksātu par mācībām, bet kaut kāds netīrs draņ-ķagabals sit jums pa vaigiem tā, ka gandrīz galvu norauj, tikai tāpēc, ka jūs nepiekrītat strādāt viņam, un tad jūs ierauga! viņa pretīgo purnu logā, jūs taču viņu pazīsiet, vai nav tiesa?

Palaidu viņu vaļā. Viņa ātri panāca citas meitenes un tieši paguva ieņemt savu vietu, kad pirmā jau vēra vaļā durvis un dejodama iegāja kluba zālē. Domīgi nolūkojos, kā aiz viņām aizcirtās durvis.

Tādas, lūk, lietas. Pavisam nesen taču es biju iegājis tajā viesnīcā un rādījis tur Džo Simona fotogrāfiju.

Viesnīca ,,Bcndigs“ atradās pavisam tuvu. Kalpotājs paskatījās uz foto un apzvērēja, ka nekad dzīvē neesot redzējis šo cilvēku. Tici nu vēl cil vēkiem pēc tā visa!

Man nezin kāpēc kļuva žēl šī kalpotāja, un es lēnām devos uz kroga izeju.

11. nodaļa

Šķērsoju Sesto avēniju un, apstājies iepretī viesnīcai, sāku to aplūkot. Fasāde bija gluži parasta. Ēka neliela pavisam tikai tns stāvi. Apakšā atradās naktsklubs, kas saucās ,,Rckits“.

Ja meitene ar strupo deguntiņu ir teikusi patiesību, tad Simons īre istabu kaut kur otrajā stāvā, ar logu uz. ielas pusi. Tieši tādu iestādi vai izvēlēties Simonām līdzīgs tips, kas nolēmis slēpties.

Saviebu svarīgu ģīmi, pirms gāju iekšā. Man pa priekšu kāda jauna būtne vilka pa pakāpieniem piedzērušos matrozi. Ļāvu viņiem pabeigt sarunu ar portjē, kas sēdēja kantori, un pienācu klāt, kad viņi bija bci guši. Vecais portjē pats pavadīja klientus. Viņš lika pārītim aizpildīt reģistrācijas kartiņu, pēc tam visi kāpa augšā uz otro stāvu. Vecais turēja rokā atslēgu.

Kamēr viņš bija prom, pāršķirstīju reģistrācijas žurnālu. Starp klientiem bija kāds Džeksons 200. numurā un Džeks Sterilijs 201. numurā. Simons visticamāk dzīvoja atsevišķā numurā. Bridi, kad viņam draudēja cietums un elektriskais krēsls, viņš diezin vai varēja atļauties greznību dzīvot ar kādu kopā.

Uzkāpu nākamajā slāvā. Dažās istabās dega gaisma, citās valdīja tumsa. Gaiteni oda pēc eļļas, ziepēm,' dezinfekcijas un lētām smaržām. Žēl, ka es nezinu precīzi, kurā numurā Simons dzīvo.

Jā, tā ir tieši tāda vieta, kādu es biju iedomājies. Ja kāds pēkšņi ieaurotos: ,,Kruķi!“, — šeit sāktos īsta panika.

Aizgāju līdz. gaiteņa galam un ieklausījos. Džeksons izrādījās ne tas cilvēks, kuru es meklēju. Lielais un resnais Džeksons pavadīja laiku ar kādu svešu sievu. Par to es nešaubījos, jo dzirdēju viņu sarunu. Viņš negribēja iet uz naktsklubu un negribēja vairs dzert. Tas, ko viņi šobrīd darīja, viņu pilnīgi apmierināja.

Nācās piespiesties pie kaimiņu istabas durvīm. Puisis, kas tajā dzīvoja, krāca kā aviācijas motors.

Pacēlu acis uz virsdurvju lodziņu: gaismas nebija. Mēģināju atvērt durvis, taču tās izrādījās aizslēgtas. No visa spēka spiezdams rokturi, ar ķermeņa svaru grūdu durvis. Ar dobju klikšķi tās padevās.

Istabā bija ļoti tumšs, gaisā vējoja narkotiku un viskija smaka. Uz gultas gulēja nekustīgs ķermenis.

Izvilku ieroci, aizvēru aiz sevis durvis un piespiedos pie sienas. Tad klusi pasaucu Simonu. Nekādas atbildes, izņemot aizsmakušus krācienus.

Šķērsoju istabu, turēdams rokā revolveri. Tas bija tas pats tips, kuru es redzēju pie Maiersa aiz letes. Viņa apģērbs nekārtīgi mētājās uz krēsla un viņam līdzās uz gultas.

Pārmeklēju kabatas un aplūkoju to saturu vājajā neona izkārtnes gaismā, kas ieplūda caur žalūziju spraugām. Pat ja viņam bija revolveris, viņš to bija noslēpis. Atradu pie viņa lidmašīnas biļeti uz Akapulko, piecas tūkstošdolāru banknotes un biezu paciņu ar divsimtdolāru naudaszīmēm. Taču tagad tās viņam vairs nebūs vajadzīgas. Vismaz tad, ja viņš nepratīs pierādīt, ka brīdī, kad tika nogalināts Niks Kazarss, ir atradies pavisam citā vielā. Nobeiguši kruķi - tagad visā Menhetcnā pat muša neizlidos nepamanīta.

Iebāzu naudu un biļeti atpakaļ kabatas portfelī un sāku kratīt Simonu. Viņš nepārtrauca krākt, nepievērsdams man nekādu uzmanību. Sakratīju viņu stiprāk.

— Nu, Simon, celies! Policija!

Kratīdams nelieti, aizskāru naktslampu, un tā nokrita uz grīdas. Tā bija vienīgā skaļā skaņa istabā, ja neņēma vērā krācienus, kas nāca no

Simona. Sagrābu viņu aiz krūšu spalvām un ar spēku tās izrāvu. Viņš no sāpēm iestenējās, taču tā arī neatguvās no bezsamaņas stāvokļa. Jā, nāksies ar viņu pastrādāt.

— Riebīgais lops, es tevi piespiedīšu atgūt saprašanu!

Pagriezos, lai palūkotos, kur atrodas izlietne. Un tajā brīdī no sienas atdalījās kaut kāda tumša masa, pazibēja metāla spīdums, un revolvera rokturis ietriecās man pierē. No šī sitiena es nokritu uz ceļiem.

Vājajā gaismā, kas ieplūda caur logu, es ieraudzīju vīrieša kājas. Jā, tikai kājas lieliski nospodrinātos zābakos un tumšās biksēs. Kā pēdējais muļķis biju iekritis lamatās.

Mēģināju sagrābt viņu aiz kājām un nogāzt zemē, taču nākamais sitiens mani gandrīz paralizēja. Man gan izdevās saķert viņu aiz kājām, bet saspiest tās pietrūka spēka. Revolveris vēlreiz pacēlās un nolaidās. Belziens trāpīja pa pieri. Puisis ar revolveri prata savu darbu. Turklāt, iespējams, viņam tas sagādāja apmierinājumu.

Negaidot istaba sagriezās, un es iekritu tumsā. Mani atdzīvināja sirēnas gaudošana. Mēģināju apsēsties.

Jā, tas nebija visai gudri no manas puses. Biju rīkojies primitīvi. Nebija nekādas vajadzības skatīties uz. Simonu, lai saprastu, kā viņš tagad izskatās. Baigas nojautas sažņaudza manu sirdi.

Ar grūtībām piecēlos kājās, līgodamies sameklēju lampu un ieslēdzu to. Simons bija pārvērsts par īstu maltās gaļas kotleti. Un viss liecina, ka to paveicis pirmās klases detektīvs Hermanis Stēns, kas jau tāpat ir atbrīvots no darba. Pats biju visus priekšnoteikumus radījis. Grēdijs man jautāja, kur es eju. Un es biju atbildējis daudzu liecinieku klātbūtnē: „Dodos meklēt Džo Simonu. Un, lai ko tas man maksātu, es piespiedīšu viņu atzīties, ka viņš ir ticis noalgots, lai aizmidzinātu Patu un nogādātu pie Kcrija. Piespiedīšu, pat ja man tāpēc nāksies sašķaidīt viņam smadzenes."

Lūk, tā es biju paziņojis. Es to izdarīju Grēdija klātbūtnē, komisāra palīga Reiharta, Džima Purvisa, Monta un Korķa klātbūtnē, Un pat Miras Bellas klātbūtnē!

Tagad manās rokās atradās Simona līķis. Ar mani viss bija cauri. Un šī slepkavība...

Sāku berzēt punus uz pieres un pakauša. Kaut arī man nebija brūču, manas rokas un drēbas bija asiņainas. Tās bija Simona asinis, nevis manas. Stāvēju uz drebošām kājām un kratīju galvu, lai kaut nedaudz atgūlos. Tad pēkšņi es pamanīju savu revolveri, to pašu, kuru Vcnelli un viņa pārinieks bija man atņēmuši kopā ar žetonu un naudasmaku.

Vismaz vienā ziņā es nebiju kļūdījies: Hoplons bija iestidzis šajā lietā līdz ausīm. Vcnelli nebūt nebija nobijies, viņš tikai izlikās, ka ir nobijies. Viņš gribēja, lai es atrodu Simonu. Bet, lai es nevarētu parunāt ar viņu un uzzināt patiesību, viņi to rūpīgi piestūķēja ar viskiju un narkotikām.

Noliecos pēc sava revolvera, kas bija notašķīts ar asinīm, un tūlīt pat atjēdzos uz grīdas. Ar zābaka purngalu es netīšām biju paspēris to zem gultas. Domāju un rīkojos palēninātā tempā, un nekas man negribēja izdoties.

Ar lielām pūlēm piecēlos uz ceļiem un pabāzu roku zem gultas. Taču biju aizgrūdis revolveri pārāk tālu. Pieskāros tam ar pirkstiem, bet nespēju izvilkt ārā. Izstiepies uz paklāja, dubultoju pūles. Tomēr tas bija ļoti plats dīvāns, pārāk zems, lai es spētu palīst tam apakšā. Galu galā, pie velna šo revolveri!

Piecēlos kājās. Taisnību sakot, ieroci man nevajadzēja. Tas ir tikai papildpierādījums tiesai. Par lieeiniekiem būs visi bārmeņi un visi kalpotāji 52. ielā, kas redzēja, kā es meklēju Simonu. Uzlauztas durvis, manu pirkstu nospiedumi šajā istabā...

Līgodamies piegāju pie durvīm. Aizvākties no šejienes pēc iespējas ātrāk bija pat svarīgāk, nekā paņemt to revolveri. Ja viņi mani noķers, Patai tas būs gals.

Ar grūtībām izlīdu gaitenī. Nē, tie nebija Dž.eksoni, kas sacēla trauksmi. Viņi vēl arvien atradās mīlas ekstāzē, kuras dēļ bija šeit ieradušies, taču Džeksons pats arī bija dzirdējis sirēnas kaukšanu.

- Ja nu tā ir policija? — viņš nedroši jautāja.

Viņa partnere acīmredzami smējās par viņu:

Nemels nu niekus, dārgais!

Aizgrīļojos līdz kāpnēm, bet, tiklīdz gatavojos kāpt lejā, izdzirdēju, ka atveras ieejas durvis un vestibilā atskan soļu troksnis. Kruķu soļi... Tas bija kalpotājs, kas bija sacēlis trauksmi pa telefonu, un šis apstāklis bija ļoti dīvains.

— Vai jūs zvanījāt par Simonu? — jautāja viens no kruķiem.

— Jā, scr.

- Un kāpēc jūs domājat, ka tas ir tieši Simons?

— A... lūk, kas man ienāca prātā. Nesen šeit ieradās viens policists. Slaids gaišmatis ar salauztu degunu. No kriminālnodaļas...

— Tas būs bijis Lielais Hermanis, — precizēja viens no kruķiem. — Taču šobrīd viņš ir atbrīvots no darba.

— Nu, to es nezināju, — kalpotājs turpināja. — Viņš man rādīja jauna cilvēka fotogrāfiju un gribēja uzzināt, vai tas nav kāds no viesnīcas klientiem. Viņš paziņoja, ka tas ir kāds Džo Simons, kuru meklē par detektīva slepkavību. Es viņam atbildēju, ka šeit tāda nav.

— Un tālāk?

Kalpotājs centās norobežoties no šīs lietas:

— Nu, lūk! Pēc viņa aiziešanas es sāku domāt. Saprotiet, to klientu es pats neuzņēmu. Bet šovakar, kad atnācu uz darbu, dienas dežurants man deva padomu pavērot klientu 201. numurā. Viņa istaba ir ielas pusē, ēkas labajā spārnā.

— Kāpēc viņš jums to teica?

— Tāpēc, ka, pēc viņa vārdiem, šim klientam ir tāds paskats, it kā viņš slēptos no kāda vai baidītos no kaut kā. Viņš visu laiku atskatījās, kamēr aizpildīja reģistrācijas kartiņu.

Kruķa balss neskanēja īpaši pārliecinoši.

— Bet kāpēc jūs domājat, ka tas ir Simons?

— Nu, vispār... Taču, es nezinu...

— Velns parāvis, mums pavēlēja doties šurp, bet jums ir tikai nepamatotas aizdomas... Vai jūs redzējāt viņa seju?

— Nē, es viņu neredzēju. Taču mans kolēģis teica, ka viņš esot pavisam jauns un izskatās ne pārāk stiprs. — Tad kalpotājs lika galdā savu lielāko trumpi:

— Turklāt paskatieties reģistrācijas kartiņā. Viņš pierakstījies ar Dže-ka Stenlija vārdu. D. un S. - vai saprotat? Kādā policijas romānā es lasīju, ka tad, kad gangsteri maina vārdu, viņi vienmēr saglabā savus iniciāļus.

Kruķis arvien vairāk izskatījās vīlies.

— A, tad tu lasi policijas romānus?

— Nu, ja jau mēs esam šeit, — iejaucās otrs kruķis, — tad paskatīsimies uz to puisi. Lai gan es labi saprotu, ka, ienākot šādā iestādē, vajag atskatīties. Viņš droši vien baidījās, ka viņu var izsekot paša sieva...

Ieejas durvis atkal atvērās.

— Nu, kā ir? Vai liesām tas ir Simons? — atskanēja jauna balss.

— Vai esat pilnīgi pārliecināts? — prasīja kāds eeturtais.

Varēja domāt, ka viņi traukušies šurp aulēkšiem. Pie ieejas durvīm bija dzirdami vēl kādi soļi.

— Tikai pieņēmumi, — atbildēja viens np pirmajiem kruķiem. — Patiesībā mēs neko nezinām. Acīmredzot, atkal garām. Kalpotājam ir aizdomas, lūk, arī viss.

Es ar tādu spēku iekrampējos kāpņu margās, ka man sāka sāpēt rokas. Nezinu, kā tas viss beigsies, bet šobrīd lieta kļuvusi ļoti ļoti nopietna.

Hoplons bija labi pastrādājis, lai safabricētu visu šo notikumu. Vispirms ar Patu, tagad ar mani. Mums tas var dārgi maksāt.

Par laimi es atguvos dažas minūtes ātrāk. Viņi bija eerējuši, ka policija atradīs mani uz grīdas, visu vienās asinīs pēc asinspirts, par kādu liecināja istabas stāvoklis. Šeit bijusi izmisīga cīņa — ne uz dzīvību, bet uz nāvi, tā policijai vajadzēja domāt.

Uzkāpu dažus pakāpienus augstāk. Bēgt no šejienes nebija iespējams. Jebkurš no kruķiem mani pazīs un aizturēs, sāks iztaujāt, bet pēc tam atradīs Simona līķi.

Pār manu muguru plūda sviedri. Sāku ar acīm meklēt mazo sarkano lampiņu, kura parasti norāda uz rezerves izeju vai ugunsdzēsēju kāpnēm. Tādas šeit nebija. Kad šo veco ēku pārbūvēja par viesnīcu, arhitekts droši vien bija pilns kā mārks.

— Iesim tomēr un paskatīsimies, — ierosināja viens no policistiem.

Es ātri pieveicu atpakaļceļu pa gaiteni, pagāju garām 201. numuram,

pa ceļam atvērdams visas durvis, aiz kurām nedega gaisma. Gaiteņa galā rokturis padevās, un durvis atvērās. Es paguvu iešmaukt iekšā tieši tajā brīdī, kad pirmais kruķis parādījās otrā stāva kāpņu laukumiņā.

— Kurā numurā? — atskanēja kruķa balss.

Laukumiņā parādījās otrs policists.

— 201., pa labi.

Viņi sparīgi aizsoļoja pa gaiteni. Uzmanīgi aizvēru durvis un piespiedos pie sienas, cenzdamies apvaldīt savu trokšņaino elpu. Pataustīju, vai cepure man galvā, — diemžēl, tās nebija. Iespējams, ka biju to atstājis Simona istabā līdz ar savu revolveri un Dievs vien zina, ko vēl. Regs

Hoplons bija spīdoši nogādājis mani tur, kur bija gribējis. Taču kādēļ viņam tas vajadzīgs?

Tumšā istaba bija piesūkusies ar lētām smaržām. Šīs smaržas izraisīja man nelabumu, un es ar pūlēm atturējos no vēmiena. Negribot ieklepojos un izdzirdēju skaņu, kas līdzinājās klikšķim. Nelielā lampa gultas galvgali iedegās. Izrādījās, ka istabā nebiju viens. Gultā gulēja skaistule caurspīdīgā krekliņā — precīza kopija no seksuālo naktskreklu reklāmas stenda. Viņa pacēlās no savas guļvietas un berzēja acis, vēl galīgi nepamodusics.

— Ilgi gan tu nāci atpakaļ, — viņa vācu valodā noteica, acīmredzami neapmierinātā tonī. — Mums vajadzēja tikties deviņos. Es tevi gaidu jau divas stundas.

Mēģināju atcerēties dažus vācu vārdus, taču viss, kas man ienāca prātā, bija -- ,,lībhen“.

Viņa pārstāja berzēt acis. Jau pavisam pamodusies, viņa saskatīja mani un ļoti izbrīnījās.

— Kas jūs esat? Un ko jums no manis vajag? — viņa jautāja, šoreiz angliski.

Gribēju viņai atbildēt, taču nespēju. Kaut kas sažņaudza manu kaklu. Soļi gaitenī apklusa, toties atskanēja kliedzieni. Tā arī bija: viņi bija atraduši Simonu.

— Tas ir viņš! — iesaucās viens no policistiem. — Katrā ziņā sakrīt ar ārienes aprakstu, un ari vārds ir tas pats, kas papīros viņa kabatas portfelī.

Gaidīju, kad ieskanēsies pārsteiguma svilpiens, kuram vajadzēja sekot pēc piecu tūkstošu dolāru atrašanas, bet neko nesagaidīju.

Kāds no lejas pajautāja:

— Un ko viņš saka?

— Viņš nevar neko pateikt, — viņam atbildēja. - Viņš ir miris. Un novākts pavisam nesen, ne vairāk kā pirms pusstundas. Piezvani uz. iecirkni.

Sievišķis, kas sēdēja gultā, atvēra muti, gatavodamās bļaut. Taču pirms viņa paguva to izdarīt, es izrā%'u revolveri. Mana roka slīdēja no sviedriem, un es ar pūlēm noturēju to vajadzīgajā virzienā.

— Nevajag kliegt, Grēthen.

Viņai aizcirtās elpa, tāpat kā man. Viņas govs ciči zem melnā caurspīdīgā krekliņa te pacēlās, te nolaidās, gluži kā divi piepūsti baloni.

Sievišķis jau bija galīgi satraucies un nospļāvās uz paklāja. Bet, kad viņa ierunājās, viņai izrādījās tik drausmīgs akcents, ka man vajadzēja uzmanīgi ieklausīties, lai saprastu, ko viņa tur pļurkst.

— Tas lejā, tur, policija, tu - ļauns slepkava. Tu nositi cilvēku, tāpēc ielauzies pie manis, lai izmuktu no taisnās liesas.

Atspiedos ar muguru pret durvīm, lai noturētos kājās un dzirdētu, kas tiek runāts tur, durvju otrā pusē. Un man nācās samelot.

— Tieši tā viņš arī ir, mamzel.

— Aāā! — viņa nostenējās un gandrīz krita bezsamaņā, atkritusi uz spilveniem.

Tātad, viņa noturējusi mani par slepkavu! Labi, vismaz tagad viņa neuzdrošināsies kliegt!

Ciešāk piespiedu ausi pie durvīm un klausījos.

12. nodaļa

Troksnis gaitenī pieauga. No lejas saradās arī citi kruķi, lai paskatītos uz Simonu.

Klaudzēja durvis, sieviešu balsis bailīgi taujāja, kas noticis. Kāda vīrieša balss sašutusi deklarēja:

— Jums nav tiesību mūs aizturēt! Mēs neesam izdarījuši neko nelikumīgu.

— Man ļoti žēl, — atbildēja kāds no policistiem, — taču neviens neatstās viesnīcu, kamēr atbrauks inspektors. Kāds ir jūsu uzvārds?

— Džeksons, Sems Džeksons.

Sieviete, kas turējās pie viņa, atradās uz histērijas robežas.

— Bet tas nav iespējams, jums nav tiesību! Tā nedrīkst!

— Jūs it nemaz neaiztur, cienītā kundze. Jūs vienkārši lūdz pagaidīt, lai uzdotu jums dažus jautājumus. Starp citu, kā tas gadījās, ka jūs neko nedzirdējāt? Man tas liekas ļoti dīvaini — blakusistabā notiek kautiņš, nogalina cilvēku, bet jūs neko neesat dzirdējuši.

— Jā, mēs neko neesam dzirdējuši! — viņa ievaidējās.

Pavēru durvis un paskatījos uz viņiem. Džeksons bija visai iespaidīgs vīrs, apmēram ap piecdesmit. Un biju gatavs likt galvu ķīlā, ka viņš patiešām bija Džeksons. Viņš izskatījās pēc provinciāla apdrošināšanas aģenta.

Sievietei bija ap trīsdesmit, skaisti kastaņkrāsas mati un pašpārliecināts izskats. Viņa bija tik strauji ģērbusies, ka no kleitas apakšas rēgojās kombinējas stūris. Uz pirksta, kā jau varēja sagaidīt, atradās laulības gredzens. Pilnīgi iespējams, ka viņas uzticamais vīrs viņu gaida kaut kur provincē. Šis pārītis bija iekūlies diezgan nepatīkamā situācijā.

Atkal pievēru durvis un pagriezos pret to vācu sievieti. Viņa niknumā spļāva uz grīdas un īdēja:

— Vācieties prom!

Es arī pats sapratu, ka man ir laiks aizvākties. Nevarēja zināt, vai patruļpolicisti sāks pārbaudīt visus numurus, taču, kad atbrauks Dzims, viņš noteikti liks viņiem to izdarīt. Un pasekos līdz, lai viņi to izdara kā nākas.

Palūkojos ārā pa logu. Ne pārāk tālu rēgojās ugunsdzēsēju kāpnes. Tās sniedzās līdz jumtam un lejā līdz pagalmam. Vienīgi es šaubījos, vai tās izturēs manu svaru.

Pilnīgi velti biju aizgājis prom no durvīm. Sievišķis izlēca no gultas un uz pirkstgaliem strauji metās uz durvju pusi, visu laiku atskatīdamās uz inani pār plecu.

Pagriezu ieroci pret viņu un klusi brīdināju:

— Ne tik ātri, lībhcn, salauzīsi kāju.

Viņu drīzāk apturēja mani vārdi, nekā ierocis. Viņa pagriezās pret mani un jautāja:

— Vai jūs runājat vāciski?

Nostājos starp viņu un durvīm.

— Mazliet.

Viņa izvirda veselu vārdu birumu, bet es no tiem sapratu tikai dažus.

— Jūs melojat, — viņa turpināja jau angliski, vai aizrīdāmās no niknuma. - Jūs tikai mēģināt... kā to pateikt? Izlikties simpātisks.

Pēkšņi viņa apjauta, ka stāv gandrīz kaila, un mēģināja aizsegties ar rokām.

— Tūliņ pat ejiet prom no šejienes! Ja atnāks Hanss, viņš nositīs gan jūs, gan mani!

Piespiedu ausi pie durvīm un sāku klausīties, kas tur notiek. Bija atbraucis Dzims Purviss. Dzirdēju, kā viņš kādam saka:

— Nevienu žurnālistu! Es labi zinu, kas viņi tādi ir.

Viņa balss tuvojās.

— Kādas šausmas! Nolādēts! Hermanis ir izdarījis to, ko apsolīja.

Lorks, kas acīmredzot stāvēja blakus, iebilda:

— Klausies, Džini, nestreb karstu. Viss, ko mēs zinām, ir tas, ka Hermanis visur meklēja Simonu šaja kvartālā, un neko citu mēs pagaidām nezinām.

— Jā, — atbildēja Dzims. — Tagad Simons ir beigts.

Es pūlējos sasaistīt sava izmocītajā prātā divas domas. Visvienkāršāk tagad būtu atvērt durvis, iziet uz sliekšņa un pateikt: „Lūk, arī es, draugi!" No otras puses, ja es tā izdarīšu, Pata būs pagalam, un es pats ari. Tiesa nenoticēs viņas versijai. Un vēl mazāk — manai. Palu notiesās par Kerija slepkavību, bet uz manas birkas tiks Simona nāve. Bet Regs Hop-lons un tā rudā skaistule, kas veselus sešus mēnešus uzdevās par Patu, triumfēs, jo viņu nodoms būs izdevies un, neraugoties uz. sarežģījumiem, viņi būs savu panākuši.

Spriežot pēc soļiem, Dzims un Korks devās uz. 201. numuru. Viņiem pa pēdām sekoja policijas ārsts, turklāt iespējams, ka, ņemot vērā stāvokļa nopietnību, ieradīsies ari inspektors (īrēdijs un prokurora palīgs Hāverss.

Man arvien vairāk palika žēl Džeksona. Par šo nelielo prieciņu viņam būs jāsamaksā ar samērā nepatīkamu nakti.

Vāciete nekādi nespēja piespiest mani atstāt šo istabu. Viņa tuvojās un ieurbās manī ar drūmu skatienu, vilkdama mēli pār lūpām. Viņa centās iztēlot, ka esmu viņai iepaticies.

— Es jums liekos skaista, vai ne?

Es atbildēju, ka jā, taču šobrīd domāju par ko citu. Viņa man par kaut ko pateicās, un es pārsteigts noprasīju, par ko. Varēja domāt, ka mans izskats vien viņai jau sagādā apmierinājumu. Viņa smaidīja un vi-teroja angliski.

— Vai tas ir liesa, ka jūs runājat vāciski? - viņa paspēra soli tuvāk un izrādījās jau tik tuvu, ka es saodu viņas ādas smaržu. — Kā es varu jums palīdzēt?

Ar piedurknes galu noslaucīju sviedrus no sejas.

— Ja varat, tad palīdzat.

Viņa pienāca vēl tuvāk, un tagad mūsu augumi gandrīz saskārās.

— Kā jūs sauc?

— Hermanis.

Viņai izspruka pārsteiguma sauciens.

— Ļoti skaists vācu vārds. — Viņa drudžaini elpoja, gribēdama izrādīt savu kaisli un satraukumu, kura viņai it nemaz nebija. — Vai tu gribi, lai es pasaku, ka te neviena nav, kad viņi sāks klauvēt?

„Kur gan viņa velk?" — es nodomāju.

Uzlikusi savu kreiso roku uz manas labās un uzvēlusies man virsū, skaistule no visa spēka grūda mani uz durvīm. Tas, ko es biju noturējis par taukiem, izrādījās muskuļi. Viņas miesā nebija neviena grama tauku.

Viņa noglāstīja manu roku ar pirkstu galiņiem un „maigi" nočukstēja:

— Un pēc tam, kad policija aizies, mēs varētu būt laimīgi.

Viņas pirksti virzījās arvien tālāk. Pēkšņi es sapratu, ka viņa virzās uz. mana revolvera pusi.

— Un ko teiks Hanss? — es painteresējos.

Viņas roka sažņaudza manu dūri. Priekš sievietes viņai piemita apbrīnojams spēks. Viņa beidza smaidīt un atkal sāka mani lamāt vācu valodā. Vēl arvien spiezdama manu roku ar revolveri, viņa jau atvēra muti, lai kliegtu un sauktu palīgā.

Es iegremdēju pirkstus viņas kuņģa rajonā. Viņai aptrūka elpa, bet nagi ieķērās manā sejā, atstājot uz tās asiņainas svītras. Tad viņa atkāpās un spēcīgi iebelza man ar kāju, pareizāk sakot, gatavojās spert pa to vietu, kas vīrietim ir vismazāk aizsargāta. Taču es izvairījos no sitiena, saķēru viņas kāju un nogāzu viņu uz muguras.

Viņa vēlreiz mēģināja kliegt, bet es nedevu viņai iespēju to darīt. Aizbāzu viņas muti ar roku, un centos aizvilkt viņu uz. vannas istabu.

Tad viņas spēks, kas bija mani tā pārsteidzis, atklājās vēl lielāka mērā. Turklāt viņa prata daudzus trikus un paņēmienus. Viņai izdevās iespert man ar ceļgalu, pēc tam viņa iekoda man rokā.

Pūlējos viņu noturēt, taču cīnīties ar viņu nebija viegli: viņa līdzinājās slidenam ledus gabalam, kas apgādāts ar asiem nagiem un ne par ko nedodas rokā.

Atbrīvojis viņas muti, iegāzu viņai pa seju ar plaukstas mugurpusi. Sievišķa galva atsitās pret vannas malu. Ķermenis izstiepās un nokārās man uz. rokām.

Nosēdināju viņu uz grīdas, atstutēju pret vannu, tad sameklēju mitru dvieli, aizsēju viņai muti, bet ar eitiem dvieļiem sasēju rokas un kājas. Rūpīgi noliku viņu uz grīdas un, iepriekš pārliecinājies, ka viņa ir labi sasieta, atviegloti uzelpoju.

Kad beidzu ar viņu krāmēties, viss mans apģērbs bija vienos sviedros. Sviedri tecēja acīs un neļāva neko saskatīt. Notrausis tos ar piedurkni, pekšm pamanīju savu attēlu spogulī virs izlietnes. Cilvēks spogulī vispār nelīdzinājās Hermanim, nožēlojamam detektīvam, kas gandrīz neko savā dzīvē nebija sasniedzis. Zilie loki ap acīm, mute vienās asinīs. To es vēl varu izlabot, taču nebūs manos spēkos likt izzust skrambām.

Palūkojos uz sievieti, kas gulēja uz. grīdas, un paliku ļoti neapmierināts ar sevi. Viņa atradās savā numurā, mierīgi gulēja un gaidīja savu mīļāko, kad es ielauzos iekšā un krietni sabojāju viņai visu vakaru. Atgriezdamies istabā, es domās atvainojos viņas priekšā.

Dzims jau bija devis rīkojumu apskatīt visus numurus. Es dzirdēju, kā tiek klauvēts pie durvīm gaiteņa galā. Sados gadījumos tā ir parasta procedūra, bet šoreiz es atrados pretējā barikāžu pusē, lamatās.

Apgāju riņķi krēslam, kas mētājās uz grīdas, piegāju pie durvīm un pagriezu atslēgu slēdzenē. Šejienes durvīm nebija aizbīdņu.

Turpināju domāt un darboties, bet palēninātā tempā. Sameklēju cigaretes un aizsmēķēju, pēc tam atgriezos vannas istabā, nezinādams, ko darīt tālāk. Uz grīdas guļošā sieviete urbās manī ar ļaunu skatienu un dīdījās kā kritamkaites apsēsta.

Aizvēris durvis uz vannas istabu, es piegāju pie vaļējā loga. Tumsas dēļ asfaltētais pagalms likās briesmīgi zemu. Vēlreiz aplūkoju kāpnes. Tās izskatījās ļoti neuzticamas: āķi, uz kuriem tās balstījās, bija gandrīz izlīduši no sienas.

Apsēdos uz palodzes un sāku drudžaini smēķēt, dūmodams kā tvaikonis. Troksnis gaitenī pastiprinājās. Balsis tuvojās. Kruķi virzījās no abām pusēm. Gaiteni bija dzirdami arvien jauni soļi. Ieradās fotogrāfi, laboranti un citi tehniskie darbinieki, lai nodemonstrētu savu māku. Viņi neko nepalaidīs garām nepamanītu. Viņi atradīs cepuri un revolveri, kas palika Simona numurā. Iedomājoties vien par to, man atkal palika nelabi. Tagad es labi sapratu, kā jūtas slepkava. Kā vajadzēja justies Simonām. Pirmo reizi manā mūžā sabiedrība atradās vienā pusē, bet es — otrā.

Izstiepu roku un mēģināju satvert kāpnes. Tās izrādījās stabilas, un es no visa spēka uzspiedu uz tām, vēl arvien sēdēdams uz loga. Varbūt tās mani tomēr izturēs...

Pārmetu kājas pār palodzi un iekāros kāpnēs. Viens no āķiem izslīdēja, kāpnes sašūpojās, tomēr izturēja. Biju spiests turēties ar abām rokām, balstoties ar kājām pret sienu, lai kaut nedaudz atvieglotu sava svara spiedienu uz kāpnēm.

Kad sasniedzu pirmā stāva līmeni, ļāvu sev atpūsties. Tur arī bija pilns ar kruķiem, tāpat kā otrajā stāvā. Pietiktu kaut vienam no tiem paskatīties ārā pa logu, un es būtu pagalam. Atpūties turpināju kāpt lejā.

Pagalms, kurā nonācu, bija ļoti mazs. Drīzāk liela noteka, nekā pagalms. Trim sienām nebija nekādu spraugu, bet ceturtajā — tikai viena: durvis uz naktsklubu ,,Rckifs“, tās bija atstātas vaļā, lai izvēdinātu telpu.

Beidzot es nolaidos uz asfalta un ielūkojos virtuvē. Divi pavāri baltos halātos un lielās cepurēs uz galvām grozījās ap plīti. Trešais gatavoja sviestmaizes. Vēl viens, pēc izskata — filipīnietis, darbojās ar dārzeņu tīrītāju. Neviens no viņiem pat nenojauta, kas notiek ēkas augšējos stāvos.

Noslēpu kabatā savu asiņojošo roku un izgāju cauri virtuvei. Kāds tips, pamanījis mani, paķēra nazi, pūlēdamies izskatīties varonīgs, taču ievērojis, ka es turu roku kabatā, saprātīgā kārtā turpināja savu iesākto darbu. Pārējie pavāri pat nepacēla acis. Tas, kurš smērēja sviestmaizes, izslējās un, mani ieraudzījis, iesaucās:

— Kas tad tev atgadījies, veco zēn?

Neko viņam neatbildējis, izgāju, pastumdams malā kādu puisi, šķērsoju gaiteni un nokļuvu naktskluba zālē. Tā bija dekorēta Havaju stilā: visās malās rēgojās palmas, bet pie sienām karājās attēli ar kailām peldētājām.

Visus galdiņus aizņēma naivi provinciāļi, kas garšīgi gremoja savu barību. Uz skatuves švītējās dziedātāja, samērā pieticīgi ģērbusies. Ņujorkā taču striptīzs ir aizliegts. Varas iestādes neinteresējās par to, ko kailā dziedone darīs pēc uzstāšanās, taču izģērbties publikas priekšā nebija atļauts.

Pagājis garām galdiņiem, es devos uz izeju, klusībā svētīdams zālē valdošo pustumsu. Nonācis pie izejas durvīm, uzdūros zāles pārzinim, kurš mani pazina.

— Ak, Dievs, Stēns...

Pagrūdu viņu malā, neizņemdams roku no kabatas.

— Paejiet nost!

Viņš izlikās, ka tas uz viņu neattiecas, un ar interesi sāka pētīt vestibilu aiz stikla durvīm. Garderobiste arī pazina mani un ieplēta platas acis.

— Re, nu, vēl viens kruķis! Visa iela jau pilna ar jūsu kolēģiem.

Apstājos, lai atgūtu elpu un varētu iziet no šejienes normālā solī, lai

gan mani tā vien vilka mesties skriet. Atbildēju viņai ar vienu vārdu:

— Zinu.

Mazā vārna turpināja:

— Jums nevajadzēja viņu tik stipri sist.

Es klusēju, bet viņa turpināja man piesieties:

— Nu gan viņi uzjautrināsies! — Iedomājoties vien par to, viņas mute pavērās un sejā atplauka dzīvs apmierinājums. — Ko viņi tagad ar jums izdarīs! Šausmas!

Ielūkojos viņai tieši acis un mierīgi atteicu:

— Žēl gan, ka te nav tava Žila. Jums abiem būtu lieli prieki.

Viņa šķībi paskatījās uz mani un neko neatbildēja.

Izvēlējos plauktā vienu cepuri, kura man likās vispiemērotākā, pastiepu viņai divdesmit dolārus un nesteidzīgi izgāju uz ielas. Tā burtiski mudžēja no policistiem formastērpos. Pie ieejas viesnīcā drūzmējās vesels pūlis reportietu un fotokorcspondentu. Ziņkārīgo bari aizpildīja visu pārējo telpu.

— Atvainojiet, — es pateicu nospiestā balsī, iedams garām brigadierim.

Viņš palaida garām savu iespēju izcelties un novērsās, pat neuzmetis man skatienu. Tuvojos murdošajam pūlim. Mana mugura, tāpat kā galva un roka, briesmīgi sāpēja.. Ik mirkli es gaidīju, .ka kāds mani ieraudzīs un pazīs.

Man vajadzēja pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes prom, jo vairāk tāpēc, ka ieradās inspektors Grēdijs. Viņa šoferis apstādināja mašīnu tā, ka praktiski nobloķēja visu pieeju 52. ielai. Grēdijs kopā ar komisāra palīgu Reihartu policistu ielenkumā devās uz viesnīcas ieeju, kur viņus uzreiz aplenca reportieru pūlis, kas alka iekļūt iekšā.

— Nē! — Grēdijs strupi izmeta. — Ja kapteinis Purviss jums teica nē, tātad nē.

Uz viņu var paļauties. Viņš nekad neatcēla savu padoto rīkojumus.

Paspēru soli uz ziņkārīgo pusi un sāku lēnām virzīties uz priekšu. Taču tobrīd man strauji uzskrēja virsū neliela auguma cilvēks. Lai nezaudētu līdzsvaru, biju spiests saķert viņu aiz piedurknes.

— Lūdzu atvainot, — teica Abo Fitccls no „Daily Mirror".

Viņš jau taisījās iet tālāk, bet tad pēkšņi izslējās un palika stāvam ar pavērtu muti. Pirmo reizi daudzu gadu laikā, kamēr es viņu pazinu, mazais žurnālists galīgi apjuka. Spēcīgi saspiedu viņa kuslo elkoni.

— Vai es tev kādreiz esmu melojis, Abo?

Viņš uzmanīgi paskatījās man acīs.

— Nē.

— Ziņas, kuras es tev devu, vienmēr izrādījās patiesība?

— Jā, nu un tad?

Man tā gribējās apgriezties un atskatīties, ka man pat kakls sāka sāpēt. Taču es neiedrošinājos to darīt. Ar brīvo roku es notrausu sviedrus no pieres, un man likās, ka es gandrīz vai dzirdu, kā kāds saka: ,,Ei, jūs, tur, milzeni, kas runā ar Fitcelu!"

— Un tad? — Abo pārjautāja.

— Tas, ka es neesmu nogalinājis Simonu.

Ja es runāju patiesību, viņam tā ir vienkārši fantastiska informācija.

— Vai tu to apzvēri, Herman?

— Zvēru!

— Un kas tad viņu nogalināja?

— Nezinu. Kāds, kas bija viņa istabā.

— Citiem vārdiem, tas viss ir sarīkots?

— Jā. Gluži tāpat, kā ar Patu.

— Bet kas to ir izdarījis?

— Domāju, ka Regs Hoplons.

Abo turpināja vērot mani ar caururbjošu skatienu.

— Kādēļ viņam ievajadzējies pazudināt tevi un Palu?

— Nezinu.

— Tam ari nav nozīmes.

Vēlreiz noslaucīju sviedrus no pieres.

— Piekrītu, tam nav nozīmes, taču Rēgs ir līdz ausīm iestidzis šajā lietā.

Mugura un pakausis iesāpējās ne pa jokam. Pat parastā elpas ievilkšana izraisīja neciešamas sāpes. Pasteidzos teikt:

— Tur, augšā, viņi atradīs manu revolveri. Tas tika izmantots, lai novāktu Simonu, kamēr viņš gulēja piebāzts ar narkotikām un viskiju, taču es to neizdarīju. Tonijs Venelli kopā ar savu pārinieku atņēma man revolveri un žetonu, kad es iznācu no mājas Grovstrītā.

— Un tu acīmredzot gribi labprātīgi padoties gūstā „Mirror" avīzei?

— Nē.

Abo ir labs žurnālists un īsts mans draugs. Es stāvēju ar muguru pret viesnīcu, viņš — ar seju.

— Tu nokāpi ēkas sētas pusē pa kāpnēm un iznāci caur klubu apakšstāvā? — viņš pajautāja.

— Jā.

— Vai tevi redzēja? Kāds tevi pazina?

— Jā.

Viņš nostājās tā, lai man būtu ērtāk pieiet pie ziņkārīgo bara.

— Tādā gadījumā taisies prom no šejienes, un ātrāk! Meiča no garderobes ir izskrējusi uz ielas nikna kā fūrija. Tūlīt viņa tev uzrīdīs kruķus.

Vienā mirklī ieslīdēju pūlī. Meiča apstājās trīsdesmit metrus no manis un sāka bjaut:

— Apturiet viņu! Viņam ir jābūt te, uz ietves! Viņš tik tikko iznāca no šejienes!

Dažus mirkļus pēc viņas kliedzieniem sākās vispārēja burzma. Kāds no kruķiem ieslēdza sirēnu. Šoferis no tās policijas mašīnas, kurā gaudoja sirēna, kliedza Grēdija šoferim, lai tas atbrīvo ceju.

Man aiz muguras pa 201. numura atvērto logu Džims Purviss taujāja, kas noticis.

Šveicars pie viesnīcas durvīm paskaidroja viņam, ka garderobes meiča un zāles pārzinis apgalvo, ka tik tikko no viņiem iznācis Stēns.

— Ak, Dievs, — Džims nolamājās, — tad ķeriet taču viņu. Pārstājiet bāzt savu degunu kur nevajag, bet labāk aizturiet viņu.

Es sapratu, ko viņš ar to gribēja teikt: visam pūlim vajadzēja mesties man virsū, tad Grēdijs no savas puses uzlaidīs man virsū savu bandu un var būt, ka pat mēģinās mani nošaut. Taču man tas viss pavērsās tā, kā jau ne reizi vien bija noticis.

Kad tu lasi avīzēs, ka kāds gangsteris ir izgājis cauri policistu ķēdei, tad tas nebūt nav žurnālistu izdomas auglis. Tā notiek tāpēc, ka pastāv negaidītības moments: kruķi bloķē visas ieejas un izejas un ir pārāk aizņemti ar to, ka apskata visus ieejošos un izejošos, lai paskatītos nedaudz tālāk.

Cik vien iespējams ātri attālinājos no mājas, lai mani nepamana. Sviedri, ar kuriem man bija pilnas ausis, izraisīja nepatīkamu zunoņu. Niezēja arī kakls un mugura. Atbrīvoju sev ceļu no cilvēkiem, pat izšķirdams pārīšus, ļoti apmierināts ar to, ka alejā bija pietiekami tumšs.

Man likās, ka es dzīvoju kaut kādos murgos. Meiča no garderobes turpināja bļaustīties man aiz muguras. No mājas straujā riksī izskrēja kruķu bars. Automašīnu vadītāji laida darbā savas sirēnas, lai kaut kā atbrīvotu ceļu gar viesnīcu.

Pārgāju pār Sesto avēniju pie sarkanās gaismas. Tiklīdz apstājos uz ietves, iedegās zaļā. Man blakus nobremzēja taksometrs. Es atvēru durtiņas un iekritu sēdeklī.

— Kur jūs vest? — jautāja šoferis.

— Uz staciju! — es noburkšķēju pirmo, kas ienāca prātā.

Kamēr viņš laida lejā logu mašīnas otrā pusē, viena no mašīnām ar rāciju padrāzās viņam garām un aiztraucās virzienā uz 54. ielu: tā it tā atstāja aiz sevis savas sirēnas pēdas. Izbraucis uz priekšu, šoferis pameta skatienu uz ielu.

— Velns parāvis, paskatieties tikai uz visām šīm policijas mašīnām. Acīmredzot būs noticis kaut kas ārkārtējs.

— Jā, droši vien, — es noteicu cik vien spēju mierīgā balsī. Man vēl arvien bija grūti elpot.

Viņš paskatījās aizmugures skata spogulī un pilnīgi skaidri ieraudzīja asiņainās svītras manā sejā, svešo cepuri un asinīm notraipīto apģērbu. Viņš gandrīz aizrijās un grasījās atvērt durvis savā pusē. Nolaidu stiklu, kas atradās starp mums, un pieliku revolveri viņam pie pakauša.

— Hm„. — es norūcu, uzskatīdams, ka esmu pieliekami pievērsis sev viņa uzmanību. — Hm... hm...

Puisis pamira. Viņa acis iepletās tik apaļas, ka es jau nobijos, ka tās neizkrīt ārā. Kas gan tad ķertos pie stūres?

— Kur... jūs... aizvest?

— Hm... — es daudznozīmīgi atbildēju.

13. nodaļa

Sēdēdams bērnu šūpolēs, cs pūlējos tumsā saskatīt, vai kāds apsargā manu dzīvokli. Protams, viņiem vajadzēja ierīkot slēpni. Es tā sēdēju jau ilgi, lūkodamies savos logos. Gandrīz visi logi māja, ieskaitot arī manu, bija tumši - pulkstenis jau rādīja otro nakts stundu.

Apskatīju savu plaukstu — tā vēl arvien smcldza. Vācietes zobi bija to pārkoduši. Man noveicies, ka es neietilpu viņas mīļāko skaitā. Mīlas ekstāzē viņa būtu spējīga izstrādāt Dievs vien zina ko.

Man sāpēja visas malas un bija bail. Nevis par sevi, bet par Patu. Tiklīdz mūsu puiši noķers mani, lieku cigarešu paciņu pret miljons dolāriem, ka viņi tai vairs neticēs un negribēs palīdzēt. Man palika vienīgi cerība uz Abo Fitcelu.

Es cerēju, ka mani draugi izķemmēs Menhctcnu manas labklājības vārdā. Pašlaik mana lielākā priekšrocība bija tāda, ka es kā profesionālis zināju, kas šobrīd notiek policijas pārvaldē.

Viņi nepalaidīs garām ne mazāko detaļu, kas varēja uzvest uz manām pēdām. Viņi aptaujās visus taksometru šoferus, kuru pakalpojumus es izmantoju. Un tikai Dievs Kungs zina, ar cik mašīnām es braucu, pirms nokāpu metro stacijā, iejaucies pūlī, kas nāca ārā no teātra.

Šūpoles viegli kustējās dzelzs ķēdē vakara brīzes spiediena dēļ. Man likās, ka vēja brāzmas pierimst. Piecēlos un tuvojos augstajai sētai, kas šķīra laukumiņu no nama. Ja cs rīkošos uz labu laimi, viss beigsies ar to, ka mani atklās, taču man bija absolūti nepieciešams parunāt ar Miru.

Sēta bija augsta, trokšņot man nebija tiesību. Tāpēc es novilku zābakus un, sasējis tos kopā, pakāru sev kaklā. Pēc tam, atkāpies dažus soļus, ieskrējos un vienā lēcienā pārlēcu pāri sētai.

Uz mirkli sastindzis tumsas joslā, es pētīju apgaismoto ieeju un halli. Dežurante ar pelēkiem matiem atradās savā darba vietā, un likās, ka viņa lasa romānu.

Zils un Maks, abi privātdrēbēs, bija atzvēlušies dziļā divvietīgā klubkrēslā vestibilā. Laiku pa laikam viņi palūkojās uz ieejas durvju pusi. Jā! Es tomēr biju licis šiem puišiem paskraidīt! Viņus palūdza novilkt for-mastērpu, apģērbt privaldrēbcs un vaktēt mani pie mājas, jo viņi, lūk, pazina mani pēc izskata.

Pieliecos un uzvilku zābakus. Tie bija tikpat slapji, kā manas kajas. Nācās iet mājai apkārt. Otrā pusē atradās mazas kāpnītes, kas veda uz kurtuves telpu. Parasti šis durvis netika slēgtas ciet.

Uzmanīgi tās atvēris, rūpīgi izpētīju iekšpusi un ieklausījos. Vienīgais, ko cs izdzirdu, bija motora vienmērīgā rūkoņa. Ik pa brīdim tas izdvesa paska|u svilpienu.

Šķērsojis mazo priekštelpu, pienācu pie durvīm, kas veda uz. māju, un, atvēris tās, centos trokšņot pēc iespējas mazāk. Tur atradās darba lifts, taču es neuzdrošinājos to izmantot. Pārvaldnieka kantora durvis, tieši virs kurtuves telpas, bija vērstas uz lifta pusi.

Sāku kāpt pa kāpnēm, cenzdamies spert soļus bez trokšņa. Lēkdams pār sētu, biju aizķēries aiz naglas, un tagad no manas rokas pilēja asinis, atstādamas pēdas uz pakāpieniem. Roka jau sāpēja līdz. pašam plecam. Vēl nekad mūžā nebiju atradies šādā stāvoklī.

Atcerējos, ka Miras istaba atrodas pašā augšā, bet nezināju tās numuru. Ko viņai teikt un ko jautāt, to cs arī vēl nebiju izdomājis. Vislielāko baudu man šobrīd sagādātu apsēšanās uz kāpņu pakāpiena un skaļa gaudošana. Un vēl man gribējās triekt galvu pret sienu, lai Žils un Maks mani sadzirdētu, taču es piespiedu sevi nomierināties.

Augšstāvā nebija nekāda apgaismojuma, izņemot mazo kāpņu lampiņu un sarkano lampiņu, kas norādīja uz rezerves izeju. Mirai vēl nevajadzēja atrasties gultā, jo viņas dežūra bija tikko beigusies. Un būtu labi, ja viņa izrādītos mājās.

Atslējos pret ieejas durvīm, ko jau biju aiz sevis aizvēris, un aplūkoju gaiteni. Virs trim durvīm dega gaisma. Ieklausījos pie pirmajām durvīm. Nē, tā nebija viņas istaba: tajā strīdējās divi vīrieši.

Piegāju pie nākošajām durvīm, pūloties atminēties, kādas bija Miras smaržas. Nespēju tās atcerēties, toties lieliski atcerējos viņas maigās ādas smaržu. Aiz šim durvīm pa radio kaut ko runāja vīrieša balss. Šķita, ka tas bija policijas paziņojums, taču atšķirt vārdus es nespēju.

Piegāju pie trešajām durvīm. Aiz tām kāda sieviete plakšķināja sev pa seju, ieziesdamās ar krēmu. Tā nevarēja būt Mira. Cik es atcerējos, viņa krāsoja tikai lūpas. Nācās atgriezties pie tām durvīm, aiz. kurām bija dzirdama radio murdēšana.

Klusiņām pieklauvēju, bet atbildes nebija. Durvis izrādījās neaizslēgtas. Ienākot istabā, pametu skatienu pa malām. Mira gulēja gultā, tērpusies tajā pašā zilajā peņuārā, kurš viņai bija mugurā mūsu tuvās iepazīšanās brīdī.

— Kā! — viņa iesaucās, ieraugot mani. — Tas esat jūs?

Aizvēru aiz sevis durvis un apsēdos viņai līdzās uz gultas.

— Nu, nu! Lai nu ko, bet to, ka es jūs vēlreiz, redzēšu, to es negaidīju!

— Un kāpēc gan ne?

— Lejā sēž divi kruķi, viņi jūs gaida. — Mira ar pirkstu norādīja uz radio. — Visa Ņujorkas policija mobilizēta, lai jūs atrastu. Kāpēc jūs to izdarījāt, Herman?

Man bija sāpīgi atbildēt uz. šo jautājumu.

— Ko es izdarīju?

— Nogalinājāt Simonu.

— Es to neizdarīju.

Viņa uzmanīgi paskatījās uz mani.

— Bet par to visu laiku stāsta pa radio.

— Nu un tad?

Piecēlos, lai paņemtu mazo aptieciņu ar medikamentiem, kas karājās virs izlietnes istabas stūrī. Taču tur es neatradu to, ko meklēju. Neatradu to arī divās pirmajās kumodes atvilktnēs.

— Ja jūs meklējat kaut ko dzeramu, tur jūs neko neatradīsiet.

Mira atvēra vienu no naktsgaldiņa nodalījumiem un izvilka viskija pudeli.

— Derēs?

Atvēris pudeli, noriju kārtīgu malku. Lielisks viskijs! Izlēju mazliet sev uz plaukstas un izmazgāju brūci. Šobrīd man bija tāda sajūta, ka apkārt valda kaut kāds murgs. Es toreiz biju jautājis Ginesam: „Cik glāzes otrdien izdzēra Pata?“ — „Astoņas vai deviņas/1 — viņš man atbildēja. — „Un ko viņa dzēra?“ — „Sauso rumu.“

Pastiepu pudeli Mirai. Viņa arī iedzēra - kā vīrietis: bez atšķaidīšanas.

— Jums tā garšo viskijs?

— Ja man negaršotu, es to nemaz nepirktu.

Viņa pavilka rāvējslēdzēju uz sava peņuāra, lai es varētu novērtēt viņas pievilcīgās ādas baltumu.

— Kāpēc jūs tā skatāties uz mani?

— Kur jūs to slēpjat, Mira?

Viņa nolika pudeli uz naktsgaldiņa.

— Ko slēpju?

— Krāsu. Rudo krāsu matiem, to, kuru jūs tik bieži izmantojāt.

Viņa piespiedās pie spilvena.

— Ko gan lai es darītu ar matu krāsu? īpaši ar rudo, kā jūs teicāt?

Apsēdos viņai blakus un uzmanīgi ielūkojos sejā. Tagad es sapratu,

kāpēc man bija radies iespaids, ka es jau sen viņu pazistu. Ne tāpēc, ka es būtu viņu ievērojis dcžūrtelpā, kad gāju garām. Jo ilgāk es uz viņu skatījos, jo vairāk pārliecinājos par savas iedomas pareizību.

Viņa bija samērā slaida un skaista meitene, svars un figūra ļoti līdzinājās Palai. Viņai pietiktu nokrāsot matus tajā pašā krāsā, kā Patai, aizsmērēt vasarraibumus uz sejas, sakārtot līdzīgi matus un izkrāsoties tāpat, kā to darīja Pata, lai cilvēks, kas viņas abas nepazīst tuvāk, vairs nespētu viņas atšķirt, īpaši ja skatās no attāluma vai kāda bāra mānīgajā apgaismojumā.

Mira turpināja spēlēties ar savu rāvējslēdzēju. Viņa to pacēla un nolaida. Brīžiem nolaida pat tik tālu, ka es varēju redzēt viņas vēdera lejasdaļu.

— Kāpēc jūs tā skatāties uz mani? — viņa vēlreiz prasīja.

— Jūs neko nesaprotat?

— Nē.

Uzliku savu roku uz viņas gurna.

— Pārstājiet spēlēties ar rāvējslēdzēju un kārdināt mani ar saviem jaukumiem. Pasakiet man, kādā veidā...

— Ko, kādā veidā?

— Kādā veidā jūs dabūjāt Patas drēbes? Un kāpēc veselu pusgadu uzdevāties par Patu? Kāpēc jūs likāt Džo Simonām viņu aizmidzināt ar narkotikām? Kā jūs visu tā ierīkojāt, ka viņa nokļuva Kerija dzīvoklī? Kāpēc jums vajag, lai viņu notiesātu uz nāvi?

Miras acis piepildījās ar asarām. Tas vēl vairāk pastiprināja viņas līdzību ar Patu. Kad Pata ir ļoti satraukta, viņa vienmēr raud.

— Jūs patiešām esat prātā jucis un galīgi zaudējis galvu, Stēna kungs.

— Ahā, tagad es esmu Stēna kungs!

— Jūs pats to gribējāt. — Pār viņas vaigiem ritēja asaras. — Es mēģināju jums izdarīt pakalpojumu, palīdzēt kaut kā. Es paslēpu rēķinus par jūsu sievas telefona sarunām, ko viņa pasūtīja ar Kcriju. Es jums atdevos, lai jūs nomierinātu. - Viņas krūtis vētraini cilājās. — Es pat vārīju jums kafiju un pateicu, ka atnākšu, tiklīdz beigšu darbu. Bet jūs, ko izdarījāt jūs?

Es to visu noklausījos un teicu:

— Es gaidu atbildi.

Mira atmetās savā guļvietā atpakaļ tā, ka mana roka kopā ar rāvējslēdzēju nokļuva slepenajā bedrītē. Es atrāvu roku, kā apdedzinājies.

— Es jums, lūk, ko teikšu! — viņa nikni paziņoja. — Jūs kā muļķis esat ieņēmis galvā, ka jūsu sieva nav tāda, kāda viņa ir īstenībā, — parasta netīra mauka. Un jūs saņemsiet pēc nopelniem, jo esat gājis pret policiju. Jūs piebeidzāt Simonu, jo viņš atteicās apstiprināt melus, kurus jūs viņu gribējāt piespiest pateikt. Bez tam jūs pārgulējāt ar vienu meiču, kura, tā vieta, lai jums palīdzētu, saskrāpēja jums seju.

Melīgi vārdi, viltus patoss! Bet par kādu lielisku aktrisi viņa varētu kļūt!

— Un no kurienes tu to visu zini?

— Es to uzzināju pa radio, — viņa raudāja. - Es visu laiku klausos radio, kopš atnācu no darba.

Pagriezu skaņu mazliet skaļāk. Pagaidām viņas versija apstiprinājās. Pa radio visu laiku runāja tikai par to, kā es esmu iegāzis savus darbabiedrus.

Mira saņēma manu roku un uzlika uz savām krūtīm.

— Herman, visu svēto vārdā, es jūs lūdzu!

— Par ko tad tu mani lūdz?

— Esiet prātīgs. Jūsu sieva nav tā vērta, ko jūs viņas labā darāt. Viņa jūs nodeva.

— Kā tu to zini?

— Es klausījos viņas telefona sarunas ar Kcriju.

Novācu savu roku no viņas auguma.

— Bet es domāju, ka tas ir kategoriski aizliegts.

Mira noslaucīja asaras peņuāra piedurknē.

— Es tā teicu tāpēc, ka tuvumā bija Halpera kungs. Viņa zvanīja Kerijam divreiz dienā, ne mazāk. Un man nāktos sarkt, ja es atkārtotu visu to, ko viņi dažkārt teica viens otram.

Viņa paņēma viskija pudeli un atkal iekampa krietnu malku, pēc tam pastiepa to man, bet es atteicos.

— Paldies, nē.

Mira nolika pudeli vietā. Tagad viņas acis mirdzēja vēl spožāk.

— Kā gribat. Es izturējos pret jums kā muļķīte. Bet jūs visu laiku tēlojat muļķi. Ja turpināsiet tādā pašā garā, policija jūs uzreiz noķers. Palieciet pie manis, Herman.

Nolēmu spēlēt līdz.

— Tu alksti pārgulēt ar slepkavu?

— Jūs neesat slepkava, — viņa atbildēja mazliet ātrāk, nekā vajadzēja. — Es... — viņa iekoda mēlē. — Es gribu teikt, — viņa nepārliecinoši piebilda, — ka jūs...

Es krasi pārtraucu viņas vāvuļošanu:

— No kurienes tu zini, ka es nebiju tas, kurš nogalināju Simonu? Tev ko, Rēgs piezvanīja un pateica?

Viņa mēģināja man iespert ar kāju. Atskanēja plīstošā zīda švirksto-

ņa.

— Vācies prom! Vācies ārā no manas istabas! Es nepieļaušu, ka mani apvaino, es taču pat nezinu, kā Hoplonu sauc!

Sagrābu viņu aiz rokas locītavas un piespiedu pie gultas.

— Tad kā tu zini, ka runa ir par Hoplonu? Par viņu taču neko neteica pa radio, bet es nosaucu tikai vārdu — Regs?

Kādu mirkli viņa gulēja pilnīgi nekustīgi, tad sāka rauties ārā. Rāvējslēdzējs noslīdēja pavisam zemu, atklājot viņas kārdinošo augumu. Uz brīdi es iedomājos, ka manā priekšā guļ Pata, vienīgi Mira bija gaišmate, dabiska gaišmate. Uzmetu skatienu viņas sejai. Pat neraugoties uz matu krāsas atšķirību, starp viņām pastāvēja zināma līdzība.

Mani nervi neizturēja, un es no visa spēka situ viņai pa vaigu. Šajā mazajā istabiņā sitiens noskanēja kā šāviens.

Es vai smaku nost aiz niknuma, tāpat kā viņa.

— Vai tu runāsi, velns tevi rāvis? Kas tu esi? Kas tu esi Patai? Ko tas viss nozīmē? Kas tev ir pret viņu un kāpēc tu to visu esi uzsākusi?

Mira tik šausmīgi pārbijās, ka sāka visa drebēt. Tagad viņa vairs nespēlēja komēdiju. Viņa baidījās, ka es varu viņu nogalināt.

— Neaiztieciet mani! — viņa kliedza. — Nesitiet mani! Vācieties!

Viņa mēģināja iespert man ar otru kāju un visa savilkās kamolā. Es

sagrābu viņu aiz apģērba, viņa rāvās prom, un peņuārs palika man rokās. Viņa pielēca kājās un atspiedās ar muguru pret sienu, izstiepusi rokas uz priekšu. Šausmu kliedziens iestrēga viņai rīklē.

Man likās, ka kaut ko līdzīgu es jau biju kādreiz izjutis. Viss risinājās kā murgā. Metos pie viņas un pavēlēju:

— Aizsedzies!

Mēģināju viņu aizturēt, bet viņa izrāvās, atgrūda vaļā durvis un izskrēja gaitenī pavisam kaila. Sāka vērties vaļā cilas durvis. Skrēju viņai pakaļ, pūlēdamies apturēt viņu un atvest atpakaļ uz istabu. Aizskrējusi līdz gaiteņa galam, viņa strauji atvēra durvis un aizcirta tās manā degungalā, izverdot nepārtrauktas lamas. Sāku dauzīt durvis ar dūrēm.

— Tu man atvērsi, elles izdzimums?!

Man galvā bija iesēdusies tikai viena doma: viņa zina. Viņai vajadzēs man pateikt patiesību! Un tad es izdzirdēju kādu vīrieša balsi:

— Jāizsauc policija! Viņš ir piedzēries vai ari nojucis.

Pārstāju bungot durvis un atspiedos pret tām. Visas durvis gaitenī bija vaļā, un visi iemītnieki skatījās uz mani, stāvēdami uz savu istabu sliekšņiem. Uz durvīm, pie kurām es stāvēju, karājās uzraksts: ,,Dāmām.“ Mira neapšaubāmi bija kļūdījusies. Vai tad viņa bija dāma?

Tad es izdzirdēju, ka lifts ceļas augšup. Sapratu, ka viņi ieradīsies agrāk, nekā es paspēšu uzlauzt durvis un piespiest Miru izstāstīt man visu, ko viņa zina. Liftā droši vien brauc Maks un Zils, kas ļoti lepojas ar savu uzdevumu, jo operācijas laimīgs iznākums ļaus viņiem saņemt detektīva godu.

Pamanīju, ka vēl arvien turu rokā Miras peņuāra paliekas. Nosviedis lupatas uz grīdas, stingrā solī devos pie galvenā lifta. Neviens pat nemēģināja mani aizturēt. Lifta apkalpotājs dežurē tikai līdz pusnaktij. Kabīne, par laimi, atradās šajā stāvā, tāpēc varēju iztikt arī pats saviem spēkiem.

Iegāju kabīnē, aizvēru durvis un nospiedu apakšstāva pogu. Izvilcis revolveri, noslaucīju sviedrus no pieres. Man likās, ka lifts brauc lejā neiedomājami lēni. Vēl ilgi pirms tam, kā es nokļūšu vestibilā, Zils un

Maks, kas sargā durvis, tiks brīdināti un sagatavosies mani sagaidīt. Taču tagad, lai neviens nedomā stāties man ceļā. Es iešu līdz galam!

Līdz šim brīdim mani uzturēja mana ticība, tagad tā bija pārvērtusies par pārliecību. Tagad es zināju precīzi: Pata bija palikusi tikpat tīra, kā bija tolaik, kad es ar viņu iepazinos sava kvartāla vakara ballītē pirms desmit gadiem.

Lifts sasniedza pirmo stāvu un apstājās. Durvis sargāja Zils. Viņš skatījās uz revolveri manā rokā.

— Nemēģini to lietot, Stēn, — viņš oficiālā tonī brīdināja. — Es šaušu.

— Man vajag iziet, Žil, un nemēģini mani aizturēt.

Lēnām spēru divus soļus uz viņa pusi.

— Es šaušu, - viņš atkārtoja.

Vēl divi soļi...

— Tās ir lavas tiesības. Tu esi apbruņots, un tu esi policists. Tev ir uzdots mani aizturēt, taču pacenties nolikt mani ar pirmo šāvienu, Žil.

Viņš neizlēmīgi atkāpās dažus soļus.

— Paklausies, Stēn...

— Nē, nē, nekādu pārrunu. Man vajag tikt prom.

Sviedri plūda no Zila platā straumē. Es labi sapratu, par ko viņš domā. Viņš ir precējies, un, iespējams, ka viņam ir ari bērni. Ja viņš mani aizturēs, viņu noteikti paaugstinās par detektīvu. Viņam patīk staigāt civilapģērbā. Un droši vien viņš jau ir izdomājis, par ko iztērēs algas pielikumu. Taču, ja es aiziešu, ar viņu viss būs cauri. Un, spriežot pēc attāluma starp mums, es maz pavirzījos uz priekšu un tādējādi piespiedu viņu atkāptiēs līdz halles durvīm. Liela sviedru lāse noslīdēja no viņa pieres un uzpilēja uz deguna.

— Visi svēto vārdā.. — viņš lūdzoši nočukstēja.

Atkāpdamies vēl dažus soļus, viņš uzgrūdās krēslam un negaidot pakrita. Atskanēja nejaušs šāviens, un lode ietriecās griestos. Pirms vēl viņš paguva atjēgties, es uzmetos viņam virsū un iegāzu ar kreiso roku pa žokli. Ievaidējies viņš nogāzās zem krēsla. Mana kreisā roka pēc sitiena atkal sāka asiņot. Mēģināju apturēt asinis un atskatījos. Šausmās plati ieplestām acīm nakts dežurante bija iespiedusies sava aizgalda stūri un drudžaini zvanīja pa telefonu uz centrālo komisariātu.

— Policija! Palīgā! Hermanis Stēns ir hallē!

Paskatījos uz Zilu un iegrimu pārdomās. Tātad, es atkal biju nogrēkojies. Un kas vēl sekos? Ne jau viņu taču meklē sakarā ar apsūdzību slepkavībā... Zilam var pārmest tikai to, ka viņš neizmantoja labvēlīgu situācijā un neaizturēja mani. Man toties vajag domāt par Patu. Un par pilsētu, šiem dzelzs un betona džungļiem, kuros man tagad jāslēpjas, par šiem džungļiem, kuros noris cilvēka medības, manas medības...

Atvēru ieejas durvis un ātriem soļiem devos naktī iekšā.

14. nodaļa

Iestādījums, kuru vadīja Himijs, līdzinājās parastai turku pirtij ar visiem tās atribūtiem, ar tādien pašiem dzērājiem, kas nāca šurp, lai atgūlu skaidru galvu un dotos uz darbu vai mājās skandalēt ar sievām. Dažs labs te ienāca līgodamies, bet iznāca daudz maz stingri turēdamies uz kājām.

Aiz durvīm, kas bija apšūtas ar mīkstu materiālu, divos mazos ka-binetiņos, kurus šķīra tikai šaurs gaitenis, atradās atskurbtuve, un to apkalpoja divas simpātiskas sievietes. Viņas neko neatteica un vienmēr bija gatavas uz visu. Uz visu, kas varētu nest atvieglojumu viņu klientiem. Un tas viss puspiecos no rīta pēc garas darba nakts. Pasūtīju viņas pie visiem velniem.

Izstiepies tumsā, mēģināju nedaudz atgūt saprašanu un visu labi pārdomāt. Man ļoti gribējās zināt, ko tas viss nozīmē. So triecienu bija gatavojuši un izpildījuši lieli sava amata meistari. Nebija iespējams, ka kāds varēja ienīst mani tādā mērā.

Jā, to nevar izskaidrot ar naidu. Un nevienam nav nekāda pamata atriebties Patai. Sī sarežģītā kombinācija tās autoram izmaksās ļoti dārgi! Viņi bija to gatavojuši sešus mēnešus. Aiz tā visa slēpjas kaut kāda mahinācija, par to nu gan es biju drošs. Kerijs bija tikai upuris. Droši vien viņš bija cerējis ar to visu sasildīt rokas, taču noķēra lodi. Regs Hoplons un Mira vienkārši izmantoja viņu kā instrumentu.

Himijs bija jautras dabas, gara auguma ebrejs. Viņš noteikti bija garāks par sešām pēdām, un viņa svars acīmredzami pārsniedza divsimt mārciņu. Tik tikko sadzirdamiem soļiem viņš pienāca man klāt un pacēla aizkaru.

— Nu, kā sokas, Herman?

— Jūtos daudz labāk.

Un tas bija tiesa. Pusstunda pirts tvaikos, vēl pusstunda veltīta masāžai, ko veica Himija veiklās un prasmīgās rokas, atstāja savu iespaidu. Viņš ieslēdza galda lampu manā kabīnē, izklāja uz galda avīžu žūksni, piebīdīja to visu pie kušetes un pašā virsū uzlika lielu brūnu maisu.

— Vispirms paēd, palasīsi pēc tam. Kad vēderi jūtas labi, pasaule šķiet priecīgāka.

Himijs vienmēr ir lietas kursā par visiem notikumiem. Kādreiz es viņam izdarīju dažus pakalpojumus — vēl tajā laikā, kad biju vienkāršs policists. Es palīdzēju viņam atbrīvoties no bīstamas kompānijas un atrast darbu. Un, lūk, tagad viņš ir turku piršu saimnieks un dara Labus darbus. Apprecēja šī paša kvartāla meiteni. Būtībā viņš nekad nebija īsts noziedznieks. Viņš bija vienkāršs puisis, kas mira badā.

Ieinteresēts atplēsu maisu. Tajā atradās četras milzīgas sviestmaizes un pudele burbona. Biju priecīgs, ka tas nav rums. Līdz pat sava mūža pēdējai stundiņai nekad vairs nedzeršu to draņķi.

Ar lielu ēstgribu metos virsū sviestmaizēm. Pieveicis šķiņķi ar olām, jautāju Himijam:

— Tu zini, ka ļoti riskē, slēpdams mani šeit.

Himijs pārbaudīja kā darbojas ventilācija, pēc tam sakārtoja pūkaino dvieli, kurā es biju ietīts.

— Lai viņi visi nolādēti, tie kruķi! Es, protams, nerunāju par klātesošajiem. Jūs varat palikt pie manis kaut pavisam, ja vēlaties, Herman. Taču, ak, Dievs, kāds jampadracis! Avīzes, radio, policijas pārraides... Spriežot pēc tā, ko viņi apgalvo, jūs esat gandrīz vai fakirs un iluzionists!

— Bet ko tu pats par to visu domā? - es pasmaidīju.

— Jūs pats to labi zināt, - Himijs nopūtās un nedzirdamiem soļiem devās prom.

Atvēru pudeli un noriju krietnu malku, lai uzdzertu uz sviestmaizēm. Man sāpēja kakls, un es ar pūlēm dabūju lejā ugunīgo dziru. I'agad jutos daudz labāk, tagad es varēšu aizstāvēt gan sevi, gan Patu. Tas, ka es atļāvos tā izrīkoties ar Zilu, izrādījās pēdējais piliens, kas pārpildīja tasi.

Šobrīd visas avīzes droši vien gāna inspektoru Grēdiju. Viņam laikam uzkrauj visu atbildību par notikušo, tāpat ka Džimam.

Izklāju vienu avīzi. Uzreiz dūrās aeīs tas fakts, ka tagad pilnībā biju aizēnojis Patas lietu. Avīzē greznojās milzīgs portrets, lai visi varētu mani pazīt, ja satiktu. Dažas vietas rakstā bija uzrakstītas īpaši izteiksmīgi:

„... satriekts par savu drāmu, kuru viņš smagi pārdzīvoja, Lielais Hermanis, bet viņš patiešām bija īsts detektīvs, maniakālas idejas vadīts, gribēja izspiest viņam vajadzīgo atzīšanos no lūpām, kas tagad ir slēgtas uz mūžu. Zaudējis prātu no bēdām un gribēdams par katru cenu pierādīt savas neuzticīgās sievas nevainību, neraugoties uz to, ka viņas vaina bija acīmredzama..."

Visa sleja bija ieturēta tādā pašā garā. Nometu šo avīzi un paņēmu citu. Man bruka virsū visi. Visi, izņemot Abu Fitcelu. Pēc mūsu īsās sarunas viņš, acīmredzot, bija pārliecinājies par manu nevainību. Abo pievērsa uzmanību daudzām detaļām. Pēc manis neizskatījās, ka es varētu uzbrukt bezsamaņā esošam cilvēkam. Vēl nav saņemti analīžu rezultāti, taču nav nekādu šaubu, ka Simons bija bez samaņas, līdz nāvei piedzēries vai apdullināts ar narkotikām, citādi kaimiņi būtu dzirdējuši kliedzienus. Pēc tam Abo pārgāja pie Paļas lietas. Viņš ziņoja, ka labi pazīst Stēna kundzi, ka bieži ir bijis pie mums ciemos kopā ar savu sievu un ka, jo vairāk viņš par to domā, jo mazāk tic viņas vainai, īpaši tam, ka viņa būtu krāpusi savu vīru.

Ja Abo atrastos šeit, es mestos viņam ap kaklu.

Vēlreiz pārlasīju viņa rakstu. Tas bija diezgan īss. Tajā nebija iespējams ne pie kā piesieties. Tie visi bija tikai pieņēmumi un minējumi, tomēr, jebkurā gadījumā, viņš bija nostājies manā pusē. Es viņam biju pateicis par Rēgu Hoplonu, un, labi pazīdams Abo, sapratu, ka viņš pats gribēs to noskaidrot. Pilnīgi iespējams, ka tieši šobrīd viņš pēta šo jautājumu. Un šim puisim pazīšanos un kontaktu ir vairāk, nekā piecdesmit kruķiem kopā ņemtiem.

Tomēr, diemžēl, Abo bija vienīgais cilvēks visā Menhetenā, kas uzstājās manai aizstāvībai. Tieši zem viņa raksta kaut kāds draņķa repor-tieritis bija aprakstījis savu interviju ar Grēthcni, kuru es biju ieslēdzis vannas istabā. Nebija nekāds brīnums, ka viņa bija samelsusi par deviņiem mēmiem. Profesionāla mele! Viņa gaidījusi savu viru, kad es esot ielauzies istabā. Pārējais tika atstāstīts viņas vārdiem:

„Sis cilvēks ienāca manā istabā, kad es gulēju. Vispirms es nodomāju, ka tas ir Hanss. Tad es pamanīju, ka tas nav viņš, un man palika bail, jo es izdzirdēju troksni lejā. Es dzirdēju, kā kāds saka, ka tur guļ līķis. Paskatījos uz vīrieti, kas stāvēja pie manām durvīm, un, norādot uz viņu ar pirkstu teicu: “Tur lejā ir policija. Jūs esat slepkava."

Tad viņš pavērsa pret mani revolveri un atbildēja:

„Pilnīgi pareizi, tā tas ir.

... Pēc tam, acīmredzot vēlēdamās pareklamēties, viņa stāstīja, kā es gribēju viņu apdullināt, bet kā viņa, pateicoties savam fiziskajam spēkam un veiklībai, esot mani pieveikusi, un tas esot mani piespiedis glābties caur logu. Reportieris pat nebija papūlējies precizēt, kā tad tas gadījies, ka policija viņu atradusi sasietu un ieslēgtu. Toties bija publicēta viņas peņuāra fotogrāfija, gan bez satura.

Cerēju, ka Pata nekad neredzēs šo avīzi.

Pēkšņi es atcerējos Miru, un man gandrīz palika nelabi no sviestmaizēm. Mani attaisnoja tikai viens apstāklis: es nebiju tas, kas viņu iekāroja. Tā bija viņa, kas mani izvaroja. Un viņa to paveica lieliski — bija apguvusi profesionālas prostitūtas tehniku. Ieķēru vēl vienu burbona porciju, pats sev jautādams, ar ko gan viņa nodarbojas no darba brīvajā laikā.

Ja neskaita Abo labvēlīgo piezīmi, vienīgais, kas avīzēs piesaistīja manu interesi, bija sarunas apraksts ar īrniekiem, kuru dzīvoklis atradās stāvu zemāk par Kcrija dzīvokli. Es šo piezīmi pārlasīju trīs reizes pēc kārtas. Ļoti, ļoti interesanti!

„Čārlzs Svcnsons, pensionēts apdrošināšanas aģents, un Svensona kundze, kuri dzīvo zem upura dzīvokļa, vēlreiz apstiprināja savu agrāko liecību par to, ka Stēna kundze bija tieši tā jaunā sieviete ar rudajiem matiem, kuru viņi ne reizi vien redzējuši kāpjam uz upura dzīvokli. Turpinot stingri pastāvēt uz savu, Svensona kundze paziņoja: “Sākumā mēs ar vīru do- mājām, ka varbūt рсчт redzējuši kādu cilu sievieti, kas tikai līdzinās Stepa kuņ<ļžfci, ar tādiem pašiem matiem un gaitu...""

Jau pilnīgi noformējusies doma vienā rāvienā ieurbās manā galvā. Tas bija pārāk labi, lai būtu patiesība... Viss lieliski sakrīt ar Svensona uzvedību komisariātā. Un pirms tam vecais izvirtulis bija uzķēries uz iespēju paskatīties uz kailu sievieti. Viņa sieva ari nav labāka par viņu.

„Esmu tik sarūgtināta, bet tā tiešām ir tā pati jaunā sieviete/1 -viņa toreiz teiea bez jebkādas svārstišanas. — „Es labi iegaumēju šo d/i-mumzimīti.“

Un šis triks ar kafijas tasi un pīrādziņiem, ko piedāvāt kruķim, kas dežurēja pie Kerija istabas... Šie Svcnsoni patiešām visiem spēkiem centās būt lietas kursā. Bet kāpēc?

Mana jaunā ideja pamazām apauga ar miesu un asinīm. Kad es jautāju Palai, ko viņa izdarījusi ar savu zaļo kleitu, viņa atbildēja: „Es to atdevu. Jā, tagad es atcerējos. Kāds piezvanīja pie durvīm un teica, ka viņi vāc mantas priekš Pestīšanas Armijas. Un es atdevu to kleitu un vēl dažas lietas, ko gandrīz nemaz nevalkāju.“

Es toreiz jautāju, vai tā nebija Bellas jaunkundze?

,,Nē,“ — Pata atbildēja. — „Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tā bija cita sieviete — ļoti patīkama veca dāma ar sirmiem matiem."

Telefona kabīne atradās tumšā gaiteni. Atradu monētu, apjozu ap gurniem dvieli un basām kājām devos uz turieni. Uzgriezu Filccla telefona numuru.

Cirlija gandri/ tūlīt pacēla klausuli.

— Filccla kundze klausās.

— Cirlij, te Hermanis.

— Cik labi, ka jūs piezvanījāt! — viņa iesaucās. — Es priecājos, ka jūs tā aizstāvat Patu, Herman. Tas riebīgais tips arī neko citu nebija pelnījis. Viņš, bez šaubām, piedzirdīja viņu ar narkotikām. Absolūti neiespējami, ka Pata varētu izdarīt kaut ko tamlīdzīgu.

— Kāpēc jūs tā domājat, Čirlij?

— Jūs taču viņai esat pats Dievs Kungs, Herman. Viņa bija tik laimīga ar jums! Ticiet man, es taču esmu viņas draudzene. Sievietes vienmēr ļoti daudz ko uztic savām draudzenēm, ja šī draudzība ir tik cieša, kā mums ar Patu. Un viņai nekad dzīvē nav bijis neviens cits vīrietis, kā tikai jūs.

Man tik stipri aizžņaudzās k;k!r, vā ?s ar grūtībām varēju paelpot.

— Es jūs dievinu, Cirlij. Un, ja man izdosies iZfšp'ies '.C šis bedres, gaidiet no manis veselu grozu ar puķēm. Starp citu, vai vīrs m^V!*

— Viņa nav. Šķiet, ka viņš nodarbojas ar to lietu, ko jūs viņam uzdevāt. Tas attiecas uz Rēgu Hoplonu.

Pirmo reizi daudzu stundu laikā es jutos gandrīz vesels.

— Lieliski! Ja Abo jums piezvanīs, Cirlij...

— Ko?

— Sakiet viņam, lai vir.s labi izpēta visu, kas attiecas uz Svensoniem, Kerija kaimiņiem. Man radās ļoti dīvaina doma. Palūdziet Abo noskaidrot tikumības policijā, vai par viņiem nav kāda negatīva informācija.

— Es viņam visu pateikšu, tiklīdz viņš piezvanīs.

Atgriezos savā kabīnē un centos atcerēties visu, kas man bija zināms par Patas pagātni. Tas bija ļoti maz. Viņas vectēvs, Daniēls Egans, apmetās Bruklinā uzreiz pēc pilsoņu kara.*

Toreiz viņam piederēja lieli zemes īpašumi, viņš Ņujorkā bija ievērojama perona, taču vēlāk sāka dzert un gandrīz visu izputināja. Pata man bieži atkārtoja: „Ja vectēvs būtu nodarbojies ar kaut ko prātīgu, nevis skraidījis pakaļ brunčiem, Eganiem arī tagad būtu nauda." Taču viss pagriezās citādi. Un Patas tēvam gandrīz nekas nepalika pāri.

Viņas māte pabeidza koledžu Denverā, pārcēlās uz Ņujorku un apmetās Bruklinā. No mātes puses Patas vienīgā radiniece bija viņas māsīca, viņas mātesmāsas meita. Pata viņu nekad nebija redzējusi, tomēr uz Ziemassvētkiem viņas apmainījās ar vēstulēm un apsveikumiem. Māsīcu sauca par īrisu, viņa bija gandrīz tajā pašā vecumā kā Pata.

Atklāju, ka atkal esmu nosvīdis, un noslaucīju seju ar veļu. Izrādījās, ka par Patas pagātni es zināju diezgan daudz. Viņa man bija teikusi, ka esot ļoti līdzīga savai mātei, izņemot matu krāsu — to viņa mantojusi no tēva puses. Viņas māte bijusi gaišmate.

Noriju vēl vienu viskija malku.

Patas tēvs izputēja 2. gada lielās krīzes laikā, kad viņai bijuši četri gadi. Divus gadus vēlāk viņas tēvs un māte gājuši bojā aviācijas katastrofā. Ģimenes draugi ievietojuši viņu internātā, kur viņa tikusi audzināta uz valsts rēķina. Lai gan pilnībā tā vis nebija. Internāta direktors, vecs buks, ko viņa sauca par šķībo Parku, licis viņai strādāt. Un sešpadsmit gadu vecumā viņa aizbēgusi. Kāda meitene, ar kuru viņa bija

Domāts karš, kurā Ziemeļamerikas štati cīnījās ar dienvidu štatiem par nēģeru atbrīvošanu no verdzības (1861-1863) (Red.).

iepazinusies internātā, palīdzēja atrast darbu. Tad uz skatuves parādījos es.

Apģērbos, jo negatavojos pavadīt šeit savas dzīves atlikumu. Mani meklēja visur. Drīz vien viņiem vajadzēja parādīties arī pie Himija — tas bija tikai laika jautājums.

Uzvilcis kreklu un žaketi, aizsēju arī kaklasaiti. Kamēr mani biedri vēl nebija mani nogrābuši, man vajadzēja sastapt veco šķībo Parku un pārlūkot visus dokumentus, kas viņam bija saglabājušies par Patu un viņas radiniekiem.

Iebāzis revolveri makstī, atbīdīju aizkaru tieši tajā bridi, kad pēkšņi atskrēja Himijs. Paskaidrojumi nebija vajadzīgi — tāpat viss bija skaidrs, (irēdijs bija attīstījis vētrainu darbību. Policija vēlējās redzēt Himiju.

— Bēdziet pa rezerves izeju, Herman, — viņš nočukstēja caur zobiem. — Ātrāk. Divi tipi jau bija ienākuši mājā. Un man nezin kāpēc likās, ka viņi nav atnākuši šurp, lai mazgātos.

15. nodaļa

Bāreņu internāts — liela sarkanu ķieģeļu māja ar fasādi ielas pusē. Pata man to bija daudzas reizes rādījusi, kad mēs braucām garām ar mašīnu.

„Kā tikai paskatos uz šo ēku, man sirds sāk drebēt." — viņa man vienreiz teica. — „Bet kas attiecas uz veco šķībaci... labāk par viņu nemaz nerunāt. Man vienkārši palaimējās, ka es laikus un tik veiksmīgi izglābos no viņa aizbildniecības."

Rītausmas sārtajā gaismā nams izskatījās gluži pieklājīgi. Parasts nams, kādu ir tūkstošiem. Kamēr skatījos uz to, atskanēja zvans un pirmā slāva logā iedegās gaisma.

Pametu koku, aiz kura stumbra biju slēpies, šķērsoju pļaviņu un apgāju mājai apkārt.

Durvis uz kurtuvi bija aizslēgtas, taču līdzās atradās puspavērts logs. Izlīdu tam cauri un attapos uz betona grīdas. Šeit viss oda pēc bāreņu patversmes: netīri galdi un ēdiena paliekas. Vairākumam ļaužu tas ir vienalga, taču šeit runa bija par bāreņiem! Viņiem dod to, kas ir lētāks.

Un nekad neaizmirsi atgādināt, ka gadījumā, ja kāds sūdzēsies ierēdnim no inspekcijas, tas tiks sodīts.

Pata man bija stāstījusi arī par to. Un par apmierinājumu, kādu guva vecais šķībacis, kad lūkojās uz vecākajām meitenēm, kad tās mazgājās pirtī.

Atradu kāpnes un kāpu pa tām augšā. Garais gaitenis līdzinājās slimnīcas gaitenim: tas bija slikti apgaismots un izskatījās skumju pilns. Kad es aizvēru kāpņu telpas durvis, pamanīju kādu piecpadsmit gadus vecu meiteni, kas kāpa leja no otrā stāva, pa ceļam pīdama bizi.

Pajautāju viņai, kur es varu atrast Parka kungu. Viņa paskatījās uz vestibila pusi, šķērsoja halli un nozuda aiz vienas no durvīm. Skatījos viņai nopakaļ. Šajā brīdī atkal atskanēja zvans, un neskaidrā murmināšana pirmajā stāvā apklusa.

Tagad es sapratu, ko man bija teikusi Pata. Būt par šīs iestādes audzēkni — tas bija tāpat, kā atrasties cietumā. Viņi ceļas augšā pēc zvana, apklust pēc nākamā zvana, skaita lūgšanas pēc trešā zvana... Un tā katru dienu, vienveidīgi un pelēcīgi...

Es arī šķērsoju halli un aizgāju līdz durvīm, pie kurām bija pienaglota plāksnīte ar uzrakstu:

„Ivērs Parka kungs Direktors"

Atvēru durvis un iegāju iekšā. Aiz durvīm atradās sekretārs, pārklāts ar zaļu vadmalu, un apmēram ducis Vīnes krēslu. Šeit neviena nebija, taču, spriežot pēc tā, ko Pata man bija stāstījusi, Parka istaba atradās blakus kabinetam.

Katrā sienā bija pa durvīm. Atvēru vienas no tām un atklāju kaut ko līdzīgu sēžu zālei ar garu galdu telpas vidū. Aizvēris durvis, sāku apskatīt metāla plauktus ar atvilktnēm — tic stiepās gar visu sienu. Atvilktnes bija izkārtotas pēc alfabēta.

Ja dokumenti par Patrīciju Eganu ir saglabājušies, tiem jāatrodas atvilktnē ar burtu ,,E“. Atradu attiecīgo atvilktni un mēģināju to atvērt, taču tā bija aizslēgta.

Izgājis cauri istabai, ieklausījos pie pretējām durvīm. No turienes skanēja bārdas naža raksturīgā švīkstoņa, tam slīdot gar zodu. Atvēru šīs durvis un iegāju istabā: tā bija guļamtelpa. Otrā galā, vannas istabā, kāds Šķībs vīrelis, kura vecums varēja tuvoties sešdesmit gadiem, skuva bārdu.

Parku es redzēju pirmo reizi, bet jau no pirmā acu uzmetiena viņš man nepatika. Izrādījās, ka šāds iespaids ir abpusējs. Viņš satrūkās un iegrieza sev zodā. Tad Parks strauji nolaida bārdas nazi un sašutis ie-vaukšķējās:

— Es nezinu, kas jūs tāds esat, taču lūdzu jūs nekavējoties atstāt šo telpu!

Mierīgi aizvēru durvis sev aiz muguras.

— Vai jūs esat Parka kungs?

Tai brīdī viņš lika mutautiņu klāt pie sagrieztās vietas.

— Jā, bet kas esat jūs?

— Hermanis Stēns. Patrīcijas Eganas vīrs.

Šķita, ka mans vārds nekādu īpašu iespaidu uz viņu neatstāj.

— Kas tā tāda?

— Palrīcija Egana.

Parks atkal ķērās pie sava zoda.

— Ak, jā, Patrīcija Egana! — Uz viņa sejas bija tik skraja audze, ka es ar pūlēm atturējos, lai neizrautu bārdas nazi viņam no rokām un tādā veidā nedarītu galu viņa skūšanās procesam. — Tā bija tā meiča, kura neprata novērtēt to, ko viņas labā darīja. Tā meiča, kura aizlaidās no mums pirms desmit gadiem. Tā bija tā, par kuru tagad raksta visās avīzēs, ka viņa nobeigusi savu mīļāko.

Viņš uzmeta man strauju skatienu pāri naža malai un jautāja:

— Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

— Stēns, Hermanis Stēns.

Parks pēkšņi palika nemierīgs. Viņš zibenīgi salika bārdas nazi un iebāza kabatā.

— Ak, Dievs! Iznāk, ka jūs esat tas bijušais detektīvs, kurš vakar nosita cilvēku? Vai ne? Jūs patiesi esat piemērots pāris Patai!

Viņš izskaloja dvieli, ar kuru tīrīja savu rētu, un noslaucīja ar to ziepes no sejas.

— Un ko jums no manis vajag, Stēn?

Zem uzblīdušā galvaskausa rēgojās sārti vaigi un padumja seja. Lai saruna ritētu raitāk, man nācās izvilkt no maksts savu revolveri.

— Man vajadzīgas dažas ziņas.

— Par ko?

— Vispirms par Rogu Hoplonu. Manuprāt, tieši viņš organizēja šo triecienu un finansēja to. Visticamāk, viņš nāca pie jums, lai saņemtu informāciju par Patu. Un tā kā jūs esat netīrs un riebīgs nelietis, turklāt alkatīgs līdz bezjēdzībai, tad droši vien izplēsāt arī sev krietnu pīrāga gabalu.

— Jūs esat jucis!

Tuvojos viņam un iecirtu kārtīgu pļauku, izjuzdams tai brīdī īstu baudu.

— Nē, es neesmu jucis. Tu man tūlīt runāsi, kuces bērns! Ko tieši Hoplons gribēja uzzināt par Patu? Runā, kamēr tev vēl ir ar ko runāt, citādi es tev izraušu mēli un piespiedīšu to norit!

Parka seja kļuva vēl sārtāka, un viņš arvien vairāk līdzinājās sivēnam ar diviem maziem caurumiņiem acu vietā. Tomēr viņš vēl izmisīgi spītējās pretī!

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat!

Pārliku revolveri no labās rokas kreisajā un sažņaudzu dūri.

— Nāksies atsvaidzināt tavu atmiņu...

Viņš sarāvās pavisam mazs un piespiedās pie sienas. Es jau atvēzējos, lai no sirds iegāztu viņam, taču pēkšņi viņš strauji saslējās uz papēžiem: istabas durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās Mira, ļoti saulaina un skaista, kopā ar Rēgu Hoplonu.

— Beidzot, — viņa teica, — beidzot jūs tomēr esat šeit. Mēs jūs gaidījām jau no vakardienas vakara, Stēna kungs, kopš tā bēdīgā brīža, kad jūs mani pametāt. Es jums varu pateikt kaut ko interesantu.

— Ko tieši?

— Kā cilvēks ar ļoti aktīva detektīva reputāciju jūs tiešām esat ļoti aktīvs.

Paskatījos uz viņu un pašūpoju galvu.

— Neesmu nemaz tik aktīvs, cālīti manu, un nekad neesmu pretendējis uz to. Man nākas kārtot savas lietas ne tā, kā gribētos.

— Ko jūs gribat ar to teikt? — Mira nesaprata.

— Viņš ar to grib teikt, ka viņam nav iespēju atmaksāt mums ar uzviju, tas ir, lietot spēku, Hoplons piezīmēja.

Mira izlikās, ka viņai tas viss liekas ļoti interesanti.

— Man nācās daudz ko izturēt, taču, ja ņem vērā to, ko tas viss mums dos, var izciest ari vairāk.

Viņa apsēdās uz gultas malas, pārmeta vienu kāju pār otru, nemaz neraizēdamās par to, ko viņa līdz ar to atklāj.

— Nu gan jūs esat īsti savā ampluā. Vēl tikai šorīt no rīta es mēģināju izprast, kāda ir jūsu īstā profesija. Jums, mana zostiņa, itin nekā netrūkst, kad jāķeras pie izģērbšanās vai jāspēlējas ar rāvējslēdzēju.

Mira aizsmēķēja cigareti.

— Man likās, ka jūs bijāt gluži apmierināts ar manu tehniku, un arī pats krietni pasvīdāt. To visu ir reģistrējis kaptenis Purviss, un liegties nav nekādas jēgas.

— Iespējams, ka vienu vai divas reizes jums nācās darboties samērā neveiksmīgi, — es paziņoju.

— Ko nu par to, — iejaucās Regs Hoplons, — tas nolika tāpēc, ka jūs piespiedāt mūs rīkoties neapdomīgi. Jūs esat vienkārši ēzelis, Herman! Sievietes tirgus dienā var dabūt veselu duci par vienu grasi. Jums vajadzēja atstāt Patu viņas liktenim un glābt pašam sevi. Tad jūs nebūtu nokļuvis tādā stāvoklī, kādā šobrīd esat.

Rēga labā roka atradās žaketes kabatā. Revolvera stobrs rēgojās ārā pa apaļu caurumiņu. Kas gan būs tālāk? Turēju savu revolveri šaušanas gatavībā.

— Kas par lietu, Reg?

— Būtība ir naudā.

Mira ar baudu izpūta dūmu mākoni.

— Tagad viņš ir mūsu rokās, — viņa nomurmināja. — Ko mēs ar viņu darīsim?

Hoplons atbildēja tā, it kā runa būtu par galīgi izlemtu jautājumu:

— Man liekas, mēs viņu nosūtīsim uz. elli. — Viņš pagriezās pret Parku. — Vai jums te ir kāda maza, mierīga un klusa istabele?

Parks apmierinātā balsī nopīkstēja man aiz. muguras:

— Tādu man ir vairākas. Taču kāpēc mēs nevaram viņu atstāt tepat? Vismaz šeit neviens viņu neatradis.

— Lieliska ideja! - Mira viņu uzslavēja.

Hoplons turpināja tā, it kā manis te nemaz, nebūtu:

— Pat viņa darbabiedri ir pārliecināti, ka viņš ir piebeidzis Simonu. Viņa sievu apsūdz slepkavībā. Šobrīd viņš ir kļuvis par tādu medību objektu, kādas Ņujorka nav pieredzējusi jau divdesmit gadus. Ko gan viņš var iesākt, šis mīkstpēdiņš? Ko jūs darītu viņa vietā?

— Noslīcinātos atejas podā, - Mira pasmaidīja par savu joku.

Hoplons bija diezgan apmierināts un turpināja attīstīt savas knašās

idejas.

— Šodien vakarā vai rīt agri no ritam, kad gaiss paliks mazliet tīrāks, es atgriezīšos ar Benu vai ar kādu citu puisi. Un kā nopriecāsies inspektors Grēdijs, kad kāds no kruķiem, ielūkojies nepareizā vietā stāvošā automašīnā, atradīs Lielo Hermani ar lodi pierē un labajā rokā iežmiegtu revolveri, no kura viņš nošāvies, mocīdamies sirdsapziņas pārmetumos.

— Nav slikti izdomāts, — plēsonīgi pasmīnēja Mira.

Man šī saruna apnika.

— Visā šajā stāstā ir viena neliela neprecizitāte, Reg, — es piezīmēju.

— Kāda?

— Varu uz to norādīt, — un es pavērsu revolvera stobru pret viņa žaketes kreiso pogu. - Pirms gatavot cepeti, vispirms vajag apmānīt un noķert zaķi.

Klusums, kas iestājās pēc maniem vārdiem, man šķita slikta pazīme. Atkal iesāpējās mugura. Es neredzēju Parku, taču Hoplons un Mira it nemaz neizskatījās nobijušies. Viņi uzjautrinājās no visas sirds.

Es viņiem netraucēju tik ilgi, kamēr man pietrūka pacietības.

— Nu, un ko jūs šeit redzat tik smieklīgu?

— Vai šis ir tas pats revolveris, kurš bija pie jums, kad jūs nogalinājāt Simonu? — painteresējās Hoplons.

Papurināju galvu.

— Slepkava nebiju es.

— Pareizi, — viņš atzinās. — Es viņu nogalināju. Nabaga Simons! Viņš, bez šaubām, būtu jums atzinies it visā, ja jūs būtu viņu atradis pirmais. Viņam palika tik slikti, kad novāca Niķu Kazarasu, nelaimīgais! Tātad tas ir tas revolveris, kurš atradās jūsu makstī?

Man uzreiz kakls palika sauss. Biju pārāk nomocījies pēdējā laikā, lai pamanītu to, ko atklāju tikai tagad, proti, ka revolveris manā rokā ir vieglāks, nekā tam vajadzēja būt. Pēc tam, kad es tiku apdullināts, pēc Simona noslepkavošanas, Hoplons bija izlādējis manu revolveri. Tas, ko es turēju rokā, bija tikai metāla gabals un nekas vairāk.

Mēģināju samelot:

— Nē, tas ir pielādēts.

Mira uzmanīgi paskatījās uz mani:

— Viņš melo. Viņam nebija laika to pielādēt vai sadabūt citu. — Viņa maigi noglāstīja savas krūtis. — Tātad, vai tagad jūs nenožēlojat, ka atteicāties pavadīt ar mani jautru nakti, Herman? — viņa sāka skaļi smieties. — Tā vietā, lai skrietu man pakaļ pa gaiteni... Ja tu būtu mani redzējis, Rcg! Kaila līdz neiespējamībai, drāžos aulēkšiem uz dāmu istabu, lai paglābtos no šitā neizturamā tēviņa. Kā es toreiz priecājos, ka paspēju aizcirst tualetes durvis viņa deguna priekšā.

Pūlējos iegūt laiku.

— Ko jūs teicāt kruķiem, ka viņi jūs atrada pilnīgi kailu dāmu tualetē?

— Es viņiem pateicu, ka jūs man atzināties .Simona slepkavībā, kuru nogalinājāt tāpēc, ka viņš atteicās atzīties, ka iemidzinājis Patu. Es viņiem pateicu, ka jūs gribējāt pie manis noslēpties un ka es to negribēju, bet tad jūs sākāt mani sist. — Viņa atkal sāka smieties kā vājprātīga. — Bet gadījumam, ja jūs viņiem izstāstītu šo notikumu ar matu krāsu un sāktu apgalvot, ka es esmu uzdevusies par Patu, es to visu runāju Ievas kostīmā. Tas tāpēc, lai kapteinis Purviss un visi pārējie nešaubītos, ka esmu dabiska gaišmate. Ja tik tu būtu redzējis, kā es no uztraukuma nekādi nevarēju aizpogāt savu halātu!

Hoplons arī iesmējās. Parks nebija dzirdams.

— Labi, darīsim šai lietai galu. — Parks ieturēja pauzi, acīmredzot paskatījās pulkstenī. — Man jau ir laiks atrasties baznīcā un lasīt lūgšanas.

Hoplons izvilka no kabatas revolveri un paņēma to aiz stobra, lai izmantotu kā sitamo, tad spēra soli uz manu pusi.

Es nospiedu gaili. Atskanēja kluss metālisks klikšķis. Gaišmatei izrādījās taisnība. Jā, tas nebija īpaši gudri no manas puses. Un man vēl ļoti paveicās: es neļāvu Žilam sevi aizturēt ar ncpiclādēta revolvera palīdzību.

Hoplons izbaudīja uzvaras garšu.

— Tagad tu esi pagalam, Stēn...

Spēru soli atpakaļ. Sajutis, ka kāds rosās man aiz muguras, pagriezos pret Parku. Viņa apaļā, šausmās pārvērstā seja, viņa pretīgā šķielēšana izsauca manī riebumu pret šo nelieti. Viņš jau stāvēja ar paceltu krēslu, gatavs gāzt ar to man pa galvu.

Paspēju izvairīties no šī sitiena, taču Hoplons izmantoja izdevību un iebelza man pa galvu ar revolveri. Nokritu uz ceļiem. Nākošais sitiens trāpīja pa pieri. Asinis pārpludināja manu seju.

Aizmetis prom tagad jau vairs nevajadzīgo ieroci, centos piecelties kājās, taču negaidīts kājas spēriens un briesmīgas sāpes vēderā lika man nogāzties uz. grīdas pavisam.

— Nedīdies, mēsls! - Mira nopīkstēja. — Tevis vairs nemaz nav, tu, nožēlojamais kuņasbērns. Tu esi miris!

Un viņa vēlreiz, iespēra man ar kāju.

16. nodaļa

Es vārtījos uz. vēdera ar vaļēju muti, kas bija piespiesta pie netīrā paklāja, rīdams putekļus, un plūstošās asinis jau bija satecējušas mazā peļķītē. Vēl nekad nebiju tā cietis. Nekad vēl nebiju juties tik bezpalīdzīgs. Bija taču tik viegli atteikties no visas šīs lietas. Bet, no otras puses, neko nevarēja mainīt, es taču biju solījis Patai:

„Pagaidām tev nāksies to visu paciest. Bet es no savas puses darīšu visu iespējamo, lai tu varētu atgriezties mājās. Tāpēc tev vajag saņemties, norunāts?"

— „Es saprotu," — nopūtās Pata. — „Un tagad es būšu pavisam mierīga."

Visneiedomājamākās domas izšāvās caur manu galvu. Skatījos uz paklāju, kas bija notriepts ar manām asinīm, taču vienīgais, ko es acu priekšā redzēju, bija Patas acis bālajā sejā — mirdzošas kā zvaigznes un zilas kā jūra. Es esmu viņas vīrs. Viņa paļaujās uz mani. Es biju solījis viņai palīdzēt.

Sakopojis visus spēkus, uzslējos četrrāpus.

— Skatiet, — Mira iebļāvās, — tas draņķis grib piecelties!

Hoplons atkal izmantoja revolveri kā rungu.

— Varbūt labāk viņam pavisam sašķaidīt smadzenes?

— Nē, nē, tikai ne šeit! — Parks iebilda.

Noslaucīju asinis, kas tecēja acīs, un paraudzījos uz Hoplonu. Lai no kā viņam arī vajadzētu izvairīties par katru cenu, tad tas bija lieks troksnis.

Viņš atkal tuvojās man un pacēla revolveri. Lai izvairītos no sitiena, piespiedos pie grīdas un belzu viņam uz labu laimi no apakšas uz augšu. Man par laimi, biju trāpījis kājstarpē. Viņš iebrēcās un atrāvās atpakaļ.

— Tu vēl rādīsi nagus! — viņš ierēcās.

Ar milzīgām pūlēm, plati ieplētis kājas, es piecēlos un salīgojos. Netaisījos tēlot varoni, visi varoņi jau sen ir beigti. Gribēju tikai nedaudz palutināt savu atriebības kāri.

— Jā, mani nagi pagaidām vēl nav notrulināti, un tu, balodīt, pat iedomāties nevari, cik tie ir asi! Jā, es uzķēros uz lava āķa, taču tikai tāpēc, ka mani vajā kruķi!

Hoplona iekšas neko daudz neturēja. Iesist un apdullināt guļošo, vai arī tikt galā ar policistu, kas nemaz netaisās padoties, — tās ir divas dažādas lietas. Tādu darbu viņš nespēja pavilki.

Mira laikam saprata, ko es domāju.

— Tev vajag viņu piebeigt, Reg!

Hoplons atkal ķērās pie revolvera.

— Nē, nē, tikai ne šeit, — lūdzās Parks. — Jūs man apsolījāt, ka nenogalināsiet viņu un ka vispār nevienu nenogalināsiet. Un, lūk, jau trīs nāves gadījumi.

Man briesmīgi gribējās, lai asinis pārstātu tecēt man acīs, jo man nepārtraukti nācās tās noslaucīt ar piedurkni. Izslaucīju acis vēlreiz un paskatījos uz Hoplonu: viņš bija kaut ko sadomājis.

Pievērsis skatienu Parkam, pamanīju, ka patversmes direktors nebija īsti apmierināts ar notiekošo. Pārāk daudz līķu. Viņš taču bija vienkārši riebīgs, neķītrs vecis, taču ne slepkava. Pagaidām viņš īsti neiederējās šajā notikumā. Visa viņa interese un vēlmes nesniedzās tālāk par lūrēšanu uz kailām meitenēm un uzmākšanos tām ar neķītriem piedāvājumiem.

Es piespiedos pie sienas.

— Ja jūs nezināt likumus, tad es atgādināšu jums vienu pantu. Tajā rakstīts, ka Ņujorkas štatā līdzdalība un nozieguma atbalstīšana tiek sodīta tāpat, kā tieša iesaistīšanās noziegumā.

Parks elsa kā nodzīts alnis.

— Vediet viņu prom no šejienes. Jūs apsolījāt izkārtot tā, it kā viņš būtu izdarījis pašnāvību. Jūs teicāt, ka atstāsiet viņu kādā automašīnā uz ielas.

Es atkārtoju savu aforismu:

— Vispirms zaķi vajag noķert, un tikai pēc tam gatavot no viņa cepeti.

Hoplina skatiens apstājās pie telefona aparāta, kas atradās gultas galvgalī.

— Nu ko, puis, — es pasmīnēju, — piezvani nu savam šefam. Varbūt viņš tev dos derīgu padomu. Pasaki viņam, ka tu turi vērsi aiz astes, bet viņš tevi nelaiž vaļā. Vērsi, kas jau reiz bija pieradināts, — kādu Hermani Stēnu.

Pēc visas mūsu stīvēšanās mans revolveris atradās istabas vidū uz grīdas. Hoplons to pacēla un uzsvieda uz gultas. Turpat viņš nometa arī patronas.

— Vai tu māki pielādēt? — viņš jautāja Mirai.

— Jā.

— Tad dari to.

Viņa paņēma no gultas revolveri, patronas un pielādēja to.

— Ko tagad?

Hoplons nervozi aplaizīja lūpas.

— Jūs pats uz to uzprasījāties, Stēn. Un jums bija taisnība. Kā es jums jau teicu, jūs personiski mūs neinteresējat. Mums bija vajadzīga jūsu sieva, un mēs viņu dabūjām. Un vajadzēja ar jums bāzt savu degunu mūsu lietā! Jūs uzskatījāt, ka jūsu svēts pienākums ir pierādīt viņas nevainību.

Viņš pacēla roku. Es atgrūdos no sienas un lidoju viņam virsū. Briesmīgas sāpes caururba manu ķermeni, tomēr man izdevās uzkrist viņam virsū, un es no visa spēka sāku sist viņu pa seju un pa galvu. Viņa deguns pārlūza vienā rāvienā.

— Ak, Dievs! — viņš iesaucās, aizmezdams savu revolveri. — Ņem un šauj! Šauj viņu nosl, ātrāk!

Mira jauni nolamājās.

— Ļoti labprāt to izdarīšu.

Izmantoju Hoplonu kā vairogu. Mira visu laiku turēja pirkstu uz gaiļa.

Parks acīmredzot bija nolēmis neiejaukties. Viņš devās uz durvju pusi, droši vien, lai aizlūgtu par manu dvēseli.

Uz brīdi pārtraucu sist Hoplonu un izstiepu kājas, lai nejautu viņam iziet. Tieši tajā brīdī Mira izšāva, un turpināja šaut tik ilgi, kamēr visa aptvere bija tukša.

Man uzbira virsū tikai apmetums. Parks ar pirkstu pieskārās pie krūtīm: uz viņa krekla parādījās mazs sarkans plankumiņš, kas strauji auga augumā. Vecā izvirtuļa ceļi saliecās, un viņš apsēdās uz grīdas.

Es turpināju nodarboties ar joti patīkamu darbu — situ Hoplonu. Viņš sāka bļaut un saukt palīgā. Pie durvīm pieklauvēja. Hallē atskanēja bērnu kliedzieni. Kāda bērna balss jautāja:

— Parka kungs, vai jūs esat dzīvs?

Uzmetu strauju skatienu Parkam. Viņš sēdēja atspiedies pret sienu. Asiņainais plankums jau bija izpleties pa visām krūtīm. Mira bruka man virsū un sāka skrāpēt manu seju ar nagiem, pūlēdamās atbrīvot Hoplonu. Atgrūdu viņu malā ar nevērīgu rokas mājienu.

— Stājies vien rindā, mazulīt. Un šoreiz tu pateiksi visu, ko tev prasīs.

Troksnis hallē arvien pieauga. Tagad jau sāka klaudzināt pa guļamistabas durvīm. Ar spēcīgu sitienu aizsviedu Hoplonu pie durvīm, viņš vēl lidojumā tās atvēra un panikā metās bēgt. Nesāku viņam traucēt: es sapratu, ka tādā stāvoklī viņš tālu neaizbēgs. Viņam nāksies steidzīgi griezties pie ārsta — biju kārtīgi viņu apstrādājis.

Meitenīte, kuru es biju saticis hallē, skatījās man virsū ar apaļām acīm.

— Vai drīkst, es izsaukšu policiju? — viņa jautāja.

— Izsauc, mana dārgā.

Meitene ātri aizskrēja. Es aizvēru durvis un aizslēdzu tās. Mira mēģināja aizbēgt, bet veltīgi — lomas bija mainījušās.

— Nu ko tad tu, skaistulīt zeltmatīt, — es iesmējos un iegāzu viņai tādu pliķi, ka viņa atsitās pret sienu. — Tev jau sen vajadzēja aizvākties no šejienes. Labāk būtu, ja tu būtu atgriezusies Goldenā, Kolorādo štatā. Nu, Irisa, klāj vaļā visu pēc kārtas.

Bērni, kas bija sapulcējušies hallē, tā trokšņoja, ka mums bija grūti dzirdēt vienam otru. Tikpat nesekmīgi mēs varētu sarunāties zoodārzā putnu barošanas vietā.

Viņa netīšām aizsedza muti ar roku.

— Kā jūs mani nosaucāt?

— Es tevi nosaucu par īrisu. Tu esi Patas vienīgā radiniece. Tu esi viņas māsīca no Goldenas. Tātad, ko tad tu gribēji Patai atņemt? — es vēlreiz iecirtu viņai pliķi, vispirms ar plaukstu, pēc tam ar delnas virspusi. — Kas viņai pieder tik vērtīgs, ka tā dēļ Regs un viņa banda nobeigusi jau trīs cilvēkus?

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat?

— Vai tad tu nekrāsoji matus rudā krāsā? Vai tad tu neuzdevies par Patu?

— Nē!

— Vai tad tu nebiji Kerija mīļākā pēdējos sešus mēnešus? Ko?

— Nebiju.

— Vai tad tu neienesi Patas mantas Kerija dzīvoklī? Un vai tā nebiji tu, kas atstāja somiņu pie Edija Ginesa?

— Nē.

— Vai tā nebiji tu, kas viltoja telefona rēķinus, lai es justos tev pateicīgs. Vai tā nebiji tu, kas izmantoja savu kārdinošo augumu, lai mani pavestu? Vai tad ne tu, tēlaini izsakoties, izvaroji mani, cerībā, ka es aizmirsīšu solījumu, ko devu Patai?

Skaistā gaišmate, kuru es pazinu kā Miru Bellu, nobālēja. Asinis aizplūda no viņas sejas.

— Nē, es to darīju tāpēc, ka jūs man palikāt.

Sagrābu viņu aiz kleitas un sakratīju. Plānais audums uzreiz saplīsa. Viņa nevalkāja krūšturi un tāpēc steidzīgi atkāpās, aizsegdama krūtis ar rokām.

Jā, tagad viņa vairs nespēlēja komēdiju. Viņa raudāja. Acīmredzot, viņa nolēma, ka cs viņu nožņaugšu, ja viņa nesāks runāt. Un viņa nebija tālu no patiesības.

— Tici man, Herman, tā nebija mana ideja. Viņš pats atbrauca pie manis uz Goldenu un piedāvāja šo lietu.

Ko tad es biju panācis? Asinis lija man acis. Atslējos ar muguru pret sienu un izslaucīja acis ar piedurkni. Bet viņa tā vien virzījās uz durvju pusi. Viņa jau bija gandrīz sasniegusi Ivēru Parku, kurš vēl arvien sēdēja uz grīdas un kuram caur ievainojumu krūtīs līdz ar asinīm iztecēja arī dzīvība.

Tad es atjēdzos. Es atcerējos par revolveri, kuru Hoplons bija aizmetis, taču bija jau par vēlu. Viņa pieliecās un mēģināja to pacelt, tomēr Parks viņu apsteidza.

— Nē, — viņš nogārdza gandrīz bez skaņas.

Viņa ar pūlēm izslējās un vērsās pie viņa kā pie bērna, kas neklausa vecākus:

— Dod man šo revolveri, Ivēr!

— Nē, — tas ievaidējās, vārgi purinādams galvu.

Es spēru soli uz priekšu.

— Tad atdodiet to man, veco zēn!

— Jūs man patīkat tikpat maz, kā viņa. — Tad viņš paskatījās uz Miru. — Kāpēc tu to izdarīji? Tu mani nogalināji...

— Nē, dārgais, es to izdarīju netīšām. Tas ir nelaimes gadījums. Lūdzu tevi, atdod man revolveri!

Viņa strauji pastiepa roku, bet Parks to enerģiski atgrūda ar revolvera stobru.

— Nē. — Šis žests paātrināja asiņu straumi no brūces. — Hoplons un tu, jūs apsolījāt man, ka es būšu bagāts. Jūs man melojāt.

Gaišmate nolaizīja izkaltušās lūpas. Viņa tam neko nevarēja piedāvāt citu, kā vien pati sev.

Viņa sāka plēst sev nost drēbju paliekas. Viss viņas apģērbs tagad bija tikai caurspīdīgas biksītes, kas nespēja apslēpt viņas krāšņumus, tos pašus, kurus es jau vienreiz biju nobaudījis. Viņa pagājās pa istabu, cenzdamās ar gluži bezkaunīgām sava ķermeņa kustībām pievērst mirēja uzmanību.

— Tu vēl varēsi kļūt bagāts, mīļais, — viņa murmināja. — Tu un es. Mums neviens nespēs traucēt, ja nu vienīgi šis te Stēns. Es tevi lūdzu, dod man revolveri! Tu varēsi darīt ar mani, ko vien gribēsi.

Viņa noliecās pie Parka un, skardama ar kailajām krūtīm viņa seju, mēģināja atņemt tam ieroci.

— Nolādētā! Elles izdzimums! — Pēdējiem spēkiem nopīkstēja Parks un izšāva uz viņu trīs reizes.

Izdzirdēju pazīstamo skaņu, kas līdzinājās šmaukstēšanai un rodas lodei ieurbjoties ķermeni. Viņa salīgojās, pūloties saglabāt līdzsvaru, un nogāzās uz gultas, tā arī palikdama sēdus stāvoklī.

— Ak, nē, — viņa čukstēja, — tikai ne to...

Viņas balss pēkšņi bija kļuvusi smalka, kā mazai meitenei, kura netaisni sodīta. Viņa piespieda rokas pie vēdera, lai aizspiestu ciet brūci.

Uz. bridi viņai izdevās apturēt asiņošanu, taču drīz vien asinis atkal sāka sūkties caur pirkstiem.

— Ak, nē, tikai ne to...

Paskatījos uz Parku. Piepūle, kāda tam bija nepieciešama, lai nospiestu gaili, bija viņu nobeigusi. Viņš uz visiem laikiem bija pārstājis eksistēt priekš mazām meitenēm. Un priekš lielajām arī. Viņa ķermenis raustījās pirmsnāves konvulsijās, pēc tam sastinga pavisam. No tās vietas, kurā es atrados, viņa plikpaurainā galva līdzinājās lieldienu olai, kas noslēpta starp kājām. Paņēmu no viņa revolveri, uzliku to už drošinātāja un tuvojos gultai.

īrisa elpoja smagi un ar piepūli. Viņas elpai bija uzradusies dīvaina pieskaņa. Izņemot šo skaņu, nekas cits nepārtrauca klusumu.

Sitieni pie durvīm bija beigušies, un meitenes — apklusušas. Vairāk nebūs neviena, kas mudinātu viņas uz neķītrībām un visādām citādākām riebeklībām, uz kurām bija vājība patversmes direktoram Parkam.

Kaut kur tālumā atskanēja, vai arī man tikai likās, ka atskan, policijas sirēnas kaukšana.

— Vai tev ļoti sāp, mazulīt?

Viņa pacēla acis, pilnas ar asarām, un nočukstēja:

— Jā.

— Vai tu gribi, lai es tevi apskatu un vēl mēģinu kaut kā apturēt asiņošanu?

— Ja es noņemšu rokas, man ir beigas.

Iekārtojos viņai blakus, glāstīdams viņai galvu.

— Un tomēr, īrisa, kas tad īsti bija noticis? Kā man glābt Patu?

Viņas zilās acis satumsa. Viņa visu laiku laizīja izkaltušās lupas. Šobrīd viņa līdzinājās čūskai, kuras galva iecirsta slazdā un kura mēģina pēdējo reizi izšļākt indi.

— Klausies mani uzmanīgi, — viņa galu galā atbildēja. — Estakāde Nr. 15. Pusceļā uz. austrumu pusi, 40. sektorā, 63. zonā, Aneksā, Guava-nusa Vi.

— Tas ir uz austrumiem no Masažerisas Eri, tur, kur notiek galvenā ieguve?

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu. Es kā papagailis atkārtoju viņas teiktos vārdus, taču tie man neko neizteica. Aizsmēķēju cigareti un iebāzu Irisai starp lūpām.

Viņa uzmanīgi ievilka dūmu, tā, it kā nebūtu droša, vai viņas plaušas ir kārtībā.

— Un tālāk? Es taču vairāk neko nezinu.

— Tu atradīsi, — viņa ar pūlēm izrunāja vārdus.

Pastiepu roku un apskāvu viņas vidukli, lai kaut nedaudz uzmundrinātu nelaimīgo meiteni.

— Spied mani stiprāk, — viņa ievaidējās. — Man bail, Herman.

Ko es varēju viņai atbildēt? Ka mēs visi agri vai vēlu mirsim? Viņa

taču domāja tikai par sevi.

Mūsu skatieni sastapās.

— Tu mani ienīsti, vai ne?

Mēģināju viņu nedaudz, uzmundrināt:

— Nē, to es stingri nevaru apgalvot.

Viņas balss galīgi zaudēja skaņu:

— Pierādi man to. Es ļoti baidos. Noskūpsti mani, pirms es mirstu, Herman!

Galu galā es taču biju gulējis ar viņu un dalījies mīlestībā. Noskūpstīju viņu pēdējo reizi. Viņas lūpas sakļāvās ar manām, un viņa atlaida vaļā savu vēderu. Vienas rokas asiņainos pirkstus viņa ielaida manos matos, ar otru roku paķēra no spilvena revolveri.

— Lai nebūtu jāaiziet vienai pašai, — vienā elpas vilcienā izdvesa īrisa.

Piespiedusi stobru pie mana vēdera, viņa nospieda gaili, taču šāviens neatskanēja.

Atņēmu viņai ieroci un nosviedu uz spilvena.

— Es ne uz mirkli nešaubījos, ka tu mēģināsi mani šādā veidā nobeigt, mazā. Tāpēc jau es biju to uzlicis uz drošinātāja. Slepkavība arī ir amats — to vajag apgūt.

Čūskas mēle atkal izlīda no viņas lūpiņām:

— Nelietis, netīrais nelietis... — viņa čukstēja. — Ja tu nebūtu iejaucies šajā lietā ar savu stulbo galvu...

Viņas augumu sāka kratīt drudzis. Viņa sakopoja visus spēkus, lai nomurminātu:

— Žēl... ka... bez tevis... žēl...

Palaidu viņu vaļā un izslējos, domās noņemdams cepuri.

— Paliec sveika, sīkā. Miers taviem pīšļiem!

Es to izteicu pilnīgi aukstasinīgi, bez mazākās nožēlas. Kā kruķis. Domādams par to, ko viņa nodarījusi Patai. Domādams par to, ko viņa nodarīja man.

Gaišmate saliecās un lēnām pagriezās pirmsnāves agonijā. Nicīgi atkāpos, lai viņa mani neaizskartu. Viņa apvēlās uz muguras un mēģināja man uzspļaut, taču aizrijās ar asinīm, kas ieplūda viņas rīklē. Atskanēja īss krāciens, viņa noraustījās uz izlaida garu.

Sirēnas gaudošana tuvojās. Tūlīt zvejnieki noķers savu zelta zivtiņu. Tagad mana pretošanās vairs neko nedos. Biju sasniedzis sava ceļa gabalu. Man atlika tikai gaidīt, kamēr pieklauvēs pie durvīm.

Uzmetu skatienu gaišmatei, kuru agrāk biju saucis par Miru, un jutos diezgan neveikli. Caurspīdīgas biksītes, kas pielijušas ar svaigām asinīm, nav pats piemērotākais apģērbs jaunai meitenei, kura šobrīd, iespējams, jau ir stājusies Dieva tiesas priekšā. Starp citu, man būtu arī nepatīkami, ja kruķi viņu ieraudzītu šādā izskatā. Pārāk jau nu maz viņai drēbju mugurā!

Norāvu no gultas palagu un apsedzu nabadzīti, teikdams šādus vārdus:

— Labu ceļavēju, mazā! Kādreiz tiksimies atkal, un labāk vēlāk, nekā agrāk.

Pēc visa tā, kas šeit noticis, kas es tāds esmu, lai mestu viņai ar akmeni?

17. nodaļa

Cārlzstrīta nemaz nebija mainījusies. Tur kā agrāk oda pēc centrālā komisariāta. Apskatīju ārpusi caur tualetes aizrestoto logu. Atkal iestājās nakts. Mīlētāji un vienkārši garāmgājēji sēdēja uz pelēkajiem vai sarkanajiem akmeņiem. Mēs arī bijām tā darījuši: Pata un es. Vietām ieslēdzās un izslēdzās laternas, iedegās un nodzisa logi namos. Kārtīgie ļaudis nodarbojās ar mīlestību kopā ar savām sievām, vai arī baroja savus mazuļus.

Mazie cilvēki, kas strādā kā plēsti savās darbavietās un nodzīvo ar vienu vīru vai sievu visu mūžu. Šie cilvēki nekad nav redzējuši un neredzēs avīzēs savu vārdu.

Jā! Runā, ka tā notiekot visu laiku: trīssimtsešdesmit piecus vakarus gadā. Lielās viesnīcās un mazos traktierīšos, uz mašīnu aizmugures sēdekļiem, grāvjos, kantoros, graustu rajonos un lepnos savrupnamos. Ņujorkā taču dzīvo astoņi miljoni cilvēku..

Džims Purviss ienāca istabā tajā brīdī, kad es vilku mugurā savu žaketi.

— Kā klājas, veco zēn? — es jautāju.

— Pagaidām ne visai.

Palūkojos uz sevi spogulī virs izlietnes. Pie manis jau bija Monts, atnesa tīru kreklu un citas mantas, lai es varētu pārģērbties. Viens no policijas sanitāriem izdarīja visu, lai atvieglotu manas sāpes no daudzajām brūcēm un nobrāzumiem. Taču, neraugoties uz kārtīgo izskatu, mans ģīmis tomēr izskatījās tā, it kā būtu izlaists caur gaļas maļamo mašīnu.

Ienāca Abo, lai nomazgātu rokas. Viņam nekad nebija paticis klusēt, bet šobrīd viņš runāja vēl ātrāk, nekā parasti. Iedams man garām, viņš stipri iebelza man pa pēcpusi.

— Tātad, šis nolādētais spītnieks atkal ir vinnējis lielu, vai ne tā, Džim?

Taču Džims nebija tik stipri par to pārliecināts un man neko neatbildēja. Pajautāju Abo, vai viņš ir atvedis to tipu no apdrošināšanas biedrības.

Abo apmierināts berzēja rokas.

— Es atvilku līdz pašu direktoru, bet tas atveda divus ierēdņus, kuri savukārt bija paņēmuši tādu kaudzi reģistrācijas dokumentu, ka ar to varēja aprakstīt visu zemes īpašumu, kāds vien Bruklinā ir.

— Vai esi gatavs? — Džims jautāja.

— Jā, — es norūcu un sekoju viņam pa gaiteni uz kapteiņa Kārvera kabinetu. Oficiāli es vēl arvien atrados arestā. Pa labi no manis gāja Monts, pa kreisi — Korks.

Kabinetā sapulcējās tie paši cilvēki, kuri piedalījās Patas arestā. Sastingu pie galda, aiz kura sēdēja Pata, un uzliku viņai rokas uz pleciem.

— Vēl mazliet pacietības, mī|ā, un mēs kopā dosimies mājās.

Viņas skaistās acis pieplūda ar asaram.

— Vai tas ir tiesa, Herman?

Pieliecos, lai noskūpstītu viņas valgās acis.

— Tiesa gan...

Prokurora palīga Hāversa sārtie vaigi vēl vairāk nosarka.

— Ļoti aizkustinoša scēna, — viņš paziņoja. — Taču vai jūs nevarētu apstiprināt savus optimistiskos izteicienus ar dažiem pierādījumiem, tādā veidā attaisnojot savu šodienas izturēšanos.

Aizsmēķēju cigareti un nicīgi paraudzījos uz viņu.

— Jūs, mans dārgais, nomoka tas, ka jūs tikāt nostādīts tādu faktu priekšā, kuri apliecina šf notikuma patiesīgumu, taču jūs nezināt, no kura gala pie tā pieķerties. Tomēr, ja jūs vēlaties visu izprast līdz galam, es jums palīdzēšu likt skaidrībā par šo grūto lietu un precizēt dažas detaļas.

Hāverss neteica ne vārda.

Devos kabineta dziļumā pie nestuvēm, kas atradās uz diviem krēsliem, un pacēlu palagu. Laboratorijas puiši bija krietni pastrādājuši pie Irisas. Ar aizkrāsotiem vasarraibumiem un rudi ietonētiem matiem viņa tagad līdzinājās Patai kā īsta dubultniece.

Grēdijs, tāpat kā Džims, vēl nebija līdz galam pārliecināts. Vecais sēdēja jāšus uz krēsla kabineta stūrī.

— Un tā, laiks beigt šo lietu.

Pajautāju Džimam, vai Hoplons ir noķerts.

— Pirms trim slundām, - tas atbildēja.

— Un mans žetons, protams, izrādījās pie viņa?

— Pilnīgi pareizi. — Džims to turēja savā plaukstā. — To atrada viņa kabatā kopā ar naudu.

Nolēmu nedaudz, pastāstīt par Hoplonu, iepīdams Sājā stāstā ari mazliet melu. Galu galā, viss varēja notikt arī tā.

— Labi. Lai ieviestu skaidrību šajā lietā, es pateikšu, ka Hoplons to izvilka no manas kabatas Simona numurā viesnīcā ,,Bendigs“, pēc tam, kas bija mani apdullinājis un nogalinājis Simonu.

— Bet kāpēc Hoplons nogalināja Simonu? — Grēdijs neizpratnē taujāja.

— Viņam bija divi iemesli. Pirmkārt, viņš gribēja uzvelt šo slepkavību man. Taču otrs un pats galvenais iemesls bija tas, ka Simons, nogalinājis Niķu Kazarasu, kurš viņu meklēja, krita panikā. Un Rcgs baidījās, ka Simons izpļāpāsies. Viņš baidījās, ka tas atzīsies, ka iebēris narkotikas Patas kokakolā.

— Kādas narkotikas?

— Nu, to noskaidros laboratorijas puiši. Taču skaidrs ir viens, ka runa ir par ļoti retu narkotiku, kas gandrīz nemaz neatstāj pēdas, kā tas notika gadījumā ar Patu — viņa taču izvēmās Kerija dzīvoklī. Tātad, ko man īsti vajadzēja darīt.

Džims apskatīja žetonu, turēdams to rokā. Grēdijs izstiepa roku un teica:

— Es to pagaidām gribu paturēt pie sevis. - Tad viņš paskatījās uz mani caur pieri un piebilda:

— Turpini, Herman.

Beidzot es atkal biju kļuvis par Hermani, nevis vairs par detektīvu Stēnu. Velti meklēju starp klātesošajiem pazīstamo seju.

— Vai Maiersa kungs šeit piedalās?

— Esmu šeit, — ieskrietuves saimnieks piecēlās.

Norādīju ar pirkstu uz nestuvēm.

— Maiersa kungs, paskatieties, lūdzu, uz to sievieti un pasakiet, vai jūs viņu pazīstat?

Maierss paskatījās uz seju nestuvēs un izbrīna pilns pameta skatienu uz Patu.

— Es varētu apzvērēt pie Bībeles, ka tā ir Stēna kundze, bet tas nav iespējams.

— Pilnīgi jums piekritu. Tas patiešām nav iespējams.

Izsauca Ediju Ginesu.

— Tagad jūsu kārta, Edij.

Giness aplūkoja meiteni un reaģēja tāpat, kā Maierss.

— Velns parāvis, nav brīnums, ka arī es noturēju viņu par Stēna kundzi. Protams, es viņu pazīstu. Šī sieviete nāca pie manis kopā ar Kc-riju. IJcl kas viņa tāda ir?

— Tā ir kāda īrisa Džeimsa, Patas māsīca, viņas mātesmāsas meita. Dabiska gaišmate. Dzimusi Goldenā, Kolorādo štatā.

— Mana māsīca īrisa? — Pala pielēca kājās.

— Jā, tā ir viņa, Pat. Kad tu viņu redzēji pēdējo reizi?

— Es nekad neesmu viņu redzējusi. Mēs retu reizi sarakstījāmies, bet nekad netikāmies.

Es tūlīt pat viņu izlaboju:

— Tu viņu redzēji un bieži ar viņu sarunājies. Bet tu viņu nepazini, jo viņa bija gaišiem matiem, ar vasarraibumiem un sauca sevi par Miru Bellu.

Pata tā arī palika ar va|ēju muti.

— Viena no mūsu mājas telefonistēm?!

— Pilnīgi pareizi. Viņa tur iekārtojās, lai labāk izpētītu mūsu dzīves veidu un ieradumus. Tas arī izskaidro, kāpēc ne es, ne tu ne reizi nesatikām viņu, kad viņa uzdevās par tevi. īrisa labi zināja, kur katrs no mums atrodas tajā vai citā brīdī.

Pagriezos pret inspektoru Grēdiju.

— Un jūs... ser? - es tīšām ieturēju pauzi, pirms piebildu ,,ser“. — Jūs man paziņojāt, ka esat saticis Patu Kerija sabiedrībā un ne reizi vien...

Grčdijam nevajadzēja skatīties uz nestuvēm ar līķi. Viņš to jau bija redzējis gan pirms, gan pēc laborantu apstrādes. Vecais tikai noplātīja rokas:

— Iznāk, ka arī es k|ūdījos.

Pasteidzos uzliet balzāmu uz viņa vecās sirds.

— Viņa jūs krāpa, tāpat kā mani un daudzus citus. Tomēr visjaunāk viņa izrīkojās ar Keriju. Viņa to pilnīgi nomocīja. Viņš sevi uzskatīja par glaimu puisi, kas uzdrošinājies atvilkt lielā un ļaunā detektīva īpašumu, taču patiesībā spēlēja mīlestību ar nepazīstamu telefonisti, kas par to vien sapņoja, kā viņu nogalināt, lai izpildītu savu plānu un aizsūtītu Patu uz elektrisko krēslu. īrisa to zināja no paša sākuma. Pilnīgi iespējams, ka šis apstāklis viņu intīmajiem sakariem piešķīra īpašu pikantumu.

Aizsmēķēju nākamo cigareti no iepriekšējās, kad tā sāka man dedzināt pirkstus.

— Un tā notiek ar deviņiem cilvēkiem no desmit. Visi sevi uzskata par ļoti viltīgiem. Tā kā Pata bija mana sieva, viņi baidījās viņu vienkārši nogalināt, un tā radās šī ģeniālā ideja. Viņi sarīkoja izrādi: it kā Pata būtu Kcrija mīļākā un viņa būtu to nogalinājusi, jo tas gribējis viņu pamest. Viņi sprieda tā: es kļūšu tik nikns, ka man viss paliks vienaldzīgs, un es neiejaukšos šajā lietā. Viņi rēķinājās, ka dusmas neļaus man aukstasinīgi spriest. Un tiešām, daudz netrūka, ka tā arī būtu noticies.

letiņos dziļā dūmu mākonī, nenolaizdams skatienu no inspektora Grēdija.

— Visu dienu jūs dažādos veidos prasījāt, kāds ir šī nozieguma motīvs. Tas ir saprotams. Tagad es šo motīvu zinu un izstāstīšu to jums. Viss šis notikums sākās samērās nesen, ar kādu atklājumu, ko izdarīja viens no klātesošajiem. Šis cilvēks, rakņādamies vecos dokumentos, uzdūrās, ja tā var teikt, zelta dzīslai. Taču problēma bija tāda, ka šī dzīsla nepiederēja viņam.

— Bet kam tad?

— Palai! Jebkurā gadījumā, viņai vienīgajai bija uz to tiesības. Tad šis cilvēks atrada Ivčru Parku, patversmes direktoru, pie kura tika audzināta Pata, un viņi, caurskatot papīrus, atklāja, ka Patai ir māsīca. Noskaidrojās, ka tā ir Patas vienīgā radiniece. Taču visa šī afēra prasīja daudz laika un maksāja bargu naudu. Lūk, kāpēc viņi šai lietā iesaistīja Rēgu Hoplonu — lai viņš šo pasākumu finansētu. Viņš izlidoja uz Den-veru, lai iegūtu Irisas piekrišanu piedalīties šajā spēlē. Un viņam nenācās ilgi Irisu pierunāt. Viņa atlidoja uz Ņujorku kopā ar Hoplonu un nostrādāja dažus mēnešus par mūsu mājas telefonisti. Viņa precīzi piemeklēja matu krāsu, un ik pa laikam uzdevās par Patu. Un tas viss tāpēc, lai realizētu to, kas notika vakar vakarā. Kad viss bija gatavs, īrisa lika Simonām iemidzināt Patu, bet vecā un ļoti patīkamā dāma, kas nejauši gadījās bārā, palīdzēja Patai iziet un iesēdināja viņu, jau bez samaņas, savā mašīnā. Pēc īsa brauciena viņi pārnesa Patu uz Kerija dzīvokli.

Es pamanīju, ka Patas krūtis vētraini kustās elpas ritmā.

— Nu, protams, tagad es atceros. Es jutos galīgi bez spēka, un kāda veca dāma...

— ... izveda tevi svaigā gaisā, — es viņas vietā pabeidzu. — Vai tu viņu nepazīsti starp šeit klātesošajiem, dārgā?

Pata uzmanīgi aplūkoja visus kabinetā sēdošos.

— Nu jā, es viņu pazīstu. Lūk, tā dāma ar sirmajiem matiem. — Pata izbrīnā atvēra muti. — Taču tieši viņai es atdevu savas nevajadzīgās lietas! Svensona kundze!

Vecene pacēla galvu un neapmierināta izslējās.

— Jūs maldāties, mījā. Es atnācu šurp tikai tāpēc, ka pavadu savu

vīru.

— Nu, protams! — es viņu pārtraucu. — Saskaņā ar kapteiņa Pur-visa prasību. Un lieta tāda, ka jums drīz vajadzēs palīdzēt savam vīran.

— Kāpēc? — Svensons jautāja.

— Tāpēc, ka jūs esat slepkava. Jūs esat tas tips, kas atrada šo zelta dzīslu. Jūs ielīdāt pa ugunsdzēsēju kāpnēm, nogalinājāt Keriju, bet pēc tam pirmais sacēlāt trauksmi.

Tuvojos Svensonam, sagrābu viņu aiz atloka un piespiedu piecelties.

— Nu, celies un atzīsties, nelietīgais lops! Visu pārējo es vēl varu kaut kā sagremot, bet, kad es domāju par to, ko tu izdarīji ar Patu, man gribas pabāzt tevi zem preses! Pata bija pilnīgi bezpalīdzīga, un tu nevarēji atturēties un sagādāji sev riebīgu baudu. — Triecu viņu ar galvu pret sienu. — Tu viņu izvaroji, kamēr viņa bija bez samaņas.

Pata nosarka un paslēpa seju rokās.

Es vēlreiz triecu dūri zobos šai pretīgajai radībai. Ar kādu baudu es būtu viņu izsmērējis pret sienu, bet man to neļautu darīt. Žēl! Pacentos atgūt paškontroli.

— Un kurš gan cits, ja ne jūs, brīdinājāt Hoplonu, ka ir iznācis ne gluži tā, kā jūs bijāt gaidījuši, un tā vietā, lai apstulbtu no dusmām, es esmu nostājies Patas goda sardzē. Lūk, kāpēc jūs sekojāt man kopš tā brīža, kad es pametu Čarlzstrītu un apstājos Taimskvērā, lai palūgtu Niķu Kazarasu palīdzēt man atrast Simonu.

— Muļķīgas iedomas, — nomurmināja Svensona kundze.

— Drausmīgi meli! — sašuta Svensona kungs.

— Nē, tās nav iedomas, — iebilda Abo Fitcels. — Es ievācu par jums izziņu un noskaidroju, ka jūs jau piecas reizes esat saukts pie atbildības. To man pastāstīja tikumības policijā. Iespējami, ka tieši tolaik jūs iepazināties ar Rēgu Hoplonu. Jūs interesēja augstākā labuma zostiņas.

Svensona kundze ievaidējās. Pajautāju klātesošajiem, vai šeit atrodas apdrošināšanas sabiedrības pārstāvis. No savas vietas piecēlās sausnējs vidēja auguma vīrs. Abo mūs iepazīstināja:

— Lipkina kungs, detektīvs Stēns.

Mēs paspiedām viens otram rokas.

— Priecājos ar jums iepazīties, — viņš smaidīja.

— Es arī. Sakiet, vai jūs pazīstat Svensonu?

— Ne ar šo vārdu. Tolaik viņš sevi sevi sauca par Stcrlingu, tolaik, kad vēl strādāja pie mums. Mēs viņu atlaidām no darba pirms dažiem gadiem...

— Kāds bija iemesls?

— Atskaites viltojums.

Nospiedu cigareti un jautāju:

— Vai varu uzdot jums vienu jautājumu, Lipkina kungs?

— Protams.

— Vai jūs pārbaudījāt tos zemes īpašumu aprakstus, par kuriem Abo jums teica?

— Jā. Četri mani kalpotāji nodarbojās ar to veselu dienu.

— Un ko nozīmē: estakāde Nr. 15, pusceļā uz austrumu pusi, 40. sektorā, 63. zonā, Aneksā, Guavanusā Vi?

— Tas viss apzīmē zemes gabalu, apmēram pushektāra lielumā, kurš kādreiz piederēja Egana fermai. Uz tā izvietotas arī fermas galvenās ēkas.

— Un kam tas viss pieder?

Lipkina smaids kļuva atklāti izsmējīgs.

— Patiesību sakot, es baidos, ka nevarēšu nosaukt īsto muižas īpašnieku.

— Kāpēc? Paskaidrojiet to inspektoram Grēdijam.

— Tāpēc, ka viņš ir un viņa nav. Es runāju par īsto zemes īpašnieku. Es pals personīgi pārbaudīju visus zemes nodošanas un mantošanas aktus, un man jāatzīst, ka kļūdas rezultātā, kura 187. gadā iezagās vienā ierakstā, īpašums, par kuru ir runa, izrādījās pierakstīts kaimiņu iecirkņa īpašniekam. Un līdz šim neviens par to neko nezināja.

— Tātad īstenībā šī zeme nevienam nekad nav tikusi pārdota?

— Nav nekādu pierādījumu, ka šāds darījums būtu noticis.

— Citiem vārdiem, šī muiža pieder Egana mantiniekiem?

— Nav ne mazāko šaubu!

— Un kāda ir šīs zemes vērtība šobrīd?

Lipkina kungs pakasīja pliko pauri un atklāti iesmējās.

— To grūti pateikt, Stēna kungs, taču kā advokāti biroja ,,Eriss“ pārstāvis es būtu laimīgs, ja Egana mantinieki kļūtu par maniem klientiem, un es nerēķinātos ne ar kādiem izdevumiem un grūtībām, kas rastos viņu likumīgo tiesību atjaunošanas gailā.

Pagriezos pret Grēdiju.

— Kā jums liekas, inspektor, vai lieta tagad ir noskaidrojusies?

— Laikam gan, - viņš atzinās. — Ja Pata tiktu novākta, visas tiesības pārietu Irisai.

Viņš paberza manu žetonu un pastiepa man. Es to nevērīgi iebāzu kabatā.

— Pateicos jums, ser.

Un es tūlīt pat saņēmu Patu aiz elkoņa, sajuzdams viņas miesas siltumu.

— Tagad viss, mana mīļā. Iesim, pazudīsim no šejienes un dosimies uz savu ligzdiņu.

— Bet paklau, Herman, vēl ir vesela virkne neskaidrību, — sāka protestēt Dzims.

Izklāstīju viņam visu uzreiz vienā rāvienā.

— Labi, lai iet, ja jau tu esi tik nepacietīgs. Simons nogalināja Niķu Kazarasu, bet Hoplons - Simonu. Ivēru Parku nošāva īrisa, bet netīšām. Pirms nāves Parks paspēja nošaut Irisu, taču tagad jau tīšām. Irisa mēģināja nogalināt arī mani, taču neveiksmīgi. Nu, par Svensonu viss skaidrs. Ko vēl tev vajag? Lai es to visu iesaiņoju paciņā un pārsienu ar sarkanu lentīti?

Džims iesmējās.

— Labi, labi, Herman, tinies ar prom. Domāju, ka tagad mēs tiksim galā ari bez tevis.

Kopā ar Patu izgāju nakti, kura jau smaržoja pēc pavasara. Nokāpis lejā, pamaniju, ka viņa raud.

— Aizmirsti to visu, mī|ā! Dzivosim tā, it kā nekas nebūtu noticis. Pagājis dažus soļus sānis, atkal tuvojos Patai un pacēlu cepuri, kā

pirmoreiz iepazīstoties.

— Labvakar, mazā!

Patas acis iemirdzējās kā zvaigznes pie naksnīgajām debesim pēc spirdzinošas lietusgāzes.

— Re, kāda policija! Sveiks, draudziņ!

Viņa pastiepa man lūpas. Un tas bija ilgs skūpsts, bez kvēles, taču maiguma pilns. Un mēs sapratām, ka mīlestība nav mūs pametusi. Tā eksistē un eksistēs vienmēr, kamēr mēs būsim dzīvi.

Pēc tam mēs iesēdāmies mašīnā un devāmies mājās.

Džeimss Hedlijs Čeizs. ES GRiBĒJU IEGŪT MILJONU

.

1. nodaļa

„Parnell Detective Agency* atradās Paradīzavēnijā „Trumen Building" augšējā stāvā. Pulkveža Viktora Pārnela dibinātā un pārvaldītā aģentūra bija vadošā starp privātām detektīvu aģentūrām visā Atlantijas piekrastē.

Atvaļinātais pulkvedis Pārnels rīkojās ļoti gudri un tālredzīgi, nodibinot aģentūru Paradīzsitijā, šajā multimiljonāru patversmē. Tik tiešām, domāta tā bija tikai šai bagātajai elitei, nekur citur Savienotajās Valstīs nevarētu atrast vienuviet tādā skaitā pasaules biznesa varenos — magnātus, darboņus, kuriem labpatikās savu brīvo laiku pavadīt vienatnē vai ar ģimenēm bezgalīgās pludmales neizsakāmajā zilgmē.

Pulkvedis Pārnels nāca no Teksasas un mantoja no tēva milzīgu turību, kas balstījās naftas biznesā. Viņš ieguldīja aģentūrā milzu kapitālu un izveidoja superiestādi, kādas tieši trūka šajā Dieva svētītajā paradīzes nostūrī. Aģentūras štatu sarakstos bija divdesmit detektīvi, desmit mašīnrakstītājas, grāmatvedis eksperts Čārlzs Edvardss un Glenda Kerija — pulkveža privātsekretāre un palīdze, kura nodarbojās ar visām firmas lietām.

Visi divdesmit detektīvi strādāja pāros un bija profesionāļi — iepriekš darbs policijā, gan civilijā, gan armijas. Vjetnamas kara laikā ari pats pulkvedis vadīja militāro policiju.

Katrs pāris aizņēma atsevišķu istabu un tikai īpašos gadījumos drīkstēja ņemt dalību kolēģu lietās. Pārējā laikā pāri darbojās vislielākās sle penības apstākļos un ļoti izolēti, neko nezinot par pārējo detektīvu darbu. Sī sistēma bija pilnīgi droša, lai nevajadzīgā informācija nenonāktu presē. Tomēr vienu vienīgo reizi tas notika, un abi aģenti, kuriem lieta tika uzticēta, varēja uzskatīt, ka ir atlaisti.

Es strādāju pāri ar Čiku Bārnsu, kurš, tāpat kā es, dienēja Vjetnamā Pārnela vadībā un bija militārās policijas leitnants. Mums abiem bija trīsdesmit astoņi gadi, un mēs bijām neprecējušies. Pāri mēs strādājām jau trīs gadus, un mūs uzskatīja par labākajiem detektīviem Pārnela aģentūrā.

Mūsu firmas darbs bija šķiršanās, šantāžas, atsevišķu zādzību, izspiešanas, laulības pārkāpēju izsekošanas un daudzas jo daudzas ar šīm jomām saskarīgas lietas, taču, starp citu, tās nebija saistītas ar slepkavībām.

Aģentūra darbojās ciešā kontaktā ar vietējo policiju. Ja kādā lietā parādījās slepkavība, Pārnels tūlīt pat šo lietu nodeva policijas šefam kapteinim Terelam, un mēs automātiski tikām atstādināti no šis lietas izmeklēšanas. Aģentūrai allaž bija tiesības strādāt pie lietas un aizstāvēt klientus visos gadījumos līdz brīdim, kad Pārnelam tapa skaidrs, ka ar šo lietu tālāk jānodarbojas tikai un vienīgi policijai.

Un tā, šajā jaukajā vasaras rītā, kad debesīs nejaudās pat mākonīša, mēs ar Čiku, pabeiguši nule kādu ar kleptomāniju saistītu lietu, sēdējām pie saviem rakstāmgaldiem un gaidījām jaunu uzdevumu. Uzlicis kājas uz galda malas, Čiks pētīja ilustrētu žurnālu jaunatnei. Viņš bija gara auguma, spēcīgas miesasbūves vīrs ar platiem pleciem, smilškrāsas matiem un bokseriem raksturīgu deformētu degunu. Laiku pa laikam viņš pagari un zemos toņos iesvilpās, tādā veidā komentējot vienu vai otru pikantāku fotogrāfiju žurnālā.

Es sēdēju istabas pretējā stūrī pie sava rakstāmgalda un uz papīra strēmeles kārtoju sev mazpatīkamas ciparu rindiņas un stabiņus, kas nozīmēja vienīgi to, ka man kārtējo reizi draud „degšana" mēneša beigās, līdz nebūšu saņēmis algu.

Nauda itin kā bēga no manis, nevarot ar mani sadzīvot. Katru nedēļu pirms algas dienas man nācās to aizņemties. Bet, kad nu beidzot es naudu saņēmu, man nācās parādus atdot, un atkal es biju uz sēkļa. Un nevarēja arī teikt, ka mums maz maksātu. Pārnela aģentūrā alga bija krietni augstāka, nekā līdzīgās šāda tipa iestādēs. Tomēr... Aizmetis netīkamo lapeli, es, šaustot sevi, cerībā pacēlu acis pret Čiku.

— Paklau, vecīt, kā tev ar „zaļajiem"?

Čiks atrāvās no žurnāla un nopūtās:

— Laiks taču mest pie malas šo stulbo ieradumu, Bārt. Mūžīgi viens un tas pats. Kur tu to naudu liec? Tu taču esi vecpuisis.

— Gribētu pats zināt. Iet pāri malām, tad pēkšņi saplok, gluži kā jūras banga. Viss vienā acumirkli.

— Pilnīgi pareizi. Vajag beigt tērēt čaukstošos ar vājprāta vistiņām, nedzīvot „es ir beigts" klases apartamentos, neiznomāt elegantāko ,,ma-serati", kurš rij benzīnu kā velns zina kas, beigt plostus, aizmirst pu-cēšanos, ja neesi kinozvaigzne — tas ir tas cc|š, lai izlīstu no parādiem.

— Tev viss gludi sanāk, — es pasmaidīju. — Bet kā būtu, ja tu man tomēr simt dolārus līdz algai?

— Paklau, tu mani par baņķieri turi, vai? Labi, varu piedāvāt piecdesmit, un ne centa vairāk.

Viņš izvilka kabatas portfeli un izņēma piecdesmitdolāru banknoti, pasniedzot to man:

— Kārtībā?

— Mēģināšu izvilkt, - es noburkšķēju un, no galda pieceļoties, devos pretī izstieptajai rokai ar banknoti.

— Paldies, Čik. Atdošu algas dienā,... skauta goda vārds.

— Jā, jā... līdz nākamajai reizei. Patiesi, Bārt, apcērp savus izdevumus un kļūsti rāms. Ja pulkvedis dabūs zināt par taviem piedzīvojumiem, tas viņam var nepatikt.

— Lai tad vairāk maksā.

— Un kas tev par labumu? Vienīgi vairāk notērēsi, no „bedres" laukā vienalga netiksi.

— Brīnišķīga doma. Tu šodien ar tām esi vienkārši pārpilns.

Es piegāju pie lielā loga un vēros okeānā, kas zaigoja saules staros visās varavīksnes krāsās, un šķietami bezgalīgajās smiltīs, kas vietām nokaisītas ar palmu audzīlēm, zvilnošiem ķermeņiem un gaišiem saulessargiem.

— Mans Dievs! Visu atdotu, lai būtu tur ar tām seksīgajām „vistiņām", — es sacīju. — Mēs taču tādu lietiņu esam izķidājuši. Šefs taču par balvu mums varētu piešķirt kaut dieniņu atpūtai par sekmēm. Kāpēc ne, ko?

— Paprasi viņam, — Ciks noteica, nepacēlis acis no žurnāla. Aizsmēķējis cigareti, es pāri viņa plecam ieskatījos žurnālā. Viņš pāršķīra lapu, un šoreiz mēs iesvilpāmies unisonā.

— Jā, šī „gabaliņa" priekšā arī bīskaps nenoturēsies. Ko nu bīskaps! Pats Romas pāvests nenorausies no tāda āķīša, norijis to kopā ar ēsmu, — nostenējās Čiks. - Es neatteiktos kādu nedēļu pavadīt kopā ar šādu drostaliņu.

— Varbūt tuksnesī. Blēņas, kālab tuksnesī, ja viss ir deguna galā?

— Muļķadesa! Tuksnesī taču nav kur notērēt naudu.

— Atkal ideja!

Šajā brīdi atdzīvojās selektors. Čiks nospieda pogu.

— Pulkvedis izsauc Bārtu, — skanēja Glendas Kerijas balss, un tūlīt pat atskanēja atvienošanas sprakšķis. Glenda netērēja nedz laiku, nedz vārdus.

— Lūk, tā, jauki smiltiņās pavārtījāmies, — es sacīju. — Darbiņ, kur tu rodies... Diez, kas nu šoreiz?

— Kāda veca menca būs savu suni nozaudējusi, - Čiks vienaldzīgi noteica, atkal iegrimdams žurnālā.

Es izgāju gaitenī, devos uz Pārnela kabinetu, pieklauvēju un iegāju.

Pulkvedis bija milzīga auguma ar gaļīgu, iedegušu seju, mazām ačelēm, kas, likās, redz visam cauri, un muti, kas stipri līdzinājās peļu slazdam. Skatienā, manierēs, uzvedībā un rīcībā jautās veterāns ar milzu pieredzi un zināšanām, un es vienmēr, ejot pie viņa, biju spiests domāt, lai neliktos viņa acīs sazin kas.

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, bet uz krēsla, kurš bija domāts klientiem, sēdēja cienīga izskata plikpaurains vīrietis ar bālu seju un biezām, izspūrušām uzacīm, kuras tika slēptas aiz zaļām saulesbrillēm.

— Tas ir Bārts Endersons, — iepazīstināja mani pulkvedis. — Iepazīsties, Bārt. Tas ir misters Mels Pālmcrs.

Resnulis ar grūtībām piecēlās no krēsla un sniedza man roku. Viņa plikās galvas virsa knapi sniedzās līdz manam plecam.

Taču arī caur brillēm es sajutu viņa acu aso, caururbjošo skatienu.

— Endersons - viens no maniem labākajiem detektīviem, — Pārnels turpināja, tajā pat laikā resnulis ērtāk iekārtojās krēslā. — Uz viņu pilnībā var paļauties.

— Bārt, misters Pālmers ir Rosa Hemela darījumu starpnieks un arī pārvaldnieks. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka?

Es romānus nelasu, taču par rakstnieku Hemelu esmu dzirdējis. Pagājušajā nedēļā mēs ar Čiku skatījāmies filmu, kas ekranizēta pēc vienas no viņa grāmatām. Nevaru spriest par viņa grāmatām, bet filma tiešām man patika.

— Protams, — es atbildēju, cenšoties izskatīties pēc iespējas zinošāks. — Viņa grāmatas mikstajos vākos tiek izpirktas miljonu tirāžā. Pagājušajā nedēļā es noskatījos filmu, kas uzņemta pēc vienas no tām.

Mels Pālmers atplauka.

— Misters Hemels ir tāda ranga rakstnieks kā Robinss un Šeldons.

Mana sejas izteiksme kļuva tuva izbrīnam, taču es to ātri nomainīju,

jūtot Pārnela neapmierināto skatienu. Tad viņš vērsās pie Pālmera.

— Vai atļausiet īsumā izstāstīt Endersonam lietas būtību? Protams, ja jūs, mister Pālmer, esat cieši nolēmis rīkoties.

Pālmers saviebās.

— Personīgi es negribētu neko uzsākt, taču tāda ir mistera Hemela vēlēšanās. Jā, lūdzu sniedziet savam darbiniekam nepieciešamo informāciju.

Pārnels pagriezās pret mani.

— Kopš kāda laika misters Hemels sācis saņemt anonīmas vēstules, kuras skar viņa sievu. Viņai ir divdesmit pieci gadi, bet viņam četrdesmit astoņi. Tagad viņš domā, ka izdarījis kļūdu, apprecot tik jauņu sievieti. Kad viņš raksta, bet raksta viņš gandrīz vienmēr, viņam nepieciešams būt vienatnē ar sevi, bet viņa tostarp priecājas pēc sava prāta. Vēstules tiek minētSj ka viņa pavada laiku ar kādu jaunu cilvēku. Hemela grāmatas tapšana rit pilnā sparā. — Viņš paskatījās uz Pālmeru. — Vai es pareizi izklāstu?

Pālmers paberzēja savas mazās roķelcs.

— Pie kam piebilstiet, ka jau noslēgts kontrakts par romāna ekranizāciju par desmit miljonu dolāru lielu summu, plus par izdošanu mīkstajos vākos par miljons dolāriem, nemaz jau nerunājot par tulkojumiem citās valodās. Misters Hemels jau parakstījis visus kontraktus, tā kā grāmatai jābūt pabeigtai pēc četriem mēnešiem.

Es ar pūlēm noturējos, lai neiesvilptos. Tā nekas: vienpadsmit miljoni par vienu grāmatu. Dzīvo taču cilvēki, ko tur lai saka...

Pārnels tostarp turpināja:

— Šīs vēstules pilnīgi izsit misteru Hemelu no sliedēm un traucē saspringti strādāt.

— Viņš vienkārši nevar rakstīt un ir pārtraucis strādāt, — piebilda Pālmers. — Es saku viņam, ka šīs vēstules rakstījis kāds vājprātīgs ma-niaksjun viņam vienkārši nebūtu jāpievērš tām uzmanība. Ja romāns neiznāks laikus, kinokoncerni var ierosināt pret viņu lietu par kontrakta laušanu. Misters Hemels saka, ka nevar turpināt strādāt, kamēr nebūs pārliecināts, ka tas viss ir nekas vairāk kā kaut kāda psihopāta netīras insinuācijas. Viņš vēlas, lai viņa sieva tiklu novērota.

„Atkal garlaicīga sievas izsekošana, — es nodomāju. — Stundām sēdi mašīnā, truli un bezjēdzīgi velkas laiks bez mazākās informācijas, tad tomēr kaut kas notiek, bet tu esi tik pārguris no garlaicības un apnicīgas gaidīšanas, tā nokarsis saulē, ka palaid vajadzīgo brīdi gar degunu. Tik tiešām, šāds uzdevums ir visļaunākais, kas var būt.“

— Nekādu problēmu, — pēkšņi pavisam mundri pavēstīja Pārnels. — Tieši tāpēc ari eksistē mūsu firma, mister Pālmcr. Esmu ar jums, protams, vienis prātis, ka visgudrāk būtu, ja misters Hemels vienkārši parādītu šīs vēstules sievai, taču, kā jūs sakāt, viņš ir kategoriski pret to.

— Diemžēl jā. Viņš uzskata, ka tas ir aizvainojoši. Vispirms viņš vēlas, lai sievu izsekotu un pēc nedēļas dotu viņam atskaiti.

— Viņš sievai neuzticas?

— Redzat, viņam šajā ziņā ir pagātnē rūgta pieredze, un tā viņu padarījusi tik neuzticīgu. — Pālmers apdomājās, tad turpināja. — Nensija — tā nav pirmā sieva. Pirms trīs gadiem viņš apprecēja tāda pat vecuma sievieti kā Nensija. Apjautusi brīvību un garlaicību, viņa sagājās ar kaut kādu pleiboju. Hemels viņus pārsteidza kopā un no viņas izšķīrās.

— Lūk, kā? — Pārnels izbrīnījās.

— Kad misters Hemels raksta,, viņš atslēdzas no visa. Viņš strādā nepārtraukti no deviņiem rītā līdz septiņiem vakarā, un šajā laikā neļaujas traucēties. Pat pusdienas viņam pienes kabinetā.

Uz Pārnela galda iezvanījās telefons. Sadrūmis viņš kādam atbildēja:

— Labi, pēc desmit minūtēm, — un nolika klausuli. — Bet tagad, es domāju, jūs iesiet pie Endersona un dosiet viņam misis Hcmelas aprakstu, pastāstīsiet par viņas draugiem, kā viņa pavada laiku. — Viņš piecēlās. — Neraizējieties ne par ko, mister Pālmer. No manis personīgi pasakiet misteram Hcmelam, ka viņš saņems atskaiti pēc nedēļas. Pēc tam, kad beigsiet ar Endersonu, neaizmirstiet, lūdzu, ieiet pie mis Ke-rijas, viņa pateiks jums par mūsu honorāru un pārējo.

Pālmers drūmi piebilda:

— Ceru, ka jūsu noteikumi nav pārlieku smagi.

Pamela gaļīgā seja izstaroja vieglu smaidu.

— Esiet droši, misteram Hemelam tas nekādi ar izputēšanu nedraud.

Es vedu Pālmeru pa garu gaiteni uz savu kabinetu. Čiks tūlīt pat

noņēma kājas no galda un iemeta žurnāliņu atvilktnē. Es viņus iepazīstināju, un viņi draudzīgi sarokojās.

— Jūtieties kā mājās, mister Pālmer. Vai skotu viskiju gribat?

Redzēju, kā icstarojās Cika seja, taču tikpat ātri sadrūma, kad Pālmers sacīja:

— Nē, nē, paldies, paldies. Tik agrai stundai viskijs tā kā būtu par stipru. Labāk jau džinu.

— Labi, sākumam varam arī nedaudz iedzert, — teicu Cikam, lai viņu nedaudz sadūšotu.

Kamēr viņš lēja divas porcijas viskija un džinu, es nosēdināju Pālmeru krēslā, bet pats apsēdos pie galda.

— Ja atļausiet, paskaidrošu kolēģim lietas būtību. Mēs taču strādājam kopā.

Pālmers apstiprinoši pamāja un paņēma džina glāzi.

Mūsu firmā katrā istabā bija bārs ar dzērieniem, taču iedzert tika atļauts vienīgi kopā ar klientiem. Situāciju glāba tas, ka mēs paši pirkām viskiju par savu naudu un glabājām to kā rezervi rakstāmgalda atviltnēs.

Es nodevu Čikam no Pārnela saņemto informāciju.

— Tātad mēs sekojam misis Hemelai tādējādi, lai viņa par to nenojaustu, tiesa?

Pālmers apstiprinoši pamāja, bet Čiks šo uzdevumu uztvēra ar vēl mazāku entuziasmu kā es.

— Aprakstiet misis Hemelas izskatu, — es palūdzu.

— Nav nepieciešams. Man ir līdzi viena no viņas fotogrāfijām, — un atvēris portfeli, Pālmers izņēma no tā 6x10 fotoattēlu un pasniedza to man.

Es uzmanīgi ieskatījos jaunās sievietes atveidā. Tas bija augstākā labuma gardumiņš: tumši mati, lielas acis, plāns deguns un pilnīgas lūpas, lielas piebriedušas krūtis krasi izspīlēja blūzītes balto audumu. īsāk izsakoties, viņa bija lieliska.

Es nodevu fotogrāfiju Čikam, kurš, kā likās, ar grūtībām spēja apslāpēt vaidus.

— Un kā viņa pavada laiku, misler Pālmer?

— Parasti pieceļas .00 un dodas uzspēlēt tenisu ar savu labāko draudzeni Peniju Haibiju, mistera Hemela advokāta Marka Haibija sievu. Brokasto viņa „Country Club“, tad vizinās laivā vai pavada laiku ar draugiem makšķerējot. Vismaz tā viņa stāsta misteram Hcmelam. — Pālmers noskurināja savus treknos plecus. — Man nav pamata viņai neticēt, bet misters Hemels uzskata, ka būtu tomēr jāpārbauda.

— Bet vēstules?

— Tās ir pie manis. — Viņš atkal iegrima savā portfeli un šoreiz izcēla divas bāli zilganas aploksnes un vizītkarti.

To visu viņš atdeva man un palūkojās pulksteni.

— Man vēl kāda lietišķa tikšanās. Ja būšu vajadzīgs, zvaniet. Misteru Hemelu, lūdzu, netraucējiet.

Viņš devās durvju virzienā, bet apstājās.

— Es ceru, jūs saprotat, — uzdevums visai kuteklīgs, tāpēc stingri konfidenciāls.

— Pats par sevi saprotams, mister Pālmer, — es teicu, burvīgi viņam, uzsmaidot.

Tad es viņu aizvedu pie Glendas.

— Misters Pālmers, — es viņu stādīju priekšā un devos atpakaļ uz savu istabu.

Ciks, kā parasti uzlicis kājas uz galda, pētīja vienu no anonīmajām vēstulēm.

— Tikai paklausies, — viņš teica un lasīja. — ... Laikā, kad jūs ražojat savas muļķības, jūsu micsaskārīgā sieviņa nododas mīlai ar Valdo Kār-maiklu. Auļotājs allaž jestrāks par pajūga zirgu, pie tam vecu.

Viņš palūkojās mani un lasīja no citas vēstules:

— Sis Kārmaikls māk darīt to labāk par jums, un Ncnsijai tas patīk. Sekss — tā ir jauno privilēģija, bet kam jūs derat? — Viņš atmeta vēstuli malā.

Es paņēmu vēstules. Tās abas bija parakstītas:

„Jūsu talanta necienītājs".

Abas bija mašīndrukā un nosūtītas, ja var ticēt zīmogam, no Para-dīzsilijas. Tad, paņēmis no galda Nensijas Hemelas fotogrāfiju, cs sāku to uzmanīgi pētīt.

— Zinu, kas tev prātā, — sacīja Čiks. — Ja tu būtu viņas vietā un apprecētos ar čali, kurš neatrauj pēcpusi no krēsla no agra rīta līdz vēlam vakaram, tu nodarbotos ar to pašu, ko dara viņa.

— Un tu ne?

— Protams, ar to pašu, tāpēc...

Es ieskatījos pulkstenī. Bija 12.05.

— Ja var ticēt Pālmeram, patlaban viņai jābūt tajā „Contry Club". Kaut ko iekodīšu un došos turp. Cerams, ieraudzīšu to švītu Valdo Kār-maiklu. Vajadzētu sadabūt kaut kādu informāciju par viņu.

Ceļā uz liftu es ielūkojos pic Glendas.

— Pie lietas ķeros tūlīt pēc lenča. Kā ar papildizdevumiem?

— Lūdzu, bet saprāta robežās. Es noslēdzu ar viņu brīnišķīgu darījumu.

— Nemaz nešaubos, tāpēc viņš manā kabinetā pūta un vaidēja. Un par kādu summu?

— Pajautā pulkvedim. Ja vēlēsies, viņš tev pateiks, — viņa sāka klabināt rakstāmmašīnas taustiņus.

* * *

Visi „Parnell Detective Agency“ detektīvi bija „Country Club", „Yacht Club", „Casino" un citu klubu un nakts izpriecu vietu biedri. Visiem detektīviem bija kredītkartes, un tas deva iespēju bez atlīdzības izmantot bārus visos augstāk minētajās iestādēs. Pārnelam tas izmaksāja milzīgas summas, taču viņš uzskatīja, ka tas atmaksājas. Čārlza Edvardsa modrā acs kontrolēja jebkurus papildizdevumus. Šis kartes mums tika izsniegtas tikai darba periodā.

Tātad, es sēdēju „Contry Club" halles lielajā zvilnī, šķirstīju „Time", visu laiku vērojot restorāna izeju, kad, beidzot, parādījās Nensija.

Es uzreiz pazinu viņu un sapratu, ka fotogrāfija bija vienīgi nožēlojama oriģināla kopija. Viņa bija tērpusies baltā blūzītē un tādas pašas krāsas šortos, bet, novērtējot viņas figūru, man sāka durt acīs.

Paradīzsitijā bija ne mazums skaistuļu, kuras ieraugot varēja aplaizīt pirkstiņus, taču neviena Nensijai pat līdzināties nevarēja. Likās, ka viņa veidota Dievu konkursam.

Kopā ar viņu bija apmēram desmit gadus vecāka sieviete, gaišmataina, īskājaina, tās seja bija izplūdusi plašā smaidā. Es nopratu, ka tā ir Penija Haibija.

Abas sievietes nevienam un nekam nepievēršot uzmanību, draudzīgi sarunājās. Viņas aizslīdēja man garām, un es sadzirdēju Penijas izmesto frāzi: „Tas nevar būt! Un tas viņas vecumā!“

Kam viņa patiesi nevarēja noticēt, tas tā arī palika man noslēpums. Pie pašām durvīm viņas viena otrai pamāja ar roku, Penija devās pie „kadilaka", bet Nensija pie tēraudkrāsas ,,ferrari“.

Es tik tikko iespēju ielēkt dienesta mašīnā, kad ,,ferrari“ jau uzņēma gaitu. Darbojoties izsekošanā, es nelietoju savu „meiseru".

Es būtu viņu izlaidis no acīm un pazaudējis, ja nebūtu tik blīvas kustības. Viņa bija spiesta vilkties gliemeža ātrumā, un es, braucot aiz viņai pa pēdām sekojošā „linkolna", ripināju kuģu piestātnes virzienā. Tur viņa izkāpa no auto, es rīkojos tāpat.

Viņa devās gar piestātni, pie kuras mierīgi šūpojās barkasi un jahtas. Pie lielas, skaistas jahtas viņa apstājās, pēcāk uzskrēja pa kāpnītēm un nozuda. Man nekas cits neatlika, kā vien gaidīt.

Parādījās liela auguma muskuļains nēģeris un atsēja jahtu. Ierūcās motors, jahta sašūpojās, izkļuva no muliņa labirinta un aizpeldēja zeltaini zilajā okeānā. Es to vēroju, līdz tā izzuda no manam skatienam.

Uz slīdraga, savā parastajā vietā, ar alus bundžu rokā sēdēja Els Bārnijs. Viņš bija ostas rajona acis un ausis. Par vienu aliņu viņš varēja stundas laikā neaizvērt muti. Nav alus — nav sarunas.

— Sveiks, Bārnij, — sacīju, klāt pienākot. — Vai aliņu gribi iedzert?

— Sveicināts, mister Enderson. Drusku aliņa nebūtu par skādi.

Ar grūtībām piecēlies, viņš sāka lāčot uz ,,Neptūna“ pusi. Es devos viņam līdzi vēsajā, tumšajā bārā. Šajā laikā tur gandrīz neviena nebija, taču bārmenis Scms bija savā vietā. Ieraudzījis mani un Bārniju, viņš iesmējās, zibot baltajiem zobiem.

— Esiet sveicināts, mister Enderson. Ko dzersiet?

— Visu alu Elam, bet man kokakolas glāzi, — teicu, dodoties uz stūri, kur bija Bārnija mīļākais galdiņš.

Parādījās alus un kokakola.

— Darbs ir darbs. El, tu taču saproti? Redzēju, kā nupat aizpeldēja jahta. Interesanti, kam tā pieder?

Bez steigas un atelpas Bārnijs sūca alus, kamēr krūze vai bundža nebija galīgi tukša. Un tikai pēc tam viņš aizsāka sarunu. Taču atkal parādījās Sems ar jaunu porciju.

— Tā ir Rosa Hemela tupele, — atbildēja Bārnijs, stiepjot roku pēc alus. — Runā, ka tas rakstnieks taisa baigo čunguru! Grāmatu lasīšana — tukša laika nosišana, — viņš nicinoši noņirdzās.

— Piekrītu, bet tā meiča uz borta, vai tā nav viņa sieva?

Bārnija mazās ačeles iezibsnījās neuzticībā.

— Jā, tā pati. Smuks skuķēns. Drusku labāka kā viņa pirmā sieva. Tā bija īsta kuce, bet šī misis Hemela — brīnišķīga sieviete. Viņa vienmēr ar mani sveicinās un uz atvadām māj ar roku. Nezīmējas un ļoti vienkārša.

Šoreiz viņš alu iemalkoja tikai nedaudz, tad turpināja:

— Kāpēc viņa jūs interesē?

— Mani vairāk interesē tas spēka mitriķis, kas devās braucienā kopā ar viņu, — es sameloju. — Vai no komandas?

— Jūs par Džonu Džonsu? — Bārnijs saviebās. — Slikts nēģeris, dzimis kāršu spēlmanis, mūžīgi bez naudas. Par grasi māti pārdotu, ja viņam tā būtu un būtu kāds pircējs. Viņš strādā pie Hemela jau divarpus gadus. Labs stūrmanis, bet viss labais ar to arī beidzas,

— Vai misis Hemela jahtu izmanto bieži?

— Trīs četras reizes nedēļā. Kaut kas taču jādara. Dzirdēju, ka viņa ir ļoti vientuļa.

— Bet pats Hemels? Kas viņš par cilvēku?

Tostarp Bārnijs jau bija iznīcinājis visu alu, par laimi kā no zemes parādījās Sems ar kārtējo bundžu.

— Bagāts snobs, tāpat kā visi jahtu īpašnieki. Viņš teitan reti parādās.

Nospriedu, ka no Bārnija esmu iztincinājis pietiekoši: turpmākie jautājumi tikai varētu padarīt viņu aizdomīgu, tāpēc pabīdīju krēslu un taisījos piecelties.

— Vai Džonss ir no vietējiem? — ceļoties pavaicāju.

— Bez šaubām. Dzīvo netālu no muliņa. Ko tad šis atkal izspēlējis? Viņam jau bija nepatīkamas darīšanas ar policiju. Aizdomas par sakariem ar kontrabandistiem, bet neko jau nepierādīja.

— Kad jahtai jābūt atpakaj? — es ignorēju viņa jautājumu.

— Sešos, viņi dod signālu. Kaut vai pulksteni pārbaudi.

— Visu gaišu, El.

Es norēķinājos ar Semu un izgāju svelmē. Līdz jahtas pienākšanai bija veselas četras stundas, un es atgriezos kantorī.

— Vai pulkvedis aizņemts? — es pavaicāju, pabāžot galvu pic Glendas.

— Ienāc, viņš atbrīvosies pēc minūtēm desmit.

Pārnels pētīja biezu mapi.

— Radušās problēmas, ser, — es sacīju, izstāstot viņam par to, kā Nensija devās cc|ojumā ar jahtu. Zudusi iespēja viņai sekot. Viņa vazāsies kaut kur stundas četras. Šādā laika sprīdī var izdarīt visu, ko grib. Jahtas stūrmanis ir nēģeris, kuram ārkārtīgi pietrūkst naudas, taču esmu nolēmis uzklausīt jūsu padomus, pirms sākt ar to nodarboties. Nav izslēgts, ka par labu naudas žūksni viņš man sastāstīs zilus brīnumus, bet pats vēlāk •visu izstāstīs Nensijai par šo lietu.

— Liec viņu mierā, — Pārnels sacīja. — Mums ir instrukcija: viņa nedrīkst nojaust, ka viņu izseko. Nākamreiz, kad viņa dosies ar jahtu, seko viņai ar helikopteru. Tiesa, tas ir visai padārgi, taču Hcmels maksās par visu.

Sacīju, ka tā arī darīšu, un atgriezos savā istabā. Čika nebija. Es piezvanīju helikopteru taksometru aģentūrai un vienojos ar Niķu Hārdiju, savu labu paziņu, palidot ar vienu no viņa mašīnām. Viņš sacīja, ka nav problēmu un manām vajadzībām helikopters vienmēr atradīsies, protams, ja es viņu laikus brīdināšu.

Man bija vēl pietiekami daudz laika, un es piezvanīju Bertai. Mēs ar viņu tikāmies jau apmēram sešus mēnešus. Viņai bija tīkama mana nauda, bet man viņas ķermenis. Nekā nopietna mūsu starpā nebija, ne mazākā mājiena uz laulību pusi. Tas pilnībā apmierināja mūs abus. Viņa strādāja modes namā un īrēja nelielu dzīvoklīti ar skatu uz jūru.

Man atbildēja, ka Berta pašlaik aizņemta ar klientu, es palūdzu nekādā ziņā neatraut viņu no darba, apsolījis zvanīt vēlāk.

Tad es izgāju no kantora, nopirku ’Newsweek" cigaretes un braucu uz piestātni. Auto es noliku vietā, no kuras vajadzētu labi redzēt Hemela jahtu, un sāku gaidīt. Kad pulkstenis rādīja 18.00, ieraudzīju, kā piestātnei tuvojas jahta.

Džons Džonss veikli pietauvojās, Nensija, noskrējusi pa kāpnītēm, izkāpa krastmalā. Salikusi plaukstas kā ruporu, viņa sauca:

— Rīt tajā pašā laikā, Džon.

Atvadoties pamājusi viņam ar roku, viņa steigšus devās uz savu automašīnu. Kad viņas ,,ferrari“ izkustējās no vietas, es nospiedu starteri un braucu viņai nopakaļ.

Glenda paziņoja man, ka Hemels dzīvo Paradīzlargo ielā, kur apmetušies vienīgi bagātnieki. Tā atradās pie apvedkanāla un savienoja divas šosejas.

Ceļu, kas veda uz Paradīzlargo, apsargāja drošības dienests, bez tam tas tika nošķirts ar speciālu barjeru, kura bija aprīkota ar elektronisko signālkontroli. Neviens, uzsveru, neviens nevarēja iekļūt Largo, iekams netika identificēta viņa personība un iekams netika noskaidrots nolūks, kādēļ viņam tur vajadzēja nokļūt.

Teritorijā bija apmēram četrdesmit lieliskas savrupmājas un villas, tās slīga ozolu un liepu audzēs.

Sekoju Nensijai līdz pašam ceļam uz Largo, tālāk biju spiests apgriezt auto un pazust.

Kantorī mūsu istabā sastapu Čiku, kurš lēja sev viskiju.

— Man arī, — teicu.

— Ņem no savas pudeles. — Čiks novāca savu pudeli atvilktnē. — Kā izbraukāji?

— Rutīna, — apsēdos pie sava galda. — Nedaudz paspēlēja tenisu, iekoda un devās pabraukt ar jahtu. Pulkvedis teica, lai rīt sekoju viņai ar helikopteru. Ir nu gan izprieca! Bet kā tev?

Čiks piepūta lūpas.

— Esmu nonācis pie domas, ka nekāda Valdo Kārmaikla patiesībā nav. Vismaz neviens te tādu nepazīst.

Pacēlu savu viskija pudeli pret gaismu un konstatēju tajā smieklīgi maz šķidruma, kurš tikko nosedza dibenu. Viskija paliekas izlēju glāzē, bet pudeli ielidināju papīrgrozā.

— Vai hoteļos mēģināji kaut ko izzināt?

— Izložņāju visus lepnākos. Tos pašus štruntīgākos atstāju rītdienai. Runāju ar Ērniju un Volliju. Viņi lādu nepazīst, bet piesolīja šur tur izprašņāt.

Ērnijs un Vollijs bija žurnālisti, un viņiem bija slejas „Paradise City Herald". Ja vispār kāds kaut ko dzirdējis par Kārmaiklu, viņi, protams, uzzinās.

— Var jau būt, ka Pālmeram taisniba. Vēstules varēja uzrakstīt kāds psihopāts, lai ievārītu visu šo putru.

— Pilnīgi var būt. Es nosūtīju vēstules ekspertīzei uz laboratoriju. Iespējams, tie kaut ko noskaidros.

Pievilku klāt telefonu, uzgriezu Niķa Hārdija telefona numuru un pasūtīju helikopteru rit uz pusdienlaiku.

Bija 18.45. Bertai vajadzēja jau būt mājās. Uzgriezu viņas numuru un gaidīju. Viņa pacēla klausuli, un es teicu:

— Sveika mazulīt. Kā būtu cīsiņi ar mani piedevām?

— Tas esi tu, Bārt?

— Ja ne es, tad kāds manā uzvalkā.

— Tu taču zini, ka cīsiņus es neēdu. Labāk aizejam uz „Signal" — esmu izsalkusi.

— „Signal" nesanāks, mīļumiņ. Esmu uz sēkļa. Apsolu tev noteikti, ka aiziesim tur nākammēnes.

— Aizņemies no Čika, — Berta bija uzstājīga. — Mirstu no bada.

— Esmu viņam jau lūdzis, bet viņš atmeta tikai piecdesmit dolārus.

— Tad ejam uz „Lobster and Crab". Tur par pussimtu var labi paēst.

— Labi, manu jautrulīt, es jau eju laukā. Pa ceļam izdomāsim, — es noliku klausuli.

— Tātad, esi nolēmis ķēzīt manu naudu ar šo izspiedēju? — Čiks aizsvilās. — Padodiet viņiem „Signal", redz ko? Tu gadījumā neesi tral-lallā? Pie psihiatra, sen esi pārbaudījies?

— Dzīvojam tikai vienreiz, — es piebildu. — Bet tu pats ko šodien dari?

— Vakariņoju ar Volliju. Pagaidām.

Es uzšņāpu savu ziņojumu un atstāju to uz galda. Pēc tam visu sakopu un devos uz liftu.

No sava kambara iznāca mūsu finansu dievs Čārlzs Edvardss, un mēs uz liftu devāmies kopā. Viņš ne īpaši atzinīgi noraudzījās manī no briļļu apakšas.

— Esiet cilvēks, — griezos pie viņa, nospiežot lifta izsaukšanas pogu. — Aizdodiet pussimtu. Ieturiet no algas. Galējas nepieciešamības gadījums.

— Jūs allaž lūdzat rokasnaudu, — sacīja Edvardss, ieiedams liftā. — Pulkvedis diezin vai ir akceptējis jūsu rīcību.

— Kāpēc gan viņam būtu par to jāziņo?

Kad lifts apstājās, Edvardss izvilka kabatas portfeli un iedeva man piecdesmit dolārus.

— Enderson, ieturēšu no jūsu nākamās algas, tā kā neaizmirstiet.

— Paldies. Varbūt arī cs jums varēšu kādreiz izlīdzēt.

Durvis atsprāga, un Edvardss, laipni pamādams ar galvu, attālinājās. Piegāju pie garāžas, izbraucu ,,meiseru“, un devos auto kustības biezoknī.

* * *

Berta tomēr pierunāja mani aiziet uz „Signal". Uz pierunāšanu un pārliecināšanu viņai bija bija kaut kādi īpaši talanti.

Kad apsēdāmies pie galdiņa, pasūtīju divus sausos martini un nopētīju viņu. Viņa, saprotams, bija tā tā vērta. Ugunīgi rudie mati, lielas, zaļas acis, iedegusi, okera krāsas āda un, protams, figūra, kuras dēļ varētu izcelties avārijas situācija uz ielas, un, tas būtu mazākais, apstātos visa pilsētas transporta kustība. Ticiet vai ne, bet tādi gadījumi bija.

Ja viņu varētu uzlūkot vienkārši tāpat, nepadodoties acu burvīgajam valdzinājumam, tad skaidri varētu pateikt, ka viņa ir tikai eleganta seksuāla lellīte ar putna smadzenēm. Viņa varēja piešķirt sev tik apburoši ieinteresētu skatienu, ka tas noteikti jauca prātus daudziem puišiem, kuri patiesībā izrādījās muļķa zaļknābji un iedomājās, ka tiešām radījuši viņā kādu interesi, jo viņa spēja pacietīgi un labvēlīgi uzklausīt viņu stulbo lielīšanos par panākumie gan dzīvē, gan golfa laukumos, makšķerēšanā un citās izdarībās, bet mani iznest cauri nebija viņas spēkos. Es pazinu viņu pietiekami labi un sen. Berta Kingslija nopietni attiecās vienīgi pret naudu un sevi. Un tomēr man nebija žēl tērēt naudu un pavadīt ar viņu laiku.

— Nelūri uz. mani tā, itin kā gribētu pavilkt mani zem galda un šepat izvarot, -- viņa dūdoja.

— Ā, nemaz nav peļama ideja! Parādīsim tiem puņķutapām, kā to var darīt uz pleķīša centa lielumā.

— Klusu tu, vājprātīgais. Esmu izsalkusi kā baznīcas žurka, — un viņas acis sāka šaudīties ēdienkartes labirintos, itin kā viņa nupat būtu izbēgusi no koncentrācijas nometnes. — U... karaliskās garneles. Forši! Pēc tam kaut ko kapitālu.

Viņa izspieda vienu no saviem seksuālajiem smaidiem zāles pārzinim Lūgijam, kurš tuvojās mūsu galdiņam.

Lūgijs pārlaida man aukstu skatienu, bet, pagriezies pret Bertu, viņš sāka smaidīt.

— Varu piedāvāt mis Kingslijai mūsu firmas ēdienu — cāļus uz iesmiem, pildītus ar krabjiem, un krējuma mērci ar trifelēm.

— Grandiozi! — Berta gandrīz sāka kliegt.

Pagalam mani ignorējot, itin kā viņa priekšā būtu tukša vieta, Lūgijs izdarīja ierakstu blociņā un, jau atkal uzsmaidījis Bertai, nozuda. īsu brīdi mans žoklis palika atkāries un nekādi nespēja savienoties ar augšējo zobu rindu. Galu galā kaut kā izdevās pārvarēt šo sastingumu.

— Es taču tev teicu, man ir tikai piedesmit dolāri, — es sameloju. — Ja rēķins būs lielāks, man vajadzēs aizņemties no tevis, cālīt.

Pasaules gals: aizņemties no mīļākās!!!

— Nekad neaizņemies no sievietes, dārgais. Tas nav galanti. Tev vajag tikai novicināt savu kredītkarti, kura, starp citu, rēgojas no tavas žaketes sānkabatas. Tam jau šis kartes ir domātas.

— Bet kredītkartes mums dod tikai darba izdevumiem.

— Kas par to? Vai tad mūsu tikšanās neizskatās pēc kaut kā tāda?

Parādījās garneles, bet kopā ar tām viltīgi smīkņājošais Lūgijs. Kamēr

mēs izgaršojām garneles, es pavaicāju:

— Tev kaut ko izsaka vārds Valdo Kārmaikls? Pamēģini parakņāties savas atmiņas labirintos.

— Nekļūsti rupjš. Kas par mājieniem?

— Absolūti ne. Vienkārši tas tā, pie lietas.

— A, redzi nu, tātad tomēr tu arī šeit strādā?

— Kā to ņem. Tātad, tev zināms šis vārds?

Viņa pašūpoja galvu.

— Pirmoreiz dzirdu. Valdo Kārmaikls?

— Paspēlēsimies ar uzvārdiem. Bet Ross Hcmels? Tādu tu pazīsti?

— Uz muļķi ķer? Ross Hemels, kas tad viņu nepazīst? Man patīk viņa grāmatas. Vispār, kā to saprast, vai viņš tevi noalgojis?

— Neuzdod jautājumus. Labāk atbildi un gremo uz mana rēķina. Ko tu vēl par viņu zini, ja neskaita to, ka esi lasījusi viņa romānus, kuri tev patīk?

— Nu... pavisam nedaudz. Piemēram, viņš nesen apprecējies. Dzīvo Paradīzlargo. Kāda velna pēc visi šie jautājumi?

— Es taču lūdzu, neuzdod jautājumus. Ēd un atbildi. Ko tu zini par viņa sievu?

Berta uzmanīgi uzlūkoja mani, es zināju, ka tā nav laba zīme.

— Par viņa sievu? Esmu ar viņu tikusies. Pārāk jauna priekš viņa, — viņa viltīgi pasmaidīja. — Ja tu pavaicātu par viņa pirmo sievu...

— Labs ir. Stāsti par pirmo sievu.

— Tā ir kāda Glorija Korta. Kad Hcmels iedeva viņai kurvīti par to, ka šī krāpa viņu pa labi un pa kreisi, viņa paņēma atpakaļ savu jaunavas uzvārdu. Liekas, es teicu, jaunavas? Atgādini man šo vārdu, kad gribēsi mani sasmīdināt. Sī vazaņķe jau sešu gadu vecumā nebija meitene.

— Vēsturiskie ekskursi mani neinteresē.

— Tagad viņa dzīvo ar kādu meksikāni, kurš sevi sauc Alfonso Dia-su. Viņš ir „Alameda Bar“ īpašnieks — visādu izdzimteņu midzenis ostas rajonā.

Esmu par šo bāru dzirdējis; tur pulcējās visas iespējamās padibenes.

— Glorija tur uzstājas ar kaut kādu neparastu numuru. — Bertas lūpās jaudās nievājoša vīpsna. — Tikai iedomāties! Viņa taču kādreiz bija Rosa Hcmcla sieva! Jā, tādi ir likteņa pavērsieni. Diena dienai nelīdzinās. Šodien tev ir viss, rīt tev vairs nav nekā. Es drīzāk liktos gultā ar āzi, nekā ar Alfonso Diasu.

Atnesa cāļus, līdz ar tiem pieauga mans satraukums. Kamēr mēs tiesājām šo Dievu ēdienu, es nepārtraukti domās apcerēju, cik tie maksā. Tostarp es jau sāku iztēlē jaust reibinošās nakts tuvumu.

Berta uzreiz uzķēra manu noskaņojumu.

— Nu ko, taisīsimies, manu dārgo ērzelčn. Mani ari urdi.

Es palūdzu rēķinu un nodrebēju, ieraugot kopējo summu, tad sāpīgi šķīros no saviem diviem piecdesmitniekiem. Pēc tam, iesmērējis oficiantam, pārzinim Lūgijam un šveicaram, kurš atripināja „meiseru" pie ieejas durvīm, es konstatētu, ka līdz nedēļas beigām man palikuši tikai trīsdesmit dolāri.

Kad mēs jau braucām pie manis, Berta pēkšņi teica:

— Es par tevi domāju, Bārt. Tev pēdējais laiks mainīt darbu. Ja vēlies, lai mūsu attiecības turpinātos, tev jāatrod kaut kas, kas dotu vairāk naudas.

— Nav oriģināli, — es atbildēju. — Gadu jau par to pašu vien domāju, bet neredzu nekā piemērota.

— Domā vēl. Ar tavu pieredzi noziedznieku pasaulē varētu arī kaut ko atrast. Pagājušonedēļ satiku kādu puisi, īstu naudasmaisu. Viņa darbības lauks ir vecās dāmas. Viņas maksā viņam cik uziet tikai par vienu smaidu un cerību. Vai tad slikts bizness?

— Tev vajadzētu labāk iepazīt cilvēku, ar kuru dzīvo divus gadus, — es sacīju. — Suteneris netaisos būt.

— Un kā būtu ar kontrabandu? Zinu puisi, kurš pa vējam kaisa zaļos. Viņš vadā cigārus no Kubas.

— Gribi mani iebāzt ķurķī?

Viņa neapmierināti paraustīja plecus.

— Labi, aizmirsti par to. Tavā vietā es zinātu, ko darīt.

Tieši šajā laikā es piebraucu pie savas garāžas.

— Un ko tad tu darītu, ja būtu manā vielā?

— Es dziļāk ieskatītos šajā bagāto švītu pasaulē, starp kuriem grozos un pie kuriem strādāju. Es atrastu avotiņu, no kura sāktu pumpēt dolārus. Vai tad Ross Hemels iesākumam nebūtu piemērots? Varbūt vēl kāds cits?

Es piegāju pie viņas, un mēs, nepiespiesti sarunājoties, devāmies uz liftu.

— Kas tev teica, ka es strādāju Rosa Hemcla uzdevumā? Vismaz es pats taču ne?

— Neāksties, Bārt. Tu to neesi teicis, tas vienkārši tāpat ir skaidrs. Aizmirsīsim šo sarunu. Nobeigumam tikai teikšu: maz kam iekrīt tā laime vārīties viņu katlā. Un vēl mazāk tādu, kas to neizmantotu. Tu neesi praktisks, tāpēc laid garām savu iespēju. Ejam ātrāk, citādi pāries gribēšana.

Braucot liftā, es domāju pa viņas teikto un vēl turpināju domāt, liekoties ar viņu gultā. Taču tikko viņas rokas un kājas mani apskāva, es pārstāju par to domāt. Galu galā visam sava vieta un laiks.

2. nodaļa

Dienvidaustrumos no Paradīzsitijas, trīsdesmit jūdzes no līča bija izkaisīta nelielu salu ķēdīte, kas stiepās līdz pat Kīvestai.

Sēžot helikopterā blakus Nikijam Hārdijam , es aplūkoju šo salu ķēdi, un tā man atgādināja mazus, zaļus mauriņus, kas iegrimuši zilgmainās jūras žilbumā.

Niks bez kādām pūlēm noteica Hemela jahtu. Mēs jau labu laiku bijām gaisā, kad jahta pameta piestātni un devās atklātā jūrā.

Pār jūru lidinājās arī citi helikopteri taksometri, vedot bagātos klientus raudzīt krasta ievērojamākās vietas, nemaz jau nerunājot par to, ka daudzi vienkārši baudīja augstuma priekus, tāpēc nemaz neuztraucos, ka Nensija un Džonss varētu nojaust sekošanu.

Paņēmis Niķa lielo tālskati, ieraudzīju Nensiju uz jahtas klāja. Domājams, ka Džonss atradās stūres mājā, katrā ziņā redzams viņš nebija.

. — Viņi dodas uz Kī, — es sacīju. — Lido atpakaļ uz piestātni, pa-riņķosim tur. Mēs viņus nepazaudēsim, taču vajag izdarīt tā, lai šie nenojaustu asti.

Niks, dūšīgs puisis ar labestīgu seju, izdarīja visu tā, kā es lūdzu.

— Tur lejā ir misis Hemela, Bārt. Kas tev padomā?

— Ja vēlies uzdot jautājumus, tad adresāts ir pulkvedis Pārnels. Saprati, Nik?

Viņš nosmējās.

— Labi, jautājumu nebūs.

Šajā laikā jahta tuvojās Kīvestai. Tā palēnināja gailu, apgriezās un sāka slīdēt gar krastu, kamēr nebija sasniegusi Meitkomkiju, tad nogriezās uz nelielu saliņu grupas pusi, kas atradās apmēram piecu jūdžu attālumā.

— Kas tās par salām? - vaicāju.

— Savulaik kalpoja kā Kārību jūras pirātu atbalsta punkti.

Niks, cik nopratu, labi pārzināja Floridas vēsturi.

— Pirāti tur slēpās un uzbruka garāmbraucošiem kuģiem. Tagad salas ir neapdzīvotas.

Tostarp jahta vēl vairāk palēnināja gaitu un pietuvojās plašam līcim starp divām, salām, kuras pa pusei sedza mežonīgas audzes. Tad tā pazuda zem spāņu sūnām un vīnogu stīgām.

Nolēmu, ka būtu riskanti, ja mēs riņķotu ar mērķi no jauna ieraudzīt jahtu.

Nensija un Džonss, bet varbūt arī abi, varētu saprast, ka viņi kādu interesē, bet no tā vajadzēja izvairīties.

Viņš mīklaini manī nolūkojās un paraustīja plecus.

— Jūs esat klienti. Un tomēr, Bārt, viņa ir krietns meitēns.

Šādu atsauksmi man nenācās dzirdēt pirmoreiz.

— Kā tu zini? Esi varbūt ticies?

— Protams, un ar misteru Hemelu arī. Vedu viņus uz Daitonbīču un tad atpakaļ. Viņa ir burvīga, taču viņam pārlieku jauna.

— Kā tu domā, vai viņiem ir labas attiecības?

— Kas to zina. Viņš sēdēja aizmugurē un nebilda ne vārda. Bet viņa bija tavā vietā un pļāpāja bez mitas.

— Un par ko tad?

— Viņai gribējās zināt par helikopteru. Pirmo reizi ar to lidoja. Viņu interesēja burtiski viss.

Tātad, Nensija bija apburoša un arī ne muļķe. Un tieši tādas sievietes dod pa labi un pa kreisi.

Nolēmu, ka jāmaina sarunas tēma.

Drīzumā mēs šķīrāmies, un es braucu uz aģentūru.

* * *

Jau gribēju izstāstīt Glcndai par to, kā Nensija apmeklē vecās pirātu ligzdas Kārību jūrā, kad pēkšņi atcerējos Bertas vārdus: „Šos bagātniekus var slaukt un slauki, vajag tikai nedaudz izdomas." Un tūlīt pat es pārgāju uz meliem.

— Novēroju viņu no helikoptera. Vairākas stundas makšķerēja. Velti nositu laiku.

Glenda saprotoši pamāja.

— Nav izslēgts, tas viss ir vienīgi Hemcla iedomas, — es turpināju. — Šāda greizsirdība ir bieži sastopama.

— Es ziņošu pulkvedim.

Atgriezos savā istabā, Čika nebija. Paņēmis no atvilktnes viskija pudeli, es nedaudz ielēju un aizsmēķēju.

Tātad, Berta rosināja mani padomāt. Nu ko, lai notiek! Nolēmu patstāvīgi izpētīt šīs saliņas. Iespējams, ka Nensija dodas turp sauļoties un makšķerēt, taču šeit vajadzēja būt kaut kadam noslēpumam.

Es ielēju vēl porciju viskija un turpināju domāt. Tad piezvanīju Tonijam Lamberam. Viņš izīrēja laivas un makšķerēšanas piederumus. Reiz. arī es ņēmu pie viņa laivu: Bertai gribējās paelpot jūras gaisu. Sarunāju ar viņu laivu ar uzkarināmu dzinēju uz. ritu 5.00.

— Mister Enderson, cik ilgi jums laiva būs vajadzīga?

— Līdz pusdienai.

— Maksājot uzreiz skaidrā naudā ir atlaide. Tātad, tie būtu divdesmit dolāri, uz kredīta — trīsdesmit dolāri.

— Labi, skaidrā.

Drīzumā ieradās Ciks.

— Kā sokas? — viņš pavaicāja.

— Nekā. Viņa vienīgi makšķerēja. Un kā tev?

— Esmu velti nominis papēžus. Galvu lieku ķīlā, ka nekāda Valdo Kārmaikla patiesībā nav. Nevienam par viņu nav nc jausmas. Izķemmēju visus hoteļus, moteļus un slimnīcas. Nekā.

Es piecēlos.

— Ejam, ziņosim par visu pulkvedim.

Pārnels bija savā kabinetā, un es viņam ziņoju, ka mums pagaidām panākumu nav.

— Viss liecina vienīgi par to, ka viņa sieva ir piemīlīga, burvīga un gudra sieviete.

Pārnels pakasīja degunu un kļuva domīgs.

— Šo lietu tāpat vien mēs nevaram pamest novārtā. Operāciju izbeigt pagaidām par agru. Jūs taču pie tās strādājāt tikai divas dienas. Pagaidīsim līdz. nedēļas beigām, Bārt.

Tad viņš pievērsās Čikam.

— Nav prātīgi jums abiem nodarboties ar šo lielu. Priekš tevis man ir kaut kas cits.

Un tad atkal Pārnels pievērsās man:

6 Зак. 444

— Tu, Bārt, turpini darboties ar misis Hemclu. Pārbaudi viņas sakarus krastā. Ja līdz nedēļas beigām dosi man noliedzošu ziņojumu, runāšu ar Pālmeru, lai tad viņš izlemj, ko darīt tālāk.

Viņš parādīja man durvis, bet Čikam krēslu.

Biju palicis viens, un tagad man bija pilnīga rīcības brīvība. Nokļūt salās es varēju divu stundu laikā. Līdz pusdienlaikam varēja tās izķemmēt, bet pēc tam pasekot Nensijai. Un tad atcerējos, ka līdz algai vēl deviņas dienas, bet manā kabatas portfelī atlikuši vienīgi trīsdesmit dolāri. Jā, ko dara ar mums sievietes?! Divdesmit dolāri būs jāatdod par moto-reni, bet ar desmitnieku ej kaut pakaries.

Tā es sēdēju, domādams par savu drūmo nākotni. Лк, ja atrastos kāds savādnieks, kas aizdotu naudu. īsta bezizeja. Nolādēju sevi, ka pakļāvos Bertas pierunāšanai un vedu viņu uz „Signal". Taču kādai izejai jābūt.

Domās sāku pārcilāt draugus, kuri man kādreiz palīdzēja. Bet visi tā saucamie draugi, ieraugot mani, tagad skrēja pāri ielai. Bet ja nu... Berta?!! Es atplauku. Tā ir ideja. Derētu pamēģināt, taču tas būtu jādara ļoti delikāti. Agrāk neesmu neko tādu viņai lūdzis, taču nekad nav par vēlu sākt.

Berta beidza darbu modeļu namā 18.(X). Pulkstenis rādīja 17.40, tā kā man bija iespēja viņu noķert, ja labi papūlētos.

Ieradies stāvvietā, kur viņa atstāja savu „hondu", ieraudzīju, ka auto ir savā vietā. Aizsmēķēju un sāku gaidīt. Pēc dažām minūtēm viņa parādījās.

— Hello, mazulīt, — sacīju, paņemot viņu aiz rokas. — Cik negaidīta satikšanās.

Viņa aizdomīgi manī noskatījās. Sapratu, ka viņa nav labākajā noskaņojumā.

— Kāpēc neesi darbā? — viņa vaicāja.

— Ļoti piemērots jautājums, tiekoties ar mīļoto.

— Ko tu šeit dari?

— Ļoti gribēju tevi redzēt. Nāc uz manu mašīnu. Man vajag ar tevi aprunāties.

— Man nemaz negribas sēdēt tavā mašīnā. Labāk braucam kaut kur iedzert.

Kas par sievišķi! Viņa vienkārši nevar iztiki, neatstājot mani bez centa kabatā. Zinot, ka Berta dzer vienigi kokteiļus ar šampanieti, es drošāk ieķēros viņas piedurknē un stiepu uz savu ,,mciseru“.

— Jāparunā par lielu, čabulit. Es visu laiku pārdomāju, ko tu man vakar teici.

— Ciribu iedzert. Ko es tev vakar teicu?

Es atvēru mašīnas durvis un praktiski iegrūdu viņu tajā.

— Vakar tu izsacīji ļoti dziļu domu.

— Neatceros, ko es vakar runāju.

— Es tev atgādināšu. Tu sacīji: „Ja es labi ieskatītos šajās tuklajās haizivīs, kuru labā strādāju, un paķertu treknāku kumosu sev.“ Kaut ko tamlīdzīgu.

Jutu, ka viņa pēkšņi zaudē savu drūmo noskaņu, viņas acis kļuva Šauras.

— Jā, jā, tā es teicu. Un kas par to?

— Tieši par to es domāju. Un, jo vairāk domāju, jo vairāk jutu iezīmējamies savas iespējas. Manā galvā dzima ideja, kas varētu nest pietiekami lielu naudu. Ja lietiņa izdotos, es, protams, neaizmirstu savu draudzenīti.

— Klausos ļoti uzmanīgi. Rādās, ka šeit kaut kas dzimst, bet tikai

kas?

— Vajag nedaudz naudas, lai pieaudzētu idejai kājas. Tu piedalies ar savu daļu?

Viņas acis kļuva dzēlīgas.

— Tu prasi man naudu?

— Pareizāk sakot, aizdevumu uz desmit dienām, plus divdesmit procenti. Bet tas vēl nav viss.

— Nu, kas tad vēl?

— Pagaidām noslēpums. Garantēju atdot pēc desmit dienām un premiālos divdesmit procentus.

— Tu gribi ķerties klāt Rosarn Hemelam?

— Neesmu neko par viņu teicis.

— Taču tu strādā viņa uzdevumā. Tu taču vakar par viņu jautāji. Tu pēkšņi aprāvi sarunu, kad vaicāju, vai viņš tevi noalgojis. Sapratu, ka esmu trāpījusi mērķi.

Man atlika vienīgi dziļāk nopūsties.

— Tikai starp mums, drostaliņ. Jā, tu uzminēji. Viņš uzskata, ka sieva uzlikusi viņam greznus ragus, tāpēc viņš griezās pie mums ar lūgumu izsekot.

— Gatavais stulbenis. Viņš nojūdzies. Viņa nav tāda tipa sieviete. Viņa nekad neatļausies vairāk par tenisu un makšķerēšanu.

— Vai tad tu nevari iedomāties, ka viņa sameklējusi sev jauniņu mīļāko, pie kam bagātu, ar kuru var priecāties, bet tikām viņas vīrs caurām dienām deldē bikses.

— Viss jau var būt. Ko tad tu īsti esi uzzinājis?

— Esmu tikai vēl pašā sākumā. Man vajag mazītiņu kapitālu izdevumiem.

— Cik?

— Trīs simtus.

— Trīssimt dolārus! — viņa kļuva skaļa. - Klausies, aizej pie psihiatra!

— Labs ir. Izliecies, ka neesmu neko tev teicis. Atradīšu kādu citu. Tas taču ir aizdevums, tā nav dāvāna. Zinu desmitiem čomu un leļļuku, kas man ar prieku aizdos tos smiekla trīssimt dolārus uz desmit dienām, pie kam uz divdesmit procentiem.

— Muldoņa. Izņemot mani neviens tev neiedos pat piecus dolārus. Labi, Bārt.

Viņa atvēra somiņu un izņēma no tās maku.

— Te tev būs simt piecdesmit dolāri uz divdesmit dienām un uz divdesmit procentiem, tas arī viss.

Ieskatījos makā. Tas bija piebāzts ar dolāriem.

— Vai tik neesi aplaupījusi banku?

Viņa izvilka simtnieku un piecdesmitnieku un aizcirta maku man deguna priekšā.

— Ja tiešām kaut ko dabūsi, tad padalies ar mani. Saprati? Tagad braucam kaut ko iedzert. Vislabāk uz ,,Cesarc“.

Sāku svārstīties. ,,Cesare“ kokteilis ar šampanieti maksāja desmit dolārus. Tomēr vairāk par desmit dekundēm domāt nespēju. Galu galā es biju bagāts, bet nauda tāpēc vien eksistēja, lai to tērētu. Iedarbināju motoru un braucu uz bāru ,,Cesarc“.

Līdz pirātu ligzdām es nokļuvu 6.30. Pēc gājiena uz ,,Cesare“ es atgriezos mājās un sāku gatavoties braucienam. Izvilku savu tropisko kombinezonu, kas man palika pāri vēl no Vjetnamas kara: maskēšanās kreklu, bikses un mednieku dunci. Pie tā visa paņēmu vēl cepuri ar insektu tīklu un termosu.

Laiva mani jau gaidīja norunātajā vietā. Tuvojoties salām, motoru noslāpēju un pārģērbos. Tad iegriezu laivu līcītī, kurā atradās Nensijas jahta. To visu es veicu klusi un piesardzīgi: uzkarināmais motors darbojās gandrīz bez skaņas.

Laiva slīdēja uz priekšu, un tai apkārt pletās spāņu sūnu, paparžu un nokarenu zaļumu biezoknis. Moskītu karapulki riņķoja ap manu galvu, taču tīkls, kas bija speciāli ķīmiski piesūcināts, noturēja tos drošā attālumā. Virs sevis es redzēju saules starus, kas vārgi lauzās cauri zaļumu audzei.

Pēc pāris minūtēm laiva iepeldēja nelielā lagūnā. Piestājis pie krasta, ieraudzīju labi iemītu taciņu, kura veda biezoknī. Tepat bija ari smiltīs ierakts stabs, domājams, lai varētu pietauvot jahtu.

Nostiprinājis laivu, devos pa taciņu. Rokā turēju nazi un uzmanīgi lūkojos zem kājām. Es baidījos no čūskām. Visi instinkti, kas bija iegūtu Vjetnamas džungļos, kā pēc burvju nūjiņas mājiena atkal atgriezās. Itin kā nebūtu bijis šo miera un rāmas dzīves gadu.

Drīzumā nonācu līdz milzīgam miruša koka stumbram. Ļoti izdevīga vieta, lai novērotu priekšā esošo klajumu. Koku paēnā es ieraudzīju zaļu buraudekla telti. Apmēram līdzīgas bija mums Vjetnamā. Tās bija paredzētas četriem cilvēkiem un bija ērtas. Telts ieeja bija aizsieta ar divām platām virvēm. Zāle apkārt bija stipri nomīdīta.

Viss redzētais darīja mani pagalam domīgu. Tik tiešām, sāku vispār šaubīties, vai tāda varētu izskatīties mīlnieku ligzdiņa. Vai tad tā nu būtu, ka Nensija laiku vadītu šeit ar savu mīļāko?

Nekustīgi stāvēju savā patvērumā, cenšoties domas stādīties priekšā, kas varētu būt telts iekšpusē, taču ieeja bija aizsieta. Tātad, iekšā nebija neviena.

Visapkārt man nebeidzās odu koncerts. Ja neņem vērā putnu balsis, džungļos bija klusums.

8.45 es sadzirdēju skaņu, kas lika man gulties zemē. Tad varēja sadzirdēt lapu čaukstoņu un troksni, kāds raksturīgs, pašķiroties liānām. Lai arī kas tuvotos, viņš bija viens un nemaz neievēroja kaut mazāko piesardzību.

Cauri krūmājiem ieraudzīju vīrieti, kurš iznāca no džungļiem klajuma pretējā pusē. Viņš bija vidēja auguma, platiem pleciem, labi attīstītu muskulatūru. No skata varētu būt divdesmit piecus divdesmit sešus gadus vecs. Melnie mati bija gari un neķemmēti, sejas pantus slēpa pinkaina bārda. Mugurā tam bija zaļš krekls ar garām piedurknēm un melnas bikses, iestumtas augstos meksikāņu apavos. Vienā rokā viņš turēja makšķeri, bet otrā divas lielas zivis, kuras bija izķidātas un derīgas ēdiena gatavošanai.

Gulēju nekustīgi un nebeidzu brīnīties: vai tad tiešām šis bārdainis, kas līdzīgs īstam klaidonim, būtu tas pats Valdo Kārmaikls? Varbūt jā, bet varbūt arī nē.

Atsējis virves, viņš iegāja teltī. Pēc pāris minūtēm viņā atgriezās, nesdams alumīnija šķīvi ar nazi un dakšiņu.

Nolēmu, ka laiks rīkoties.

Piecēlies, es devos klajuma virzienā, ar nolūku radot troksni. Gribēju brīdināt viņu par savu tuvošanos.

Kad iznācu klajumā, ieraudzīju viņu stāvam pie telts. Rokās tam bija 22. kalibra šautene, un tā bija pavērsta pret mani. Apstājos un draudzīgi uzsmaidīju.

— Hello, lūdzu man piedot, ja nejauši jūs izbiedēju. Domāju, ka uz salas neviena nav.

— Kas jūs esat? — balss bija zema un piesmakuši.

— Es — Bārts Endersons. Vai drīkstu pienākt tuvāk? Šautene jums nav nepieciešama, - turpināju ar smaidu. Esiet bez raizēm un novāciet to.

— Nekustieties. Ko jums te vajag?

— Meklēju Zilās bārdas alu. Varbūt jūs zināt, kur tā atrodas?

— Šajā salā alu nav. Vācieties!

— Vai esiet pārliecināts? Kāds puisis ,,Ncptūnā“ teica man, ka tā ir kaut kur šeit.

— Es jums sacīju: vācieties prom!

— Kāpēc tāds naids? Itin kā es būtu jūsu mājā. Jūs būtu vientuļnieks? — sāku lēnītēm tuvoties.

Šautenes stobrs salecās un tagad bija virzīts tieši man krūtīs.

— Teicu jums: aizvācieties, - draudi bija nepārprotami.

— Nu, nu, ne tik strauji. Kamdēļ jūs tik nedraudzīgs? Vai tad jūs negribat..

Atskanēja šāviena sprakšķis. Lode nosvilpa pār manu galvu. Iespējams, ka šāvienam bija brīdinoša nozīme. Taču ar šādu šauteni varēja izšaut tikai vienu lādiņu, un es parāvos uz priekšu. Divos lēcienos es aizsniedzu viņu brīdī, kad viņš mēģināja ielikt citu patronu.

Viņa reakcija biju zibenīga. Ja nebūtu manas kara pieredzes, es nespētu izvairīties no kājas spēriena pavēderē. Tagad viņš trāpīja man gurnā, es sagrīļojos un atkāpos. Viņš atvēzēja ieroci, gribēdams ar laidni trāpīt man sejā, bet es paguvu pieliekties un ielikt visu savu svaru sitienā pa kuņģa apvidu.

Šņākdams viņš izlaida no plaušām visus skābekļa krājumus un nogāzās uz ceļiem. Cerēdams ievilkt gaisu tukšajās plaušās, viņš saņēma no manis otru sitienu, šoreiz ar sakrustotām plaukstām pa pakausi. Tas viņu nogāza, un viņš gulēja garšļaukus ar seju zālē.

Ātri iegāju teltī un sāku visu aplūkot. Tajā atradās divas gultas, viena no otras zināmā atstatumā, mazgāšanās trauks ar ķipi uz taburetes zem tā un saliekams krēsls. Galda vienā pusē bija izlikti sieviešu tualetes piederumi: matu ķemme, zobu birste, pūderis un dezodorants. Otrā pusē bija nepārprotami vīriešu piederumi: zobu birste, cigaretes, lētas šķiltavas, krūze.

Iznācu no telts un palūkojos bārdainī. Viņš nāca pie sajēgas. Es pacēlu šauteni, un, atspiedies pret telti, sāku gaidīt.

Viņš notupās uz ceļiem un ar grūtībām piecēlās. Skatoties uz mani ar degošam acīm, viņš sāka ar plaukstu masēt kaklu.

— Man ir visdraudzīgākie nodomi, — sacīju.

Viņa acīs parādījās izbailes.

— Ko jūs te darāt? — viņš atkal sāka. - Un beidziet vāvuļot par kaut kādu Zilās Bārdas alu. Ko jums šeit vajag?

— Pieņemsim, tāpat vien atpūšos no pilsētas trokšņa un jezgas, gluži kā jūs. Burvīgas saliņas. Līdz. salam šeit var labi atpūsties.

Viņa acis kļuva šaurākas.

— Jūs būtu dezertieris?

— Teicu taču vienreiz: atpūšos no pilsētas jezgas. Un jūs? Kas esat un ko šeit darāt?

Viņš apdomājas, tad nošūpoja galvu.

— Demobilizējos pirms sešiem mēnešiem.

Nemaz nešaubījos, ka tie ir meli. Armijas cilvēku redz pa gabalu. Trīs gadus dienot militārajā policija, es lieliski zināju, kādi izskatās demobilizētie.

— Jūs esat labi iekārtojies, jums ir brīnišķīga telts. Ilgi domājat šeit palikt?

— Cik gribēšu. Jums te vietas nav. Meklējiet savu alu citā salā.

Prātā iekrita sieviešu piederumi telti. Iespējams, ar šo te kopā bija

ari kāda sieviete jebšu tās būtu Nensijas mantiņas?

— Labi, — sacīju. — Esmu sabiedrisks cilvēks, taču, ja jums ir iebildumi pret mani, varu ari nozust. Veiksmi tev, kareivi, — un es devos uz krūmājiem, no kuriem iznācu.

— Kā jūs šeit nokļuvāt?

— Tāpat kā jūs, — es pamāju viņam ar roku un devos gar taciņu uz laivu.

Nepagāja ne trīs minūtes, kad izdzirdu, ka viņš man seko. Es turpināju iet, taču ātrākā tempā, tāpēc drīz vien sasniedzu krastu. Viņš visu laiku bija pavisam netālu no manis un, cik nopratu, vēlējās pārliecināties, ka esmu projām.

Iekāpu laivā, atsēju to un iedarbināju motoru, dodoties no lagūnas jūrā. Saprotams, viņš gaidīs, kamēr es pazudīšu no redzes loka, tamdēļ devos uz kontinentu. Taču, kad saliņas pazuda aiz apvāršņa, mainīju kursu uz. Meitkomkiju.

Piestājis pie muliņa, šķērsoju krastmalu un iegāju bārā. Šeit bija daži zvejnieki. Nēģeris bārmenis izbrīnīts noraudzījās manī.

— Likās, mister, ka esmu nokļuvis atkal armijā. Jūsu tropiskais ietērps atsauc atmiņas.

Uzrāpos krēslā pie letes.

— Alu.

Viņš atkorķēja pudeli un pielēja pilnu glāzi. Izdzēru alu un atbīdīju viņam tukšo glāzi. Aizsmēķējis, noteicu:

— Izlūkoju pirātu salas. Tērps piemērots šiem džungļiem.

— Nu gan dzenat jokus, — viņš vēl ielēja. — Tur ir vienīgi putni un nekas vairāk. Agrāk tur dzīvoja indiāņi, taču arī tic ir prom.

— Varbūt sadzersiet ar mani?

— Man tas, mister, vēl par agru. Paldies.

Pulksteņa rādītāji nedaudz pavirzījās pāri 11.00.

— Nebūtu par ļaunu dabūt kādu makšķeri un tikt pie zivtiņām. Man ir atvaļinājums, gribas nedaudz nosauļoties.

— Varu jums iedot savu. Vai tā ir viena no Tonija laivām?

— Tā tas ir, paņēmu uz visu dienu. Tātad varu cerēt uz jūsu makšķeri?

— Protams, tūliņ atnesīšu.

Viņš atbīdīja netīru aizkaru un nozuda. Pēc neilga laiciņa parādījās, turot rokās mazu makšķeri un burciņu ar ēsmu.

Noliku uz letes savu pēdējo piecdesmit dolāru banknoti un sacīju:

— Paņemiet tam gadījumam, ja, Dievs nedod, noslīkstu. Agrāk par pieciem, jādomā, nebūšu atpakaļ. Labi?

Viņš pastūma naudu uz manu pusi.

— Bos, tā nebūs labi. Mēs esam veterāni. Man nav vajādzīga garantijas polise.

Es ar prieku noglabāju banknoti kabatā, pateicu viņam paldies un devos uz laivu. Pārģērbies civildrēbes, devos uz saliņu, kur biju pametis bārdaini, piestājot krastā apmēram ceturtdaļjūdzi no iepriekšējās vietas. Izvilku sviestmaizes un sāku tas notiesāt, grimstot dziļās pārdomās.

„Ko varēja darīt cilvēks, slēpdamies uz šīs salas. Dezertieris viņš nebija. Telts arī nav no lētākajām. Un vai viņš tur būtu viens pats? Un kāda ir Nensijas loma visā šajā lietā?"

Lai novilcinātu laiku, sāku makšķerēt, taču šī nodarbe manām domām slīdēja garām. Neko sakarīgu tā ari nespēju izdomāt. Bija nepieciešami fakti, kas šo ainu papildinātu. Katrā ziņā ieintriģēts es biju pamatīgi.

Ap 15.00 izdzirdu tuvojošās motorlaivas tālu zumošo skaņu. Nolicis malā makšķeri, paslēpos nokārušos liānu zaros. Pēc pāris minūtēm parādījās Hemela jahta, tā ātri tuvojās krastam. Tā virzījās taisni uz. to līcīti, pakāpeniski samazinot ātrumu, tad nozuda zaļaudzē. Sāku šaubīties, tāpēc nekustēju ne no vietas. Iespējams, ka Nensija atstājusi Džonu Džonsu uz jahtas vai krastā novērošanai, Un ja nu paņēma sev līdz? Nvarēja pieļaut, ka viņš mani atklātu.

Pagāja stunda. Visbeidzot es izdzirdēju, kā tika iedarbināts jahtas motors, tā izslīdēja no lagūnas un lielā ātrumā devās uz kontinentu.

Nolēmu, ka vēlreiz izrunāšos ar bārdaino. Varētu viņam pateikt, ka man ir maz degvielas un vai viņš man nedaudz nevarētu pārdot. Viņš taču nevarēja būt pārliecināts, ka zinu, ar ko viņš pārvietojas.

Nensija, jādomā, ir kā viņa sakarnieks ar ārpasauli. Vai viņš bija viņas mīļākais vai ne, taču varēju likt galvu ķīlā, ka tieši viņa atveda bārdaini uz šo salu un turpina apgādāt to ar visu nepieciešamo eksistencei.

Ieslēdzu motoru un atkal iepeldēju līcī. Piesējis laivu pie staba, devos pa zināmo taciņu, nemaz nemēģinot slēpt savu tuvošanos.

Tagad klajums bija tukšs. Telts bija pazudusi, un ar to arī viss pārējais. Tik tiešām, mans putniņš bija aizlaidies kopā ar Nensiju un Džonu Džonsu.

Acīmredzot līdzko viņi te ieradās, bārdainis izstāstīja par manu vizīti. Un viņi tūdaļ pieņēma lēmumu pazust. Vismaz tagad es sapratu, ka bārdainim ir konflikti ar likumu, citādi šādu steigu nav iespējams izskaidrot.

Sāku pastaigāties gar to vietu, kur pirmīt bija telts. Tik šausmīgi steidzoties, vajadzēja palikt kaut kādām pēdām.

Dažas minūtes meklējot, es uzgāju lētas niķelētas šķiltavas, kuras redzēju uz saliekamā galdiņa teltī. Pieliecos un sāku tās uzmanīgi aplūkot, tomēr tām nepieskaroties. Ja veiksies, jābūt pirkstu nospiedumiem.

Paņēmu kabatlakalu un ar tā palīdzību pacēlu šķiltavas, ietinu un ieliku kabatā. Nekā vairāk neatradis, atgriezos pie savas laivas. 16.30 man bija jāatgriežas Mcitkomkijā, lai atdotu makšķerēšanas piederumus. Agrāk par 1.00 es tikt līdz aģentūrai nevarēju. Cerēju, ka mūsu vecākais laborants Harijs Mendoss vēl varētu būt darbā.

Ieslēdzis piekaramo motoru, uzņēmu kursu uz Meitkomkiju.

* * *

Kad ierados aģentūrā, Glenda taisījās doties projām.

— Vai pulkvedis uz vielas? — vaicāju.

— Aizgāja pirms piecām minūtēm. Kādi jaunumi?

— Nekādi. Visu dienu sēdēju viņai u/. astes, — sameloju. — Uzvedas kā parasta sieva: staigā, lūr veikalu vitrīnās, dzer tēju kafejnīcā, tad iet mājās. Nekā nav sliktāka par sieviešu izsekošanu.

— Tāds ir tavs darbs, — Glenda izsacījās atturīgi un izgāja.

Gāju pa gaiteni uz laboratoriju. Harijs Mcndoss sēdēja krēslā un kaut ko cītīgi pētīja mikroskopā. Viņš bija gara auguma un samērā kalsns, apmēram septiņdesmit gadus vecs. Kādreiz viņš vadīja kriminālo laboratoriju pilsētas policijas nodaļā. Kad viņš atvaļinājās, Pārnels piedāvāja viņam aģentūras laboratorijas vadītāja posteni.

— Hello, Harij, - es sacīju, ieiedams un pievērdams durvis. - Tu tikai strādā?

Harijs pacēla acis un pamāja ar galvu.

— Šeit ir interesantāk kā mājās. Televizors sen apriebies. Kāda vajadzība?

Izvilku šķiltavas, kuras joprojām bija ietītas kabatlakatā.

— Tikai rīt no rīta, Bārt. Vai tu gribi sūtīt ekspertīzei uz Vašingtonu?

— Jā. Lai tur pameklē kartotēkās. Varbūt sameklēs, kam pieder pirkstu nospiedumi. Labi, Harij? Dod man ziņu, ja kaut k(> atradīs. Visu gaišu.

Cika vairs nebija. Es apsēdos un iegrimu pārdomās. Interesanti, kur Nensija ir likusi to bārdaini?

Nolēmu, ka jebkurā gadījumā viņa to neatveda uz ostu, kur bija pilns ļaužu. Noteikti klīstu baumas, ja kāds viņu ieraudzītu nokāpjam no jahtas.

Viņas vietā es bārdaini noturētu uz jahtas līdz kādiem trijiem naktī, līdz krastmala kļūst tukša, un tad to izvestu bez mazākā riska. Tātad, viņš vēl varēja būt uz jahtas un tāpēc vajadzētu padežūrēt kaut kur tuvumā.

Laika bija pārpārēm. Izvilku no galda savu 38. kalibra pistoli, pielādēju to, iebāzu makstī, bet to savukārt iekāru padusē. Nobraucu ar liftu un devos uz garāžu.

Krēslot vajadzēja pēc kādām trim stundām. Gribēju piezvanīt Bertai, bet tad mainīju nodomu, labāk ietaupīt naudu. Galu galā braucu uz ostu.

Els Bārnijs kā parasti sēdēja uz slīdraga, un rokā tam bija alus bundža. Šoreiz nebija vēlēšanās tikties ar viņu, es iejuku tūristu un zvejnieku pūlī, tādā veidā ticis viņam garām nepamanīts.

Man iešāvās prātā doma ieiet „Alabama Bar“ un uzmest aci Glorijai Kortai — Hemela bijušajai sievai, tagadējai Alfonso Diasa sievai, bet pie viena ari ieturēt pusdienas.

Bija trešdienas vakars, tāpēc bāri bija pustukši.

Ejot garām avīžu kioskam, apstājos un pamanīju lētas grāmatas mīkstos papīra vākos. Starp tām bija dažas Rosa Hemela grāmatas. Spilgtie ,,seksvāki“ piesaistīja manu uzmanību. Vienu no tām, kuras nosaukums bija „Mīla un vientulība*1, es nopirku. Uz vāka bija domās iegrimusi sieviete ar baigākām krūtīm.

Nonācis līdz „Alameda Bar“, es pagrūdu durvis un iegāju lielā zālē ar estrādi, kas atgādināja zirga pakavu. Nēģeris pianists spēlēja klusu melodiju blūza stilā. Visapkārt, itin kā apaļas puķu dobītes, bija uzklāti un servēti galdiņi.

Bārā bija kādi divdesmit cilvēki. Trīs, domājams, meksikāņi tērpušies melnā, stāvēja nedaudz savrup un izskatījās ļoti lietišķi. Bārmenis, liela auguma resns meksikānis, nolūkojās manī ar svētulīgu smaidu.

Pie galdiem sēdošie no skata atgādināja zvejniekus. Kad gāju tiem garām pie galdiņa zāles galā, neviens pat nepacēla acis uz manu pusi. Hemela romānu es noliku uz galdiņa sev blakus.

Pie manis pienāca jauns tumšmatains oficiants.

— Ar ko šodien varat pabarot? — es vaicāju.

— Senjor, ar mūsu firmas ēdienu. — Un viņš nobēra kaut kādu garu nosaukumu spāņu valodā.

— Un kā tas būtu angļu mēlē? — jautāju.

— Jauni cālēni ar rīsiem, sarkanajiem pipariem un sparģeļu gabaliņiem. Ļoti iesaku.

— Labs ir. Un viskiju ar ledu.

Viņš ziņkārīgi aplūkoja grāmatiņas vāku.

— Un kā dāmīte? Patīk?

Pasmaidījis, viņš attālinājās. Aizsmēķēju un paņēmu grāmatu. Anotācijā otrajā lapā es izdibināju sekojošo:

„Sis lielā amerikāņu prozas meistara 5000000 eksemplāru metienā izdotais vētrainais romāns drīzumā tiks ekranizēts.**

Resnais bārmenis pienāca un nolika man priekšā viskiju ar ledu. Viņš izspieda draudzīgu smaidu, atsedzot dzeltenu, nevienādu zobu rindu, un devās pie letes. Oficiants nolika uz galda firmas cāli un atkal pievienojās savu kolēģu bariņam.

Laikā, kad es nobaudīju firmas ēdienu, ienāca trīs tūristi. Sarkanie pipari ar sparģeļiem nekādi nepadarīja vieglāk sagremojamu cāli, kurš bija ciets kā zole, un es ne tik daudz biju norūpējies par savu kuņģi, cik par zobiem.

Kad biju jau pagalam saguris, neauglīgi košļājot, no aizvirtņa zāles tālākajā stūrī iznāca sieviete un pienāca pie mana galdiņa. Viņai bija biezi, burkānu tonī krāsoti mati, pareizi sejas vaibsti. Skaista figūra, kuru izcēla šauras, cieši pieguļošas baltas ādas bikses un zaļa blūze, kura tik tikko spēja noturēt smago, piebriedušo krūšu spiedienu. Viņa nedaudz pastāvēja rotaļīgā pozā, tad pasmaidīja.

— Vai jums šeit patīk? - viņa jautāja.

Atskārtu, ka tā ir Glorija Korta.

— Tagad, kad parādījāties jūs, pat ļoti patīk.

Viņa sāka smieties.

— Skumstat?

— Iedzeriet ar mani.

Viņa pameta ar roku, un tūlīt pat kā suns pie saimnieka pielēca viens no oficiantiem.

— Viskiju, — viņa strupi noteica un apsēdās man blakus.

— Jūs šeit esat pirmo reizi, man ir laba redzes atmiņa.

Es kā apmāts trusītis raudzījos uz viņas krūtīm.

— Man arī ir laba atmiņa, ja būtu jūs kaut kur redzējis, noteikti atpazītu.

Viņa atkal sāka smieties nazālus smieklus.

— Jūs lasāt vienu no grāmatām, kuru savā laikā veltīja man?!

Pacentos iztēlot neviltotu izbrīnu gan sejā, gan pozā.

— Ko jūs sakāt?! Tā ir jūsu vira grāmata?

— Mēs šķirāmies pagājušajā gadā.

— Tā, lūk! - es pastūmu tabureti. — Droši vien jauki būt populāra rakstnieka sievai?

Viņa savilka grimasi.

— Nevaru spriest par citiem rakstniekiem, bet Rosam kā nieze pakaļā — visas viņa grāmatas piebāztas ar seksu. Esat jau izlasījis šīs dumī-bas?

— Tikko nopirku. Līdz šim nevienu no viņa grāmatām neesmu lasījis. Zinot, ka viņš dzīvo šajā pilsētā, nolēmu izlasīt kaut vienu.

— На, izlasot šo te jūs varbūt iedomāsieties, ka gultā rakstnieks ir tāds pats kā viņa varoņi, ja viņš par to visu raksta? Jeb varbūt kā vaislas bullis? Neesiet naivs, no viņa labuma tik vien kā no vārītiem spageti.

— Mēdz būt arī tā. Varbūt viņam radās šādi kompleksi jūsu klātbūtnē?

— Nesakiet vis.

Pienāca oficiants un novāca traukus. Palūdzu atnest tasi kafijas.

— Viņš taču atkal apprecējās. Vai ne tā?

— Jā, viņa ir tā nekas, esmu redzējusi. Bet šī lietiņa viņu maz nodarbina, - viņa dāvāja man ilgu seksuālu smaidu. — Ko nevarētu sacīt par mani.

Oficiants atnesa kafiju.

— Jums šeit patīk? — pavaicāju. — Cik zinu, jums ir kaut kāds estrādes numurs?

— Vienīgi sestdienās, kad daudz, cilvēku. Labi, mēs vēl liksimies, — viņa piecēlās un ar smaidu devās pie triju tūristu galdiņa, kurus tajā bridi baroja ar dežūrēdieniem. Pasacījusi viņiem dažus vārdus, viņa pazuda aiz drapējuma.

Aizsmēķēju cigareti un, sūcot kafiju, sāku šķirstīt Hcmela romānu. Tātad, Ross Hcmcls bija impotents. Un tādā gadījumā pilnīgi iespējams, ka Ncnsija nodarbojas ar mīlestību kaut kur citur, nav izslēgts, ka ar to it kā no alas izlīdušo bārdaini.

Paguvu caurskatīt divas nodaļas, kad pienāca oficiants ar rēķinu. Iemetis grāmatu mēslu konteinerā, iznācu no bāra un čāpoju gar krastmalu uz Hcmela jahtas pusi. Bija vēl gaišs, un es ieraudzīju Džonsu, kas vēl joprojām stāvēja „uz vakts".

Vēlīnie tūristi devās uz saviem hoteļiem. Garām slīdēja vai nelielās grupās stāvēja zvejnieki un klusi kaut ko pārsprieda. Els Bārnijs joprojām sēdēja uz sava slidraga, ar cerībām noraugoties garām ejošos stāvos.

Sāku meklēt vietiņu, no kuras jahta būtu lieliski novērojama, man pašam paliekot nepamanītam. Līdz pusnaktij atlika divas stundas. Malā es ievēroju koka solu zem bieziem krūmājiem: tas atradās kādus simt metrus no jahtas un brīnišķīgi noderēja manam mērķim. Apsēdos un sāku gaidīt.

Ap 23.00 Bārnijs aizsvieda tukšo bundžu, ar grūtībām piecēlās kājās un ienira tumsā.

Es neatlaidīgi vēros Hemela jahtā. Vēl pēc divdesmit minūtēm Džonss piecēlās un pazuda atvērtajās durvīs. Arvien vairāk sasprindzinājies, piecēlos.

Pagāja vēl dažas minūtes, kad beidzot uz klāja parādījās trīs figūras. Jahtas kāpnes nedaudz čīkstēja, kad viņi kāpa krastmalā. Viņi apstājās, paskatījās uz jahtu sargu pusi, kuri stāvēja pret tiem ar muguru, tad lēnām devās pretējā virzienā.

Paliekot ēnā, es viņiem sekoju. Kad viņi gāja gar apgaismes stabu, pārliecinājos, ka pats garākais bija neviens cits kā bārdainis. Trešā izrādījās sieviete. Viņa bija lieviņa, un galvā tai bija lakats. Nojautu, ka tā bija bārdainā tipa draudzene, kura dalīja ar viņu vientuļo dzīvi telti pirātu salā.

Viņi nedaudz pagājās un drīzumā nogriezās šaurā alejā. Es kā ēna slīdēju gar sienām, brīžiem pat slēpjoties māju parādes durvīs. Visbeidzot Džonss apstājās, kaut ko pateica saviem partneriem un nozuda zem arkas.

Pēc pāris minūtēm viņš uzradās, tagad arī abi pārējie sekoja viņam.

Es atcerējos Ela Bārnija teikto, ka Džonss dzīvojot kaut kur netālu, un man kļuva skaidrs, ka viņš savus pavadoņus atvedis pie sevis mājās.

Paslēpies ēnā, es turpināju gaidīt. Trešā stāva logā parādījās gaisma, un es ieraudzīju Džonsu, kurš piegāja pie tā un palūkojās laukā. Tad viņš atkal nozuda dziļāk istabā.

Tāpat turpināju stāvēt, neizgājis no i,nas. un gaidīju.

Pēc stundas gaisma nodzisa.

Es turpināju gaidīt. Laiks ritēja, taču nekas nenotika. Iemirdzoties rīta ausmai, es pārtraucu savu sardzi un devos mājup.

3. nodaļa

Pirms piecpadsmit gadiem Pits Levinskis tika uzskatīts par šī krasta labāko pogaino. Vienā jaukā dienā Pits nopirka savai sievai Kerijai trauku mazgājamo mašīnu. Agregāts pats mazgāja traukus, pats žāvēja un salika tos plauktā vertikālā stāvokli.

Ostā jebkurš zināja, ka Fils dievina savu sievu. Tā bija gara auguma apaļīga zviedriete, kura mīlēja iedzert un papriecāties, un šo dāvanu Pits viņai pasniedza viņas četrdesmit gadu jubilejā.

Kcrija bija brīnišķīga mājsaimniece, taču trauku mazgāšana allaž nomāca viņas garastāvokli, un tieši tāpēc vīra dāvana viņu neaprakstāmi sajūsmināja. Viņa bez. mitas vēstīja pa labi un pa kreisi par šo ieguvumu, un visiem bija prieks par viņu.

Nav zināms, kā tas notika, taču trīs gadus vēlāk, pārnākot mājās, Pits atrada Keriju mirušu līdzās trauku mazgājamai mašīnai. Bija aizdomas, ka kaut kas noticis ar mašīnu un Kerija, būdama zem grādiem, saņēma nāvējošu strāvas triecienu.

Kopš šī brīža Pits nolaidās. Senāk viņš vispār dzēra maz, bet darbā nemaz. Tagad viņš sāka dzert bez. mitas. Policijas šefs Terels, kurš tāpat ārkārtīgi mīlēja savu sievu, Pitu saprata, daudz, ar viņu runāja un mēģināja to ietekmēt izbeigt šo draņķīgo ieradumu, taču nekā nepanāca.

Reiz divi pusaudži mēģināja naktī aplaupīt vienu no bāriem pie jūras. Ieradies notikuma vietā dzērumā, Pits nošāva abus mazgadīgos likumpārkāpējus. Nācis pie sajēgas un sapratis šīs šausmas, Pits ilgi raudāja un plēsa matus. Kapteinim Terelam nācās atlaist viņu pensijā, taču pilsētas tēvi atteica viņam pabalstu.

Notrallinājis savus nelielos ietaupījumus, Pits pārvērtās par vienu no tiem skrandaiņiem, kuri blandījās ostā un bija laimīgi par visniccigāk atalgotiem gadījuma darbiem.

Palīdzot Elam Bārnijam, kurš draudzējās ar Pilu, es otrā dienā pēc Džonsa un to divu izsekošanas sameklēju Pitu, kurš sēdēja uz. apgāztas kastes un tina vaļā zvejnieku tīklus. Pits bija gara auguma ar mūždien sarkanām acīm un īsi apcirptiem sirmiem matiem. Bija tieši deviņi, kad es piegāju pie viņa.

— Hello, Pit, — sacīju.

Viņa sejā parādījās smaids.

— Hello. Bārt, — viņš atbildēja. - Šodien jūs tā agrāk?

— Esmu darbā. Vai negribi ar mani iedzert kafijas tasi?

— Ar lielāko prieku. Tīkli var pagaidīt.

Devāmies uz ,,Ncptūnu“. Pits tik tikko vilka kājas un lenlcrēja kā slims zilonis.

Sems mums uzsmaidīja, kad ar Pitu gājām viņam garām pie mana iemīļotā galdiņa.

— Divas kafijas, viskija pudeli un vienu glāzi ūdens, — sacīju, nemaz neskatoties uz Pitu.

— Tūlīt viss būs, mister Enderson, — Sems jau steidzās pie bāra.

— Pit, man priekš tevis ir darbiņš, — es klusi teicu. — Dabūsi divdesmit dolārus.

Šajā brīdī parādījās Sems. Kad viņš atgriezās pie letes, Pils pajautāja:

— Kāds darbiņš, Bārt? - viņš uzlūkoja viskija pudeli kā bērns saldējumu.

— Ielej, — sacīju.

— Man nav labi tik agri dzert. Ja nu tikai vienu porciju.

Ar trīcošu roku viņš ielēja sev pilnu glāzi un izdzēra, tad ar delnas otro pusi noslaucīja muti un dziļi nopūtās.

Kādu minūti klusēju, tad pavaicāju:

— Vai tu kaut ko zini par Džonu Džonsu?

— Džonss? На, nav tāda cilvēka ostas rajonā, kuru es nepazītu. Riebīgs nēģeris. Strādā pie mistera Hemela, pazīstama rakstnieka. Būtu gatavs pārdot pat miesīgu māti...

— To visu jau zinu, esmu runājies ar Elu.

Pits pamāja un atkal stiepās pēc pudeles.

— Lej tik iekšā, Pit, neesi kautrīgs.

Viņš ielēja otru porciju.

— Es gribētu, lai tu pasekotu Džonsam. Man vajag zināt katru viņa soli un par diviem citiem, kuri, iespējams, būs viņam līdzās. Šie divi ir vīrietis un sieviete. Tu varēsi to organizēt?

Viņš salēja mutē otro viskija porciju, nopūtās, iztaisnoja plecus un tagad jau drošu roku salēja krūzītēs kafiju.

— Nav problēmu, Bārt. Man ir vesels puišeļu bars, kuri nemanāmi ganīs gan Džonsu, gan tos divus.

— Visam jābūt tā, lai tie trīs neko nenojaustu. Džonsu tu pazīsti, nepazīstamajam vīrietim ir gari, melni mati, pats vidēja auguma, pie kam ar bārdu. Sievieti īpaši aprakstīt nevaru, bet viņa ir kopā ar bārdaino.

— Norunāts.

Izvilku divdesmit dolārus un pastiepu Pitam.

— Vēlāk vēl piemetīšu. — Iedevu viņam vizītkarti. — Paziņo, ja šis pārītis sadomā „laisties lapās“, labi?

Pits pamāja. Skotu viskijs atgrieza viņu tajā laikā, kad viņš bija policists, pie kam labs.

— Uz mani vari paļauties, Bārt.

— Viskija paliekas vari paķert līdzi.

— Paldies, Bārt, viss būs kārtībā.

Es ardievojos, samaksāju par viskiju un kafiju, un tad izgāju. Tas bija pats labākais, ko varēju izdarīt. Iesēdos savā ,,mciserā“ un devos uz Para-dīzlargo.

* * *

Kad es ienācu istabā, Čiks iestiprinājās ar viskiju. Par naudu, kuru aizņēmos no Bertas, nopirku „Catty Sask“ pudeli. Kad biju to atkorķējis, Čiks vaicāja:

— Kurš tad tevi pažēloja šoreiz?

— Labāk simt draugu, nekā simt dolāru, ha... Labi, kādi tev jaunumi?

Viņš piepūta vaigus.

— Labāk nejautā. Brīžiem es sāku ienīst mūsu darbu. Un tev?

— Nekā jauna. Laika un naudas zudumi, nekas vairāk.

Izdzēris līdz. galam glāzi, aizgāju pie Glendas. Viņa sacīja, ka pulkvedis ir aizņemts. Nodevu viņai ziņojumu, kuru iepriekš biju uz mašīnas uzdrukājis.

— Es jau tev sacīju... nekā jauna.

— Labi, nekrīti izmisumā. Galu galā kaut kam taču reiz tomēr ir jānotiek.

— Protams, līdz pasaules galam ari notiks. Man būtu īstais laiks ņemt atvaļinājumu.

— Varēsi to darīt, līdzko pabeigsi šo te lietu.

Atkal atgriezos pie sevis. Čiks gatavojās iet projām. Tiklīdz viņš bija laukā, sāku krāmēties pa savu rakstāmgaldu. Un tūdaļ arī nolēmu piezvanīt Bertai.

Izvilcis kabatas portfeli un pārbaudījis tā saturu, atklāju, ka man vēl ir ap simts dolāru, kuru man vajadzēja pielikt kādām astoņām dienām. Gribēju jau paņemt klausuli, taču mani pārsteidza telefona zvans.

— Bārts Endersons pie aparāta.

— Šeit Lū Koldvelss. Nepieciešams steidzami satikties. Man atnākt pie jums vai varbūt jūs atbrauksiet pie manis?

Kļuvu uzmanīgs. Lū Koldvelss bija FIB pārstāvis mūsu pilsētā. Šeit viņam bija birojs, taču personīgi viņš rādījās tur ļoti reti. Šai vispēcīgajai organizācijai Paradīzsilija nešķita sevišķi interesanta. Galvenokārt tā darbojās Maiami.

— Esmu aizņemts, Lū, — es atbildēju. - Varbūt atliksim uz rītu?

— Nekādā gadījumā. Es taču teicu — tas ir steidzami.

— Tad klājiet vaļā, kas par lietu?

— Runa ir par pirkstu nospiedumiem uz šķiltavām, kuras Mendoss nosūtīja ekspertīzei uz Vašingtonu.

Es nevarēju vairs svārstīties. Zināju, ja Glenda uzzinās, ka Koldvelss bijis pie mums, viņa noteikti sāks interesēties, kādā vajadzībā..

— Lū, pagaidiet. Būšu pie jums pēc desmit minūtēm.

Noliku klausuli. Tātad, bārdainis atklājies. Acīmredzot lieta bija nopietna, ja reiz Vašingtona izrādījusi tādu interesi.

Lū Koldvelss gaidīja mani kantorī. Tas bija gadus četrdesmit vecs gara auguma vīrietis ar iesirmiem matiem. Savā laikā mēs kopīgi spēlējām golfu. Manos pienākumos ietilpa sadarboties ar policiju un FIB.

Spiežot viņam roku, es sacīju:

— Man bija norunāts randiņš, taču, saprotams, darbs vispirms. Viņš piedāvāja man krēslu, pats atsēdās pie rakstāmgalda.

— Tātad, kur jūs sakāt atradāt šīs šķiltavas? Un kāpēc jums likās nepieciešami pirkstu nospiedumi uz tām? — Viņš nolika elkoņus uz galda, bet zodu iespieda delnās.

Iedams pie viņa, sadomāju versiju, un tagad nolēmu pie tās pieturēties. Protams, man pat prātā nenāca stāstīt viņam par pirātu salām un Nensiju. To es nolēmu paturēt savām vajadzībām un līkai.

— Un kas tad tā būtu par lietu, Lū?

— Tikai stāstiet patiesību, Bārt. — Metāls viņa balsī lika man noprast, ka viņš neļaus sevi piešmaukt. — Kur tad jūs atradāt tās šķiltavas?

— Aizpagājušajā nakti blandījos gar krastmalu...

— Un kāpēc nakti?

— Tā būtu pratināšana?

— Tad kāpēc jūs staigājāt naktī un krastmalā?

— Darbs beidzās, nolēmu pastaigāties gar krastmalu. Man tur daudz paziņu starp zvejniekiem un vispār ostas ļaudīm.

— Pie kā tad jūs patlaban strādājat?

— Jebkuras detaļas varat uzzināt pie pulkveža Pamela. Un viņš jūs pasūtīs pie velna.

— Bārt, šādā veidā jūs cauri netiksiet. Tas viss ir daudz nopietnāk, — un Koldvelss sāka maigāku valodu. - Labi, tātad, jūs bijāt krastmalā... cik bija pulkstenis?

— Ierados tur kādos desmitos. Ieraudzīju Elu Bārniju un nopirku viņam pāris alus bundžas, tad aizgāju uz piestātni. Patīksminājos par laiku un jahtām, tad vēl nolēmu izdzert krūzi alus. Tieši tobrīd no tumsas iznira tas tips. Izvilku cigareti un palūdzu uguni, tamdēļ ari viņš izvilka tās šķiltavas.

— Neskrieniet tik ātri, pamēģiniet lēnāk. Sis, kā jūs to nosaucāt, tips... — Koldvelss nolika sev priekšā bloku un paņēma zīmuli. — Kāds viņš izskatījās?

— Vidējas miesasbūves, ar lielu bārdu, tādi biezi neķemmēti mati, džīnās un tumšā kreklā.

Koldvelss visu pierakstīja, tad atvēra sava galda atvilktni un, izņēmis no tās spīdīgu fotogrāfiju, pārmeta to pāri galdam manā pusē.

— Tas ir viņš?

Es neatraudamies lūkojos uzņēmumā. Tajā bija gludi skuvies gadus divdesmit piecus vecs vīrietis ar Lsi apgrieztiem matiem, kalsnējs un ar mazām, brūnām ačelēm. Acis viņu nodeva. Bez šaubām, tas bija mans bārdainis.

— Iespējams. Bija gan tumšs, bārda bija ļoti gara, mati arī, tā kā apzvērēt es neņemos, ka tas ir tiešām viņš. Kaut gan kaut kas kopīgs ir.

— Labi, turpiniet.

— Viņš manī izraisīja interesi. Es ostā zinu visus, bet šo te redzēju pirmo reizi. Viņš man jautāja, vai es nezinot kaut ko par tvaikoņiem, kuri kursē uz Bahamu salām. Sacīju, ka nezinu, bet ieteicu viņam Elu Bārniju no ,,Ncptūna“, pie kam piekodināju, ka tas maksās viņam pārīti aliņu. Viņš devās uz krogu, es viņu pazaudēju no redzes loka. Zemē, kur viņš stāvēja, jā, tajā vietā, es ieraudzīju tās šķiltavas. Domāju, ka šim droši vien bija cauras bikses.

Es šķībi uzsmaidīju Koldvelam un turpināju:

— Uzskatu sevi par diezgan acīgu, tāpēc nospriedu, ka ar šo vīru kaut kas nav kārtībā. Nav neiespējami, ka tas ir kubiešu spiegs!

Koldvelss piekrītoši pamāja ar galvu.

— Pacēlu šķiltavas, aiznesu tās Harijam un palūdzu aizsūtīt ekspertīzei uz Vašingtonu ar mērķi identificēt pirkstu nospiedumus.

— Havannas roka... 1as nav slikti.

Viņš paņēma klausuli, uzgrieza numuru, un, kaut ko parunājis ar kādu, atkal to nolika.

— „Cristobell" devās uz Nasavu no rīta. Tā vecā tupele dodas divos reisos uz salām katru nedēļu. Tā izskatās, ka viņš ir kontrabandists. Teicams darbiņš, Bārt.

Un viņš atkal stiepās pēc klausules.

— Vai viņš bija viens?

— Kad runāja ar mani, jā. Vai viņam vajadzēja būt vēl ar kādu?

— Varētu būt, ka viņš klejo kopā ar sievu. Klau, Bārt. Tūlīt man būs lietišķa saruna, bet pēc tam es vēlētos aizbraukt uz ostu.

— Brauksim ar manu mašīnu. Ja viņš nebūs jau paspējis tikt uz kuģa, tad turpat kaut kur klīst, es viņu pazīšu, ja ieraudzīšu.

Koldvelss pamāja un sāka griezt tālruņa numuru.

— Pagaidīšu mašīnā, — sacīju un izgāju. Iekāpis ,,meiserā“, sāku prātot.

„Klejo ar sievu." Tagad es sapratu, kāpēc teltī bija divas gultas un sieviešu piederumi.

Koldvelss parādījās pēc piecām minūtēm, un mēs braucām uz ostas rajonu.

— Lū, kas tas ir patiesībā par putnu. Kāpēc šī jezga ap viņu?

— Ja tas ir tas pats, ko mēs meklējam, tad viņu sauc Aldo Poferi — viņš ir itāļu terorists. Viņu meklē par trim slepkavībām, kuras viņš izdarījis, bet sievu par divām. Itāļu policija paziņoja, ka tie ir paši bīstamākie teroristi no „Sarkanajām brigādēm".

— Kas tad šim būtu te darāms?

— Itālijā viņam zeme deg zem kājām, bet šurp viņš atbraucis, lai sadabūtu naudu „Brigādēm". Viņi ar sievu aptīrījuši trīs bankas Milānā.

Scit viņi ir jau kādu mēnesi. Mēs viņus visur meklējam, taču bez panākumiem, kā pēkšņi... šie nospiedumi.

Es apturēju auto, un mēs abi no tā izkāpām. Mums pretī nāca detektīvi Toms Lepskis un Maksis Džekobi.

Koldvelss īsumā viņiem pavēstīja, kā es uzgāju uz Poferi pēdas un kādu esmu izrādījis tālredzību, nosūtīdams no zemes paceltās šķiltavas ekspertīzei.

— Bārt, tu esi vienkārši ģeniāls okšķeris, — Lepskis ironiski piezīmēja.

Lepskis allaž kalpoja man par paraugu, tāpēc viņa vērtējums, kaut arī ironisks, man tomēr glaimoja.

Koldvelss parādīja viņam un Džekobi fotogrāfiju.

— Izrādās, Bārts ir viņu sastapis un pat runājis, tā kā jūs ar Maksi varat nokļūt tādā pat situācijā. Atcerieties, viņš ir ārkārtīgi bīstams.

— Hm, jā, — novilka Lepskis, palūkojies manī. — Tev ir ierocis?

— Bez tā nemēdzu būt.

— Ja būs kāda aizķeršanās — tu mani piesegsi. Ejam.

Koldvelss un Maksis palika novērot jahtu piestātni, bet mēs ar Lepski

devāmies gar krastmalu pie komerckuģiem.

— Paklau, parunāsim ar Elu Bārniju: viņš te zina visu.

Els bija parastajā vietā ar visu savu tukšo bundžu.

— Hello, El! — Lepskis uzsauca, viņam tuvojoties.

— Labs vakars, mister Lepski, — Bārnija mazās ačeles sāka nemierīgi šaudīties.

— Mēs meklējam kādu puisi, — Lepskis divos vārdos aprakstīja Poferi izskatu. - Esi varbūt tādu manījis?

Sapratu, ka Lepskis ķērās pie lietas no otra gala. Vienīgi es zināju, kādā veidā var iztincināt no Bārnija vajadzīgo informāciju. Vajadzēja iet uz ,,Neptūnu“ un dzirdīt Elu ar alu. Taču Lepskis tikai turpināja savu.

— Tātad, tu neesi nevienu redzējis, nu mēģini taču atcerēties?

— Kaut kā neatceros gan. Visa tā varza ir vienā ģīmi.

— Viņš ir slepkava, — Lcpskijs norūcās.

Bārnijs savilka uzacis.

— Skaidrs, — viņš ar mokām piecēlās no slīdraga. — Gribu dzert.

— Pasaki man labāk, kad tu negribi, vecā piepe? - Toms rūca.

Bārnijs neko neatbildēja un sāka lāčot uz ,,Neptūnu“.

Uzmetu skatienu jahtu piestātnei. Tur Koldvelss un Džekobi sarunājās ar zvejnieku bariņu. Džons Džonss bija savā ierastajā vietā uz He-mela jahtas. Brīdī, kad Bārnijs sāka iet, ieraudzīju, kā Džonss piecēlās, nolēca no jahtas un iejuka pūlī.

— Vajadzētu parunāt ar Pilu Lcvinski, — sacīja Lepskis. — Viņam vajadzētu grozīties kaut kur tuvumā.

Pits Levinskis! Man palēcās sirds. Neraugoties uz bezjēdzīgo dzeršanu, Pits dvēseles dziļumos tomēr palika pogainais. Ja Lepskis sāktu izprašņāt viņu, viņš varētu izplāt visu - gan par manu interesi par Džon-su, gan par tiem diviem, kurus tas bija pie sevis atvedis. Pilam bija bārdaiņa apraksts, tāpēc viņš varētu to iedot ari Lepskim. Ja tas notiktu, tad es esmu pazudināts. Jo bārdainis ir Aldo Poferi. Mani varētu apvainot informācijas slēpšanā, vēl ļaunāk, uzlūkot kā noziedznieka līdzzinātāju.

— Pits mūždien ir pillā, Tom, - es sacīju. — Nav ko velti viņam tērēt laiku.

— Dzērājs viņš ir, tas skaidrs, bet ir strādājis policijā, tā kā... Vismaz es to vērtēju kā pašu galveno.

Viņš apturēja kādu no garām slīdošiem klaidoņiem.

— Edij, vai Pitu neesi manījis?

— Šodien ne, šef. Parasti viņš vienmēr ir šeit.

— Un kur viņš dzīvo, zini?

— Grapforda 27. Šef, smēķis nebūs?

Lepskis iedeva viņam cigareti un devās uz. priekšu, bet es vilkos viņam astē, jūtot, kā man stājas sirds un dūša ielien papēžos.

Lepskis zinoši soļoja sānis no krastmalas, tuvojoties vietai, kur jau vietumis rēgojās mitekļi no koka kastēm un skārda. Tas bija ostas graustu rajons.

— Kā cilvēks var dzīvot tādā miskastē, — viņš nobubināja.

Klusēdams gāju viņam nopakaļ. Mute man kļuva sausa. Es visādi

izdomājos, pārcilādams attaisnošanās variantus Lepskim, ja Pils viņam pateiktu, ka es esmu to noalgojis Džonsa izsekošanai.

Puišeļu bariņš dzenāja klajumiņā lupatu bumbu. Ieraudzījuši Lepski, tie pārtrauca spēli un strauji izklīda uz visām pusēm.

Lepskis atrada būdu ar 27. numuru un ielūkojās atvērtajās durvīs.

— Kas par smirdoņu!

Caur viņa plecu ari es ielūkojos vāji apgaismotajā gaitenī.

— Kur tad viņu te lai meklē? — Lepskis burkšķēja, izvelkot elektrisko lukturi un virzot gaismas staru tukšumā. Gaiteņa tālē durvis bija vaļā līdz galam.

— Tur laikam ari jāiet, — sacīja Lepskis un izkustējās no vietas, taču turpat arī apstājās. Viņš novirzīja staru uz grīdu. No durvju apakšas tecēja sārtu asiņu urdziņa.

Izrāvis revolveri, Toms izslēdza lukturi un ar vienu soli bija pie durvīm. Vēl mirklis - viņš jau atradās istabā, atspiedies pret sienu. Taču nekas vairāk ari nenotika.

Es tādā pat veidā nokļuvu istabā pēc viņa... Uz grīdas gulēja puika indiānis, kuram varētu būt kādi četrpadsmit gadi. Pietika pavirša skatiena, lai būtu pārliecināts, ka viņš ir miris.

— Skaties, — sacīja Lepskis, laizdams staru kūli tumšākajā kaktā.

Pie sienas sakumpis sēdēja Pits. Viņa seja bija pārvērsta asiņainā

masā, bet starp uzacīm rēgojās lodes šauts caurums.

— Uz ātrāko sameklē telefonu un zvani uz pārvaldi, — Toms no-rēcās.

Pametot šo vietu, es sajutu bezgalīgu atvieglojumu, nabaga vecais Pits Levinskis tagad vairs nekad un nevienam neizdvesīs ne vārda.

* * *

Bija 22.Ш, kad atvēru sava dzīvokļa durvis, ieslēdzu gaismu, aiztaisīju slēdzeni un, piegājis pie šūpuļkrēsla, iegāzos tajā kā nopļauts. Man līdzi bija sviestmaizes, taču nekādu apetīti es nejutu. Sāku domāt.

Pits sacīja, ka viņam ir vesela varza puišeļu, kuri varētu izsekot Džon-su. Nodomāju, ka indiāņu zēns, kurš gulēja ar cauršautu galvu, ir viens no viņiem. Varētu tā būt, ka Džonss puišeli ievēroja, ieradās viņam pa pēdām pie Pita un nošāva abus.

Sapratu, ka Koldvelss neko nav pārspīlējis, sacīdams, ka Poferi ir īpaši bīstams. Taču šajā sakarā vislielākā mīkla bija Nensija Hemcla. Kādā veidā viņa varētu būt saistīta ar šo Poferi? Es nemaz nešaubījos, ka viņa tam palīdzēja.

Es nepārtraukti mēģināju risināt šo rēbusu, līdz atskanēja ārdurvju zvans. Izgāju hallē, atvēru aizbīdni un tad ari durvis. Man garām hallē iesoļoja Lū Koldvclss.

— Ieraudzīju gaismu jūsu logos, Bārt... Vai jums šīs slepkavības kaut ko izsaka?

— Pilnīgi neko. Iedzersiet kaut ko?

— Varētu. — Viņš iesoļoja istabā un iesēdās krēslā, izstiepdams savas garās kājas.

— Rītdien nosūtu turp divus savus puišus, lai parakņājas.

— Domāju, ka Poferi ir noziedējis, ja arī tur ir bijis, — sacīju, sniedzot viņam viskija glāzi.

— Esmu iztaujājis par viņu. Neviens viņu nav redzējis. Vienīgi var būt, ka kaut kas rīt pienāk no Nasavas.

— Varu saderēt, ka viņš ir tur.

Koldvelss nodzēra pusglāzi, nopūtās, tad izdzēra visu līdz dibenam.

— Tomēr, Bārt, ko jūs domājat par šīm slepkavībām? Esmu tur bijis. Viss izdarīts profesionāli. Divi šāvieni — divi līķi. Nekādas liekas šaudīšanās. Poferi rokraksts.

— Daudz ticamāk, ka kāds izrēķinājies ar Pitu. Savā laikā viņš sariebis daudziem narkotiku tirgoņiem. Iespējams, ka tā ir atmaksa?

— Un kā tad ar to puišeli?

Paraustīju plecus.

— Varbūt puišelis gadījās pie Pita gluži nejauši. Vienkārši novāca liecinieku.

Viņš savilka degunu un nožāvājās.

— Labi, par puisi lai padomā Lepskis, bet es domāšu par Poferi.

— Pastāstiet kaut ko par Poferi sievu. Varbūt vēl glāzīti?

— Nē, nē, paldies. Vēl jāpastrādā. Nu ko lai es jums saku par viņa sievu? Mani arī viņa interesē. Palūdzu Vašingtonu, lai atsūta fotogrāfiju, tad redzēsiet.

— Viņiem ir viņas lieta?

— Ļoti nenozīmīga. Viņa sevi sauca par Lūciju Lambretu, tas bija līdz laikam, kad apprecējās ar Poferi. Viņa parādījās pirms astoņpadsmit mēnešiem, kā saka, no nekurienes un sāka darboties Poferi labā. Itāliešu policija viņu saņēma ciet, kad viņi ar Poferi centās aplaupīt banku. Viņam izdevās pazust. Noturēja viņu ne ļoti ilgu laiku. Paspēja vienīgi paņemt pirkstu nospiedumus un nofotografēt. Tad viņa izbēga. Itālijā tas ir ļoti vienkārši. Kāds ienesa viņai kamerā revolveri, viņa aizbēga, nošaujot divus sargus, — viņS ielūkojās pulkstenī. — Tā, tā, man ir laiks. Nu tad visu gaišu, — klanīdamies viņS devās projām.

Man nekas cits neatlika, kā vien likties gultā. Lai tiktos ar Bertu, bija jau pārlieku vēls. Un atkal es atcerējos Pitu. Viņa nāve bija kā dvēseles slogs, biju nospiests, apzinoties, ka viņa nav starp dzīvajiem.

Guļot gultā es vēl vairāk atskārtu savu vientulību,un man nekas nebūtu pret, ja blakus atrastos Berta. Lai ari likās vēls, taču varētu mēģināt viņai piezvanīt. Jau grasījos celt telefona klausuli, kad atskanēja ārdurvju zvans.

— Kas tur ir? - pajautāju, uz pirkstgaliem tuvojoties durvīm un, noņēmis ķēdi, pavēru tās ne vairāk kā par collu.

Ārpusē stāvēja puika.

— Es no Pita, — viņš sacīja. Mīkstā izloksne liecināja, ka viņš ir indiānis.

Es viņu ielaidu.

Manā priekšā bija tievs, gadus trīspadsmit vecs zēns ar melnu matu ērkuli, ģērbies netīrā baltā kreklā. Viņš kā zalktis izlavījās man garām un iekļuva hallē. Aizvēris durvis, es iestūmu viņu istabā. Saraustītā elpa un sviedri uz sejas liecināja, ka viņš ir skrējis.

— Kā tevi sauc, dēliņ? — es maigi noprasīju.

— Džojs. Es strādāju pie Pita.

— Vai tu jau zini, kas noticis ar Pitu?

Viņš pašūpoja galvu, iešņukstējās un savilka dūres.

— Sēdies.

Kādu brīdi viņš minstinājās, tad piesēdās uz krēsla malas, pie kam, raudzīdamies manī ar pētošām acīm.

— Kamdēļ tu nāci, Džoj?

— Mēs ar Tomu esam brāļi.

— Toms? Ak, jā, tas zēns...

Viņš atkal šņukstēja un pamāja.

— Tici man, Džoj, es tev ārkārtīgi jūtu līdz.

— Tas neko vairs nevar izmanīt, — viņš noteica aizsmakušā balsī.

— Diemžēl nevar. Tad kāpēc tu nāci?

Viņš nolaizīja lūpas ar mēles galiņu.

— Jūs taču samaksājāt Pitam divdesmit dolārus par to, lai viņš izsekotu Džonu Džonsu, tā bija? Tad lūk, Pits šo darbiņu uzticēja man un Tomam. Jūs esot solījis samaksāt vēl par vērtīgām ziņām.

— Vai tu zini, kas ir slepkava?

— Viens no tiem trijiem, bet precīzi pateikt nevaru, kurš.

— Un kas tad tev ir zināms?

— Es zinu, kur atrast tos divus jaunos. Toms aizgāja pateikt par to Pitam, tad viņu ari novāca.

— Vai pogainajiem esi par to ziņojis, Džoj?

— Pēc tā, ko viņi nodarīja manam tēvam, pie viņiem es neiešu. — Viņa melnajās acīs iezvērojās naids.

— Džoj, kas tad īsti notika ar tavu tēvu?

— Viņi iesēdināja viņu ķurķi uz desmit gadiem. Vēl jāsēž tur pieci gadi.

— Skaidrs. Un kur tad ir tie divi?

Kādu laiciņu viņš vērās mani ļoti vērīgi, tad izdvesa sakāmo:

— Mister Enderson, cik jūs man samaksāsiet?

Es izvilku savu plāno kabatas portfeli un pārskaitīju atlikušo naudu, cenšoties to darīt tā, lai Džojs neievērotu. Tad, izvilcis desmit dolārus, pastiepu tos zēnam.

Viņš neapmierināts sašūpoja galvu.

— Arī mani taču varēja nogalināt tāpat kā Tomu.

Sapratu, ka jāšķiras no vēl viena desmitnieka.

— Džoj, tas man ir viss. Esmu uz sēkļa.

Nedaudz nogaidījis, viņš pastiepa savu roku un paņēma abas banknotes.

— Viņi ir „Alameda Bar“.

Es iepletu lielas acis.

— Tas taču nevar būt!!!

— Šodien rītausmā, pulksten piecos, Džonss aizveda to pārīti uz „Alameda Bar“, — Džojs sacīja. — Mans brālis Džimbo patlaban novēro izeju.

— Tev ir vēl brālis?

— Jā, viņš arī strādā, tas ir, pareizāk sakot, strādāja pie Pita.

— Turpini novērot. Vēlāk es vēl samaksāšu.

Viņš piecēlās, abas banknotes iebāza bikšu kabatās un devās durvju virzienā.

— Džoj, kur tevi meklēt? .

— Lobskvērā. Tas ir blakus Crab Cort Nr. 2, augšējais stāvs. Mums ar brāli tur ir istaba.

— Vai māte tev ir?

— Viņa izdarija pašnāvību, kad saņēma ciet tēvu, - viņš atbildēja, un viņa seja kļuva kā no koka.

Es pavadīju viņu līdz ieejas durvīm, tad atgriezos istabā un iesēdos krēslā.

Tātad Poferi ar sievu slēpās salā, kur viņus apciemoja Nensija un kura veda viņus atpakaļ uz kontinentu. Un tagad kārtējā mīkla: kāpēc Džonss atveda viņus uz „Alameda Bar“. Var jau būt, ka Džonsam bija kaut kādi darījumi ar Diasu caur Gloriju Kortu. Viņš aizgāja pie Glorijas, jo viņa zināja, ka šis ir rakstnieka jahtas stūrmanis. Visu to varētu itin viegli saprast, taču kamdēļ tāda jauka būtne kā Nensija palīdz, diviem visbīstamākiem teroristiem. Un, ja nu viņa būtu ar tiem tikusies jau Romā? Kas man būtu jādara?

Vispār savu darbības plānu es zināju. Man būtu jāziņo par Poferi un viņa sievas slēpni policijai, taču ko man tas dotu? Pilnīgi nekā, izņemot visādas neērtības. Lcpskis sāks rakt dziļāk, prasīs, kur es ņēmu, ka Poferi dabūjams „Alameda Bar“. Pat ja man izdotos melot pārliecinoši, vienalga es paliktu ar garu degunu. Un pēkšņi man atausa ideja, ir īstais laiks sākt runāt ar Nensiju Hemelu.

Vai tad nevarētu būt, ka viņa nopirktu manu klusēšanu?..

Vispār viss ir līdz sīkumiem jāizdomā. Apvainojums šantāžā man prieku nedarītu, es pats to uzskatu par visstulbāko noziegumu. Un kāpēc šantāža?

Es tikai vēlējos ļoti mierīgi parunāt ar Nensiju Hemelu savstarpējās uzticības gaisotnē. Es sacītu, ka esmu informēts par viņas sakariem ar Poferi, tāpat zinu, kur šie slēpjas. Dotu viņai mājienu, ka pelnu maz, un to visu pateiktu ar apburošu smaidu. Viņai pašai būtu iespēja lemt, kā tālāk rīkoties. Tā nudien nav šantāža! Es pat teiktu — tā ir lietišķa tikšanās. Mana stiprā puse ir māka muļķot cilvēkus, bet., tā vien liekas, ka sāku muļķot pats sevi.

4. nodaļa

Nākošajā rītā ap .00 es iegāju Glendas istabā un ieraudzīju viņu šķirojam pastu.

— Hello, - sacīju, atspiedis rokas pret galdu un tuvu viņai pieliecies. - Tāda brīnišķīga, saulaina dieniņa, bet tu kopš paša rīta ņemies kā bitīte.

— Nav tava daļa. Vai tev arī nebūtu laiks sākt darbu?

— Tas man rādās jau sapņos. Neaprakstāmi skati. Pamostos sviedros izmircis. Labi vien būs. Jā, es sakarā ar tām anonīmajām vēstulēm, tās man ir vajadzīgas. Harijs piespēlēja man vienu ideju.

— Lai tev sokas, — viņa pameta ar roku uz to istabas pusi, kur glabājās kartotēka un lietas, bet pati iegrima lasīšanā.

Atradis divas man nepieciešamās vēstules, ieliku tās kabatas portfelī un izgāju. Šoreiz nolēmu doties uz „Country Club".

Iegājis vestibilā, atšķīru „Newsweek" numuru un sāku gaidīt.

Nensija Hemela uzradās 10.30, rokās tai bija tenisa rakete un arī attiecīgs apģērbs mugurā. Piegājusi pie dežūrējošā šveicara galdiņa, viņa pavaicāja:

— Džon, vai tad misis Haibija vēl nav atnākusi?

Atrados netālu, tāpēc dzirdēju katru vārdu.

— Viņa būs jau tikusi līdz. kortiem, misis Hemela.

Nensija pasmaidīja, pamāja ar galvu un caur halli devās pie durvīm, aiz kurām varēja nokļūt līdz kortiem. Es ar sajūsmu vēroju viņas gailu un gurnu maigo spēli.

Nogaidījis minūtes desmit, es iznācu uz terases un ieraudzīju viņu spēlējam ar Peniju Haibiju.

Kamēr viņas spēlēja, nolēmu līdz lenčam nopeldēties basienā.

Vēl pēc stundas, paguvis apžūt, es apģērbos un jau atkal devos uz kortiem.

Nensija un Penija turpināja spēli, bet es, piegājis soliņam, ieņēmu ērtāku vietiņu zem saulessarga. Kad biju apsēdies, pienāca oficiants, un man nekas cits neatlika, kā pasūtīt viskiju ar kokakolu. Te pēkšņi pavisam netālu atskanēja balss.

— Ja nemaldos, misters Endcrsons?

Pacēlu acis un ieraudzīju savā priekšā Melu Pālmcru, Hemela aģentu, kuram mugurā bija nevainojami balts uzvalks. Viņa klātbūtne man šobrīd bija vajadzīga vismazāk, taču, neko darīt, es draudzīgi smaidīju.

— Hello, mister Pālmer. Vai būtu patikšana iedzert kopā ar mani? Viņš apsēdās man blakus, un oficiants burtiski iznira viņa priekšā. Nosaucis pasūtījumu, viņš vērsa savas saulesbrilles pret mani.

— Jūs darbā? — viņš uzmeta skatienus kortiem un man.

— Ne darbs, bet pasaules skumjas, — noteicu skābā tonī.

— Jūs sakāt — skumjas? Un kā caurmērā virzās lietas?

— Pagaidām nav pamata satraukumam, ser. Esmu novērojis viņu jau četras dienas.

Viņš plati pasmaidīja.

— Un ko es teicu? Es mēģināju pārliecināt Hemelu nešķiest naudu vējā, bet viņš ir tikpat stūrgalvīgs, cik ēzelis.

— Esam nodarbojušies ari ar Valdo Kārmaiklu, mister Pālmer. Tā ir pilnīgi sadomāta persona. Cilvēks ar šo uzvārdu neeksistē.

— Es to jau paredzēju. Atcerieties, es jums teicu to pašu mūsu pirmajā tikšanās reizē. Tas viss ir kāda psihopāta idiotiski murgi. To pašu esmu teicis arī Hemelam, bet viņš ieņēmis galvā un dari ko gribi.

— Nedēļas beigās domāju nodot pilnu ziņojumu par misis Hemelas izdarībām. Ja arī tas nepārliecinās misteru Hemelu sievas pilnīgā uzticībā, tad, piedodiet, viņu vispār nekas nepārliecinās.

— Lieliski, — Pālmers piebeidza savai džinu un piecēlās kājās. — Piedodiet, bet man jāskrien. Nedēļas beigās gaidu jūsu ziņojumu.

— Esiet bez bažām. Neredzu nekādu iemeslu uztraukumam.

Viņš aizgāja, bet es atkal pievērsu skatienu tenisa kortam. Ncnsija un Penija beidza spēlēt un vilka trikotāžas kostīmus. Tad, turpinot sarunu, viņas nāca tieši man garām.

— Penij, varbūt iedzersim kaut ko?

— Nevaru aizkavēties, dārgā. Jau vēls, līdz rītam, dārgā.

— Labi, visu gaišu.

Penija aizslidinājās, bet Nensija piegāja pie tālākā galdiņa un atlaidās krēslā.

Viesmīlis, kurš tobrīd piesteidzās, saņēma pasūtījumu un aizspurdza pie bāra.

Es uzgaidīju, kamēr viesmīlis noliek pokālu, un tikai tad es piegāju pie viņas galdiņa un ar respektablu smaidu uz. lūpām norunāju:

— Misis Hemela? Esmu Bārts Endersons. Tikko kā runāju ar jūsu vira pilnvaroto Melu Pālmeru. Atspiedusies krēslā, viņa ļoti uzmanīgi pavērās manī. Tumšajās, aukstajās acīs bija jaušama interese, kas mijās ar ziņkārību.

— Jūs pazīstat misteru Pālmcru?

— Protams. Jūs lieliski spēlējat tenisu, misis Hemela. Es vēroju jūsu spēli.

— Varbūt jūs ari spēlējat?

— Jā gan, protams, tā nav klase. Katrā ziņā par kādām divām pakāpēm vājāk. Jūsu sitiens no augšas ir neatkārtojams... Bet patlaban, lai cik tas būtu dīvaini, man būtu jārunā ar jums par lielu, — mana balss viesa nelielu brīdinājumu. — Esmu nokļuvis nelielās grūtībās.

Vērīgi uzlūkoju viņu un sapratu, ka viņa iekšēji ir uzvilkta kā tērauda atspere.

— Piedodiet, mister... mister...

— Bārts Endersons.

— Mister Enderson, es jūs nepazīstu, un vēl jo mazāk mani interesē jūsu grūtības. Un vispār, es nesaprotu, kāpēc man būtu ar jums jārunā, tāpēc man nav nekādas vēlēšanās to darīt.

Es pacietīgi noklausījos viņas tirādē, jo nekā cita arī nevarēju sagaidīt. Ar šīm dāmītēm nebūt neklājas viegli.

— Un tomēr jūsu interesēs būtu uzklausīt mani, misis Hemela. Ja es tā nejustu tik dziļi savā sirdī, es tūdaļ pieceltos un aizietu.

— Ja jūs tūdaļ neliksit mani mierā, es pasaukšu oficiantu.

Viņas balsī skanošās metāla stīdziņas lika saprast, ka tieši tāda būs viņas rīcība. Man nekas cits neatlika, kā spēlēt pilnīgi atklāti.

Izņēmu savu dienesta apliecību un noliku to uz galdiņa tā, lai viņa varētu izlasīt.

— Jūsu vīrs nolīga mani jūs izsekot, misis Hemela.

Viņas pārsteigums bija gandrīz neizsakāms. Seja mirklī kļuva bāla, acu skatiens blāvs, un viņas ķermeni, kā es jautu, kratīja drebuļi. Ilgāku laiciņu viņa sēdēja nekustīgi, blenžot uz manu apliecību kā uz kādu žņaudzējčūsku, un tad viņu sāka kratīt redzami bieži drebuļi.

Es nesteidzināju viņu, dodot laiku savākties, bet viņa nevarēja atraut savu skatienu no apliecības.

— Lai jūs būtu lietas kursā, — es teicu, — domāju, jums būtu svētīgi izlasīt divas vēstules, kuras jūsu vīrs saņēmis. Tas ari bija istais iemesls manai nolīgšanai.

Beidzot viņa pacēla acis. Tie bija divi lieli caurumi baltā palagā. Izvilku no kabatas portfeļa abas vēstules un noliku tās viņai priekšā uz galda. Viņa tās paņēma, un zilais papīrs spurdza viņas drebošajos pirkstos.

Es aizsmēķēju cigareti un turpināju nogaidīt. Šādā situācijā nav jāslci-dzas.

Manu uzmanību piesaistīja padzīvojis pāris četru galdiņu atstatumā no mums. Sievietei bija pāri sešdesmit, tā bija spilgti krāsota blondīne. Kā izskatījās, savu paplūdušo augumu viņa tikai ar grūtībām varēja ietūcit bikini. Vīrieša mati bija izkrāšļoli melni, bet krūtis bija kā sievietei.

Beidzot Ncnsija vēstules nolika malā.

— So vēstuļu autors ir mans miesīgais virs, — viņa rezervēti noteica. — Valdo Kārmaikls ir viņa romāna varonis, šo romānu viņš tieši pašreiz raksta.

Tagad ari es kļuvu mēms. Ilgāku laiku nevarēju izspiest ne vārda. Taču galu galā sāku sevi valdīt.

— Misis Hemela... var jau būt, tā ir kaut kāda kļūda.

— Te nav nekādas kļūdas. Manam vīram ir tāds papīrs, šrifts ir no mūsu rakstāmmašīnas. Vēstules ir rakstījis viņš.

— Bet kādēļ?

Viņa pilnīgi atklāti ielūkojās man sejā.

— Viņam bija vajadzīgs iegansts, lai nolīgtu detektīvu.

Gandrīz nogāzos no krēsla.

Vajadzīgs iegansts!!! Man apreiba galva, bet smadzenes drudžaini sāka darboties.

Paņēmu vēstules un, tās salocījis, ieliku atpakaļ kabatas portfelī. Nebija manos spēkos nedz ticēt viņai, nedz izprast viņas vīra rīcību. Notēlojis sejā pilnīgu bezkaislību, sacīju:

— Es novēroju jūs jau četras dienas, misis Hemcla, un nedēļas beigās man jāiesniedz ziņojums par visu to, ko jūs šajā laikā darījāt.

— Un kādas tad būtu jūsu grūtības? — viņa piebilda piesmakušā tonī. — Stādiet vien savu ziņojumu. Man šķiet, tajā nebūs nekā tāda, par ko manam vīram varētu būt nepatīkamas šaubas, — un viņa sakustējās, lai dotos projām.

— Nesteidzieties, madam, — mans tonis kļuva auksts. — Lai jūs zinātu — pirms divām dienām es ar helikopteru pavadīju jūsu jahtu uz pirātu salām.

Viņas acis aizvērās, bet roku pirksti sažņaudzās dūrēs.

— Man šķiet, tagad jums vajadzētu saprast manas grūtības, misis Hemcla. Mans brauciens deva man iespēju iepazīties ar Aldo Poferi, noziedznieku un slepkavu, kuru vajā policija un meklē Interpols. Jūs kopā ar savu stūrmani Džonsu izvedāt Poferi un viņa sievu no salas. Man pat ir zināms, kur jūs tos slēpjat. Vai tad jūs domājat, ka šāda atskaite ziņojumā sagādās jūsu vīram šausmīgāko prieku?

Viņa pārvērtās akmens piemineklī. Un pilnīgi nekustīgi blenza savās sažņaugtajās dūrēs. Tā tas turpinājās vairākas minūtes.

Es gaidīju. Un es viņu nebūt nestcidzināju, nolēmis dot viņai pietiekamu laiku pārdomām. Viņa tika iedzīta stūrī un tāpēc bija galīgi apjukusi. Šādos brīžos nav ieteicams pārāk forsēt notikumu gailu un spiest uz partneri.

Visbeidzot viņa tomēr izšķīrās par kādu lēmumu.

— Tātad, jūs par to visu grasāties rakstīt ziņojumā?

— Jā gan. Ceru, misis Hemela, jums tagad šķiet saprotamas manas grūtības? Pamēģiniet palūkoties šajā lietiņā no manas puses.

Es apklusu, uzdāvinot viņai draudzīgu smaidu, kas pauda līdzjūtību un sapratni.

— Mūsu aģentūrā skaitās divdesmit detektīvi, maksā mums ne pārāk daudz. Kaut ari misters Hemels ir mūsu aģentūras klients, es personīgi savā lietā viņu par tādu neuzskatu. Ja atklāti, kundze, es ne sevišķi atbalstu vīru pārliecīgu neuzticību savām sievām, taču ko pavēlēsiet darīt nabaga detektīvam, kura maizes darbs ir izpildīt to, ko viņam pavēl. -Ceru, ka tagad jums saprotams manu grūtību raksturs.

Viņa lūkojās man garām.

7 Зак. 444

— Jā, ir saprotams, turpiniet.

— Ja runāsim atklāti, esmu sagatavojis divus ziņojumus. — Es izvilku abus un iedevu viņai pirmo, no kura izrietēja, ka es novēroju viņu četras dienas un ka šajā laikā viņas uzvedība bija nevainojama.

Viņa to uzmanīgi izlasīja.

— Un tas otrs?

Sniedzu viņai otro ziņojumu. Tajā bija visas detaļas: salas, Aldo Po-feri un viņa pazīmju apraksts, kā arī lietu izklāsts, kurās viņš bija iejaukts. Džons Džonss, „Alameda Bar“ un tā joprojām.

Lasot otro ziņojumu, sārtums viņas sejā nozuda, bet rokas atkal sāka drebēt. Viņa nolika ziņojumu uz galda.

— Kā jums šķiet, misis Hemela, kā man būtu jārīkojas? Jums taču jāsaprot, ka mans pienākums ir nodot misteram Hemelam otro ziņojumu. Ja es to nedarīšu, varu droši teikt, ka esmu zaudējis darbu, bet to es nevaru atļauties. Kā jau teicu, es šādu viru bezjēdzīgu neuzticēšanos neatbalstu, ja viņi tik bargi tur aizdomās savas sievas. Tāpēc arī šaubos. Varbūt jūs kaut ko, madam, man ieteiktu?

Viņa turpināja klusēt, nenovēršot acis no savām rokām. Nolēmu viņai palīdzēt.

— Saprotams, ja mani nolīgtu jūs, misis Hemela, tas ārkārtīgi atvieglinātu man dzīvi, es te domāju tās grūtības, es tādā gadījumā strādātu nevis mistera Hemela labā, bet jūsu. Viņam pirmajam es arī nosūtītu to ziņojumu, šķiet, visi būtu ļoti apmierināti... Gribu sacīt, tas būtu tādā gadījumā, ja es strādātu jūsu uzdevumā.

Viņa sakustējās un pacēla acis, taču vērās manī kaut kā dīvaini.

— Saprotu, — viņa izspieda. — Jūs tiešām vēlētos strādāt manā labā?

„Beidzot ledus sakustējies, — nodomāju. — Tūlīt pat būs runa ari par honorāru."

— Justos patiesi glaimots. — Es pats nobrīnījos, cik patiesi tas izskanēja.

— Un par cik jūs novērtējat savus pakalpojumus? — Tagad viņa tieši un izaicinoši skatījās man acīs. Viņas aukstais un nievājošais skatiens izsita mani no sedliem un atņēma pārliecību. Kādu brīdi mēs klusējām, uzmanīgi pētot viens otru, lai varētu izšķirties par cīniņa pēdējo posmu.

— Redzat nu, esam tikuši kiāt pašam galvenajam, misis Hemela, — beidzot es iesāku, juzdams, ka pauze ievelkas.

— Jūs, protams, sagaidāt, ka maksāšu jums par darbu?

— Nevar būt savādāk, misis Hemela. Tas arī ir darbs. No kaut kā taču man jāpārtiek. Ja kādudien nāks gaismā fakts, ka esmu sūtījis viltus ziņojumu, man klāsies plāni. Tas jums jāsaprot, - mēģināju izspiest smaidu. — Man ir licence darbam, ja man to atņems, tad ar to ir cauri, nekā cita man nav. Risks tādā gadījumā, saprotiet, ir milzīgs. Mani neņemtu nekur vairāk darbā, tā kā padomājiet.

— Un tomēr. Cik man būtu jāmaksā?

Viņas balss skanēja zemu un mierīgi, bet acis kļuva šauras.

— Kaut arī mans vīrs ir bagāts cilvēks, man personīgi lielas naudas

nav.

Sapratu, ka labvēlīgais smaids jāmaina pret daudz skarbāku, policista cienīgu izteiksmi.

— Misis Hemela, jūs esat sevi pakļāvusi lielām briesmām, es te domāju jūsu sakarus ar itāļu teroristiem. Ņemiet vērā, ka policija viņus meklē un ka tic ir vainīgi ne mazāk kā piecās slepkavībās. Jums vajadzētu būt pilnīgā skaidrībā par šīs draudzības sekām. Man nav svarīgi, kāpēc jūs tā darāt, taču jūs var apcietināt un apvainot par līdzdalību slepkavībās. Es tajā pat laikā piedāvājos jums palīdzēt. Un šī palīdzība maksātu simt dolārus plus trīs nulles.

Viņa atsprāga un sakņupa, itin kā kāds būtu iegāzis viņai pa seju.

— SIMT TŪKSTOŠ DOLĀRU!

Viņas balss sāka drebēt.

— Bet man nav nedz tādas naudas, nedz man ir iespēja kaut kur to dabūt.

— Tādi, kundze, ir mani noteikumi. Jums tā būs jādabū, - sacīju skarbā balsī un lūkojos viņā ar dzelžainu policista skatienu. — Jūs esat bagāta un ietekmīga vīra sieva, misis Hemela, un jums jābūt iespējai kaut kur raut to naudu. Tikai nepļāpājiet, ka no vīra neesat saņēmusi dārgas dāvanas. Vārdu sakot, padomājiet. Galu galā, jūs varat kaut ko ieķīlāt vai pārdot, jums laiks līdz. nedēļas beigām, tas ir termiņš. Sestdien no rīta sūtu ziņojumu misteram Pālmcram. Tiekamies šeit piektdien un šajā pat laikā. Naudai jābūt jums līdzi. Brīdinu, ja neatnāksiet, misters Palmers saņems sestdien no rīta otro ziņojumu.

Es piecēlos, nedaudz paklusēju, tad piebildu:

— Un vēl kas, misis Hcmcla. Neiedomājaties pa galvu pa kaklu drāzties pie Poferi. Viņš ir slepkava, taču es no viņa nebīstos. Man jau ir gadījies būt līdzīgās situācijās, tādē| piesardzība no manas puses nav lieka greznība: otrā ziņojuma kopija atrodas pie mana pilnvarotā. Ja ar mani notiktu kas nelāgs, tā zibenīgi tiks nosūtīta policijai. Un tad visbeidzot — manuprāt, pavadīt piecpadsmit gadus cietumā patiesībā maksā vairāk nekā tie simt tūkstoši dolāri.

Viņa sēdēja nekustīgi un raudzījās mani ar vaska lelles acīm. Es attālinājos, būdams pārliecināts, ka viņa naudu atradīs. Nu ko, pavisam neslikti esmu nostrādājis?!!

Krastmala vārījās un virmoja kā dzīves pārpilna. Zvejnieku laivas, pielādētas ar krabjiem, omāriem un citām jūras delikatesēm, pamazām atgriezās savās vietās. Visapkārt okšķerēja tūristi, nepārtraukti tirkšķēja viņu kameras.

Es izstūmos cauri pūlim, dodamies uz Crab Cort pusi. Ienirstot tumšā alejā, uzdūros Tomam Lepskim.

— Hello, Bārt.

— Hello, Tom. Kā klājas?

Viņš piepūta vaigus.

— Turpinām rakt. Es visu laiku vaicāju, kam gan bijusi vajadzība nogalināt Pit u un četrpadsmitgadīgu zēnu.

— Es Lū sacīju to pašu. Zvēriska slepkavība, bet puišelis vienkārši aiz nejaušības maisījās pa kājām.

— Var jau būt, ka tas tiešām tā. Bet ko tu šeit dari?

— Ari roku, Tom, — un es devos tālāk.

Lepskis uzlika roku man uz pleca.

— Koldvelss ir pārliecināts, ka Poferi vairs šeit nav, taču esi tomēr piesardzīgs.

Es vienā rāvienā atbrīvojos no viņa rokas.

— Ja man nāktos viņu sastapt, es tūlīt pat tev došu ziņu.

Un tālāk es devos alejas dziļumā. Pirms ieiet aklajā ieliņā, kas veda uz Crab Cort, es apstājos un palūkojos atpakaļ.

Lepski nemanīju, un es turpināju iet. Šaurā klajumiņā bērni vēl joprojām dzenāja to pašu bumbu, tūlīt pat nāsīs iecirtās man pazīstamā smirdoņa. Pēc desmit soļiem es apstājos pie nolupuša rādītāja:

„ Lobskvers."

Es atradu mājeli ar 2. numuru un kaut kā pieveicu pagalam satrunējušus, čīkstīgus pakāpienus. Man priekšā bija durvis. Smārda pilnā, nevedinātā gaitenī bija tāds elles karstums, ka droši vien varētu uzcept olu kulteni.

Es pieklauvēju un sāku gaidīt. Pēc minūtes durvis atvērās, un manā priekšā stāvēja Džojs. Viņa mazā tumšā sejiņa atplauka smaida, kad viņš mani ieraudzīja.

— Hello, Džoj, — sacīju. — Pie jums gan var izccpties.

Viņš pagāja sānis, ielaizdams mani istabā.

— Vai ir kādi jaunumi manā lietā? — pajautāju, apstājoties pie atvērtā vēdlodziņa.

— Džimbo novēro, mister Endcrson.

— Vai tie vēl nav iznākuši?

— Tieši tā arī ir.

— Tu esi pārliecināts?

Viņš izdarīja apstiprinošu galvas kustību.

Izvilku kabatas portfeli un iedevu viņam vēl desmit dolārus.

— Sekojiet uzmanīgi, Džoj. Ja viņi pēkšņi kaut kur dodas, sekojiet viņiem un par visu ziņojiet man.

— Izdarīsim, mister Endcrson. Tūlīt pat iešu turp un pateikšu to Džimbo. Viņi nogalināja Tomiju, bet ar mani un Džimbo viņiem nekas nesanāks.

— Vienalga esiet uzmanīgi, Džoj.

Es iznācu no mājas un devos uz krastmalu, kur noliku savu ,,mei-seru“. Bija lenča stunda, un es lēnām braucu pa Okeāna bulvāri uz restorānu, kurā dažreiz pusdienoju.

Saimnieks vjetnamietis laipni sveicināja mani un aizveda pie galdiņa stūrī. Zālē bija maz cilvēku, tikai daži tūristi sēdēja pie galda.

Pasūtījis firmas ēdienu un aizsmēķējis cigareti, es domās pārcilāju visu to, kas bija paveikts. Simt tūkstoši dolāru. Sāku spriedelēt, ko darīšu ar šo laupījumu, kad Ncnsija to atgādās.

Nemaz, nešaubījos, ka viņa kaut kā izgrozīsies. Ja Hemels dabūs no Pālmera ziņojuma pirmo variantu, viņš, protams, pārtrauks sievas izspie-gošanu. Tad es būšu brīvs un braukšu atvaļinājumā. Ar šo naudiņu varu aizbraukt pavisam, un Paradīzsitijai mani vairs neredzēt. Manā priekšā visa pasaule. Es allaž esmu sapņojis noīrēt jahtu un doties ceļojumā apkārt Bahamu salām un vēl tālāk Okeānijā. Kompānijas pēc turpināju lidināties savas iztēles mākoņos. Jā, tā tik būs dzīve!

Bet nelika miera arī cita doma: „Kas būs, ja Ncnsija naudu neatnesīs un pasūtīs mani pie visiem velniem?" Pastūmu malā šķīvi un aizsmēķēju. Doma patiešām nebija patīkama, taču man bija paradums raudzīt abas monētas puses. Tātad, pieņemsim, Ncnsija naudu nav dabūjusi. Ņemot vērā šo skumjo apstākli, man tomēr nācās atzīt, ka varu izdarīt lielu spiedienu uz viņu. Mans stāvoklis tomēr bija nedaudz labāks, nekā viņas. Viņa slēpa divus slepkavas, kuri tika meklēti, bet es biju mēms kā kaps? Viss sanāca tīri labi, vai...

Ja nu viņa nevarētu dabūt norunāto summu vai mēģinātu blefot, es nevarētu draudēt viņai ar atmaskošanu policijā. Tad viņa varētu paziņot savukārt viņiem, ka esmu viņu šantažējis. Un lai ari ko es neteiktu, man vienalga būtu ķepa virsū. Un pirmais jautājums, kuru man uzdotu pie Terela, būtu sekojošs: kāpēc es neesmu viņiem ziņojis par Poferi, līdzko uzzināju tā atrašanās vielu. Tādā gadījumā man nebija, ko atbildēt.

Sāku svīst. Tik tiešām, viss varēja ievirzīties man bīstamā gultnē. Mēģināju sevi nomierināt.

„Mazais, paliec rāms, — sacīju pats sev. — Nevar cerēt nopelnīt simt tūkstošus un pat nenosvīst. Esi optimists. Trīs pret vienu, ka viņa nekur neies un ka viņa ir tikpat bīstamā stāvoklī, kā es pats. Viņai jādabū tā nauda, bet, ja nu ne, tad tas vienīgi nozīmē, ka man nav lemts kļūt bagātam. Tādā gadījumā atdošu pulkvedim ziņojumu Nr. 2 — un beigta balle. Tikai kāpēc domāt ļaunāko, kad viss var iegrozīties perfekti: Nen-sija atnāks ar naudu."

Tad es atcerējos Nensijas vārdus:

„Mans vīrs pats uzrakstīja šīs vēstules! Valdo Kārmaikls — tas ir romāna galvenais varonis, pie šī romāna mans virs patlaban strādā."

Likās, ka esmu atcerējies pietiekami precīzi, lai varētu analizēt arī šo izteicienu. Dīvaini gan! Viņa to pasacīja tik noteikti, ka es nešaubīgi noticēju. Taču kālab gan pazīstams rakstnieks raksta anonīmas vēstules pats sev? Iespējams, ka kaut kāda jēga tam visam ir.

Man nebija ne jausmas par to, kā top romāns, taču nevarēja izslēgt, ka tā varētu būt kāda īpatnēja autora metode un tā iekļāvās autora nolūkā, bet varbūt viņam bija nepieciešama reakcija uz šo notikumu. Kā liels rakstnieks, viņš nevēlējās jaukties šajā lietiņā caur policiju, bet, uzrakstījis anonīmas vēstulītes, varēja likt savam pilnvarotajam uzdot to privātam detektīvu birojam.

Var jau būt, ka tā ir autora metode, kā iegūt ticamu materiālu. Tas tik tiešām tā varētu būt. Iespējams, viņu interesēja detaļas, kādā veidā privātās aģentūras izseko neuzticīgas sievas, un tāpēc viņš šim mērķim izvēlējās savu sievu, kaut arī bija pārliecināts par viņas tikumību... taču var arī būt, ka šaubās? Pašam negribot, viņš ir sakustinājis visu šo lietu kā tārpus bundžā.

Pirmo reizi, kopš sāku strādāt pie Pārncla, man nebija, ko darīt. Doties atkal uz „Country Club" un novērot Nensiju šķita bezjēdzīgi. Tagad mani neskāra tas, ko viņa darīs. Gribēju sastādīt plānu dienas pasākumiem, te pēkšņi atcerējos, ka deviņpadsmit no divdesmit mūsu detektīviem blandās kaut kur pa pilsētu, tādā veidā pelnot sev dienišķo maizi. Un tāpēc tā tik vēl trūka, lai arī mani kāds ieraudzītu blandāmies īsti bez vajadzības.

Tā kā mēs ar Čiku tikām uzskatīti par labāko detektīvu pāri, mūs, protams, apskauda, un bija arī tādi, kas vēlētos aizlikt mums kāju priekšā. Tāpēc ne īpaši gribīgi es devos uz „Country Club" un sāku vērot.

Ncnsijas nebija, taču bija pareizi, ka es tomēr parādījos savā „objektā", jo uz terases ieraudzīju vienu no mūsu detektīviem, Leriju Frei-zeru, kurš mani ieredzēja apmēram tā, kā kaķis suni. Viņš pārlaida man tādu skatienu, itin kā es būtu tukša viela vai pirmo reizi mani redzētu, un tūdaļ pat arī novērsās.

Sapratu, ka viņam nebija nekādas vēlēšanās runāt ar mani, tādēļ devos uz baseinu. Iespējams, ka arī viņam bija uzdevums izsekot kāda sievu.

Pagājies gar baseinu un neieraudzījis tur Nensiju, es atgriezos pie mašīnas. Katrā ziņā tagad Lerijs varētu apstiprināt, ka ir redzējis mani „strādājam" , ja kāds jautātu.

Mans tālākais ceļš veda pie krastmalas, kura bija Paradīzsitijas forums, tās Meka.

Izkāpis no auto, pagāju garām vietai, kur parasti pietauvojās Hemela jahta, taču šoreiz tās tur nebija. Kā parasti uz slīdraga slējās Ela Bārnija spēcīgais stāvs, un es devos viņam klāt.

— Kā ir, Ei? Vai aliņam nebūtu par agru?

— It nemaz, mister Endcrson. Alu dzert var jebkurā diennakts laikā.

Mēs aizbridām uz „Neptūnu", un Sems atnesa mums pāris kausus.

— Misis Hemela laikam būs izbraukusi ar savu tupeli, El? — es vaicāju.

Viņš izdzēra kausu un palūkojās uz Semu, kurš tūdaļ pielēca klāt ar nākošo porciju.

— Viņa aizbrauca pirms stundas, — atbildēja Bārnijs.

— Ar Džonsu?

Viņš apstiprināja, pamājis ar galvu.

— Ar viņiem vairāk neviena nebija?

Viņš pašūpoja galvu, nodzēra jaunā kausa pusi un maigi nolika to uz. galda.

— Tagad par Pilu, — es sacīju. — Lepskijs uzplijās tev ar jautājumiem?

Bārnijs novipsnāja:

— Stulbenis. Dumjš, pašpārliecināts pogainais, — norunāja viņš ar naidu balsī. — Pat nepienāca un neizrādīja interesi.

— Un tu brīnies par to? Ko tu domā par to visu?

— Es tikai tā vispārīgi, mister Endcrson. Jūs taču zināt, Pitu cs mīlēju. Protams, viņš nejēgā dzēra... Bija viņam muļķīga īpatnība: bāza degunu, kur nevajag, un daudz muldēja.

— Kur viņš bāza degunu?

Miklā, nosvīdusī Ela Bārnija seja neko neatklāja.

— Jūs taču zināt, mister Endcrson, man ir zināmas visas lietiņas, kas šeit notiek. Nekas ncaizslīd nepamanīts. Tikai es atšķirībā no Pita zinu, kad čaukstēt, bet kad jātur mute aiz atslēgas.

Viņš izdzēra alu un ar zīmi deva Semam signālu jaunas porcijas atnešanai. Tad viņš pasmaidīja, nogagināja kaut kādu svētlaimes skaņu, tad, runādams zemākā balsī, sacīja:

— Mister Enderson, tikai starp mums. Pitam bija uzmetusies nevajadzīga ziņkāre uz Alfonso Diasa lietiņām, bet tas Diass — cilvēks kā krams.

— Un kā izpaudās Pita ziņkāre par Diasu, El?

Un atkal Bārnija seja kļuva neizdibināma.

— To es nezinu.

Toties es zināju šo Ela īpatnību, ar kuru jau daudzreiz biju saskāries. Par aliņu Bārnijs pameta vienīgi virspusēju informāciju, bet, lai atraisītu viņam mēli, viņš bija jāpaēdina.

— Man tā šķiet, ka esi izsalcis, El, — es pajautāju. — Vai neesi pret cīsiņiem?

Bārnija seja kļuva gaišāka.

— Protams. Cīsiņi būtu pašā laikā, - un viņš ar roku pamāja Somam.

Ilgi gaidīt cīsiņus nevajadzēja, Sems jau skrēja ar šķīvi, uz kura bija vesels kūpošas produkcijas kalns. Viņš to nolika Elam priekšā un sniedza nazi.

Nogaidījis, kamēr Bārnijs iebāž mutē trīs lielus cīsiņus, turpināju:

— El, man arī interesē tas Diass. Jebkurš tavs mājiens nepaliks bez uzmanības.

— Turieties no viņa tālāk, mister Enderson. Es cienu jūsu draudzību, tāpēc nevēlos, lai jums kas ļauns notiktu. Vienkārši es jūs tāpēc arī lūdzu turēties no viņa patālāk, — viņš runāja ar pilnu muti.

— Kāpēc?

— Vienkārši turieties malā. — Viņa balss nokrāsa liecināja, ka vairāk viņš nepateiks neko, tādēļ nolēmu sākt no otra gala.

— Bet tas Džons Dž.onss. Vismaz pāris vārdu par viņu, El.

— No tā arī turieties tālāk, mister Enderson, tas ir ļoti nepatīkams nēģeris.

— Tev taču, El, garšo medniekdesiņas?

— Ak, jūs zināt visas manas vājības, mister Enderson, — un viņš pamāja Scmam, kurš tūlīt pat atstiepa šķīvi ar desiņām un zaļumiem, piedevām vēl ,,čīles“ mērcē.

Reiz, kad mēģināju notiesāt šo delikatesi, un manas smadzenes tik tikko nešķīrās no galvas, bet acis neizlēca no orbītām. Bet tas taču bija Bārnijs!!! Acis nepamirkšķinot un pie tam vēl smaidot, viņš, it kā starp citu, stūma ēdienu savā nepiepildāmajā haizivs rīklē, nemaz neuzskatot, ka tās būtu mazas ar „dinamītu" pielādētas „bumbas". Jau pieci gabali nozuda no šķīvja, bet viņam tikai nedaudz noasaroja šaurās ačeles un, nedaudz pārtraucis šo „velna maltīti", viņš pastiepās pēc alus.

— Vai tad jūs vēl joprojām interesē Džonss, mister Enderson? — viņš pavaicāja, ar plaukstu plikšķinot pa vēderu.

— Protams, draugs El, taču es tevi ncsteidzinu.

Viņš saprotoši pamāja.

— Labs ir, kaut ko es jums pastāstīšu. Starp viņu un mistera Hemcla pirmo sievu... bija tas... nu tas pats. Tas bija vēl pirms tam, kad Glorija Korta aizgāja pie Diasa. Esmu dzirdējis, ka viņiem tas turpinās ari vēl tagad.

— Tu gribi teikt, ka, būdama Hemela sieva, Glorija bija Džonsa mīļākā?

— Tieši tā arī ir, mister Enderson.

— Un tā otrā, misis Hemela, arī viņā iemīlējusies?

— Nē, ser. Viņa ir godīga sieviete. Par viņu neko tādu neviens nav teicis. Es visu zinātu. Mana auss ir tuvu zemei.

Pulkstenis radīja 18.00. Man bija laiks doties projām.

— Labi, El, paldies tev. Es iešu. Drīzumā vēl satiksimies.

— Ja, jā, mister Enderson. Paldies par visu. Un atcerieties, ko es jums saku, labāk tālāk no šī pārīša, Diasa un Džonsa.

Kad iznācu no tavernas, Hemela jahta stūrēja uz piestātnes pusi. Iejucis pūlī, devos pie sava ,,meisera“. Negribēju, lai mani ierauga Ncnsija.

* * *

Atgriezies savā kabinetā, iebāzu galvu Glendas istabā.

— Tevi vēlas redzēt pulkvedis, — viņa sausi noteica.

— Vai zibens un pērkons? — es mēģināju izdibināt.

— Jā, vēlas tavu padomu. Ej tik iekšā.

Pārnels sēdēja pie galda un pārlapoja kādu lietu.

— Kā virzās Hemela lieta, — viņš jautāja. — Ir jaunumi?

— Nekādu, ser. Šorīt runāju ar misteru Pālmeru un visu viņam pateicu. Viņš centīsies pārliecināt misteru Hemelu šo lietu pārtraukt.

— Labi. Rakstiet ziņojumu, es to nosūtīšu Pālmeram. Glenda sacīja, ka jūs taisoties atvaļinājumā?

— Jā, ser.

— Lieliski. Lai būtu ar rītdienu. Novēlu patīkamu atpūtu.

— Paldies, ser.

Atgriezos pie sevis, sagatavoju ziņojuma Nr. ] kopiju, kuru rādīju Nensijai, saplēsu ziņojumu Nr. 2 sīkās driskās un iesviedu papīrgrozā. Tad aizgāju pie Glendas un nodevu viņai ziņojumu.

— Mīļumiņ, esmu atvaļinājumā, — sacīju. — Ja arī tu novēlēsi man patīkamu atpūtu, sākšu raudāt.

Glenda pasmaidīja un iebāza degunu ziņojumā. Es savukārt devos pie mūsu finansu bosa Edvardsa. Saņēmu pie viņa algu un atvaļinājuma naudu un, atkal kļuvis par krēzu, sāku līksmot.

Mūsu istabā mani jau gaidīja Čiks, alkdams saņemt savu pussimtu. Tikko ienācu, viņa roka pastiepās, un es ieliku tajā piccdcsmitdolāru banknoti.

— Kurp tad domā laisties, — viņš pajautāja, bīdot banknoti tālāk prom no manām acīm.

— Kur tad es varu aizlaisties ar tādu ,,bagātību“. Nīkšu šeit pat, papriecāšos ar vietējām drostaliņām, izpeldēšos, vispār nedaudz atslābināšos... nekā arī vairāk nebūs.

Viņš piecēlās, lai aizietu.

— Lai tev labi veicas, Bārt. Ar naudu rīkojies prātīgi, nešķiedies.

Līdu atvilktnē pēc skotu viskija.

— Glāzīti uz šķiršanos?

— Man ir randiņš. - Viņš devās pie durvīm, bet tad apstājās. — Jā, gandrīz būtu aizmirsis. Tev ir vēstule. Stundu atpakaļ atnesa, laikam no FIB nodaļas. — Viņš izvilka aizzīmogotu aploksni. — Interesanti gan, par ko tas Koldvelss tev raksta?

Paņēmu aploksni.

— Visādas blēņas, atvaļinājuma plāni. Viņš solījās palīdzēt dabūt mo-toreni.

— Pielūko, ka nenoslīksti, — Čiks noteica un izgāja.

Es atvēru aploksni. Tajā bija neliela zīmīte un policijā izgatavota sievietes fotogrāfija. Zīmītē bija sekojošs teksts:

„Izsūtu apsolīto Aldo Poferi sievas Lūcijas Poferi fotogrāfiju. Pacenties iegaumēt šo seju.

Visu gaišu, Lū.“

Es paņēmu uzņēmumu un uzmanīgi vēros tajā. Attēlā bija aptuveni divdesmit četrus gadus veca blondīne, kura manī skatījās cietām un vainas pilnām acīm.

Man iekšā itin kā kas uzsprāga. Ja šī sieviete nebūtu blonda, biju gatavs apzvērēt, ka manā priekšā ir Nensija Hemela.

Ar drebošiem pirkstiem es paņēmu flomāsterus un iekrāsoju sievietes matus melnā krāsā. Vairāk šaubu nevarēja būt:

SIEVIETE, KURU MEKLĒJA PAR DIVĀM IZDARĪTĀM SLEPKAVĪBĀM, - VISBĪSTAMĀKĀ ITĀĻU TERORISTA SIEVA - TĀ BIJA NENSIJA HEMELA!!!

5. nodaļa

Fenija Betlija, avīzes „Paradise Herald“ izziņu biroja darbiniece, atrāvās no darba tieši tajā brīdī, kad es iegāju lielajā, garajā istabā, kurā bija plaukti ar vecu avīžu mapēm un tērauda konteineri ar fotogrāfijām, kādas jebkad publicētas avīzē kopš tās dibināšanas.

Pamela aģentūras detektīviem bija atļauts izmantot šo kartotēku, un Fenija, slaida, dzīvespriecīga mulate, pazina mūs visus pēc izskata un allaž bija gatava izpalīdzēt.

— Hello, Bārt! Dzirdēju, ka tu vairs nestrādājot.

— Hello, Fen! Ar rītdienu taisos atvaļinājumā, bet šodien vēl vajadzētu šo to izmakšķerēt pie tevis.

— Ak, laimīgais! Kurp dosies?

— Kurp tad es varu doties? Tepat vien kaut kur maisīšos. Paklau, čabulit. Vajadzīga tava palīdzība. Vajadzētu uzzināt, kad un ko apprecējis pazīstamais rakstnieks Ross Hemels.

— Nekādu problēmu. Sēdi nost. Tūlīt pat tev visu atnesīšu.

Fenijai bija lieliska īpašība: viņa nekad neuzdeva jautājumus.

Es apsēdos, aizsmēķēju un sāku gaidīt.

Fenija kā pianists virtuozs pārcilāja kartiņas tikko manāmām kustībām, tad, piegājusi klāt kādam biezam foliantam, izrāva to no citu vidus, un tikpat veikli nolika manā priekšā.

— Vai jums te ir ari šī laimīgā pārīša fotogrāfija? — noprasīju.

Viņa izņēma aploksni no tērauda konteinera un nolika to uz galda

blakus biezajai mapei.

— Tas ir viss, Bārt. Vairāk nekā nav.

— Ar to ari pietiek, Fen, paldies tev.

Viņa atgriezās pie sava galda un iegrima darbā.

Sāku šķirot fotogrāfijas. Ross Hemels izrādījās skaists, padrukns vīrietis ar kvadrātveida seju, iesirmiem matiem un lepnu skatienu, kas raksturīgs bagātiem un likteņa lutinātiem cilvēkiem, kuri nešaubās, ka dzīve radīta tieši viņiem un viņiem vienīgajiem.

Es koncentrēju uzmanību, aplūkojot Nensijas fotogrāfijas. Vai nu sagadīšanās dēļ, vai arī ar nolūku, taču visos uzņēmumos viņa bija saulesbrillēs, kas nosedza viņas seju. Diez vai varētu viņu pazīt uz ielas, apskatot tikai šīs fotogrāfijas.

Sāku šķirstīt mapi ar avīžu izgriezumiem. Lūk arī ziņojums par laulību ceremoniju, lūk intervija, kurā Hemels sacīja, ka iepazinās ar viņu Romā un apprecēja divus mēnešus pēc šīs sastapšanās, jo esot iemīlējies līdz neprātam. Tepat arī viņa piebilde, ka Nensija ir ļoti kautrīga, tāpēc lūdza to likt mierā.

Ievēroju datumu, tātad, precēti viņi bija tikai astoņus mēnešus. Tad es atcerējos Koldvclsa vārdus, ka Poferi pāra noziedzīgā darbība sākusies pirms astoņpadsmit mēnešiem.

Es nodrebēju, pēkšņi kaut ko atskārstot. Viņa taču apprecējās ar Hemelu, būdama Poferi sieva. Iespējams, ka viņas nolūks bija tikt no Itālijas pēc bēgšanas no cietuma, kurā viņa sēdēja par slepkavību. Šī doma man likās ļoti tuvu patiesībai. Tik tiešām, kam gan ienāktu prātā, ka Rosa Hemela sieva ir teroriste, kuru meklē policija.

Neatradis mapē nekā vairāk, kas man liktos noderīgs, es aiznesu un noliku mapi atpakaļ plauktā.

— Paldies, Fen. Man viss, vari savākt fotogrāfijas. Uz redzi, — un, nosūtījis viņai gaisa skūpstu, es izgāju no istabas.

Iesēdies ,,meiserā“, sāku apdomāt turpmāko rīcību. Rīt pusdienlaikā man jātiekas ar Ncnsiju „Country Club“. Savā nebeidzamajā optimismā es joprojām lidinājos ar domu, ka viņa ieradīsies ar visu naudu. Ja nē, tad manā rīcībā bija citi pedāli, piemēram, es viņai varētu pateikt, ka viņa un Lūcija Poferi ir viena un tā pati persona. Tas varbūt iekustinātu viņu man vēlamajā virzienā.

Vajadzēja mierīgi un pamatīgi izsvērt un pārdomāt rītdienas sarunas scenāriju. Tāpēc nolēmu braukt mājās.

Kad biju jau nogriezies savā ielā, no ēnas pēkšņi izšāvās maza figūra un neatlaidīgi māja man ar roku. Nospiedu pedāli, tepat blakus stiklam ieraudzīju Džoju.

— Neejiet mājās, mister Enderson, viņi jūs tur gaida, — viņš klusi sacīja.

Džojs apskrēja mašīnai apkārt un, atvēris durvis, iespurdza sēdeklī blakus man.

— Un kas tur ir, Džoj? — es pajautāju.

— Diass un Džonss. Es viņus izsekoju. Ieraudzījis jūsu dzīvokļa logā lukturīša gaismas atblāzmu, es sapratu, ka viņi ir tur.

Aukstas tirpas pārskrēja pār manu muguru. Tas nozīmēja, ka Nensija visu viņiem ir izpļāpājusi, viņa ir tikusies ar Diasu.

Bārnijam bija taisnība, kad viņš ieteica turēties tālāk no šī rīkļurāvēju pārīša. Mani atkal pārņēma auksti sviedri.

— Uzgaidi minūti, - sacīju Džojam, — man jāpadomā.

— Esmu ļoti izsalcis, mister Enderson.

Viņa acis apstāja pie satītajām sviestmaizēm, kuras es paķēru līdzi vēl no rīta.

— Ņem, ņem, — smaidīdams es noteicu.

Kamēr viņš ēda, domāju, ko lai iesāku. Es taču sacīju Nensijai, ka esmu atstājis iesniegumu pie sava advokāta, un tas ne tikai pierāda viņas vainu, bet arī Poferi atrašanās vietu.

Var būt, ka Diass nojauta manu blefu, tāpēc nolēma rīkoties ļoti noteikti. Man jau agrāk vajadzēja sevi nodrošināt un sastādīt tādu tekstu, kurā būtu skaidra norāde uz Poferi un Nensijas laulībām. Un tad šī iesnieguma kopiju, advokāta parakstītu, kas pierādītu, ka oriģināls ir pie viņa, es mierīgi varētu rādīt Diasam, tādā veidā izslīdot no viņa ķetnām. Taču nekā tamlīdzīga man nebija.

Sekojot šai idejai, nolēmu doties uz biroju un uz rakstāmmašīnas uzdrukāt man nepieciešamo dokumentu.

— Paldies tev, Džoj, — sacīju. — Atgriezies turpat un turpini novērot. Kad šie aizies, tu man piezvani. — Es pastiepu roku ar vizītkarti.

Ar pilnu muti viņš man pamāja, uzmanīgi manī skatoties ar savām mazajām, gaišajām acīm.

Sapratu mājienu un iedevu divdesmit dolārus. Izlēcis no mašīnas, viņš nozuda.

Vairākas reizes spiedu zvana pogu, lidz Džeksons, aģentūras naktssargs, atvēra ieejas durvis.

— Kaut ko esat aizmirsis, mister Enderson? — viņš jautāja.

r Jāsakārto rakstāmgalds. No rītdienas aizeju atvaļinājumā, — atbildēju.

-i Tādā gadījumā novēlu labi atpūsties, mister Enderson.

Divas stundas es mocījos, sastādot tekstu, līdz beidzot to pieveicu un nodrukāju trīs eksemplāros. Tad devos pie kopētāja un izgatavoju trīs kopijas no Poferi un Nensijas fotogrāfijām, kuras man atsūtīja Koldvcls.

Atgriezies pie sevis kabinetā un salicis fotogrāfijas kopā ar iesnieguma tekstiem, es to visu ieliku dažādās aploksnēs. Uz katras aploksnes uzrakstīju sekojošo: „Izsniegt policijas priekšniekam Terelam manas nāves vai pazušanas gadījumā.*' To visu es pēc tam ieliku vienā lielā aploksnē un adresēju Hovardam Sclbijam, pazīstamam advokātam, kurš nodarbojās ar aģentūras lietām, pie kam viņš bija mans draugs.

Tad es uzrakstīju viņam vēstuli, kurā informēju, ka esmu uzgājis bīstamu bandu un vācu pret to pierādījumus. Tālāk es lūdzu saglabāt aploksni neatvērtu līdz laikam, kamēr nebūšu beidzis izmeklēšanu. Nobeigumā lūdzu nodot aploksni Terelam, ja paklīdīs runas par manu nāvi vai pazušanu.

Man bija nepieciešams dabūt no viņa vēstuli, kas apliecinātu šo dokumentu saņemšanu ne vēlāk kā nākamās dienas vidū, pie kam tam būtu jābūt speciālam kurjeram, kas ierastos pie manis mājās.

Selbija kantoris atradās „Trumen Building** piektajā stāvā. Es nobraucu ar liftu, iemetu vēstuli viņa pastkastē un atgriezos savā istabā.

Otru aploksni es iebāzu rakstāmgalda atvilktnē, kur man bija noglabāta viskija pudele. Ieraudzījis pudelē vēl atlikušo šķidrumu, izdzēru to no kakliņa un sāku justies nedaudz labāk. Trešo aploksni ieliku žaketes sānkabatā.

Sājā brīdi atskanēja telefona zvans.

— Viņi aizgāja pirms piecām minūtēm un dodas uz,Alameda Bar“, — savu atskaiti sniedza Džojs.

— Paldies, Džoj. Ej nu tagad gulēt. Un kā ar Džimbo?

— Viņš visu laiku novēroja „Alameda Bar“, mister Enderson.

— Lai turpina novērošanu. Ja būs kas jauns, zvani man uz mājām.

— Labi, mister Enderson, — un viņš nolika klausuli.

Tikai tagad es sajutu, ka gribu gulēt. Atsveicinājos no naktssargā un braucu mājās. Ieejot dzīvoklī, es nospriedu, ka šodien neesmu slikti pastrādājis. Dievs vien zin, kas būs rīt.

Pārlaidis skatienu apkārt, nemanīju nekādu nekārtības pazīmju. Tikai uz grīdas varēja manīt nedaudz cigarešu pelnu, taču pašu izsmēķu nebija. Pats es diezin vai pievērstu tam uzmanību, tāpēc pat neaizdomātos līdz tam, ka manu pieticīgo mājvietu ir apmeklējuši šie rīkļurāvēji.

Tātad, rīt! Man jau gandrīz bija skaidrs, ko darīšu un kā to darīšu.

Aizslēdzis durvis un aizlicis aizbīdni, devos uz guļamistabu. Ausīs, gluži kā salda melodija, skanēja ,,za|o“ čaukstoņa. Šīs patīkamās, maigās skaņas mani ieaijāja, un es aizmigu.

Pamodos brīdī, kad kāds zvanīja pie durvīm. Lādot visu pasauli, es pavēlēju sev piecelties no gultas un palūkoties pulksteni. Bija 10.30.

— Kas tur? — iesaucos pie durvīm.

— Esmu no mistera Selbija, — atskanēja sievietes balss.

Atvēru durvis un saņēmu aploksni no Selbija izsūtāmās. Tā bija pelīte, kura ar mieru atdoties jebkurā brīdī. Viņa aicinoši pavērās manī, taču nesagaidījusi atbildes reakciju, atkāpās no pozīcijām.

Atvēris aploksni, izlasīju vēstuli:

„Dārgais Bārt Enderson!

Ar šo apliecinu, ka esmu saņēmis aploksni ar uzrakstu: „Nodot policijas priekšniekam Terelam manas nāves vai pazušanas gadījumā.1* Esmu nodrošinājis jūsu aploksnes drošu saglabāšanu un izpildīšu visu saskaņā ar jūsu instrukcijām.

Patiesi jūsu — Hovards Selbijs.“

Kļūdams nedaudz uzbudināts un tajā pat laikā nomierinoties, noliku vēstuli uz rakstāmgalda un devos uz virtuvi uzvārīt sev kādu tasi kafijas.

Sapratis, ka visa vajadzīgā uzmanība un piesardzība ievērota, pirms tam noskuvies un nomazgājies dušā, tāpat pārģērbies krēmkrāsas uzvalkā ar zilām svītriņām, es 11.30 aizslēdzu dzīvokli un devos pie sava ,,mei-sera“. Mans ceļš veda uz „Country Club“.

Jau bija 11.55, es pajautāju šveicaram, vai atnākusi misis Hcmela. Saņēmis noraidošu atbildi un apsēdies ērtā vietiņā, no kuras bija labi

pārredzama centrālā ieeja, es aizsmēķēju cigareti un biju sagatavojies uz gaidīšanu.

Laikrādis jau tuvojās 12.30, taču Nensija nebija manāma. Lai stip-rinātu savu pārliecību, vēlreiz izgāju pie tenisa kortiem un aizstaigāju līdz baseinam. Ne mazākās miņas, ka Nensija varētu kaut kur būt. Tas nozīmēja vienīgi variantu Nr. 2.

„Mīļais balodīt, Bārt, — es sev čukstēju. - Būtu panaivi domāt, ka tu nopelnīsi simt tūkstošus tāpat vien kā nieku un bez kādas piepūles. Esi tik laipns un nedaudz pastrādā".

Braucu uz krastmalu, noliku mašīnu netālu no „Alameda Bar" un tad kājām devos uz bāru, ne bez pūlēm tiekot garām atpūtnieku pastaigu straumei.

Ienācis zālē, ieraudzīju ostas pastāvīgo apmeklētāju bariņu, kā ari nedaudzus tūristus. Starp galdiņiem klusējot lavierēja meksikāņu apkalpotāji.

Trekns bārmenis smaidīja ar savām olīvveida acīm, ieraugot, ka es tuvojos letei.

— Man vajadzētu salikt misteru Diasu, — sacīju. -7- Vai nezināt, kur lai viņu meklē?

— Jūs vaicājat pēc mistera Diasa? — bārmenis pārjautāja.

— Jūs kurls esat vai? — domāju, viņam ilgi atmiņā palika manas balss intonācija un attiecīgi to pavadošs smaidiņš.

— Misters Diass ir aizņemts.

— Es arī, tā kā, mīļumiņ, pasteidzies. Pasaki, ka atnācis Bārts En-dersons.

Viņš nedaudz kaut ko pārlika savā galvā, tad piegāja pie telefona un, klusi kaut ko sarunājis, pamāja ar galvu.

— Ej turp, — viņš ar pirkstu norādīja uz durvīm zāles galā.

Pie galda telpā, kurā es iegāju, sēdēja kalsns vīrietis vidējos gados, kurš uzlūkoja mani ar tik plakanām acīm, ka viņu varētu apskaust pat kobra. Biezie ieziestie melnie mati nokārās līdz pat krekla apkaklei, bet melnās ūsas sniedzās no lūpu līnijas līdz pašam zodam. Veroties šajā cilvēkā, es neviļus atcerējos Bārnija brīdinājumu.

— Misters Diass? — es pajautāju, pieverot aiz sevis durvis un atspiežoties pret tām.

Viņš pamāja, izvilka no kastītes sērkociņu un sāka ar to bakstīt zobus.

— Ja mani priekšstati mani neviļ, jūs esat vienā pajūgā ar Lūciju Pofcri? — norunāju sakāmo un sāku viņu vērot.

Viņš bija kā akmens cilnis, kurā nevar nodrebēt ne muskulītis.

— Tad varbūt jūs esat pazīstams ar Nensiju Hemclu?

— Varbūt.

— Man ar viņu bija norunāta satikšanās „Country Club“, bet viņa neieradās.

Viņš neko neatbildēja, tikai paraustīja plecus.

— Es gaidīju, ka viņa atnesis naudu, taču nav nedz viņas, nedz „zaļo".

Un atkal viņš nenoteikti paraustīja plecus.

Sapratu, ka te jāspiež no citas puses un, piegājis pie rakstāmgalda, apsēdos krēslā. Izņēmis no kabatas aploksni ar iesnieguma kopiju policijas šefam Terelam, es to noliku viņam priekšā.

Itin kā negribot, viņš izlasīja to, kas bija uz aploksnes.

— Cik noprotu, jūs steidzaties nomirt? — viņš mierīgi jautāja.

— Steidzās Pits Levinskis, bet man nav kur skriet, — nievājoši atcirtu.

Viņa uzacis uzlīda augstāk.

— Reta pašpārliecinātība.

— Jums derētu izlasīt šo papīru tā uzmanīgāk. Kad būsiet ticis galā ar visu tekstu, tad, cerams, pārstāsiet spēlēt kinofilmu marioneti un sāksiet nopietnu sarunu.

Viņa acis iezibsnījās, taču sejas izteiksme palika nemainīga. Viņš paņēma no galda plānu nazīti, atvēra ar to aploksni un izvilka no tā dažas lapiņas mašīnrakstā.

Es lepni aizsmēķēju un ieņēmu nogaidošu pozu.

Sākumā viņš pārlūkoja fotogrāfijas, tad, atgāzies krēslā ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pārlasīja visas piecas lapas.

Jā, pokeru ar šo cilvēku es nespēlētu, viņā jautās pārāk milzīga iekšēja pašsavaldība.

Visbeidzot viņš nolika lapiņas sānis un palūkojās manī.

— Tas vēl nav viss, — sacīju, pasniedzot viņam Hovarda Selbija parakstīto.

To viņš ari izstudēja, tad nolika virs iesnieguma.

— Ļoti izskatās pēc šantāžas. Jums var draudēt piecpadsmit gadi.

— Nestrīdos. Tikai viņai ar Poferi draud „divdesmitnieks" smirdīgā itāliešu cietumā, bet jums „piecnieks" par bīstamu noziedznieku slēpšanu.

— Un ko tad jūs gribat, Enderson?

— Viņa taču jums pateica, kādi ir mani noteikumi.

— Viņa kaut ko minēja par simt tūkstošiem, — viņa acis atkal iemirdzējās. - Bet es viņai teicu, ka jūs blefojat.

— Pamēģiniet riskēt un tad redzēsiet, kas no tā sanāks. Tātad, par ko jūs izšķirāties, simt tūkstoši, un es laižos prom kā putns.

— Ar piezemēšanos cietuma pagalmā.

— Tik tālu lietiņa nenonāks. Esmu pārliecināts, ka naudu viņa dabūs. Lieku dūzi pret jūsu karali. Pārdomājiet. Cik viņa jau savākusi?

— Pietiekoši, lai jums samaksātu, protams, ja jūsu noteikumi būs saprāta robežās.

— Es vēlētos zināt konkrētu summu.

— Piecdesmit tūkstoši.

Viņš atvēra sava galda atvilktni un sāka likt manā priekšā dolāru paciņas, banknotes bija simtdolāru vērtībā, un pavisam viņš tās sakārtoja piecās kaudzītēs.

— Šeit ir piecdesmit tūkstoši, mister Enderson.

Es raudzījos uz naudu kā apmāts un sāku just gandrīz nelabumu. Nekad savā dzīvē es netiku redzējis tādu kaudzi „zaļo".

— Septiņdesmit pieci, — es noburkšķēju aizlauztā balsi.

— Tikai piecdesmit, esiet, lūdzu, saprātīgs. Viņa izmēza burtiski visus kaktus.

Viņš paņēma portfeli un sāka tajā likt naudas paciņas, bet es tostarp sēdēju kā transā.

Darījums patiesībā bija nostrādāts, un es vēl nekādi nevarēju noticēt, ka viss norisināsies tik ātri un tik vienkārši.

Tad viņš piebīdīja man tuvāk ar naudu pārlādēto diplomātu.

— Tikai gribu jūs brīdināt, mister Enderson. Lai jums nenāk prāta nākt vēlreiz un prasīt vēl. Šantāžistus pazudina viņu alkatība. Tas ir galīgais norēķins. Jūs tā esat ar mieru?

— Lai tā arī būtu, — es atbildēju un pabīdīju krēslu.

— Un vēl es jums varu kaut ko pavisam noteikti apsolit. Ja jums liksies, ka varat to atkārtot, jūs beigsiet ļoti bēdīgi. Man būs ar jums personiski rēķini, un jūs mirsiet lēnā, mokošā nāvē. Sajutu, kā, mūsu acīm sastopoties, pār manu muguru pārskrēja aukstuma vilnis.

— Esam par visu vienojušies, — sacīju. — Jūs liekat mierā mani, es lieku mierā jūs. — Piecēlies, paņēmu „diplomāta^1* portfeli un devos pie durvīm. Apstājies pie tām, es pajautāju:

— Pitu un zēnu jūs noslepkavojāt?

— Kāda jums tur daļa? — viņš atbildēja, likdams aploksnē manu vēstuli iesniegumu.

Braucot uz savas mājas pusi, atcerējos Džoju. Piestājis malā, cs kājām devos uz Lobskvēru.

— Vai nepamodināju tevi, Džoj? — pajautāju, kad viņš atvēra durvis.

— Tas nekas, mister Enderson.

— Darbiņš nu ir galā, Džoj. Ja Džimbo dežūrē pie bāra, tad lai atgriežas.

Izvilcis kabatas portfeli, iedevu viņam piecdesmit dolārus. Viņa acīs parādījās spīdums.

— Paldies, mister Enderson, — viņš skumji smaidīja. — Tikai es vienalga neaizmirsīšu, ka viņi nosita Tomiju.

— Pacenties sevis un brāļa dēļ aizmirst par to. Viņi ir pārāk bīstami cilvēki, saprati? Labāk turies no viņiem pa gabalu.

Viņa seja atkal kļuva smaidīga.

— Mister Enderson, jums ir savas darīšanas, mums ar Džimbo atkal savas.

— Esi prātīgs, Džoj. Tu neko nespēsi padarīt veselai bandai. Tas ir pārlieku bīstami. Vai tu mani saproti?

Viņš ilgi nolūkojās manī, tad pamāja ar galvu.

— Galu galā — viss viens, mister Enderson.

— Redzi, vecīt, cik tu prātīgs! — es uzsitu viņam uz pleca un skriešus metos lejup pa čīkstošajām kāpnēm.

Tādu nolikumu vajadzēja atzīmēt. Pulksteņa rādītāji tuvojās 1.00. Bertai vajadzēja jau būt mājās. Pat ja viņai ir kāda satikšanās, tad to varēja atcelt.

Atgriezies mājās un knapi iespēdams aizslēgt ārdurvis, izdzirdu telefona zvanu.

„Berta, — nosmīkņāju sevi. — Tā gan saož naudu divsimt jūdžu at-tālumā.“

— Hello, mazulīt! — es gandrīz sāku dziedāt klausulē.

Mani pārtrauca auksta, augstprātīga sievietes balss:

— Vai misters Endersons?

— Jā, bet ar ko man tas gods?

— Mirklīti uzgaidiet, ar jums vēlas runāt misters Pālmers.

— Es jau labu laiku mēģinu jūs sazvanīt, mister Enderson, — viņš paņēma klausuli un norunāja kaut kādā saīgušā tonī.

— Esmu atvaļinājumā, mister Pālmer. Ja kaut kas degošs, dodiet ziņu aģentūrai.

— Mister Enderson, es iedevu jūsu ziņojumu misteram Hemelam, un viņš vēlētos parunāt ar jums personīgi.

— Un kas par lietu?

— Mister Enderson. Es nevaru uzminēt katru mistera Hemela kaprīzi vai vēlēšanos. Viņš gribētu ar jums tiktiet rīt desmitos no rīta. Jūs varētu viņu apmeklēt?

— Dodiet ziņu, ka esmu atvaļinājumā.

— Mister Enderson, es jūs lūdzu, atnāciet. Misters Hemels jūs gaidīs.

— Es saprotu, ka jūs piedāvājat man pašrocīgi sabojāt atvaļinājumu ar vēl kādām darīšanām. Tad es jautāšu tā — kas par to maksās? Atsūtiet man čeku par simt dolāriem un uzskatīsim, ka lieta darīta.

— Labi, labi. Tātad, jūs būsiet un misters Hemels var jūs gaidīt?

— Jā, var, — es atbildēju un noliku klausuli.

Uzgriezu Bertas numuru un tūdaļ izdzirdēju viņas balsi.

— Sveika, pelīt. Uzmini, kas runā?

— Nemuļķojies, Bārt! Kāpēc līdz pat šim laikam neesi man atdevis naudu, kuru tev aizdevu?

— Man tā vien šķiet, ka tu neesi spējīga neko citu domāt, kā vien par naudu.

— Kur ir nauda?

— Mīļā, nomierinies. Mums šodien ir svētki, un mēs aiziesim uz tavu iemīļoto „Spanish Bay“.

— Tu ko, varbūt jau esi ieķēris? — norēcās Berta.

— На, vēl nepaguvu. Bet mēs šodien abi diži piedzersimies, manu zaķīt. Re, tagad pat skatos uz savu plato, bet vientuļo divguļamo gultu, un man tās patiesi kļūst žēl.

Berta sāka ķiķināt.

— Nu labi, Bārt. Tu labāk pasaki, vai tev ir nauda, ko man atdot?

— Skaidrs, ka ir, čabulīt.

— Tad tu saki „Spanish Bay“?

— Tikai un vienīgi tur.

— Negribas nemaz ticēt. Vai nopietni? Varbūt aplaupīji banku?

— Beidz muldēt. Dodu tev stundu. Ja pēc stundas tevis nebūs, svilpšu pēc citas dūjiņas, ha, ha.

— Uzskati, ka mani papēži jau klaudz gaitenī, — un viņa nolika klausuli. Es ari nometu klausuli un priekā iesaucos:

— Hip-hip, ur-rā-ā!

„Jā, — sevī pārgudri noteicu. — Nauda — tā ir burvju nūjiņa."

» * *

Iekarsis pēc četrām kokteiļa glāzēm, es vairs nevarēju turēties pretī, un mana mēle man vairs neklausīja.

Mēs sēdējām labākajā restorānā, es uzsaucu tādu pasūtījumu, ka pat Bertas acis likās slīdam laukā no orbītām.

— Bārt, vai tu apjēdz? Tu varēsi par to visu samaksāt?

Es viņai pastāstīju galvenos vilcienos visu, neiedziļinoties detaļās.

— Redzi nu, dārgā, — es beidzu. — Izsekojot Nensiju Hemelu, es liku sakustēties tārpiem burkā. Saproti, mums bija tikšanās, un es izvirzīju savus noteikumus. Viņa nemaz nešaubījās, kā rīkoties.

Berta noglāstīja manu roku.

— Manu kazlēn, es vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka tu savu žūksni atradīsi. Ja nav noslēpums, cik?

— Piecdesmit tūkstoši dolāru.

Un šajā brīdī es sāku nožēlot to, ka patiesībā biju izģērbies kails. Pēdējā kokteiļa glāze pataisīja mani par bērnu un atņēma pēdējās saprāta paliekas.

Berta palaida tādu gandrīz kā kaucienu, ka visa grilbāra publika pagriezās uz mūsu pusi.

— Kas ar tevi, tu sāc jūgties, — es neapmierināti noburkšķēju. — Nevajag aizmirst, kur mēs esam atnākuši.

— Picc-desmit tūkstoši dolāru? - viņa čukstēja, pieliekusies man

klāt.

— Tieši tā.

Pienāca oficiants un nolika mums priekšā kaviāru.

— Piecdesmit tūkstoši dol..., - atkal atkārtoja Berta, un, tikko oficiants pazuda nodot nākošo pasūtijumu, viņa turpināja:

— Bārt, un ko tu domā iesākt ar tādu kaudzi naudas?

— Man ir padomā noīrēt jahtu un pieņemt saules vannas. Protams, runa ir par mums abiem. Brauksi ar mani?

— Saulīt, mīļā, turi mani, es krītu. Šito lietiņu uztici man. Man ir bariem draugu no sabiedrības „krējuma". Ir viens slaists ar dievīgu jahtu, elegantāku neizdomāsi, es viņu pierunāšu, lai tas tev vispār neko nemaksātu. Komandā četri cilvēki: kapteinis — francūzis. - Viņas acis kļuva vēl apaļākas. — Un uz cik ilgu laiku?

— Pagaidi, nedzen uzreiz tik dikti. Droši vien tas viss maksās baigu naudu.

— Tad saki taču, uz cik ilgu laiku?

— Teiksim, ne vairāk kā uz četrām nedēļām.

— Viņš izīrē jahtu par divdesmit tūkstošiem mēnesī. Varam derēt kaut uz manām apakšbiksītčm, ka pielauzīšu viņu par mazāku naudu. Četras nedēļas! Vai tu spēj to iztēloties?

Es viņā aizdomīgi noraudzījos.

— Kā tev tas viss izdodas?

— Viņš ir drusciņ Irallallā. Man tur nekas nav jādara, vienīgi jāizģērbjas kailai un jādejo viņam priekšā viņa dzīvoklī, viņš sēž un laiž siekalas.

— Un par to tāda pretimnākšana?

— Nekā tamlīdzīga. Viņā tas izsauc kaut kādas nepatīkamas atmiņas ar saknēm pagātnē. Vari par to galīgi nesatraukties.

— Norunāts. Kad dodamies ceļā?

— Rīt es ar viņu visu norunāšu.

Atnesa stori ar kaut kādu sarežģītu garnējumu un mērci.

Nākošajā rītā, .45, nomocīts kā beidzamais kleperis, piebraucu pie Largo kontrolpunkta. No būdas iznāca varens sargvīrs un kustēja uz. manu pusi. Kamēr viņš tuvojās, es atpazinu viņā Maiku Flagertiju, kurš kādu laiciņu bija detektīvs Pārnela birojā.

— Mans Dievs, Maik! — es iesaucos. - Vai mani vēl atceries?

— Bārts Endersons! - viņš stiepa man spalvainu roku. — Kā dzīvo, veco zēn?

— Velns parāvis, ko tu šeit dari? Uzpucējies kā tāda Ziemassvētku egle.

Viņš nosmējās.

— Teicama vietiņa, Bārt. Kad pametu aģentūru, pat nedaudz noskumu. Bet tagadiņ, pat nepieminu — te labi maksā.

— Kad nodomāšu pamest savu vietu, ceru uz. tavu palīdzību. Jā, starp citu, vai jums ir tāds saraksts, kuru te drīkst ielaist?

Viņš sāka smieties.

— O, te ir tāda kā snobu audzētava. Un kas tevi šurp atdzinis?

— Misters Ross Hemels. Man ar viņu 10.00 ir tikšanās.

— Ko tu neteiksi, vai patiesi? Misters Hemels ir viens no ietekmīgākajiem šejienes cilvēkiem. Tu pastāvi, Bārt, es pārbaudīšu.

— Kas tur ko pārbaudīt. Ver vaļā un laid mani iekšā.

Maiks tikai pašūpoja galvu.

— Es pazaudēšu darbu, ja tevi nepārbaudīšu, lai arī es pat zinātu, kas tu esi un kādā vajadzībā.

Viņš kaut ko nopurpināja un nozuda būdā. Tad viņš atgriezās un pacēla aizsargbarjeru.

— Nu tad brauc arī. Pirmais ceļš pa kreisi, trešie vārti no labās puses.

Braucu minētajā virzienā un apstājos pie augsta ozola. Izkārpījies no ,,meisera“, es pa kāpnītēm uzskrēju līdz ieejas durvīm.

— Labrīt, mister Enderson, — sacīja nēģeris šveicars, viegli palocīdams galvu. — Misters Hemels gaida jūs. Lūdzu, nāciet šurp.

Sekoju viņam gaitenī un no tā cauri lielai hallei telpā ar lielu strūklaku apaļā marmora traukā. Mitrajā, smacīgajā gaisā karājās sīku ūdens

pilienu mākonis, kas radās spēcīgās strūklas dēļ. Ūdenī slinki peldēja eksotiska zivs.

Visbeidzot šveicars apstājās pie masīvām durvīm un, atvēris tās, pagāja sānis.

— Ser, misters Endersons, - viņš sacīja un vicglītiņām pastūma mani uz priekšu.

— Nāciet iekšā, mister Enderson, — skanēja mīksts baritons, kāds raksturīgs par sevi pārliecinātam cilvēkam.

Es iegāju lielā, vēsā istabā. Mana pirmā sajūta bija neslēpta skaudība. Istabā bija novietoti komfortabli ādas klubkrēsli ar galdiņiem pie tiem. Viducī bija redzams liels rakstāmgalds, bet visapkārt bija vēl daudz dažnedažādu lietu.

Pie galda sēdēja Ross Hemels. Viņš bija ārkārtīgi līdzīgs savām fotogrāfijām: kvadrātveida seja, pilnīgs un spēcīgs, iededzis un skaists. Viņš piecēlās un pasniedza roku.

— Brīnišķīgi, ka atnācāt, mister Enderson. Esmu dzirdējis, ka esat atvaļinājumā. Kafiju vai ko stiprāku? Varbūt cigareti?

— Paldies, nekā nevēlos. — Es apsēdos.

— Esmu izlasījis jūsu ziņojumu. Esmu pārliecināts, ka jūs pat nenojaušat, kālab es noalgoju jūs savas sievas izsekošanai.

— To nojaust nav nemaz tik grūti, mister Hemel. Vienkārši jums nepieciešams ticamāks materiāls grāmatai, kuru rakstāt, tāpēc rakstījāt pats sev anonīmās vēstules, tad pasūtījāt savas sievas izsekošanu, bet tagad palūdzāt atnākt mani, lai, kā saka, ,,dzīvē“ iepazītos ar okšķeri un viņa darba metodēm.

Viņš ar neslēptu izbrīnu pavērās manī, tad atgāza galvu atpakaļ un sāka skaļi smieties. Sis zēns man caurmērā patika.

— Tā jau tas arī ir. Un es uzskatīju sevi par gandrīz ģeniālu šajā plāksnē! Bet tomēr, kā jūs nonācāt pie šāda slēdziena?

— Mister Hemel, es taču esmu privātdetektīvs, mani darba pienākumi paredz noslēpumu padarīt par acīmredzamu īstenību.

— Un tas ir tieši tas, kas vajadzīgs, mister Enderson. Patlaban mani interesē līdzīgu aģentūru darbības mehānisms. Tāpēc jūsu ziņojums izrādījās man velnišķīgi derīgs. Sakiet, vai jūs nebūtu tagad tik laipns un nedaudz nepastāstītu par sevi? Man ir klusa doma iepīt jūs savā romānā.

— Neiebilstu, ser.

— Tas ir burvīgi. Nedomājiet, jūs par velti savu laiku netērēsiet, mister Enderson. Es maksāju par jebkuru materiālu, kuru ievācu darba procesā.

„Mans Dievs! — man iešāvās prātā. — Varbūt tieši tagad arī ir tava zvaigžņu stunda, Bārt!“

— Ar lielāko prieku, ser. Un ko jūs tieši gribētu zināt?..

Tādā kārtā mēs pavadījām sarunās aptuveni stundu. Taisnību sakot, runātājs galvenokārt biju es, bet viņš uzdeva jautājumus. Viņu interesēja aģentūras organizācijas struktūra, detektīvu kvalifikācija, mana izcelšanās un viss kas cits. Visbeidzot viņš apmierināts pamāja ar galvu.

— Liels paldies, mister Enderson. Tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs. Jūsu ziņojums ir noderīgs ne vien manai grāmatai, bet arī man personīgi.

— Vai patiešām?

— Sižets tiek vīts ap jaunu sievieti, kura apprecējusi kādu ķirurgu, un šis ķirurgs ir bezgala aizņemts darbā. Viņš saņem šādas vēstules par savas sievas gaitām un nolemj organizēt viņas izsekošanu. Tas ir romāns par greizsirdību, par vienu no mokošākajām cilvēka jūtām. Detektīvs viņam atsūta ziņojumu, un tas līdzinās tam, kādu jūs piestādījāt man. Izrādās, viņa sieva ir pilnīgi bez vainas un dzīvo ļoti vientuļi un pieticīgi. Vai zināt, kāpēc es nolēmu izmantot paša sievu kā ēsmu šajā situācijā? Es zinu un droši esmu pārliecināts, ka viņa ir man uzticīga. Un tādā kārtā es absolūti neriskēju.

„Ak, Dievs! — es nodomāju. — Ja tu tikai zinātu, kādos esi mēslos, tad diezin vai sēdētu šeit manā priekšā ar tādu pašapmierinātu ģīmi.“

— Vēlreiz pateicos par jūsu ziņojumu, mister Enderson. Vispār es nemaz nevarēju iedomāties, cik garlaicīga un vientuļa ir manas sievas dzīve, kamēr es te sēžu ieslēdzies un rakstu savu grāmatu. Jā, saprotu, kaut kas tomēr būtu jāmaina mūsu dzīvē.

Es nekā nesacīju, un vai tad tam būtu arī kāda nozīme?

Šķiroties viņš iedeva man aizlīmētu aploksni.

Mašīnā, aizsmēķējis cigareti, es iedomājos: jocīgi, cik ilgs laiks būs vajadzīgs šim kungam, līdz viņš dabūs zināt, ka ir precējies ar slepkavu. Bet varbūt viņš to vispār nekad neuzzinās. Man kļuva viņa žēl, manī pat uzvirmoja zināma līdzjūtība.

Atvēru aploksni, un manas simpātijas pret viņu kļuva vēl noteiktākas. Biju kļuvis turīgāks Vēl par piecsimt dolāriem.

6. nodaļa

Kāds ģēnijs bija sacījis: „Nekas nav mūžīgs zem saules!" Taču, kamēr turpinājās mūsu ceļojums ar jahtu, tas bija pasakaini! Atlaidies ar Bertu uz saules piesildītā klāja, es domās vēlreiz pārskrēju šīm četrām neaizmirstamajām nedēļām, kuras, diemžēl, aiztraucās tik ātri.

Bertai izdevās dabūt šo jahtu uz četrām nedēļām par divdesmit tūkstošiem, pie kam šajā summā ietilpa pilna pansija komandai un mums pašiem. Tā kā tērēta tika mana nauda, Berta bez domāšanas piekrita.

Mēs pabijām Kaimanu salās, apmeklējām Bcrmudu un Bahamu salas, Martiniku.

Mēs peldējāmies, sauļojāmies, pirkām visdārgāko pārtiku, kādu vien par naudu varēja dabūt, izdzērām četras pudeles dienā tikai šampanieša vien, nemaz nerunājot par rumu, citiem vīniem, kuri tik ļoti vedināja Bertu uz seksu. Greznība un baudas, baudas un greznība. Diemžēl, nekas nav mūžīgs zem saules! Mēs atgriezāmies Paradīzsitijā, un mums bija jāpiestāj tur šovakar.

— Dārgumiņ, vai tu visu esi salikusi? — es pavaicāju, staipoties maigajos saules staros.

— Bārt, lūdzu, neizjauc šo burvību. Es negribu, lai tas viss reiz beigtos.

— Es arī negribu, bet, ko lai dara, laiks posties, — es uzslējos kājās. — Iešu pirmais, vari vēl pasildīties.

— Ej vien, nckrietneli.

Es nokāpu salonā, pavēros visapkārt un nespēju noticēt, ka visam reiz pienāk beigas.

Pie durvīm pieklauvēja, ienāca stjuarts, un taisni tai brīdī, kad vilku čemodānu no mazā pieliekamā.

— Ser, es pats visu sagatavošu visu, kas nepieciešams. Vakarā jūs taču mūs pametīsiet?

— Jā, esiet tik laipns un iepakojiet manas un misis Endersoncs mantas.

Lai ievērotu zināmu pieklājību, mēs uzdevāmies par vīru un sievu. Tomēr man šķita, ka gan kapteinim, gan citiem komandā tāpat bija skaidrs, kāda ir patiesība.

— Labi, ser. — Viņš izvilka no kabatas pabiezu aploksni.

— Šeit ir visi rēķini un atskaite, ser. Būtu labāk visu nokārtot tūlīt pat — pirms esam nokāpuši krastā.

— Saprotams, — sacīju. — Es visu nomaksāšu.

— Pie mums pieņemts, ser, parasti sadalīt divdesmit piecus procentus no kopējās summas starp komandas locekļiem.

Mēs pārmijām skatienus.

— Divdesmit pieci procenti?

Viņa šaurās lūpas skāra maigs smaidiņš.

— Jā, protams, ser. Bet jūs pēc saviem ieskatiem varat procentu palielināt...

— Jā, jā... protams, jā. — Es iegāju kajītē un atvēru aploksni. Ieskatījies, es konstatēju, ka kopējais rēķins līdzinās trīsdesmit sešiem tūkstošiem dolāru. Un vēl stjuarts ar zīmuli pierakstīja deviņi tūkstoš dolāru, tie būtu tie divdesmit pieci procenti par apkalpošanu. Tādā kārtā summa pieauga līdz četrdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Man bija klusi un ilgi jāiesvilpjas. Tad sāku izskatīt izdevumus punktu pēc punkta. Viss it kā sakrita.

Vēlreiz stulbi blenžot rēķinā, es izvilku zīmuli un sarēķināju: man bija palikuši divi tūkstoši dolāru no tiem piecdesmit tūkstošiem, kuri man bija vēl pirms četrām nedēļām.

LŪK, KO AR MUMS DARA SIEVIETES!

Es izgāju uz saulainā klāja un apsēdos blakus Bertai, kura bez mazākām rūpēm par to visu un, ja godīgi, par pliku paldies piebeidza kārtējo šampanieša pudeli.

— Tu kaut kā ļoti ātri. Vai tad viss iepakots?

— Stjuarts to visu izdarīs pats ar manām un tavām mantām. Un tagad palūkojies, — es pasniedzu viņai rēķinu.

Vairākas minūtes viņa cītīgi pētīja katru punktu, bet tad, paraustījusi plecus, atdeva man atpakaļ.

— Un kas tur sevišķs. Viss bija tik ļoti jauki, tas droši vien to arī maksā. Es nebūt nenožēloju.

Kas viņai arī būtu bijis jānožēlo, nauda taču bija mana.

— Praktiski es atkal esmu autā, čabulīt.

— Liecies mierā, tev beigu beigās ir tavs darbs.

— To tu labi pateici, darbs man tiešām ir.

Viņa ielēja man glāzi šampanieša un noglāstīja matraci sev blakus, itin kā aicinot mani atlaisties.

— Mīļais, neraizējies tik šausmīgi. Vajag aprast ar domu, ka nauda tāpēc vien eksistē, lai to tērētu.

Neko banālāku viņa izdomāt nespēja.

Es atgūlos un nodomāju, kāds gan es patiesībā biju vientiesis, apmierinoties ar Diasa piecdesmit tūkstošiem dolāru. Es pat nemēģināju uzstāt. Man padomā bija simttūkstoši, bet es atļāvos pierunāties par pusi no šīs summas. Kāds tomēr biju stulbenis! Iedzīt odzi stūrī, nospiest viņai galvu zemē, tad ņemt un dot viņai iespēju izslīdēt. Idiots! Taču uzreiz man atmiņā atausa viņa vārdi par to, kas man draud, ja mēģināšu no jauna atgriezties pie šī tēmas: „Šantāžisti ir alkatīgi... jūs mirsiet lēnā, mokpilnā nāvē.“

Tiešām, mana muļķība nav aprakstāma. Taču tagad tas viss ir tur, kur ir, un nekas lielas labā nav vairs darāms. Katrā ziņā ar Diasu ne, viņš nejoko.

— Bārt! — Berta pēkšņi asi apvaicājās. — Vai tiešām tā tārpu burka, kuru tu sakustināji, izrādījusies tik smirdīga?

— Trakāk nevar būt.

— Un viņa tev samaksāja piecdesmit tūkstošus bez stomīšanās?

— Gluži tā jau tas nebija, bet tomēr samaksāja.

— Tu neesi apseglojis īsto zirdziņu, Bārt. Ne pie viņas tev bija jāiet.

— Ko tu pļāpā niekus? Es rīkojos caur viņas starpnieku, bet nauda taču ir viņas.

— Tev bija jāiet taisnā ceļā pie Rosa Hemela.

— Tu, čabulīt, nedaudz neizproti situāciju.

Viņa aizsmēķēja cigareti.

— Labi, tad apmēram izstāsti, kāda tā rādās.

— Berta, es tev kategoriski saku, tev vispār nav nekāda pamata šajā lietiņā iesaistīties.

Viņas skatiens kļuva dzelžains.

— Izstāsti.

— Labāk būs, ja tu stāvēsi malā.

— Ko tu lauzies kā jaunkundze, kura pirmo reizi ieraudzījusi locekli? Plāj vaļā!

Un es viņai izstāstīju visu, man kļuva daudz vieglāk ap sirdi.

Berta ļoti uzmanīgi klausījās, kad nonācu līdz ziņām, ka Ncnsija un Lūcija Poferi ir viena un tā pati persona, viņa apsēdās, taču nepārtrauca mani līdz pašām stāsta beigām.

— Kādreiz tas viss var nākt gaismā, tu taču saproti, ka no cietuma es neesmu pasargāts, ja kas.

— Un tu to visu pārdevi Diasam par piecdesmit tūkstošiem dolāru?

— Bet protams, Es prasīju simt tūkstošus, taču es nevarēju neko ar sevi padarīt, kad viņš izlika uz gaida savus ,,zaļos“, tie man tika būtībā tik viegli un vienkārši, ka es neko nevarēju ar sevi iesākt, es burtiski apmulsu, saproti, turklāt viņš teica, ka Ncnsija izmēzusi visu pēdējo, lai sadabūtu šo naudu.

— Tu esi gatavais auša. Stulbs vientiesis tu esi, Bārt, lūk, kas! Viņš neko tev nevarēja padarīt, jo bija uz tava āķa, — Berta burtiski šņāca, balstīdama rokās savas krūtis. — Un tu viņam devi izdevību tik viegli izgrozīties, nē, tu esi aunapiere, Bārt!

Es noslaucīju sviedrus no svelošās sejas.

Nedaudz nomierinājusies un pazeminājusi balsi, viņa sacīja:

— Tagad tu vari izmest āķi daudz lielākai zivij.

Es izvelbu acis.

— Paklau, draudziņ, visam beigas. Es dabūju un notrallināju piecdesmit tūkstošus dolāru. Mēs guvām milzu baudu. Atpakaļceļa vairs nav, kas attiecas uz šo lietu. Pirmdien atgriežos savā kantorī. Par kādu āķi, par kādu zivi, vispār, par ko tu runā?

Viņa gandrīz aizrijās.

— Zini, Bārt, brīžiem man tā vien šķiet, ka tev nav visi mājās.

Es kļuvu dusmīgs, bet viņa tam nepievērsa uzmanību un turpināja sarunu.

— Pašā sākumā vajadzēja iet pie Rosa Hemela. Vai tad tiešām tev tas nebija skaidrs. Nav teikts, ka tagad būtu par vēlu to darīt. Viņš ir pazīstams visā pasaulē un peldas naudā. Viņa laulības ar to palaistuvi Gloriju tik un tā jau pievērsa skandalozu uzmanību viņam no sabiedrības puses. Kas to zin, es katrā ziņā ne, vai viņš viņu mīlēja, vai nemīlēja. Viņam tomēr nācās no viņas izšķirties. Tagad viņš otrreiz apprecējis jaunu sievieti un uzskata šo laulību gandrīz vai par nevainojamu, bet viņas uzvedību par svētu. Vai tu stādies priekšā, kāda būs viņa reakcija, kad viņš uzzinās, ka šī ir pasaules mēroga teroriste ar divām slepkavībām pūrā? Tāds troksnis nozīmētu viņam beigas.

— Tu vienkārši gvelz galīgās muļķības, es jau pat nesaku to, ka tas viss ir stulbs pārspīlējums.

Taču viņa nebija apturama.

— Kad es tev saku, tādu skandālu viņš nevar pieļaut. Tas būtu kā sprādziens, kas pārvērstu viņu pīšļos. Starp citu, viņa tomēr ir viņa sieva, viņš mīl viņu, un viņš būs vienkārši spiests to aizstāvēt. Un viņš darīs visu, lai to paglābtu no cietuma.

— Nav droši zināms, vai viņš gribēs tā rīkoties, ja dabūs zināt, ka viņa ir precējusies ar Poferi un arī pašlaik ar to satiekas.

— Vai tad tu pats esi pārliecināts, ka viņa ir Poferi sieva? Kā tad tu to zini? Un ja nu tās ir itāļu policistu tenkas?

— Paklau, mīļumiņ, kālab gan viņiem izplatīt pīles, ja tas tā nav?

Berta nepacietīgi mani pārtraucu:

— Labi. Tikai ņem vērā pašu galveno — Hemels negribēs, lai citi rakājas viņa netīrajā veļā neatkarīgi no tā, vai viņa ir Poferi sieva, vai arī nav.

Es arī sāku sliekties šajā virzienā un nonācu pie slēdziena, ka tāds vīrs kā Hemels negribēs, lai par viņu trokšņotu un runātu presē, ka, lūk, viņš ir kļuvis par krāpšanas objektu gluži kā tāds pienapuika.

— Klausies mani, Bārt. Neļauj zivtiņai norauties no āķa. Tā maksā miljonus, bet vienkārši izsviest vienu miljonu viņam vispār ir nieks.

— Miljonu?! Tu esi vispār prātā jukusi!

— It nemaz, mazo muļķīti. Viņš burtiski peldas naudā.

— Acumirkli, droslaliņ. Un ja tas viņu padarīs traku un viņš metīsies pēc palīdzības pie pogainajiem? Vai tu maz apjēdz, kur es tad būšu?

— Un kur viņš pats būs? Un Ncnsija? Bārt, nekādas izvēles viņam

nav.

Es viņā klausījos un sāku domāt par to, kā tas ir, būt par miljonāru, un es pakāpeniski sāku padoties. Pats pirmais, ko es darīju, atgriezies mājās, es piezvanīju Hovardam Selbijam un paziņoju, ka esmu sveiks un vesels.

— Hovard, saglabā aploksni, — es sacīju. — Es tev zvanīšu katru nedēļu un došu ziņu, ka vēl joprojām esmu dzīvs, labi?

— Rādās, ka tev neklājas spoži, — Selbijs nomurmināja.

— Tik ļauni arī nav, tas tikai tā, katram gadījumam. Paļaujos uz tevi, draudziņ, — un es noliku klausuli.

Ielējis sev viskiju, es apsēdos un sāku prātot.

„Bārt, vecais, lūk, kad tev nāksies nedaudz piepūlēt smadzenes un parādīt, uz ko esi spējīgs."

Manis nebija četras nedēļas un, saprotams, es nevarēju zināt, kas pa šo laiku ir norisinājies. Var būt, ka Poferi sen ir sagūstīts un Koldvelss ir uzzinājis par Ncnsiju visu? Vajadzēja tūlīt pat iet uz „Paradise City Herald" izziņu nodaļu.

Paskatījos pulkstenī. Bija 1.40. Fcnija Betlija vēl varētu būt darbā.

Izdzēris viskiju, nogāju pie sava „meisera".

— Ak, Dievs, kāds iedegums! — viņa iesaucās, kad nostājos viņas priekšā. — Vai labi pavadīji laiku?

— Tu vēl vaicā. — Es pārliecos pār viņas rakstāmgaldu un izspiedu dežūrsmaidu. — Jā, bet viss labais ātri pagaist. Un kad tu taisies atvaļinājumā?

— Nākošmēnes. Braukšu pie radiem uz Džordžiju. Darba vizīte, — viņa nopūtās.

— Skaidrs. Kas no jauna?

— Nekā īpaša? Vairāki ļoti svarīgi dūži ieradušies atpūsties.

— Un kā ar noziegumiem? — es aizturēju elpu.

— Kāds pārītis dzīvokļu zādzību, bet tos noķēra. Izrādījās kaut kādi hipiji. Viens pamuļķis mēģināja aplaupīt kazino. Liekas, ka viss.

Es atviegloti uzelpoju. Ja Poferi būtu noķerts, Fenija, dabīgi, par to zinātu.

— Mūsu pilsēta kļūst vecāka. Nekas vairs to neuztrauc.

— Jā, vēl kas, būtu pavisam aizmirsusi. Aizvakar uz ielas mašīna notrieca Peniju Haibiju.

Es kļuvu saspringts.

— Advokāta sievu?

— Jā, kaut kāds piedzēries pie stūres. Viņa gribēja sēsties savā mašīnā, te pēkšņi nez no kurienes parādās šis un taisni viņai virsū. Ir divi liecinieki. Liecinājuši, ka šoferis drāzies kā nenormāls.

— Viņa ir smagi cietusi?

— Nomira pa ceļam uz slimnīcu.

— Mans Dievs! — man kļuva sausa mute. — Vai šoferi vismaz noķēra?

— Kur nu šiem?! Neviens liecinieks neatcerējās mašīnas numuru. Viens dievojās, ka mašīna bijusi zilā krāsā, otram licies, ka zaļa.

„Nensijas labākā draudzene, — es nodomāju. — Ko gan tas varētu nozīmēt?"

— Mūsu avīzē bija liels raksts, — Fenija turpināja. — Vai gribi izlasīt?

— Tagad ne. — Es palūkojos pulkstenī. — Man laiks. Pirmdien sāku strādāt.

Kad virzījos uz durvju pusi, viņa noteica:

— Jā, vēl, lūk, kas. Vienu mazu indiāņu zēnu izvilkuši ostā no ūdens. Tas tevi interesē?

Man notrīsēja sirds.

— Kādu indiāņu zēnu?

— Vienu no tiem, kuri pastāvīgi klimst ostā, policija domā, ka viņš vienkārši paslīdējis, atsizdamies ar galvu pret betona margām un iekritis ūdenī.

— Fen, kā viņu sauca?

Asi mani uzlūkojusi, viņa tomēr turējās pie savas reputācijas un neuzdeva man kādus jautājumus. Piecēlusies un piegājusi pie kartotēkas, viņa to aši pārskatīja, un tad sacīja:

— Viņa vārds bija Džimbo Osceola. Dzīvoja Lobskvērā.

— Kad tas notika?

— Vakar.

— Paldies, Fen, — un, atstājis viņu ar jautājumu sejā, es aši atgriezos pie „meisera".

Es instinktīvi nojautu, ka Penijas Haibijas un mazā Džimbo nāve ir saistīta ar Nensiju un Poferi.

Mašīnā es vēlreiz, visu pārcilāju. Es taču brīdināju Džoju turēties pa gabalu no Diasa, taču, kā redzams, viņš tam nepievērsa īstu uzmanību un nebrīdināja brāli. Acīmredzot šie būs ievērojuši Džimbo, tāpat kā savā laikā tas pats notika ar Tomiju. Skaidrs, ka noteikti vajadzēja atrast Džo-

ju-

Es piebraucu pie krastmalas, noliku ,,meiseru“ un kājām devos uz Lobskvēru. Tas pats puišeļu bariņš dzenāja bumbu. Kad tuvojos mājai, kurā dzīvoja Džojs, pie manis pieskrēja kāds zēns.

— Mister, vai jūs meklējat Džoju?

— Un ko tad tu gribi teikt?

— Viņš šeit vairs nedzīvo. Viņš vakar aizgāja no šejienes.

— Uz kurieni?

— Es nezinu, mister.

Es izvilku dolāru.

— Tātad, kurp viņš devies? — es pārjautāju.

Viņš raudzījās naudaszīmē kārām acīm.

— Vai jūs sauc misters Endersons?

— Jā.

— Viņš man neteica, uz kurieni dodas, bet lūdza jums pateikt, ka tas puisis vēl joprojām ir tur. Viņš teica, ka jūs sapratīšot, par ko ir runa.

— Žēl gan, ka viņš neteica. Mēs ar viņu esam draugi, un man gribētos viņu satikt. - Es izvilku otru dolāru.

— Patiesībā es nezinu, mister.Viņš iesēdās autobusā, kas brauc uz Kīvcstu. Un viņam bija čemodāns.

— Labs ir. Ja tu ieraudzīsi viņu, saki, lai piezvana man.

— Labi, mister.

Ceļā uz mājām es sajutu drausmīgu vientulību. Mani grauza savāda satraukuma tārps, un es nospriedu, ka jāaizbrauc pie Bertas.

Viņa vēl joprojām kārtoja čemodānus.

— Piedod, dārgais, pie manis vēl joprojām drausmīga cllīte.

Un kaut arī Berta centās vienmēr būt augstumos izskata ziņā, dzīvokli viņai parasti valdīja nekārtība, tagad vēl pa pusei atvērtie čemodāni un visur izmētāta veļa un apģērba gabali papildināja šo ainu.

— Noliec pagaidām to visu malā, čabulīt, - sacīju. — Ejam kaut kur vakariņās. Ir svarīga saruna.

Viņa palūkojās manī ar izbrīnu, tad nozuda guļamistabā, bet jau pēc desmit minūtēm, kas viņai varētu būt rekordlaiks, atgriezās izcili ģērbta un safrizējusies.

— Vai kaut kas noticis?

— Jā gan, bet tas nav steidzami. Ejam uz „Chess Louis'*. Tur arī aprunāsimies. Šonakt pārgulēšu pie tevis.

— Es nesaku nē, — un viņa ciešāk piespiedās man klāt. Viņai likās, ka es esmu miljona vērts.

Kad mēs apsēdāmies mazā, nedaudz tumšā restorāniņā un pasūtījām nepieciešamo, es apgaismoju viņu par saviem jaunumiem.

Izdzerot šampanieša glāzi, viņa sacīja:

— Vai nevarētu būt, ka tā ir sagadīšanās?

— Es tā nedomāju. Haibija aizvakar, bet Džimbo vakar. Es taču tev teicu, mazulīt, ka šie (audis ir bīstami.

— Tev, liekas, nekas nedraud?

— Es tā ceru.

— Jo ātrāk tu būsi runājis ar Hemelu, jo ātrāk mēs varēsim aizlaisties no šejienes.

— Pagaidām šis sarunas laiks vēl nav pienācis.

— Kā tā?

— Ir gājusi bojā advokāta sieva un viņa sievas labāka draudzene. Tas nav piemērots moments. Un vispār viņu satikt nemaz nav tik vienkārši, — un es izklāstīju viņai par Paradīzlargo drošības sistēmu.

— Jā, lūk, ko nozīmē būt bagātam! — Berta nopūtās.

— Jā, gan. Tāpēc jānogaida, līdz nosēstas putekļi. Un tad es mēģināšu viņam piezvanīt.

Berta turpināja ēst, es ievēroju krunciņas viņas pierē un sapratu, ka viņa intensīvi domāja. Tad viņa nolika malā dakšiņu un sacīja:

— Un ja nu aizietu uz bērēm?

— Kāda velna pēc es lai būtu Penijas Haibijas bērēs?

— Vai tad viņas vīrs nekad nav griezies darīšanās jūsu aģentūrā?

— Hm, par to varētu padomāt.

— Redzi, ja viņš to ir darījis, tad var izteikt viņam līdzjūtību aģentūras vārdā.

— Bet kāpēc tu uzskati, ka Hcmels arī tur būs?

— Bārt! Ja viņš tur nebūs, tad nebūs, taču, ja viņš atbrauc, tu vari viņam teikt, ka tev viņš jāsatiek svarīgā lietā. Viņš nozīmēs tev laiku. Tad kāpēc neizmēģināt?

Tas viss man nepatika, taču piekritu tam, ka šāda negaidīta tikšanās ir krietni ērtāka, nekā telefona zvans.

— Man nav nc jausmas, kur notiks bēres, — es vēl turpināju vārgi pretoties.

— Dievs, dodi man spēku! — Berta nostenēja. — Velns parāvis! Tu esi detektīvs, vai kas tu esi? Uzzini!

* * *

Glenda Kcrija atrāva skatienu no uz galda izkaisītās korcspodcnces, tad vēsi palūkojās mani, acīmredzot neizjūtot nekādas iekšējas emocijas sakarā ar manu parādīšanos aģentūrā.

— Hello, lūk, arī es. Esmu velnišķīgi noskumis pēc darbiņa. Kas jauns?

— Tev būs jānodarbojas ar to Solliju Gcršenhaimeru. Kad sāksi, rīkojies uzmanīgi. Un jāsāk tieši šodien.

— Beidz jokot!

— Viņi vēlas tieši tevi. Nevaru saprast, kāpēc tas tieši tā. Es gribēju aizsūtīt pie viņiem Ciku, taču viņi sacīja, ka grib tevi.

— Ārkārtīgi glaimojoši. Tas ir pilnīgi dabiski, ka viņi piedāvā mani: esmu izglītots, skaists, ar pieredzi un veikls zēns. Labi, lai tā arī būtu.

Sollijs Gcršenhaimers katru gadu izmantoja Pārnela aģentūras pakalpojumus. Tas bija ļoti bagāts, ekscentrisks cilvēks ar uzmācīgu ideju, proti, viņam likās, ka viņu grib nogalināt. Neviens, pat policijas šefs Te-rels, nevarēja viņu pārliecināt, ka šī viņa iedoma ir absurda. Viņš nespēja nosaukt savu ienaidnieku vārdus, tāpēc neviens viņa izbailes neņēma par pilnu, un vispār valdīja uzskats, ka viņam ir izteikta vajāšanas mānija.

Viņš dzīvoja kā tipisks vientuļnieks, un viņu apsargāja divi miesassargi, kuriem visu laiku bija jābūt modriem, sagaidot uzbrukumu. Kad vienam no miesassargiem pienāca kārta doties atvaļinājumā, mūsu aģentūra kā maiņu sūtīja savu detektīvu. Pagājušajā gadā es to jau darīju, un, lūk, viņi atkal sūtīja pēc manis. Šis darbiņš bija pilnīga nekā nedarīšana. Vakaros vajadzēja staigāt apkārt mājai, blenzt televizorā kopā ar saimnieku, ēst kopā ar viņu visu, ko atnesa Geršenhaimera kalps Džarviss. Vienīgais mīnuss šajā darbiņā bija tas, ka vecais paranoiķis neatbalstīja miesassargu vēlmi iedzert pie kopīgā pusdienu galda, taču izeja tika atrasta: katram bija savi grādīgo dzērienu krājumi.

Šādā veidā dienests turpinājās divas nedēļas, kuru beigās Pamela detektīvs saņēma divus simtus, bet tas mūsu puišiem bija kārdinošs moments.

— Vai tu zini, ka misters Geršenhaimers pārbraucis uz jaunu vietu? — jautāja Glenda.

— Nē, un kur tad šis tagad mit?

— Paradīzlargo. Dzivo tur jau kādus trīs mēnešus.

Lūk, kurp devies slēpties ar visām savām bailēm. Es uzreiz nodomāju, cik gan attālu tas varētu būt no Hcmcla rezidences. Mana dvēsele notrīsēja, atskārstot, ka, strādājot Largo pie Geršenhaimera, man bus lieliska iespēja vērot Hemelu sadzīvi, neizraisot nekādas aizdomas. Likās, ka veiksme pati ieslīdēja manās rokās.

— Labs ir, manu jaukumiņ, — sacīju. — Iešu sagatavoties.

No Fcnijas Bctlijas izdibināju, ka misis Haibijas bēres noliktas uz 10.30. Man bija pietiekoši laika pabūt sēru procesijā un nenokavēt darba sākumu jaunajā vietā.

* * *

Ieradies kapsētā, es sapratu, ka man nav lemts īstenot Bertas ideju un parunāt ar Hemelu turpat uz vietas. Es pieņēmu vajadzīgo sēru izteiksmi, taču veltīgi centos sameklēt rakstnieku pavadītāju pūlī. Bija atnākuši kādi četri simti cilvēki.

Tikai pēc apbedīšanas es ieraudzīju Hemelu. Līdzās viņam atradās Nensija, tērpusies sēru tērpā.

Stumdamies cauri pūlim, es centos, cik nu tas bija iespējams, tuvoties viņiem. Tas, ko es ieraudzīju, mani satrieca. Nensija līdzinājās ēnai: balta kā palags, acis dziļi iegrimušas, trīcošas lūpas un asarām noplūdusi seja.

Brīdis nebija piemērots, lai lūgtu audienci. Nolēmu atiet sānis, taču Nensija noģība, un Hcmcls, satvēris viņu rokās, nesa sievu uz automobili, kas viņus gaidīja.

— Mister Endcrson...

Es apgriezos un ieraudzīju Melu Pālmcru.

— Skumjš notikums, mister Endcrson. Dzīve, jāsaka, vispār ir tāda savāda lieta — pārāk īsa. Tas viss ir ļoti skumji. Baidos, ka tas ietekmējis misteru Hemelu. Par laimi grāmatu viņš ir pabeidzis. — Pālmers sāka izskatīties cerīgāks. - Šī grāmata ir īsts triumfs! labākais, ko viņš radījis'

— Šķiet, patlaban misteru Hemelu vairāk uztrauc misis Hemelas stāvoklis. Viņa ir tik nospiesta.

— Jā, jā... — Kaut gan man likās, ka tas viņu maz interesēja. — Galu galā laiks ir labākais ārsts. Mums noteikti būs jauni draugi.

Ieraudzījis kādu paziņu, viņš paklanījās un pameta mani. Sēras bija tik acīm redzamas, ka tā nevarēja būt uzspēle, pie tāda slēdziena es nonācu, lēni ejot pie sava ,,meiscra“ un domājot par Nensiju. Iespējams, viss bija noticis, viņai neko pilnībā nezinot.

Pienācis pie mašīnas, es apstulbu: pasažiera vietā sēdēja Toms Leps-kis. Galvā viņam bija uz acīm uzbīdīta platmale, starp lūpām — cigarete.

Pirmā doma bija — esmu iekritis, taču vajadzēja savākties. Parasti man tas izdevās. Izspiedis kaut ko tādu, ko varētu saukt par draudzīgu smaidu, es tuvojos ,,mciseram“.

— Hello, Tom.

Viņš pastūma platmali uz pakauša un pamāja.

— Autiņu vajag pieslēgt, — viņš pamācošā tonī noburkšķēja. — Kas tad tevi atdzinis bērēs?

Es apgāju apkārt mašīnai un piesēdos pie stūres.

— Haibiji bija mūsu klienti, — es atbildēju, cenšoties savaldīties. — Pulkvedim ienāca prātā, ka būtu jāizsaka līdzjūtība. Un ko tu šeit dari?

— Tāda neliela novērošana. Pie mums ne īpaši tic šim scenārijam. Tik traki šoferis nebija piedzēries, un tāpēc ir aizdomas...

— Interesanti, kādas?

— Pilnībā galvot nevar, taču, iespējams, tā ir slepkavība. Ir liecinieks: Ērnijs Trešers. Viņš zvēr, ka no sava nama loga redzējis, ka slepkavas automobilis stāvēja ielas otrā galā. Viņš esot vēl brīnījies, kāpēc mašīna tik ilgi stāv uz ielas bez kustības. Tikko misis Haibija iznākusi, automašīna metusies kā traks suns un to notriekusi. Nav izslēgts, ka viņa pat nepaspēja saprast, kas notiek.

Es pamazām sāku nomierināties.

— Kam būtu vajadzīga viņas nāve?

— Tur jau arī ir tas āķis. Katrā ziņā Trešera liecības šajā sakarā ir ļoti noderīgas. Ir vēl divi liecinieki, taču viņu liecības ir pretrunīgas. Starp citu, Trešers ir pat atcerējies mašīnas numuru un var aprakstīt tās izskatu. Mēs jau pārbaudījām. Tā izrādījās zagta, bet pieder kādam На-

rijam Delišam, tiesu reportierim. Mašīna lika izzagta no garāžas dienu pirms šī notikuma. Automašīnu mēs atradām, tai bija iedauzīts priekšējais spārns. Un vēl kāda interesanta detaļa, kuru izstāstīja Trešers: pie stūres bija nēģeris.

„Džons Džonss!" — manā galvā uzplaiksnīja doma, taču mana sejas izteiksme palika nemainīga.

— Cik tālu tad esat?

— Pagaidām turpat. Tikai pavediens, lēnām mēģinām vilkt. Varbūt, ka tiksim uz priekšu, ja dabūsim zināt, kam bija vajadzīga tik burvīgas sievietes, kāda bija Penija Haibija, nāve.

Sajutu mutē nepatīkamu garšu, kas pavada nelabumu. Domāju, es varētu atvērt šī noslēpuma priekškaru un izstāstīt viņam, kurš ir visa šī notikuma vaininieks, taču kādā tad es nokļūtu stāvoklī? Nekādā gadījumā! Man ir jāklusē.

— Kā tu domā, varbūt atriebība? Varbūt kāds Haibija neapmierināts klients? Katram advokātam ir ienaidnieki.

Lepskis tikai paraustīja plecus. Nokratījis cigaretei pelnus, viņš jautāja:

— Un tu, Bārt? Kā atpūties?

— Ja stāstīšu, nenoticēsi. Kaut kāds manas draudzenes bagāts klients aizdeva uz mēnesi jahtu. Vari iedomāties — pavisam par velti.

Lepskis savilka skābu seju.

— Ar sievietēm tev allaž veicies. — Viņš nedaudz paklusēja, tad turpināja:

— Vai par vēl vienu indiāņu puišeli esi dzirdējis?

Izlikos, ka esmu bezgala izbrīnījies.

— Neko nezinu. Kurš tas ir?

— Par Toma Oceolas brāli, viņu sauca Džimbo. Vai atminies zēnu, kuru nošāva kopā ar Pitu?

— Kā tad tas notika?

— Ielika pa galvu un iemeta jūrā. Neviens nekā nav redzējis. — Viņš pētoši nolūkojās manī. — Pilsētā kaut kas notiek sakarā ar šo lietiņu, Bārt. Viss iesākās tajā brīdi, tikko Koldvclss sāka rušināt Poferi lietas. Notikušas viena pēc otras trīs slepkavības: Pits Lcvinskis, divi indiāņu zēni un Penija Haibija. Skaidrs, ka arī viņas gadījumā stipri ož pēc slēp-

kavības. Es uzdodu vienīgo jautājumu: kāda velna pēc šim itālietiem Po-feri vajag tik daudz asiņu?

— Jā, viegli tev nav, — es līdzjūtīgi noteicu un ieskatījos pulkstenī. — Man jābrauc, Tom. Atkal tas darbiņš pie Geršenhaimera. Vai tevi kaut kur pa ceļam aizvest?

— Man pašam ir autiņš, - Lepskis izkāpa no ,,mcisera“. — Ger-šenhaimers? Tas ir tas plānprātiņš, kurš algo miesassargus?

— Tas pats.

— Uz redzi, Bārt. Ja tev būs kādas idejas šo bēru sakarā, pastāsti arī mums. Būsim pateicīgi par jebkādu palīdzību.

Manas jūtas bija dalītas. Taču es sev teicu:

„Bārt, vecais, tagad nav laiks domāt par sirdsapziņu. Ja tu sāksi just līdzi citiem un pārdzīvot viņu grūtības, tev neredzēt miljonu kā savas ausis. Atceries vienmēr tēva sacīto:

PRĀTS IR TAM, KURS TUR SAVU MUTI AIZ ATSLĒGAS!"

Iedarbināju dzinēju un braucu uz Paradīzlargo.

Caurlaides punktā dežūrēja tas pats O’Flagcrtijs. Sasveicinoties ar mani, viņš sacīja:

— Apsveicu ar jauno darbiņu. Esmu jau dzirdējis, ka jāierodas detektīvam no Pārnela. Esmu bezgala priecīgs, ka tas esi tu.

— Kā aizbraukt līdz tā sakārņa savrupnamam?

— Viņa māja ir tieši pretī Hcmela mājai. Man žēl misis Hcmelas, viņa taču zaudējusi labāko draudzeni. Viņa atgriezās no bērēm ļoti smagā noskaņojumā, zini, nācās pat izsaukt dakteri Hiršu, viņš nesen kā atbraucis.

— Jā, — bija mana vienīgā atbilde, bet pats nodomāju, ko gan viņš sacītu, ja uzzinātu, kas par putnu ir Nensija.

— Maik, man jāpasteidzas. Negribu kavēt.

— Saprotu, — viņš pacēla aizsargbarjeru, es braucu garām taisnā ceļā uz Hcmela mājas pusi.

Iepretim savrupnamam bija precīzi izvietoti augsti vārti. Es piezvanīju, un tie atvērās. Aiz tiem stāvēja Karls Smits, viens no miesassargiem, es viņu pazinu no tās reizes, kad tiku strādājis šeit agrāk. Mēs sarokojāmies.

— Prieks tevi redzēt, Bārt.

Viņš bija gara auguma, gaišmatis un nebija no runīgajiem, bet viņa smaidu rotāju liels daudzums vasarasraibumu.

— Biju pārliecināts, ka viņi atsūtīs tevi.

— Un kā mūsu objekts?

— Kā parasti. Tu taču zini, ka ar viņu viegli sadzīvot. Nav nekādu kreņķu. Vai esi jau paēdis?

— Nē, bet ceru pie jums.

— Tu nekļūdies. Brokastis būs tieši pēc desmit minūtēm.

— Un Džārviss arī vēl šeit?

— Protams, kur tad vēl lai šis būtu?

Noliku mašīnu koku paēnā, bet paši devāmies uz kotedžas tipa mājiņu, kura šeit kalpoja dienesta vajadzībām. Aiz tās pletās galvenā rezidence, milzīga, skaista celtne ar kādām sešpadsmit istabām.

— Te tad arī strādājam, — sacīja Karls, norādīdams uz kotedžu. — Patiesību sakot - nekā nedarām. Tāpat vien sēžam ид atpūšamies vai nodarbojamies ar savām lietiņām. Elektroniskā signalizācija Largo teritorijā nepieļauj nepiederīgu personu iekļūšanu šeit. Tas pajoliņš to nezin, citādi mēs sen zaudētu darbu. Un, paldies Dievam, neviens negrasās viņu par to informēt. Viņu neviens neapciemo un pats viņš ari ne ar vienu netiekas. — Viņš iesmējās. — Tu, Bārt, dežūrēsi no pusdienas līdz pusnaktij, bet pēc tam no pusdienlaika līdz pusdienlaikam. Vai esi tā ar mieru?

— Lai notiek.

Mēs iegājām kotedžā. Lejā bija viena liela istaba. Augšā divas guļamistabas un vannas istaba. Dežūrtelpā bija atpūtas krēsli, šūpuļkrēsli, rakstāmgalds un televizors.

— Pietrūkst vienīgi bāra, — es sacīju, pametis vērīgu skatienu visapkārt.

Karls saprata mājienu, piegāja pie rakstāmgalda un no atvilktnes sadabūja skotu viskija pudeli. Tad, piegājis pie bufetes, atvēra mazu ledusskapi.

— Man šķiet, tu atceries, ka par dzeramo jāgādā pašiem? Labs ir, varam iedzert.

Kamēr viņš salēja viskiju, es piegāju pie loga un ieskatījos pāri žogam. Tam pāri varēja saredzēt vienīgi Hcmela savrupnama jumtu.

Geršenhaimcra īpašuma klajumiņā auga milzīgs koks ar kupliem zariem. Ja tiktu augšā šajos zaros, nodomāju, tad gan varētu ielūkoties tieši Hemela savrupnama pagalmā un redzēt pašu māju itin labi.

Piegājis pie galda, saņēmu viskija glāzi no Karla rokām.

„Jā, Bārt, vecīt, - sacīju sev. — Kārtis tevi nepārstāj mīlēt. Atkal tev iekritis dūzis!“

7. nodaļa

♦

Kad bijām iebaudījuši lieliskas brokastis, Karls atstāja mani vienu. Es savukārt iekārtojos koku paēnā, no kurienes brīnišķīgi varēja novērot, gan savrupnamu, gan iebraucamos vārtus.

Doma par Hemelu joprojām nelika mani mierā. Atecrējos Pālmera teikto, ka Hemcls nopelnīs vienpadsmit miljonus pēc tam, kad būs uzrakstījis grāmatu. Viņš jau tāpēc nekļūs nabadzīgāks, ja es pagrābšu no viņa mazu nieciņu. Taču, iespējams, vēl nav īstais laiks sākt darboties, un vajag drusciņ nogaidīt. Un, ja nu viņš mani pasūta pie joda un dod ziņu policijai vai arī izstrādā vēl kādu gluži neparedzētu numuru? Miglaina nojauta sacīja man priekšā, ka šī zivtiņa var arī neaprīt šantāžas āķi.

Apziņā uzpeldēja Bertas tēls, es pat saviebos. Godīgi sakot, bija pat nedaudz nožēlojami, ka es visu viņai tik vienkārši uzticēju. Tagad, saodusi miljonu, viņa neliksies mierā, nepiespiedusi mani kaut ko izdarīt lietas labā.

Saldenās iedomas ietina manu galvu miglā. Es zvērēju sev, ka vairāk nekad nešķiedīšu naudu. Nopirkšu akcijas, melnajām dienām nolikšu naudu bankā, bet dzīvei pietiks ar dividendēm un procentiem. Taču dvēselē kāda balss man nepārtraukti teica, ka šis miljons izkūpēs līdzīgi tiem piecdesmit tūkstošiem, kurus dabūju no Diasa. Naudai bija traka īpašība — tai pie manis nepatika.

Iegrimdams šāda veida pārdomās, nolēmu aplūkot dārzu. Kaut kāds dārznieks ķīnietis būrās ap begonijām. Aiz muguras man palika milzīgs peldbaseins, kuru diezin vai Geršenhaimers izmantoja.

Tālumā parādījās mājzinis Džārviss. Viņš nāca pa celiņu taisni man pretī. Viņa vecīgā seja kļuva gaišāka, mani ieraugot.

— Kāds prieks jūs atkal redzēt pie mums, mister Enderson. Mis Kerija sacīja, ka jūs esot atvaļinājumā, kad griezos pie viņas. Kā atpūtāties?

Ceļā uz kotedžu es izstāstīju viņam par braucienu jahtā un ari par Bertu. Es samuldēju, ka Berta strādā FIB, un viņš klausījās manī ar ieplestām acīm. Kļūdams savos melos gluži vai nevaldāms, sastāstīju viņam, ka Mata Hari, salīdzinot ar Bertu,ir akls kaķēns!

Mēs iekārtojāmies ēnā pie kotedžas, un viņš burtiski apbēra mani ar jautājumiem.

Biju nesen izlasījis vienu no Džeimsa Hedlija Čeiza bestselleriem, tāpēc pārstāstīju viņam romāna saturu, galvenā varoņa dēkas izklāstot kā savas.

— Jā gan, — viņš pieceļoties sacīja. - Jums tāda brīnišķīga dzīve, mister Enderson. Tagad man jāiet. Esmu uzacinājis ciemos misteru Vašingtonu Smitu. Viņš ieradīsies septiņos. Vai jūs nepaēstu kopā ar mums? Misters Nmits ir mistera Hemcla mājzinis. Viņš dažreiz brīvajā laikā atnāk pie manis. Ļoti patīkams cilvēks.

— Ar lielāko pateicību pieņemu priekšlikumu, — es teicu.

— Tad uzklāšu galdu kotedžā. Jums būs patīkamāk savienot to ar savu darbu.

Kad viņš iegāja namā, es piestāju pie lielā koka, kas auga pie iebraucamajiem vārtiem. No ēkas aiz koku lapotnes tie bija saredzami.

Bez pūlēm uzrāpos apakšējos zaros, tad sāku kāpt arvien augstāk, līdz ieraudzīju dārzu, kas ieskāva Hemela rezidenci. Pie mājas stāvēja ,,ferrari“ un ,,fords“, taču nekādu dzīvības pazīmju nemanīju nedz sav-rupnama apkārtnē, nedz mājā pašā. Viss likās pilnīgi izmiris.

1.00 Džārviss kopā ar Hemcla mājzini ieradās kotedžā. Misters Smits kļuva smaidīgs, spiežot man roku.

— Mister Enderson, mēs taču esam jau kādreiz tikušies.

— Tiesa gan. Priecājos jūs redzēt, mister Smit.

Nedaudz iedzēris un nomēģinājis bifšteku ,,čiles“ mērcē, es izteicu Smitam nožēlu sakarā ar misis Haibijas traģisko bojāeju. Izstāstīju, ka biju kapsētā un redzēju misis Hemclas ģīboni.

Smits kādu laiciņu gremoja, tad sacīja:

— Liekas, ka viņa jau nedaudz atkopusies. Misis Haibija tomēr bija viņas tuva draudzene.

— Un kā klājas misteram Hemelam? Vai zināt, esmu iekļuvis viņa pēdējā romānā?

Smits nopūtās.

— Misters Hcmels izraisa manī bažas. Kalpoju pie viņa jau piecpadsmit gadus, un man jāsaka, ka viņš nav atradis laimi ģimenes dzīvē. Precības ar misis Gloriju bija kļūda. Šķiršanos viņš smagi pārdzīvoja. Biju iedomājies, ka viss nokārtosies otrajā laulībā ar misis Ncnsiju. Es neesmu sastapis labāku sievieti, taču misters Hcmels atkal ir nelaimīgs, bet iemeslu es nesaprotu.

To iemeslu es tiešām varētu viņam nosaukt, atceroties Glorijas vārdus par to, ka rakstīt par seksu un būt seksuālam vīrietim nav viens un tas pats.

— Sakiet, vai misters Hemels ar tām grāmatām labi nopelna?

— Protams. Bet vēl vairāk dabū par scenārijiem. Rītdien viņš dodas uz Holivudu, parakstīt jaunu kontraktu, — Smits teica. — Šī filma padarīs viņu stāvus bagātu. Misters Hemels vispār ir ļoti devīgs cilvēks. Katru reizi, kad izlaiž, viņa filmu, viņš dāvina mums ar sievu ļoti vērtīgas dāvanas.

— Un kā ar citām mājkalpotājām? Tām arī tiek dāvanas?

— Vairāk viņam nav neviena. Neraugoties uz bagātību, misters Hl-mels sadzīvē ir ļoti pieticīgs un mīl dzīvot vienkārši. Pieņemšanas pie mums ir liels retums, bet, ja arī notiek, tiek algota kalpotāja. Diezin vai mēs abi ar sievu tiktu galā.

— Vai misis Hemela ari brauks ar vīru uz Holivudu? Viņai būtu lietderīgi nedaudz izklīdināt savu nomāktību.

Viņš pašūpoja galvu.

— Nē, misis Hemela nebrauks, viņš arī būs prom tikai kādas trīs četras dienas.

Džārviss, kuram visa šī saruna likās šķietam neinteresanta, pēkšņi pa vaicāja:

— Mister Enderson, pastāstiet mums par diviem nogalinātajiem indiāņu zēniem. Mēs jau maz ko zinām, bet jums droši vien ir kāda šī notikuma versija.

— Nav absolūti nekādas. Pat policijā nekā sakarīga nezin.

Džārviss atcerējās, ka viņam jāsagatavo saimnieks miegam. Viņš aizgāja, atstājis mūs divatā.

Es daudzko izdibināju no Smita. Viņš apstiprināja to, ko teica Glorija: Hcmels bija impotents. Viņš aizbrauc uz vairākām dienām, atstājot Nensiju vienu. Tas deva man vajadzīgo laiku un atbrīvoja rokas. Diena nebija pavadīta veltīgi.

Drīzumā Smits aizgāja, bet es atkal nodevos sapņiem par miljonu. No šī stāvokļa attapos, kad ieraudzīju Kārlu.

— Kā sviežas ar darbu? Nav taču pārāk grūti?

— It nemaz. Bija lieliskas pusdienas. Labāks darbs nemēdz būt!

Taisījos uz gulētiešanu, bet tieši tajā brīdī piezvanīja Berta.

— Bārt! — viņas balss kā veseris allaž sita uz. bungādiņām.

— Hello, draiskulī!, — tik vien paspēju izteikt.

— Nu, kā sastāv ar to?

— Ar ko, ar to? — kaut gan, protams, es visu sapratu.

Otrā galā nošņācās, un es nospriedu, ka Bertu varētu apskaust pat tvaika lokomotīve.

— Kas ar tevi notiek? Tu esi viņu redzējis?

— Cabulīt, nomierinies... viņš aizbrauc... uz Holivudu. Es visu atceros... nesatraucies pārlieku.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Ko tu veltīgi rausties? Pēc dienām trim četrām.

— Es pametu dzīvokli un jau pārdevu mēbeles, mīļais, forsē notikumus tiklīdz šis atgriežas.

— Tu? Pārdevi? Kāpēc tu to darīji?

— Kāda suņa pēc man vajag šo te žurkubūdu, ja mums ir miljons?

Es ar pūlēm novaldīju vaidu.

— Labi, neuztraucies, būs jau labi. Pagaidi dažas dienas. Es visu nokārtošu.

— Mīļais, es par tevi nemaz, nešaubos, — un viņa nolika klausuli.

* * *

Dažas minutes pirms punsnakts es ierados Largo, lai uzsāktu nakts dežūru. Apstājies pie caurlaides punkta, es pārmiju dažas frāzes ar Mai-ku O’Flagertiju, kuram bija laiks nodot maiņu. Runājām par visu ko, līdz novirzīju viņu uz sarunu par Hemelu pāri.

— Kā šodien jūtas misis Hcmela? - vaicāju, pasniedzot viņam cigareti.

— Šodien atkal nāca ārsts. Misters Hemels aizbrauca agri no rīta, dzirdēju, ka viņš dodoties uz Holivudu... Kaut kas saistībā ar filmas uzņemšanu.

Tieši to man bija nepieciešams izdibināt. Tātad, Hemels ir pacēlis enkuru, Karls gaidīja maiņu, bet Džārviss atstāja man veselu sendviču kalnu.

— Manā atvilktnē ir viskija pudele, — Karls teica.

Kad viņš aizgāja, es apriju visas sviestmaizes, nedaudz iedzēru un gāju pie koka, kas auga pie iebraucamajiem vārtiem. Uzrāpos lajā un sāku ļoti vērīgi novērot Hemela māju.

Sabijis tādā kārtā kādas divdesmit trīsdesmit minūtes, atgriezos kotedžā un likos uz auss, jo galu galā, nekā īpaša ieraudzīt nevarēja.

8.00 parādījās Džārviss ar kafiju un maizītēm, bija arī cīsiņi un vārītas olas. Kamēr es ēdu, viņš izklaidēja mani ar sarunām. Viņš pavēstīja, ka manas dežūras laikā nākamajā dienā atkal aicināšot pusdienās Vašingtonu Smitu.

Nekādu iebildumu man nebija.

Karls nomainīja mani pusdienlaikā. Es izpeldējos un braucu mājās, tad likos gulēt.

Pamodos 18.00, devos uz bāru. Ieraušoties ,,meiserā“, man burtiski virsū uzgrūdās Glorija Korta.

— Hello, — izsaucos.

Viņa palika kā zemē iemieta un ļoti vērīgi nolūkojās manī.

— Hello, no kurienes jūs nokritāt?

— Taisos vakariņot. Vai jums nekas nebūtu pret manu sabiedrību? Nevaru paciest ēšanu vienatnē.

Viņa ātri apmeta mašīnai slaidu loku un iespurdza tajā.

— Kurp braucam?

— Varbūt uzcienāt jūs ar jūras veltēm?

— Nē, es dodu priekšroku gaļai. Netālu ir restorāniņš ,,HuP‘. Vai esat tur bijis?

Jā, gluži kā Berta. Šī restorāna cenas varēja satricināt par Šauda Arābijas prinča labklājību.

— Es tādu nemaz nezinu, — es cieti noprotestēju. — Bet šeit netālu ir vietiņa, kur baro ar lielisku bifšteku.

— Labs ir. Braucam, — viņa ērtāk iekārtojās sēdeklī man blakus un uzlika savu roku uz mana ceļgala. — Laba mašīna.

Es maigi noņēmu viņas roku.

— Ne tagad un ne šeit, dārgumiņ... visam savs laiks.

Kad iegājām restorānā un pasūtījām bifštekus, viņa iekārtojās krēslā tādā veidā, ka viņas krūtis likās gandrīz laužamies laukā no kleitas izgriezuma.

— Kur tad visu šo laiku bijāt pazudis, manu skaistulīt? — viņa jautāja. — Pēc „Alameda" neesmu jūs vairāk redzējusi.

— Biju uz neilgu laiku izbraucis. Jūs vēl uzstājaties „Alamedā"?

— Vienīgi sestdienās.

— Un kā klājas Diasam?

— Piedodiet, esmu aizmirsusi jūsu vārdu?

— Bārts Endersons.

— Tad lūk, Bārt, turieties tālāk no šī Diasa.

Šādā veidā es ieguvu vēl vienu padomu būt piesardzīgam.

— Jā, vai zināt, mani jau agrāk par to ir brīdinājuši.

— Un es jums to saku atkal un vēlreiz atkārtoju: turieties no viņa labā atstatumā.

Atnesa bifštekus, un mēs sākām ieturēt maltīti.

— Ja jau viņš ir tik bīstams, tad kāpēc jūs turaties viņam līdzās?

— Pati nespēju saprast. Mana nelaime ir tā, ka es ātri iemīlos. Sākumā Hemelā, pēc tam Diasā. Ak, ja es jums sāktu stāstīt par visiem vīriešiem, kuros biju iemīlējusies, tad pat visas nakts nepieliktu.

— Viss skaidrs, — sacīju. — Kā garšo?

— Brīnišķīgi. — Viņa joprojām turpināja ēst, šo procedūru beidzot ar banāniem un ķiršiem.

Kad viss pasūtītais bija apēsts, viņa atbīdīja sevi kopā ar krēslu no galda un piecēlās.

— Ejam. Tevi šodien gaida darbiņš, un kāds vēl, — viņa sacīja, pārgājusi uz ,,tu“, — lieku galvu ķīlā, ka vēlāk tu gribēsi šo nakti aprakstīt dienasgrāmatā. Protams, ja tev tāda vispār ir.

— Man nav dienasgrāmatas, — es iebildu, apmaksājot rēķinu.

— Tādā gadījumā pēdējais laiks, lai tev tāda būtu, un tas būtu pirmais ieraksts. Saku tev, draudziņ, tu noteikti to sāksi darīt.

Paņēmusi mani zem rokas, viņa itin sparīgi vilka mani laukā no restorāna.

*

* *

Mani pamodināja telefona zvans. Ar grūtībām atvēru acis un palūkojos pulkstenī, kas bija uz naktsskapīša pie gultas. Bija 10.15.

Glorija lamādamās pieslējās un kaila sēdēja, nokārusi kājas uz grīdas. Zvanīja, protams, Berta. Es biju pilnīgi pārliecināts.

— Neuztraucies velti, — sacīju. — Mēs neesam mājās.

Aicināt Gloriju pie sevis mājās bija visai riskanti, taču viņa vakardien tik gudri lika lietā savu seksuālo arsenālu, ka tik vājam vīrietim, kāds biju es, nebija nekādu izredžu tam pretoties. Un es nenožēloju.

Esmu gulējis ar daudzām jaukām lellītēm, taču ar Gloriju to visu nevarēja salīdzināt. Gultā viņa bija neatkārtojama.

Vēl pēc vairākiem zvana signāliem telefons, par laimi, apklusa.

— Nu, — Glorija sacīja, man uzsmaidot. — So nakti es atcerēšos ilgi, un man nebūtu pretī vēlreiz to atkārtot.

Es pamāju ar galvu, izrādot piekrišanu.

— Es uzvārīšu kafiju. — Viņa izlēca no gultas un kaila aizskrēja uz virtuvi.

Viņas mugurpuses ,,cksterjers“ izsauca manī jaunu miesaskāres viļņa uzplūdu.

Drīzumā viņa parādījās, rokās bija kafija. Pēc divām tasītēm sajutu, ka galva kļuvusi skaidrāka un ka laiks izmest makšķeres.

— Dārgumiņ, — teicu. — Pastāsti labi aši kaut ko nedaudz par to Diasu. Nesaprotu, kāpēc viņš tevi vairs neinteresē?

— Redzi, kā ir, Alfonso ir bīstamāks par klaburčūsku. Esmu līdz nāvei nobijusies.

— Galu galā, kas jums tur ,,Alamedā“ notiek?

— Viņam uz cilvēku nospļauties. Ja viņam kāds nepatīk, tad tam pienāk ātrs gals.

— Piemēram, vecajam Pilam?

— Un vēl divi puišeļi. Bet vispār es klusēju: nevēlos pati sev tādas beigas.

— На, kurš gan kaut ko tādu vēlētos? Un tomēr, kas tur pie jums tā īsti notiek?

— Tur kāds tiek slēpts. Viņš tiem atvēlējis augšstāvu.

— Kas tie tādi ir?

— Es to nezinu un vispār negribu zināt. Bārt, es gribu tikt prom no šejienes, visa šī nolādētā pilsēta man ir līdz rīklei. Gribu laisties uz Fris-ko. Tur kāds puisis grib mani ņemt kā partneri savā numurā, taču tam nepieciešama nauda.

— Ak, dārgumiņ, tā ir vajadzīga visiem. Skaties vien, ka neiepinies atkal kādos mēslos.

— Nē, nē, šis nav tāds. Bārt, lūdzu aizdod man desmit tūkstošus dolāru.

Es gandrīz vai sastingu un tā arī blenzu viņā.

— Mīļumiņ, man kaut kas ar ausīm nav kārtībā? Vai man izlikās vai kā, liekas, tu kaut ko teici par desmit dolāriem?

— Tu labi saprati, neāksties, pats labi zini, ko es prasīju.

— Desmit tūkstošus! Ak, debess! Atjēdzies taču! Man nav pat divu tūkstošu.

— Nemelo nu. — Viņas seja saspringa. — Es zinu, ka Alfonso aizbāza tev muti ar piecdesmit tūkstošiem. Aiz durvīm visu dzirdēju. Man vajag tikai desmit tūkstošus, pretējā gadījumā...

Es pēkšņi sajutu, ka esmu pilnīgi izģērbts. Eksotiskā atmosfēra pagaisa kā nebijusi. Izlēcu no gultas un devos uz dušu.

Skūdamies nepārstāju domāt par notiekošo. Ja Glorijas tipa sieviete apgalvo, ka PRETĒJĀ GADĪJUMĀ... tas nozīmē, ka ar viņu jābūt maksimāli piesardzīgam.

Kad atgriezos guļamistabā, Glorija bija apģērbusies. Viņa stāvēja pie loga ar muguru pret mani un smēķēja cigareti, pa brīdim laižot dūmu gredzenus.

Apģērbos un piegāju pie rakstāmgalda, kur atvilktnē glabājās mans policista „speciālais".

Maksts bija vietā, taču pistoles nebija...

Glorija pagriezās un pacēla labo roku. Melna tērauda stobrs bija vērsts pret manām krūtīm.

— Paklau, Bārt. — Balss skanēja piesmakuši, bet acis lūkojās manī pētoši.

— Izskatās, mazulīt, ka tu grasies mani nogalināt.

— Es vienkārši sašaušu tavu kāju, ja tu neiedosi man naudu. Tu esi izmānījis no Alfonso piecdesmit tūkstošus, — viņa turpināja. — Tagad man vajag no tevis desmit tūkstošus.

Man atlika dziļi nopūsties.

— Esi prātīga un nomierinies. Es labprāt iedotu tev to naudu, bet man patiešām viņas nav, saproti? Es to notērēju.

— Beidz muldēt tukšu. Neviens normāls cilvēks nevar iztērēt tādu summu vienā mēnesī.

— Es tev piekritu, tā ir, neviens normāls tik tiešām... izņemot mani. Man uz tēriņiem ir īpašs talants. Un ir vēl otrs talants — vienmēr man trāpās dārgas lellītes. Visu savu guvumu esmu notērējis četru nedēļu ceļojumā. Kā tad tu esi iedomājusies, no kurienes man šis iedegums? Varbūt no dirnēšanas ogļu šahtā?

— Tās ir tavas problēmas, Bārt, tas mani neskar. Man vajadzīga nauda. — Viņa nolaida revolveri. — Tas nevar būt, ka tu esi visu nolaidis, velns zina kur!

Taču viņas balss tagad jau skanēja izmisusi. Sapratu, ka sliktākais jau aiz muguras.

— Tas tik tiešām ir tā. Varu to tev pierādīt, ja netici.. Aizejam uz banku, tad pati dabūsi zināt.

— Apklusti! — viņa iemeta revolveri gultā un atkal uzgrieza man muguru.

Es pielēcu no krēsla, satvēru revolveri un iebāzu to kabatā.

Viņa asi apgriezās.

— Saki, ko man iesākt? Fredijs mani neņems, ja nciemakšāšu savu daļu. Bārt, vai tad tiešām nevari palīdzēt un izraut no kādas elles šos ,,zaļos“?

— Mīļumiņ, esi nu pieticīgāka. Labāk parunāsim, ko mēs varētu vispār iesākt. Vai tu neesi sev vaicājusi, kāpēc gan Diass tik viegli šķīrās no piecdesmit tūkstošiem dolāru?

— Neienāca prātā. Kāpēc?

— Tāpēc, ka es sakustināju tādu tārpu bundžu, ka viņam nekas cits neatlika, kā vien maksāt ragā, lai es klusētu.

— Kas tie par tārpiem?

— Tas nav tas, kas tev būtu jāzin. Tam ir sakars ar to puisi, kuru slēpj Diass.

— Tu domā tos abus, gan vīrieti, gan sievieti?

— Kas par sievieti?

— Tur ar viņu ir arī sieviete. Esmu dzirdējusi, kā viņi sarunājas.

Atmiņā uzpeldēja divas gultas pirātu salā un sieviešu piederumi uz

tualetes galdiņa. Es iedomājos, ka tos izmantoja Nensija, kad apciemoja Poferi. Tagad lietiņa izrādījās vēl vairāk sapiņķerēta.

— Tu tiešām esi pārliecināta, ka ar viņu ir sieviete?

— Absolūti! Dzirdi, kas viņš tāds ir? Ko tu tā satraucies?

— Nemēģini to izdibināt. Vai tu gribi dabūt tos desmit tūkstošus un brauki uz Frisko? Apsolu, ka tu viņus dabūsi!

— Tu mani galīgi muļķo?

— It nemaz. Tu tos vari nopelnīt.

— Kādā veidā?

— Man vajag zināt, kas notiek Diasa bārā. Tev jāicvāc informācija par šo vīrieti un to sievieti, pēc tam paziņosi man.

Viņa saausījās.

— Vai tu mani uzskati par galīgu idioti? Man nav vēlēšanās nosprāgt kā Pitam vai tiem diviem zeņķiem.

— Nomierinies! Tev būs jānovieto Diasa kantorī tikai tāda sīka vabolīte, saprati? Tas ir mikrofons, es tev līdzi iedošu arī magnetofonu, un viss tiks lieliski ierakstīts. Dārgumiņ, nekādu problēmu. Tavs uzdevums būs vienīgi nomainīt kaseti, ja vecā būs beigusies. Tu man atdod ierakstu, es tev pēc nedēļas dodu desmit tūkstošus dolāru. Jaunus, zaļus un skanīgi čaukstošus. Nu, sitam saujā?

— Nesaprotu, kur tu dabūsi desmit tūkstošus dolāru? Teici taču, ka esi bez naudas, - Glorija vaicāja ar neuzticību balsi.

Es pašapmierināti smaidīju.

— Es teicu, ka man pašlaik nav šīs naudas, dārgumiņ. Bet pēc nedēļas tā man būs. Daļu naudas, ko man iedeva Diass, esmu ieguldījis akcijās, tās ir uz pusēm ar vienu manu draugu, un tās dos piecpadsmit tūkstošu dolāru, bet maksāja tikai piecus. Desmit tūkstoši tev un pieci tūkstoši man.

Es apmēram nojautu, ka viņu visu mūžu vīrieši ir muļķojuši un ka viņa pārāk uzticējās tukšām pļāpām. Berta bija cita kaluma. Tā izlietu man uz galvas alus pudeli par kaut ko tādu, taču Glorija šajā ziņā atjautībā sacensties nevarēja.

Es vēroju, kā Glorija iegrima intensīvās pārdomās, un nolēmu viņu netraucēt. — Vai varu būt pārliecināta, ka tu nedomā izspēlēt ar mani stulbu joku?

— Esmu gatavs zvērēt pie tēva kapa.

Viņa nolūkojās manī aizdomu pilnām acīm.

— Kā tad es lai zinu, vai tavs tēvs ir miris vai dzīvs?

— Nē, tu tiešām esi vienreizēja sieviete! Zvani uz debesīm. Viņi tev tur pateiks...

Viņa vēl kādu sekundi pārlika galvā visu dzirdēto, taču beigās naudas kāre ņēma virsroku pār piesardzību un saprātīgumu.

— Labi, es esmu ar mieru to izdarīt, bet ja nu tu piešmauksi un neiedosi naudu... tad piesargies!

* * *

Vašingtons Smits atkal ieradās pie mums, šoreiz lenča reizē. Hemels viņam bija piezvanījis un sacījis, ka pārradīsies vakarā. Saslimis filmas direktors, tāpēc tikšanās uz nedēļu liek atlikta.

— Un kā klājas misis Hemclai? - es pavaicāju.

— Jau krietni vien labāk. Viņa aizbrauca drīz pēc vīra. Droši vien devās izpriecas braucienā ar jahtu. Jā, saule un jūra ir vislabākie dziednieki.

Kad bijām jau gandrīz beiguši lenču, atskanēja dobja motora rūkoņa. Smits tūdaļ piecēlās.

— Varētu būt, ka atgriezusies misis Hemela, — viņš teica. — Man droši vien jāiet.

— Vai nu uzreiz jāiet, mister Smit? — kaprīzi kā bērns ierunājās Džārviss. — Es vēl gribu jums piedāvāt sieru. Tas taču ir ,,Stiltons“, es to speciāli jums sameklēju.

Smits it kā šaubījās, taču tad atkal apsēdās.

— „Stiltons", cik tas ir brīnišķīgi!

Es pabīdīju krēslu.

— Pagaidām paldies, es nedaudz aiziešu, paraudzīšu apkārtni, drīz būšu atpakaļ, — ieminējos un pamāju Džārvisam, ejot pa celiņu pie vārtiem.

Tikko kotedža vairs nebija manāma aiz kokiem, es sāku skriet un, nokļuvis pie nolūkotā koka, veikli uzrāpos tajā.

Hcmcla mājas priekšā otrpus žogam stāvēja „ferrari", kura priekšējās durtiņas bija atvērtas.

Pēc minūtēm piecām parādījās Ncnsija. Viņai mugurā bija tumši zils svīteris, platas bikses un ķiršu krāsas basenes. Matus apvija sarkana šalle, bet milzīgās melnās brilles nosedza pusi sejas.

Viņa iesēdās mašīnā un piebrauca pie vārtiem, kuri automātiski atvērās.

Es nokāpu no koka un čāpoju uz kotedžu. Smits vaicājoši nolūkojās manī, kad ieņēmu ierasto vietu pie galda.

=- Viņa aizbrauca, — sacīju. — Droši vien kaut ko aizmirsa.

— Jā gan, dāmas parasti piemirst dažādus sīkumus. Es atstāju viņai zīmīti, ka misters Hemels solās atgriezties ap septiņiem vakarā. Viņa nevarēja to neieraudzīt.

Smits aizgāja pēc 15.00. Džārviss devās nedaudz atlaisties, es novietojos ēnā un arī iemigu.

Ap 1.00, kamēr Džārviss noņēmās ap ēdamajiem, es atkal ierāpos savā novērošanas postenī.

„Ferrari" uz vietas nebija. Pēc dažām minūtēm piebrauca taksometrs, no kura izkāpa Hemels.

Viņš samaksāja šoferim, izņēma atslēgu, atslēdza vārtus un gāja pa celiņu, tā arī neaizslēdzis vārtus.

Sāku gudrot, kur gan pašlaik varētu būt Ncnsija. Viņas nebija mājās jau sešas stundas.

Pametu koku un atkal devos uz kotedžu.

— Redziet, cik jauki, mister Endcrson. Es jau taisījos jūs meklēt, — sacīja Džārviss. — Esmu pārliecināts, ka pusdienas jums patiks.

Sudraba traukā bija brīnišķīgs lasis dažādu augu mērcē.

— C), šāds ēdiens u/dzen apetīti, mister Džārvis, īpaši tik ļoti darbā nogurušiem diviem vīriem, — mēģināju neveikli jokot, apsēžoties pie galda.

— Manuprāt, zivīm piemērots būtu šampanietis, — viņš turpināja. — Ieliku pudeli ledū.

„Neko teikt, — es nospriedu, — man ari nekas nebūtu iebilstams pret tādu dzīvi!"

Pulksteis rādīja jau pāri 8.00, mēs mierīgi sūcām kafiju ar brendiju, kad izdzirdējām šāviena troksni.

Es pieslējos kājās, vienlaicīgi noliekot tasi uz galda. Šāviens bija atskanējis no Hemela rančo, tur nebija nekādu šaubu. Džārviss stāvēja ar vaļēju muti neko nesaprotot, es drāzos uz vārtiem un tālāk uz Hemela māju. Atgrūdu neaizslēgtos vārtiņus un, nokļuvis līdz parādes durvīm, ieraudzīju Smitu. Viņu kratīja drudzis, acis bija izvclbtas, seja kļuva svina pelēka.

— Ak, mister Enderson...

— Mierīgi, — sacīju, saķerot viņa piedurkni.

— Tur., misters Hemels... viņš ir kabinetā, — tik tikko izdvesa Smils, un viņa kājas kļuva ļenganas.

Pavisam drīz es jau drāzos vēja ātrumā plašajā vestibilā. Gandrīz uzskrēju virsū pilnīgai, vecai nēģerietei, kura sēdēja krēslā un, aizsegusi seju ar priekšautu, izdvesa bēdu skaņas.

Nokļuvu līdz Hemela kabinetam. Durvis bija līdz. galam vaļā. Man nāsīs iesitās pulvera dūmu smaka...

Manā priekšā bija rakstāmgalds, pie kura sēdēja Hemels. Nekustīgais skatiens bija vērsts kaut kur augšup.

Asinis mazā straumītē tecēja pa labo vaigu no neliela caurumiņa deniņos.

Es biju patiesi satriekts, ilgi nekustigi stāvēju, veroties nelaiķī ar vienu vienīgu domu — mans miljons ir izkūpējis gaisā.

Visbeidzot es pārvarēju sastingumu, iegāju dziļāk istabā un nonācu līdz rakstāmgaldam.

Uz grīdas pie krēsla mētājās ,,bcreta“. Istabā darbojās kondicionieris, taču logi bija noslēgti. Hemelam priekšā bija rakstāmmašīna, un no tās rēgojās papīra lapa.

Es pieliecos un izlasīju:

„VAI IR VĒRTS TURPINĀT, JA NEVARI BŪT LAIMĪGS AR SIEVIETI. ESMU PĀRBAUDĪJIS SEVI DIVĀS LAULĪBĀS. VAI IR VĒRTS TURPINĀT?"

Es atgāju malā un uzmetu acis nelaiķim.

— Nelaimīgais, — es nomurmināju.

— Mister Enderson...

Es apgriezos. Durvju ailē stāvēja Smits, vēcinot rokas.

— Viņš ir miris, — sacīju. — Neko ar rokām neaiztikt. Kur ir misis Hemela?

— Miris?.. Bet, nē, nē... mister Enderson... viņš bija tik labs pret visiem...

— Saņemiet sevi rokās. Mister Smit? - es nogārdzu. - Kur ir misis Hemela?

— Nezinu. Nav vēl atgriezusies.

Un te pēkšņi kā zibens spēriens: ja Ncnsija ieraudzīs mani, cilvēku, kurš no viņas izkrāpa piecdesmit tūkstošus dolāru, plus vēl pašnāvības vēsts, viņas uzvedība var kļūt neaprēķināma. Viņa var iepīt mani tajā šantāžas lietā. Nolēmu, ka jāpazūd prom no acīm.

Es momentā izskrēju no savrupnama un devos uz kotedžu, kur mani jau gaidīja Džārviss. Viņa lielajās, tumšajās acīs bija sastindzis mēms jautājums.

īsumā pavēstīju viņam, ka misters Hemels izdarījis pašnāvību. Par notikušo vispirms jāpaziņo Pālmeram, un tikai tad policijai.

— Vai jums ir telefonu grāmata? — jautāju.

Tā tika tūdaļ atnesta, un es, atradis Pālmera mājas numuru, piezvanīju.

— Kas jums lēcies, mister Enderson? — viņš apvaicājās, paceļot klausuli. — Man ir viesi.

— Tikko nošāvies Ross Hemels. Misis Hemela nav mājās. Rakstāmmašīnā ii ļoti interesants papīrs ar pirmsnāves tekstu. Domāju, ka prese to zīšļās veselu gadu kā saldu ledeni, — es ātri runāju. — Visu nepieciešamo esmu jums paziņojis, bet policijai, lūdzu, zvaniet pats.

— Tas ir neticami... — viņš nočukstēja.

— Atbrauciet un paskatieties pats, — un es nekavējoties noliku klausuli.

Ejot laukā no kotedžas, izdzirdēju ,,ferrari“ raksturīgo rūkoņu. Tātad, vajadzēja atgriezties Nensijai. Es pagājos pa celiņu un atkal uzrāpos kokā, no kura ieraudzīju Nensiju izkāpjam no mašīnas.

Viņa vienā mierā gāja uz ieejas durvīm. Es būtu daudz atdevis, lai ieraudzītu viņas reakciju brīdī, kad Smits viņai paziņo notikušo. Taču bija jau tumšs, un viņa ātri nozuda manam skatienam.

Vai viņa viru mīlēja, vai ari tikai devās laulībā, lai sajauktu pēdas itāļu policijai? Un pēkšņi man šķita, ka viens kā ar mietu būtu iebelzis pa pieri — pēc šīs idiotiskās pašnāvības visa milzīgā mantība, visa bagātība, ieskaitot tiesības izdot viņa darbus, ekranizēt romānus Holivudā, kļūst Nensijas īpašums. Kā atraitne viņa tagad kļūst neaprakstāmi bagāta...

Mana, apziņa drudžaini izvērtēja situāciju un tādā kārtā pārslēdzās uz Pofcri. Lū Koldvelss apgalvoja, ka Poferi ieradies štatos, lai sadabūtu naudu savai teroristiskajai organizācijai. Ncnsija bija viņa sieva, tagad viņai paveras ceļš uz visu Hemela mantojumu, un var uzskatīt, ka „Sarkano brigāžu" finansēšana atrisināta.

Es beidzu savu analīzi, nokāpu no koka un devos uz kotedžu. Iz-dzirdis telefona zvanu, nocēlu klausuli.

— Vai misters Endersons? — izdzirdēju Džārvisa balsi. — Misters Geršenhaimers dzirdēja šāvienu. Viņš ir ārkārtīgi satraukts. Es viņam izstāstīju par šo nelaimes gadījumu, bet viņš man netic. Viņš domā, ka teritorijā iekļuvis slepkava. Esiet tik laipns, pavērojiet uzmanīgāk vārtus, žogu un vispār visu apkārtni.

— Tiks darīts, — lietišķi atbildēju. — Nomieriniet saimnieku, šeit nevienam iekļūt neizdosies.

— Paldies, mister Endcrson. Ceru, ka tas viņu nomierinās.

Es devos pie vārtiem un sāku gaidīt. Pēc piecpadsmit minūtēm ārpusē piestāja Pālmera „kadilaks", un es ieraudzīju, kā viņš caur atvērtajiem vārtiem dodas uz mājas pusi.

Ap 23.00 ieradās policijas auto, no kura izsvempās Toms Lcpskis un Maksis Jakobi. Iznācu vārtu priekšpusē un devos uz viņu pusi.

Lepskis pirmais mani ieraudzīja.

— Kādu putru esat šeit ievārījuši?

Es viņam īsumā pārstāstīju notikušo, taču likās, tas viņu neapmierināja.

— Un kāpēc tad tu, Bārt, mums pats nepiezvanīji?

— Tāpēc, ka tas ir Pālmera darbs, - mierīgi atbildēju. - Man šeit ir cita misija... Starp citu, rakstāmmašīnā ir ļoti interesants teksts.

— Kas tad tur ir?

— Tur ir tas, ka Hemels, varētu tā izteikties, bija impotents, Tom. Tā ir īsta sensācija, un prese kaut ko tādu gar degunu nelaidīs. Pazīstams bestselleru autors, pie kam pornofrāfisko, un te pēkšņi... IMPOTENTS!

— Tu esi tur bijis?

— Es atradu viņu mirušu pie rakstāmgalda.

Lcpska acis kļuva šauras.

— Vai tu kaut ko aiztiki?

— Beidz uzdot muļķīgus jautājumus, ieej mājā, un pats visu redzēsi. Misis Hemcla atgriezās pirms pusstundas.

— Labi. Jā, Bārt, vēlāk man ar tevi vēl vajadzēs aprunāties. Taisni brīnums, tu allaž atrodies tur, kur ir viskarstāk, — un viņi ar Jakobi pazuda aiz vārtiem.

Tieši pēc pusnakts Karls atnāca nomainīt.

— Ir nu gan mums te visādi brīnumi. Maiks O’Flagcrtijs man visu pastāstīja. Kā mūsu acuraugs?

— Pats saproti, bailēm lielas acis. Izrādās, esot dzirdējis šāvienu.

Karls nostenēja.

— Ak, tu posts, liekas, ka naktī nevarēšu aci pievērt.

— Rādās, ka jābrauc mājās, — es teicu. — Labs ir, līdz rītam. Ja pogainajiem mani ievajagās, saki, ka esmu mājās.

— Kāda joda pēc viņiem tevi vajadzēs?

— Mīļais, vai tad tu nepazīsti policiju?

Viņš pavadīja mani uz mašīnu, un mēs šķīrāmies.

Pirmais, ko es izdarīju, nokļuvis mājās un kārtīgi pieslēdzis durvis, uztaisīju sev dubulto viskiju. Noliku glāzi sev blakus un iegrimu šūpuļkrēslā.

Bija 0.30. Kā būtu, ja es piezvanītu Bertai un izpļāpātu šo jaunumu? Pēdējā muļķība! Es labi sapratu, ja viņa uzzinās, ka mūsu miljons izkūpējis skurstenī, viņa mani pasūtīs pie velna.

Tieši tobrīd telefons atdzīvojās. Tā noteikti ir Berta?! Pacēlis klausuli, sacīju:

— Hallo! Lūdzu, runājiet!

— Vai misters Endersons?

Es saspringu. Tā bija Džoja balss.

— Vai tas esi tu, Džoj?

— Jā, mister Endcrson.

— Tu zini, es gribēju tev izsacīt visdziļāko līdzjūtību sakarā ar Dž.im-bo bojāeju, taču tu kaut kur nozudi... No kurienes tu zvani?

— Mister Endcrson, tas cilvēks šodien pameta „Alameda Bar“. Es mēģināju jums to paziņot, taču neviens necēla klausuli, laikam nebijāt mājās.

— Vai tu runā par cilvēku, kurš tur visu šo laiku slēpās?

— Jā, mister Enderson. Es redzēju, kā viņš iznāca. Tas notika pirmoreiz, citādi es būtu jau agrāk redzējis. Kāds izmeta kaut kādu priekšmetu no augšstāva loga. Bija sprādziens, viss pārklājās ar dūmiem. Sākās panika, visi sāka skraidīt kā traki, šajā laikā vīrs ar bārdu iznāca no mājas, piegāja pie mašīnas, kura bija atstāta nedaudz atstatu.

— Džoj, vai tu mašīnu atceries?

— Nu jā. Tas bija „Ferrari". Pie stūres bija sieviete. Tiklīdz viņš iesēdās mašīnā, viņa tūlīt pat sāka braukt. Visu to redzēju es vienīgais, jo visapkārt bija šausmīgi dūmi un valdīja panika.

— Vai tu atceries, cikos tas bija?

— 11.40, mister Enderson.

— Labi. Bet tagad klausies, Džoj... Vai sievietei ap galvu bija sarkana šalle un lielas brilles uz acīm?

— Jā, tā tas bija, mister Enderson...

Šajā brīdī sakari pārtrūka. Es apmēram minūti nogaidīju, tad noliku klausuli un vēros grīdā... Man viss kļuva skaidrs...

Nensija aizbrauca no mājām pēc tam, kad Hemcls devās uz Holivudu. Dienas vidū viņa atgriezās, tad, tas bija pēc desmit minūtēm, atkal aizbrauca. Viņa atveda savā mašīnā Poferi, noslēpdama to bagāžas vietā.

O’Flagerlijam, protams, nekas tāds nevarētu ienākt prātā. Tad Poferi kaut kur noslēpās un sāka gaidu Hcmelu.

PAŠNĀVĪBA?!!

Es saņurcīju un aizmetu neizsmēķētu cigareti.

HEMELS NAV IZDARĪJIS PAŠNĀVĪBU!

VIŅU NOGALINĀJA POFERI!

8. nodaļa

Varētu teikt, ka beidzot krustvārdu mīkla ir atminēta. Jā, Poferi pāris bija izrādījis ārkārtīgu piesardzību un izcēlies ar neaprakstāmu pacietību. Viņi bija slēpnī un gaidīja un gaidīja, līdz beidzot izrādīja kaut kādu aktīvu darbību, izdarot šo liktenīgo sitienu.

Galvenais, viņi deva Hemclam laiku nobeigt grāmatu un tādā kārtā iegūstot miljonus.

Viņi deva viņam laiku uzņemt sakarus un parakstīt kontraktus ar ki-noproducentiem. Un tagad Nensija, būdama vienīgā mantiniece, varēja ar Pālmcra palīdzību kārtot visas lietas pati.

Tagad, kad policija noņemas ap Hemela nāves apstākļu izmeklēšanu, Poferi pāris jutās pilnīgā drošībā. Nensija kā allaž pastaigājās, bet Poferi klātbūtni neviens pat nenojauta. Ja kas, tad visas aizdomas galvenokārt varēja skart Smitu un viņa sievu, protams, ja vispār atsacīties no versijas par pašnāvību. Taču bandīts izdarīja visu, lai šī versija tiktu pieņemta kā oficiālā.

Tagad es precīzi zināju, ka Nensija atvedusi Poferi savā auto, tāpēc varētu domāt, ka arī šobrīd viņš slēpjas turpat kādā mazāk zināmā nostūrī.

Bez Nensijas palīdzības viņam laukā no turienes neizkļūt, bet viņa savukārt patlaban arī neko nevar iesākt. Iespējams, ka tieši tagad viņu pilnā jaudā pratina policija.

Un ko man darīt? Ziņot pogainajiem, ka Poferi slēpjas kaut kur pie Hemela? Un tālāk?

Es nolikos gulēt, tā arī neradis risinājumu.

10.30 mani uzmodināja telefona zvans. Pārliecies pāri gultai, es paķēru klausuli.

— Jā?

— Bārt! — Bertas balss gandrīz pārplēsa man bungādiņas.

— Sveika, čabulīt, — sacīju pēc iespējas maigāk.

— Vai tu esi jau avīzes lasījis? Hemels izdarījis pašnāvību.

— Jā... to es zinu.

— Vai tu ar viņu runāji?

— Nē?

— Burvīgi, Bārt... tev bija tāda izdevība, un tu to tā vienkārši palaidi

vējā.

— Ko tu ar to visu gribi man sacīt? — kļuvu uzmanīgs.

— Es precos, tā, lūk! Tas paziņa, kurš mums iedeva jahtu, viņš grib mani precēt.

Viņa lieliski zināja manu vājo vietu, kur vajag trāpīt.

— Tu gribi sacīt, ka esi ar mieru kļūt par tā nekaitīgā plānprātiņa sievu?

— Un kālab arī ne? Viņam ir jahta, māja, apaļš rēķins bankā, tad saki nu, kas es būtu, slima vai?

— Pagaidi... pagaidi sekundīti un padomā! Tu tiešām gribi pavadīt savas dzīves labākos gadus, izdabājot šim idiotam? Tu taču pati man sacīji, ka viņš nav pie pilna prāta.

— Esmu ar mieru visu mūžu gorīt viņa priekšā pakaļu, ja viņam ir jahta, māja, nauda un visas šīs lietas.

Es smagi nopūtos.

— Labi, vari darīt, kā vēlies. Lai notiek, precies laimīga ar šo muļķīti un priecājies par savu brīnišķīgo dzīvi.

— Ar to tad arī viss, Bārt. Ardievu! Vismaz nevarēsi stenēt, ka neesmu tevi brīdinājusi. Tikai liec aiz auss, ka es būšu viņam ļoti uzticīga sieva! — un viņa nometa klausuli.

Es apgūlos uz spilvena galīgi nospiestā garastāvoklī un tā sabiju ap mēram stundu. Vajadzēja saņemt sevi rokās. Galu galā, pasaulē ir vēl skaistākas lellītes! Man vajadzīga daudzveidība, lūk, kas, nevis kā stulbenis ieķēries vienos brunčos! Vajag mainīt vienu pēc otras — lūk, tā ir īstā svētlaimīgā dzīve!

Katrā ziņā tas ir pilnīgs apsmiekls, Berta — uzticīga sieva?! Tā ir vislabākā manā mūžā dzirdētā anekdote.

* * *

Pēc pusdienas izlasīju presē rakstu par Hcmela pašnāvību. Tam bija atvēlēta „Paradise City Herald“ lapas augšējā da|a. Taču nekādas informācijas par pirmsnāves zīmīti, tātad Pālmers paspējis to novākt.

Tika ziņots, ka Hemels pārstrādājies, sevi nesaudzējot, kā rezultātā iekrītot dziļā depresijā. Tālāk tika minēts, ka viņa sieva slikti jutusies, tāpēc visu interviju sniedzis Pālmers.

Restorān ā man visapkārt par to vien runāja.

Drīzumā, pēc 23.20, es braucu uz Largo. Piebraucot pie caurlaides, ieraudzīju kādu duci vīriešu, kuri sēdēja ceļa malā. Viņi visi smēķēja un aizrautīgi kaut ko apsprieda.

Prese! Avīžnieks nekad nepalaidīs tādu labu izdevību iegūt kādu jaunu ziņu.

No sargtelpas iznāca Maiks O’Flagcrtijs.

— Zini, pie tevis tāda jautrība kā ballītē, — es sacīju.

— Tas tiesa, tikai neviens no šiem iekšā netiks, Bārt. Esi bez raizēm. To pašu es sacīju arī Lcpskim.

— Es taču nemaz nešaubos.

Es nogaidīju, līdz viņš atvēra barjeru un braucu uz Gcršcnhaimcra savrupnama pusi, skaudīgu avīžnieku acu pavadīts.

Mani ielaida Karls.

— Ārprāts, kas te šodien notiek! Ar veci notiek kaut kas nesaprotams. Visu laiku dreb un kratās vienās bailēs. Labs ir, uz. redzi!

Kad viņš aizgāja, iegāju kotedžā un atradu kaudzi man atstāto sviestmaižu.

Taču visvairāk mani interesēja taipus žogam notiekošais. Knapi noriju otru sviestmaizi, kad parādījās Džārviss.

— Mister Enderson, es nevarēšu iemigt, neizrunājies ar jums.

— Vai kādas nepatikšanas?

— Nu jā, tāda šausmīga diena! Vajadzēja iedot misteram Geršen-haimerani kaut ko nomierinošu. Tagad viņš guļ.

Sāku raudzīties pēc trešās sviestmaizes.

— Vai te ir risinājušies kādi notikumi manas prombūtnes laikā?

— Misters Vašingtons un viņa sieva atlaisti.

Mani šāds jaunums it nemaz nepārsteidza. Te bija jūtama loģika. Smits un viņa sieva varēja uzzināt, ka Poferi slēpjas mājā, un tieši tāpēc tie varēja kļūt viņam bīstami.

Taču mana seja pauda pilnīgu neizpratni.

— Kā, viņus atlaida?

— Jā, — Džārviss izskatījās pilnīgi nelaimīgs. — Atlaida gan, un pat neko nepaskaidroja Uz vietas. Viņi tik tikko paguva savākt mantas. Tas ir briesmīgi! Viņi taču piecpadsmit gadus nokalpoja bez vienas piezīmes! Tiesa gan, samaksāts tika par visu gadu. Misters Pālmers sacīja, ka tā nolēmusi misis Hcmela.

— Jā, tas ir pārāk cietsirdīgi, — es noteicu. — Vai ir kādi jaunumi par misis Hemelu?

Džārviss pacēla nolaistos plecus. Viņa seja pauda, ka Nensija vairs nebauda šī vīra cieņu.

— Misters Smits pat negāja no viņas atvadīties. Viss notika pārāk pēkšņi.

— Labi, un kuram tad tagad būs uzticēta saimniecība?

— Nav ne mazākās jausmas. Misters Pālmers sacīja misteram Smi-(am, ka līdz misis Hemelas prombraukšanai ar to nodarbosies Džons Džonss. Viņa grib pārdot šo īpašumu tūlīt pēc bērēm.

— Džons Džonss? Kas tas tāds ir? — centos izmest makšķeri.

— Mistera Hemela jahtas stūrmanis. Nēģeris, pavisam nepatīkams

tips.

— Vai misters Pālmers vēl ir šeit?

— Viņš aizbrauca tūlīt pēc policijas.

Tagad man bija pilnīga informācija, taču man bija nepieciešams, lai Džārviss aizietu. Teicu, ka viņš izskatās bēdīgi un tāpēc viņam laiks atpūsties.

Pēc piecām minūtēm es devos uz vārtu pusi un uzrāpos kokā.

Hemelu viesistabā dega gaisma, taču aizkari bija nolaisti. Aiz tiem tikpat labi varēja sēdēt Nensija un Poferi, apspriežot jautājumu, ko darīt ar naudu, kura kā sniegs negaidot iekrita Nensijai klēpī.

Es atspiedos pret stumbru un gaidīju.

Pēc kādas stundas viesistabā gaisma nodzisa, taču tā tūdaļ tika iedegta savrupnama tālākajā stūrī. Vai tur nevarētu būt Nensijas guļamistabā?!

Atskanēja motora rūkoņa, un mašīna apstājās pie vārtiem. No tās izkāpa Džons Džonss un piezvanīja, vārti atvērās, un, viņam caur tiem izejot, automātiski aizvērās.

Pie parādes durvīm tika iedegta gaisma, durvis atvērās.

DURVJU AILĀ BIJA REDZAMA POFERI FIGŪRA!

Kļūdīties diezin vai bija iespējams, ieraugot viņa platos plecus un muskuļoto figūru.

Nākamajā mirklī viesu istabā atkal iedegās gaisma, taču ne uz ilgu laiku, un pavisam drīz visa ēka iegrima pilnīgā tumsā.

Nokāpu no koka un devos uz kotedžu. Tad manā galvā dzima brīnumjauka ideja, par kuru domājot es sev teicu:

„Bārt, vecīt, aiz šī žoga mētājas tavs miljons. Atrodi pareizo eju, tad tas ir tavs! Mājā atrodas divi teroristi, un viens no tiem manto Hemela bagātību!”

Man nebija nc jausmas par precīziem skalļiem, taču, ja patur prātā, ka grāmata viņam nestu vienpadsmit miljonus dolāru, tad iznāk, ka te vispār nav runas par mazāku summu kā divdesmit miljoni. Vājprāts, divdesmit miljoni!!!

Es vēl nobrīnījos, kad Diass tik viegli šķīrās no piecdesmit tūkstošiem. Kāds gan es naivulis savā vecumā! Tās taču ir sīkas pabiras no kungu galda.

Šajā brīdī es padomāju par Diasu un viņa draudiem. Nekā nebūs! Šī netīrā cūka mani nenobaidīs, tas ir blefs pret to miljonu, kas vajadzīgs man!

„Cienījamais Bārt! Tu jau zini, kā apdrošināt savu dzīvību. Uz galda ir rakstāmmašīna. Tikai nedaudz paklabini — un tava drošība ir simtprocentīga!”

Ieliku rakstāmmašīnā vairākas papīra lapeles un izklāstīju man zināmos faktus: kā Nensija atveda Poferi, kā devās ar jahtu, tādējādi sagatavojot sev alibi, kā Poferi nogalināja Hemelu, inscenējot pēc tam pašnāvību, un vēl šādas tādas detaļas.

Pirmo ziņojumu ieliku aploksnē, kuras adresāts bija Hovards Sclbijs. Ja 24 stundu laikā nedošu ziņu par sevi, tad šo aploksni viņam nākas nodot policijas priekšniekam Terelam. Otro eksemplāru ieliku citā aploksnē.

Izdzēris viskija porciju, es ļāvos laiskām pārdomām par saviem turpmākajiem soļiem. Taču galva nepārtraukti darbojās vienā virzienā: ko es iesākšu ar miljonu, kurš, kā man likās, bija tikpat kā man kabatā.

Sāku domāt, vai nebūtu vērts piezvanīt Bertai un palūgt viņu atlikt precības. Šis skuķis riņķoja manās asinīs, kļuva par manu sastāvdaļu, un tagad man šķita bezgala muļķīgi viņu pazaudēt.

Un tomēr nospriedu, ka tas viss ir spļāviena vērts. Vai man būtu jānoskumsl, ja deguna galā rēgojās šāds laupījums? Šādi putniņi desmitiem vien vīs ligzdiņas mana koka zaros, ja es būšu bagāts!

Ak, saldie sapņi!

Kad Karls pusdienlaikā mani nomainīja, es ierāpos ,,mciserā“ un devos uz „Truman Building".

Pabeidzis visus darbus Selbija kantorī, nolēmu uzņemt sakarus ar Amēliju Bronsoni, kura bija Marka Haibija otrā sekretāre. Tā kā Pārnels laiku pa laikam mēdza izmantot Haibija pakalpojumus, Bronsonc mums bija to personu sarakstā, kuriem šefs uzskatīja par vajadzīgu dažkārt „smērēt".

Katros Ziemassvētkos viņa saņēma tītaru un divas viskija pudeles, bet dzimšanas dienā visādas dāvanas. Bija gadījums, kad Pārnela uzdevumā devos ar viņu uz itāļu restorānu, un tur viņa iznicināja milzīgu spageti šķīvi.

Maiks Haibijs bija Hemela advokāts un, protams, nodarbosies ar pēdējā testamentu, bet Amēlijai tiks uzticēta dokumentācija šajā sakarā. Vajadzīgajā brīdī es varētu iegūt no viņas nepieciešamo informāciju, šajā nolūkā uzaicinot uz restorānu un kaut ko šķiroties uzdāvinot. Nauda bija viņai ne mazāk mīļa kā spageti.

Mana nākamā vizīte bija pie Sollija Filkenstaina. Viņam bija spcc-kantoris, un tā nodarbošanās bija parādu piedziņa. Viņš tāpat saņēma kaut ko Ziemassvētkos, dzimšanas dienā un citos svētkos, tāpēc labprāt deva nepieciešamo informāciju, kaut ari pieprasīja par to papildsamaksu, kas sastādīja divdesmit piecus procentus no summas.

Sollijs sagaidīja mani ar platu haizivs vīpsnu, bet pēc īsas mūsu sarunas sacīja:

— Bārt, tu taču zini, ka .mums ir labi ietekmēšanas līdzek|i pret tiem, kas atsakās maksāt parādus.

Un es ļoti labi zināju, ko tas nozīmē. Pie nemaksātāja ieradās divi vai trīs tipi ar garām svina nūjām un... Vai nu maksā, vai ari...

Veicis tādā kārtā šādus sagatavošanas darbus, es iedomājos par Diasu. Iesēdos „meiserā" un devos uz ostas rajonu.

Jā gan, šis meksikānis bija visbīstamākais rāpulis, taču mani nepameta kaut kāda drošības sajūta. Viņu varēja iedzīt stūrī un kā nākas piespiest.

Sataustījis revolveri makstī padusē, es izkāpu no mašīnas un sāku soļot uz „Alameda Bar“.

Resnais bārmeni s uzdāvināja man sviesta ģīmja laipnīgo smaidu, līdzko ienācu pārpildītajā zālē.

— Man Diasu, - atmetu jebkādu lapnību un noķērcos tā, lai bārmenim nebūtu, ko jautāt.

Viņš izbrīnā pašūpoja galvu, tad aizgāja pie telefona un sāka runāt, bet es, lai nezaudētu laiku, devos taisnā ceļā uz Diasa kabinetu.

Atgrūdu durvis un paliku stāvam uz sliekšņa. Diass sēdēja pie rakstāmgalda ar cigareti zobos. Tieši šajā brīdī viņš lika klausuli uz aparāta.

— Hello, — sacīju. — Varbūt mani atceraties?

Pietuvojies, es apsēdos uz krēsla pie galda un draudzīgi, cik vien spēju, viņam uzsmaidīju.

— Ja atmiņa mani neviļ, pagājušajā reizē mēs par visu vienojāmies. Šķiet, es taču jums teicu, lai jūs šeit vairs nerādītos, - mīksti, bet ar čūskai raksturīgu šņākoņu viņš pārtvēra sarunu.

— Neko darīt. Laiki mainās. Vakardiena taču nekad nevar būt šodiena.

Viņš nokratīja cigaretes pelnus uz grīdas. Viņa sejā neko nevarēja izlasīt.

— Ja jau tā, tad ar kādiem jaunumiem esat atnācis?

— Nekas īpašs. Gribu piedāvāt jums sevi kā partneri.

— Es jūs brīdināju, kuņas bērns! — Diass uzsprāga. — Tagad tu man dabūsi pēc nopelniem, — un pēkšņi viņa rokā kā no nekurienes ielēca revolveris. Es pat nepaguvu ieraudzīt, no kurienes viņš to izrāva.

Зак. 444

Es turpināju plati smaidīt, it kā nekas nebūtu noticis.

— Ne tik strauji, draudziņ. Jums taču pieliks veselā saprāta, lai nenošautu mani savā kabinetā. Un vispār — nekur. Jums būtu jāciena jūsu jaunais partneris, kaut arī jums tas nepatiktu. Domāju, jums nebūs interesanti pazaudēt divdesmit miljonus.

Viņa acis nozibsnīja, tomēr ieroci viņš nolaida.

— Paklausies, tu, maitasgabals... — viņš it kā iesāka, taču apklusa un nogaidoši sāka manī blenzt.

— Es negribu runāt gari, tāpēc viss būs ļoti vienkārši, — iesāku. — Es saprotu, ka jums riebjas to dzirdēt, taču... es zinu visu! Un tieši tāpēc nāku ar šo partnerības piedāvājumu. Jūsu noslēpums — tas ir arī mans noslēpums! Rādās, ka idejas autors ir Poferi, bet nekādā gadījumā ne jūs. Jūs taču ielēcāt vilcienā, kad tas jau bija ceļā. Gluži tāpat kā es.

Kad Poferi uzzināja, ka misters Hemels, kurš maksāja miljonu, nav vienaldzīgs pret viņa sievu, viņš saprata, ka tā ir patiesi reta izdevība. Un Nensijai tik un tā vajadzēja kaut kur nozust no itāļu pogaino acīm to divu slepkavību dēļ. Galu galā, apstākļu sakritība, ja tā var sacīt. Kad Hemels piedāvāja Nensijai doties ar viņu laulības ostā, Poferi ļoti labi saprata, ka tā nav tikai izdevība viņai pazust no Itālijas, bet arī milzīgs mantojums Hemela nāves gadījumā.

Ncnsija apprecējās ar Hemelu un atgādāja šurp arī Poferi. Viņš slēpās salā, bet Nensija viņu apciemoja un apgādāja ar visu nepieciešamo. Un tad uz skatuves parādījos es, Poferi panikā bēga pie jums, un jūs viņam neliedzāt mītni. Protams, tas nebija par pliku paldies. Par šo viesmīlību jūs slēdzāt ar viņu darījumu. Kad es nedaudz piespiedu Ncnsiju, viņa jūs brīdināja.

Jūs, saprotams, atpirkātics, bet man jāatzīstas, ka es rīkojos pārsteidzīgi muļķīgi. Tolaik man tā īsti nebija skaidrs, cik patiesībā liela ir likme. Tas man kļuva skaidrs vienīgi pēc tam, kad Poferi ar Nensijas palīdzību noslepkavoja Hemelu, pie kam viss tika inscenēts kā pašnāvība. Stāvoklis pašreiz ir nedaudz mainījies, un arī likmes kļuvušas pavisam citas.

Es izvilku no kabatas iesnieguma kopiju, kādu biju atstājis Selbijam, pievienoju advokāta parakstītu papīru par dokumenta pieņemšanu, tad visu to sniedzu Diasam.

— Liik, uzmetiet acis, — es turpināju. - Liekas, ka te viss ir kārtībā.

Pār viņa seju plūda milzīgas sviedru piles, kad viņš lasīja un studēja šos dokumentus.

— Ja gribat, varat tagad mani nogalināt, — sacīju, smejot viņam tieši sejā. - Ja jūs to izdarīsiet, tad, protams, „zaļie" aizies jums gar degunu, bet jūs pats nokļūsiet aiz restēm uz visu mūžu.

Viņš nolika revolveri uz galda, skatījās mani ar niknām acīm, bet pats pūta kā tvaika lokomotīve.

— Esiet prātīgs un lieciet aiz auss, — es turpināju. — Es negribu neko šausmīgu, man pietiktu ar miljonu dolāru, taču visu uzreiz. Principā es varētu izspiest no jums arī vairāk, taču būšu pieticīgs un apmierināšos ar vienu miljonu. Jums paliks vienalga daudz jo daudz šo miljonu. Es domāju, ka tas būtu taisnīgi. Es nemaz nesaku, ka tā nav izspiešana, taču jājautā — no kā izspiežu? Par eņģeļiem taču jūs sevi neuzskatāt?

Viņš sēdēja, un viņa acis joprojām uzmanīgi mani vēroja.

— Pie visa teiktā varu vien piebilst jums patīkamas ziņas. Nensija ir visas Hemela bagātības likumīga mantiniece. Lēšu, ka runa ir par kādiem divdesmit miljoniem dolāru. Pieskaitiet vēl klāt ienākumus no grāmatu izdošanas, kinofilmām, un tā joprojām. Tas nemaz nav slikti, vai ne?

Viņš joprojām sēdēja un nesacīja neko, itin kā kļūtu mēms.

— Tātad, man vajadzīgs miljons, pie kam tūlīt pat. Un es jums došu pamācību, kā pie tā likt. — Es joprojām draudzīgi smaidīju.

— Šeit nav nekādu grūtību. Esmu jau runājis ar Solliju Finkelštainu. Jūs viņam parakstat papīru, bet viņš jums iedod miljonu tūlīt apmaiņā pret divdesmit pieciem procentiem no visas summas. Liekas, tas jums būtu skaidrs?

Šajā brīdī viņa skats atgādināja čūskas skatienu, kad to stūrī iedzinis mangusts.

— Jums vienīgi būs jāparaksta papīrs, kuru sastādījis Sollijs, un mēs visi esam šajā lietā. — Es izvilku no kabatas portfeļa līgumu, kuru sastādīja Finkelštains, un noliku to priekšā Diasam.

— Man prātā nenāk kaut ko parakstīt, — viņš nomurmināja, taču pieliecās un līgumu izlasīja. — Šo te es neparakstīšu. Varbūt jūs turat mani par vājprātīgu?

— Vājprātīgs jūs būsit tad, ja to neparakstīsiet, dārgais kolēģi, — es sacīju. — Ja jūs atsakāties, tad sakiet ardievas arī miljoniem, un tad vēl tie divdesmit gadi cietumā... Padomājiet vēlreiz. To jūs gribat?

Viņš sēdēja un mirka sviedros, truli blenzdams līgumā, kuru uzrakstīja Sollijs Finkelšteins. Solliju viņš zināja labi, bet vēl labāk viņš zināja par metodēm, kā tika piedzīti parādi. Tāpēc Diasam bija skaidrs, ja viņš parakstīs, bet nemaksās, tad kļūs invalīds uz visu atlikušo mūžu.

— Beidz ākstīties, stulbeni! — es norēcos, zaudējot pacietību un pārejot uz ,,tu“. — Paraksti, vai es mazgāju rokas nevainībā!

Viņš viss nodrebēja un noslaucīja no sejas sviedrus. Man pat kļuva viņa nedaudz žēl, tāpēc mainīju toni.

— Nomierinieties, kolēģi, — mēģināju viņu uzmundrināt. — Mani jūs vairāk nekad neredzēsiet. Šoreiz esmu gatavs zvērēt. Tikko Sollijs nosviedīs man priekšā manu laupījuma daļu, mani šeit neviens un nekad vairs neredzēs.

Viņa roka drebēja, kad viņš cēla pildspalvu. Es vērīgi sekoju... Runa taēu ir par apaļu miljonu!

Un pēkšņi... Dekorācija tika nomainīta. Diass saspringa un skatījās man garām. Viņa seja kļuva melna un panīkusi.

— Senjoi Dias, jūs nogalinājāt manus brāļus, bet tagad es nogalināšu jūs.

Es strauji apsviedos.

Durvju ailā stāvēja Džojs. Mazajā, netīrajā roķelē bija iespiesta 38. kalibra pistole.

— Nekādā gadījumā, Džoj! — es burtiski kliedzu.

Šāviena grandoņa satricināja istabu. Es pagriezos un skatījos uz Diasu. Viņa seja bija vienās asinīs. Viņš lēnām slīdēja zemē ar visu rokā iežmiegto pildspalvu.

Līgums palika neparakstīts.

Es kustējos automātiski. Pielēcu, izrāvu līgumu, iesniegumu un papīru ar Selbija parakstu. Veikli iebāzu to visu kabatā un pagriezos.

Džoja seja staroja. Viņš smaidīja kā mazulis, kurš nupat kā saņēmis skaisti ietītu dāvanu.

— Neviens nevar nogalināt manus radus, mister Enderson, nesaņēmis kā atmaksu to pašu.

— Vācies un pazudi no acīm, dumjais klaidoni, — es bļāvu, kļūdams gandrīz vai traks.

— Labi, mister Enderson, — viņš pasmaidīja un lepni izgāja no istabas.

Taču tālu tikt viņam neizdevās. Trīs būdīgi meksikāņu puiši sagrāba viņu un vilka atpakaļ uz kantori, bet viens no viņiem izrāva viņam no rokām ieroci.

Istabu ātri aizpildīja cilvēki. Es pasteidzos izslīdēt no tās. Pārspējot apkārtējo troksni, skanēja Džoja balss:

— Es nošāvu viņu, nošāvu! Jūs mani dzirdat. Tomij un Džiīnbo! Es nošāvu to suni!

Ticis uz ielas, es aizskrēju lidz ,,meiscram“ un, ieveļoties sēdeklī, steigšus braucu prom. Bija dzirdama ātri tuvojošos policijas sirēnu skaņas.

Pārbraucis mājās, es jutos kā sadauzīts un biju pārklāts aukstiem baiļu sviedriem. Visvairāk man nelika miera jautājums: vai policija liks mani mierā, vai arī tieši otrādi?

Es soļoju viesistabā bez jēgas un sakara, mēģinot sev iestāstīt, ka „Alameda Bar“ patiesībā manu vārdu neviens nezināja. Vienīgi bārmenis varēja liecināt, ka es divreiz iegriezos pie Diasa, tāpat viņš zināja, ka es biju kabinetā, kad Džojs šāva. Burzmā man izdevās izšmaukt, es biju pārliecināts, ka to pat neviens nemanīja. Viss būtu lieliski, ja vien pogainie nesāktu uzdot jautājumus.

Džojs tika notverts. Skaidrs, ka prāva būs atklata, un kurš gan var galvot, ka arī mani neievilks šajā lietā?

„Pagaidi, vecīt, nomierinies! — sevi mierināju. — Tu biji labs pret zēnu. Viņš tevi nenodos."

Ielēju sev viskiju, atspiedos ērtāk krēslā un izdzēru vienā rāvienā. Ko tagad iesākt?

Diass ir miris, bet dzīvi ir Nensija un Poferi. Nonākt orbīta „Džonss — Poleri" likās pārāk bīstami, lai šo spēli uzsāktu.

„Bārt, muļķīt, — sev sacīju, — sūti labak tam miljonam pēdējo skūpstu! Tagad pats galvenais ir nenokļūt pogaino ķetnās, bet tu vēl par kaut ko tur sapņo! Atgriezies labak aģentūrā un pelni savu lēcu viru, atrodi kādu pieticīgu putniņu brunčos, bet tādu, lai necik daudz no tevis neprasītu, un tad velc to vezumu augšā lejā, līdz pulkvedis dos mājienu, ka aiz durvīm tevi gaida pensija. Izmet enkuru kaut kur Štatos un laimīgs gaidi pēdējo stundiņu."

Ielēju jaunu porciju un atkal izdzēru.

Šajā brīdi iztraucēja telefona zvans, taču man pat prātā nenāca celt klausuli. Ja nu vienīgi Berta? Taču ari viņa man pašlaik nelikās vajadzīga.

Lai zvana, velns parāvis ī

Un pēkšņi atskanēja zvans pie durvīm. Zvanīja neatlaidīgi, nenoņemot pirkstu no pogas

Policija?

Es pielēcu kājās un paskatījos pulkstenī. Bija 23.05.

Zvans atskanēja ar jaunu sparu. Ar roku pieglaudu matus, sakārtoju saņurcītos spilvenus un iesoļoju hallē.

Sirds sita kā veseris, domas griezās kā karuselī, vajadzēja taču izgudrot, kādi meli labāki, ja Lcpskis sāks savu tirādi kā negaisu ar krusu. Es biju izmisis...

Aiz durvīm stāvēja Glorija Korta. Nesagaidījusi uzaicinājumu, viņa devās man garām, iegāja hallē, bet pēc tam taisni viesistabā.

„Tā tik vēl man trūka, — nospriedu. — Laikam neliek mieru tie desmit tūkstoši dolāru, kurus esmu apsolījis."

Kājas vilkdams, es sekoju viņai.

— Paklau, draiskulīt, — es iesāku.

— Piever žaunas! — viņa mani pārtrauca. — Un paklausies, ko es tev teikšu.

Viņa iekrita gultā un paskatījās ar tādu skatienu, kāds piemīt vienīgi sievietēm, kad viņas grib aizskart jūsu dvēseles stīgas.

— Varbūt gribi iedzert? — bija mans priekšlikums.

— Klausies un nemuldi pa vidu. Tūlīt pat iešu prom, bet pirms tam tev šis tas jādabū zināt.

Viņa patiešām bija uztraukta, tāpēc es apsēdos tuvākajā krēslā un biju sagatavojies klausīties.

— To verķi, kuru tu man iedevi, es pielāgoju Alfonso kabinetā, tāpēc visu dzirdēju. Ja tā nebūtu, manis arī te nebūtu, mani izmakšķerētu jūrā ar caurumu paurī. Tas kuces bērns Alfonso bija sadomājis mani novākt.

Es dzirdēju, kā viņš vienojās ar to melno mani novākt, un tad vēl lai piesienot akmeni un metot jūrā.

Pēkšņi viņa kļuva smaidīga, taču šo smaidu varētu apskaust ja nu vienīgi kobra.

— Taču es pirmā devu viņam triecienu — viņš beigts, es dzīva.

Man pavērās mute, raugoties šajā sievietē un uzklausot viņas attapību.

— Dodams man to parikli, tu izglābi man dzīvību. Tagad izglāb arī Nensijas Hcmclas dzīvību.

— Vai tu neesi sajukusi? Par ko ir runa? Nensijas dzīvību?

— Es divas naktis klausījos sarunas starp Diasu un Poferi. Tikai nekriti ģībonī, kad es tev pateikšu, ka Nensijai ir dvīņumāsa. Viņas ir līdzīgas kā divas ūdenspiics. Māsu sauc Lūcija. Viņas ir kā ūdenspiles, vai tu tagad apjēdz?

Tad beidzot pēdējā rindiņa krustvārdu miklā tika atminēta.

Divas gultas teltī uz salas, sieviete, kura atstāja jahtu Džonsa un Poferi pavadībā. Tā nebija Ncnsija, tā bija Lūcija!

Es kļuvu skaidrs kā stikliņš un saausījos.

— Labi, stāsti tālāk.

— Dzirdēju, kā viņi lielījās savā starpā, kurš no viņiem apķērīgāks. Tā kā Lūcijai būtu jāspēlē Nensijas loma, viņi novāca Peniju Haibiju, jo tā bija Nensijas labākā draudzene un uzreiz uzostu, kas un kā. Lūcija piezvanīja Nensijai un lūdza atnākt uz „Alameda Bar“. Māsas dēļ Nensija bija gatava darīt visu. Viņa finansēja Poferi pāra bēgšanu no Itālijas un noslēpa tos salā. Nensija atnāca uz bāru, un viņi to ieslodzīja istabā. Lūcija uzvilka Nensijas drēbes un ieslēdza Poferi automašīnas bagāžniekā, tad brauca uz Hemcla māju. Kontrolpunktā nekādu starpgadījumu. Tad, atstājusi Pofferi mājā, viņa devās kopā ar Džonu izbraukumā ar jahtu, tādā veidā nodrošinot sev alibi. Kad Poferi nogalināja Hcmclu, Lūcija atgriezās, un tas vecais āzis Pālmers patiešām noturēja viņu par Ncnsiju. Pāgājušonakt Džonss atveda Ncnsiju mājās. Viņai sadeva stipras narkotikas un turpat kaut kur arī noslēpa. Katrā ziņā pašlaik tur ir visi četri.

— Vai Džonss arī Nensiju atveda bagāžniekā?

Viņa apstiprinoši pamāja.

— Lūcija piezvanīja O’Flagcrtijam, lai tas ielaiž Džonsu. Tādā veidā viņš viegli iekļuva Largo.

— Tātad. Nensija un Lūcija ir ārkārtīgi līdzīgas?

— Kā divi zirņi pākstī. Lūciju es redzēju ar acu kaktiņu, taču lieku galvu ķīlā, ka atšķirt viņas nav iespējams.

Tagad klausies tālāk. Dzirdēju, kā Alfonso runāja par mani ar to melno. Viņš teica, ka ar mani varot būt grūtības, kā ar Rosa pirmo sievu. Es varot gribēt savu daļu, kad viņi nogrābšot visu Hemela mantu. Un viņš pavēlēja Džonsam mani novākt. Kam tad galu galā lai tic, ja tāds cūka var būt dārgais un mīļotais draudziņš?

Un viņa sāka nešķīsti ļauni smieties.

— Un tomēr es viņu apsteidzu, es, viņa mazā čiepiņa, izdarīju to veiklāk par viņu.

— Ko tu ar visu šo gribi teikt?

— Es zināju, ka Alfonso pavēlēja nogalināt tos divus indiāņu puišeļus. Es atradu Džoju, viņu brāli, un iedevu tam vienu no Alfonso revolveriem... Viņš lieliski padarīja savu darbiņu. Vendeta uzvar!

— Dievs žēlīgais! — es iesaucos.

— Tagad es dodos uz Frisko, un es nebūt neesmu tukšā. Man vienmēr bija zināms, kur tas mūdzis Alfonso glabā naudu, kura viņam tika no kontrabandas, tagad man par visu nospļauties.

Es pavisam saspicēju ausis.

— Ja nav noslēpums, cik tad tu paķēri?

— Daudz, — viņa ļauni smējās. — Tā nav tava darīšana. Atnācu tikai tāpēc, ka šie nelieši grib nogalināt Nensiju pēc tam, kad piespiedīs viņu parakstīt čeku kaudzi. Viņi taču nevar noviltot tās parakstu. Kad viss būs parakstīts, viņai beigas. Visdrīzāk, ka viņu nolaidīs jūras dibenā.

Visus beidzamos vārdus es nemaz lāgā nesadzirdēju. Manas domas riņķoja apkārt kliņģerim, kuru Glorija izrāva no Diasa nagiem. Un arī manī uzvirmoja vājība nogriezt gabaliņu sev. Taču kādā veidā?

— Mazulīt, man ir ģeniāla ideja, — sacīju, dāvinot viņai vienu no saviem neatv irāmajiem smaidiem. — Kāpēc gan mums nebraukt kopā? Un kas gan mums liegtu kļūt par dzīves un biznesa partneriem?

Viņa paskatījās manī ar tādām acīm, ka no šī skatiena pat piens icskābtu.

— Klausies, vai tu kurls esi? Viņi nobeigs to skuķi tiklīdz viņa parakstīs tos čekus. Varbūt tu gribi mūžu nodzīvot sirdsapziņas mokās?

— Varbūt tu man pateiksi, cik īsti tu nokāsi Diasam?

Viņa pielēca kājās, itin kā atsperes šauta.

— Smirdošais kretīns! Vai tad tiešām ārpus naudas tavs pauris ne par ko nav spējīgs domāt?

— Ko gan iespēj domāt vīrietis, ja viņš ir tādas jaukas pelītes sabiedrībā?

— Taču atjēdzies beidzot! Līdz mūža galam tu nespēsi mierīgi aizmigt, ja vismaz nemēģināsi glābt Nensiju.

— Jā gan, es nevarēšu aizmigt mierīgi, ja man blakus nebūs tevis, čabulīt. Cik tad galu galā tu iebāzi nāsīs?

Viņas acis šķīla zibeņus.

— Es, muļķe, biju iedomājusies, ka savā mūžā esmu redzējusi jau pietiekoši daudz idiotu un kretīnu. Nē, bet tu esi visunikālākais! Tici man, par to tev iedos Oskaru!

Viņa izmetās no dzīvokļa, aizcērtot durvis. Pamatīgi es viņu iznesu. Protams, joki paliek joki, taču... Ieņēmu pilnas plaušas gaisa un lēni laidu laukā caur nāsīm. Tā es parasti nomierinājos.

Tad es aizsmēķēju cigareti.

„ Bārt, vecīt, — es sacīju sev, — šo bandu tu nepārspēsi šajā spēlītē. Tu pats karājies mata galā. Pasaudzē sevi, bagātībai liec mieru un punktu, centies palīdzēt, kam vēl vari palīdzēt un kam tas ir patiesi ncpiecie-šams.K

Tātad, kauliņi mesti! Esmu izšķīries. Kaut kas jādara, taču vienam, bez pogainajiem.

Prātā ienāca Lū Koldvelss. Viņš varēs ņemt šo lietu savā ziņā, bet mani it kā piesegt. FIB vienmēr aizstāvēja savus palīgus.

Ātri atradu Koldvelsa mājas telefona numuru un piezvanīju. Lū pats pacēla klausuli.

— Hello, Lū! Šeit Bārts Endersons, — sacīju. — Ir nepieciešamība jums steidzami atbraukt pie manis. Liela ir ļoti nopietna un nav atliekama.

— Ak, tu piķis, kas tad nu? — viņa balsī jautās neapmierinātība. — Es taisos likties uz auss. Vai tad kaut kur deg?

— Tā nav telefona saruna, Lū. Atbrauciet, lūdzu, nekavējoties. Runa ir par lietu sakarā ar to itālieti, — un es noliku klausuli.

Bija 23.45, un es piezvanīju uz villu, kurā dzīvoja Geršenhaimers. Atbildēja Karls.

— Šeit Bārts, — es sacīju. — Man nāksies aizkavēties pār kādu stundu. Pasēdi šo laiciņu manā vietā, bet es tev atnesīšu par to viskija pudeli. — Es noliku klausuli pirms viņš vēl paspētu celt kādus iebildumus.

Koldvelss atnāca pēc divdesmit minūtēm.

— Kas lēcies?

Es izklāstīju viņam visu notikumu secību no sākuma līdz beigām, protams, nepieminot savu tīri materiālo ieinteresētību. Taču līdz ar to es lūdzu un pieprasīju pilnīgas drošības garantijas.

— Es varu pazaudēt darbu, Lū. Šo lietiņu es uzsāku, kad darīju to vēl aģentūras interesēs.

— Tas ir par to Pofcri?

— Nu jā. Es zinu, kur viņš pašreiz atrodas. Taču, ja nebūs garantiju no jūsu puses, es jums nekā neteikšu.

— Labs ir. Dodu godavārdu. Tātad, kur viņš ir un kad es viņu redzēšu?

Kad es viņam to pateicu, viņš atgāzās krēslā un aizdomīgi nolūkojās manī.

— Vai tu esi pārliecināts?

— Simtprocentīgi. Visa šī kompānija patlaban uzturas Hemcla villā. Turpat viņi noslēpuši arī Nensiju.

— Labs ir. Es izdarīšu visu, kas vajadzīgs. Par sevi vari neuztraukties. Ar Terelu es runāšu pats.

— Jums ir pieliekoši laika, Lū. Viņi villā klusītiņām nīks līdz brīdim, kamēr nebūs ieguvuši naudu un pārdevuši īpašumu.

— Tā, man viss ir skaidrs. Rītdien sāksim.

— Tikai, Lū, esiet piesardzīgi. Tic ir sevišķi bīstami tipi, kuriem nekas nav svēts. Tāpat vien viņi rokās nedosies. Bez šaudīšanās tā lietiņa neapklusīs.

Viņa sejā uzradās vilka smaids.

— Jā gan, šķiet, ka tiesai būs materiāla pārpārēm.

Kad viņš bija aizgājis, es nokāpu garāžā, izbraucu ,,meiseru“ un trakā ātrumā braucu uz Largo, nepiemirsis paķert ari viskija pudeli.

Braucot es visu laiku domāju par Nensiju. Un jauna doma iekūlās manā tukšajā galvā — kad viņa būs atbrīvota un iegūs visus šos miljonus, es iešu pie viņas un izklāstīšu, kā glābu viņas dzīvību, jauki uzsmaidīšu savu burvīgo smaidu un likšu manīt, ka man nebūtu pretī saņemt arī kādu atlīdzību.

Mana velēšanās taču bija bezgala pieticīga, man šķita, ka kaut ko tādu prasīt es biju pilnīgi tiesīgs. Jā, kādi tik brīnumi nenotiek šajā raibajā pasaulē!

Viņa būs bezgala pateicīga man, tas ir skaidrs, un tad varbūt...?

9. nodaļa

Es sēdēju kokā un novēroju Hemela rančo.

Aiz viesistabas logu aizkariem dega vāja gaisma. Laiku pa laikam varēja vērot kustamies Poferi un Džonsa ēnas. Pārējā ēkas daļa grima tumsā.

Vēl nedaudz padarbojos ar novērošanu, es atstāju savu ne visai ērto vietu un devos uz kotedžu.

Domājot par Nensiju, nospriedu, ja lieta skars finansiālu atlīdzību, viņa būs ļoti piesardzīga un naidīgi noskaņota, jo atcerēsies notikumu restorānā, kad es faktiski iedzinu viņu strupceļā.

„Bārt, vecīt! - es sev sacīju. — Tev vajag atrast kādu citu pieeju viņai. Esi prātīgs, un visu labi apdomā.**

Apmēram divos naktī es visbeidzot nonācu pie kaut cik pieņemama slēdziena, un, būdams ar to apmierināts, likos gulēt.

Pamodos, kad saules stari jau lauzās cauri aizkariem. Bija 7.30. Piecēlos, nomazgājos, nodzinu bārdu, apģērbos un devos svaigā gaisā, bet mans skatiens meklēja Džārvisu, kura pienākums bija atnest brokastis.

Kad beidzot viņš parādījās, izlikos par modru sargu, kurš pat nav domājis naktī plakstu pievērt. Ar līdzjūtību balsī apvaicājos par mūsu šefu.

— Viņš vēl nav pilnībā atģidics, mister Endcrson, — viņš atbildēja, likdams pārslogoto paplāti uz galda. — Nepārtraukti dodu viņam nomierinošos līdzekļus.

— O, cik tas viss izskatās garšīgi, — sacīju, sēzdamies pie galda.

Uz paplātes bija pīrādziņi, cīsiņi, apcepta šķiņķa gabaliņi un vairākas

mīksti novārītas olas.

Kamēr es to visu stūmu māgā, Džārviss sēdēja man blakus un runāja par savu draugu Smitu. Es viņā klausījos, pa brīdim skumīgi šūpojot galvu, taču, godavārds, ēstgriba no tā mazāka nekļuva.

— Es nevaru saprast, kāpēc bagāti ļaudis ir tik neaprēķināmi. Cilvēks viņiem nokalpojis piecpadsmit gadus, bet viņi ņem un viņu atlaiž. Tas ir milzīgs kauns!

Es apstiprinoši pamāju un, beidzis dzert kafiju, draudzīgi uzsitu viņam uz pleca. „

— Mister Džārvis, jums kaut kas tāds nedraud.

— Es tā ceru. Kaut gan misters (Jeršcnhaimers arī ir neaprēķināms.

Salicis netīros traukus atpakaļ uz paplātes, viņš attālinājās, bet es

aizgāju līdz kokam un turpināju novērošanu.

Pie parādes durvīm stāvēja Džons Džonss un smēķēja. Jostas vietā ļauni mirdzēja maksts ar 45. kalibra pistoli.

Biju nomaskējies zaļajā lapotnē, tāpēc mierīgi viņu vēroju. Pēc kāda laiciņa viņš iegāja mājā, aizvērdams durvis.

11.00 es atgriezos kotedžā un sāku gaidīt Kārlu. Tikko viņš parādījās, iesēdos ,,meiserā“ un braucu uz Mcla Pālmera kantori.

Viņa sekretāre izrādījās burvīga lellīte ar Ticiāna modeļu cienīgu rudu matu ērkuli, pie kam ar tik lielām krūtīm, ka tās ieraugot, pat vesela kareivju rota kluptu pie katra soļa.

Viņa nolūkojās manī tā, itin kā es būtu prusaks, kas nokļuvis viņas zupas šķīvi.

— Man vajadzētu misteru Pālmeru, — es pasteidzos ar apburošu smaidu. — Mans vārds ir Bārts Endersons.

— Vai esat pieteikts, mister Enderson? — skanēja vēsi un tik attālināti, itin kā es sarunātos ar mēnesi.

— Domāju, jums vajadzētu pieteikt mani tūlīt pat. Man nav nepieciešama speciāla audience.

Kamēr es mēģināju savākt domas, viņa jau atgriezās no kabineta.

— Misters Pālmers jūs pieņems.

Pālmers bija cigarešu dūmu ietits un neuzticīgi vērās manī.

— Kas par lielu, mister Enderson?

Es izvēlējos ērtāko krēslu un apsēdos.

— Sakiet, lūdzu, vai misis Nensija Hemcla ir jūs kliente?

— Jā, protams, bet kas tad ir? - viņš nepacietīgi noraudzījās pulkstenī. — Piedodiet, man jādodas uz svarīgu tikšanos, tāpēc esmu steidzīgs.

— Jādomā, jums liksies ļoti interesanti, ja es jums kaut ko pastāstīšu. Steigties nevajag. Vai jums ir zināms, ka misis Hcmclai ir māsa, viņas dvīnis?

— Nezinu gan, taču kāda tam nozīme?

— Redziet, šī dvīņumāsa ir Lūcija Poferi, itāliešu teroriste, kuru meklē par divām slepkavībām. Viņas vīrs Poferi arī ir terorists, viens no „Sarkano brigāžu" vadoņiem. Viņu policija meklē sakarā ar trim slepkavībām. Varu pierādīt, ka viņš nogalināja Rosu Henielu.

Ja es iedzītu naglu viņa tuklajā pēcpusē, viņš brīnītos mazāk. Viņa seja kļuva tumši sarkana, acis mežonīgi izpletās, un viņš pielēca no krēsla.

— Jūs esiet piedzēries! — viņš bļava. — Kā jūs vispār kaut ko tādu varat iedomāties?!

— FIB ir savācis pieliekoši daudz faktu, šovakar šī lieta tiks atrisināta.

— Kungs visuaugslais! — viņš ieļumēja krēslā un sāka spēcīgi slaucīt seju ar zīda lakatu.

— Vispār tā ir piņķerīga lieta, — es teicu, — tāpēc būtu labi, ja jūs zinātu, kas un kā.

Viņš noglabāja lakatu un izskatījās lietišķs. Izstāstīju viņam to pašu, ko biju teicis Lū Koldvelsam. Un nobeidzu sekojoši:

— Tātad, pašreizējais stāvoklis ir sekojošs: divi teroristi ir sagūstījuši Nensiju un tur viņu mājās ieslēgtu. Sieviete, kura bija kopā ar jums līdzās Hcmela līķim, bija Lūcija, nevis Nensija.

— Velns parāvis! Es varētu apzvērēt, ka tā ir Nensija.

— Tur jau tas joks. Pilnīgi līdzīgas. Turklāt jūs viņu redzējāt pustumsā, pie kam bijāt pilnīgi satriekts par notikūšo. Nensiju nogalinās tūlīt

pat pēc tam, kad viņa parakstīs čekus, kas ļaus māsai tikt pie Hemela naudas.

Pālmers iegrima d/iļās pārdomās. Pēc laba brīža viņš attapās un sacīja:

— Tagad daudz kas kļūst saprotams. Pirms divām stundām tā sieviete zvanīja. Viņa bija ļoti satraukta un teica, ka nav varējusi būt vīra bērēs. Un vēl lūdza sakārtot viņa lietas un nevienu pie viņas nesūtīt. Vēloties, lūk, pārdzīvot savas bēdas vienatnē.

— Viss pilnībā sakrīt. Lūcija taču baidas tikt atklāta, tāpēc negrib lieku risku un atsaka tikšanos ar jums. Man ir kāds lietišķs priekšlikums, mister Pālmer, — es teicu. — Nododiet man savas pilnvaras misis He-melas uzdevumā.

Viņš noraudzījās manī ar izbrīnu.

— Pilnvaras misis Hemelas uzdevumā? Kā lai to saprot?

— Kādam, kurš viņu pārstāv, vajadzētu būt klāt brīdī, kad apcietinās abus Poferi. Un kādam jānokļūst pie misis Hemelas, līdz to izdara prese. Domāju, viņa ir šokā un ne sevišķi sakarīgā stāvoklī. — Es noliecos un vēros tieši Pālmeram sejā. — Ja jūs esat misis Hemelas pilnvarotais, sakiet, vai jūs varēsiet tur būt, ja notiks apšaude? Jāsaprot, ka dzīvi rokā tie nedosies. Tur būs īsts karalauks. Jums jāizdomā, iesiet pats, vai tomēr labāk tur būt man kā jūsu un misis Hemelas pārstāvim?

Viņa reakcija bija tāda, kādu to iedomājos. Viņš nevarēja pieļaut pat domu bāzt savu degunu tādā ellē.

— Jā, jā, es to visu saprotu. Jūs tiešām uzņemsieties visu te izdarīt, mister Enderson?

Atbildēju kautrīgi:

— Tāds ir mans darbs. Tāpēc uzticiet to man. Es jums garantēju misis Hemelas drošību. Esiet bez bažām, prese viņai klāt netiks.

— Kāda veidā tad jums tas izdosies? Kā tad jūs dabūsiet viņu laukā no Largo, ja visapkārt izlikti preses piketi?

Ne velti manas smadzenes drudžaini darbojās. Man bija atbildes uz visiem jautājumiem.

— Ar helikopteru, mister Pālmer. Man ir uzticams draugs, kuram tāds ir. Tikko apšaude beigsies, viņš tūlīt pat nolaidīsies Hemela rančo klajumiņā, un tad mums izdosies izsprukt. Es ļoti ceru, ka jūs rezervēsiet mums numuru hotelī „Spanish Bay“? Tur uz jumta ir neliels helikopteru laukums. Ceru, ka viesnīcā misis Hemela varēs atgūties un ari atpūsties.

Pālmera nosvīdusī seja kļuva gaišāka.

— Tā ir brīnišķīga ideja. „Spanish Bay“ ir slavens ar savu medicīnisko apkalpošanu. Labi, Enderson, jūs gādājiet helikopteru, bet es nokārtošu viesnīcu. Bet tagad man jāiet.

— Gribu jūs vienu sekundi aizkavēt, mister Pālmer. Nepieciešamas divas mazas formalitātes, — sacīju, uzsmaidījis kautrīga jaunekļa smaidu. — Man vajag manu pilnvaru rakstisku apstiprinājumu. Katrā ziņā FIB un policija to noteikti pieprasīs.

— Jā, jā, pats par sevi saprotams. — Viņš iesauca sekretāri un nodiktēja nepieciešamo tekstu.

— Un tūlīt pat uzdrukājiet, — viņš nobeidza.

Sekretāre pārskrēja man ar acīm un izgāja no kabineta.

— Un kas jums vēl būtu vajadzīgs?

— Ak, nieki. Nedaudz naudas izdevumiem. Helikoptera noma un samaksa pilotam. Tie būtu kādi divi tūkstoši dolāru.

Varēja manīt, ka tas viņu saērcināja.

— Briesmas, mister Pālmer, ir krietni vien lielākas, tāpēc... Šajā spēlītē mēs visi riskējam, notikt var viss. Un naudiņa nāks no Hemela rēķina, tāpēc jums nebūtu jāuztraucas.

— Jā gā, tā tas būtu.

Sekretāre atgriezās un atnesa papīrus, kas deva man vajadzīgās pilnvaras, un Pālmers tos parakstīja.

— Misis Hilza, iedodiet, lūdzu, misteram Endersonam, divus tūkstošus dolāru.

Pālmers paspieda manu roku un devās uz durvju pusi.

— Kad jūs teicāt tam jānotiek?

— Šonakt.

— Skaidrs. Gaidīšu viesnīcā, - viņš pamāja ar galvu un izgāja.

Misis Hilza paskatījās manī.

— Divus tūkstošus skaidrā naudā?

— Jūs taču bijāt klāt, kad viņš to sacīja?

Mēs iegājām istabā, un viņa noskaitīja naudu.

— Vai jums ir teikuši, ka jums ir ļoti skaistas, lielas acis?

— Biežāk nemēdz būt, — viņa ledaini konstatēja. — Esmu aizņemta, mister Enderson. Visu labu. — Viņa nosēdās pie rakstāmmašīnas un sāka klabināt.

„Bārt, gudriniek, — es sevi mierināju, iekāpjot “meiserā", — pagaidām viss ripo tik gludi, cik vien tu vari vēlēties.^

* * *

Operācijai bija jāsākas 3.00. Ņemot vērā faktu, ka es pārstāvēju Nensiju, kā arī tāpēc, ka pārzināju Hcmela ēkas izvietojumu un visu apkārtni, mani uzaicināja uz apspriedi mēra rezidencē. Bez manis apspriedē piedalījās mērs Hedlijs, policijas šefs Tcrels, seržants Hess, kā arī Kold-velss, Stonhems un Džeksons, tie visi bija no F1B.

Es uzzīmēju rančo zemesgabala plānu, paskaidroju, kā darbojas elektroniskā sistēma, kas bija pieslēgta sienai un vārtiem. Namu un iespējamo Nensijas ieslodzījuma vietu es apzīmēju ar krustiņu.

Pamatīgi apspriežot rančo ieņemšanas plānu, lika nolemts atslēgt Largo elektrību, lai iekļūšana notiktu bez trokšņa.

Policijas posteņi jau bija bloķējuši visas pieejas, noteiktajā stundā trīs FIB aģenti un desmit policisti sākts rančo ieņemšanu.

Tad es noziņoju, ka esmu vienojies ar Niķu Hārdiju par helikopteru, kas nogādās atbrīvoto Nensiju Hemelu „Spanish Bay“, un tur viņu sagaidīs misters Pālmers. Nevienam neradās nekādi iebildumu, tālab apspriede tika pabeigta.

Divas stundas pirms tam es samaksāju Nikam Hārdijam pieci simti dolāru par šo pakalpojumu. Tādā kārtā man kabatā bija atlikums tūkstoš pieci simti dolāru un plus vēl milzum daudz laika, kuru nezināju, kā izmantot, jo apspriede beidzās 1.30. Tāpēc izšķīros piezvanīt Bertai.

Kad viņa pacēla klausuli, es jautāju:

— Vai tā ir misis Finka?

Viņa nosmējās.

— Bārt, tu vēl arvien āksties?

— Vai gan man cits kas atlicis? Mazulīt, man ir tik skumji. Tu jau apprecējies?

— Nākamnedēļ. Un uzklausi mani, draudziņ. Beidzamajā reizē, šķiet, esam par visu vienojušies. Visam beigas. Savu vārdu es turēšu.

— Kopš kura laika tu tāda? Klau, mans maks lūzt no „zaļajiem"! Ko saka tavs kuņģitis, ja mēs ēstu greznas pusdienas „Spanish Bay" gril-bārā?

Es zināju, ka tas būs šauts desmitniekā. Tādu priekšlikumu viņa nebija spējīga noraidīt.

— Runčukiņ, kur tad samedīji naudiņu?

— Ak, beidz taču uzdot tik stulbus jautājumus. Tad esi ar mieru?

. Šausmīgā pauze likās neizturama, līdz beidzot...

— Bet... nu jā, kā lai saka, mēs esam jau saderināti, — viņa kautrīgi murmināja.

— Kopš kura brīža tik saprātīga būtne vairs nedrīkst pieņemt tik sakarīgus piedāvājumus? — mēģināju kaut ko izgudrot.

— Labi jau, labi, Bārt. Uzskati, ka esi pielauzis. Bet brīdinu, ka tā būs pēdējā reize.

— Redzi nu, cik tu tomēr esi burvīga! Ēdam deviņos trīsdesmit, bet tagad uz ašāko drāz pie manis.

— Kāpēc man būtu jādrāž tagad, ja ēdīsim pusdesmitos, ko?

— Vai man tev vēl būtu jāstāsta, pati vari saprast, — es teicu un noliku klausuli.

Bertu es aizvedu mājās pusdivos naktī. Vakars izdevās burvīgs. Līdz gastronomiskajiem labumiem mēs nodarbojāmies ar „fiziskajiem vingrinājumiem", un mūsu prieks par sātīgajiem ēdieniem, kurus pasniedza grilbārā, bija vēl jaušamāks.

Mēs dejojām, bet pēc tam sēdējām atvērtā verandā mēness gaismā, un mūsu rokas bija cieši kopā, itin kā mēs būtu nedalāmi un nekas un nekad nevarētu mūs šķirt.

— Bārt, man ir viena vēlēšanās — lai tas turpinātos mūžīgi, — viņa nopūtās.

Es noglāstīju viņas roku.

— Nekas, mīļumiņ, nepārdzīvo. Apprecies vien, tiksi pie turības, varēsi tik un tā baudīt dzīvi, kā vien tīk. Ja lēksi sānis, vienmēr būšu priecīgs tev pakalpot.

— Nē, Bārt, tu patiesi neesi izturams!

Šķīries no Bertas, es mežonīgā ātrumā devos uz Largo. Pie kontrolpunkta kopā ar O’Flagertiju bija divi pogainie. Maiks tuvojās man, viņa acis dega uzbudinājumā.

— Naksniņa gan būs uz vella paraušanu, Bārt, — viņš teica. — Tu zini, patiesībā es arī gribētu būt tur, kopā ar jums.

Apspriedē pie mēra tika nolemts, ka Karls arī būs notikuma vietā. Viņš atvēra vārtus un ielaida mani. Sapratu, ka viņš nav mazāk uzbudināts par O’Flagertiju.

Iegājām kotedžā un sākām notiesāt Džārvisa sagatavotās sviestmaizes. Arī viņš nekur nerada mieru. Un es viņam izstāstīju, kam te būtu jānotiek.

— Katrā ziņā te ies karsti, — es nobeidzu. — Mūsu kungam vajag iedot labi daudz miegazāļu, lai viņš neko nejaustu.

Palūkojos pulkstenī. Līdz operācijas sākumam atlika stunda, un es devos uz savu novērošanas posteni. Pagaidām viss ritēja, kā bija iecerēts.

Sapratu, ka lielākās grūtības sāksies, kad es parādīšos atklātībā un vilkšu Nensiju uz helikopteru. Viņa, protams, pazīs mani un var mēģināt kaut vai tam pašam Koldvelsam visu izpļāpāt. Taču centos pārliecināt sevi, ka šajā burzmā un šaušanas juceklī, kas šeit noteikti būs, viņa, nespēs atcerēties mani, kurš viņu šantažēja restorānā. Turklāt vēl, kā es spriedu, viņa varētu būt spēcīgā narkotisko vielu iespaidā.

Spēlīte šķila visai bīstama, bet man tā bija jāspēlē, atpakaļceļa nav.

Uzkāpis kokā, ieraudzīju vairākas tumšas figūras. Sapratu, ka salasās policisti un FIB puiši.

Rančo māja bija ieslīgusi necaurredzamā tumsā. Interesanti gan, vai iekšpusē ari kāds dežūrēja? Vai tad tiešām visi gulēja? Varētu iedomāties, ka viņi jutās pilnīgā drošībā, paļaujoties uz elektroniskajiem līdzekļiem un Largo apsardzes vīriem. Lejā netālu no sevis ieraudzīju Koldvelsa augsto stāvu. Viņš čukstus deva rīkojumus cilvēkiem ap viņu.

Tālumā atskanēja raksturīgā helikoptera tuvošanās skaņa. Nikam bija mana instrukcija palikt .gaisā un nemainīt augstumu, līdz nedošu kabatas luktura signālu. Un tikai tad viņam būtu jānolaižas klajumā pie Hemela nama.

Koldvelss un viņa komanda plaši atvēra vārtus, ielaižot rančo pagalmā policistus, kuri stūma automašīnu. Tad Koldvelsa cilvēki ieņēma pozīcijas krūmājā. Klajums kļuva tukšs.

Es nevarēju iedomāties, kādā nolūkā tika atstumta automašīna, līdz pēkšņi netika ieslēgti priekšējie starmeši, un ne tikai tie. Iedegās arī spēcīgi prožektori uz mašīnas jumta. Visa ēkas fasāde bija spoži izgaismota.

Koldvelss sāka bļaut megafonā, lai Poferi ar paceltām rokām nāk laukā no mājas. Balss, skaļruņu pastiprināta, dauzīja ēku gluži kā veseris.

Koldvelss iepriekšējo komandu atkārtoja vēl skaļāk, sajutu kā lipīgi sviedri plūst pār seju.

Bet Koldvelss turpināja bļaut megafonā. Pogainie un FIB cilvēki bija nogūlušies zemē aiz krūmiem.

Koldvelss apklusa. No augšas skanēja vienīgi helikoptera dzinēja zu-mēšana un bija redzamas tā signālugunis.

Tad pēkšņi atskanēja šķindoņa un pa logu izlidoja dūmu svece... Bira saplēstais stikls. Kodīga gāze sāka aizpildīt klajumu nama priekšā.

Tikpat pēkšņi atvērās durvis, durvju ailā parādījās Džonsa figūra. Viņam rokā bija revolveris, spilgtā gaisma lika viņam meklēt patvērumu kaut kur tālāk zaļumu ēnā, un viņš metās sānis.

Nogranda šāvieni, un viņš atsprāga atpakaļ un atvāza pirkstus, itin kā mēģinot pieķerties gaisam. '

Atskanēja vēl šāvieni... viņa stāvs sabruka, ceļi kļuva ļengani un, viss nodrebējis, viņš nogāzās zemē. Beidzamie krampji, uri viņš gulēja nekustīgs.

„Viens savu saņēmis, divi vēl ir tur,“ — man iešāvās prātā.

Koldvelss ar jaunu sparu ņēmās bļaut megafonā:

— Poferi, nāc laukā ar augšā paceltām rokām. Nekāda glābiņa tev nav, māja ir ielenkta un tiek apšaudīta no visām pusēm.

Dūmu sveces saturs sāka pamazām izklīst, un šajā brīdī es domāju par Nensiju.

Negaidot no ēkas tālākā spārna ēnas atskanēja šāviens. Viens no au-tostarmešiem apdzisa.

Šāvienu zibšņi griezās tumsā. Divi pogainie viens pakaļ otram pieslējās, tad, klupdami, nogāzās zemē. Pārējie policisti atklāja izklaidus uguni šāvienu zibšņu virzienā.

Beigu beigās prožektoru gaismā parādījās Poferi ar pistoli katrā rokā. Saliecies uz pusēm viņš pārvietojās kā krabis smiltīs. Viņa krekls bija notašķīts ar asinīm, taču viņš nebeidza šaut.

Jauna šāvienu sērija. Lodes kā lapsenes sadzēla Poferi miesu. Visbeidzot viņš jocīgi sagrīļojās un nokrita.

Es noslaucīju sviedrus no sejas. Tātad, tur vēl palikusi VIŅA.

— Lūcija, — klied/a Koldvelss, — rokas aiz galvas un nāc laukā.

Klusums. Bezgalīga pauze, tad atskanēja kliedzieni. Un tad iznāca

viņa. Es viņu lieliski redzēju starmešu spožajā gaismā. Viņai mugurā bija melnas bikses un spilgti sarkana blūzīte.

Nostājusies durvīs, viņa sauca:

— Nešaujiet! — viņa vicināja rokas un soļoja uz policistu pusi.

Rokās viņa kaut ko turēja. Nenogājusi ne desmit soļus, viņa krasi

apstājās. Nogranda divi spēcīgi sprādzieni, tad divi spilgti zibšņi pāršķēla nakts melnumu. Uz visām pusēm svilpdamas lidoja šķembas. Zem mana svara iebrakšķējās zars.

Nevēloties dzīvai nonākt policijas rokās, Lūcija ar granātām sevi uzspridzināja, gluži kā japāņu samurajs.

Jā gan, iespaidīgs fināls! Es ieskatījos tajā vietā, kur viņa pirms mirkļa stāvēja, taču neko neieraudzīju, izņemot dažas asiņainas ķermeņa daļas un drēbju gabalus.

Man bija laiks pamest savu slēpni un iznākt uz skatuves. Nolēcis no koka un pārskrējis pāri ceļam, es devu signālu Nikam, kurš joprojām riņķoja gaisā, un metos uz Hemela māju.

Visapkārt ņudzēja policisti. Daži bija pie diviem ievainotajiem biedriem, citi vilka nostāk Džonsa un Poferi ķermeņus. Koldvelss vēroja Lūcijas šausmīgās paliekas.

Neapstājoties es ieskrēju mājā. Izskrējis cauri garajiem gaiteņiem, es apstājos slēgtu durvju priekšā.

Nostājies ar muguru pret tām, es sāku ar labo kāju bez mitas tās dauzīt.

Šajā pat brīdī tika pieslēgta elektrība, un gaitenis kļuva gaišs.

Manas dauzīšanās rezultātā durvis atsprāga, un manā uzmanības lokā nonāca grezna sievietes guļamistaba ar divkāršu gultu centrā.

Gultā, apkampusi ar rokām galvu, sēdēja Nensija Hemela. Viņa drebēja pie visām miesām, un pie tam izdvesa kaut kādas nesaprotamas šņupstošas skaņas.

„Bārt, esi modrs, vecīt, — nospriedu. — Ja viņa tevi pazīs, tas viss tev nelāgi bcigsics.“

— Misis Hemela!

Viņa iztaisnojās, noņēma rokas no sejas un lūkojās manī. Acis bija plati atvērtas, bet lūpas drebēja. Tad pēkšņi kā iztramdīts zvērs viņa pieslējās kājās.

— Kundze, viss kārtībā. Jums nav jāuztraucas.

Viņa pētoši un ziņkārīgi noraudzījās mani.

— Mana māsa! — viņa atkal aizsedza seju un ievaidējās. — Viņa teica, ka darīšot sev galu. Kas tur īsti noticis?

Sāku nomierināties: viņa mani nav atpazinusi.

— Kundze, viss ir aiz muguras. Esmu ieradies, lai glābtu jūs un aizvestu drošībā. Misters Pālmers jūs gaida „Spanish Bay“, tur jūs varēsiet atpūsties. Mūsu rīcībā ir helikopters.

— Kas noticis ar Lūciju? Viņas vairs nav? Un kur pārējie? Vai viņi arī nav dzīvi?

— Tā tas ir, misis Hemela. Iesim. Paņemiet visu, kas var jums noderēt.

Viņa nokāra galvu un saķēra to ar abām rokām. Viņa nesacīja ne vārda un raudāja, līdz beidzot neskanīgās raudas izvērtās klusinātos šņukstos.

Es vēros viņā un gaidīju. Viņa joprojām raudāja.

— Misis Hemela, — šoreiz manā balsī skanēja metāliskas notis, — būtu laiks savākt mantas. Ja jums nekas nav pretī, es palīdzēšu.

Viņa nodrebēja un norādīja ar roku uz istabas stūri.

— Paņemiet, lūk, to čemodānu. Lūcija arī man sacīja, lai salasot mantas, viņa zināja, ka tās ir beigas.

— Iesim, — es pacēlu čemodānu,bet šajā brīdī ienāca Koldvelss. — Lū, viss kārtībā. Paņemiet čemodānu, es palīdzēšu misis Hemelai.

Pasacījis šos vārdus, es pienācu viņai klāt, maigi noliku viņu uz kājām, un mēs devāmies laukā no mājas.

* * *

Nikam pietika ar desmit minūtēm, lai nosēdinātu helikopteru „Spanish Bay“ viesnīcas jumta mazajā laukumiņā. Mūs jau gaidīja Pālmers, medmāsa un vēl divi cilvēki baltos halātos.

— Kas noticis? — Nensija pēkšņi iesaucās. — Kur es atrodos?

— Misis Hemela, jūs esat pilnīgā drošībā viesnīcā „Spanish Bay“, un jūs gaida misters Pālmers.

Viņa pavisam sērīgi mani uzlūkoja.

— Un kas esat jūs?

Man k|uva auksti, likās, ka viss sāksies no jauna.

— Esmu tas cilvēks, kurš jūs izglāba, — sacīju ar nevainīgu smaidu, bet iekšēju satraukumu.

Laikam gan vienīgi viss šis satricinājums neļāva viņai atcerēties to dienu, kad mēs sēdējām viens otram pretim „Contry Club“ verandā un kad es centos viņu iebiedēt cerībā iegūt pēc iespējas vairāk naudas.

Taču viņa neatcerējās neko. Es pateicos Dievam un, kļūdams mierīgāks, sacīju:

— Lūdzu, neraizējieties. Jums pilnīgi nekas nedraud.

Niks atvēra mašīnas durvis, es iznācu pirmais. Nensija ar Niķa palīdzību man sekoja. Atspiedusies pret mani, viņa gaidīja, kad pienāk Pālmers. Un tad mēs visi devāmies uz liftu.

Te negaidot viņa apsviedās.

— Kur palicis mans čemodāns?

Sī frāze mani gluži kā pielodēja grīdai. Intonācijas skarbums un sievišķībai neraksturīgā ciešā apņēmība tembrā viņu nodeva. Vienkārši nesaprotami, kā gan viņai līdz šim izdevās mani apmuļķot. Aukstas tirpas skrēja man pār muguru.

Sievietei, kura tikko zaudēja savu māsu un pirms tam vēl vīru, nevarēja būt tāda balss. Sī balss piederēja bīstamai teroristei, kura nepazina žēluma.

Un manas smadzenes sāka enerģiski darboties. Lūk, tā ari ir mīklas atslēga, kāpēc viņa mani nepazina. LŪCIJA POFERI NEKAD AGRAK MANI NETIKA REDZĒJUSI!

Un domās es atgriezos brīdī, kurš stindzināja asinis. No mājas iznāca sieviete, kuru visi noturēja par Lūciju, un sauca:

— NEŠAUJIET!

Lūcija upurēja savu māsu, tādā veidā mēģinot izglābties. Viņa piestiprināja granātas pie gandrīz neko neapjēdzošās, ar narkotikām piepumpētās Nensijas rokām un izstūma to pa durvīm, zinot, ka pēc dažām sekundēm granātas sprāgs un sašķaidīs viņas māsas ķermeni lupatās.

Lūcija tomēr pieļāva divas liktenīgas kļūdas: viņa nepazina mani, jo nekad nebija redzējusi agrāk, un šis čemodāns, kurš bija sagatavots jau iepriekš un bija viņai tik sevišķi svarīgs.

Ar grūtībām nākot pie sajēgas, es sacīju:

— Par to nevajag uztraukties. Es jums to atnesīšu, misis Hemela.

Pālmers un divi ārsti iegāja kopā ar viņu liftā, bet es atgriezos pie

helikoptera. Tajā brīdī Niks stiepa no tā laukā čemodānu.

— Vecīt, nezinu, kā pateikties, — sacīju. — Presei ne vārda.

Paņēmis čemodānu, es atsveicinājos no Niķa, kurš iekāpa savā lidaparātā, bet es devos uz liftu.

Uz jumta nebija ne dzīvas dvēseles, un es mēģināju čemodānu atvērt, taču tas bija aizslēgts. Nācās ņemt talkā revolvera rokturi, līdz beidzot slēdzenes padevās.

Starp drēbju gabaliem es atradu 38. kalibra revolveri, divas rokas granātas un čeku grāmatiņu. Katru čeku bija parakstījusi Nensija Hemela, un kopējā summa sasniedza daudzus miljonus dolāru.

Revolveri un granātas es noglabāju notekcaurulē, bet čeku grāmatiņu iebāzu žaketes kabatā. Pēc tam uzmanīgi aiztaisīju čemodāna slēdžus un laidos liftā lejup, kur pie šahtas durvīm mani gaidīja Pālmers.

— Mister Enderson, — viņš teica. — Viņa pieprasa čemodānu.

— Te tas ir, — atbildēju.

— Nekā vairs nesaprotu, — viņš turpināja, — viņa atteicās no mediķiem un sacīja, ka gribot būt vienatnē. Un tas viss pēc šiem te elles pārdzīvojumiem! Zināt, gandrīz vai atsakos viņu pazīt. Viņa mani vienkārši bezkaunīgi iztrieca pa durvīm.

Protams, man bija viss skaidrs.

— Es ienesīšu viņai čemodānu. Saprotiet pats — tāds satricinājums. Jums jādod viņai nedaudz laika attapties.

— Ak, kungs! Jau aust! — viņš pēkšņi iesaucās. — Man arī pietiek, vajag atpūsties! Būs labāk, ja braukšu mājās.

— Tā arī dariet, mister Pālmer, — sacīju, nepiespiesti smaidot. — Atdošu čemodānu un arī pats braukšu mājās.

Mēs šķīrāmies. Pavadīju viņu ar skatienu, atpogāju maksti un pieklauvēju pie durvīm.

— Misis Hemela, jūsu čemodāns, — cs sacīju.

Durvis ar troksni atvērās.

Lūcija Pofcri, par to man vairs šaubu nebija, noraudzījās manī aizdomīgi un vērīgi.

— Lieciet to zemē, — viņa sacīja, soli atkāpdamās.

Es iegāju istabā un noliku čemodānu.

— Paldies jums. Lūdzu, atstājiet mani vienu.

Ar kurpes papēdi es aši aizcirtu durvis. Vienlaikus izrāvu revolveri.

— Vecenīt, lēnāk pār tiltu! - es notei cu. - Un nekādas pašdarbības!

Viņas acis kļuva šauras.

— Kas jūs esat?

— Mani sauc Bārts Endcrsons.

Es viņu vēroju, un man kļuva skaidrs, ka mans vārds nav viņai svešs.

— Ak, Bārts Endcrsons? — indīga ņirga pārslīdēja viņas lūpām. — Protams, protams, kaut ko man par jums stāstīja. Nu jā, jūs esat tas slavenais šantāžists. Kāds vējš jūs atpūtis šurp?

— Tas uz tevi, putniņ, vispār neattiecas. Sēdies un parunāsim.

Viņa paraustīja plecus, tomēr apsēdās uz dīvāna malas. Pārlikusi kājas krusteniski un atgāzusies atpakaļ viņa lidzinājās kobrai, kad tā saritinājusies.

Mans revolveris nepārtraukti bija notēmēts uz viņu.

— Kā tad tu tagad jūties, kad esi nogalinājusi miesīgo māsu?

— To stulbeni? Būtu gan bijis, ko žēlot. Viņa bija nekas, pilnīgi nekas, pat ne viduvējība. Aldo piekrita šim variantam. Es esmu vajadzīga mūsu biedriem. Bet viņa... Ceru, ka esat jau atlauzis slēdžus un paņēmis čeku grāmatiņu?

— Kā gan lai nepaņem? Bet tavu munīciju nobēdzināju uz jumta.

— Labi, nav ko tukši muldēt. Cik tu gribi?

Izvilku no kabatas čeku grāmatiņu un novicināju viņai gar degunu.

— Es ņemšu miljonu, pārējais lai paliek tev. Darām tā: es aizpildu četrus čekus par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru katru. Kad naudu pārskaitīs manā bankā uz mana rēķina, es šo grāmatiņu tev atdošu un vēl palīdzēšu izkļūt no šejienes. Nebolies, tev ir jahta! Stūrmani es sameklēšu, kādā tumšākā naktī tevi nogādās Kubā. Vai esi ar mieru?

— Labi, es piekrītu. Un, ja nu tu pazūdi, saņēmis savu daļu?

— Redzi nu, cik patiesībā esi vājprātīga, — man izlauzās smaids, — tev taču nav citas iespējas, kā vienīgi ticēt man, ceru, ka tas tev ir skaidrs.

Viņa pamāja.

— Klausies. Es tev, lūk, ko teikšu, - viņa iesāka, tad saminstinājās, taču turpināja. — Mana ideja ir vēl vienkāršāka. Tu ņem četrus čekus, tos aizpildi, bet pārējos atdod man. Es te nebūšu ilgāk par nedēju, pa šo laiku tu savu būsi dabūjis. Vai esi tā ar mieru?

Es tik ļoti aizsapņojos par savu miljonu, ka mana modrība sāka pamazām zust.

— Es esmu ar mieru, — bija mana atbilde, un tā bija liktenīgā kļūda. Es kļuvu pārāk izklaidīgs, revolveri noliku uz krēsla, tad sāku ņemties ar čekiem, uz sekundi izlaižot viņu no acīm. Un tā bija otrā liktenīgā kļūda. Šajā brīdī viņa viegli sakustējās. Es nometu grāmatiņu un satvēru revolveri. Diemžēl tas viss notika pārāk vēlu.

Viņas rokā nozibēja revolveris un acumirklī noskanēja šāviens. Vajadzēja taču iedomāties, ka viņa to varētu katram gadījumam glabāt kaut kur dīvāna stūrī.

Sajutu belzienu krūtīs, ieraudzīju zibsni, tad viss sagāzās, un pār mani nolaidās pilnīga tumsa.

* * *

Nedēļu pie manis nevienu neielaida. Es gulēju slimnīcā un brīžiem lādēju sevi par šaušalīgo muļķību. Laiku pa laikam ienāca ķirurgs un apsveica sevi ar veiksmīgo operāciju. Man bija daudz laika, lai vēlreiz apdomātu visus notikumus.

Pirmais apmeklētājs bija Lū Koldvelss. Pievilcis krēslu un apsēdies, viņš jautāja:

— Tev ir paveicies, Bārt, varēja būt ļaunāk. Kā tad tas īsti notika?

— Vienkārši. Noliku uz grīdas viņas čemodānu un, kad gāju projām, viņa izrāva revolveri un izšāva.

— Kamdēļ viņa tā darīja?

— Ir gan jautājums! Vajag prasīt viņai, nevis man.

— Atskanot šāvienam, numurā ieskrēja viesnīcas detektīvs, lai uzzinātu, kas noticis. Viņa to nošāva. Viņa nobrauca ar liftu un izskrēja uz ielas ar čemodānu vienā rokā un revolveri otrā. Vari iedomāties, kas tas bija par traci. Viņu ievēroja garām braucošā patruļas mašīna. Mašīna piebrauca viņai klāt. Viņa sāka šaut kā negudra, un šie atbildēja ar to pašu, nolikdami viņu turpat uz ietves. Kad šie apskatījās tuvāk, viņa jau bija mirusi.

— Izskatās, ka kaut kāda fanātiķe! — nomurmināju.

— Tā bija Lūcija Poferi. Nensija Hemcla gāja bojā rančo.

„Ar to viss beidzies, — iešāvās prātā. — Ardievu, miljons, un tagad jau uz visiem laikiem."

Pēc Koldvesa pie manis nenāca neviens. Kaut vai Berta varēja atsūtīt ziedus. Jā, acīmredzot ir apprecējusies un braukā ceļojumos savā jahtā.

Nedēļu pēc Lū apciemojuma atnāca Čiks un atstiepa viskija pudeli.

— Hello, Bārt, kā sviežas?

— Redzi pats, liekas, ka esmu izķepurojies, — es sacīju. — Priecājos, ka vismaz tu neesi mani aizmirsis.

Viņš sāka bez iemesla soļot šurpu turpu pa palātu, cs sapratu, ka viņš grib pateikt man kaut ko ļoti svarīgu.

— Vai par Bertu kaut ko esi dzirdējis? - vaicāju.

— Viņa ir izgājusi pie vīra un pavada medus mēnesi Eiropā.

Man sažņaudzās sirds. Es jutu, ka viņš nav ar labām vēstīm.

— Ko tu tur stomies, Čik? Ja ir kas uz sirds, nemaz nekautrējies un spļauj laukā.

— Pulkvedis atstāja mājās savu „Kriminālkodeksa" eksemplāru, bet tieši todien tas viņam bija nepieciešams. Es atcerējos, ka tavā atvilktnē ir tieši tāds pats. Es atvēru atvilktni un iedevu tavu...

— Un kas tad ir, ka iedevi?

Un šajā brīdī mana sirds likās beidzam pukstēt, un es pārklājos ar aukstiem sviedriem. Es atcerējos, ka tajā krājumā tiku ielicis aploksni ar iesnieguma kopiju par Poferi, pirātu salām, „Alameda Bar" un visu citu, kad drukāju iesniegumu Selbijam.

Nebija šaubu, ka pulkveis to ir izlasījis. Un tagad viņš zināja, ka esmu ar šo lietiņu nodarbojies visu laiku, taču slepeni, nevienam neko neatklājot. Pēc satura viņš noteikti visu saprata.

Es redzēju, ka Čiks mani neatlaidīgi vēro.

— Piedod, vecais, — viņš sacīja. - Es pat nenojautu, ko tu glabā grāmatā. Dievs, pasarg, Bārt, kā tu varēji izšķirties par kaut ko tādu?

Šantāža nekad labi nebeidzas. Pulkvedis neko policijai nav ziņojis. Saproti pareizi, viņš nedomāja tik daudz par sevi, cik par aģentūras autoritāti.

— Mūsu pulkvedis ir zelta gabaliņš.

— Lai viņš arī būtu tonna zelta, tev, Bārt, no tā vieglāk nekļūs. Viņš ir anulējis tavu licenci, un tu esi atlaists. Mūsu aprindās tu vairs neeksistē. Bārt, man ļoti žēl, bet tādas ir tās lietas. — Un viņš pastiepa man roku. — Ardievu, Bārt. Es tev patiešām vēlu kļūt laimīgam.

Viņš aizgāja, bet es sēdēju un ilgi raudzījos pa logu Paradīzavēnijā, kurā virmoja dzīve un kustība. Un es? Bez licences es biju derīgs tikai vienīgajam — papildināt bezdarbnieku armiju.

Gandrīz divas dienas es nomocījos bezmiegā. Es neredzēju nekādas iespējas izkļūt no šīs drūmas situācijas, es nevarēju pat iedomāties, kādā veidā lai nopelnu sev iztiku. Es taču sapratu, ka būtībā esmu pieradis pie diezgan augstiem standartiem.

Mans labais draugs Čiks atsūtīja drēbes un atdzina līdz slimnīcai „meiseru". Uz sēdekļa viņš atstāja aploksni ar piecdesmit dolāriem un zīmīti: „Pēdējo reizi, draudziņ."

Es atvēru durvis un apstulbu kā zemē iemiets: viesistaba izskatījās kā puķu veikals. Ziedi bija visapkārt. Virs galda bija nostirpināts neliels karogs, uz kura stāvēja rakstīts:

„LAIPNI LŪDZU MĀJĀS, KLAIDONI!"

Es pārgāju vienā elpas vilcienā pāri viesistabai un pagrūdu durvis uz guļamistabu: tur bija Berta, kaila kā mana plauksta.

Viņa sēdēja gultā.

— Vai tu esi sašauts?

— Protams, kā sašauts, - sacīju un aizcirtu durvis.

— Kurā vietā?

— Ne tajā, par kuru tu domā, - sāku vilkt nost drēbes.

Pēc divdesmit minūtēm mēs nokusuši gulējām viens otram blakus, un Berta klusējot sāka pluinīt manus matus. Tā bija viņas mīļākā nodarbība, taču šoreiz manī tas neizraisīja neko patīkamu, jo galvā nepārtraukti joņoja domas par nākotni.

— Bārt, mīļais, - viņa sacīja pēc kāda brīža, — tagad es zinu, ka nespēju aizbraukt ar Teo.

— Тео?

— Tā sauc manu viru.

— Dievs žēlīgais! Tas ir viņa vārds?

— Jā, Too Danrimncls, vecs kraķis ar miljoniem.

— Tad tu esi viņa sieva, velns parāvis? Viņš taču ir pasakaini bagāts!

— Jā, es esmu viņa sieva, taču gribu būt kopā ar tevi. Es nespēju dzīvot ar cilvēku, kurš var vienīgi lasīt grāmatas. Es vēlos mīlestību un savu privāto dzīvi.

— To es saprotu, tikai kā tas viss savienojams, ja runa ir par mani?

— Vai tu, dārgais, gribi dzīvot Palespringā? Tco tur ir milzīgs īpašums. Viņš ļoti labi zina, ka man vajadzīgs tas, ko viņš dot nav spējīgs. Man nepieciešams draugs, un mēs ar viņu par to esam vienojušies. Saki, vai tev tā vietiņa patiktu?

Es, Berta un Tco bijām ar mieru izveidot brīnišķīgu sadraudzību.

„Bārt, vecīt, ja tu labi uzvedīsies — un Dievs mans liecinieks, es pacentīšos, - tev nebūs vairs nekad jādomā par dienišķo maizi!“

Gregorijs Makdonalds. FLETČS

.

1. nodaļa

— Kā tevi sauc?

— Fletčs.

— uzvārds?

— Fletčers.

— Vārds?

— Irvins.

— Kā?

— Irvins. Irvins Fletčers. Taču cilvēki mani sauc par Fletču.

— Iivin Fletčer, es gribu tev ko piedāvāt Es došu tev tūkstoš dolāru tikai par to, ka tu piekritīsi mani uzklausīt. Ja tu nospriedīsi, ka šis priekšlikums tev neder, tu paņemsi šos tūkstoš dolārus, aiziesi no šejienes un nevienam nestāstīsi par mūsu sarunu. Manuprāt, taisnīgi, vai ne?

— Vai runa būs par noziegumu? Jūs gribat, lai es pārkāpju likumu?

— Potams.

— Tad taisnīgi. Par tūkstoš dolāriem es jūs uzklausīšu. Ko jūs no manis gobai?

— Es gribu, lai tu mani nogalinātu.

Melnās, smilšainiem putekļiem klātās kurpes pārgāja pāri austrumu paklājam Vīrietis izvilka no žaketes iekškabatas konvertu un uzmeta to Fletčeran uz ceļiem. No tā izkrita desmit simtdolāru banknotes.

* * *

Vīrietis atgriezās nākošajā dienā, lai vēlreiz labāk varētu aplūkot Flet-čeru. Viņus atdalīja tikai kādi trīsdesmit jardi, taču vīrietis izmantoja tālskati.

Trešajā dienā viņš pienāca pie Flctča, kurš vientuļi stāvēja pie alus kioska.

— Es gribu, lai tu nāc man līdz.

— Kāpēc?

— Gribu tev piedāvāt kādu lielu.

— Es šādas spēles nespēlēju.

— Es arī. Tas būs darbs.

— Kāpēc mēs nevarētu aprunāties tepat?

— Tas ir visai delikāts jautājums.

— Kurp mēs iesim?

— Pie manis uz mājām. Es gribu, lai tu zinātu, kur es dzīvoju. Vai tavas drēbes palikušas pludmalē?

— Tikai krekls.

— Paņem to. Mana mašīna ir pelēks „jaguārs HKE“. Lūk, tur. Es gaidīšu tevi mašīnā.

Pludmales drūzmā nepazīstamais, kurš bija ģērbies konservatīvi lietišķā uzvalkā, atgādināja jautrā ballītē nokļuvušu apdrošināšanas aģentu. Taču neviens viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Kopā ar savu kreklu Fletčs pacēla no smiltīm arī plastikāta maisiņu un apsēdās kādus pāris soļus no saviem paziņām. Vērojot okeāna plašumus, viņš dzēra alu, turot bundžu kreisajā rokā, bet ar labo raka smiltis vietā, kur pirms tam atradās viņa krekls.

— Kas noticis? - Bobija vaicāja.

— Domāju. — Fletčs iebāza izraktajā bedrītē maisiņu un nolīdzināja smiltis. — Es laikam aiziešu uz kādu bridi. Tas nebūs ilgi.

— Vai atgriezīsies vakarpusē?

— Nezinu.

Uzmetis kreklu uz pleca, viņš jau bija gatavs doties piekrastes virzienā.

— Dod man nedaudz padzerties. — Bobija laiski pacēlās, atbalstījusies uz elkoņa un iedzēra malku no alus kārbas. — Labi, — viņa nopūtās.

— Hei, vecais, vai tu aizej? - Krīzijs uzsauca.

— Aizeju gan, — Fletčs atbildēja. — Pārāk karsti.

Viņš iegaumēja numurzīmes ciparus — 400-001.

Fletčs sēdēja, iespiedis starp ce|iem aukstu alus kārbu. Vīrieša seja aiz saulesbrillēm atgādināja masku. Kreisajā rokā mirdzēja universitātes gredzens. Viņš neizmantoja vis mašīnas panelī iebūvēto cigarešu pic-smēķēšanas ierīci, bet izvilka no kabatas zelta šķiltavas.

Kondicionieris strādāja ar pilnu jaudu. Fletčs atvēra logu, vīrietis izslēdza kondicionieri.

Viņi izbrauca uz šosejas, kas veda uz ziemeļiem no pilsētas, un vīrietis piedeva gāzi. Mašīna līgani un vienmērīgi iegāja pagriezienos. Beidzot viņš nogriezās pa kreisi, Hastorpas virzienā, un tūdaļ pat pa labi, uz Bermenstrītu.

Tieši šķērsām Bermenstrītai, pārvēršot to par strupceļu, stāvēja liela māja. Pie dzelzs kaltajiem vārtiem karājās plāksne ar uzrakstu: „PRIVĀTĪPAŠUMS - IEEJA AIZLIEGTA - STENVIKS“.

Ja ne šis brīdinošais uzraksts, viņš pat nebūtu ievērojis, ka iela beigusies un sācies piebraucamais ceļš pie mājas. Abās ceļa pusēs zaļoja divu akru pļaviņas.

Fletčs izmeta pa logu tukšo kārbu. Vīrietis, šķiet, to nemaz neievēroja.

Māja ar baltajām kolonnām plašās terases priekšā bija celta pēc dienvidu arhitektūras kanoniem.

Vīrietis palaida Fletču pa priekšu un aizvēra aiz sevis bibliotēkas durvis.

— Kāpēc jūs gribat mirt?

Vieglā aploksne atradās uz Fletča labās plaukstas.

— Mani gaida ilga, mokoša un neizbēgama nāve.

— Kas par lietu?

— Nesen man pateica, ka man ir vēzis. Es jau neskaitāmas reizes esmu pārbaudījis šo diagnozi. Tā nav izmainījusies: neizārstējams vēzis, operācija nav iespējama.

— Skaloties uz jums, to nevarētu pateikt.

— Es pat nejūtu, ka esmu slims. Pagaidām vēl slimība ir tās agrīnaja stadijā. Ārsti saka, ka paies vēl kāds laiciņš, pirms kāds ievēros, ka esmu slims. Bet tad viss beigsies ļoti drīz.

10 Зак. 444

— Un cik jums vēl atlicis?

— Viņi saka, ka mēneši trīs, iespējams, četri. Taču noteikti mazāk par pusgadu. Cik es sapratu no viņu teiktā, jau pēc mēneša es nespēšu noslēpt slimības pazīmes.

— Nu ko? Mēnesis ir mēnesis.

— Kad pieņem tādu lēmumu... ja esi nolēmis mirt... ē... vajag īstenot to iespējami ātri. Labāk nomirt uzreiz, nevis pa daļām.

Vīrietis stāvēja, pagriezies pret logu un salicis rokas aiz muguras.

Flelčs nosprieda, ka tam ir nedaudz vairāk par trīsdesmit gadiem.

— Kāpēc jūs nevarat izbeigt dzīvi pašnāvībā? Kāpēc es jums esmu vajadzīgs?

— Es esmu apdrošinājies par trīs miljoniem dolāru. Man ir sieva un bērns. Pašnāvnieks, es gribēju teikt, viņa mantinieki, nesaņem apdrošināšanu. No otras puses, trīs miljoni dolāru neatsver tās ciešanas, kas mani sagaida tuvā nākotnē. Man šķiet, ka es esmu atradis visracionālāko problēmas risinājumu.

Fletčcram nepatika gleznas pie sienām, taču viņš pie sevis atzīmēja, ka tie visi ir oriģināli.

— Kāpēc es?

— Tu esi klaidonis. Pilsētā tevi neviens negaidīja. Tikpat nemanāmi kā ieradies, tu arī aiziesi. Neviens tevi nesaistīs ar šo slepkavību. Redzi, es pat esmu ieplānojis tavu aizbraukšanu. Man ir ļoti svarīgi, lai tu pazustu. Ja tevi noķers un liks runāt, bet klusēt tev, protams, nav nekādas jēgas, tad apdrošināšanas kompānija neizmaksās ne centa.

— Pieņemsim, ka es nemaz neesmu klaidonis? Varbūt es tikai esmu atbraucis atvaļinājumā?

— Ko tu ar to gribi teikt? Tu esi atvaļinājumā?

— Nē.

— Es novēroju tevi dažas dienas. Tu sēdi pludmalē dažādu salašņu vidū. Saejies tikai ar narkomāniem. Es nācu pie secinājuma, ka tu esi viens no viņiem.

— Bet varbūt es esmu policists?

— Patiešām?

— Nē.

— Tev ir lielisks iedegums, Irvin Fletčer. Tu esi kārns kā sētas runcis. Tev visas kājas ir vienās tulznās. Laikam esi daudz klaiņojis apkārt.

— Kāpēc jūs izvēlējāties tieši mani, nevis kādu no tiem zēniem pludmalē?

— Tu neesi zēns. Tu izskaties jauns, bet tev ir jau ap trīsdesmit.

— Divdesmit deviņi.

— Un degradējies tu arī esi mazāk par pārējiem. Es domāju, ka tu esi narkomāns. Kā gan citādi tu vēl spētu dzīvot starp šiem psihiem. Bet tu vēl spēj šo to apjēgt.

— Tātad es esmu ievērības cienīgs klaidonis.

— Nekļūsti nu velti pārāk iedomīgs.

— Bet uz ko balstās jūsu pārliecība, ka es gribu kādu nogalināt? — Fletčs jautāja.

— Uz divdesmit tūkstošiem dolāru. Un piedevām vēl uz garantiju, ka tevi nenoķers.

Vīrietis ilgi raudzījās pa logu, tāpēc viņa acis vēl nebija īsti apradušas ar bibliotēkas puskrēslu. Un Flelčs ievēroja viņa skatienā nicinājumu.

— Tu taču neteiksi, ka tev nav vajadzīga nauda. Narkomāniem tā vienmēr ir vajadzīga. Pat iesācējiem. Iespējams, ka tu izmantosi radušos iespēju, lai izvairītos no īstiem noziegumiem, kurus tev kādreiz neizbēgami nāksies pastrādāt.

— Bet vai tad šis noziegums nav īsts?

— Tā ir slepkavība aiz žēlsirdības. Vai tu esi precēts?

— Biju, — Flelčs atbildēja. — Divas reizes.

— Bet tagad esi sācis klaiņot. No kurienes tu esi?

— Sietla.

— Es lūdzu tevi izdarīt šo žēlsirdības aklu, pievākt naudu un aizlaisties. Kas tur slikts?

— Es nezinu. Neesmu pārliecināts.

— Vai tu esi gatavs klausīties tālāk?

— Par ko?

— Par manu plānu. Tu klausīsies vai iesi prom?

— Klausīšos. Runājiet.

— Es gribu mirt nākošo ceturtdien, tieši pēc nedēļas, apmēram pusdeviņos vakarā. Tā būs parasta slepkavība ar laupīšanu. Ceturtdienās kalpu mājā nav, viņiem ir brīvdiena, bet mana sieva dosies uz tenisa klubu... Šīs durvis uz terasi nebūs aizslēgtas, tie nejēgas kalpi gandrīz vienmēr tās aizmirst aizslēgt, — viņš nedaudz atvēra durvis un tūdaļ atkal aizvēra.

10*

— Agrāk es viņus lamāju par šādu nolaidību, bet tagad esmu sapratis, kā to var izmantot. Suņa mums tagad nav. Es tevi gaidīšu šajā istabā. Seifu es atvēršu pats, tur tu atradīsi divdesmit tūkstošus dolāru, desmit-dolaru un divdesmitdolāru banknotēs. Pēc slepkavības tie būs tavi. Es domāju, ka tu pats nespēsi atvērt seifu?

— Nē.

— Slikti. Uzlauzts seifs izskatītos daudz ticamāk. Vismaz neaizmirsti uzvilkt cimdus. Es negribu, lai tevi atrastu pēc pirkstu nospiedumiem. Lūk, šeit, — vīrietis izvilka rakstāmgalda labo atvilktni, — vienmēr atrodas pielādēta pistole.

Fletčs ieraudzīja 38. kalibra „Smilu un Vesonu“. Vīrietis viņam parādīja, ka pistole ir pielādēta.

— Es izlēmu, ka labāk izmantot manu pistoli, lai būtu mazāk lietišķo pierādījumu. Tevi gaidot, es apgāzīšu pāris krēslus, izbēršu uz grīdas atvilktņu saturu, lai nevienam nerastos šaubas par laupīšanu. Visam jāizskatās tā, it kā es tevi būtu notvēris nozieguma vielā, bet tu jau esi paspējis izložņāt pa manu rakstāmgaldu, atradis pistoli un mani nošāvis. Vai tu māki šaut?

— Jā.

— Vai esi bijis armijā?

— Jā. Flotē.

— Šauj galvā vai sirdī. Nāve tad iestājas ātri un bez ciešanām. Un, Dieva dēļ, neaizšauj garām. Vai tev ir pase?

— Nē.

— Protams, nav. Noformē. Tas tev ir jāizdara nekavējoties. Tūrisma sezona vēl nav sākusies, tāpēc tu to vari izdarīt trīs četru dienu laikā. Taču sāc jau rīt pat. Kad būsi mani nogalinājis, sēdies ,,jaguārā“, kurš stāvēs pie mājas, un brauc uz lidostu. Atstāj mašīnu „Trans World Air-lines“ stāvvietā. Tu lidosi uz Buenosairesu ar reisu pulksten vienpadsmitos. Es jau rīt pasūtīšu biļeti uz tava vārda un par to samaksāšu. Domāju, ka tev pietiks ar divdesmit tūkstošiem, lai kādus pāris gadus varētu Buenosairesā netraucēti izklaidēties.

— Piecdesmit tūkstoši ļaus man izklaidēties vēl ilgāk.

— Tu gribi piecdesmit tūkstošus? Slepkavība tik dārgi nemaksā.

— Neaizmirstiet, ka upuris būsiet jūs. Jūs taču gribat, lai viss būtu cilvēcīgi.

Vīrietis nicīgi piemiedza acis.

— Tev taisnība. Domāju, ka spēšu, neizraisot aizdomas, sadabūt piecdesmit tūkstošus.

Vīrietis atkal pagriezās pret logu. Pēc visa spriežot, viņam bija nepatīkami skatīties uz Flctču.

— Es pacentīšos izplānot visu tā, lai tevi nenoķertu. Tu tikai nedrīksti aizmirst par cimdiem un pasi. Pistole atrodas rakstāmgalda atvilktnē, vietu lidmašīnā es pasūtīšu un samaksāšu. Vai tu mani nogalināsi?

— Esiet bez raizēm, — Fletčs atbildēja.

2. nodaļa

— Klāra?

— Kur tu esi, Fletč?

— Telefona būdā.

— Vai tev viss kārtībā?

— Protams.

— No tā es arī baidījos.

— Es ari tevi mīlu, padauza.

— Ar komplimentiem tu diez. vai daudz ko sasniegsi.

— Man no tevis nekā nevajag. Paklau, es šodien atbraukšu.

— Uz redakciju?

— Jā.

— Kāpēc?

— Domāju, ka esmu atradis kaut ko interesantu.

— Vai tas ir kaut kā saistīts ar tavu rakstu par narkotiku izplatīšanu?

— Diemžēl, ar narkotikām šeit nav nekāda sakara.

— Tad es negribu neko dzirdēt.

— Es arī netaisos tev neko stāstīt.

— Frenku atkal interesē raksts par narkotikām.

— Lai viņš iet pie velna.

— Viņam ir vajadzīgs raksts, Flelčcr. Ar fotogrāfijām. Frenks burtiski vārījās no niknuma, un tu jau zini, cik ļoti es tevi mīlu.

— Bet tu taču nostājies manā pusē, vai ne, Klāra?

— Kāda velna pēc?

— Tu taču nevari noņemt mani no ši raksta, un Frenks to labi saprot. Es esmu iztērējis tam pārāk daudz laika. Bez tam, nevienam visā redakcijā nav tik brūns iedegums kā man.

— Toties es tevi varu atlaist par uzdevuma neizpildīšanu.

— Vai nepietiks reiz pļāpāt, Klāra? Es tikai gribēju teikt, ka šodien atbraukšu.

— Kāds par to ļoti priecāsies.

— Par manu ierašanos?

— Protams, Fletčer. Kāds glums tips, kurš dēvēja sevi par advokātu, tevi visu dienu meklēja redakcijā. Izskatās, ka tu nemaksā alimentus.

— Kurai sievai šoreiz?

— Kā lai es to zinu. Vai tiešām tu nemaksā nevienai?

— Viņas abas gribēja tikt no manis vaļā. Tagad viņas ir brīvas.

— Bet tiesa izlēma, ka tu neesi brīvs no viņām.

— Kad man būs nepieciešama juridiskā konsultācija, Klāra, es noteikti griezīšos pie tevis.

— Nelaid šos liekēžus redakcijas tuvumā. Mums jau tāpat ir raižu pāri galvai bez taviem alimentiem.

— Tev ir pilnīga taisnība, Klāra.

— Un nerādies bez raksta.

— Lai mani mazie putnēni atpūšas no manis. Turklāt es viņiem pateicu, ka man vajag aizbraukt. Uz kādu laiku. Es atgriezīšos rītvakar. Un pavadīšu vēl vienu jauku nedēļas nogali pludmalē.

— Bet es saku nē, Fletčer. Tava uzturēšanās pilsētā pilnīgi noteikti nepalika neievērota, īpaši, ja tu patiešām esi kaut ko izracis. Ja kāds ieraudzīs, ka tu iesēdies mašīnā un brauc uz. redakciju, viss var nākt gaismā. Tev nevajadzēja līst pat šajā sasodītajā telefona būdā un man zvanīt.

— Man vajag rie tikai tev piezvanīt, bet arī pastrādāt arhīvā.

— Pie tava raksta? Par narkomāniem?

— Nē, pie cita.

— Mums uzspļaut šim citam.rakstam, kamēr tu vēl neesi nodevis šo.

— Klāra, es esmu nosalis. Es vēl aizvien tupu peldbiksēs.

— Ceru. ka neapaukstēsies. Vācies ārā no būdas un ķeries klāt pie lietas. Jau ir pusastoņi, un man bija ļoti smaga diena.

— Uz redzēšanos, Klāra. Bija tik jauki ar tevi papļāpāt. Esi piesardzīgāka, citādi Frenka gultā tev atkal krampji saraus kāju.

— Nelietis.

Skrējiens gar krastu sasildīja Fletču. Rietošās saules staros viņa figūra meta gigantisku ēnu, bet kājas mērīja milzīgus soļus. Kā jau parasti šādās dienās, pludmale vēl nebūt nebija tukša. Pie Resnā Sema bodītes Fletčs nometa smiltīs kreklu un apsēdās tam līdzās. Viņš nebija kļūdījies ar vietas izvēli. Zem krekla Fletčs atrada plastikāta maisiņu. Aptaustījis to ar pirkstiem, viņš secināja, ka fotoaparāts ir pilnīgi neskarts.

Satinis maisiņu, Fletčs sāka iet gar krastu. Mājas kļuva arvien lielākas un lielākas, un attālumi starp tām arvien vairāk palielinājās.

Smiltīs mētājās čeku grāmatiņa. Fletčs to pacēla. „Tirdzniecības banka". īpašnieka vārds uz čekiem nebija noradīts, bet tikai rēķina numurs un kopējā summa — septiņsimt astoņdesmit pieci dolāri un trīsdesmit četri centi.

Fletčs iebāza čeku grāmatiņu izbalojušo, virs ceļiem apgriezto džinsu bikšu kabatā.

* * *

Vīrietis, kurš jau bija sagatavojies cept gaļu, uzkliedza Fletčam, kad tas nolēma saīsināt ceļu un pārlēca pāri viņa sētai. Fletčs pamāja viņam ar roku.

Paņēmis birojā atslēgas, viņš pa garāžas eļļaino grīdu aizgāja līdz savam ,,MG“. Bagāžniekā viņam atradās veselas džinsu bikses un svīteris.

— Ei, tu! — viņam uzkliedza plikpaurainais resnītis sargs. — Šeit nedrīkst pārģērbties.

— Bet es drīkstu.

— Asprātis atradies. Bet ja šeit ienāks kāda dāma?

— Kalifornijā sen jau nav dāmu.

Pirms izbraukšanas no garāžas viņš ielika mašīnas paneļa bagāžas nodalījumā fotoaparātu, ar drošības jostu piestiprināja diktofonu pie priekšējā sēdekļa, tad to ieslēdza un aptina sev ap kalu vadu. Mikrofons kuļājās nedaudz zemāk par zodu.

— Alans Stenviks, — Fletčs iesāka, pamājis ar roku kaut ko kliedzošajam resnītim, — sekoja man vairākas dienas, kad es „News Tri-bune“ uzdevumā centos noskaidrot, kurš un kā izplata pludmalē narkotikas, bet šodien piedāvāja man, lai es viņu nogalinātu tieši pēc nedējas, nākošajā ceturtdienā, pusdeviņos vakarā. Savu novērojumu rezultātā Stenviks nācis pie secinājuma, ka es esmu klaidonis un narkomāns... Tiesa, es nekad agrāk nebiju redzējis Alanu Stenviku, bet vīrietis, kas mani uzrunāja, aizveda mani uz kaut kāda Stenvika savrupmāju Ber-menstrītā. Es zinu, ka ir cilvēks, kuru sauc Alans Stenviks. Šērklifa to tūkstošiem reižu ir minējusi savā augstāko aprindu hronikā: jauns, bagāts, iemantojis visu apkārtējo cieņu. Neliela pārbaude redakcijas fotokarto-tēkā Jaus man noteikt, vai šis cilvēks, kas griezās pie manis, bija Alans Stenviks vai nē... Kā žurnālistam man vajadzētu skeptiski uztvert jebkuru informāciju līdz tam laikam, kamēr pats nebūšu pārliecinājies, ka tā atbilst īstenībai... Savu tik dīvaino prasību Stenviks pamatoja ar apgalvojumu, ka viņš mirst no vēža. Man nav pieredzes vēža slimnieku diagnosticēšanā, taču viņš izskatās gluži vesels... No otras puses, Stenvika uzvedība neliek šaubīties, ka viņš runā patiesību. Viņa teikto apstiprina arī apgalvojums par trīs miljonus lielo apdrošināšanas summu. Pašnāvības gadījumā apdrošināšanas kompānija patiešām neizmaksās ne centa... Vīrietis, kurš sevi dēvēja par Stenviku, teica, ka viņam ir sieva un bērns. Viņš izstrādājis visai detalizētu savas slepkavības plānu, pēc kura es, saņēmis pasi, nākošo ceturtdien pusdeviņos vakarā ieiešu Stenvika mājā pa durvīm, kas ved no bibliotēkas uz terasi. Viņa sieva būs tenisa klubā. Kalpiem ceturtdien ir brīvdiena. Stenviks apsolīja apgāzt krēslus un izlikt uz grīdas atvilktņu saturu, lai tādā veidā imitētu laupīšanu. Arī seifu viņš atvērs pats. Man vajadzēs paņemt no augšējā rakstāmgalda atvilktnes 38. kalibra pistoli „Smits un Vesons“ un iešaut Stenvikam tā, lai nogalinātu viņu pēc iespējas ātrāk un neliktu mocīties. Viņš man parādīja, ka pistole ir pielādēta. Tad ar Stenvika pelēko „jaguāru HKE“, numurs 400-(X)1, es braukšu uz lidostu un iekāpšu kompānijas „Trans World Airlines^1' lidmašīnā, kas vienpadsmitos vakarā izlido uz Buenosairesu. Biļete uz šo reisu uz mana vārda tiks pasūtīta jau rīt. Par šiem pakalpojumiem Stenviks ir ar mieru man samaksāt piecdesmit tūkstošus dolāru. Es atradīšu tos viņa mājā, atvērtajā seifā, skaidrā naudā, desmit un divdesmitdolāru banknotēs... nākošo ceturtdien... Vispirms viņš man piedāvāja divdesmit tūkstošus. Es pacēlu cenu līdz piecdesmit, lai pārliecinātos par viņa nodomu nopietnību. Kā noskaidrojās, viņam nebija nauda prātā... Mani vērojot, viņš nosprieda, ka es likšu ar to galā. Viņš vēroja mani dažas dienas un nolicēja tam tēlam, kurā es iedzīvojos pēc redakcijas uzdevuma: viņš nodomāja, ka es esmu klaidonis un narkomāns. Viņš nezināja manu vārdu, viņam vispār nekas nav par mani zināms. Stenviks pat nenojauš, ka es esmu populārais jaunais žurnālists I. M. Flelčers no „News Tribune", kuram tik ļoti nepatīk savi divi vārdi, Irvins un Moriss, ka viņš nekad ai tiem neparakstās, bet uzrāda tikai savu uzvārdu. Es esmu I. M. Fletčers. Redakcijas uzdevumā es strādāju pie raksta par narkotiku izpaltišanu... Pašreizējā brīdī rodas šādi aktuāli jautājumi:

Vai patiešām pats Alans Stenviks piedāvāja man viņu nogalināt?

Vai viņš patiešām ir slims ar vēzi?

Vai viņš ir apdrošināts par trīs miljoniem dolāru?

Vai viņš patiešām vēlas, lai es viņu nogalinātu?

Atbilde uz katru no šiem jautājumiem var izvērsties par lielisku rakstu. Un, lai gan es atzīstos, ka man ir nācies karot, pašlaik es esmu tikai žurnālists, bet jebkurš notikums, kas kaut kādā veidā ir saistīts ar Alanu Stenviku, izsauks lasītāju interesi. Tāpēc cs arī piekritu nogalināt Alanu Stenviku. Sī piekrišana dod man tieši nedēļu, kuras laikā es varu būt pilnīgi droši pārliecināts, ka viņš nekļūs par kāda cita slepkavas kandidāta upuri. Es saprotu, ka neesmu rīkojies godīgi. Taču ne jau velti, kad runa bija par šķīstību, tēvs mācīja savu dēlu: „Dēliņ, ja tu nekļūsi pirmais, par to kļūs kāds cits."

3. nodaļa

— Kēridains klausās.

— Šeit I.M.Fletčers.

— Klausos, mister Fletčer.

— Es rakstu „News Tribune".

— О.

— Jūs esat ekonomikas redaktors, vai ne?

— Bet man ir tas gods runāt ar to pašu sūdeli, kurš uzrakstījis, ka Kalifornijā drīz vispār vairs nebūs naudas?

— Jā, es patiešām kaut ko tādu esmu rakstījis.

— Tu vienkārši esi sūds.

— Paldies, ka nopirkāt svētdienas avīzi.

— Hā. Es to izlasīju redakcijā, pirmdien.

— Skaidrs.

Pa Flctčcra kabūža durvīm izbāzās apmēram četrdesmit gadus veca vīrieša galva ar saulē izbalojušiem matiem. Redzēdama, ka Flctčs runā pa telefonu, galva nozuda.

— Mani interesē cilvēks vārdā Alans Stenviks. V-I-K.

— Alans Stenviks.

— Jā.

Fotogrāfijas uz Fletča rakstāmgalda neapgāžami apliecināja vīrieša personību, kas bija uzrunājis viņu pludmalē: Alans Stenviks lietišķā uzvalkā, Alans Stenviks ar melnu kaklasaiti, Alans Stenviks vasaras formā. Jā, tieši Alans Stenviks vēlējās aiziet no dzīves ar viņa palīdzību.

— Viņš apprecēja „Collins Aviation".

— Visu uzreiz?

— Viņa sieva ir prezidenta un direktoru padomes priekšsēdētāja meita.

— Tātad, viņa dzīvi var uzskatīt par nodrošinātu.

— Novēlu tev arī nokļūt tādā pašā stāvoklī.

— Mūsu bosam Frenkam nav meitu. Tikai nolāpīti zeņķi.

— Ja mani neviļ atmiņa, tad Alans Stenviks ir „Collins Aviation" izpildviceprezidents.

— Brīnumiem nav gala.

— Pēc dažiem gadiem viņam ir jākļūst par prezidentu.

— Viņa nākotne tiek kalta gultā.

— Nē, cik noprotu, viņš ir izrādījies visai kompetents speciālists. Beidzis Hārvardu vai Vartonu. Gudrs zēns un, spriežot pēc atsauksmēm, ļoti labs cilvēks.

— Kā iet „Collins" lietas?

— Manuprāt, nav slikti. Korporāciju vada Alans Stenviks. Viņa sievastēvs praktiski nekur neiejaucas. Visu savu laiku pavada tenisa klubā. Organizē tenisa turnīrus. Korporācijai ir solīda reputācija. Tās akcijas praktiski netiek pārdotas. To lauvas tiesa pieder Kblinzam ūn viņa vecajiem drauģeļiem, kuri ietilpst direktoru padomē.

— Tātad, viss var atgadīties?

— Gandrīz viss, vai tu gribj, lai cs nodarbojos ar „Collins Aviation"?

— Jā.

— Kas tevi interesē?

— Viss, ko var uzzināt par Stcnviku, viņa sievu, Kolinzu un „Collins Aviation" gan personīgajā, gan profesionālajā plāksnē.

— Kālab lai es strādātu tavā labā?

— Jus taču esat „News Tribune" ekonomikas redaktors, vai ne?

— Ja.

— Es negribētu kļūdīties un uzveikt vainu jums.

— Man? Kāpēc lai es izrādītos vainīgs?

— Uz. jums taču gulstas atbildība par jebkura raksta ekonomisko pusi.

— Klāra Snova saka, ka tu esi sūds.

— Mans personīgais numurs 705. Jau iepriekš pateicos.

— Mans Dievs!

— Nē. I.M. Flelčers.

Telefonu grāmata atradās grāmatplauktā. Kamēr Fletčs vilka to laukā, nepievēršot uzmanību uz grīdas gulošajiem papīriem, pa durvīm ienāca vīrietis, šoreiz tas gan nebija gaišmatis, un apsēdās krēslā.

— Vai misters Fletčers?

— Jā.

— Es esmu Dž.ilets no „Gillete, Ourham & O’Brayen".

— Kas to būtu domājis?

— Jūsu sievas advokāts.

— Kuras īsti?

— Misis Lindas Flctčeres.

— Ak Lindas. Kā viņai klājas?

— Slikti, mister Fletčer. Ļoti slikti.

— Cik žēl. Tik mīļš zaķītis.

— Viņa ir ļoti apbēdināta, jo pēc šķiršanās jūs neesat izmaksājis viņai ne centa no alimentu naudas.

— Reiz es viņu ielūdzu uz. lenču.

— Viņa jau vairākas reizes man stāstīja par šo gadījumu. Jūsu devība nepaliek bez ievērības. Jums ir jāizmaksā viņai trīs tūkstoši četrsimt divdesmit deviņi dolāri. Ņemot vērā viņas lenča laikā notiesāto hamburgeru, var aizmirst par atlikušajiem centiem.

— Pateicos.

COLLINS AVIATION: 553-4774, bija rakstīts Flctča uzšķirtajā lappusē.

— Sakiet, mister Vorhem...

— Džilet.

— ...kā advokāts, protams.

— Man nav tiesību jūs ņemt par savu klientu. Vēl tikai varu piebilst, ka es nemaz nevēlētos sev tādu klientu.

— Un tomēr, neskatoties uz to visu, jūs atnācāt šurp, iesēdāties manā krēslā un laikam ļoti negribat, lai jūs izmet no tā ārā, bet man jāstrādā. Es zinu, ka jūs pārstāvat ļoti cienījamu juridisko firmu. Tikai vissolīdāko firmu kompanjoni paši personīgi ierodas pēc trīs tūkstošiem dolāru. Jūs vazājaties pa redakciju visu nedēļu. Laikam jau jums nav ko maksāt par telpu īri. Vai arī jūs aptīrījāt Lindu vairāk kā par trīs simtiem no tiem trīs tūkstošiem, kas viņai pienākas?

— Ko jūs gribējāt vaicāt, mister Fletčer?

— Vai jūsuprāt, mister Džilet, ir svarīgs šāds apstāklis, ka es nekad neesmu piekritis maksāt alimentus? Es pat negribēju šķirties.

— Man tur nav nekādas daļas. Tiesa piesprieda, ka jums ir jāmaksā, un jūs maksāsiet.

— Es tikai gribu teikt, vai jums neliekas dīvains viss šis notikums? Reiz vakarā es ierodos mājās. Lindas nav. Bet nākošajā rītā es uzzinu, ka viņa ir izšķīrusies no manis, jo es viņu esmu pametis.

— Ar jums jau tas neatgadās pirmo reizi, mister Fletčer. Jaunam cilvēkam, kuram vēl nav pat trīsdesmit, divas šķiršanās, tas jau ir par traku.

— Es esmu sentimentāls un dodu priekšroku sentimentālām attiecībām.

— Kamēr jūs precēsieties, jums...

— Es jums apsolu, es vairs neprecēšos. Pārāk dārgi nākas maksāt par to, ka tevi pamet.

— Mister Fletčer, misis Fletčere man daudz stāstīja par jums.

— Vai jūs arī ielūdzāt viņu uz lenču?

— Mēs sarunājāmies manā kabinetā.

— Tā jau es domāju.

— Viņa atzīmēja jūsu naidīgo un nesavaldīgo raksturu, jūs esat melis un nelietis, un viņa pameta jūsu mājokli, jo nespēja jūs vairāk izturēt. Viņa ne jau vienkārši jūs pameta. Viņa aizbēga, glābdama savu dzīvību.

— Naidīgs un nesavaldīgs? Muļķības. Reiz vakarā es uzkāpu kaķim uz astes.

— Jūs izmetāt kaķi no septītā stāva.

— Viss dzīvoklis smirdēja pēc kaķa.

— Misis Fletčere nāca pie secinājuma, ka nākošreiz viņa var būt kaķa vietā. Tāpēc nogaidījusi, līdz jūs aiziesiet uz darbu, viņa savāca mantas un atstāja jūsu māju.

— Muļķības. Viņa nekad nesmirdēja. Viņa regulāri gāja dušā. Un katru pusstundu mazgāja matus.

— Mister Fletčer, kā jau jūs pats atzīmējāt, es gaidu jūs jau veselu nedēļu. Kaut kādu man nezināmu iemeslu dēļ jūsu iestāde neuzskatīja par vajadzīgu man paziņot jūsu atrašanās vietu. Man ir tiesības nodot jūsu lietu tiesai, un šoreiz, varat būt par to pilnīgi drošs, jums neizdosies izvairīties no atbildības. Tad nu kā mēs izlemsim? Jūs nekavējoties samaksāsiet, vai ari man nāksies griezties tiesā.

— Vieglāk izdarīt, nekā pateikt, — Flelčcrs izvilka no galda atvilktnes pludmalē atrasto „Tirdzniecības bankas^1* čeku grāmatiņu. — Tā nu sagadījies, mister Džilet, ka šonedēļ es spēlēju pokeru. Vinnēju septiņus tūkstošus dolāru. Tāpēc arī redakcijā nezināja, kur mani meklēt. Vakar vakarā es nolika naudu bankā. Ja jūs paņemsiet čeku un paturēsiet to pie sevis desmit dienas...

— Protams, protams.

— Tad ar atlikušo summu man pietiks, lai samaksātu nodokļus un nomazgātu automašīnu, vai ne?

— Domāju, ka jā.

— Tātad cik jūs vēlaties saņemt?

— Trīs tūkstošus četrsimt divdesmit deviņus dolārus un četrdesmit septiņus centus.

— Mēs, šķiet, vienojāmies aizmirst par centiem. Lenčs maksāja vairāk.

— Jā, jā. Jums ir pilnīga taisnība.

— Naudas lietās ir jābūt kārtībai, vai ne?

Fletčs izrakstīja čeku par Iris tūkstošiem četrsimt divdesmit deviņiem dolāriem uz Lindas Fletčercs varda un nesalasāmi parakstījās.

— Ņemiet, mister Džilet. Pateicos par jūsu vizīti. Cik žēl, ka mēs neesam septītajā stāvā.

— Ar jums ir patīkami kārtot lietas, mister Fletčer.

Piegājis pie durvīm, Džilets vēl joprojām turēja rokā čeku. Tikai tagad Fletčs ievēroja, ka advokāta uzvalkam nebija nevienas kabatas. „Ka gan viņš iztiek bez kabatām?1* - Fletčs nodomāja.

— Starp citu, mister Fletčer, es izlasīju jūsu rakstu par nepamatotajiem tiesas spriedumiem laulību šķiršanas lietās, it īpaši par alimentu izmaksāšanu.

— Pateicos jums.

— Esmu spiests jums teikt, ka tas ir muļķīgs un neobjektīvs raksts.

— Neobjektīvs?

— Absolūti neobjektīvs.

— Es jūs saprotu. Jūs taču esat advokāts laulību šķiršanas lietās. Kālab lai jūs nespertu nākošo soli pa karjeras kāpnēm un nekļūtu par suteneru?

— Man ir aizdomas, ka jebkurš advokāts laulības šķiršanu lietās, mani ieskaitot, varētu jūs iesūdzēt tiesā par šo rakstu un vinnēt lietu.

— Es citēju jūsu kolēģus.

— Es viņus nepazīstu.

— Man ir ļauts balstīties tikai uz oficiāliem dokumentiem.

Pirms aiziešanas Džilets centās piešķirt savai sejai augstprātīgu izteiksmi. Fletčam, turpretim, radās iespaids, ka viņam gribas nošķaudīties.

* * *

— „Collins Aviation?** Labrīt.

— Labrīt.

— Es vēlētos parunāties ar mistera Stenvika sekretāri.

— Vienu mirklīti, lūdzu.

Fletčs zem rakstāmgalda atbrīvojās no savām tenisa čībām. Kailās kājas sajuta patīkamo linoleja vēsumu.

— Mistera Stenvika kabinets.

— Labrīt. Es esmu Bobs Olsons no „Chronical" — Fletčs stādījās priekšā. - Mēs gatavojam materiālu sieviešu lappusei, un mums ir nepieciešama jūsu palīdzība.

— Ja, lūdzu.

— Tas būs absolūti izklaidējošs raksts.

— Es saprotu.

— Mēs vēlamies uzrakstīt par ārstiem, pie kuriem ārstējas mūsu pilsētas slavenības. Man šķiet, ka lasītājus tas patīkami izklaidēs.

— Bez. šaubām.

— Vai jūs nevarētu mums nosaukt mistera Stenvika personīgā ārsta vārdu?

— O, es neesmu pārliecināta, vai misters Slenviks man to ļautu darīt.

— Vai misters Slenviks ir šodien darbā?

— Jā, viņš tikko iegāja savā kabinetā.

— Vai jūs nebūtu tik laipna un neizstāstītu viņam par mūsu lūgumu? Ja mēs nopublicēsim ārsta vārdu, tad ļoti iespējams, ka misters Stenviks nesaņems no viņa vairs nevienu rēķinu. Atgādiniet misteram Stenvikam, ka ārstiem pie mums nav tiesību reklamēt pašiem savus panākumus.

— Es zinu, - sekretāre iespurdzās. - Pagaidiet vienu mirklīti.

Gaidot Fletčs paņēma no galda konvertu ar desmit simtdolāru banknotēm un iesvieda tās atvilktnē.

— Mister Olson? Misters Stenviks pasmējās un atļāva jums pateikt, ka viņa personīgais ārsts ir doktors Džozefs Dēvlins no Medicīnas centra.

— Lieliski.

Ceturtdien vakarā cilvēks sagatavo savu paša slepkavību, bet piektdien no rīta smejas par to, ka kāds vēlas uzzināt viņa personīgā ārsta vārdu. Jā, misters Stenviks nevar sūdzēties par vāju nervu sistēmu.

— Kad jūsu materiāls parādīsies avīzē, mister Olson?

— Nu, ja mums izdosies sadabūt doktora Dēvlina fotogrāfiju...

— Vismaz aptuveni? Mēs gribētu izlasīt, ko jūs uzrakstīsiet.

— Nākošo piektdien, — Fletčs atbildēja.

— Lieliski. Es pateikšu misteram Stenvikam, lai viņš noteikti nopērk „Chronical".

Un Fletčs nolika klausuli „News Tribune" redakcijā.

Medicīnas centrs. Medicīnas centrs... Alans Stenviks izplānojis, ka viņu nogalinās nākošās ceturtdienas vakarā. Un, neskatoties uz to, viņš piektdien gatavojas pirkt „Chronical" rīta izlaidumu, lai izlasītu rakstu par savu ārstu. Ak, dzīve: kā lai rod patiesību?... 553-%%

— Medicīnas centrs klausās.

— Labrīt. Savienojiet, lūdzu, mani ar doktora Džozefa Dēvlina kabinetu.

— Vienu mirklīti.

— Doktora Dēvlina kabinets. Labrīt.

— Labrīt. Doktoru Dēvlinu, lūdzu.

— Doktors ir pacientu pieņemšanā. Vai es nevaru jums kaut kā palīdzēt?

— Diemžēl, uz maniem jautājumiem var atbildēt tikai pats doktors Dēvlins.

— O.

—Mēs esam mistera Stenvika apdrošināšanas polises garanti.

— Skaidrs.

— Mums ir radušās dažas neskaidrības, un mēs...

— Vienu mirklīti, ser. Es paskatīšos, vai doktors Dēvlins ir atbrīvojies.

No klausules atskanēja sekretāres vai medmāsas balss: „Zvana no mistera Stenvika apdrošināšanas kompānijas. Viņi vēlas kaut ko uzzināt."

Nekavējoties kāds pacēla otru klausuli.

— Jā.

— Labrīt, doktor. Kā jau jūs zināt, mēs esam mistera Alana Stenvika apdrošināšanas polises garanti.

— Jā.

— Vai viņš ir jūsu pacients?

— Tēlaini izsakoties, jā.

— Ko tas nozīmē — tēlaini izsakoties?

— Redziet... es esmu Kolinzu ģimenes ārsts. Džons Kolinzs un es dzīvojām vienā istabiņā, kad mācījāmies koledžā. Tāpēc var teikt, ka es esmu viņa ārsts. Taču satiekos es ar viņu tikai pieņemšanās.

— Kopš kura laika misters Stenviks kļuva par jūsu pacientu, doktor Dēvlin?

— Kopš pārcēlās uz šejieni. Apmēram pirms sešiem gadiem. Ja vēlaties, es varu noskaidrot pilnīgi precīzi.

\

— Nē, paldies. Ar to pilnīgi pietiek, doktor. Mes tikai caurskatām dažu mūsu klientu apdrošināšanas kontraktus. Kā jums laikam ir zināms, misters Stenviks ir apdrošināts par ļoti lielu summu.

— Jā, es to zinu.

— Starp citu, kāpēc? Kas tam visam bija par iemeslu?

— O, tā ir Džona ideja. Alans vienkārši dievina lidot ar eksperimentālajām lidmašīnām. Redziet, pirms iestāšanās Vartonā viņš dienēja aviācijā. Viņš turpina lidot un nelaiž garām izdevību pacelties gaisā ar kaut ko pavisam nesaprotamu. Es domāju, ka šiem lidojumiem ir kaut kāds sakars ar korporāciju „Collins Aviation", kur viņš strādā.

— Ja misters Stenviks ies bojā, vai viņa ģimene patiešām zaudēs trīs miljonus?

— Es nezinu. Iespējams, ka jā. Akciju vērtība noteikti kritīsies, bet to galvenā pakete piederēs Kolinzam. Alans ir korporācijas pasaku princis, un otra tāda pagaidām nav. Līdz ar viņa nāvi tiks dezorganizēta pārvalde, radīsies kadru problēmas. Jā, es domāju, ka Alana nāve radīs ģimenei ļoti lielus zaudējumus.

— Skaidrs.

— Bet, atklāti sakot, es nedomāju, ka tieši tas ir tik ievērojamas apdrošināšanas summas iemesls.

— 6?

— Džons lika Alanam apdrošināties par trim miljoniem pēc Džūlijas piedzimšanas, cerot, ka tā viņš spēs to atturēt no viņa riskantajiem lidojumiem. Viņš domāja, ka lielās izmaksas Alanu apturēs. Reiz pie kokteiļa glāzes Džons man pats par to teica. Es vēl pajokoju, ka tādā gadījumā kādam var rasties vēlēšanās nogalināt cilvēku, kurš apdrošināts par tik milzīgu summu. Mans mājiens Džoannas sakarā viņam nebūt nelikās amizants un nevainīgs joks.

— Bet kas ir Džūlija?

— Mazmeita. Džoannas meita. Džoannas un Alana meita. Burvīga mazulīte.

— Vai misters Stenviks joprojām turpina lidojumus?

— Jā. Un, tiklīdz, uzbūvē ko jaunu, viņš ir klāt kā saukts. Un maksā apdrošināšanu.

— Kad jūs pēdējo reizi izmeklējāt misteru Stenviku, doktor?

Ne reizes pēc tam, kad viņš parakstīja apdrošināšanas polisi.

— Jus taču katrus scsus mcnesus rūpīgi parbaudat viņa veselības stāvokli?

— Es taču nevaru viņu ar varu atvilkt uz savu kabinetu.

— Tātad viņš pie jums nav griezies?

— Kā jau es jums teicu, mēs satiekamies tikai viesos. Kokteiļu vakarā pie Džona vai vakariņās klubā.

— Un kā ir ar viņa veselību?

— Precīzu atbildi var sniegt tikai, balstoties uz izmeklēšanas rezultātiem. Bel, ja izdarītu secinājumus no tā, ko es esmu redzējis baseinā, tad Alans ir slaids, muskuļains, labi veidots un absolūti vesels jauns cilvēks. Dzer viņš ļoti maz, praktiski nesmēķē. Viņam ir divdesmitgadīga boksera figūra. Es domāju, ka viņš bez īpašām pūlēm izturētu visus piecpadsmit raundus.

— Vai viņš varēja griezties pie kāda cita ārsta, izņemot jūs?

— Protams.

— Pie kāda šaura profila speciālista.

— Ja kāds viņu varētu nosūtīt pie šī speciālista, tad tikai jūsu kompānijas ārsts. Nu, bet ja viņu kaut kas satrauktu, viņš noteikti būtu man par to paziņojis, un tad es Alanu nosūtītu pie vislabākajiem speciālistiem. Pagaidām vēl šāda nepieciešamība nav radusies.

— Pateicos jums, doktor. Atvainojiet, ka atņēmu jūsu dārgo laiku.

— Vai drīkstu vaicāt, kāds bija visu šo jūsu jautājumu mērķis?

— Mēs periodiski veicam visu lielāko apdrošināšanas polišu pārbaudi.

— Trīs miljoni dolāru, tā ir milzīga summa. Domāju, ka šāda apdrošināšana cilvēkam liek pilnīgi mainīt dzīves veidu.

— Vai arī nāves veidu, doktor?

4. nodaļa

— Šorīt, ceturksni uz deviņiem, es pasūtīju materiālus par Alanu Stenviku. Jau ir bez piecpadsmit vienpadsmit, kas jums tur īsti notiek?

— Vai misters Fletčers?

— Viņš pats.

— Ar jums grib runāt vecākais bibliotekārs.

Flctčcrs jau bija saņēmis Stcnvika fotogrāfijas līdz pulksten deviņiem, kamēr vecākais bibliotekārs vēl nebija ieradies darbā.

— Fletčer?

— Jā.

— Mēs savācām avīžu izgriezumus par Alanu Stenviku. Tu vari tos saņemt jebkurā tev pieņemamā laikā.

— Satriecoši. Vienkārši sadarbības paraugstunda. Es gaidu jau veselas divas stundas, bet jūs spēlējat kaut kādas spēles.

— Arhīvā nav laika spēlēm, Fletčer. Mums nav kurjeru. Tev nāksies pašam iet pēc avīžu izgriezumiem.

— Un pateikt jums vēl paldies.

— Vēl arī parakstīties par saņemšanu. Man ir apnikuši tavi stāsti par tev nodoto materiālu noslēpumaino pazušanu.

— Es jau eju. Tikai nedomājiet uzkārt plāksnīti „Lenča pārtraukums", kad es ieradīšos.

Flctčs izskrēja cauri pus gaitenim un tikai tad saprata, ka aizmirsis uzvilkt tenisa čības.

— Es būtu jums atnesusi materiālus, mister Fletčer, bet misters Osborns man aizliedza pie jums iet, — meitene ar lielām apaļām acīm izskatījās visai pievilcīga.

— Mūždien viņš visur jaucas iekšā.

— Materiāli ir pie viņa.

— Savā laikā Osborns bija labs reportieris.

— Paraksties, lūk, šeit, Fletč. Sirsnīgi tev pateicos. Lūk, tavi materiāli. Veltīgi tu pagājušo nedēļ sasiti lupatu lēvēros bukmeikerus.

— Atvaino.

— Mans tagad nemaz vairs nerādās uz ielas. Nekā nevarēju izdarīt likmi.

— Tātad tev atlicis vairāk naudas kabatā.

— Es sekoju sacīkšu rezultātiem. Tevis dēļ es zaudēju piecsimt dolārus.

— Es tev atsūtīšu čeku. Es taču tik daudz nopelnu.

— Es vienkārši tev'saku, liels paldies. Vai es varu vēl ko izdarīt tavā labā...

Jā. Aizvācies prom.

— l īkai neaizmirsti atnest atpakaļ materiālus, kad iesi mājās, dārgumiņ, citādi es uzrakstīšu par tevi sūdzību.

— Tā arī uzraksti. I. M. Fletčers. Žurnālists.

— Laimīgu ceļu.

Meitene ar apaļajām brillēm paraudzījās uz Fletča basajam kājām un pasmaidīja.

— Fletčer!..

Gaitenī stāvēja Klāra Snova.

— Ak, Dievs, Fletčer!

Bēša krāsas kostīms, kurpes un krokodiļādas somiņa — lietišķas sievietes ikdienas tērps.

— Tu tikko atnāci, Klāra?

— Dieva dēļ, Fletčer, es vēl varu izturēt džinsu bikses un tenisa kreklu, lai gan arī tas nekur neder, bet kāpēc tu staigā pa redakciju ar basām kājām.

— Es šeit jau esmu no pusastoņiem.

— Bet tev te nemaz nevajag būt! Tava viela ir pludmalē.

— Es taču vakar vakarā tev teicu, ka atbraukšu.

— Bet es tev neatļāvu braukt.

— Man bija vajadzīgi šādi tādi materiāli.

— Bet kas man par daļu? Es taču tev aizliedzu ierasties redakcijā bez gatava raksta. Vai raksts gatavs?

— Nē.

— Fletčer, - gaiteņa puskrēslā Klāras seja kļuva violeta. — Es aprunāšos ar tevi vēlāk. Es jau sen neesmu nevienu atlaidusi. Šķiet, ka būtu īstais laiks.

— Ko? Jūs ar Frenku šodien pārāk ilgi gulējāt?

— Tas nav joks. Es vispār neredzu iemeslu, lai priecātos.

— Tās ir tavas problēmas.

Fletčs uzlika avīžu izgriezumus uz galda. Alans Stenviks tika pieminēts dažādā sakarā - augstākās sabiedrības hronikā, ekonomikas iedaļā. Katrā avīzes izgriezumā Stenvika uzvārds, kad tas pirmo reizi pārādījās rakstā, bija apvilkts ar sarkanas krāsas aplīti.

Fletčers ieslēdza no mašīnas atnesto diktofonu, uzlika basās kājas uz galda un atgāzās krēslā:

„Vienpadsmit no rīta, piektdiena. Tēma: Mīklainā slepkavība. Līdz šim brīdim mums ir izdevies noskaidrot sekojošo. Pirmais, — pēc “News Tribune" kartotēkas fotogrāfijām man izdevās noskaidrot, ka vīrietis, kas mani vakar uzrunāja un aizveda uz. Stenvika māju, ir pats Alans Stenviks. Otrkārt, — viņš ir „Collins Aviation^1* viceizpilddirektors, precējies ar Džoannu Kolinzu, viņu vienīgajai meitai Džūlijai vēl nav pat sešu gadu... Viņa personīgais ārsts un ģimenes draugs, doktors Džozefs Dēvlins no Medicīnas centra apgalvo, ka Stenviks ir apdrošināts par trīs miljoniem. Kā šādas augstas apdrošināšanas summas iemeslu Dēvlins min Stenvika sievastēva, korporācijas prezidenta un direktoru padomes priekšsēdētāja, vēlēšanos kaut kā atradināt savu znotu no lidojumiem ar eksperimentālām lidmašīnām. Līdz pat šim laikam, neraugoties uz ikmēneša lielajām iemaksām, tas viņam nav izdevies. Stenviks joprojām lido... Pagaidām nav izdevies iegūt precīzas ziņas par Stenvika veselības stāvokli. Domāju, ka šīs ziņas tā ari nevarēs iegūt... Dēvlins man apgalvoja, ka viņš nezin, ir vai nav Stenviks slims. Tik tiešām dīvaina reakcija no ģimenes ārsta puses, ja tikai viņš nevēlējās kaut ko noklusēt. Taču doktors Dēvlins atzina, ka tas ir visai būtiski, jo „Collins Aviation** akcijas noteikti kritīsies, ja paklīdīs baumas, ka Stenviks ir neārstējami slims. Var nešaubīties, ka laipnais doktors un ģimenes draugs ieguldījis „Collins Aviation'* lielu daļu no saviem iekrājumiem. Tāpēc viņam ir izdevīgi melot, lai Stenvikam būtu maksimāli daudz laika korporācijas pārveidei... Tādējādi, nevar viennozīmīgi atbildēt, ir vai nav Stenviks slims ar vēzi. Man likās, ka viņš ir pilnīgi vesels, taču medicīniskās diagnozes nav mana stiprā puse.

Flelčs novāca kājas no galda un noliecās pār galdu, uz kura bija izlikti avīžu izgriezumi.

— Tagad paskatīsimies, ko mēs esam uzzinājuši par Alanu Stenviku no „News Tribune** rakstiem... Par Džoannas Kolinzas un Alana Stenvika saderināšanos plašai sabiedrībai paziņots vairāk nekā pirms sešiem gadiem Tenisa klubā. Viņa ir Džona un Marionas Kolinzas meita. Vienīgais bērns. Beigusi Hilzas vidusskolu, Hovarda Džūnera koledžu, gadu nomācījusies Sorbonnā. Piecpadsmit un sešpadsmit gadu vecumā bieži kļuvusi par meiteņu tenisa turnīru uzvarētāju. Pēc tam, kad gadu bija nodzīvojusi Francijā, strādāja „Collins Aviation** starptautiskajā nodaļā... Izskatās visai iedomīga dāmīte... Alans Stenviks, Marvina un Elēnas Stcn-vikas dēls, Nonhigcna, Pcnsilvānija, Kolgcitas koledža, mākslas bakalaura diploms. ASV gaisa karaspēka kapteinis. Divdesmit četri kaujas izlido-jumi. Apbalvots ar „Purpura sirdi“. Vartonas Biznesa Skolas absolvents. Saderināšanās bridi — „Collins Aviation'1 realizācijas nodaļas viceprezidenta paligs. Pirmajā janvāri ekonomiskajā apskatā norādils, ka Alans Stenviks iecelts par „Collins Aviation" viccizpildprezidentu. Vecais Ko-linzs sākumā gribējis pārliecināties, vai no ši puiša iznāks labs vaditājs, un tikai tad izlēmis, vai ņems viņu par savu znotu. April! Alans Stenviks paziņoja par to, ka „Collins Aviation" saņēmis valdības kontraktu par vārākiem miljoniem... Kāzas notika jūnijā, Kolinzu lauku īpašumā. Jaunlaulāto biogrāfijas, taču nav nekas pieminēts par Stcnvika vecāku klātbūtni. Par vedējtēvu bija Berts Eberharts, kurš kopā ar Stenviku beidzis Kolgeitu... Stenviks... Stenviks... Klasiskās mūzikas cienītāju klubs... Labdarības vakars tenisa klubā katru gadu septembrī... Džūlija Stcnvika piedzima nākošajā gadā pēc kāzām, martā. Viss augstākā mērā pieklājīgi. Un lūk, kas ir ļoti interesanti. Misis Alana Stcnvika visur: lenčos, pusdienās, izstādēs, kokteiļu vakaros. Bet tad pēkšņi viņas aktivitāte norimst, vai arī žurnālisti zaudējuši par viņu interesi. Taču tas ir maz ticams, jo viņa taču nāk no Kolinziem, un bez tam ar viņas fotogēnisko ārieni... Visticamāk, ka pēdējos sešus mēnešus viņa ir reti parādījusies sabiedrībā. Nu, misis Stcnvika, kāpēc jūs pametāt mūs... trīsdesmit gadu vecumā? Džons Kolinzs ar jahtu „Kolete" katru gadu piedalās okeāna jahtu sacīkstēs. Stenviks ir viņa stūrmanis. Jahta vēl nekad nav uzvarējusi. Nekad nav ieguvusi nevienu no pirmajām vietām. Jā, Džona Kolinza ģimenē ir cieņā ne tikai teniss, bet arī burāšanas sports. Ļoti bagāta ģimene. Alans Stenviks kļūst par tenisa kluba izpildkomitejas locekli. Trīs gadus ir kluba kasieris. Tenisa turnīros parasti iziet turnīru fināldaļā. Nekad nav ieguvis nevienu godalgotu vietu... Alanu Stenviku uzņem „Urban-klubā". Viņš saka runu, kurā vēršas ar uzrunu pie policijas, cenzdamies panākt, lai tā atsāk kājnieku patruļas. Pamatfrāze „Atsakoties no mašīnām, policisti kļūs tuvāki tautai" Viņam atbild mērs, policijas pārvaldnieks. Cilvēki klausās Alanu Stenviku. Nākošajā gadā savā runā „Urban-klubā" Stenviks aizstāv reaktīvo dzinēju rūkoņu „Collins Aviation" rūpnīcās. Stenviks slavē F-lll. Stenviks izmēģina speciālu iekārtu, kas ir izstrādāta privātlidmašīnām, kas lido galējo ziemeļu apstākļos, Aļaskā. Stenviks ar vadošajiem amerikāņu žurnālistiem, kas raksta par aviāciju. Stenviks, Stenviks, Stenviks... visur

viens un 1as pats. Es saprotu, kāpēc Džons Kolinzs izvēlējies viņu par savu znotu. Neviena tumša plankumiņa. Bet, ja būtu, es šaubos, vai mūsu sterilais žurnāls pavēstītu par kādu no tiem, izņemot, protams, slepkavību...

Sāka zvanīt telefons.

— Es ļoti priecājos, ka tu piezvanīji, — Fletčs teica klausulē.

— Fletč, kad es beidzot izdzirdēšu no tevis kaut ko patīkamāku? Piemēram, ka tu esi kļuvis picaugušāks.

— Klāra, mīļā, tev ir tik mīlīga balss. Vai tu jau kādu atlaidi?

— Atklāti sakot, jā.

— Kuru tad?

— Vienu veiklu zēnu no pilsētas hronikas. Viņš zvanīja visiem pēc kārtas, uzdeva muļķīgus jautājumus un stādījās priekšā kā „Asociated Press" pārstāvis.

— Vai patiešām? Kādas šausmas. Es vienmēr visiem saku, ka strādāju „Chronical".

— Mani tas īpaši nepārsteidz.

— Tātad tu viņu pieķēri.

— Viņš piezvanīja uz Francijas vēstniecību Vašingtonā un palūdza nodiktēt pa burtiem vārdu „e’lan". Mēs saņēmām rēķinu.

— Izrādās, ka tu esi knauzeriene.

— Viņš atzinās.

— Un tu tūdaļ pat viņu atlaidi.

— Mēs necietīsim tādu uzvedību. AP ir sašutuši.

— Ak, Dievs. Vairāk nekad neatzīšos nevienā grēkā.

— Fletēcr, mums vajag aprunāties.

— Vai tu esi gatava?

— Tāpēc jau es tev piedāvāju tikties lenča laikā. Kafejnīcā. Neaizmirsti apaut kurpes.

— Tu vēlies mani kaut kur ielūgt?

— Es nedrīkstu rādīties kopā ar tevi sabiedrībā. Tu esi tā apģērbies, ka mūs neielaidīs pat lētā bufetē.

— Ja es pelnītu tikpat daudz kā Frenks...

— Kafejnīcā, katrā ziņā, visi nodomās, ka es sēžu tev līdzās darba interesēs.

— Negribi, vari nenākt. Man ir daudz darba.

— Nē, mums vajag par 5o to aprunāties, Fletčer. Tai skaitā par tavu „Bronzas zvaigzni".

— Par manu „Bronzas zvaigzni".

— Satiksimies augšā. Apauj kurpes.

5.nodaļa

Klāra Snova pasūtīja sendviču ar šķiņķi, salātiem un tomātiem. Kad viņa ickodās tajā ar zobiem, Fletčs parāvās atpakaļ, it kā baidīdamies, ka viņa pie viena var aprīt arī viņu.

— Apgaismo mani, Klāra, es vienmēr gribēju to uzzināt, bet kaut kā aizmirstu pajautāt: kāds ir mūsu galvenais redaktors Frenks Džefs gultā.

— Flctč, kāpēc tu mani tik ļoti nemīli?

— Tāpēc, ka tu pati nezini, ko dari. Tu ne velna nejēdz no žurnālistikas.

— Es sāku strādāt avīzē daudz agrāk par tevi.

— Bet rakstīji par kulinārijas receptēm. Tu nemaz nesaproti, kas tas ir — pēdējais jaunums, tu neatšķir sensacionālu materiālu no parastās ikdienas rutīnas, tev nav ne mazākā priekšstata, kā tiek radītas sensācijas un pēc kādiem likumiem tās darbojas.

— Vai tikai tavas neiecietības slēptais iemesls nav tas apstāklis, ka es esmu sieviete? — Klāra tieši vaicāja.

— Ncvaiētu teikt, ka es neciešu sievietes. Gluž.i otrādi, var pat teikt, ka es viņas mīlu.

— Tev ar viņām ne īpaši veicas.

— Mana galvenā kļūda ir tā, ka es turpinu ar viņām precēties.

— Bet viņas turpina no tevis šķirties.

— Es neesmu pret to, ka tu guli ar galveno redaktoru. Taču es nevaru samierināties ar to, ka tu kļuvi par redaktori tikai tāpēc, ka guli ar viņu, lai gan tu galīgi nederi šādam darbam, un, es varu vēl piebilst, esi absolūti nekompetenta. Visi līdzekļi ir labi, lai tikai šis nelietis būtu puslīdz skaidrā un mierīgs. Bet tu rīkojies negodīgi, saņemdama gultā redaktores amatu, lai gan tev nebija nekādu tiesību to darīt.

Klāras vaigi pārklājās ar sarkaniem plankumiem. Viņa iekodās sendvičā.

— Cik principiāls, — viņa beidzot atbildēja, sūcot caur salmiņu ko-kakolu. — Varētu domāt, ka tu esi laidis garām kādu meiteni no pludmales.

— Tā ir pavisam cita lieta. Es gatavoju rakstu. Tā dēļ es esmu gatavs uz visu. Tāpēc es ari ierakstīju penicilīnu savā izdevumu orderī.

— Vai patiešām?

— Jā, ailē pie „Telefonu sarunām".

— Mūsu attiecības ar Frcnku ir mūsu personīgā lieta, un tev tur nav ko bāzt iekšā savu degunu, Fletčer.

— Lieliski. Es neiebilstu. Tikai neaiztiec mani. Un, galvenais, nelien iekšā manos materiālos, kas sagatavoti publicēšanai. Tu apgraizīji manu rakstu par šķiršanās prāvām un uztaisīji mani par pilnīgu idiotu lasītāju acīs.

— Es uzskatīju par vajadzīgu izdarit šādas tādas izmaiņas, bet tevis nebija redakcijā. Es nevarēju ar tevi sazināties.

— Pateicoties tev, šis raksts kļuva ļoti vienpusīgs. Ja es būtu advokāts, kurš nodarbojas ar šķiršanās lietām, es iesūdzētu autoru tiesā. Tu nostādi mani un avīzi tiesas priekšā. Un turklāt, ja spriež pēc rakstītā, es gluži vienkārši izskatos pēc profāna, kas absolūti neizprot lietas būtību.

— Es mēģināju ar tevi sazināties.

— Neaiztiec manus rokrakstus, tev nav nekādas jēgas, ko tu dari.

— Vai gribi kafiju?

— Es nelietoju stimulatorus.

— Un tomēr, Fletčer, mums ir jāstrādā kopā.

— Lidz tam laikam, kamēr tu uzskatīsi, ka esi sakrājusi pret mani pieliekami daudz faktu, lai varētu mani atlaist.

— Iespējams. Bet tagad izstāsti man, kā ir ar tavu rakstu par narkotikām pludmalē.

— Var teikt, ka narkotikas tur. patiešām ir.

— Vai daudz?

— Ja mēs apskatām konkrētu pludmales pleķīti, tad daudz.

— Vai stipras narkotikas?

— ja, ļoti.

— Kas ir šie cilvēki?

— Tos var iedalīt divās grupās. Pirmā - klaidoņi, īpatņi bez noteiktas apmešanās vietas, tādi, kas nespēj iedzīvoties. Daži no viņiem vienkārši mīl sauli, taču viņi īpaši neaizkavējas šajā pludmalē. Pārējie ir narkomāni. Viņi zin, ka var tur nopirkt labu, kvalitatīvu preci. Vienam otram no viņiem jau ir ap četrdesmit. Citi, kā Bobija, ir krietni vien jaunāki.

— Pastāsti man par Bobiju.

— Mans Dievs, tu, izrādās, pat klausies. Bobijai ir piecpadsmit gadu, gaišmate ar lielisku figūru.

— Vai tu ar viņu dzīvo?

— Viņai taču vajag pie kāda pieturēties.

— Piecpadsmit gadu! Un tu vēl iedrošinies man pārmest.

— Viņa atnāca ar puisi, kas bija vecāks par mani. No Ilinoisas. Viņas tēvs ir dentists. Ieraudzīja šo puisi ielas kafetērijā, savāca savu mugursomu un aizgāja tam līdz. Kad viņa tā pa īstam pierada pie narkotikām, viņš nozuda. Viņa kļuva par narkomāni vēl pirms mūsu tikšanās.

— Kā tu viņai izmaksā?

— No izdevumu rēķina. Aile „Brokastis" un „Lenčs".

— Vai tev nav bail no likuma, Fletč? Viņai taču ir tikai piecpadsmit.

— Ja nav sūdzību, likums guļ gluži kā pravietis.

— Flctčera postulāts.

— Otra grupa — vietējie pusaudži. Viņi atbrauc pēc skolas nodzītos „folksvāgcnos", ar sērfinga dēļiem, un pērk preci par tētiņu sūri un grūti nopelnīto naudiņu. Kā jau tas bija gaidāms, policijai ir pilnīgi nospļauties par šo viņu aizraušanos ar narkotikām. Katrā ziņā, vienu no šiem zēniem, Montgomeriju, savāc katru nedēļu un aizved no pludmales. Viņa tētiņš ir pilsētā liels vīrs. Bet viņš uzrodas atkal, iekaustīts un smaidošs.

— Kāpēc pusaudži brauc tieši uz šo pludmali?

— Tāpēc, ka tur pārdod narkotikas.

— Kurš tās pārdod?

— Vecs klaidonis, vārdā Vctsaijana. Domāju, ka viņam nevar būt vairāk par trīsdesmit pieciem. Lai gan tas var šķist visai dīvaini, viņam ir labas acis. Izkaltis kā skelets. Vietejie pusaudži iesaukuši viņu par Resno Scmu.

— Kāpēc tu nenodod rakstu, ja jau tev ir tik daudz zināms?

— Tāpēc, ka es nezinu, kādā veidā narkotikas nokļūst pie Resnā Sema. Man neiet gali kopā. Šķiet, it kā viņš pastāvīgi sēdētu savā būdā. Es vēroju viņu desmit dienas, bet viņš tikai pārdeva, pārdeva, pārdeva. Es zinu, kur viņš uzglabā preci. Viņam ir slēptuve piekrastes sienā. Kad izplatījās baumas, ka Resnā Sema krājumi drīz izbeigsies, es trīsdesmit sešas stundas no vietas nenolaidu acis no šīs slēptuves. Bet pēc trīsdesmit sešām stundām viņam atkal uzradās narkotikas. Un tirdzniecība ritēja bez aizķeršanās. Es neko nesaprotu.

— Tu vienkārši esi palaidis garām kurjeru.

— Sirsnīgi pateicos.

. — Tu nodarbojies ar šo lietu jau veselas trīs nedēļas.

— Nav jau nemaz tik ilgs laiks.

— Kāpēc tu neizmanto to, kas jau ir? Aizklapē ciet šo resnā Sema bodīti?

— Kāda tam visam nozīme, Resnais Sems nekrīt svarā. Pēc mēneša viss atsāksies no jauna. Ir jābūl žurnālistam, lai saprastu, ka nedrīkst nodot rakstu, ja nav noskaidrots, kas Resnajam Semam piegādā narkotikas.

— Mums ir kaut kur jāapslājas. Jeb varbūt tu gribi izpētīt visu ķēdīti līdz pašai Taizemei vai Pakistānai.

— Iespējams.

— Vai tev ir Resnā Sema fotogrāfijas, kurās redzams, kā viņš pārdod narkotikas?

— Jā.

— Tad publicēsim.

— Ne par kādu naudu pasaulē. Tu saņemsi rakstu, kad tas patiešām būs gatavs. Pēc manas visdziļākās pārliecības, žurnālista mērķis nebūt nav iedabūt aiz. restēm tādu sīku gariņu kā Resnais Sems. It īpaši, ņemot vērā, ka viņš izkļūs brīvībā ne vēlāk kā pēc divpadsmit stundām.

— Frcnks uztraucas.

— Tās jau ir tavas problēmas, kā viņu nomierināt.

— Cik žēl, ka es nevaru sev pasūtīt saldo ēdienu.

Flctčs ēda zemeņu kūku ar krēmu.

— Tu neizpildīji manu norādījumu, — Klāra turpināja.

Fletčs mierīgi beidza ēst kūku.

— Es neļāvu tev braukt šurp. Pirmkārt, mēs gribam, lai tu paliec pludmalē, kamēr būsi pabeidzis savu rakstu. Otrkārt, var atklāt, kas tu esi īstenībā. Tas, kas piegādā Resnajam Scmam narkotikas, varēja tevi izsekot. Ja viņš redzēja, kā tu iesēdies „alfa romco“ vai ... kā tur to tavu mašīnu sauca, lai brauktu uz „News Tribune", tevi var uzskatīt par nelaiķi.

— Laba kūka. Man ir ,,MG“.

— Ko?

— ,,MG“.

— Es tevi nesaprotu.

— Mana mašīna. Marka ,,MG“.

— Skaidrs. Tevi var nogalināt.

— Vispirms es atvedīšu tev rakstu.

— Tu uzskati, ka varēsi vēl atgriezties pludmalē.

— Bez šaubām.

— Un ar tevi nekas neatgadīsies?

— Brauksim kopā, un tu pati visu uzzināsi.

— Nu nē, paldies. Bet lūk, ko es iedomājos, Flctč. Vai nevajadzētu paziņot vietējai policijai? Par to, kas tu tāds esi un ko tur dari.

Fletčs nolika dakšiņu uz galda un uzmeta Klārai iznicinošu skatienu.

— Ja tu to izdarīsi, Klāra, tad mirsi agrāk par mani. To es tev garantēju.

— Mēs atbildam par tevi, Fletčer.

— Nu tad arī atbildiet, velns parāvis! Tu nevienam neko neteiksi! Neko un nekad! Ak, mans Dievs, nu kāpēc es piekritu ar tevi aprunāties, tu taču esi pilnīga idiote!

— Labi, Fletčer, nomierinies. Cilvēki skatās.

— Nospļauties man par viņiem.

— Es nezvanīšu policijai... pagaidām.

— Ne tikai policijai, vispār nevienam nezvani. Ja man būs nepieciešama palīdzība, gan jau es pats zināšu, pie kā man griezties.

— Labi, Fletčer. Labi, labi, labi.

— Tu gluži vienkārši esi muļķe.

— Tagad pēdējais jautājums... Tava „Bronzas zvaigzne*1.

— Kas ar to noticis?

— Tavas prombūtnes laikā redakciju pārplūdināja ne tikai tavu sievu noalgoto glumo advokātu ordas. Zvanīja arī no jūras kara bāzes.

— Nu un tad?

— Tu esi apbalvots ar „Bronzas zvaigzni**.

— Kur tas laiks.

— Tu to neesi saņēmis.

— Pilnīgi pareizi.

— Kāpēc?

— Lombards tai nav īstā vieta.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Visas tamlīdzīgas lietiņas galu galā tur nokļūst.

— Nesaprotu, kāpēc.

— Tev nav šķirtu sievu.

— Tev ir jāsaņem „Bronzas zvaigzne**.

— Nekad.

— Viss jau izlemts. Ceremonija notiks nākošo piektdien, tieši pēc nedēļas, jūras kara bāzes komandiera kabinetā, un tu ieradīsies tur uzvalkā, ar kaklasaiti un kurpēm kājās.

— Kāda velna pēc tu bāz degunu manās personīgajās darīšanās?

— Tās nav personīgās darīšanas. Tu esi I. M. Fletēers, „News Tri-bunc“ vadošais žurnālists, un mēs vēlamies, lai sestdien tu kautrīgi smaidītu no mūsu avīzes pirmās slejas.

— Tas nekad nenotiks.

— Tu smaidīsi. Komandieris mums apsolīja pilnīgu atbalstu, pat piekrita iedot savu fotogrāfiju.

— Nē.

— Un mēs nodosim šo materiālu visām internacionālajām aģentūrām, lai visa pasaule uzzina par taviem varoņdarbiem un kautrību, kas tev liedza visus šos ilgos gadus saņemt šo augsto apbalvojumu. Mēs nevienam neteiksim, ka īstais iemesls slēpjas tavā nevīžībā.

— Es nepagūšu pabeigt rakstu par narkotikām.

— Tu atdosi man visus materiālus, kopā ar fotogrāfijām, nākošo ceturtdien pulksten četros. Rakstu publicēsim svētdienas numurā, ar nelielu norādi, kurā būs atzīmēts, ka tā autoram, „News Tribune" žurnālistam I. M. Flctčcram, piektdien pasniedza „Bronzas zvaigzni".

— Jums nekas nesanāks.

— Frenks tā nolēma. Izdevniecība viņam piekrita.

— Man vienalga. Es iebilstu.

— Tad nāksies atcerēties par nepakļaušanos priekšniecības rīkojumiem. Tu neklausīji manu norādījumu un atbrauci uz šejieni.

— Es to nedarīšu.

— Pietiek, Fletčer. Tu nodosi rakstu ceturtdien līdz pulksten četriem. Piektdien desmitos no rīta ieradīsies jūras kara bāzē. Citādi vari uzskatīt, ka esi atlaists. Un mani tas nebūt nesarūgtinās.

— Kur nu.

— Tu esi pašpārliecināts zēns.

— Tikai pateicoties man, nekrītas tirāža.

Tu dzirdēji, ko es teicu. Paldies par to, ka vismaz uz lenču atnāci ar apautām kājām.

— Es atnācu ar basām.

6. nodaļa

— Fletčer, šeit Džeks Kēridains. Es centos tevi sazvanīt, bet tu acīmredzot biji aizgājis uz lenču.

— Es biju kafetērijā, un mani tur gandrīz aprija.

— Es šo to uzzināju par Alanu Stenviku, bet, pirms tev sniedzu informāciju, es gribētu zināt, kāpēc tev tā ir vajadzīga. Ekonomikas nodaļai ir jābūt pārliecinātai, ka tu izmantosi to pareizi.

— Bez šaubām. Es jūs labi saprotu, — Fletčs pielika klausuli pie kreisās auss un paņēma pildspalvu. — Lieta tāda, — viņš veikli meloja, — ka mēs gatavojam lielu rakstu par mūsu pilsoņiem, kas apdrošināti par visai prāvām summām, un cenšamies norādīt cēloņus, kāpēc tas tiek darīts.

— Vai Alans Stenviks ir apdrošināts par lielu summu?

— Jā. Ļc»ti lielu.

— Izklausās visai patiesi. Viņš ir uzvēlis sev plecos lielu nastu. Kas saņems apdrošināšanu?

— Acīmredzot viņa sieva un meita.

— Man šķiet, ka viņiem jau tāpat naudas ir atliku likām. Tiesa, viņi ir „Collins Aviation" akciju kontrolpaketes īpašnieki, un Stenvika nāve izraisītu to kursa krasu krišanos.

— Pareizi, — Fletčers piekrita. — Un ko tad jūs īsti izrakāt?

— Nu, kā es jau teicu, viņš vada „Collins Aviation". Izpildviceprezi-dents, kopš apprecējās ar Džoannu Kolinzu. Viņa sievastēvs ir prezidents un direktoru padomes priekšsēdētājs, taču visas lielas kārto Stenviks. Sagaidāms, ka pēc diviem vai trim gadiem viņš kļūs par prezidentu. Viņa sievastēvam vēl nav sešdesmit, taču viņš dod priekšroku piedalīties jahtu sacīkstēs un organizēt tenisa turnīrus. Liekas, ka viņš pilnīgi uzticas Sten-vikam.

— Kā korporācijai sokas?

— Lieliski. Akciju kurss ir ļoti augsts, kaut gan tās nemaz netiek pārdotas. Pareizāk būtu teikt, ka vēl nekad agrāk tās nav tikušas novērtētas tik augstu. Pagājušogad to īpašnieki saņēma ļoti augstas dividendes. Tiesa, pastāv uzskats, ka korporācijai ir pavājš pārvaldes posms, taču tas nav nemaz tik svarīgi, kad ir tik jauns un enerģisks vadītājs. Acīmredzot pēc dažiem gadiem Džona Kolinza komanda sāks iet pensijā, un Stenviks to nomainīs ar saviem cilvēkiem. Viņam tas nebūs īpaši grūti, jo viņš zina visus un visu.

— Ciribu uzdot tev muļķīgu jautājumu.

— Es esmu pie tiem pieradis.

— Ar ko īsti nodarbojas „Collins Aviation"?

— Viņi izstrādā un izgatavo dažādus lidmašīnu tehniskos mezglus. Citiem vārdiem sakot, viņi neizgatavo lidmašīnas, bet piegādā pilotu krēslus, dzinēju detaļas, vadības sistēmas un ierīces un tādā garā. Lai nepaliktu iepakaļ progresam, viņi ir radījuši aerokosmisko filiāli, kas izstrādā orbitālo aparātu konstrukciju elementus. Stenvika vadībā šī filiāle ir krietni vien izvērsusies. Rodas priekšstats, ka šis simpātiskais un zinošais jaunais cilvēks tīri labi prot izsist savai korporācijai izdevīgus kontraktus. Kāds ir teicis, ka viņš ir nelokāms, taču ne uzbāzīgs.

— Un cik var maksāt šāda korporācija?

— Kam?

— Es gribēju vaicāt, kāda ir tās vērtība?

— Nu, Flctč, es īsti nesaprotu tavu jautājumu. Korporācijas nav mājas, kurām piemīt kaut kāda noteikta cena. Korporācijas vērtību nosaka tās akciju summārā vērtība pēc biržas pašreizējā kursa. Tai ir visai prāvi ienākumi, kas nodrošina labu peļņu visiem akciju īpašniekiem, kalpotāju algu.

— Dodiet man kādu noteiktu skaitli.

— Nu, ja tā būtu māja? Nosacīti pieņemot „Collins Aviation" par māju, varētu teikt, ka tā maksātu ap pusmiljardu dolāru. Noteikti ne mazāk.

— Kam pieder korporācija?

— Kolinziem — Džonam, viņa sievai un meitai pieder piecdesmit viens procents akciju.

— Bet...

— Viņi ir ļoti bagāti. Protams, akcijas ir izvietotas dažādos fondos un labdarības organizācijās, bet, kad lieta nonāk līdz. balsošanai, visas tās kļūst par Džonu Kolinzu. Gribu piebilst, ka Koiinz.u ģimene vēl bez. tam iegulda savu naudu „Collins Aviation" arī ar Bostonas banku starpniecību.

— Fī. Kāpēc tieši Bostonas?

— Tu lajā visā ne pārāk daudz, sajēdz, vai ne, Fletčer?

— Naudas lietās ne sevišķi. Es to pārāk reti redzu.

— Bostona ir Amerikas Šveice. Tur ir pilns ar klusām, solīdām, acīs nekrītošām bankām.

— Es domāju, ka tur ir pilns ar sojas pupām.

— Tu neesi vientuļš savos maldos.

— Kā var kļūt par tādu bagātnieku kā Kolinzs?

— Ja es zinātu recepti, domā, ka es sēdētu šajā sasodītajā avīzē. Pabeidzis Hārvardu trīsdesmito gadu sākumā, viņš pats projektēja un izgatavoja dažādas lidmašīnu ierīces kādā īrētā garāžā Feibenka avēnijā. Iegūtie patenti sāka nest naudu. Viss ļoti vienkārši. Katrs var iziet šo ceļu. Runā, ka viņš ir ļoti mierīgs, kautrīgs cilvēks, neaizmirst savus draugus. Pārējo akciju lielākā daļa pieder ģimenes draugiem. Visi viņi arī ir bagāti. Kolinzs ir ziedojis lielas naudas summas Hārvardai, Vēža apkarošanas fondam, Medicīniskajam...

— Vēža apkarošanas fondam?

— Kopumā viņš nodevis tiem desmit miljonus.

— Vai nesen?

— Tai skaitā. Iemaksas tika izdarītas regulāri ik gadu. Stenviks ir ideāls znots Kolinzam, ja ņem vērā, ka viņam nav dēlu. No pieticīgas ģimenes Pensilvānijā. Viņa tēvam ir skārda izstrādājumu veikals.

— Vai viņš vēl ir dzīvs?

— Laikam. Bet kāpēc tu jautā?

— Viņa vecāki nebija atbraukuši uz kāzām.

— Iespējams, ka nevarēja atļauties. Izrēķināja, ka šāds brauciens viņiem nav pa kabatai.

— Stenviks taču varēja samaksāt par viņiem.

— Viņi varēja tur nebūt daudzu iemeslu dēļ: slimības, neatliekamas darīšanas, nu, protams, arī nauda. Kā gan es to varu zināt.

— Turpiniet.

— Stenviks vienmēr labi mācījās un viegli sapratās ar cilvēkiem. Boi-skauls, turnīra „Zelta cimdi" uzvarētājs Pensilvānijā, taču nacionālajā turnīrā nav piedalījies. Kolgeilā pārslēdzās no boksa uz tenisu. Dienesta laikā gaisa karaspēkā daudz lidojis, tagad rezerves majors. Beidzis Var-tonas Biznesa skolu kā trešais labākais no sava izlaiduma, bet Vartona, ja tev tas zināms, nebūt nekotējas zemāk par Hārvardu. Iestājies darbā „Collins Aviation" realizācijas nodaļā un tūlīt pat sāka taisīt karjeru. Divdesmit sešu vai divdesmit septiņu gadu vecumā ielēca viceprezidenta krēslā un apprecēja bosa meitu. Skaties no kuras puses gribi, brīnišķīgs cilvēks.

— It kā tikko no bildītes.

-r Tam ir grūti noticēt, vai ne? Taču, kā pats redzi, ir arī tādi cilvēki. Neapšaubāmi, viņš ir godkārīgs zēns, bet tur nav nekā amorāla. Viņš ir nogājis grūtu ceļu, un visi viņu mīl.

— Starp citu, kur tu to visu uzzināji?

— Es domāju, ka tu to nekad man nepavaicāsi. Kolinzu biržas mākleris Bils Karmičcls ir mans golfa partneris. Dēls vienam no Džona Ko-linza paziņām. Tēvs nomira, un Džons ieņēma viņa vietu. Viņš un Stenviks kļuva par tuviem draugiem. Stenviks viņu ņēma sev līdzi lidojumos. Viņi kopā spēlē tenisu. Bils ir no sirds pieķēries Slenvikam. Starp citu, viņš apgalvo, ka Stenviks vēl joprojām mīl Džoannu Kolinzu, tas gan šķiet visai rets gadījums.

— Un nekādu romānu ārpus ģimenes.

— Karmičelam par to nav nekas zināms. Starp mums runājot, tikai kretīns vēl skries paka} brunčiem viņa situācijā. Ko gan teiks Kolinzu papucis, ja Stenviku izmetīs no laulības gultas.

— Vai Stenvikam ir pašam sava nauda?

— Nē, praktiski nav. Savus ietaupījumus viņš iegulda vērtspapīros ar Karmičcla starpniecību, bet pats viņš pagaidām vēl nav iekrājis vairāk par simt tūkstošiem.

— Tīrais nieks.

— Māju Bcrmenstrītā ir pircis nevis viņš, bet Džoanna Kolinza, lai gan īpašnieki skaitās viņi abi. Karmičels uzskata, ka māja maksā apmēram miljons dolāru. Stenviks, turklāt, no savas algas uztur kārtībā māju, algo kalpus un maksā dažādus citus rēķinus. Acīmredzot viņš uzskata to par savu goda pienākumu. Tāpēc viņa ietaupījumi nav īpaši prāvi. Šādas ģimenes uzturēšana izmaksā visai dārgi. Starp citu, viņu māja Bermen-strītā robežojas ar Kolinzu īpašumu, kas stiepjas, vai vari to iedomāties, līdz pat Kolinza avēnijai.

— Vai viņam nav kaut kur vēl citas mājas?

— Nē, bet viņa sievastēvam pieder mājas Palmspringsā, Aspenē un Antibē. Jaunie tās izmanto, kad tiem ienāk prātā.

— Vai Stenvikam ir personīgā lidmašīna?

— Nē. Taču „Collins Aviation" ir trīs reaktīvie laineri ar pilotiem. Stenviks, ja vien vēlas, lido pats. Bez tam viņš lido, lai saglabātu formu un savu rezerves virsnieka pakāpi. Viņš lido arī ar eksperimentālajām lidmašīnām, lai izmēģinātu „Collins" ražotās ierīces.

— Stenvikam taču ir „Collins Aviation" akcijas. Tāpēc, ja saskaitītu visu kopā, viņš, iespējams, izrādītos pat miljonārs, vismaz uz papīra. Tādā gadījumā viņš nevarēs dabūt miljonus dolāru skaidrā naudā, neizraisot daudzu cilvēku neapmierinātību.

— Ak, gandrīz vai aizmirsu. Stenviks un viņa sieva nesen pārvērta naudā viņai piederošās akcijas par summu trīs miljoni dolāru.

— Pārvērta naudā?

— Skaidrā naudā. Karmičels teica, ka viņi grib pirkt rančo Nevadā. Viņš domā, ka viņi grib izkļūt no Kolinzu tētiņa gādīgās aizbildniecības un uzsākt paši savu lietu.

— Vai tā ir Stenvika ideja?

— Karmičelam radies iespaids, ka šis priekšlikums nācis no Džoan-nas puses. Katrā ziņā, zirgus mīl viņa. Zini, ar laiku teniss un jahtas apnīk.

— Nezinu. Bet kāpēc skaidra nauda?

— Rančo maksā ap piecpadsmit miljoniem dolāru.

— Es nevaru pierast pie tādiem skaitļiem.

— Fermas var maksāt arī daudz dārgāk.

— Vai Karmičels neko neieminējās par Stenvika veselības stāvokli?

— Nē. Bet viņš atzīmē, ka Stenviks ir lieliskā fiziskā formā. Bet vai tad Stenviks ir slims?

— Bet vai tad tas ir svarīgi?

— Protams. Es jau minēju par „Collins Aviation" vadības krīzi. Pašlaik viss smagums gulstas uz Stenviku. Vecais Kolinzs var atgriezties pie vadības, bet viņš nav tik labs biznesmenis kā Alans. Viņš ir izgudrotājs, kuram nedaudz paveicās. „Collins Aviation" vadītājam ir jābūt profesionālim. Tētiņš Džons tam neder.

— Vai akciju kurss kritīsies, ja izplatīsies baumas, ka Stenviks ir neārstējami slims?

— Neapšaubāmi. Korporācijai tiks dots spēcīgs trieciens. Daudzi sāks meklēt sev citu darbavietu. Viss sajuks un ieies vecajās sliedēs ne ātrāk kā kādu piecu sešu gadu laikā.

— Skaidrs. Tāpēc viņa slimību, es domāju neārstējamu slimību, turētu milzīgā noslēpumā?

— Pilnīgi pareizi. Vai viņš ir slims?

— Kā lai es to zinu?

— O, es neesmu aizmirsis. Tevi taču interesē apdrošināšana. Labi, mans jaunais draugs, Fletčer, es tev izstāstīju par Alanu Stenviku visu, ko zināju. Kā pats redzi, mēs nemaz neesam tik bezcerīgi nabadzīgs štats, kā tu raksti. Naudas mums ir atliku likām.

— Es visu sapratu.

и*

— Stenviks ir gudrs, savu lietu zinošs zēns, un turklāt vēl apprecējis sava bosa meitu. Vai skaidrs? Bet tagad, ar tavu žēlīgu atļauju, es gribu ķerties klāt pie savu lietu kārtošanas.

— Paldies par palīdzību.

— Es tikai centos novērst vēl viena draņķīga raksta nākšanu gaismā. Tāpēc vien jau ir vērts uzupurēties.

7.nodaļa

Fletčs sēdēja pie augstākās sabiedrības hronikas redaktores, apburošas skaistules misis Amēlijas Sērklifas galda. Par misteru Sērklifu redakcijā neviens nekad nebija neko dzirdējis. Misis Amēlija sēdēja, uzlikusi galvā modernu cepuri ar platām malām un izklabināja uz rakstāmmašīnas to cienījamo personu uzvārdus, kuras bija piedalījušās banketā par godu kādas augstdzimušas dāmas apaļai jubilejai.

Beidzot viņai labpatika pamanīt simt sešdesmit mārciņu smago objektu pie sava rakstāmgalda.

— O, Fletč. Tu esi vienkārši burvīgs. Tu vienmēr izskaties tā, kā to prasa mode. Izdilušas džinsu bikses un tenisa krekls. Pat bez kurpēm. Apavu Institūtam mani vārdi nepatiks, un es, protams, netaisos to drukāt, bet kopējais stils prasa tieši basas kājas. Jā, dārgais. Tieši tā!

— Jūs, protams, jokojat.

— Nebūt nē, mans dārgais.

— Pasakiet to Klārai Snovai.

— Klāra Snova. Bet viņa jau neko nejēdz. Agrāk viņa nodarbojās ar kulinārijas receptēm. Un, starp mums runājot, dārgumiņ, ne īpaši ar to izcēlās. Vai tu neesi mēģinājis pagatavot kādu no viņas „Ieteicamajiem ēdieniem?"

— Kaut kā nav gadījies.

— Šausmīgi, vienkārši šausmīgi. Nejēdzīgs krāsu jūklis. Reiz es un mani draugi noriskējām, tāpat, joka pēc. Viss beidzās ar to, ka vienā šķīvī atradās dzeltenā holandiešu mērce, burkāni un violetie baklažāni. Tāds vulgārs sajaukums, ka mums neatlika nekas cits, kā vien novērsties.

Mēs ēdām ar aizvērtām acīm. Par garšu man pat bail atcerēties. Manuprāt, šādām receptēm varētu būt panākumi tikai aklu leduslāču sabiedrībā.

— Redziet nu, bet tagad viņa ir mana redaktore.

— Jā, es zinu, nabadzīte. Ja viņa negulētu ar Frcnku, viņu jau sen izdzītu. Diemžēl, Frenkam arī ir gluži drausmīga gaume. Rozā krekli un sarkani bikšturi. Vai tu kādreiz esi redzējis viņa sievu? Špāsīgi ģērbusies veca slota. Atgādina ar vārītiem zirņiem pārēdušos vecu eskimosu.

— Vai jūs esat viņai kādreiz to teikusi?

— O, nē, dārgais, man tas nenāk pat prātā. Es nevaru atrasties Fren-ka gultā viņa mazā auguma un liekā svara dēļ, bet tas nenozīmē, ka es varu apvainot viņa sievu. Tā nav mana darīšana. Atklāti sakot, mans dārgumiņ, Frenks man šķiet tikpat patīkams kā paģiras. Man patīk tādi kā tu, slaidi, iedeguši, moderni.

— Mani šausmina jau pati doma par to, ka jūs mani uzskatāt par modernu.

— Bet tas taču tā patiešām ir, mans dārgumiņ, goda vārds.

— Es gan neesmu par to īsti pārliecināts.

— Tev biežāk jāsatiekas ar Amēliju Sērklifu. Pavēro sava apģērba vienkāršību. Kādas skaidras līnijas. Džinsu bikses un tenisa krekls. Baltais un zilais. Grūti iedomāties vēl cēlāku krāsu salikumu. Un tu staigā basām kājām pat pa redakciju. Un vari sajust visas pilsētas pulsu. Bet ģērbies tu esi tā, it kā būtu sataisījies uz siena pļauju. Brīnišķīgi. Jā, tieši tas, kas vajadzīgs.

— Es esmu vienkārši satriekts.

— Kas tev griež matus?

— Neviens.

— Kā tā — neviens?

— Kad mati ataug, es pats nogriežu, kas lieks.

— Satriecoši. Tu esi vienkārši burvīgs.

Amēlija Šērklija bija ģērbusies zilā kostīmā un baltā blūzē. Viņa nesāja korseti. No neskaitāmajiem lenčiem un kokteiļiem viņai bija uzradies neliels apaļš vēderiņš. Izbalinātie mati harmonēja ar viņas vaigu toni.

— Labi, Flctč, es saprotu, ka tu šeit ieradies ne jau tāpēc, lai es tc par tevi jūsmotu. Tam tu vari sev atrast arī kādu citu. Kas tevi interesē?

— Alans Stenviks.

— Džoanna un Alans Stenviki. Apbrīnojams pāris. Viņi ir lieliski, gudri, veseli un bagāti. Bet, atklāti sakot, viņi nav sabiedriski aktīvi. Starp citu, viņš apprecēja viņu „Collins Aviation" dēļ.

— Jūs tā domājat?

— Nu, cs domāju, ka kādam viņu vajadzēja apprecēt. Bet viņa ir pat simpātiska, ja kādam patīk tipiskas garkājainas amerikāņu blondīnes.

— Man patīk.

— Es par to nešaubos. Kādreiz es biju viena no tām. Ne īpaši garkājaina, protams, bet krietni vien sievišķīgāka. Bet Džoanna Kolinza ir vienkārši iedomīga. Jā, viņa aizraujas ar klasisko mūziku, reizi gadā viņa rīko banketu tenisa klubā, lai savāktu ziedojumus čellistu apmācībai vai vēl kam citam, bet tas arī ir viss. Viņi ierodas pusdienās un kokteiļu vakaros, taču nekad nesāks sarunu pirmie, ja tu viņus neuzrunāsi. Gluži, it kā pildītu nevajadzīgu, bet nepieciešamu pienākumu.

— Bet viņiem taču arī vajag kādreiz izklaidēties?

— Nē, atklāti sakot, es domāju, ka viņi ir pārāk aizņemti. Iespējams, ka viņi pārāk nopietni uztver savu stāvokli sabiedrībā. Es zinu, ka viņš dievina lidošanu. Bet visā pārējā, tenisā vai burāšanā, viņš izturas tā, it kā viņu kāds piespiestu. Varbūt viņu nomāc nauda?

— Nav izslēgts.

— Viņas tēvs Džons Kolinzs ir ļoti interesants cilvēks. Gudrinieks un īsts skaistulis. Man vienmēr ir šķitis, ka es nedaudz esmu viņā iemīlējusies. Nu, protams, mēs esam vienas paaudzes cilvēki. Viņš ir viens no tiem, kas rod prieku visā. Diemžēl, viņa sieva mīl krietni vien iedzert. Bet pēc tam sāk trakot. Katru gadu viņu arvien retāk izlaiž ārā no mājas. Tāpēc arī Džonam tik ļoti dārga ir viņa meita. Viņi ierodas kopā visās svinībās, Džoanna un viņas tēvs, bet Alans Stenviks — viņš vienmēr ir aizņemts darbā. Reizēm viņš ierodas tikai pašās beigās.

— Džoanna ir nokļuvusi grūtā situācijā, starp tēvu un vīru. Varbūt tieši tāpēc viņai tik reti iznāk papriecāties.

— Viņai nākas tēlot mājas saimnieces lomu katram no viņiem.

— Jā. Un tā vietā, lai baudītu dzīvi, viņa velta savu uzmanību drīz vienam, drīz otram.

— Amēlija, lasot avīžu izgriezumus par Stenvikicm, nav grūti ievērot, ka pēdējos mēnešus Džoanna arvien retāk un retāk parādās sabiedrībā.

— Jā, tā tas ir.

— Katrā gadījumā, viņas vārds gandrīz vairs netiek minēts jūsu slejā.

— Tev ir absolūta taisnība. Viņa noiet no skatuves.

— Kāpēc?

— Tam ir vairāki cēloņi. Viņai ir bērns, maza meitiņa. Tā prasa arvien vairāk laika. Iespējams, ka Džoanna ir stāvoklī. Vai arī uztraucas par savu vīru. Varbūt viņai gluži vienkārši ir garlaicīgi. Viņai nepatīk mūsu sabiedrība. Viņa taču vārās šai sulā kopš pašas bērnības.

— Jūs teicāt, ka viņa varbūt uztraucas par savu viru. Ko jūs ar to gribējāt teikt?

— Bet, dārgumiņ, viņas vīrs, Alans Stenviks,vada milzīgu korporāciju un ir vēl ļoti jauns. Tā taču ir milzīga atbildība. Viņam nākas ilgi un daudz strādāt. Bet tev taču ir skaidrs, ka saglabāt aukstasinību un mieru sabiedrībā tādiem kā Alans bieži vien izdodas tikai tāpēc, ka mājās viņi vērš pret savām sievām īstus zibeņus. Ja kaut kas ar viņu nav tā, kā vajag, viņa taču to noteikti zin.

— Jūs gribat teikt, ka viņš ir slims?

— Alans?

— Jā.

— Diezin vai. Viņš man vienmēr ir šķitis īsts veselības iemiesojums.

— Vai varētu viņas norobežošanos no sabiedrības izskaidrot ar vīra smagu slimību?

— Noteikti. Vai viņš ir slims?

— Kā lai es to zinu?

— Nu, protams. Šeit var tikai minēt līdz bezgalībai. Iespējams, ka viņu māc šausmas, jo viņš nepārtraukti riskē ar dzīvību, lidojot ar šīm lidmašīnām.

— Amēlija, vai jūs domājat, ka Stenviki mīl viens otru?

— Es vienmēr tā domāju, kamēr neesmu uzzinājusi kaut ko pilnīgi pretēju. Kālab lai viņi viens otru nemīlētu?

— Nu, rodas iespaids, ka viņa ir tik ļoti pieķērusies savam tēvam, simpātiskajam Džonam Kolinzam. Man šķiet, ka tieši viņš izvēlējies vīru savai meitai. Alans Stenviks apprecēja „Collins Aviation", nevis meiteni, kuru sauca Džoanna Kolinza.

— Fletč, ļauj man pateikt kaut ko ļoti svarīgu. Iespējams, ka tā ir galvenā atziņa, ko esmu guvusi. Vai esi gatavs uzklausīt?

— Esmu pati uzmanība.

— Es rakstu augstākās sabiedrības hroniku visu savu apzinīgo dzīvi un esmu nākusi pie slēdziena, ka cilvēki mīl viens otru, kad vien tam ir kaut mazākais pamats un kad no viņiem neviens to negaida. Debesīs noslēgto laulību pāri nav nebūt stabilāki par tiem, kuru laulības slēgtas lielos kabinetos. Acīmredzot Džons Kolinzs un Alans Stenviks par visu vienojās paši. Un tomēr, neskatoties uz to visu, ļoti iespējams, ka viņa stipri mīl Alanu. Vai tu man tici?

— Ja jau jūs tā sakāt.

— Es negalvoju, ka tā ir taisnība, Fletč. Es tikai saku, ka tas ir iespējams. Džoanna un Alans var mīlēt viens otru.

— Alanam varētu būt mīļākā?

— Protams.

— Vai Džons Kolinzs to sapratīs?

— Protams. Es esmu pārliecināta, ka neviens no viņiem neuzskata, ka ir piekalts pie laulības gultas. Pašlaik nav tāds laikmets.

— Un jūs uzskatāt, ka Džons Kolinzs nebūt nenosodīs šādu sava znota uzvedību.

— Dārgumiņ, es varētu tev šo to pastāstīt par Džonu Kolinzu. Viņš ne tikai lieca propellerus savā darbnīcā.

— Reizēm vīrieši ļoti izmainās, kad ir runa par viņu meitām. Kādu laiku man arī bija sievastēvs.

— Bet ne Džons Kolinzs.

— Vēl viens jautājums, Amēlij. Kāpēc kāzās nebija Alana vecāku?

— Dārgumiņ, es redzu, ka tu neko nepalaidīsi garām. Nav ne jausmas. Iespējams, ka viņi nevēlējās, lai tos aprij dzīvus.

— Aprij dzīvus?

— Morāli, dārgumiņ. Viņi taču ir provinciāļi un justos gluži neērti.

— Vai patiešām cilvēki vēl pievērš tam visam uzmanību?

— Pavecāki jā, dārgumiņ. Gan pats redzēsi.

— Es gan nelaistu garām mana vienīgā dēla kāzas.

— Iespējams, ka mūsu jaunais varonis tos neuzlūdza uz kāzām, iedomājoties, ka tas varētu viņu apkaunot. Varbūt viņi slikti runā angliski. Fletčer, man nav gatavu atbilžu uz visiem taviem jautājumiem. Cik atceros, pirms svinīgās ceremonijas nepacietīgi gaidīja Stenvika vecāku ie-

rašanos, bet, kā mums paskaidroja, viņi nevarēja ierasties. Un interese tūda| noplaka. Acīmredzot zobārsts tos varēja pieņemt tikai todien.

— Amēlija, liels jums paldies!

— Es ar lielu prieku sekoju taviem panākumiem, jaunais un talantīgais Fletčer, bet reizēm tu gan ņem pār mēru.

— Jā?

— Es šeit domāju tavu rakstiņu, kas bija nopublicēts pirms pāris mēnešiem ar svaigu un oriģinālu virsrakstu „Augstākā sabiedrība ir mirusi".

— Jūs taču zināt, Amālij, ka es neatbildu par virsrakstiem.

— Bet tu atbildi par tam blēņām, kas bija publicētas zem tā.

— Jā, daļēji.

— Tās ir tīrās blēņas, Fletčer.

— Vai patiesi?

— Augstākā sabiedrība ir dzīva un vesela. Ar to nekas nav noticis. Un, ja tu esi sameklējis pāris mazdēliņu un mazmeitiņu, kas pīpē marihuānu un vēl kaut ko un izsaucas, ka viņiem par visu ir nospļauties, tad tas nebūt vēl neko nenozīmē. Tu nelasi manu sleju.

— Amēlij, es nepalaižu garām nevienu jūsu rakstīto vārdu.

— Augstākā sabiedrība pārvēršas, Fletčer, bet ne pārāk. Tā nemirst. Tā kustas. Pārrit. Izmainās tās forma, struktūra. Rodas jauni līderi un izklaides. Bet augstākā sabiedrība ir mūžīga. Līdz laikam, kamēr vēl sieviešu un vīriešu krūtīs kvēlos varas alkas, saglabāsies ari šī grūti aizsniedzamā oāze, kas saucas Augstākā Sabiedrība.

— Bet līdz ar to arī augstākās sabiedrības hronikas sleja, kuru mums uzrakstīs reportiere Amēlija Šērklija.

— Dārgumiņ, drīzāk sameklē sev mīlīgu meitenīti un obligāti viņai pasaki, cik ļoti es viņu apskaužu.

8. nodaļa

— „Trans World Airlines" klausās.

— Labdien. Šeit Irvins Fletčers. Es palūdzu pasūtīt man biļeti uz jūsu lidmašīnu, kas izlido vienpadsmitos vakarā uz Buenosaircsu nākošo ceturtdien. Mana skrctāre ir atvaļinājumā, un es gribēju pārliecināties, vai viss ir kārtībā.

— Lūdzu, atkārtojiet jūsu vārdu un uzvārdu, ser.

— Fletčers. Irvins Fletčers.

— Reiss numur 62 uz Buenosairesu. Lidmašīna izlido ceturtdien, vienpadsmitos vakarā. Par biļeti jau samaksāts.

— Vai jums uz šo reisu ir pasūtīta biļete Irvinam Fletčeram?

— Jā, ser. Šorīt.

* * *

— Izziņu birojs klausās. Nosauciet, lūdzu, pilsētu.

— Man ir vajadzīgs Marvina Stenvika telefona numurs, dzīvo Nonhi-genā, Pensilvānijā.

— Mēs visi dzīvojam Pensilvānijā, ser.

— Nonhigenā.

— Kādā apgabalā atrodas Nonhigenā, ser?

— Nezinu. Es neesmu no Pensilvānijas.

— Nosauciet pa burtiem pilsētas nosaukumu, ser.

— N-O-N...

— Es atradu, ser. Tas ir Baksas apriņķī.

— Pateicos.

— Tad kāds telefons jums bija vajadzīgs?

— Stenvika. Marvina Stenvika.

— Viens Stenviks dzīvo Bičerroudā.

— Jums ir vēl arī cits Marvins Stenviks?

— Mūsu sarakstā ir Stenvika veikals „Skārda preces" Frenkroftrou-dā.

— Vai jūs īpaši - neapgrūtinās nosaukt man abus šos numurus?

— Labi, ser. Tie abi ir Nonhigenā.

* * *

— Misters Stenviks? Ar jums runā no apdrošināšanas kompānijas „Casuel Ensurance of California". Mēs esam Alana Stenvika apdrošināšanas polises garanti. Vai tas ir jūsu dēls?

— Jā.

— Priecājos, ka man ‘izdevās jūs sazvanīt, ser.

— Es vienmēr esmu šeit, uz vietas.

— Gribu uzdot jums dažus jautājumus, ser. Vai jūs un jūsu sieva ņsat dzīvi un veseli?

— Neapšaubāmi.

— Un pie labas veselības.

— Ja ari mani kaut kas patiešām satrauc, tad tikai visādu muļķu zvani.

— Pateicos, ser. Un jūs esat Alana Stenvika, „Collins Aviation" iz-pildviceprezidenta, vecāki.

— Ceru, ka mana sieva no manis neko nenoslēpa.

— Es jūs saprotu, ser.

— Man šķiet, ka tādus kā tu nevar laist klāt pie tālsarunu līnijas.

— Ļoti amizanti, ser.

— Es gribēju teikt, ka kādam par to visu taču ir jāmaksā.

— Tās tiek apmaksātas no apdrošināšanas iemaksām.

— No tā es arī baidījos. Citi, manam dēlam līdzīgi muļķi, maksā šo apdrošināšanas summu tikai tāpēc, lai jūs varētu sava prieka pēc izpļāpāties pa telefonu.

— Pilnīga taisnība, ser.

— Tieši tādi idioti kā tu pierunāja mani iegādāties telefonu kompānijas akcijas.

— Jūs rīkojāties ļoti prātīgi, ser.

— Šajā valstī tikai telefonu kompānija gūst peļņu. Un viss tikai tāpēc, ka vieni muļķi ļauj citiem izmantot telefonu. Vai jūti, kā es tev piepūšu pilnas ausis ar muļķībām, dēliņ?

— Saprotams, ser. Mums arī ir telefona kompānijas akcijas.

— Kur nu. Un laikam pat lielā vairumā? Un jūs pasūtījāt sarunu ar uzlikto pēcmaksu, lai es apmaksātu šo rēķinu.

— Nē, ser. Es to nekad nedaru.

— Lūk, tas jau ir labāk. Tagad tu uzzināji, ka es un mana sieva esam dzīvi. Nu varam papriecāties par telefonu kompānijas akcijām, kas nodrošinās labas dividendes.

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu dēlu, ser?

— Pirms dažām nedēļām.

— Pirms dažām nedēļām?

— Viņš iegriežas pie mums apmēram reizi pusotra mēneša laikā.

— Alans?

— Jā, tā viņu sauc. Mana sieva domāja, ka tas ir solis uz priekšu salīdzinājumā ar Marvinu, taču es neesmu pilnīgi pārliecināts.

— Jūsu dēls Alans brauc pie jums uz Pensilvāniju apmēram reizi sešās nedēļās?

— Jā. Plus mīnus nedē|a. „Collins Aviation" ir personīgās lidmašīnas. Ar reaktīvajiem dzinējiem. Ar viņu kopā lido simpātisks otrais pilots, kurš dievina Elēnas pīrādziņus. Viņš var brokastīs norīt trīs šķīvjus un lenčā palūgs vēl jaunu porciju.

— Jūsu dēls, Alans Stcnviks, šķērso visu valsti ar lidmašīnu, kas pieder „Collins Aviation", lai varētu ar jums satikties.

— Viņam nepatīk rakstīt vēstules. Reizēm viņš lido uz Ņujorku vai Vašingtonu un atpaka).

— Taču ne vienmēr?

— Nē, ne vienmēr. Reizēm viņš speciāli atlido tikai pie mums.

— Tad kāpēc gan jūs nebijāt viņa kāzās?

— Kā gan jūs zināt, ka mēs nebijām viņa kāzās?

— Jūs pat iedomāties nevarat, ko zin apdrošināšanas kompānijas, mister Stenvik.

— Laikam jau tas viņām ir nepieciešams.

— Tad kāpēc Lsti jūs nebijāt viņa kāzās?

— Vispār jau tā nav tava darīšana, lai arī tu strādā apdrošināšanas kompānijā, taču es tev atbildēšu: iznāca neparedzēta sagadīšanās. Mēs jau bijām nolēmuši pavadīt atvaļinājumu Antigvā. Par visu maksāja Alans. Viņš taisīja karjeru „Collins Aviation". Viceprezidents realizācijas daļā, un tas viss tikai nedaudz pāri divdesmit gadiem. Starp citu, mani tas īpaši nepārsteidza. Viņš vienmēr prata pārdot savu preci. Mēs piekritām, jo vēl nekad agrāk nebijām devušies atvaļinājumā ar lidmašīnu. Kāzām bija jānotiek nedēļu pēc mūsu atgriešanās. Bet tieši atvaļinājuma vidū mēs saņēmām telegrammu, ka kāzas tiek pārceltas divas nedēļas atpakaļ, jo viņas tētiņam bija jāvada kāda ļoti svarīga apspriede. Šķiet, viņu sauc Džons. Mēs piezvanījām uz lidostu, bet biļešu nebija. Protams, es ļoti gribēju paskatīties uz līgavu. Mana sieva pat apraudājās, bet domāju, ka viņa lietu ne mazāk asaru arī kāzu ceremonijas laikā.

— Jūs tā arī neiepazināties ar Kolinziem?

— Nebija izdevīga gadījuma. Bet es esmu pārliecināts, ka viņi ir labi cilvēki. Es neesmu redzējis pat savu vedeklu. Alans apgalvo, ka viņa necieš lidmašīnas. Ir nu gan sagadīšanās! Viņas tēvs ir aviācijas korporācijas īpašnieks, vīrs — pirmklasīgs pilots, bet viņa nenāk lidmašīnām pat tuvumā.

— Vai jūs nekad neesat bijis Kalifornijā?

— Nē. Bet bieži to esmu redzējis pa televizoru. īpaši Sanfrancisko. Tur jau daudz nepastaigāsi. Augšup, lejup. Pakalns pie pakalna. Nu, dēliņ, tad kāpēc īsti piezvanīji?

— Tas ir viss, scr.

— Kā, viss?

. — Vienkārši gribēju uzzināt, kā jūs jūtaties.

— Man šķiet, mēs tikko sākām sarunu.

— Ja es izdomāšu, ko vēl jums var pavaicāt, es piezvanīšu vēlreiz.

— Paklausies, dēliņ, ja tu vispār kaut ko izdomāsi, piezvani. Man būs patīkami uzzināt, ko tu domā.

— Es gribētu uzdot vēl vienu jautājumu, ser.

— Es gaidu ar aizturētu elpu.

— Kā jūs uzskatāt, vai jūs dēlam ir laba veselība?

— Kad viņam bija piecpadsmit, viņš vinnēja štata „Zelta cimdus". Ar katru gadu viņa veselība tikai uzlabojas.

— Jūs domājat, ka viņš spētu uzvarēt šo turnīru arī tagad?

— Tas nav pat smieklīgi, dēliņ.

— Mister Stenvik.

— Es vēl joprojām jūs klausos.

— Mani apbalvoja ar „Bronzas zvaigzni".

Fletēs ieklausījās klusumā.

— Ņemu savus vārdus atpakaļ, dēliņ. Vēlu tev visu labu.

— Pateicos jums, ser.

— Labprāt ar tevi papļāpāšu. Varbūt kādreiz iegriezīsies pie mums kopā ar Alanu?

— Viņš mani nepazīst.

— Kā gan tā? Viņu taču apbalvoja ar „Purpura sirdi".

— Mister Stenvik.

— Jā, dēliņ.

— Ja jūs butu mans tcvs, es saņemtu „Bronzas zvaigzni** jau nākamnedēļ pat.

— Vai tev to vēl nepasniedza?

— Nē, ser.

— Bet apbalvoja taču tevi jau sen.

— Jā, ser.

— Obligāti vajag to saņemt. Atbalstu valsts garu.

— Es neesmu par to īsti pārliecināts.

— Starp citu, dēliņ, kā tevi sauc?

— Džeimss, — Fletčs atbildēja. — Sidnejs Džeimss.

9. nodaļa

Fletčs atstāja mašīnu zem plāksnītes ar uzrakstu „Trešās nodaļas priekšnieka personīgā stāvvieta** un iegāja drūmā ēkā.

— Ljupo ir aizņemts, — seržants teica, atrāvies no rakstāmmašīnas. — Māca klientam labas uzvedības noteikumus.

— Man negribētos iejaukties, bet kāds gan varētu pateikt klientam par viņa tiesībām.

— O, viņam visu pateica. Viņam nolasīja Augstākās tiesas lēmumu Ljupo interpretācijā.

— Un kā gan īsti skan šī interpretācija?

— Tu nekad neesi dzirdējis? Es precīzi neatceros, bet kopīgā jēga ir apmēram tāda: „Tev ir tiesības kliegt, noasiņot, zaudēt samaņu un saukt advokātu pēc tam, kad mēs būsim beiguši. Redzamos miesas bojājumus, ieskaitot izsistos zobus, kā izriet no tevi aizturējušā policista ziņojuma, tu jau esi guvis pirms ierašanās iecirknī.** Daudzi pēc tam pielaiž bikses no bailēm.

— Domāju gan.

Seržants pacēla klausuli.

— Ljupo. Atnācis misters 1. M. Fletčers no „News Tribune**, — seržants atkal pievērsās rakstāmmašīnai. Uzsita vienu burtu, tad otru. — Labi.

Viņš nolika klausuli un uzsmaidīja Flelčeram starojošu smaidu.

— Ljupo teica, ka svētdien viņš ir izdarījis reidu speciāli priekš tevis. Maksā ragā divdesmit dolārus.

■V Divdesmit?

— Pirmklasīga prece, tieši no Meksikas. Tev paveicās. Viņš noķēra reklāmas aģentūras darbiniekus.

— Nabadziņi.

— Lai iebāztu tos aiz restēm, nemaz nebija vajadzīgi trīs sainīši. Atvelc viņa rakstāmgalada otro atvilktni pa labi.

Fletčs izvilka plastikātā iepakotu sainīti no Ljupo rakstāmgalda trešajā rindā pie loga.

— Liels paldies.

— Ljupo lūdza samaksāt.

— Vai ņemsi pretī kredītkartes?

— Maksā skaidrā. Policijas sporta fondam. Tici man, ar viņa jauno meiču sporta nodarbības ir vienkārši nepieciešamas.

— Es tev ticu. Nav nemaz tik viegli pelnīt sev iztiku ar cilvēku dauzīšanu.

— Tas ir smags darbs.

— Un sviedrains.

Fletčs uzlika uz seržanta rakstāmgalda divus desmitniekus.

— Mēs vienreiz ķersimies arī tev klāt, 1. M. Fletčer. Lai noskaidrotu, ko īsti nozīmē šie tavi velna I. M.

— (), nē, - Fletčs pasmaidīja. - Šo noslēpumu es aiznesīšu sev līdzi kapā.

— Gan jau mēs tev to izrausim.

— Nekad. To zināja mana māte, bet cs viņu novācu, lai klusētu.

Fletčs apsēdās pie seržanta galda.

— Ja jau Ljupo ir aizņemts, vai tu nevarētu man palīdzēt ar vienu uzvārdu.

— Ar kādu? - scrtžanls uzlika roku uz telefona klausules.

— Slenviks. Alans. Ar vienu ,,K“.

— Tevi interesē kaut kas īpašs?

— Nē. Visparastākā kompjūterpārbaude.

— Labi, — seržants uzgrieza kādu īsu numuru, lēnām, pa burtiem nodiktēja uzvārdu, pagaidīja, tad sāka kaut ko pierakstīt. Visa šī procedūra viņam aizņēma ne vairāk kā Iris minūtes.

— Stenviks, Alans. Nav samaksājis sodu, kurš viņam pirms sešiem mēnešiem bija uzlikts Losandž.elosā par automobiļa stāvēšanu neatļautā vietā. Pirms vienpadsmit gadiem gaisa karaspēka leitnants Alans Stenviks treniņa lidojumā nopikēja savu lidmašīnu uz dzīvojamo māju Sanantonio Tcksasā. No policijas pārvaldes sūdzību pāradresēja gaisa karaspēka pavēlniecībai, kura tad arī sodīja augstāk minēto Alanu Stenviku.

— Vai tas ir viss?

— Viss. Es arī izbrīnījos. Uzvārds šķita visai dzirdēts. Tas nozīmē, ka viņš ir noziedznieks. Man ir darīšana tikai ar tiem.

— Iespējams, ka tu varēji to izlasīt kādā no sporta lappusēm, — Fletčs piecēlās.

— Jā?

— Kādreiz viņš bija labs bokseris.

Fletčs brauca mājās.

Viņš dzīvoja ērtas, bet neglītas mājas septītajā stāvā. Viņa dzīvoklis, kas sastāvēja no viesistabas, guļamistabas, vannasistabas un nelielas virtuves, laistījās nevainojamā tīrībā. Vannasistabā Fletčs iemeta apģērbu netīrās veļas kaudzē un palīda zem dušas. Dienu agrāk, atgriezies mājās pēc triju nedēļu pārtraukuma, viņš nostāvēja zem dušas gandrīz veselu stundu.

Pievienojis savu dienas korespondenci tai ķīpai, kas jau kopš vakardienas stāvēja uz kafijas galdiņa, Fletčs apsēdās uz dīvāna un uztina sev smēķi no sainīša ar „tabaku", kuru bija saņēmis no policijas detektīva Herberta Ljupo.

Pēc pusstundas viņš vienu pēc otras atplēsa visas aploksnes un kopā ar to saturu aizsūtīja uz papīrkurvi. Tur bija tikai neapmaksāti rēķini.

Sāka zvanīt telefons.

Fletčs pārvietojās uz gultu un nocēla klausuli.

— Fletč?

— Mans Dievs! Vai tiešām es dzirdu manas dārgās un maigās sievas Lindas Heinsas Fletčeres balsi?

— Ar ko nodarbojies, Fletč?

— Tā pamazām kaifoju.

— Tas ir labi.

— Es tev šodien samaksāju.

— Es zinu. Misters Džilets piezvanīja un teica, ka saņēmis no tevis čeku par visu summu.

— Misters Džilets? No cienījamā juridiskā kantora „Sūds, pakaļa un Džilets“?

— Paldies, Fletč. Ar to es domāju naudu.

— Kāpēc tu sauc šo Džiletu par misteru? Viņa biksēm pat nav kabatu.

— Es zinu. Viņš ir vienkārši pretīgs, vai nav tiesa?

— Es nekad nedomāju, ka tu mani pametīsi advokāta homoseksuālista dēļ.

— Mēs esam tikai draugi.

— Nu domāju gan. Kāpēc tad zvani?

Linda brīdi paklusēja.

— Man pietrūkst tevis, Fletč.

— Ak, Dievs!

— Pagājusi vesela mūžība kopš tā laika, kad mēs bijām kopā. Trīspadsmit nedēļas.

— Kaķis, droši vien, jau ir sapuvis.

— Nevajadzēja tev viņu mest pa logu.

— Un, turklāt, vēl samērā nesen es baroju tevi ar lenču. Vai tu domā, ka es esmu piebāzts ar naudu?

— Kopā. Vai tu mani saproti?

— O.

— Es tevi mīlu, Fletč. Grūti tā uzreiz pārkāpt pāri šīm jūtām.

— Tur tev ir pilnīga taisnība.

— Reizēm mums bija labi kopā. Ļoti labi.

— Tu zini, tagad šeit nemaz neož pēc kaķa.

— Atceries, kā mēs braucām ar tavu veco „volvo" un dzīvojām tajā veselu nedēļu? Mēs nepaņēmām līdzi ne naudu, ne apģērbu, neko.

— Kredītkartes. Mēs paņēmām līdzi kredītkartes.

— Vai tev vēl joprojām ir vecais „volvo"?

— Nē. ,,MG“.

— O? Kādā krāsā?

— Zaļā.

— Es centos ar tevi sazināties.

— Vēl pirms es biju izrakstījis čeku?

— Jā. Vai tu biji kaut kur aizbraucis?

— Jā. Es strādāju pie raksta.

— Tevis jau sen nebija mājās.

— Tas ir liels raksts.

— Par ko?

— Par sezonas strādnieku problēmām.

— Izklausās ne pārāk interesanti.

— Tā ir.

— Bet kā gan tavs elegantais iedegums?

— Nekas briesmīgs. Es dzīvoju hotelī ar baseinu. Vai tu strādā, Linda? Kad mēs ar tevi runājām pēdējoreiz, tu meklēji darbu.

— Es nedaudz pastrādāju antikvariātā.

— Kaut kas notika?

— Ar darbu?

— Jā.

— Es aizgāju prom.

— Kāpēc?

— Nezinu. Veikala īpašniekam iepatikās kāds cits.

— O.

— Fletč?

— Es vēl joprojām esmu šeit. Tur, kur tu mani atstāji.

— Paklausies, laulības šķiršanas process taču jau beidzies. Mēs neko nesabojāsim, ja kādu laiku pabūsim kopā.

— Ko nesabojāsim?

— Laulības šķiršanu, protams. Ja mūs redzētu kopā šķiršanās procesa laikā, tad es nedabūtu šķiršanos.

— O, tas būtu vienkārši briesmīgi.

— Bet tagad mums nekas nedraud.

— Tu gribi pabūt kopā ar mani?

— Tagad ir jau vakars, piektdiena, un man tevis ļoti pietrūkst, Fletč. Fletč?

— Es kopā ar tevi?

— Mēs varam pavadīt kopā šo nakti.

— Protams.

— Es varu atbraukt pec stundas.

— Lieliski. Atslēga taču tev vēl ir.

— Jā.

— Man vajag izskriet uz dažām minūtēm. Mājās nav ēdamā. Es aiziešu pēc sendvičiem.

— Labi.

— Ja manis nebūs, nāc iekšā un gaidi. Es drīz atgriezīšos.

— Labi.

— Es ilgi neaizkavēšos.

— Es pagaidīšu.

— Tikai nenes sev līdzi kaķi.

— Man nav kaķa. Drīz tiksimies, Fletč.

Flctčs nolika klausuli, piegāja pie skapja, izvilka tīras džinsu bikses un tenisa kreklu, paņēma no kafijas galdiņa sainīti ar marihuānu, kabatas portfeli un pulksteni, pārliecinājās, ka durvis ir aizslēgtas, nobrauca ar liftu garāžā, iekāpa mašīnā un pēc pusotras stundas jau atgriezās piekrastes pilsētiņā.

10. nodaļa

f

Kad viņš atbrauca, pie griestiem vēl joprojām dega lampiņa. Bobija aizmigusi gulēja uz muguras.

Istaba, kuru Flctčs bija noīrējis, atradās virs zivju veikala. Visa iedzīve sastāvēja no mugursomas, guļammaisa un grīdas paklāja, vienīgā greznuma priekšmeta, kuru viņš sev atļāvās. Nišā līdzās atradās divdegļu gāzes plīts, mazmazītiņš, slikti strādājošs ledusskapis, duša un tualete.

Nedēļā viņam šī mazā istabiņa izmaksāja dārgāk nekā pilsētas dzīvokļa mēneša īre. Atslēgas dūnās nebija.

Bobija pamodās, kad viņš pagrabināja ar kastroli pie plīts.

— Sveiks.

— Sveika. Vai gribi zupu?

— Jā. Lieliski.

Bobija nepiecēlās no paklāja. Viņai bija piecpadsmit gadu. Kopš brīža pirms dažām nedēļām, kad viņi iepazinās, viņa paspēja novājēt vēl vairāk. Neraugoties uz iedegumu, zem acim melni riņķi, iekrituši vaigi, uz rokām un kājām adatu dūrienu pēdas.

Fletčs apsēdās līdzās meitenei ar kastrolīti vienā rokā un karoti otrā.

— Celies augšā.

Bobija apsēdās, viņas pleci gandrīz aizskāra krūšu kurvi.

— Vai strādāji?

— Agrāk.

— Vai sekmīgi?

— Četrdesmit dolāru. Nogrābu divus.

— Paēd.

Fletčs ielēja viņai mutē pilnu zupas karoti.

— Vienam puisim bija lielisks pulkstenis. Es gribēju to nozagt, bet viņš nenovērsa no tā acis. Mērglis.

— Tu notrieci visus četrdesmit.

— Jā. Un jau iedūru sev adatu. Tagad vairāk nav. Nekā nav.

Bērna asara izveidojās viņas kreisās acs kaktiņā un sāka ripot pa

vaigu.

— Neskumsti. Rīt nogrābsi vēl kādu. Kur tu ņēmi preci?

— Pie Resnā Sema.

— Vai viss kārtībā?

— Protams. Bet preces viņam ir ļoti maz.

— Maz?

— Viņš teica, ka, iespējams, vēl pietiks nedēļas nogalei.

— Kur viņš vispār ņem preci?

— Kāpēc tev to vajag zināt?

— Es vienkārši iedomājos, ka, sazinoties ar šo cilvēku, var nopirkt lētāk.

— Es nezinu. Kaut kur pludmalē.

— Vai tu atradi viņu pludmalē?

— Jā. Viņš vienmēr ir tur.

— Tas tiesa.

— Kur tu vazājies, Fletč? Tevis nebija visu dienu. Tu smaržo citādāk.

— Citādāk.

— Tu smaržo drīzāk kā gaiss, nevis cilvēks.

— Kā gaiss?

— Es nezinu, ko tas nozīmē.

— Es uz kādu brīdi iegāju mājā ar gaisa kondicionēšanas sistēmu.

— Kaut ko nozagi?

— Jā, aptīrīju pāris veikalus Meinstrītā. Tas prasīja laiku.

— Ko dabūji?

— Pāris fotoaparātus. Magnetofonu. Bet detektīvs vienā veikalā sāka mani rūpīgi novērot. Nācās gaidīt, kamēr viņš aiziet uz lenču.

— Cik dabūji?

— Divdesmit trīs dolārus.

— Nekas īpaši spožs.

— Jā, nekas īpaši spožs.

— Es gribu teikt, pa visu dienu. Tevis nebija arī no rīta.

— Jā, pa visu dienu. Ēd zupu.

Iespiedusi kastroli starp ceļgaliem, Bobija pamaisīja zupu ar karoti, vērojot izplūstošos taukvielu kārtas riņķus.

— Istaba laikam maksā dārgi.

— Es vēl neesmu par to samaksājis.

— Kā tad tu šet dzīvo?

— Tās samnieks pērk no manis zagtās mantas. Tāpēc es vienmēr esmu bez naudas.

— Tu atdod viņam to, ko nozodz veikalos.

— Jā.

— Viņš tev maksā grašus. ,

— Jā. Viņš ir paskopāks.

— Nelietis.

— Un visu laiku pieprasa, lai es zogu vairāk.

— Velti tu ar viņu sapinies.

— Vai tu atbrauci no Vidusrietumiem?

— Kādēļ tu tā jautā? t

— Tu tā runā. Ļoti praktiski.

— Tev nemaz nevajag daudz naudas. Tu taču nesēdi uz adatas.

— Es dzeru tabletes. Tu taču zini.

— Es zinu. Bet tomēr. No tabletēm nav nekā laba. Tās ir mākslīgas.

— Nav jau nemaz tik sliktas.

— Dabiskās vielas labākas. Heroīns, piemēram.

— Ja arī es kādu gribētu pakratīt, tad tas ir Resnais Sems.

— Kāpēc?

— Viņš ir pilns ar preci.

— Pašlaik viņam gandrīz nekā nav.

— Varbūt nākošreiz, kad viņš saņems preci...

— Nozagt viņam naudu un preci, tas gan būtu lieliski.

— Viņš ir labs cilvēks.

— Par ko tu runā?

— Es tikai gribēju teikt, ka tas nav veikals vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš ir Resnais Sems. Viņš ir personība. Viņš rūpējas par mums.

— Tev nekas nesanāks. Tu pat nezini, kur viņš glabā preci.

— Viņš nekur neiet prom no krastmalas. Viņš nepamet savu būdcli.

— Kāpēc nepamet, — Bobija iebilda. — Bet, lai nopirktu ēdamo.

— Ēdamo viņam pienes klāt. Vendija un Karens.

— Es nesu viņam ēdienu.

— Tu?

— Kad viņš palūdza. Viņš deva man naudu un teica, ko nopirkt.

— Un uz kurieni tu gāji?

— Uz supermārketu.

— Gāji un ņēmi visu vajadzīgo no plauktiem?

— Jā, bet kā gan citādi?

— Nezinu. Es gribētu viņu pakratīt. Vismaz reizīti. Ja tikai varētu noskaidrot, no kurienes viņš saņem preci.

— Man ir vienalga. Viņam ir laba prece.

— Tu saki, ka viņš gaida nākamo partiju tuvākajās dienās?

— Jā, viņam ir jāsaņem prece. Viņš teica, ka rezerves izsīkst, bet iedeva man visu, par ko es varēju samaksāt. Viņš labi pret mani izturas.

— Es ar prieku viņu pakratītu.

It kā pilnīgi bez nodoma viņš sāka mest gaisā un ķert rokā savu kabatas portfeli. Uz grīdas izslīdēja fotogrāfija.

— Kas tas tāds? — Bobija vaicāja.

— Nekas.

ч

Viņa nolika kastrolīti, pacēla fotogrāfiju un ilgi to aplūkoja.

— Kas tas ir? — viņa atkārtoja.

— Tāpat, viens cilvēks. Viņu sauc Alans Stcnviks. Vai nekad neesi viņu redzējusi?

— Kas viņš ir?

— Kādreiz es viņu labi pazinu. Vēl pirms es biju aizgājis no mājām. Reiz viņš man izglāba dzīvību.

— Ā-a. Tad tāpēc tu nēsā viņa fotogrāfiju.

— Nekādi nespēju to aizmest.

— Otrā pusē ir rakstīts: „Nodot “News Tribune* bibliotēkā^11.

— Es izzagu to no turienes.

— Tu strādāji avīzē?

— Kas, es? Vai tu joko? Reiz es tur iegriezos kopā ar paziņu un pilnīgi nejauši ieraudzīju šo fotogrāfiju. Uz galda. Es iebāzu to kabatā. Viņš man izglāba dzīvību.

— Kā?

— Es sadauzīju mašīnu. Tā aizdegās. Es biju bez samaņas. Viņš brauca garām. Pieturēja un izvilka mani no kabīnes. Šķiet, viņš tur netālu dzīvo. Vai tu esi pārliecināta, ka nekad agrāk neesi viņu redzējusi?

— Pilnīgi pārliecināta.

— Man tā arī neizdevās viņam pateikties.

Bobija pasniedza Fletčeram fotogrāfiju.

— Es gribu gulēt, Fletč.

— Labi.

Viņš novilka tenisa kreklu, džinsu bikses, nodzēsa gaismu un ierāpās gu|ammmaisā.

— Vai tev patiešām ir divdesmit seši? — Bobija vaicāja.

— Jā, — viņš meloja.

— Man nekad nebūs divdesmit seši, vai ne?

— Laikam jau ne.

— Un kas man par to būtu jādomā? - viņa vaicāja.

— Nezinu.

— Es ari.

11. nodaļa

„Mūsu darbā nav brīvdienu", — Fletčs sev atgādināja.

Tāpēc viņš sestdien no rīta piecēlās, uzvilka šortus un gāja uz pludmali.

Krīzijs gulēja uz muguras, salicis rokas zem galvas. Smiltis vēl mirdzēja rasa. Resnā Sema būdele meta garu ēnu.

— Kas notiek, vecais? — Krīzijs pat nepaskatījās uz Fletču.

— Nekas īpašs.

— Man ir auksti. Gribu ēst. Vai neatmetīsi kaut ko maizei?

— Divpadsmit centu, — Fletčs izvilka no kabatas vienu desmitcentu monētu un divas viencentu un nometa tās smiltīs līdzās Krīzijam.

Tas pavīpsnāja. Divpadsmit centu neatstāja uz viņu nekādu iespaidu.

— Tu taču esi meistars veikala zādzību lietās, — viņš teica.

— Viņu detektīvi mani jau pazīst.

— Vajag mainīt darbības lauku, puisīt. Apciemot kaimiņu pilsētas.

— Bet kā gan es atgādāšu šurp guvumu, lai to varētu pārdot?

— Motociklisti nav pārāk izvēlīgi. Viņiem nav nekas neparasts vest cilvēku ar trijiem portatīvajiem televizoriem, — un Krīzijs iesmējās. — Kādreiz es pratu aplaupīt dzīvokļus, - viņš piebilda. — Man bija pat instrumenti.

— Un kas notika?

— Mani aplaupīja. Kaut kāds nelietis nozaga manus instrumentus. Mērglis.

— Tas patiešām izklausās visai jocīgi.

— Man nāk smiekli.

— Žēl, ka tu nevarēji saņemt apdrošināšanu.

— Un man nav arī vairāk spēka, — Krīzijs izstaipījās. — Es kļūstu vecs, manu puisīt.

— Tu, acīmredzot, vakar esi ieņēmis kaut ko pavisam nelāgu.

— Nekā tamlīdzīga. Pagājušā nakts bija mans zvaigžņu ceļš.

Vēl ne pārāk sen Krīzijs bija rokgrupas bundzinieks. Viņi izsitās augšā. Liela Ņujorkas kompānija, kas izlaiž skaņuplates, ieguldīja viņos simt tūkstoš dolārus un viena gada laikā guva trīs ar pusi miljonu lielu peļņu. Viņi ierakstīja disku, devās turnejā, ierakstīja trešo disku un kopā ar citu grupu aizbrauca uz Eiropu. Krīzijs bungoja, ceļoja un neatteicās ne no grādīgā, nedz sievietēm un narkotikām. Pēc gada viņa rēķinā bija jau seši tūkstoši dolāru, bet viņš pats atgādināja izspiestu citronu. Kompānija nomainīja to ar bundzinieku no Arkanzasas. Krīzijs tikai nopriecājās: viņš negribēja vairāk strādāt.

— Es parasti aptīrīju mājas pašā krastmalā. Reizēm iegriezos ari kāpās. Kāda nabaga zēna mājā es ielauzos veselas septiņas reizes. Viņš vienmēr pirka to, kas bija nozagts. Stereosistēmu RSA, televizoru „Sony", fotoaparātu „Nikon". Un nolika visu vecajā vietā. Tā bija gluži kā tāda jauna spēle. Viņš pirka mantas un stiepa tās mājā priekš manis, bet es tās savācu. Burvīgi. Kad cs atnācu astoto reizi, māja izrādījās tukša. Viņš nolēma, ka nu reiz tam pietiek, un aizvācās.

— Bet tagd tev nav spēka pat tam, vai ne?

— Nē, tas taču ir darbs. Es labāk pagulēšu pludmalē.

— Bet kur tu ņem skanošo?

— Es nezinu, vecīt. Nezinu.

— Vecajam Scmam taču vajag maksāt.

— Vajag, — Krīzijs nopūtās. - Vecais maita.

— Interesanti, kur viņš ņem preci, - Fletčs domīgi teica.

— Es neko par to nezinu, — Krīzijs atbildēja.

— Es arī nejautāju.

— Skaidrs. Es viņu aptīrītu, ilgi nedomājot. Tad man būtu pašam savas rezerves. Bet viņš jau noteikti dabūs atkal. Un šis maita nekad neiet prom no pludmales. Katrā ziņā es neesmu redzējis, ka viņš kaut kur ietu. Es nekā nevaru tikt skaidrībā.

Pēdējās kratīšanas un panikas laikā, kad Resnais Sems paziņoja, ka viņam nekā nav, Fletčs iekārtojās smiltīs netālu no Resnā būdas un novēroja to veselu nakti. Neviens tajā neiegāja un neizgāja no tās. Fletčs runāja ar katru, kurš tuvojās Sema būdai. Tie bija vienīgi narkomāni. Neviens no viņiem nevarēja būt preces piegādātājs.

Bet pusdivpadsmitos no rīta izplatījās baumas, ka resnais Sems, kurš ne uz mirkli nebija pametis savu būdu, atkal atsācis tirgošanos. Bez jebkādiem ierobežojumiem. Tā tas arī bija. Panika beidzās.

— Viņš ir burvis, — Krīzijs teica. — Velna burvis.

— Tur tev ir pilnīga taisnība. Bobija teica, ka viņa rezerves jau sāk izsīkt.

— Jā. Viņš ieviesis savus ierobežojumus. Bet es neuztraucos. Gan jau viņš atkal dabūs. Vai tu patiešām domā, ka viņš nedabūs preci. Viņš vienmēr dabū. Reizēm dienu vai divas viņš pārdod mazāk nekā parasti, bet tad atkal atsāk ar pilnu sparu. Un preci tam pienes. Tā taču viņam ir vajadzīga.

— Es nešaubos, ka viņš saņems preci, — Fletčs pamāja.

— Noteikti saņems.

— Es esmu par to pilnīgi pārliecināts.

— Paklausies, Fletč, bet vai tu neesi ievērojis, ka policija grābj ciet vienmēr vienu un to pašu čali.

— Jā.

— Vecais, tas gan ir jocīgi. Vienu un to pašu.

— Viņš ir no vietējiem, Montgomerijs.

— Granijs Montgomerijs.

— Viņa tēvs ir svarīgs putns mūsu pilsētā.

— Pēc katrām desmit dienām, maksimums pēc divām nedēļām, viņu savāc un nopratina. Visu nakti māca dzīvot. No rīta palaiž vaļā. Bet viņš jož pa taisno pie Resnā Sema pēc jaunas devas.

— Acīmredzot, viņš nevienu nenodod.

— Protams. Citādi mūs visus iebāztu aiz restēm. O, vecais, tu pat nevari iedomāties, cik stulbi ir policisti.

— Viņus uztrauc tikai vietējie pusaudži. Montgomerija tēvs ir apriņķa skolu direktors vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Jautāt vienmēr ir labāk savējiem. Viņi zin, ka mēs viņiem tāpat neko neteiksim. Tāpēc viņi vienmēr grābj šo zēnu un cenšas izsist no viņa patiesību. Jocīgi. Jocīgi.

— Šorīt tevi ir atmodusies humora izjūta, Krīzij.

— Es pavadīju burvīgu nakti. Zvaigznes nolaidās no debesīm un runāja ar mani.

— Un ko tās tev teica?

— Tās teica: „Krīzij, tu esi Dieva izredzētais. Tu vedīsi ļaudis uz jūru“.

— Tas bija slapjš sapnis.

— Jā. Slapjš.

— Man ir jāsatiek kāds cilvēks, — Fletčs lēnām piecēlās.

— Bet man jānozog nauda.

Krīzijs pat nepakustējās. Viņš skatījās uz jūru, kurp tam vajadzēja vest ļaudis pēc kārtējās heroīna devas.

Fletčs, kājas sakrustojis, sēdēja Vctsaijanas būdeles ēnā. Pats Vet-saijana sakrustotām kājām sēdēja būdā.

— Dažas sarkanās, — Fletčs palūdza.

— Tablešu nav, — Vetsaijana atbildēja.

— Man ir divdesmit dolāru.

— Gaidu jaunu partiju. Pavazājies tepat riņķī.

— Man vajag tūlīt.

— Es saprotu, — Fletčs vēl nekad nebija sastapis labākas un sirsnīgākas acis. — Nekā nav. Palicis tikai mazliet heroīna.

— Draņķis.

— Par gaumi nestrīdas. Kā klājas Bobijai?

— Guļ.

— Tu neesi viņai gluži vienaldzīgs. Viņa bija atnākusi vakar vakarā.

— Es zinu.

— Viņa drausmīgi izskatās.

— Nu un tad?

— Kāpēc gan tu nevarētu aizvest viņu no šejienes?

— Tu domā, ka Granijs var kaut ko izpļāpāt?

Vetsaijanas acis uz mirkli uzzibsnīja.

— Domāju, ka nē.

— Kāpēc nē? Viņi taču visu laiku to sit.

— Pagaidām viņš vēl neko nav teicis.

— Kāpēc viņi visu laiku savāc tikai tieši viņu?

— Viņš ir vietējais. Viņu var piespiest. Visu laiku pratinot vienu pusaudzi tā vietā, lai šodien savāktu tevi, bet rīt — mani, viņi cer, ka galu galā viņš sniegs liecību. Es jau esmu ar to saskāries.

— Un viņiem tas izdosies? Vai viņi to salauzīs?

— Šaubos. Viņš jau ir aizgājis pārāk tālu. Viņš neko nejūt.

— Kā mēs uzzināsim, ka viņš ir izpļāpājies?

— Cilvēki zilajā formā, Sabiedrības eņģeļi atriebēji nolaidīsies no debesīm ar lieliem stekiem un saules stari atspīdēs viņu mirdzošajās ķiverēs.

— Kā mēs uzzināsim, ka viņi ieradīsies?

— Viņi neieradīsies. Tici man, Fletč. Viņi neieradīsies. Viss būs labi. Tev nav ko baidīties.

— Resnais Sem, es dzirdēju, ka tevi grib aplaupīt.

— Kurš?

— Nevar teikt.

— Krizijs? Pašlaik viņam ir grūti pat staigāt.

— Ne Krizijs. Kāds cits.

— Kurš grib aplaupīt Vetsaijanu?

— Viņš saka, ka zin, no kurienes tu saņem preci.

— To neviens nezin.

— Viņš saka, ka tu saņem preci tieši pludmalē. Kāds tev to pienes. Vai tā ir patiesība?

— Dēliņ, patiesības nemaz nav.

— Viņš saka, ka nākošreiz, kad tu saņemsi preci, viņš atnāks pie tevis. Viņš grib savākt gan preci, gan naudu.

— Neiespējami. Viņam nekas nesanāks.

— Kā tā?

— Nekas viņam nesanāks.

— Kā tu saņem preci?

— Es lūdzu Dievu, un tā gluži vienkārši uzrodas. Tu esi labs zēns, Fletč, tikai ne īpaši gudrs. Vai tev to ir teikuši agrāk?

— Jā.

— Es tā arī domāju. Neviens neaplaupīs Vetsaijanu.

— Bet vai tas ir iespējams? Vai tevi var aplaupīt?

— Nekad un nekā. Nomierinies. Rīt ap pusdienlaiku man būs sarkanās. Vai izvilksi?

— Dod man to, kas tev vēl atlicis.

— Dod divdesmitnieku.

— Neviens negribēs tevi aplaupīt, Sem?

— Ja tas notiks, preces vairāk nebūs.

— Neviens taču negrib, lai tas notiktu?

— Protams, ka nē.

— Jūs klausās. Šeit ir mistera Stenvika māja.

Fletčs ieslēdza ventilatoru pie telefona būdas griestiem, lai slāpētu ielas troksni.

— Misis Stenviku, lūdzu.

— Diemžēl misis Stcnvikas nav mājā. Vai kaut ko viņai pateikt?

Mēs zvanām no tenisa kluba. Vai jūs nezināt, kur varētu būt Sten- vika?

— Bet viņai taču ir jābūt tur, ser, es gribēju teikt — klubā. Šorīt viņai ir spēle, un viņa teica, ka paliks tur arī uz lenču. Domāju, ka viņa grib satikties ar tēvu.

— Un pašlaik viņa ir klubā?

— Jā, ser. Viņa plānoja tur pavadīt visu dienu.

— Mēs viņu pameklēsim. Atvainojiet par traucējumu.

Kā parasti sestdienas rītā, viss ceļš gar piekrasti bija pieblīvēts ar automašīnām. Fletčs iegāja universālveikalā un nopirka sev jaunu tenisa kreklu, baltu zeķu pāri un tenisa šortus.

12. nodaļa

Fletčs atstāja mašīnu kluba stāvvietā, apgāja apkārt ēkai un iegāja ģērbtuvē pa dienesta ieeju. Uz skapīšu durvīm karājās plāksnītes ar to īpašnieku uzvārdiem. Pati svaigākā vēstīja ,,Antcrvuds“. Jaunie kluba locekļi. Apkalpojošais personāls vēl noteikti nav pieradis pie viņiem un viņu viesiem.

Kad Fletčs iegāja tenisa paviljonā, viņu apturēja vecākais oficiants.

— Atvainojiet, ser. Vai jūs esat kluba viesis?

— Es esmu Antervudu viesis, - Fletčs atbildēja.

— Viņu pašlaik nav, ser. Es netiku viņus redzējis.

— Viņi ieradīsies vēlāk.

— Ļoti labi, ser. Varbūt jūs vēlaties kaut ko iedzert, viņus gaidot?

Fletčs ievēroja Džoannu Stenviku.

— Mēs ierēķināsim dzēriena cenu Antervudu rēķinā.

— Apelsīnu sulu ar šņabi, lūdzu.

Viņš apsēdās pie Džoannas Stcnvikas galdiņa.

— Jūs esat Džoanna Stenvika, vai ne?

Viņa sēdēja pie divvietīga galdiņa, vērojot tenisa kortus. Viņai priekšā stāvēja tukša martini glāze ar ledu.

— Jā, bet kas par lietu?

— Es neesmu redzējis jūs kopš pašām kāzām.

-' Vai jūs esat Alana draugs?

— Mēs kopā dienējām aviāeijā, — Fletčs atbildēja. — Sanantonio. Mēs ar Alanu neesam likušies jau ilgus gadus.

— Un tomēr, neskatoties uz to, jūs mani pazināt.

— Vai tad jūs var aizmirst? Vai jūs neiebildīsiet, ja es piesēdīšos pie jūsu galdiņa?

— Diemžēl, man nav tik laba atmiņa, kā jums gribētos, — Džoanna pasmaidīja. — Es nevaru atcerēties, kā jūs sauc.

— Ne jūs viena, — Fletčs atbildēja. Man ir visgrūtāk iegaumējamais uzvārds pasaulē. Atrelamenskis. Džons Atrelamenskis.

— Džons man ir pilnīgi pa spēkam.

Uz galda atradās „Polaroid" fotoaparāts.

— Jūs dzīvojat šajā apvidū, Džon?

— Nē. Batā, Montanā. Es esmu šeit darīšanās. Aizlidoju šodien pēcpusdienā.

— Un kādas jums šeit ir darīšanas?

— Mēbeles. Mēs, ziniet, iekārtojam viesnīcas.

— Skaidrs. Žēl, ka nevarat satikt Alanu. Viņš ir Aidaho, aviācijas kongresā.

— Alans vēl joprojām turpina lidot?

— Regulāri.

— Atšķirībā no pārējiem, viņam vienmēr patika lidot. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņš, izpildot treniņlidojumu, nopikēja tieši uz dzīvojamo māju Sanantonio.

— Nopikēja uz dzīvojamo māju?

— Viņš jums par to nekad nav stāstījis? No triecienviļņa izbira visi stikli. Iejaucās policija. Priekšniecība viņu par to bargi sodīja.

— Vīri ne visu stāsta savām sievām.

— Domāju, ka viņam ir mazliet kauns to stāstīt.

— Cik patīkami ir sastapt senu Alana draugu. Pareizāk sakot, atkal satikties. Pastāstiet man vēl kaut ko.

— Citi viņa nedarbi man nav zināmi. Mēs nebijām pārāk tuvi draugi. Tad es atbraucu uz nedēļu uz jūsu pilsētu, netīšam sastapu Alanu, un viņš ielūdza mani uz kāzām.

— Bet jūs esat jaunāks par manu vīru.

— Jā, nedaudz. Man ir trīsdesmit.

— Jūs izskatāties krietni vien jaunāks.

— Nodarboties ar mēbeļu tirdzniecību ir ļoti veselīgi.

— Alanam būs ļoti žēl, ka viņš nav jūs sastapis.

— Neesmu par to gluži pārliecināts.

— O?

— Mēs nedaudz saķērāmies jūsu kāzās.

— Kāpēc?

— Es visai necili izteicos par lielo biznesu, bet Alanam tas nepatika.

— Kā gan jūs tā varējāt? — viņas acīs uzdzirkstīja jautras uguntiņas.

— Tad es biju jaunāks un tiesaņēmu algu lielā korporācijā.

— Laikam jūs kaut ko pateicāt par precībām ar bosa meitu.

— Nē. Bet vai tad tā ir?

— Viņš apprecēja mani, sava bosa meitu. Tas viņam ir vājais punkts. Iespējams, ka tāpēc viņš arī sadusmojās.

— Es to nezināju. Domāju, ka toreiz rīkojos aplam.

— Nieki. Ne jūs pirmais, ne pēdējais. Nabaga Alans velta visu savu brīvo laiku, pierādot visai pasaulei, ka viņš apprecējis mani manis, nevis mana tētiņa kompānijas dēļ.

— Vai viņš strādā pie jūsu tēva?

— Pašlaik es pat nezinu, kurš pie kura strādā. Alans kārto visas lietas. Tēvs organizē tenisa turnīrus. Atklāti sakot, tēvs dara to, ko viņam liek Alans.

— Alans man vienmēr ir šķitis lietišķs cilvēks. Un kur tad viņš strādā?

— „Collins Aviation".

— Nekad neesmu dzirdējis par tādu firmu. Atvainojiet.

— Jūs arī nevarējāt par to dzirdēt, ja stāvat tālu no aviācijas. „Collins Aviation" izgatavo dažādus tehniskus mezglus, no kuriem citas korporācijas saliek lidmašīnas.

— Nav vis nekāda ķīmiskā tīrītava.

— Nebūt.

— Redziet, cik es slikti orientējos biznesā. Es pat nesekoju akciju kursam biržā.

— „Collins Aviation*1 akcijas praktiski netiek pārdotas. Tās pieder mums.

— Visas akcijas?

— Mums un dažiem ģimenes draugiem. Jūs saprotat, ģimenes ārstam, tēva Hārvardas kursa biedram, ar kuru viņš dzīvoja vienā istabiņā studentu kopmītnē... lūk, tādiem cilvēkiem. Visi bagāti kā Krēzi.

— Cik aizkustinoši.

— Tik tiešām, nav slikti, ja visi tavi paziņas ir bagāti cilvēki. Nekad neizraisās strīds par to, kam jāmaksā par iedzeršanu.

— Vai pasūtīt jums vēl kokteili?

— Kāpēc gan ne?

Flctčs pasauca oficiantu.

— Starp citu, Džon, bet kā jums izdevās iekļūt tenisa klubā?

— Es esmu Antervudu viesis. Mums ir kopīgas darīšanas. Viņš uzzināja, ka mana lidmašīna izlido tikai pēcpusdienā un piedāvāja iebraukt klubā, lai nedaudz iedzertu un izpeldētos baseinā.

— Antcrvudi? Es viņus nezinu. Laikam jauni kluba biedri.

— Nav ne jausmas.

— Bet kur ir jūsu tenisa rakete?

— Es biju to iznomājis. Nodevu, pirms ienācu kafejnīcā.

— Skaidrs.

— Martini ar ledu, lūdzu, un apelsīnu sulu ar šņabi, - Flctčs pasūtīja.

— Vienu mirklīti, misis Stenvika, — oficiants atbildēja.

— Šis tenisa klubs ir mana tēva lolojums. Vienīgi pašu ēku viņš nav cēlis ar savām rokām. Šis tenisa klubs ir galvenais „Collins Aviation** akciju īpašnieks. Pat krēsls, uz kura jūs sēžat, iespējams, ir izstrādāts Olbani lidostas uzgaidāmajai zālei.

— Vai Olbani ir lidosta?

— Olbani ir Ņujorkas štatā.

— Jā.

— Bet kuru gan tas uztrauc.

— Loģiski. Kuru gan interesē Olbani Ņujorkas štatā?

— Varbūt vienīgi tos, kas tur dzīvo.

— Varbūt, vienīgi viņus, tiesa. Parasti gan es nedzeru martini pēc tenisa spēles.

— Bet ar ko jūs parasti nodarbojaties pēc tenisa spēles?

— Ar visu pa druskai. Alans tik bieži dodas komandējumos. Pirmdienās un trešdienās viņš nekad neierodas mājās agrāk par vienpadsmitiem naktī. Nedēļas nogalē viņš iesēžas reaktīvejā lidmašīnā un aizlido savās darīšanās. Darīšanas, darīšanas, darīšanas... Bet, lūk, arī mūsu kokteiļi.

— Jūsu glāze, misis Stenvika, — oficiants paklanījās.

— Par darīšanām, — Džoanna pacēla tostu.

— Pirmdienās un trešdienās viņš neierodas mājās agrāk par vienpadsmitiem, — Fletčs atkārtoja.

— Gadās, ka pat vēl vēlāk. Ceturtdien ir kluba valdes sēde. Tas ir pat ērti — ceturtdiena kalpiem ir brīvdiena. Bet otrdienu mēs gan pavadām kopā. Otrdienās viņš ir ļoti uzmanīgs pret mani.

— Atceros, Alanu Āzijā ievainoja.

— Viņam ir rēta uz vēdera un „Purpura sirds".

— Vai pašlaik viņš ir pilnīgi vesels?

— Protams. Viņam ir lieliska veselība.

— Vai patiešām?

— Bet jūs tas pārsteidz?

— Viņš vienmēr baidījās saslimt ar vēzi. Tiklīdz kāds uzsmēķēja, viņš vienmēr sāka par to runāt. Cigaretes viņš sauca par vēža nūjiņām.

— Es neko tādu neesmu ievērojusi.

— Vai viņam nebija vēža?

— Ak, Dievs, pat nepieminiet šo vārdu.

— Satriecoši.

— Kas īsti?

— Tas, ka viņš nav slimojis ar vēzi.

— Viņš jau nemaz tik daudz nesmēķē. Tāpat kā jūs, Džon, nu kā jūs tur..., nevarat sūdzēties par veselību.

— Es neesmu bijis Āzijā.

— Jūs, liekas, esat lieliskā fiziskā formā.

Зак. 444

— Overflaits.

— Kā, lūdzu?

— Overflaits. Es cenšos atcerēties Alana vedējtēva uzvādu. Over...

— Ebcrharhts, Berts Eberharhts.

— Pareizi. Man viņš likās lāga zēns. Vai viņš vēl joprojām ir šeit?

— Ir nu gan jums atmiņa. Jā, viņš vēl joprojām ir šeit. Resns un plikpaurains. Apprecējis kaut kādu izlēcēju. Trīs pretīgi bērneļi. Viņam pieder apdrošināšanas kompānija.

— Apdrošināšanas kompānija.

— Jā. Pats Alans, „Collins Aviation^11 un pat šis klubs ir apdrošināts viņa kompānijā. Viņš ir labi situēts. Pateicoties Alanam. Viņi draudzējas vēl no Kolgeitas laikiem.

— Viņš ir labi iekārtojies. Ņemot vērā Alana lidojumus, viņš noteikti plēš bargu naudu.

— Tā ir pēdējā muļķība. Mans tēvs vēlējās, lai Alans, maksājot milzīgās iemaksas, aptvertu, cik dārga ir viņa dzīvība. Pēc mūsu meitas piedzimšanas viņš centās pierunāt Alanu attteikties no lidojumiem. Nekas neizdevās. Alans maksā apdrošināšanu un nelaiž garām nevienu izdevību, lai paceltos gaisā.

— Apdrošināšanu maksā Alans, nevis kompānija?

— Mūsu ģimenē vārds „kompānija" nozīmē manu tēvu. Alanam obligāti jāapdrošinās, bet par apdrošināšanu viņam jāmaksā pašam. Tā nosprieda tēvs. Tiesa, žēl, ka viņa pūles tā arī nedeva vēlamo rezultātu.

— No visa tā, ko jūs man pastāstījāt, es sapratu, ka Alanam gluži vienkārši nepieciešams kaut kā izlādēties.

— Tāpēc taču arī ir domāts klubs.

— Es domāju, lidojot viņš noņem nervu sasprindzinājumu, — Fletčs piebilda.

— Bet citus noved līdz infarktam. Es pat negribu domāt, ar ko viņš lido šajā nedēļas nogalē. Izklaidēšanās nolūkos, kā jūs izteicāties. Jūs pat nevarat iedomāties, ko viņš paceļ gaisā. Visādā ziņā, pēc lidmašīnām tas neizskatās. Drīzāk pēc kaut kādiem pagānu ieročiem, ar kādiem karo mežoņi. Vienkārši šausmas.

— Liekas, jums ar viņu ir visai grūti. Kaut nu viņš reiz. pārstātu lidot. Mani jau sen interesē viens jautājums.

— Tēvs kavē lenču.

— Vai viņam ir jāatnāk uz šejieni?

— Jau pirms divdesmit minūtēm.

— Tad man laiks iet prom.

— Nē, nē. Viņam būs ļoti patīkami ar jums iepazīties. Alana draugs un tā tālāk. Tātad kas jūs vēl interesē?

— Kāpēc kāzās nebija Alana vecāku?

— Alana vecāku?

— Jā.

— Tie viņam ir pavisam sveši. Viņš nekad ar viņiem nesatiekas.

— Nekad nesaliekas?

— Vai jūs tas pārsteidz?

— Jā, protams. Man šķiet, ka viņi kādreiz bija ļoti tuvi.

— Nē, viņš tos neieredz. Tā bijis vienmēr. Es viņus neesmu ne reizi redzējusi.

— Vai tiešām tā ir patiesība?

— Jūs esat sajaucis Alanu ar kādu citu.

— Bet es biju pārliecināts, ka Alans regulāri apciemo savus vecākus.

— Tikai ne Alans. Vecāki vienmēr ir gribējuši uzspiest viņam savu gribu. Es domāju, par lūzuma punktu kļuva turnīrs „Zelta cimdi“.

— „Zelta cimdi“? Es saprotu, Alans nodarbojās ar sportu.

— Nodarbojās tāpēc, ka tēvs viņam lika to darīt. Katru dienu pēc nodarbībām skolā viņš gāja uz pagrabu un trenējās līdz vakariņām. Viņam nācās piedalīties štata meistarsacīkstēs. Viņš neieredzēja boksu. Viņš atteicās piedalīties nacionālajā čempionātā. Kopš tā laika tēvs ar viņu vairs nerunā.

— Es laikam būšu visu sajaucis.

— Droši vien. Un viņš vienmēr ir teicis, ka viņa māte ir neirastēniķe, kas gandrīz nepieceļas no gultas.

— Un jūs nekad nav interesējuši Alana vecāki? Vai jūs nekad negribējāt ar viņiem satikties?

— Nē, ja Alans man saka patiesību. Bet es esmu par to pilnīgi pārliecināta. Ticiet man, cilvēkiem, ar kuriem es katru dienu satiekos, ir visai smagi raksturi, un man nemaz, negribas sevi apgrūtināt vēl arī ar vīra radiem.

— Es saprotu.

Pēkšņi paviljona apmeklētāji jūtami atdzīvojās, jo parādījās interesants, reprezentabls, apmēram sešdesmit gadus vecs vīrietis, kurš bija ģērbies baltās biksēs un zilā bleizeri. Viņam māja ar rokām. Vīrieši, kas sēdēja tuvāk pie durvīm, piecēlās no savām vietām. Sievietes apžilbinoši smaidīja. Vecākais oficiants, priecīgi mājot, steidzās viņam pretī.

— Tas ir mans tēvs, — Džoanna komentēja.

— Jā, — Fletčers pamāja. — Es viņu pazinu.

— Neņemiet ļaunā, ja viņš jūs neatcerēsies.

— Kāpēc gan lai viņam mani būtu jāatceras.

— Tāpēc, ka tu esi īsts skaistulis. Es degu kā liesmās. Vai patiešām tev šodien jābrauc prom?

— Man ir jāatgriežas jau šovakar.

— Bet rīt taču ir svētdiena.

— Paklausieties, vai jums ar Alanu ir kāda vietiņa, kur jūs varat aizbraukt un palikt divatā? Tikai jūs vieni paši?

— Rančo.

— Kas?

— Alans pērks rančo Nevadā. Mums.

— Lieliski.

— Kas tur lielisks. Tas ir šausmīgi. Kam gan ir vajadzīgs rančo Nevadā?

— Tādu ir ne mazums.

— Kad es vēl biju bērns, es pavadīju vasaru rančo. Karstums, putekļi, netīrība. Garlaicīgi. Neparasti, neiedomājami garlaicīgi. Visi vīrieši nu gluži kā tādi sausi, ar sāli apkaisīti kliņģerīši. Bet kā viņi runā! Katrs vārds stiepjas kā gumija, bet teikuma beigas jau skaidras pašā sākuma. Un runas ir tikai par četrkājainajiem. Nē, apbrīnot govis — tas nav priekš manis.

— Tad kāpēc jums vajadzīgs rančo?

— Alans grib to pirkt. Es tur vēl neesmu bijusi. Alans uzstāj, lai mēs lidotu turp nākošās nedēļas nogalē.

— Nākošās nedēļas nogalē?

— Varat iedomāties, ar kādām šausmām es gaidu šo dienu.

— Bet tur taču jums izdosies pabūt divatā.

— Ne velna. Aiz mājas ir lidmašīnu pacelšanās laukums. Tas man jau ir zināms. Alans pilnīgi droši kaut kur aizlidos svarīgās darīšanās, bet man nāksies blenzt uz govīm džinsu biksēs tērptu sausiņu sabiedrībā.

— Tad atsakieties. Atrunājiet Alanu no šī pirkuma.

— Pēc nedēļas viņam ir jāizdara pirmā iemaksa. Skaidrā naudā.

— Skaidrā naudā?

— Jā. Vai tad tas nav neprāts? Skaidrā naudā. Viņš teica, ka cilvēki tur atzīst tikai tādu naudu, ko var paturēt rokās. Ja viņš atvedīs skaidru naudu papīra aploksnē vai koferī un izgāzīs to uz galda visu acu priekšā, tad varēs izkaulēt kaut kādus procentus.

— Viņi taču nevar būt tādi mežoņi.

— Tā taču ir Nevada, dārgais. Kā gan mēs varam zināt, kas var iepatikties šādam sausiņam džinsu biksēs, kurš domā tikai par govīm. (), tēti!

Fletčs piecēlās.

— Tas ir sens Alana draugs. Viņi kopā dienēja aviācijā. Džons...

— Atrelamenskis, — Fletčs turpināja, paspiežot roku Džoannas tēvam.

— Priecājos ar jums iepazīties, mister Atrelamenski, Džons Ko-linzs pasmaidīja. — Palieciet pie mums uz lenču.

13. nodaļa

Fletčs paņēma krēslu no blakus galdiņa. Džons Kolinzs apsēdās ar seju pret savu meitu. Vienos dienā kortos nebija nevienas dzīvas dvēseles. Spēlētāji bija pārcēlušies uz paviljonu.

Džoanna novāca fotoaparātu.

- Džons tirgo mēbeles, tēti. Viņš ir no Grandrepidas Mičiganā.

- No Batas Montanā, — Fletčs izlaboja.

- O?

Fletčs bija izvēlējies pareizo ceļu. Neviens ne tikai nevarēja atcerēties viņa uzvārdu, bet arī nedz tēvu, nedz meitu neinteresēja mēbeļu tirdzniecība, ne pilsētiņa Bata Mičiganas štatā. Viņš varēja nešaubīties, ka līdz rītdienai par viņa eksistenci aizmirsīs reiz un uz visiem laikiem.

— Martini vēl pirms lenča? — Džons Kolinzs pārmetoši vaicāja.

— Esmu nolēmusi dienā nedaudz pagulēt, — Džoanna atbildēja, skatoties uz Fletču.

— Labi, ka vismaz Džons dzer apelsīnu sulu.

— Tā ir ar šņabi.

— Л. Skaidrs. Ja šo maisījumu dzer pārāk lielās devās, no tā otrā dienā sāp galva, — Džons Kolinzs plaši pasmaidīja. — Vai jūs spēlējat tenisu, Džon?

— Ļoti slikti, ser. Teniss ir brīnišķīga spēle, bet man ir tik maz brīvā laika.

— Jums noteikti ir jāatrod laiks, lai varētu baudīt dzīvi un rūpēties par savu veselību. Tas ir labākais veids, kā to izdarīt.

— Jā, ser.

— Protams, lai to visu varētu atļauties, vajag visai saprātīgu znotu, kas turpina tavu iesākto lietu. Reizēm man rodas pat vainas apziņa, ka es te spēlēju, bet Alans strādā. Kā jūs pazīstat Alanu?

— Mēs kopā dienējām aviācijā. Teksasā.

— Džons stāstīja, ka Alans reiz nopikējis uz dzīvojamo māju. Vai viņš tev par to ir stāstījis, tēti?

— Protams, ka nē.

— Mēs tad bijām vēl leitnanti, — Fletčs piezīmēja. — Viņu par to bargi sodīja. Es domāju, ka arī man nevajadzēja to teikt.

— Gluži otrādi, — Džons Kolinzs iebilda. — Mums jau sen ir laiks uzzināt par Alana pārkāpumiem. Tagad mēs beidzot piespiedīsim viņu pie sienas. Varbūt viņš ir vēl kaut ko pastrādājis.

— Nē, ser.

— Šis nedēļas nogalē viņš devies uz Aidaho, izmēģina kaut kādu eksperimentālu lidmašīnu. Vai jūs vēl lidojat?

— Tikai ar biļeti kabatā.

— Kā gan es vēlētos, lai Alans reiz izbeidz savus lidojumus. Viņš spēlē pārāk lielu lomu daudzu cilvēku dzīvē, lai varētu atļauties tādu risku. Vai jūs bijāt ar viņu kopā okeāna otrā krastā?

— Nē. Mani aizsūtīja uz Aleutu salām.

— O.

Fletčs pasmaidīja. Viņam bija pilnīgi vienalga, kā ir Aleutu salās.

Bez jebkāda pasūtījuma Džonam Kolinzam atnesa sendviču ar sieru un ela pudeli.

— Ko jūs ēdīsiet? — viņš vaicāja.

— Sendviču ar cāli, — Džoanna atbildēja. — Un majonēzi.

— Bet man ar sieru, — Fletčs piebilda. — Un pudeli alus.

— Jus pieņēmāt pareizu lēmumu, aiziedams no aviācijas, — Džons Kolinzs piebilda.

Fletčs iesmējās.

— Man patīk pārdot mēbeles.

— Lieta ir tāda, ka Alanam nepieciešama jaunatne, - Kolinzs vecākais turpināja. — Draugi. Cilvēki, uz kuriem viņš varētu paļauties. Bet viņam visapkārt ir vieni vienīgi veči, kas sākuši strādāt vēl kopā ar mani. Es visu laiku cenšos viņam iestāstīt, ka laiks sūtīt tos pensijā, bet viņš mani neklausa. Labāk, viņš saka, viņu buldurēšana, nekā jauniņie, ar kuriem nevarēs sastrādāties.

— Tēti! Viņš neko tādu nav teicis.

— Bet varētu pateikt, ja viņam būtu humora izjūta.

— Viņš lieliski saprot humoru, — Džoanna metās aizstāvēt savu vīru.

— Vai viņš ir vismaz kaut reizi tevi sasmīdinājis? — Džons Kolinzs aizstāvēja savu redzes viedokli. - Kad tas bija?

— Nu, nesen viņš runāja ar Džūliju. Neatceros, par ko. Šķiet, teica, ka būtu laiks iet gulēt.

— Dauzoņa, — Kolinzs nopūtās. — Mans znots ir dauzoņa. Vai viņam bija humora izjūta, kad jūs dienējāt Teksasā?

— Alans palika nopietns jebkuros apstākļos, — Fletčers atbildēja.

— Es uztraucos par cilvēkiem, kuriem nav humora izjūtas. Viņi visu uztver ļoti nopietni, un visiem tiem ir tieksme izdarīt pašnāvību.

— Ja cigaretes viņu nenovedīs kapā vēl ātrāk.

— Ko? — Džons Kolinzs pieliecās pie Fletčera.

— Cigaretes. Alans vienmēr baidījās saslimt ar vēzi.

— Alans man to nekad nav teicis, — Džoanna piebilda.

— Varbūt viņš aprada ar šīm bailēm vai ari tās pārvarēja.

— Visiem ir jābaidās no vēža. Vai slimoja kāds no viņa radiniekiem? Bet kā gan mēs to varētu zināt? Mēs taču nekad neesam tikušies ar viņa ģimeni. Vajag noskaidrot, vai viņa vecāki vēl maz ir dzīvi.

— Alans par viņiem nekad nerunā, — Džoanna paskaidroja. — Man šķiet, ka viņš ar tiem pat nesarakstās.

— Es viņu par to nevainoju, — Džons Kolinzs turpināja. — Tikai nelietis var likt savam dēlam nodarboties ar boksu. Vismuļķīgākais no sporta veidiem. Alans būtu varējis kļūt par izcilu tenisistu, ja būtu nodarbojies ar to jau kopš bērnības. Bet viņam nācās veltīgi tērēt laiku. Es uzskatu, ka piespiest dēlu nodarboties ar boksu ir spējīgs tikai tāds tēvs, kurš grib savu dēlu redzēt zārkā.

— Tu šodien esi lieliskā formā, tēti. Viens aforisms seko otram.

— Kāpēc gan ne? Tik patīkama kompānija. Viņa tēvs tā arī nesaprata, ka Alans ir ļoti gudrs. Vienkārši brīnums, ka viņam vēl ncat-dauzīja smadzenes.

— Pirms tavas atnākšanas, tēti, mēs runājām par rančo, kuru Alans pērk Nevadā.

— Saprotu. Laba ideja.

— Gluži otrādi. Vienkārši pretīga.

— Mūsu ģimene ir pārāk maz ieguldījusi nekustamajā īpašumā. Kas gan mums pieder? Pilsētas mājas, un vēl tā vietiņa Aspcnē. Mums jau arī agrāk būtu vajadzējis pirkt zemi. Bet neviens negribēja ar to nodarboties. Es priecājos, ka Alans beidzot ir ķēries klāt pie šīs lietas.

— Man jau kļūst nelabi, iedomājoties vien par rančo.

— Tev nemaz nevajag tur dzīvot.

— Spriežot pēc Alana vārdiem, šis miljons akru Nevadā kļūs par mūsu garīgo patvērumu.

— Tev, protams, nāksies aizbraukt tur vienu otru reizīti, kāmēr Alans savedīs kārtībā visas lietas. Tas jums nāks tikai par labu. Un Džūlijai arī. Tev noteikti ir apnicis, ka tava māte un es mūžīgi sēžam tev uz kakla.

— Viņa slikti jūtas.

— Es atceros dienu, kad tava māte pirmo reiz iedzēra martini pirms lenča. Džins veicina depresiju, manu meitenīt.

— Mans Dievs. Varat vien sēdēt arī turpmāk mums uz kakla. Agrāk tas mani nemaz neapgrūtināja.

— Džims Svartauts izrādījās ļoti noderīgs cilvēks.

— Kas?

— Dzims Svartauts. No „Svartaut Nevada*1. Lielākā firma Nevadā. Es rekomendēju viņu Alanam, kad viņš iedomājās par rančo. Cik es saprotu, Alans ved pārrunas tieši ar viņu.

— O, jā, - Džoanna atcerējās. - Viņš mums ļoti palīdzēja. Tieši viņš sameklēja Alanam šo rančo. Mēs gribam doties turp nākošās nedēļas nogalē. Vedīsim pirmo iemaksu skaidrā naudā.

— Jautrāk, vecenīt! Alans rīkojas pilnīgi pareizi, ieguldot naudu rančo. Pilnīgi pareizi. — Džons Kolinzs izdzēra elu. — Bet tagad palūkosim, vai spēsim iemānīt mūsu jauno Džonu tenisa kortā.

— Nē, ser. Sirsnīgi jums pateicos. Man ir ļoti maz laika. Man vajag paspēt uz lidmašīnu.

— O, — Kolinza balsī bija jaušama vilšanās. — Ļoti žēl.

— Jums ir vienkārši brīnišķīgs klubs. Džoanna man jau stāstīja, cik daudz jūs esat tā labā izdarījis.

— Nu, viņa varēja arī to īpaši nepieminēt. Es patiešām veltu klubam daudz uzmanības. Jaunatnei ir jābūt vietai, kur tā varētu izklaidēties un nodarboties ar sportu. īpaši tagad, kad jaunie cilvēki vairs nevar rādīties pludmalē.

— O?

— Narkotikas. Velns tās parāvis. Visapkārt narkotikas. Visā piekrastē. Stipras narkotikas. Heroīns. Opijs. Nemaz jau nerunājot par am-fitamīna tabletēm. Mūsu dienās sūtīt jaunieti uz pludmali ir tas pats, kas nosūtīt viņu uz elli.

— Es jau vairākas reizes esmu runājis ar policijas priekšnieku Ka — mingu, — Džons Kolinzs turpināja, — un stingri pieprasījis izbeigt šo bezjēdzību. Es pat piedāvāju samaksāt speciāli noalgotiem detektīviem, lai tie uzzinātu, no kurienes pludmalē rodas šīs narkotikas un kas tās piegādā. Viņš man saka, ka veic visus vajadzīgos pasākumus. Viņam pludmalē ir savs ziņotājs, bet šo lietu apgrūtina tas, ka cilvēki krastā nāk un aiziet, pastāvīgi mainās, slēpjas zem izdomātiem uzvārdiem. Un ir ārkārtīgi grūti kontrolēt situāciju. Nav, kur aizķerties. Viņš uzskata, ka detektīvi viņam šeit nevar līdzēt.

— Es nezināju par tavu priekšlikumu, tēt. To tu esi labi izdomājis.

— Ir ļoti nepieciešams likt vienreiz galā ar šo narkotiku lielu. Nedrīkst sēdēt, salicis rokas klēpī, kad apkārt notiek tik daudz zādzību, ielaušanos, laupīšanu. Tā jau mēs aizdzīvosimies arī līdz slepkavībām. Та-ču visvairāk mani satrauc šie jaunie cilvēki, kas paši sevi ir nolēmuši lēnai nāvei. Tas ir vienkārši šausmigi. Un viņi nezin neko labāku. Viņu dzīve ir vienkārši elle.

— Es pilnīgi jums piekrītu, ser, — Fletčs piezīmēja.

— Mūsu cienījamais policijas priekšnieks drīz vien dosies pelnītā atpūtā, bet pirms pensijas vecuma cilvēki neizceļas ar īpašu aktivitāti. Tāpēc es arī cenšos Alanu pārliecināt: triec ratā šos vecos pirdiendvēseles, samaksā tiem viņu naudu, un lai vācas uz visām četrām debess pusēm. Kompānijai viņi jau vairs neko nedod. Arī Ka mings jau pats vairāk domā par pensiju. Sabiedriskās kārtības sargāšana viņu vairs neinteresē. Varbūt ir laiks no viņa kratīties vaļā. Iespējams, ka pēc viņa aiziešanas mēs varēsim tikt galā ar šo nelaimi.

— Kas zin, ser. Varbūt ar to tiks galā arī bez policijas palīdzības, — Fletčs iebilda.

— Ļoti gribētos tam ticēt, — Džons Kolinzs pamāja. Bet kurš gan tam visam ķersies klāt?

— Jā, - Fletčs pasmaidīja. — Jums ir brīnišķīgs klubs.

— Katrā ziņā narkotiku šeit nav. Izņemot martini, kuru daži idioti pasūta vēl pirms lenča.

14. nodaļa

Nākošo stundu Fletčs pavadīja kluba spēļu istabas krēslā un vēsumā. Neviens nespēlēja nedz biljardu, nedz pingpongu, nedz arī skatījās televizoru.

Vispirms viņš piezvanīja pa telefonu Marvinam Stenvikam uz Nor-higenu, Pcnsilvānijā.

— Vai misters Stenviks?

— Jā.

— Šeit Sidnejs Džeimss no Kalifornijas apdrošināšanas kompānijas.

— Kā tev klājas, manu zēn? Ko tu esi izdomājis par savu „Bronzas zvaigzni" ?

— Es vēl neesmu skaidri izlēmis.

— Šaubos, vai tev kādreiz piedāvās otru.

— Es pat nebiju gaidījis, ka man piedāvās šo.

— Es iesaku tev to saņemt. Kas zina, kas mūs sagaida nākotnē. Varbūt tev būs dēls vai mazdēls, kas tev par to pajautās.

— Neesmu par to pārliecināts. Mūsdienās sievietes nevēlas dzemdēt bērnus.

— Tev ir pilnīga taisnība. Pats nekādi nevaru sagaidīt, kad beidzot Alans un viņa sieva man uzdāvinās mazdēlu vai mazmeitiņu.

— Ko?

— Man šķiet, ka viņiem jau būtu laiks, vai ne? Cik ilgi viņi ir jau precējušies? Sešus vai septiņus gadus.

— Vai viņiem nav bērnu?

— Protams, ka nav. Citādi jau mēs sen būtu apciemojuši Kaliforniju. Mēs nekad nepalaistu garām izdevību apciemot Alana bērnu.

— Skaidrs.

— Nu, mister Džeimss. Domāju, ka esi piezvanījis, lai uzzinātu, kā mēs jūtamies. Misis Stcnvika un es esam pilnīgi veseli. Tieši pašlaik domājam par lenču.

— Priecājos to dzirdēt, ser.

— Tu, droši vien, esi Joti godkārīgs, ja strādā pa sestdienām. Man pašam pēc lenča ir jāatgriežas veikalā, bet es biju iedomājies, ka, izņemot mani, sestdienās visi atpūšas. Tiesa, tev gan, iespējams, nākas sestdienās strādāt tāpēc, ka tu darbdienās pārāk daudz laika tērē telefona sarunām.

— Mēs cenšamies uzskaitīt, cik ilgu laiku jūsu dēls pavada gaisā.

— Pārāk daudz.

— Jūs teicāt, ka viņš atbrauc pie jums reizi sešās nedēļās?

— Apmēram tā.

— Vai viņš atlido uz ilgu laiku?

— Uz nakti vai divām.

— Un apmetas pie jums mājās?

— Nē. Viņš ar savu otro pilotu apmetas viesnīcā „Cosmos". Viņam tur ir numurs. Alans ir gluži tāds pats kā tu. Ja viņš katru stundu vismaz četrdesmit piecas minūtes nesēdēs pie telefona, tad dzīve uz zemes, viņaprāt, apstāsies. Viņam ir nepieciešams viesnīcas komutators.

— Cik ilgu laiku viņš pavada pie jums?

— Es nc pārāk saprotu, kālab jums ir jāuzdod visi šie jautājumi, bet cilvēks, kurš ir apbalvots ar „Bronzas zvaigzni^1*, noteikti zina, ko dara. Parasti viņi ierodas uz brokastīm.

— Viņi?

— Alans un otrais pilots. Bakijs. Viņš tik ļoti ciena manas sievas ceptos pīrādziņus. Es agrāk pat nebiju iedomājies, ka viens cilvēks var apēst tik daudz pīrādziņu.

— Vai Alans vienmēr atlido ar vienu un to pašu otro pilotu?

— Nē. Pāris reizes viņam līdz bija citi cilvēki, bet es neatceros viņu uzvārdus. Parasti tas gan ir Bakijs. Gadās arī, ka Alans ierodas vēlāk, uz vakariņām. Taču nc vienmēr. Kad viņš ir šeit, mēs viņu maz redzam, bet, laikam, atrodoties dzimtajā pilsētā, viņš atpūšas ar sirdi un dvēseli.

— Jā, protams. Un cik ilgi tas viss turpinās?

— Viņa regulārās vizītes? Kopš tā laika, kad viņš kļuva par lielu vīru tajā aviācijas kompānijā. Acīmredzot tagad viņam ir daudz darīšanu valsts austrumos.

— Pēdējos sešus vai septiņus gadus?

— Es gribētu teikt, gadus četrus. Pēc kāzām mēs gandrīz nemaz neredzējām Alanu. Tas gan nav pārāk pārsteidzoši.

— Kāpēc jūs teicāt, ka viņš par daudz lido?

— Lidojumi ir ļoti bīstami, dēliņ. īpaši ar personīgajām lidmašīnām. Vienmēr kaut kas var nojukt.

— Jūs gribat teikt, ka viņš var nosisties?

— Viņš var aiziet bojā. Lidmašīna nav nekāda gumijas bumbiņa, kas atlec no zemes. Viņš jau ir piedzīvojis katastrofu. Pat divas. Aiz okeāna.

— Es zinu. Bet jums taču nekas nebija pretī, ka viņš nodarbojās ar boksu pusaudžu vecumā.

— Kas to teica?

— Jums tas nepatika?

— Ko gan mēs tikai neuzsākām, lai pārtrauktu viņa boksa nodarbības. Katru'dienu viņš kāpa pagrabā un strādāja tur ar boksa maisu. Un tā līdz vakariņām. Kādu laiku viņš izgāja ringā pat divreiz nedēļā. Kura galva var visu to izturēt. Es jau domāju, ka drīz viņam smadzenes sāks tecēt pa ausīm. Katrā ziņā, asinis viņam tecēja katru reizi.

— Kāpēc jūs viņam neaizliedzāt nodarboties ar boksu?

— Kad tev kādreiz būs dēls, tad tu sapratīsi, ka četrpadsmit vai piecpadsmit gadu vecumā viņš nekad tevi pilnīgi neklausīs, un jau sāks rīkoties pēc sava prāta. Jo biežāk tu viņam prasīsi, lai viņš neskrien ar galvu sienā, jo biežāk viņš to darīs. Viņš nekad tev neticēs, ka smadzenes viņam var noderēt vēl arī kam citam.

— Tad kāpēc gan viņš nepiedalījās nacionālajās meistarsacīkstēs?

— Un tu nevari pats iedomāties atbildi?

— Nē, ser.

— Meitenes, dēliņ, meitenes. Lai arī cik ilgi piecpadsmitgadīgi pusaudži ncboksēlos pagrabos, agri vai vēlu viņi ievēro meitenes. Un tad boksa cimdi tiek uzkārti uz naglas, bet no kabatas izvilkta ķemme. Jā-atzīslas, ka mums bija vajadzīgs ilgs laiks, lai to visu saprastu. Protams, ka viņš gribēja braukt uz čempionātu, un speciālisti vērtēja viņa izredzes ļoti augstu. Taču pēkšņi pirms paša čempionāta sākuma māja pārstāja drebēt, dobjie sitieni pagrabā mitējās. Mēs jau domājām, ka viņš ir saslimis. Tas vakars, kad viņš paziņoja, ka nepiedalīsies čempionātā, kļuva par laimīgāko mūsu dzīvē. Boksa maisi tā vēl aizvien karājas pagrabā. Vairāk viņš tiem nav pat pieskāries. Agrāk tie bija tik bieži dauzīti, ka tagad tiem pienākas pelnīta atpūta. Bet tad, protams, Alans sāka aizrauties ar lidmašīnām. Dēli nekad nesaudzē vecāku nervus. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka to pašu varētu attiecināt arī uz. tevi, mister Džeimss.

— Laikam jums ir taisnība. Varbūt, ka tas pat ir labi, ka jūsu dēlam un viņa sievai nav bērnu.

— O, nē. Audzināt bērnus, protams, ir grūtāk nekā ēst Ziemassvētku tītaru, taču bez tā nevar iztikt.

— Nu, tad es jūs vairāk neaizkavēšu, mister Stenvik. Pateicos par palīdzību.

— Paklausies, dēliņ.

— Jā?

— Es ļoti nopriecājos, kad tu piezvanīji, jo nezināju, kur tevi meklēt. Es vēl aizvien domāju par tavu „Bronzas zvaigzni". Es gribētu ar tevi vienoties.

— O?

— Nu, tev ir jāsaņem balva. Un lūk, ko es par to visu domāju. Tu saņemsi „Bronzas zvaigzni" un atsūtīsi to mums. Mēs tev to saglabāsim un tad, kad tu pats to gribēsi, atsūtīsim tev atpakaļ, lai tu varētu to parādīt savam dēlam.

— Paldies, mister Stenvik.

— Nu, tad ko tu par to teiksi? Ja ar mums kaut kas atgadīsies, mēs parūpēsimies par to, lai ar tavu „Bronzas zvaigzni** nekas nenotiktu. Mēs to glabāsim bankā, kopā ar manas sievas izejamām kurpēm.

— Pat nezinu, ko jums atbildēt.

— Dzīve ir ilgs prieks, dēliņ, un ar laiku mainās ari spriedumi. Atsūti mums savu „Bronzas zvaigzni**, un mēs tev to saglabāsim.

— Jūs esat labs cilvēks, mister Stenvik. Ļaujiet man padomāt par jūsu priekšlikumu.

— Protams, protams. Man šķiet, ka tagad tev būs vieglāk pieņemt lēmumu.

— Paldies. Liels jums paldies.

— Zvani jebkurā laikā, dēliņ. Vakar es vēl piepirku klāt telefonu kompānijas akcijas.

* * *

— „Cosmos** klausās. Labdien.

— Labdien. Šeit misters Alans Stenviks, — Fletčs pieklājīgi stādījās priekšā.

— Labdien, mister Stenvik. Priecājos dzirdēt jūs balsi, ser.

Divas pusaudzes ielūkojās spēļu istabā. Acīmredzot viņas nemeklēja Fletču, jo durvis atkal aizvērās.

— Es zvanu pats tāpēc, ka šodien ir sestdiena, bet es, iespējams, atlidošu nākošās nedēļas nogalē.

— O?

— Vai jūs tas pārsteidz?

— Atvainojiet, ser. Taču parasti mēs uzņemam jūs reizi sešās nedēļās, bet jūs ieradāties pirms divām nedēļām.

— Es vēl varu arī pārdomāt.

— Pēc jūsu ieskatiem, ser. Numurs vienmēr ir jūsu rīcībā.

— Pateicos.

— Uz redzēšanos, mister Stenvik.

— „Svartant Nevada Company".

— Pasauciet, lūdzu, Dzimu Svartantu.

— Atvainojiet, ser, bet misters Svartants aizbrauca ar klientu.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Šodien ir sestdiena, ser, un...

— Skaidrs.

— Ja jūs atstāsiet jūsu numuru, viņš piezvanīs...

— Nē, pateicos. Vai viņš būs pirmdien?

— Jā, ser.

— Es pats viņam piezvanīšu.

15. nodaļa

Vēl arvien tērpies baltos šortos un tenisa kreklā, Fletčs lēnām brauca Biz.ardrodas virzienā. Telefonu grāmatā viņš bija sameklējis vajadzīgo numuru, 12355.

Zaļās pļaviņas vidū pacēlās skaista, itāļu stilā celta māja. Uz piebraucamā ceļa stāvēja gaiši zils „kadilaks".

Fletčs atstāja mašīnu uz ielas.

Ieraudzījis paceļamies dūmus, viņš tūdaļ pat devās pagalma virzienā.

Nedaudz aiz baseina apmales stāvējr resns plikpauris un vērās liesmojošajā dārza kamīnā. Līdzās uz dekoratīva akmens stāvēja liela glāze džina ar toniku.

— Bert?

Vīrietis pagriezās, gatavs sasveicināties ar labu paziņu, taču, ieraudzījis pilnīgi nepazīstamu cilvēku, viņš nedaudz saminstinājās, un smaids lēnām nozuda no viņa sejas.

— Džons Zalumainero, — Fletčs stādījās priekšā.

— О jā, protams.

Bērts Ebcrharts pastiepa roku.

— Es atbraucu uz vienu dienu uz jusu pilsētu, Džoanna Kolinza un viņas tēvs ielūdza mani uz lenču tenisa klubā.

— A...

— Es apjautājos par jums. Džoanna teica, ka jūs dzīvojat piekrastē, un es varu jūs apciemot pa ceļam uz hoteli.

— O...

— Es neesmu jūs redzējis kopš Džoannas kāzām. Jūs bijāt vedējtēvs.

— Džon! — Bērts Eberharts gluži kā apskaidrots iesaucās. Viņi vēlreiz paspieda viens otram roku. — Zvēru pie Dieva, es ļoti priecājos tevi redzēt! Kur tu slēpies visu šo laiku?

— Pārdevu mēbeles. Montanā.

— Satriecoši. Tu tik labi izskaties. Tu saki, ka vecais Kolinzs uzcienāja tevi ar lenču?

— Sendvičs ar sieru.

— Ak, Dievs. Džons Kolinzs un viņa sendviči ar sieru. Viņš ir gandrīz miljardieris, bet cienā ar sieru. Ko gan viņš ēstu, ja būtu nabags. Es zinu, ko tu domā. Man jau ir līdz kaklam viņa sendviči. Varēja taču tev nopirkt vismaz bifšteku. Ar visu savu naudu. Viņš baidās uzbaroties kaut vai par mārciņu. It kā tas kādu īpaši satrauktu. Visi ir pārāk uztraukti, sverot Džona naudas' maku, lai vēl ievērotu, kā viņš pats izskatās.

— Jums gan ir ļoti respektabls izskats.

— Lūk, man gan vajadzētu novājēt. Ko tev ieliet? Varbūt džinu ar toniku?

— Labprāt.

— Man ir viss tepat pa rokai, — viņš piegāja pie mājas sienas, kur ēnā stāvēja bārs uz riteņiem. — Mans galvenais princips — neaiziet no pudeles tālāk par desmit soļiem.

„Tāpēc jau viņš arī tā nobarojies" — Flctčs nodomāja.

— Mēs krietni vien izpriecājāmies šajās kāzās, — viņš teica. — Taču jūs, noteikti, to nemaz vairs neatceraties.

— Jā, es pielaizījos līdz baltajām pelītēm. Viss izkūpējis no galvas. Man pat likās, ka precos es pats. Atkārto, lūdzu, savu uzvārdu.

— Zalumarinero.

— Jā, jā, nu kā tad. īrs.

— Precīzāk, velsietis.

— Tagad atcerējos. Mēs patiešām toreiz brīnišķīgi izklaidējāmis. Izdevās lieliskas kāzas. Kā gan es varēju tevi aizmirst! Tu taču iekāpi ba-sinā ar cepuri galvā.

— Vai patiešam?

— Nu protams. Iegāji tieši ūdenī, un, it kā nekas nebūtu noticis, gāji tālāk.

— Es neatceros.

— Ne jau es viens pats todien pārņēmu pār mēru. Nu, uz tavu veselību. Ak Dievs, kāda suta. Nesaprotu, kāpēc cilvēki dzīvo tādā klimatā. Mēs tiecamies uz Kaliforniju lieliskā laika dēļ, bet pēc tam līdz sava mūža beigām sēžam, apkampušies ar kondicionicri. Nāc tuvāk pie kamīna. Mums šodien būs viesi.

Fletčs apsēdās zem saulessarga, bet Bērts sāka darboties ap kamīnu.

— Lai pagatavotu labu bifšteku, vajag jau iepriekš iekurināt kamīnu. Divas trīs stundas pirms cepšanas. Mūsu senči, kā jau tev tas labi zināms, uguni uzturēja pastāvīgi. Protams, viņiem nevajadzēja maksāt par koka oglēm. Ar vienu vārdu sakot, lai kaut ko uzceptu, viņiem Vajadzēja tikai pieiet pie pavarda. Mēs, turpretim, katru reizi no jauna kurinām uguni. Mans Dievs, kā gan es priecājos, ka tu iegriezies pie manis, Džon. Paliec uz vakariņām!

— Liels paldies, bet es nevaru.

— Žēl gan. Tas, kurš pavadījis lenču kopā ar Džonu Kolinzu, ir pelnījis vakariņās gaļu un ordeņa lenti.

— Mana lidmašīna aizlido pēc pāris stundām.

— Tad tev noteikti vajag iedzert. Lidmašīnā var kāpt tikai pilnīgi piedzēries. Tad ir izredzes palikt dzīvam, ja gadījumā tā nogāžas.

— Kā Alans?

— Brīnišķīgi. Izskatās ne sliktāk par tevi. Ne unces lauku. Lieliskā formā. Es jau nogurstu vien, skatoties uz viņu.

— Atceraties, kāzās jūs teicāt, ka draudzējāties ar Alanu vēl kopš skolas laikiem.

— Jā, mēs kopā mācījāmies Kolgeitā. Kopš tā laika es parazitēju viņa ēnā

— Nesaprotu?

— Gandrīz kopš tā laika. Neskaitot tos dažus gadus līdz viņa kāzām. Tad man nācās pelnīt pašam sev izliku. Vai gribi vēl iedzert? Man ir visas Alana apdrošināšanas polises. Viņa dzīvība, māja, mašīna, jahta, „Collins Aviation". Tāpēc es nekad nestrīdos ar Džonu Kolinzu, neskatoties pat uz viņa sendvičiem ar sieru. Galu galā, no viņa ir atkarīga mana plītēšana nākotnē.

— Džoanna teica, ka Alans ir apdrošināts par trīs miljoniem.

— Vari droši viņai ticēt.

— Tā ir patiesība?

— Absolūta patiesība. Miris šis zēns maksā daudz vairāk nekā dzīvs. Taču ne priekš manis. Katru vakaru es par viņu lūdzu Dievu. Ja viņš nomirs, es sekošu viņam. Citādi man atkal nāksies iet strādāt! Mans Dievs! Par to pat bail iedomāties. Kāds draņķa mehāniķis aizmirsīs pievilkt kādu draņķa skrūvi, un ardievu mana bezrūpīgā dzīve. Es neieredzu lidmašīnas. Šajā ziņā es līdzinos Alana mātei. Viņš lido, bet es uztraucos. Iespējams, ka es nomiršu no uztraukuma, bet viņš apmetīs nāves cilpu virs mana kapa.

— Tātad, jūs iepazināties vēl studiju gados?

— Jā, viņš bija īsts skaistulis! Kopmītnē mēs dzīvojām vienā istabiņā. Agrāk viņš piedalījās turnīrā „Zelta cimdi". Tāds nopietns puisis. Prātā tikai darbs, darbs, darbs. Es gribēju iestāties studentu brālībā, bet viņš — nē. Viņam bija gluži vienalga. Gandrīz katru nedēļas nogali brauca uz mājām. Uz kādu Dieva aizmirstu pilsēteli Nonhigenu kaut kur Pcnsil-vānijā. Kāda gan tur valda garlaicība! Reiz es aizbraucu viņam līdzi. Sestdienas vakarā mēs tur atradām sev tikai vienu izklaides veidu: novērot autobusu pieturu. „Ak, Dievs, — es teicu Alanam, — tu esi pārāk nopietns. Koledža — tās taču nav tikai mācības." Es gribēju, lai mēs kopā iesniegtu lūgumu par iestāšanos Studentu brālībā. Es domāju, ka tādā veidā manas izredzes pieaugtu. Taču viņi mani noraidīja, bet viņu uzaicināja. Tas bija nežēlīgs trieciens. Man šķita, ka es no tā nekad vairs neatlabšu. Kā gan šie septiņpadsmit un astoņpadsmitgadīgie puņķu tapas varēja spriest, kas tiem der, bet kas neder, ja viņi pazina cilvēku tikai dažus mēnešus? Kāpēc viņi man atteica? Tik īsā laika sprīdī cilvēki nāca pie secinājuma, ka Alans ir zelts, bet es — mēsls. Bet Alans pat nedēļas nogales nevēlējās pavadīt koledžā. Es alku kļūt par studentu brālības locekli, bet brālība alka pēc Alana. Mans Dievs, es pat raudāju. Alans galu galā piekrita iestāties brālībā, bet tikai ar nosacījumu, ka tajā uzņems arī mani, viņa istabas biedru.

Mans Dievs, es nekad to neaizmirsīšu. Viņš mani gluži vienkārši aplaimoja. Iedomājies, kāds viņam bija gribasspēks. Piederība pie brālības tika vērtēta ļoti augstu, bet viņš aukstasinīgi tirgojās ar šiem mērkaķiem. Es domāju, ka viņam nekas nesanāks. Bet viņš panāca savu. Viņi pieņēma mūs abus. Bet pēc tam viņš šis brālības labā nepakustināja ne pirkstu, tikai ļāva tiem lepoties ar to, ka ir tās loceklis. Un tāpat nedēļas nogales pavadīja mājās. Es, turpretim, piedalījos visos pasākumos. Man Dievs, cik man bija labi. Neaizmirstams laiks.

— Es kaut kā īsti nesaprotu. Ar ko gan Alans Stenviks izcēlās pārējo vidū?

— Ar ko izcēlās? Viņam ir tikai trīsdesmit trīs, bet viņš jau vada vienu no valsts lielākajām korporācijām.

— Jā?

— Jā. Es zinu, ko tu gribi teikt. Viņš, lūk, apprecējies ar „Collins Aviation". Bet viņš vēl arī ir velnišķīgi gudrs un strādā kā nolādēts. Es lepojos ar to, ka dzīvoju uz viņa rēķina.

— Atvainojiet.

— Tici man, Kolinziem viņš ir vajadzīgs daudz vairāk, nekā tie viņam. Es domāju, ja Džonam Kolinzam vajadzētu izvēlēties starp Alanu un Džoannu, viņš paturētu Alanu, bet savu meitu pamestu saplosīšanai vilkiem. Šodien viņš vadītu „Collins Aviation" jau neatkarīgi no tā, būtu viņš apprecējis Džoannu vai nebūtu.

— Jūs tā domājat?

— Jā. Vari nešaubīties. Tu nezini, cik viņš ir spējīgs. Korporācijām vajadzētu plūkties par viņu savā starpā, gluži kā kādreiz to darīja studentu brālības. Šim puisim ir viss.

— Jūs esat gluži kā tāds elku pielūdzējs.

— Pilnīgi pareizi, un mans elks ir Alans Stenviks.

— Vai jūs viņu bieži redzat?

— Atklāti sakot, nē. Mums ir dažādas intereses. Viņš lido, spēlē te-nisu, nodarbojas ar burāšanu. Es, turpretim, mīlu iedzert. Viņš daudz strādā. Un vispār ir ļoti nopietns. Viņš nespēj tā mierīgi pasēdēt, iedzert džinu ar toniku, papļāpāt par šo to, kā to darām mēs. Mēs, lūk, tā vienkārši, īsinot laiku, sarunājamies. Viņš, turpretim, cenšas izmantot katru sekundi. Un turklāt, Džoannai ne īpaši patīk mana sieva. Un ari es, atklāti sakot, neesmu jau nekāda dāvana. Mans Dievs, tu taču nepazīsti manu sievu? Ja tev paveiksies, tad tu ar viņu tā ari nemaz neiepazisies. Ja tu aizbēgsi ar viņu, es tev būšu pateicīgs visu savu atlikušo mūžu.

— Kā rādās, Bērt, jūs nemaz nezināt, ar ko šobrīd nodarbojas un ko domā Alans.

— Es arī agrāk to nekad nezināju. Kā, starp cilu, ari visi pārējie. Viņš nekad neatklāja savas kārtis. Viņš pat, varbūt, mirst nost ar vēzi, bet nekad nevienam to nepateiks.

— Dīvaini, ka jūs ierunājaties par vēzi.

— Viņš pat savam labākajam draugam neatzīsies, ka viņam svilst bikses.

— Lenča laikā man likās, ka Džoannu kaut kas nomāc.

— Paklausies, Džon, es nekļūdīšos, ja teikšu, ka tu esi Džoannas draugs, bet es - Alana, vai ne?

— Tā ir, — Fletčs pamāja.

— Tāpēc tu uztver visu notiekošo no viņas redzes viedokļa, bet es — no viņa.

— Pilnīgi pareizi.

— Alans apprecēja ne tikai savu sapņu meiteni. Viņš apprecēja korporāciju. Uzņēmumu. Savu svarīgo sievastēvu, direktoru padomi, kalpus, tenisa klubu un vēl tikai pašam Dievam zināms ko. Ja parasta sieva ir enkurs, tad šis zēns sevi pieķēdēja pie vesela kontinenta.

— Džoanna lenča laikā ieminējās par rančo Nevadas štatā.

— Jā, Alans man par to stāstīja. Pēc darījuma parakstīšanas es sākšu nodarboties ar apdrošināšanas lietām. Pēc pāris nedēļām. Govju vien tur ir par kādiem piecpadsmit miljoniem dolāru.

— Jums paveicies.

— Visus šos gadus es esmu mūžīgi uztraucies par Alanu. Tagad man būs jāuztraucas arī par viņa govīm. Paldies Dievam, ka govis vismaz nelido.

— Rančo apdrošināšana jums būs pavisam jauna lieta.

— Alans par mani ir jau parūpējies. Pēc divām nedēļām man jāsatiekas ar kādu mākleri. Aizmirsu, kā gan viņu sauc. Uzvārdu esmu kaut kur pierakstījis.

— Džims Svartants?

— Jā, jā. Tieši ar viņu. Vai tu viņu pazīsti?

— Protams. Lāga vecis.

— Ceru, ka par govju apdrošināšanu viņš zina vairāk nekā es. Man noteikti būs nepieciešama palīdzība.

— Rančo viņi varēs pabūt kopā divatā. Džoanna un Alans.

— Nē. Šeit jau ari tās pašas lietišķās intereses. Šis pasākums ir viņas ideja.

— Vai patiešām?

— Jā. Alanam tas vispār nav vajadzīgs. Viņš no govīm saprot vēl mazāk nekā es, bet govs, manuprāt, ir liela kaste ar četrām kājām stūros, un no šīs kastes pil piens. Viņš nebūt uz turieni neraujas. Rančo Kosto Mačo!

— Es domāju, ka tieši viņš ierosināja nopirkt rančo.

— Nē.

— Tad kāpēc Džoanna ir tik panīkusi?

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Varbūt man tikai tā likās, taču rodas iespaids, ka viņai nebūt nav jautri.

— Viņa ir vēl briesmīgāka par Alanu. Viss visā nopietnībā. Vai tad tu to neesi ievērojis? Smaidu no tiem vajag vilkt ārā ar knaiblēm. It kā uzskatītu, ka viņu smaids maksā naudu.

— Es, tiesa, nekad neesmu redzējis viņu meitu Džūliju.

— Maza neliete.

— Maza neliete?

— Žēl, ka viņai nav māsas. Tad es varētu saņemt vienu no viņām aiz kājām un novicot ar to otru. Vai gribi vēl iedzert?

— Paldies, Bert. Man laiks uz lidmašīnu.

— Aizlido jau šodien, ko?

— Ieskriešu vēl hotelī, pārģērbšos un uz. lidostu.

— Labāk būtu palicis un iepazinies ar manu sievu. Varbūt tev sa-gribēsies viņu aizvest sev līdzi.

— Ar jums ir patīkami papļāpāt, Bert.

— Mans Dievs, cik viņa ir pretīga! Nepa/.ūdi, Džon. Tiklīdz parādies pilsētā, tūdaļ ieskrien pie manis.

— Noteikti, Bert. Katrā ziņā.

16. nodaļa

— Kruķi. Kruķi. Kruķi.

Divas glāzes apelsīnu sulas ar šņabi. Sendvičs ar sieru. Trīs džini ar toniku. Fletčam negribējās celties. Saule jau bija norietējusi, bet smiltis vēl nebija atdzisušas un sildīja ādu ar savu dienā iekrāto siltumu.

Fletčs iemiga.

Sando pakratīja viņu aiz pleca.

— Kruķi. Paslēp visu, kas tev ir. Kratīšana.

Tumsa. Patruļmašīnu gaišie dubultlukturi aiz krastmalas nožogojuma. Klusums. Ēnas ar stekiem, kas kustas pludmales virzienā. Cilvēki krastā lēnām izklīda uz visām pusēm: daži iebrida okeānā, citi gāja gar ūdens maliņu. Lapsas putnu būdā. <

Resnais Sems izgāja no būdas un, kājas sakrustojis, apsēdās smiltis. Granijs Montgomcrijs pacēlās uz elkoņiem. Fletčs palika guļam. Bobiju nekur tumsā neredzēja.

Policisti aplenca Fletču no labās un kreisās puses. Viņi bija septiņi. Aizsargķiverēs, ar nolaistiem caurspīdīgiem sejsargiem. Priekšā izcēlās garais, plecīgais policijas priekšnieks Kamings.

Viņi aplenca Montgomcriju. Kamings atspiedās ar steku pret pusaudža vēderu.

— Ak, Dievs. Kāpēc es? Kāpēc vienmēr es?

— Tavs tētiņš uztraucas par tevi.

— Sakiet viņam, lai vācas pie velna.

— Iesim Granij.

Kamings atspiedās pret steku.

Es neko neesmu izdarījis! Man nav narkotiku!

Sieks iegrima gandrīz līdz mugurkaulam.

— Tā ir vardarbība!

Cr.,i)ijs centās izsist steku ar roku, taču viņam nekas neizdevās.

Vard.'/bība. Pārāk ska|š vārds no astoņpadsmitgadīga zeņķa mutes.

Man ir septiņpadsmit. Lieciet mani mierā!

Otrs policists, drūms resnītis, pēkšņi pieliecās pie Granija un iegāza viņam pa ausi. Tas pielēca kājās, lai izvairītos no otra sitiena.

Fletčs pēc īsa pārdomu mirkļa pienāca pie resnīša, kurš vēl nebija paguvis iztaisnoties, un pagrūda viņu no aizmugures. Rešņa galva iedūrās smiltīs tieši tajā vietā, kur pirms tam bija gulējis Granijs.

Trešais policists pacēla steku.

Fletčs no visa spēka iegāza viņam pa vēderu.

Ceturtais, milzīgs tēvainis, nometa aizsargķiveri un devās Fletča virzienā. Fletčam izdevās viņam divreiz, iegāzt — pa aci un pa žokli.

Tad kaut kas nokrakšķēja, iemirdzējās spilgta zvaigzne, un Fletčs sajuta, kā viņa kājas saļodzījās ceļgalos.

— Sūds tāds, — viņš paspēja nomurmināt.

* * *

Viņa galva gulēja uz Bobijas vēdera. Debesīs mirdzēja īstas zvaigznes.

— Mans Dievs, — viņš nopūtās.

Pludmalē valdīja klusums.

— Vai galva sāp? — Bobija vaicāja.

— Mans Dievs, — Fletčs atkārtoja.

— Pie manis atskrēja Sando. Es domāju, ka tevi nosita.

— Galva gluži vienkārši plīst pušu.

— Viņš teica, ka tu iesiti policistam.

— Diviem. Trijiem. Kāpēc es vēl aizvien atrodos pludmalē?

— Vai tu domāji, ka tu atradīsies kosmosā?

— Nē, cietumā.

— Vai ar tevi viss kārtībā? Viņi aizgāja.

— Kāpēc viņi mani ncarcstēja?

— Es priecājos, ka viņi tevi pameta šeit.

— Es domāju, ka viņi mani savāks. Es iesitu trijiem policistiem.

— Viņi tevi varēja sapūdēt kamerā.

Uzradās Sando. Viņš gremoja mīklā ieceptu kotleti.

— Hei, vecais? Nu, kā tev sviežas?

— Kas notika? — Fletčs vaicāja.

— Viņi atkal savāca Graniju.

— Tikai viņu?

— Jā.

— Kāpēc viņi nesavāca mani?

— Viņi negribēja. Pāris no šiem gorillām sāka tevi vilkt aiz kājām.

— Bet pēc tam?

— Šefs lika viņiem atmest šo nodarbošanos. Laikam baidījās, lai viņi pārāk nepārpūlas, velkot tevi pa pludmali.

— Mans Dievs. Viņi mani nearestēja. Vai viņi jau sen aizgāja?

— Nezinu. Kādu pusstundu, stundu.

— Kā lai es tev palīdzu? - Bobija vaicāja. — Iesim mājās.

— Tu ej. Es nevaru pakustēties.

— Es tevi aizvedīšu, — Sando ierosināja.

— Nē. Es gribu palikt šeit.

— Šodien ir sestdiena, - Bobija atgādināja. - Man jāstrādā.

Viņa bija ģērbusies baltos šortos, vieglā blūzē, kājās sandales.

— Ej strādāt, — Fletčs atbildēja. — Gan jau es pamazām atgūšos.

— Vai esi par to pārliecināts? Vai saproti, šodien taču ir sestdiena.

— Par mani neuztraucies.

— Šodien būs gara nakts, - Sando piebilda. — Resnajam Semam nekā nav.

Bobijas sejā ievilkās sāpju grimase. Lika sevi manīt kaitīgais ieradums.

— Vai tas ir pilnīgi skaidrs? - Fletčs jautāja.

— Viņam nav pat aspirīna.

— Mans Dievs, - Fletčs nopūtās.

— Es vienalga apstrādāšu pāris klientu, — Bobijas balss drebēja. — Šodien ir sestdiena, bet pēc tam noteikti pienāks rītdiena.

— Jā, — Sando pamāja. — Svētdiena.

Bobija aizgāja. Sando klusējot pasēdēja pie Fletča. Tad arī viņš aizgāja.

Fletčs sev no smiltīm izveidoja uzkalniņu, kur nolikt galvu. Viņš gulēja starp krasta sienu un Resnā Scma būdu. Pie debesīm karājās mēness pusīte. Neviens nevarēja ieiet un iziet nepamanīts no būdas.

Fletča smadzenes, šķiet, atdalījās no galvaskausa. Katra kustība un pat doma sagādāja neciešamas sāpes.

Matos bija saķepušas asinis. Tās sajaucās ar smiltīm. Pa nakti asinis, smiltis un mati bija pārvērtušies vienā veselumā.

Pēc divām ar pus stundām Fletčs uzmanīgi piecēlās, pagāja kādus trīsdesmit soļus un nometās uz ceļiem. Viņš izvēmās.

Tad viņš atgriezās savā smilšu gultā.

Resnā Sema būdā bija tumšs.

Kāds gāja gar krastu.

— Krīzi, — Fletčs pasauca.

— Sveiks, — Krīzijs piegāja klāt. — Ak, Dievs, es esmu gatavs kārties.

Krīzijs bija ģērbies vienos šortos, bez krekla, basām kājām. Viņš noteikti nebija spējīgs atnest Resnajam Semam preci. Viņa rokas drebēja. Acis nemierīgi šaudījās uz visām pusēm.

— Vai tā ir taisnība? Resnajam Semam nekā nav?

— Jā.

— Es redzēju Bobiju. Ak, Dievs.

— Pamēģini viņu pamodināt. Varbūt vēl kaut kas ir atlicis?

Krīzijs dziļi nopūtās.

— Nāksies. Nav citas izejas. Man būs jāgriežas pie ārsta.

Fletča vērīgā skatiena pavadībā viņš šā tā aiztenterēja līdz būdai, pieliecās un izzuda tumsā. Atskanēja balsis, viena — spalga, izmisusi, otra — mierinoša un aukstasinīga.

Krīzijs atgriezās.

— Mans Dievs. Nekā. Pavisam nekā.

— Es zinu.

— Ak, Dievs.

Krīzija ķermenis raustījās kā drudzī.

— Resnais Sems teica, ka tevi kruķi krietni vien samizojuši. Bobija teica to pašu.

— Man iegāza pa galvu.

— Vai tu vari .kustēties?

— Negribu.

— Nolādētie kruķi.

Krīzijs sāka dziļi elpot. Varbūt viņš cerēja, ka viņam līdzēs plaušu hipcrventilācija. Ļaus nedaudz nomierināties un noņems sasprindzinājumu. Vēders ievilkās, krūtis izpletās kā gaisa balons, bet tad atkal saplaka. Vēlreiz un vēlreiz. Viņa acis spoži spīdēja mēness gaismā.

— Atvaino, vecais, — Fletčs teica.

— Vai tev nekā nav?

— Absolūti.

— Bet Bobijai?

— Tu taču zini, viņai ari nav.

— Es zinu. Viņa nekad nepietaupa. Izlieto tūdaļ. Vienmēr. Visu un vienmēr.

— Ko teica Resnais Sems?

— Neko viņš neteica. Neko. Neko.

— Kad atnesis preci?

— Viņš teica, ka sāks pārdot rit no rita.

— Cikos?

— No rita. Desmitos. Vienpadsmitos.

— Vai tu izdzivosi? — Flctčs jautāja.

— Jā, - Krizijs pamāja un devās prom gar krastu.

Fletčam jau ari agrāk bija situši pa galvu. Un ari pludmalē viņam bija nācies pavadu nakti. Visgrūtākās bija pāris stundas pirms saules lēkta.

Flctčs nenolaida acis no Resnā Sema būdeles, neļaujot sev aizmigt. Uzradās rasa. Džinsu bikses un krekls piesūcās ar mitrumu. Sāka pilēt deguns. Fletčs nosala un drebēja no aukstuma. Miegu aizdzina kā ar roku.

Viņš domāja par Alanu Stenviku, kurš gaidīja savu nāvi pēc pāris dienām. Domāja par viņa sievu, meitu, savrupmāju. Fletčs juta, ka vēl nav aizracics līdz šis lietas būtībai. Vēl nav visu pārbaudījis. Ne līdz galam. Daudz ko viņš bija noskaidrojis, taču vēl ne visu.

Fletčs necentās minēt. Viņš uzskaitīja tikai tos neapšaubāmos faktus, kurus varēja uzticēt diktofonam. Par tiem viņš bija pilnīgi pārliecināts. Domāja ari par to, ko vajadzēja pierādīt. Un šeit darba bija atliku likām. Bet informācijas avoti?'Viņš jau bija izrunājies praktiski ar visiem Sten-vikam tuviem cilvēkiem. Viņš saskaitīja atlikušās dienas: viena, divas, trīs, četras, četras pilnas dienas.

Bet viņam taču vēl ir jāpaspēj izgulēties. Viņš sev bija apsolījis, ka noteikti izgulēsies. Kaut kad, kādreiz.

Debesis pie apvāršņa sārtojās.

Visu nakti, ja neskaits Kriziju, neviens nebija pat pietuvojies Vet-saijanas būdai. Arī pats Resnais Sems nebija iznācis no tās laukā.

Bez ceturkšņa deviņos Fletčs jau svīda karstajos saules staros.

Pludmale atdzīvojās. Tie, kas gulēja smiltīs, lēnām slējās kājās. Daži devās aiz kāpām, nokārtot savas vajadzības. Neviens nesarunājās. Viņi tikai apmainījās ar izmisušiem skatieniem, bez vārdiem saprotot, ka Res-majam Semam nekā nav.

Pats Sems sēdēja pie būdas durvīm un baudīja rīta sauli. Pie viņa neviens pat nepienāca. Nejaušam novērotājam tie vienkārši varētu šķist klusējoši, karstuma nomākti jauni cilvēki. Fletčs redzēja bailes, raizes, izmisumu, neskaitāmu daudzumu izsmēķētu cigarešu, apvaldītu roku drebēšanu. Viņš dzirdēja šo kliedzošo klusēšanu. Daži no viņiem nebija neko lietojuši jau veselas divas vai pat trīs dienas.

Pusvienpadsmitos pludmalē parādījās Granijs. Džinsu biksēs un izlaistā platā havajiešu kreklā. Viņa šaurie pleci, šķiet, saplūda ar kaklu. Viņš nekustīgi sēdēja, skatoties tieši sev priekšā.

Atnāca Bobija, Krīzijs, Sando, Džūlija. Viņi apsēdās netālu no Fletča, neviens neteica ne vārda.

Resnais Sems nozuda būdā.

— Mans Dievs, — Sando nočukstēja.

Cilvēki sāka plūst būdas virzienā. Cilvēki šortos, džinsu biksēs, bez krekliem. Bodīte atvērās. Viņiem nebija līdz nekā cita, izņemot naudu. Pirmais — Krīzijs. Tad — Bobija. Viņi stāvēja pie durvīm, nodūruši skatienus zemē, nesarunājoties un kaunoties no sava izmisuma. Džūlija, Bings Krosbijs, Granijs, Florida, Benis, Burvis. Kopā ar viņiem stāvēja arī Fletčs. Cilvēki iegāja un izgāja no būdas. Kāds bija atnesis preci. Katrai gaumei. Resnais Sems varēja apkalpot jebkuru. Pūlis kļuva retāks. Tie, kas saņēmuši preci, steidzās apmierināt savas tieksmes. Aizgāja arī Fletčs. Bobija aizspurdza ātrāk par visiem.

Aizgājis tālāk no būdas, Fletčs metās okeānā. Aukstais sāļais ūdens palīdzēja savienot galvu vienā veselumā. Izmazgāt no matiem asinis un smiltis viņam tā ari neizdevās.

Atgriezies savā istabelē, Fletčs izdzirda zvanu skaņas.

Svētdienas pusdienlaikā dzīve sita augstu vilni.

Pusnaktī Fletčs vēl gulēja ciešā miegā.

17. nodaļa

Pamodies pirmdien no rīta bez ceturkšņa trijos, Fletčs atklāja, ka Bobija gu) līdzās. Viņš nebija dzirdējis, kā viņa atnāca un ielīda guļammaisā. Viņam bija nepieciešams tikai viens mirklis, lai saprastu, ka viņa ir mirusi.

Viņam uz galvas mati sacēlās stāvus, un viņš vienā acumirklī izlēca no guļammaisa.

Mēness gaismā Fletčs nometās uz ceļiem, tikai ar grūtībām apvaldot šausmu kliedzienu. Bobijas acis bija dziļi iekritušas, kreisās rokas apakšdelms uzpampis.

Pārāk liela deva, viņš saprata.

* * .*

Kad iesārtojās austrumi, istabiņā nekas ne vismazākā mērā neliecināja, ka te uzturējusies Bobija.

Līdz pulksten vienpadsmitiem Fletčs sēdēja istabas vidū, iegrimis dziļās pārdomās.

18. nodaļa

Nokļuvis līdz mājām, Fletčs četrdesmit piecas minūtes stāvēja zem siltas dušas. Pa šoseju viņš bija vilcies katafalka ātrumā. Bobija bija mirusi, un viņš apglabāja viņas ķermeni.

Viņam nācās piecas reizes saziepēt galvu, lai izmazgātu visas asinis un smiltis. Galu galā palika tikai šaura retina, kas sāpēja, kad tai pieskārās ar pirkstiem.

Apsēdies uz dīvāna, Fletčs apēda divus sendvičus, kurus viņš bija nopircis kafejnīcā, un izdzēra piena pudeli. Uz kafijas galdiņa tieši viņam priekša atradās diktofons. Pie sienas karājās Viljama Džeimsa gleznas „Ķiršu krasts" kopija.

— Bobij, - Fletčs nočukstēja, nocēla telefona klausuli un uzgrieza Nevadas numuru.

— „Svartaut Nevada Company" — tā pati balss, kas atbildēja viņam sestdien.

— Džimu Svartaut u, lūdzu.

— Man šķiet, misters Svartauts... O, viņš ir šeit, scr. Vienu mirklīti, lūdzu.

Fletčs apsēdās. Ar gribasspēku viņš piespieda sevi aizmirst Bobiju. Viņa balsij vajadzēja skanēt bezrūpīgi un pārliecināti.

— Džims Svartauts klausās.

— Sveiks, Džim. Šeit Bils Karmičels.

— Bils Karmičels.

— Es esmu biržas mākleris Kalifornijas zag|u bandai, kas pazīstama kā „Džons Kolinzs un Kompānija". Džona Kolinza ģimene.

— O, skaidrs. Kā tev klājas, Bil?

— Man šķiet, ka mēs esam tikušies, — Fletčs piezīmēja.

— Nu, ja jums ceļā kādreiz ir gadījies plikpaurains resnis, kas nekad nešķiras no pudeles, tad mēs noteikti esam likušies.

— Alans saka, ka ar jūsu palīdzību darījums jau drīz vien būs nokārtots.

— Kāds Alans?

— Alans Stenviks.

— Kas tas tāds?

— Viņš ir precējies ar Džoannu Kolin/.u.

— Ā, Kolinza znots.

— Ja. Alans man izstāstīja par rančo pirkšanu, es iedomājos, varbūt man ari sekot viņa piemēram, un piezvanīju jums. Lietas biržā, kā redzat, nemaz nesokas tik spoži kā gribētos.

— Es viņu nekad neesmu pazinis.

— Ko?

— Jūsu Alanu. Džona Kolinza znotu.

— Jūs viņu nepazīstat?

— Nē. Viņš teica, ka viņš ar manu starpniecību pērk rančo?

— Ja. Par piecpadsmit miljoniem dolāru.

— Nē. Nekas tāds nav bijis.

— Velns parāvis, bet es iedomājos, ka viss jau ir nokārtots.

— Varbūt viņš tikai vēl domā par pirkumu. Vajadzētu viņam pie-zvanit. Kāds ir viņa telefons?

— Vai viņš nevarēja kārtot šīs darīšanas ar kādu citu?

— Nē. Ja Nevadā pārdotu rančo par piecpadsmit miljoniem, es to noteikti zinātu.

— Satriecoši.

— Pašlaik neviens nepārdod tādu rančo. To es varu garantēt. Protams, tas var būt kāds darījums starp draugiem vai radiniekiem, bez māklera starpniecības. Bet arī šajā gadījumā līdz manām ausīm būtu nonākušas kādas baumas.

— Tātad Alans Stenviks nav griezies ne pie jums personīgi, ne jūsu kantori ar lūgumu nopirkt viņam zemi Nevadā?

— Nē. Kā jau es jums teicu, mēs pat nezinām par viņa eksistenci. Taču mēs viņam varētu kaut ko sameklēt.

— Gribu jums ko lūgt, Džim.

— Es klausos.

— Nezvaniet Alanam. Citādi es nokļūšu neveiklā situācijā. Viņš stāstīja par rančo vakar vakarā, baseina malā. Bet pirms tam krietni iedzēra.

— Jā, kā redzams, krietni.

— Kā rādās, jūs neesat kļūdījies.

— Lūk, tā jau parasti veidojas attiecības starp radiniekiem, kad laulības tiek noslēgtas pēc aprēķina. Vieni vienmēr runā par to, ko viņi izdarītu ar otru naudu.

— Jums, neapšaubāmi, ir taisnība. Un turklāt viņš vēl bija iedzēris.

— Nu, bet ja viņš kādreiz tiks klāt pie sievastēva naudas, atsūtiet viņu pie manis.

— Noteikti, Džim.

— Bet tagad, Bil, kas jūs īsti interesē?

— Nezinu pat, kā īsti jums pateikt, Džim.

— Jūs vienkārši gribējāt uzzināt, vai Alans nav samelojis?

— Kaut kas tamlīdzīgs, Džim.

— Vai jūs esat šīs ģimenes mantzinis?

— Uzskatīsim, ka es jums piezvanīju tāpat aiz ziņkārības.

— Un uzzinājāt visu, ko gribējāt. Es visu sapratu. Mana meita mācās zīmēt Dalasā, Teksasā.

— Katrā ģimenē ir savas problēmas, Džim.

— Es neminītos ar jums ar darbiem, Bil. Bet zvaniet jebkurā laikā. Ja jau Džons jūs nolīdzis, lai sekotu šim Alanam, tad man gar to maza daļa. Starp citu, arī es labprāt jūs nolīgtu.

— Jūs esat ļoti attapīgs, Džim. Uzskatīsim, ka esmu jūsu parādnieks.

— Nevis jūs, bet Džons Kolinzs. Uz redzi.

Atgriezies viesistabā, Fletčs smagi atkrita uz dīvāna. Vēl joprojām sāpēja galva.

Iespiedis mikrofonu rokā, viņš atlaidās un aizvēra acis.

— Šobrīd es labprāt paspriedelētu par patiesības būtību, tās iluzo-ritāti, bet turpmākajos slēdzienos par „Alana Slenvika slepkavības noslēpumu" es centīšos pieturēties tikai pie man jau skaidri zināmiem faktiem. Gribu tikai atzīmēt, ka patiesības būtība vispār, bet īpaši informācijas būtība Alana Stenvika sakarā ir visai savdabīga: praktiski visu, ko par viņu saka vieni cilvēki, citi pilnīgi noliedz. Katrā konkrētā gadījumā es varētu noticēt tām vai citām ziņām, kas iegūtas no droša avota, bet tālāka izprašņāšana noveda pie tā, ka citi, ne mazāk droši informācijas avoti, paziņoja man gluži ko pilnīgi pretēju...

Savas izmeklēšanas gaitā es personīgi vai pa telefonu aprunājos ar Alana Slenvika sekretāri, viņa personīgo ārstu, tēvu, sievu, sievastēvu, apdrošināšanas aģentu, kurš turklāt vēl ir viņa draugs kopš skolas laikiem. Aplinkus, izmantojot trešo personu, es ieguvu informāciju no viņa biržas māklera. Tagad es esmu lietas kursā par korporācijas un paša Stenvika finansiālo stāvokli. Man ir zināma ari viņa un viņa sievas vieta, ko viņi ieņem augstākajā sabiedrībā, kā arī viņa policijas dosjē.

Veicot savu izmeklēšanu, es pieliku visas pūles, lai Stenviks neuzzinātu par manu darbību. Es izmantoju dažādus izdomātus vārdus, katrs tas spēlēja kaut kādu noteiktu lomu, un neviens, izņemot Džimu Svar-tautu, nešaubījās par maniem īstajiem mērķiem. Taču Svartauta aizdomas, pēc visa spriežot, man izdevās izkliedēt. Viņš neziņos par mūsu sarunu ne Stenvikam, ne viņa radiniekiem...

Pagaidām es Alanā Stenvikā saskatu tikai prātu, veselību, enerģiju. Viņš bauda cieņu sabiedrībā, ģimenē, biznesa aprindās. Es pat teiktu, ka viņš ir krietns cilvēks. Vēl vairāk, uzticams un principiāls. Pirmkārt, viņam nav nekādu domstarpību ar likumu, ja neskaita nesamaksātu soda naudu par automobiļa stāvēšanu neatļautā vietā Losandželosā un sūdzību, kad viņš, vēl dienot aviācijā, Ircniņlidojumā nopikēja uz kādu dzīvojamo māju Sananlonio, Teksasas štatā. No viņa biržas māklera Viljama Kar-mičela mēs uzzinājām, ka Alana Stenvika finansiālais stāvoklis ir visai stabils. Viņam piederošo vērtspapīru vērtība pārsniedz miljonu dolāru. Ar laiku, ņemot vērā, par ko viņš strādā un ar ko ir precējies, Stenviks spēs sarūpēt sev krietnu kapitālu, un arī kļūs par vadītāju vienā no lielākajām valsts korporācijām. Pat, ja tas nenotiks, tā nebūs nekāda traģēdija, jo dažu gadu laikā Stenviks spēja sakrāt vairāk par simt tūkstošiem, neraugoties uz viņa ģimenes augsto dzīves līmeni. Liekas, viņš katru gadu nogulda bankā divdesmit — divdesmit piecus tūkstošus dolāru tikai tāpēc, ka nezina, kur tos iztērēt. No tā visa man ir skaidrs, ka vismaz viņam nepiemīt kaislība uz azarta spēlēm. Arī korporācijas rēķinus viņš noteikti nevilto. Pēc visa spriežot, Stenviku arī neviens nc-šantažē...

Es esmu pārliecināts, ka doktors Džozefs Dēvlins ieguldījis prāvus naudas līdzekļus „Collins Aviation" akcijās. Par to stāstīja Džoanna Ko-linza Stenvika. Daudzi cilvēki apliecināja, ka baumas par Alana Stenvika slimību radīs „Collins Aviation" nopietnas problēmas, ja vien Stenviks nepaspēs atrast sev līdzvērtīgu aizvietotāju. Neuzbāzīgs atgādinājums par vēzi sarunā ar sievu, tēvu un Stenvika sievastēvu neizraisīja kut cik vērā ņemamu atbildes reakciju. Vai nu viņi ir lieliski aktieri un brīnišķīgi kontrole savas jūtas, vai arī neko nezin par to, ka Alans ir slims...

Sis izmeklēšanas virziens ir ievedis mūs strupceļā. Stenvika finansiālais stāvoklis, viņa ģimenes attiecības un veselība ir nevainojami. Nav nekādu robu arī viņa stāvoklī sabiedrībā. Pēc augstākās sabiedrības hronikas nodaļas redaktores Amēlijas Sērklifas vārdiem, Stenviki ir ļoti mīlīgs pārītis, kaut arī mazliet garlaicīgs. Viņa pat uzskata, ka viņi arī varētu viens otru mīlēt. Augstākā sabiedrība tūdaļ, nešauboties pieņēma Alanu Stenviku savās rindās. Neapšaubāmi, viņš māk sadzīvot ar cilvēkiem. Viņam ir sveša muļķība, uzpūtība un visus apkārtējos tik ļoti kaitinošā spītība. Viņu mīl, apbrīno. To pašu var attiecināt arī uz viņa radiniekiem un tuviem draugiem...

Taču tā nu galīgi nav, ka viņam nebūtu trūkumu. Sieva vēlas, lai viņš pavadītu ar viņu vairāk laika. Sievastēvs uzskata, ka viņam pietrūkst hu-

mora izjūtas. Tēvs nožēlo, ka viņš pārāk ilgi nosēž pie telefona. Viņa senam draugam, Bertām Eberhartam, šķiet, ka viņš ir pārāk nopietns. Un visi kā viens vēlas, lai viņš vienreiz beidz izmēģināt eksperimentālās lidmašīnas.

Viņa precības ar bosa meitu nav palikušas bez ievērības. Bet, kā to pareizi atzīmēja kāds no maniem sarunu biedriem, tāpēc taču viņai nevajadzētu palikt par vecmeitu, bet pēc Berta Eberharta, Kēridaina, Kar-mičela un paša Džona Kolinza teiktā es nācu pie secinājuma, ka „Collins Aviation" ir paveicies ar šādu vadītāju. Tāpēc ieguvējs ir ne tikai Stenviks... Viņš ne tikai vienkārši parazitē uz savas bagātās sievas rēķina, kā to bija iedomājies Džims Svartauts no Nevadas... Bet tagad par dažām pretrunām, kas izgaismojušās mūsu izmeklēšanas laikā:

— Alans Stenviks saka, ka mirst no neārstējamas vēža formas. Neviens to neapstiprina. Ja Stenviks arī ir slims, tad neviens, izņemot viņu pašu, par to nezina.

— Sieva un Stenvika sievastēvs apgalvo, ka viņš ir sastrīdējies ar vecākiem. Bet, neraugoties uz to, viņš ik pēc sešām nedēļām regulāri apciemo stīvus vecākus.

— Pēc Džoannas vārdiem, tēvs piespieda Alanu nodarboties ar boksu, un tas arī kļuva par viņu strīda cēloni. Taču Marvins Stenviks to absolūti noliedz.

— Neraugoties uz savām regulārajām vizītēm pie vecākiem, kuras apstiprina telefona zvans uz „Cosmos", viņš tiem nav pateicis, ka viņam ir meita, bet viņiem — mazmeita.

— Visi domā, ka Alans Stenviks pērk rančo Nevadā: viņa sieva, sievastēvs, biržas mākleris, apdrošināšanas aģents. Visi, izņemot cilvēku, kurš, kā apgalvo Stenvika sieva un viņa apdrošināšanas aģents, palīdzējis viņam sameklēt šo rančo. Šis cilvēks ir Džims Svartauts. Viņš pilnīgi kategoriski apgalvo, ka viņam nav ne jausmas par to, kas ir Alans Stenviks, un viņš ar to nav kārtojis nekad nekādas lietas.

Nedaudz papūloties, var rast izskaidrojumu ari šīm pretrunām, jo pašlaik mūsu rīcībā ir jau šāda tāda informācija par Alanu Stenviku. Šīs mīklas atrisinājums, kā man šķiet, slēpjas Berta Eberharta teiktajos vārdos: „Alans ir tik noslēpumains, ka nevienam nekad neko neteiks, pat ja viņš būs slims ar vēzi." Un, lai gan neviens to nezin, Alans Stenviks, iespējams, patiešām ir neārstējami slims.

13 Зак. 444

Sava ioģika ir ari viņa visai dīvainajām attiecībām ar vecākiem. Acīmredzot viņš tos ļoti mīl. Vienīgais dēls, viņš tiem ir ļoti pieķēries. Pēc visa spriežot, šādas jūtas viņu saista arī ar viņa draugu Bertu Eberhartu. Kā saka Marvins Stenviks, viņš var atbraukt uz dzimto pilsētu, lai kaut kā aizmirstu ikdienas steigu. Bez tam viņš saprot, ka Džoannas un Džona Kolinza dzīvē nav vietas Marvinam un Stenvika mātei. Viņam ir skaidrs, ka viņi nervozēs, nejūtoties īsti savā ādā. Tāpēc viņš arī varēja izmainīt savu kāzu datumu, nepaziņot par meitas piedzimšanu un stāstīt visiem, ka ir sastrīdējies ar vecākiem - un tikai tāpēc, lai viņus lieki nesarūgtinātu.

Tagad par noslēpumaino rančo Nevadā. Sākotnēji viņš gribēja nopirkt šo rančo visprozaiskākā cēloņa dēļ: tāds pirkums ir ļoti izdevīgs kapitāla ieguldījuma veids. Nedz viņš, nedz Džoanna netaisījās tur dzīvot. Tāpēc neviens neatceras, kurš pirmais ieminējās par rančo, Alans vai Džoanna. Nevienam no viņiem tas nebija vajadzīgs. Viņiem rančo pirkšana bija tikai vienkāršs darījums. Iespējams, ka Alans sāka to praktiski īstenot tikai, konsultējies ar biržas mākleri, apdrošināšanas aģentu, sievastēvu, sievu — un tikai pēc tam uzzināja, ka viņam ir vēzis. Tad viņš nolēma ziedot visu savu laiku un spēkus, la sagatavotu „Collins Aviation" šādam zaudējumam. Bez tam tā, lai neviens to neuzzinātu. Tas nav nemaz tik vienkārši.

Viņš saprata, ka var nemaz nepaspēt noformēt rančo pirkšanu, taču nevarēja pateikt to saviem tuviniekiem, neminot cēloņus, respektīvi savu slimību. Tāpēc viņš radīja iespaidu, ka viss norit kā iecerēts. Pilnīgi iespējams, ka uz Džona Kolinza jautājumiem par rančo Nevadā Stenviks vienmēr atbildēja: „Jā, jā, viss normāli." Viņš varēja piekrist aizvest sievu uz rančo nedēļas nogalē tāpēc, ka viņa paša jau nebūs...

Kā liekas, visās šajās aplūkotajās pretrunās nav nekā neizskaidrojama. Un tomēr vēl kāds jautājums ir palicis bez atbildes: ja jau Alans Stenviks grib izbeigt dzīvi pašnāvībā, tad kāpēc gan viņš nav izvēlējies sev visdabiskāko ceļu? Kāpēc viņš nevēlas iet bojā aviokatastrofā?

Fletčs iemeta atkritumu vadā papīrus, kur bija ietīti sendviči, un piena pudeli. Guļamistabā sakrāmēja lielu koferi. Tenisa šorti. Trīs pāri džinsu bikšu. Džinsu auduma šorti. Krekliņi. Krekli. Kaklasaites. Apakšveļa. Skūšanās piederumi. Divi uzvalki. Divas sporta tipa žaketes. Divi pāri bikšu.

Piezīmju grāmatiņa. Melnas kurpes. Trīs pāri melnu zeķu. Trīs pāri bruņu. Pase.

Uzlicis uz rakstāmmašīnas papīru kaudzīti un kopējamo papīru, viņš aizvēra to ar vāku.

Uzvilka brūnas kurpes un tādas pašas krāsas zeķes, kreklu, bikses, apsēja kaklasaiti, uzvilka žaketi. Neaizmirsa ari saulesbrilles.

Ar diktofonu, koferi un rakstāmmašīnu Fletčs nokāpa lejā garāžā. Viņš uzlika diktofonu uz priekšējā sēdekļa, rakstāmmašīnu uz grīdas, koferi ielika bagāžniekā un brauca „Collins Aviation" administratīvā korpusa virzienā.

19. nodaļa

Pulksten četros dienā Fletčs piebrauca pie „Collins Aviation" galvenajiem vārtiem. Bez piecpadsmit minūtēm piecos viņš caur savām saulesbrillēm redzēja, kā no sargbūdas izgāja pelēkā uniformā tērpies apsardzes darbinieks, sāka svilpt, atbrīvojot ceļu, māja ar rokām un sveicināja iebraucošās mašīnas šoferi. Tas bija pelēks „jaguārs HKE" ar numuru 440-001. Automobilis nogriezās pa kreisi.

Pie stūres sēdēja Stenviks.

Fletčs brauca viņam pakaļ.

Džoanna Stcnvika teica, ka pirmdienās un trešdienās Alans atgriežas mājās vēlu. Šajās nedēļas dienās viņš reti kad ieradies mājās ātrāk par pusnakti. Viņš strādāja.

Bija pirmdiena. Stenviks aizbrauca no darba bez ceturkšņa piecos.

Stīvensona un Galvenās ielas krustojumā viņš nogriezās pa labi. Sekojot viņam, Fletčs nolēma, ka Stenviks brauc autostrādes virzienā, bet viņš, nobraucis divpadsmit kvartālus, iegrieza pa kreisi Sibjuri ielā un iebrauca dzērienu veikala stāvvietā. Fletčs apstājās otrā ielas pusē.

Stenviks iegāja veikalā, tad atkal parādījās automašīnu stāvvietā. Vērojot viņu, Fletčs varēja tikai secināt, ka viņš redz ar dzīvi apmierinātu un rūpju nenomāktu cilvēku.

Viņš iegāja veikalā, sabāzis rokas bikšu kabatās. Pašpārliecinātā, nesteidzīgā gaitā. Ar pilnīgi aukstasinīgu sejas izteiksmi. Kad viņš izgāja, 13* viņa lūpas vēl joprojām rotāja smaids. Acīmredzot viņa izteiktais kompliments pārdevējai bija gājis pie sirds. Papīra maisiņā viņš nesa vismaz trīs pudeles. Viņam bija vajadzīga tikai sekunde, lai atslēgu saišķī sameklētu aizdedzes atslēgu.

Vēl pēc trīs kvartāliem Stenviks nogrieza pa kreisi Patnema ielā un, nobraucis kādu pusjūdzi, iegriezās ēnainā stāvvietā līdzās vienstāvīgu kotedžu kvartālam. Viņš atstāja savu „jaguāru" tālākajā rindā, pie pašiem kokiem. Fletčs izvēlējās saules apspīdēto vidējo rindu.

Stenviks aizslēdza mašīnu, ar papīra maisiņu rokā šķērsoja stāvvietu, pa grants celiņu piegāja pie vienas no kotedžām un nozuda parādes durvīs.

Fletčs pagaidīja desmit minūtes.

Tad pats iegāja pa durvīm.

Kotedžā bija divi dzīvokļi. Kreisais, spriežot pēc uzraksta uz pastkastītes, kas bija piebāzta ar korespondenci, piederēja Čarlzam Raisam.

Labais, ar tukšo pastkastīti — Sandrai Folknerei.

Plāksnīte uz sienas norādīja, ka ar jautājumiem ir jāgriežas kompānijā „Brāļi Grīni. Pārvalde".

* * *

— Kur ir Granijs?

Kādam bija pieticis spēka sakurt pludmalē ugunskuru. Nakts bija visai vēsa. Gar krastu vīdēja vēl dažas uguntiņas.

— Fletč, - Vetsaijana pasauca.

Garāžas stūrī Fletčs bija pārģērbies džinsu biksēs. Tagad viņš nožēloja, ka nebija uzvilcis tenisa kreklu.

— Kur ir Granijs? — viņš atkārtoja.

— Es viņu nesen redzēju, — Džūlija atbildējā.

— Kur viņš aizgāja? Ko teica?

— Nezinu, — Džūlija paraustīja plecus.

— Vai kāds redzēja Graniju?

Atbildes nebija.

— Kur Bobija? — Vetsaijana vaicāja.

— Aizgāja, — Fletčs atbildēja.

— Uz kurieni? — Vetsaijanas skatienā jautās raizes.

— Uz šokolādes pili debesīs.

Vetsaijana klusēja.

Ietinies segā, pie krasta sienas gulēja Krīzijs. Fletčs kādu brīdi pastāvēja, tumsā pārkāries pār viņu, mēģinot saprast, viņš guļ vai iegrimis narkotisko vīziju pasaulē.

— Kas noticis, vecais? — Krīzijs vaicāja.

»

— Es meklēju Graniju.

— O, šis zēns ir aizlaidies.

— Ko nozīmē aizlaidies?

— Kruķi viņu nomocīja. Cik gan ilgi var būt par šādu sitamo zēnu?

— Vai tu nezini, uz kurieni viņš aizgāja?

— Viņš gluži vienkārši nevarēja neaizlaisties lapās. Visam reiz pienāk gals. Viņu tikai sit un sit. Bet, tiklīdz viņš ierodas mājās, viņam noteikti ķeras klāt tētiņš. Viņu sit vienmēr un visur...

— Es meklēju Graniju, — Fletčs nerimās.

— ...kā manas vecās bungas. Es nožēloju, ka tās situ. Ar vālītēm. Katru vakaru. Ar bungu vālītēm. Es situ savas bungas. Kā gan mēs varam zināt, ka ādas, ar ko tās ir pārvilktas, neko nejūt? Bet ja nu tām sāp, kad tās sit? Pa īstam sāp?

— Es neko no tā visa nesaprotu, Krlzij.

— Man ir jācieš sāpes. Lai izpirktu to ļaunumu, kuru es esmu pastrādājis.

— Tu domā, ka bungas tev spēs piedot?

— Kristiešu bungas? Tā ir ideja. Sit ko un kā gribi, pat bungas, ja gribi, un tām tev ir jāpiedod, tāpēc, ka tā teicis Cilvēks. Kristus.

— Es meklēju Graniju. Vai tu viņu neredzēji?

— Nē. Kur ir Bobija?

— Ar viņu viss ir kārtībā, — Fletčs atbildēja.

— Vai viņa aizgāja? Es neatceros, kad es viņu redzēju.

— Tu redzēji viņu vakar no rīta.

— Jā. Viņa gribēja iedurt sev adatu. Tad iedūra, Fletč, tu zini, viņa iedūra sev adatu. Kad es redzēju viņu pēdējo reizi.

— Es zinu.

— Viņa iedūra adatu. Un aizgāja?

— Jā. Aizgāja.

— Ak, Dievs.

Fields pastāvēja pie Krīzija, tad sāka iet gar krastu.

Pie nākošā ugunskura viņš pietupās, tad ierunājās. Visi klusēja.

— Vai kāds ir redzējis Graniju?

Neviens neatbildēja.

Pastulbais pusaudzis Bings Krosbijs jautājoši vērās Fletčā, it kā vēlreiz vēlētos izdzirdēt viņa vārdus.

— Es meklēju Graniju.

Gadus četrdesmit vecs vīrietis, kuram uz svītera bija uzrakstīts „PIEZVANI MAN“, viņam atbildēja:

— Viņa šeit nav.

Fletčs nedaudz pagaidīja un tad devās tālāk.

Pie nākošā ugunskura Bcnis teica, ka Granijs, visdrīzāk, ir atgriezies mājās pie vecākiem. Džegers izteica minējumu, ka Graniju atkal savākusi policija.

Piecēlies, Fletčs ieraudzīja sev aiz muguras stāvam Vetsaijanu. Viņi kopā atgāja nost no ugunskura.

— Kāpēc tu meklē Graniju?

— Bobija lūdza viņam kaut ko nodot.

— Kur ir Bobija?

— Viņa aizgāja. Ar galiem.

— Uz kurieni.

— Es iedevu viņai mugursomu, kas bija piebāzta proteīna tabletēm un krekeriem, es to nospēru septītās dienas adventistu baznīcā.

Vetsaijana apstājās.

— Es vaicāju, kur ir Bobija?

— Paklausies, vakar tu pārdevi viņai visu, ko viņa gribēja, vai ne?

— Jā.

— Lūk, viņa arī aizgāja.

Mēness gaismā Vetsaijana nemirkšķinot skatījās uz viņu.

— Kāpēc tev vajadzīgs Granijs?

— Es taču tev teicu, Bobija gribēja viņam pateikt pāris vārdus.

— Pasaki tos man.

— Es pateikšu tikai Granijam.

— Pasaki man.

— Atšujies, Resnais Sem, — un Fletčs devās krastmalas virzienā.

Šajā aukstajā naktī viņam bija auksti uz grīdas pītā paklāja. Viņam trūka guļammaisa. Trūka Bobijas. Kopā guļammmaisā viņiem bija silti.

20. nodaļa

f

Fletčs izdzirda uz kāpnēm smagus soļus. Viņi nesteidzās. Šķērsoja kāpņu laukumu viņa durvju priekšā un apstājās.

Durvis lēnām atvērās.

Durvju ailā ielūkojās divi policisti.

Fletčs apsēdās.

— Labrīt, — pirmais policists sveicināja.

Tie abi jau bija paspējuši ieiet dušā, noskūties un iedzert rīta kafiju.

— Kas šodien par dienu? — Fletčs vaicāja.

— Otrdiena.

Otrs policists aplūkoja istabu, meklējot krēslu, kur apsēsties. Viņa acīs Fletčs izlasīja lepnumu par viņa personīgo mājokli, personīgajām mēbelēm, ko nekādi nevarēja salīdzināt ar nožēlojamo grīdas paklāju.

— Tev nāksies braukt mums līdzi no šī netīrā ūka.

— Kāpēc?

— Šefs grib tevi redzēt. Viņam ir jautājumi.

Fletčs aplūkoja savas basās kājas.

— Esmu gatavs.

— Bet vai tev nevajag nokārtoties?

— Kāpēc lai es to darītu? Vai tad policijas iecirknī nav tualetes?

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa septiņi.

Viens no policistiem atvēra Fletčam patruļmašīnas aizmugures durtiņas un aizvēra tās, tiklīdz tas ierausās kabīnē. Biezais drāšu siets atdalīja priekšējo sēdekli no aizmugurējā.

Pēdējais bija salauzts. Oda pēc vēmekļiem. Uz sēdekļa un mašīnas grīdas bija sakaltušu asiņu plankumi.

— Smird gan jums šeit, — Fletčs pasūdzējās. — Vai arī jūs to nezināt?

— Mums viss ir tā kā vajag, — atbildēja policists, kurš sēdēja līdzās vadītājam. _

— Kā jūtas tava galva? — vadītājs vaicāja.

Fletčs jau bija aizmirsis par sitienu ar steku.

— Šodien jau nesāp. Vai tie divi, kurus es noliku gar zemi pludmalē, bijāt jūs?

— Nē, — vadītājs pasmīnēja. Tas biju es, kas tevi nolika.

— Jums ir lielisks sitiens.

— Esmu gatavs atkārtot 5o tev sagādāto baudījumu.

— Kāpēc tad jūs mani ncarestējāt uzreiz?

— Šefs teica, ka nevajag. Viņam bija labs garastāvoklis.

— Viņa garastāvoklis uzlabojas katrreiz, kad viņš atgriežas no sava lauku īpašuma Meksikā, kur viņš nolēmis dzīvot pēc tam, kad aizies pensijā, — otrs policists paskaidroja. — Viņš brauc uz turieni pārskaitīt greif-rūtus vai kaut kas tādā pašā garā. Viņam tas patīk.

— Viņš taisās prom?

— Nākošgad.

— Bet es biju cerējis, ka tas notiks vēl pirms mēs būsim aizbraukuši līdz iecirknim, — Fletčs nopūtās.

Viņi izbrauca uz galvenās ielas. Saruna caur drāšu režģi nevedās. Fletčs gribēja atvērt logu, taču izrādījās, ka tas nav iespējams, nebija slēdžu. Acīmredzot policisti baidījās, ka kāds uz tiem pakārsies tieši policijas mašīnas kabīnē.

Fletčam pamazām sāka mākties virsū nelabums.

— Pie jums šeit smird, - Fletčs atkārtoja.

Spriežot pēc ārējā izskata, Grehcms Kamings nevarēja būt nekas cits, kā tikai policijas priekšnieks. īsi apcirpti tēraudkrāsas mati, zods, kas norāda uz stipru gribu, plati, masīvi pleci. Cilvēks, kura ierašanās pilsētā jau vien garantēja viņam policijas priekšnieka vietu.

— Kā jūs sauc? — viņš uzsvērti pieklājīgi vaicāja.

— Fletčs.

— Jūsu pilnais vārds?

— Fletčs. Fletčs. Fletčs.

Kabinetā viņi sēdēja divatā, pie alumīnija galda, pretējās pusēs.

— Vai Fletčs, gadījumā, nav saīsinājums no Fletčera?

— Iespējams.

— Fletčcrs ir jūsu vārds vai uzvārds?

— Vārds.

— Jūsu uzvārds?

— Smits.

— Fletčcrs Smits, — Kamings pamāja. — Šķiet, man jau ari agrāk ir patrāpījies šāds vārdu salikums.

— Flctčers Smits?

— Nē, vienkārši Smits. Kur jūs dzīvojat, Smit?

— Adresi esmu aizmirsis. Tur, kur šorīt mani nogrāba jūsu rīkļurāvēji.

— Vai jūs tur dzīvojat?

— Nedēļas nogales es pavadu Havaju salās.

— Vai jūs dzīvojat viens?

— Ja neskaita pieradinātu prusaku.

— Ar ko jūs pelnāt sev iztiku?

— Tīru apavus.

— Jūsu istabā nebija ne suku, nedz apavu krēma.

— Acīmredzot mani naktī ir aplaupījuši. Pirms došos prom, noteikti uzrakstīšu iesniegumu.

— Kā liekas, jūs neuzturat ciešus kontaktus ar savu kantori, mister Fletčer.

— Atvainojiet.

— Vakar vakarā man zvanīja jūsu priekšniece no „News Tribune". Jūsu redaktore. Kāda misis Snova. Vai es neesmu kļūdījies? Klāra Snova.

— Sūdele.

— Viņa man paziņoja, ka jūs savas avīzes uzdevumā gatavojat rakstu par narkotiku izplatīšanu pludmalē. Un palūdza jūs pieskatīt. Viņa teica, ka, viņasprāt, jūs esat kaut ko uzodis. Ja jūs palūgsiet palīdzību policijai, mums ir jāzin, kas jūs esat, un jums tā jāsniedz.

— Sūdele.

— Jūs esat I.M. Fletčers no „News Tribune"?

— Jums ir atveduši citu 1. M. Fletčeru.

— Vai jūs kaut ko uzodāt, mister Fletčer?

— Nē.

— Nu, mister Fletčer?

— Ejiet pie velna.

Kamings atspiedās ar elkoņiem pret galda malu un vērīgi lūkojās uz Fletču.

14 Зак. 444

— Mister Fetčer, man šķiet, ka jūs esat kaut ko piemirsis. Piemēram, maziņu likumiņu par to, ka, kontaktējoties ar policiju, jums ir nekavējoties jāpaziņo, ka esat žurnālists. Aizmirsāt šo likumu?

— Tas bija izslīdējis man no atmiņas.

— Jūs pārkāpāt šo likumu, mister Smit.

— Tāpēc jūs mani aizturējāt?

— Otrkārt, mēs zinām, ka jūs tur dzīvojāt ar jaunu meiteni, kuru sauc Bobija.

— Vai patiešām?

— Kur ir Bobija?

— Viņa aizgāja.

— Uz kurieni aizgāja Bobija?

— Nezinu. Acīmredzot nolēma atgriezties mājās.

— Par to es šaubos no visas sirds. Narkomāni reti mēdz pamest vietas, kur viņi var dabūt to, kas tiem nepieciešams.

— Viņai bija krājumi. Ceļam viņai pieliks.

— Kad viņa aizbrauca?

— Svētdien naktī.

— Ar kādu transportu?

— Aizlidoja.

— Mēs atradām jūsu istabā marihuānu un heroīnu.

— Vai jums bija kratīšanas orderis?

— Mēs speciāli nepārmeklējām istabu. Mēs netīšām uzgājām narkotikas cepeškrāsnī.

— Es tur slēpu tās no Bobijas.

— Jūs esat vainīgs, ka slēpāt stipras narkotikas.

— Tas ir lietišķs pierādījums manam rakstam.

— No kā jūs tās nopirkāt?

— No Resnā Sema.

— Kāpēc marihuāna bija policijas laboratorijas maisiņos?

— Kā gan es varu zināt, no kurienes Resnais Sems saņem preci?

— Kāpēc jūs nopirkāt marihuānu? Vai tad nepietika ar heroīnu vien?

— Man patīk rakstīt sabalansētus rakstus.

— Raksts, ko jūs uzrakstījāt pagājušajā rudeni par Policijas Asociāciju, nebija gan īsti sabalansēts.

— Ko?

— Es atceros to rakstu. Un parakstu. I. M. Fletčers. Jus rakstījāt, ka Policijas Asociācija ir dzērāju klubs.

— O!

— Jūs tikai it kā garāmejot pieminējāt, ka mēs rīkojam arī pieredzes apmaiņas seminārus, vācam naudu mūsu Akadēmijai, un ka pagājušajā gadā mēs uzdāvinājām Ornego pilsētai Kalifornijā „ātrās palīdzības*1 mašīnu.

— Es jūtos ļoti pagodināts, ka jūs lasāt manus rakstus.

— Vai jūs sapratāt, kas man padomā?

— Sāku nojaust.

— Es gribu, lai jūs aizvācaties no pilsētas. Nekavējoties.

— Te tev nu bija policijas aizsardzība.

— Vai jūs varat man sniegt kādu attaisnojumu visiem šiem uzskaitītajiem likumpārkāpumiem, tai skaitā arī heroīna glabāšanai, bet trīs mani policisti var apliecināt, ka pagājušajā naktī jūs viņiem iesitāt, kad viņi pildīja savus dienesta pienākumus.

— Jūs mani toreiz neapcietinājāt.

— Mēs gribējām aizturēt citu cilvēku.

— Vai tiešām, lai aizturētu septiņpadsmit gadus vecu pusaudzi, ir nepieciešami veseli septiņi policisti?

— Pateicoties jums, trīs no šiem septiņiem tika ievainoti.

— Kāpēc tad jūs mani neapcietinājāt uzreiz?

— Jūs gribat nokļūt cietumā, mister Flclēer?

— Protams, nē, šef.

— Mister Flelčer, tūlīt es došu divas pavēles, un jums tās abas nāksies izpildīt. Pirmā, — ja jums ir kaut kāda informācija par narkotiku izplatīšanu pludmalē, jums man tā ir jāsniedz. Vai jums ir šāda informācija?

— Nē.

— Pavisam nekādas?

— Tikai Resnais Sems.

— Jūs nemaz neesat tik izveicīgs, vai ne?

— Man ļoti palīdz redakcija.

— Otra pavēle ir tāda, ka jums ir jāpaniet šī pilsēta šodien līdz pusdienas laikam. Un neiedomājieties atgriezties atpakaļ. Nekad. Vai skaidrs?

— No kā jūs baidāties?

— Tikai ne no jums.

14*

— Bet man šķita, ka tieši tur ir tas suns aprakts.

— Mēs paši veicam izmeklēšanu, mister Fletčer. Tas ir policijas darbs. Tā vienkārši, ar diletantiskiem paņēmieniem, šeit neko nevar sasniegt. Mums ir nepieciešams laiks.

— Divi vai tris gadi?

— Mēs ceram noskaidrot visti narkotiku tirgotāju tīklu jau tuvāko mēnešu laikā. Tas ir smags un sarežģīts darbs. Privāta izmeklēšana, pat ja to veic avīze, var tikai novest pie tā, ka viss darbs būs vējā. Ceru, ka esmu izteicies pietiekami skaidri. Vai nu jūs aizbraucat no pilsētas, vai nokļūstat aiz restēm, un izķepuroties no cietuma jums nemaz nebūs tik vienkārši. Heroīna glabāšana un uzbrukums trijiem policistiem dienesta pienākumu pildīšanas laikā — ar to pilnīgi pietiek, lai jūs atzītu par vainīgu.

— Jūs mani pilnīgi pārliecinājāt.

— Jūs nekavējoties atstāsiet pilsētu?

— Un vairāk nekad šeit neparādīšos.

21. nodaļa

Tuvojās deviņi no rīta. Cilvēki steidzās uz darbu. Pa galveno ielu nepārtrauktā straumē plūda automašīnas.

Pusotra kvartāla attālumā no policijas iecirkņa pie trotuāra apstājās melns „jaguārs** ar numuru 440-001. Tas pats automobilis, kuru Fletčam vajadzēs nozagt pēc sešdesmit stundām, tūlīt pēc Alana Stenvika slepkavības.

Fletčs apsēdās uz priekšējā sēdekļa.

Stenvika „jaguārs** ieplūda kopējā automašīnu straumē.

— Ko tu darīji policijas iecirknī?

— Mani pratināja.

— Kāpēc?

— Pazuda meitene, kuru es pazinu. Meitene vārdā Bobija.

— Vai viņas pazušana ir kaut kādā veidā saistīta ar tevi?

— Nē, bet man nāksies laisties prom no šis pilsētas, un iespējami ātri. Kā jūs uzzinājāt, ka es esmu policijas iecirknī?

— Es apjautājos pic alus kioska. Pie tā, kurš atvērts jau astoņos no rīta. Ir nu gan tev dzīvīte. Kaut kāds pastulbs pusaudzis teica, ka redzējis tevi uz policijas patruļamašinas aizmugures sēdck|a.

Alans Stenviks atkal piesmēķēja no zelta šķiltavām, kuras izvilka no kabatas, nevēlēdamies izmantot tās, kas bija iemontētas vadības ierīču panelī. Viņa acis aizsedza tumšas saulesbrilles.

— Ko jūs vēlējāties? - Fletčs vaicāja.

— Pārliecināties par to, ka viss ir kārtībā. Vai tu saņēmi pasi?

— Es iešu pēc tās rīt.

— Cimdi.

— Nopirkšu.

— Vai tu uzrakstīji iesniegumu, lai tev izsniedz pasi?

— Jā, es pat nofotografējos.

— Lieliski. Vai tu vēl atceries, kas tev būs jādara?

— Protams. Vai jūs vēl neesat pārdomājis?

Stenviks izpūta dūmu strūklu.

— Nē. *

— Vai jūs esat pārliecināts, ka mirstat no vēža?

— Jā. Kāpēc tu tā vaicā?

— Jūs lieliski izskatāties.

— Paies zināms laiks, līdz parādīsies slimības pazīmes. Es gribu nomirt ātrāk.

Viņi apstājās pie sarkanās gaismas.

— Bet kāpēc gan jums labāk neiet bojā aviokatastrofā?

Stenvika pleci zem uzvalka sakustējās. Varenie atlēta pleci.

— Ja vēlies, sauc to par lepnumu. Kad visu savu apzinīgo dzīvi esi centies noturēt lidmašīnu gaisā, ļoti grūti ir raidīt to zemē.

— Pārāk dārgs lepnums.

— Lepnuma dēl cilvēki ir tērējuši arī vairāk par piecdesmit tūkstošiem.

— Domāju, ka jā.

— Vai tu iegaumēji, kur atrodas māja?

— Bcrmenstrītā.

— Pareizi. Un kā tu tur nokļūsi?

— Es aizbraukšu ar taksometru līdz Galvenās ielas krustojumam ar Hantornstrītu, bet tālāk iešu kājām. Tas ir cits apriņķis, bet attālums ir tikai divas jūdzes.

— Malacis. Vai atceries reisa numuru?

— Nē. Jūs man to vēl neesat pateicis.

Stenviks palūkojās uz viņu cauri tumšajiem briļļu stikliem.

— Kompānijas ,,TWA“ lidmašīna, izlido vienpadsmitos vakarā uz. Bu-cnosairesu.

— To es atceros. Bet jūs nenosaucāt reisa numuru.

— Es to nemaz nezinu, - Stenviks atbildēja un piebrauca pie trotuāra. — Domāju, ka mums nevajadzētu iepazīties tuvāk. Es negribu neko zināt par tevi. Bet tev labāk aizmirst to, ko tu par mani izlasīji avīzēs.

— Tā nu ir noticis, ka es esmu to iegaumējis.

— Bet tagad aizmirsti. Es izlaidīšu tevi šeit.

— Mēs jau esam izbraukuši cauri visai pilsētai. Kā gan es tikšu atpakaļ?

— Noķer kādu mašīnu.

— Pateicos par labo padomu.

— Satiksimies ceturtdien vakarā.

22. nodaļa

Fletčs piezvanīja pie mājas numur 1564 Patnēmstrītā un palūkojās uz savu pie trotuāra piebraukto ,,MG“. Skaloties caur saulesbriļļu tumšajiem stikliem, automobiļa zaļā krāsa saplūda ar zālāju.

— Jā? Kas tur ir? — melodiska balss vaicāja.

Fletčs pieliecās pie mikrofona un nokliedza:

— Es no pārvaldniekiem, brāļiem Grīniem, mis Folknere.

— Vienu mirklīti.

Fletčs sakārtoja kaklasaiti.

Sandras Folkneres seja nebūt neizstaroja viesmīlību. Viņa bija ģērbusies melnās biksēs un brīva piegriezuma blūzē, gaišie krāsotie mati brīvi krita pār pleciem.

Fletčs apstulba. Pēc ārējā izskata Sandru Folkneri nevarēja stādīt Džoannai Kolinzai pat līdzās. Acīmredzot, viņš nosprieda, viņa savas akcijas ceļ gultā.

— Es esmu brāļu Grīnu pārstāvis, — viņš bargi teica.

Mis Folknere, acis nemirkšķinot, skatījās uz viņu.

— Ko jūs vēlaties?

— Mēs gribētu ar jums aprunāties.

— Vai jums ir līdzi kāds dokuments?

— Jūsu vietā, mis, es neuzvestos tik izaicinoši.

— Ko?

— Kaimiņi par jums sūdzas, un mēs domājam tiesas ceļā darīt galu jūsu amorālajai uzvedībai.

— Jūs acīmredzot jokojat.

— Mēs nebūt nejokojam. Ja jums tīk stāvēt uz sliekšņa, kamēr mēs apspriedīsim šo jautājumu, es esmu ar mieru to darīt. Vai arī jūs uzskatīsiet par labāku ienākt istabā, lai .mūs nedzirdētu kaimiņi.

Viņa paspēra soli atpakaļ un atstāja durvis atvērtas.

Fletčs iegāja un aizvēra durvis.

— Dieva dēļ, paskaidrojiet, par ko jūs runājat?

— Jūs lieliski saprotat, par ko ir runa. Vai jūs esat viena?

— Ak, Dievs!

Fletčs iegāja viesistabā.

— Dieva vārda piesaukšana jums nelīdzēs.

— Nelīdzēs? Ko jūs melšat?

Viņš atvēra vannasistabas durvis, tā bija tukša. Guļamistabā atradās liela gulta, virs tās pie griestiem karājās spogulis. Lai gan bija vēl tikai vienpadsmit no rīta, gulta bija pārklāta ar sarkanu pārvalku. Virtuvē uz bufetes galdiņa stāvēja pusizdzerta šņabja pudele un tukšas vermuta un sausā Kalifornijas vīna pudeles.

— Kāpēc jūs šeit ieradāties? — Sandras Folkneres balsī jautās izmisums.

— Kas karājas pie griestiem jūsu guļamistabā?

— Spogulis. Kāda jums gar to daļa.

— Mis Folknere, mūsu īres līgumā ir punkts, ka.1- aizliedz stiprināt pie griestiem jebkādus priekšmetus.

— Ak, Dievs!

Nopētījis istabas, Fletčs secināja, ka Sandra Folkncre negatavojas kādam garākam ceļojumam.

Atgriezies viesistabā, Fletčs apsēdās krēslā, izvilka no kabatas bloknotu un pildspalvu.

— Vai Sandra Folkncre ir jūsu īstais vārds un uzvārds.

— Jā. Protams. Kālab visi šie jautājumi?

— Mis Folknere, šis ir dzīvojamais kvartāls. Šeit ir daudz jaunu ģimeņu. Ar maziem bērniem.

— Es zinu. Un kas par to?

— Dažām mātēm un, varu piebilst, arī tēviem, kļuvis skaidrs, ka jums nav kādu noteiktu eksistences līdzekļu.

— Ak, Dievs!

— Jūs jau diezgan sen nekur nestrādājat.

— Nevienam gar to nav nekādas daļas.

— Mēs vēlamies noskaidrot, kā jūsu uzturēšanās šajā namā iespaido jaunatnes morālo stāju.

— Oho. Tam grūti pat noticēt.

— Turpināšu. Nav nekādu šaubu par jūsu eksistences līdzekļu avotu. Jūs iegūstat iztikas līdzekļus, pārdodot savu miesu.

— Mans Dievs! Jūs it kā būtu ieradies no pagājušā gadsimta.

— Brāļi Grīni ir atbildīgi ne tikai par dzīvokļu stāvokli, bet zināmā mērā arī par to, kas tajos notiek. Katrā ziņā mēs reaģējam uz ienākošajām sūdzībām.

— Varat vākties prom?

— Cik sen jūs esat pazīstama ar Alanu Stenviku?

Dusmu izteiksmi viņas sejā nomainīja šausmas.

— Piesēdiet, mis Folkncre.

Viņa piemetās uz dīvāna maliņas.

— Kā jūs uzzinājāt par Alanu?

— Viņu atpazina kaimiņi. Presē bieži parādās fotogrāfijas.

— Ak, Dievs. Lieciet Alanu mierā!

— Viņš maksā par dzīvokli un jūs uztur, vai ne?

— Jā.

— Viss skaidrs. Jūs īrējat šo dzīvokli par nelikumīgi nopelnītu naudu. Būs labāk, ja jūs pati visu izstāstīsiet.

— Kāpēc?

— Mis Folknere, vai jūs gribat, lai Alana Slenvika vārds figurētu tiesu protokolos?

— Mans Dievs! Vai tiešam mūsdienās vēl kaut kas tāds ir iespējams? Kas par mani sūdzējās?

— No mums jūs, protams, to neuzzināsiet.

— Saudzējiet ziņu pienesējus, ja?

— Mēs esam ļoti pateicīgi cilvēkiem, kas mums palīdz noskaidrot to, kas notiek mūsu dzīvokļos. Kā gan citādi mēs vēl to visu uzzinātu? Bet tagad, es ceru, jūs mums godīgi visu izstāstīsiet, un mēs izlemsism, kā rīkoties tālāk.

Sandra Folkncre lūkojās uz Fletču tā, kā galma dāma varētu lūkoties uz karalieni Viktoriju, kas to pieķērusi siena vālā ar galma vijolnieku.

— Vai jūs vienmēr valkājat saulesbrilles? — viņa vaicāja.

— Man sāp acis no spilgtas gaismas, — Fletčs- atbildēja, — bet tas neattiecas uz mūsu sarunu.

— Skaidrs. Nu, labi. Ko jūs vēlaties zināt? Agrāk es strādāju „Collins Aviation" par sekretāri. Alans Stenviks ir viens no šīs korporācijas vadītājiem.

— Mums tas ir zināms, mis Folknere.

— Es neesmu mis Folknere. Es esmu misis Folknere. Mans virs bija lidotājs izmēģinātājs. Reiz, nolaižoties uz aviācijas bāzēs kuģa, viņš kļūdījās, un lidmašīna iekrita okeānā. Pēc tam es ilgu laiku nespēju strādāt. Džeks un es nesteidzāmies ar bērnu, domājām, ka tam vēl ir daudz laika...

— Vai cilvēks, kuru jūs nosaucāt par Džeku, bija jūsu vīrs?

— Mans vīrs. Apdrošināšanas nauda izbeidzās. Tad beidzās arī bezdarbnieces pabalsts. Es daudz dzēru. Tad Alans atsūtīja kādu meiču, lai uzzinātu, kā man klājas. Es biju galīgi piedzērusies un liku tai vākties uz visām četrām debess pusēm. Nākošā dienā ieradās pats Alans. Kopš Dže-ka nāves dienas ir pagājis jau vairāk kā gads. Mani ievietoja labā kllinikā. Uz kompānijas rēķina. Alans pats ir lidotājs. Viņam ir rēta uz vēdera. Izrakstīšanās dienā Alans mani sagaidīja un atveda uz šejieni. Šeit es arī dzīvoju. •

— Jūs tiekaties ar viņu divreiz nedēļā?

— Jā, apmēram. Tagad es zinu, kāpēc es vispār dzīvoju. Viņa dēļ. Ceru, ka kādreiz dzemdēšu viņam dēlu.

— Viņš atbrauc pie jums pirmdienās un trešdienās?

— Šie velna kaimiņi neko nepalaidīs garām? Kuņas bērni.

— Misis Folknerc, vai jūs netaisāties precēties ar misteru Stenviku?

— Nē. Viņš ir precējies. Ar Džoannu Kolinzu. Viņš nevar no viņas izšķirties. Viņa ir korporācijas prezidenta Džona Kolinza meita.

— Vai jūs nekad neesat domājusi par to, ka varētu k|ūt par viņa sievu?

— Nē. Mēs pat neesam par to runājuši.

— Un, neskatoties uz to visu, jūs cerat dzemdēt viņam dēlu?

— Jā. Un tur nav nekā nosodāma.

— Vai jūs esat stāvoklī?

— Nē.

— Citiem vārdiem sakot, jūs esat nolēmusi neko nemainīt un uzturēt šis attiecības arī turpmāk, šajā dzīvokli, nākotnē?

— Jā, esmu to stingri nolēmusi.

— Bet vai misters Stenviks ari netiecas pēc kaut kādām izmaiņām?

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Nu, es varu jums to arī īpaši neatgādināt, bet jums nav nekādu tiesību uz šo dzīvokli. Ja Stenviks gadījumā pazudīs, jūs jau nākošā nedēļā izmetis uz ielas.

— Es no tā nebaidos. Viņš var rīkoties, kā pats vēlas. Tagad es spēju strādāt. Ar mani viss ir kārtībā.

— Bet kā misteram Stenvikam ir ar veselību?

— Lieliski. Es viņu pat apskaužu.

Fletčs aizvēra bloknotu. Viņš nebija uzrakstījis ne vārda.

— Ļoti labi, misis Folklnere. Es paziņošu par to visu „Brāļiem Grīniem". Es viņiem rekomendēšu atstāt visu pa vecam, jo jūsu attiecības ar misteru Stenviku ir pietiekami nopietnas.

— Pateicos.

Fletčs piecēlās.

— Atvainojiet par traucējumu, misis Folknere.

— Jūs nemaz nepieskatāt dzīvokļus.

— Ko jūs teicāt?

— Jūsu „brāļi Grīni" nepilda savus pienākumus. Nepietiek ar to, ka automobiļu stāvvietā mūždien valda troksnis, vēl arī zagļi nāk šurp iekšā gluži kā savās mājās.

— Par ko jūs runājat?

— Pagājušā nakti mani apzaga.

— Vai patiešām?

— Jā. Nozaga visu manu kosmētiku.

— Es kaut kā vēl joprojām nesaprotu.

— Iesim, es jums visu parādīšu.

Vannasistabā viņa atvēra skapīti.

— Šorīt es atklāju, ka logs ir vaļā, bet kosmētika pazudusi.

— Vai pazudusi tikai kosmētika?

— Aspirīna flakons. Mana zobu pasta.

— Vai dvieļi ir savā vietā?

— Nē. Viena trūkst.

— Viena trūkst, — Fletčs atkārtoja. — Acīmredzot, tajā ietina kosmētiku.

— Es arī tāpat domāju.

— Bet, misis Folknere, pieaudzis cilvēks taču neielīdīs pa šādu logu.

— Es neesmu par to pilnīgi pārliecināta.

— Laikam kosmētiku nozadzis kāds kaimiņu pusaudzis.

— Iespējams.

— Acīmredzot viņš neriskēja iekļūt istabās.

— Es no sirds priecājos, ka jūs veltāt tādas pūles, sargājot vietējo bērnu likumību, mister kā jūs tur. Man nebūt nepatiktu, ja viņu galvās dzimtu neķītras domas, kad viņi sēdēs cietumā par laupīšanu un zagšanu.

23. nodaļa

Lenča laiks. „News Tribune*' redakcijas gaiteņi bija tukši un vēsi.

Fletčs nolika uz galda divus pergamentā ietītus sendvičus un piena paciņu un novilka žaketi. Tad pacēla klausuli un uzgrieza galvenā redaktora numuru.

— Šeit Fletčers. Es gribu aprunāties ar Frcnku.

— Vai tu esi pie sevis, Fletč?

— Jā. •

— Viņš aizgāja uz lenču. Atgriezīsies pulksten divos. Vai vari pagaidīt?

— Pacentīšos. Lūdzu, savienojiet mani ar viņu tieši divos.

Fletčs pavilka vaļīgāk kalasaites mezglu un apsēdās.

Izrēķinājies ar sendvičiem, viņš atrada uz galda tiesas pavēsti. Viņam

tur piedāvāja ierasties piektdien, desmitos no rīta. Viņu apvainoja par to, ka viņš atsakās maksāt alimentus Barbarai Roltonai Fletčerei un par necieņu pret tiesu. Neierašanās draudēja ar tūlītēju arestu.

— Ak, Dievs, — Fletčs nopūtās.

Ja viņš saņems „Bronzas zvaigzni", viņu arestēs, ja ies uz tiesu — atlaidīs no darba.

— Ak, Dievs, — viņš atkārtoja.

Sāka zvanīt telefons.

— Nu kas tur vēl?

— Vai misters Fletčers?

— Ja jums tā tīk.

— Ko?

— Ar ko es runāju?

— Šeit misters Džilets no „Gillette, Ourhaim & O’Braen".

— Ak, kungs.

— Mister Flctčer, diemžēl man jums ir jāsaka, ka ar jūsu čeku es nevaru saņemt trīs tūkstoši četrsimt divpadsmit dolārus, kurus jums vajadzēja nomaksāt Lindai Fletčerei alimentos.

— Nelietis. Es taču lūdzu pagaidīt desmit dienas.

— Es pat nemēģināju saņemt naudu ar jūsu čeku, mister Fletčer. Taču es ievācu informāciju. Jums nav un nekad nav bijis rēķina šajā bankā.

— Ko?

— Tirdzniecības banka nekad nav atvērusi rēķinu uz jūsu vārda.

— Labi, ka jūs man par to atgādinājāt.

— Kur jūs ņēmāt šo čeku, mister Fletčer?

— Atvainojiet, es jūs nedzirdu, kaut kas ar telefonu.

— Taču tam nav nekādas nozīmes. Bet es taču jūs brīdināju, kad mēs tikāmies pēdējoreiz pie jums kabinetā, ka nav vērts laist muļķi. Tagad mēs runāsim jau tiesas zālē. Jūs pats uzprasījāties.

— Mister Džilet...

— Vispirms uzklausiet, ko es jums teikšu. Šorīt es biju tiesā un parādīju jūsu čeku. Kuru katru mirkli jūs saņemsiet tiesas pavēsti. Jums ir jāierodas piektdien, desmitos no rīta.

— Nē.

— Ko nozīmē nē?

— Es nevarēšu atnākt piektdien no rīta.

— Kāpēc?

— Piektdien desmitos no rīta tiks izskatīta lieta par alimentu nemaksāšanu manai pirmajai sievai Barbarai.

— Mister Fletčer, uz mani tas neattiecas.

— Bet es taču nevaru būt vienlaikus divās vietās.

— Katrā ziņā, mēs tagad zinām, ka piektdien no rīta jūs neapprecēsieties trešoreiz.

— Bez tam piektdien desmitos jūras gaisa karaspēka komandieris grib man pasniegt „Bronzas zvaigzni".

— Zināt, mister Fletčer, man ir apnikušas šīs visas jūsu blēņas.

— Tā ir taisnība. Ja es nesaņemšu šo nolāpīto „Bronzas zvaigzni", mani atlaidīs no darba. Un ko tad darīs visas manas sievas?

— Viņas gaidīs jūs tiesā, mister Fletčer, kopā ar godīgajiem advokātiem, kas viņas pārstāv.

— Ak, Dievs.

— Vēl vairāk, mister Fletčer, šorīt es iesniedzu tiesā nepieciešamos dokumentus, lai apvainotu jūs par viltojumu.

— Viltojumu?

— Viltojumu, mister Fletčer. Likums aizliedz, mister Fletčer, izdot čekus no neesošiem banku rēķiniem.

— Kā gan jūs spējat tik nekrietni rīkoties!

— Es izpildīju savu pienākumu. Kā advokātam, kurš praktizē Kali-fornijas štatā, man bija jāziņo par man zināmo noziegumu.

— Jūs esat mani nodevis. Jūsu dēļ es tagad esmu kļuvis par noziedznieku.

— Es izpildīju savu pienākumu, mister Fletčer.

— Jūs, gluži vienkārši, esat iekodis rokā, kas jūs baro. Vai tad es, sēžot cietumā, spēšu maksāt alimentus?

— Es iekodu rokā, kas atteicās mūs barot. Savām sievām jūs vēl neesat samaksājis ne centa.

— Mister Džilet.

— Ja, mister Fletčer.

— Es nodomāju, vai mēs nevarētu satikties ar jums kādā klusā vietiņā, tālāk no visiem lielceļiem, piemēram, kādā bārā, bet tad aizbraukt ārpus pilsētas, pavadīt kopā nakti vai divas...

— Vai jūs nopietni?

— Protams, ka nopietni.

— Es domāju, ka tā ir brīnišķīga ideja. Nezinu, kā jūs to nopratāt, bet jūs man ļoti iepatikāties, mister Fletēer. Taču vispirms mums vajadzētu nokārtot visas tiesu lietas, vai ne?

— Bet es domāju, ka tieši tiesu lietas varētu arī pagaidīt.

— Jūsu tiesu lietas skar tikai jūs un jūsu sievas, mister Fletčer. Bet tagad, protams, jums ķersies klāt arī kriminālā tiesa. Uz mūsu savstarpējām attiecībām tas neattiecas.

— Vai jūs esat pārliecināts?

— Mister Fletčer, vai jūs par mani ņirgājaties?

— Tieši tā.

Pirms runāt tālāk, Džilcts ieklepojās.

— Mister Fletčer, nezinu, vai nu jūs esat ļoti nežēlīgs cilvēks, vai arī dziļi maldāties. Es vēlētos, lai būtu šis otrs variants. Es esmu anglikāņu draudzes loceklis. Ja jūs maldāties, es labprāt turpinātu šo sarunu tuvākajā nākotnē. Bet tagad vēlreiz atgādināšu jums par pavēsti, ar kuru jūs tiekat izsaukts piektdien no rīta uz tiesu. Un, ja jau reiz jūs apvaino kriminālnoziegumā, iesaku jums jau šodien līdz pusdienlaikam ierasties polieijā un pieteikties, un pēc tam jūs arestēs. Tad jums vēl pietiks laika, lai atbrīvotos pret naudas iemaksu un piektdien stātos tiesas priekšā.

— Sirsnīgi jums pateicos, mister Džilet. Tiksimies jūsu baznīcā.

Fletčs beidza gremot pirmā sendviča otro pusi, pārmetot sev par sarunu ar Sandru Folkneri, kad atkal sāka zvanīt telefons.

— Jā?

— Fletč? Šeit Barbara.

— Barbara, mana pirmā sieva?

— Es jau vairākas dienas zvanu ik pēc pusstundas. Es cerēju aprunāties ar tevi vēl pirms būsi saņēmis pavēsti.

— Es saņēmu to ap lenča laiku.

— Es no sirds to nožēloju, Fletč.

— Nieki, dārgā. Aizmirsti par to. Vai tad ir vērts bojāt mūsu labās attiecības kaut kādas tiesas pavēstes dēļ?

— To visu šie advokāti, Fletč. Viņi uzstāj, un tas viss par kaut kādiem nieka astoņiem tūkstošiem dolāru, kurus tu esi man parādā.

— Tik daudz?

— Astoņi tūkstoši četri simti divpadsmit dolāru.

— O-ho-ho. Es nedrīkstēju par to aizmirst. Tas ir nepiedodami no manas puses.

— Es tik tiešām neesmu pie tā visa vainīga. Es domāju šo pavēsti. To visu viņi.

— Neuztraucies, Barbara. Tas viss ir nieks. Mēs to viegli nokārtosim vienā mirklī. Es ieskriešu piektdien no rīta tiesā, un šis jautājums tiks vienā mirklī atrisināts.

— Tu vienkārši esi burvīgs, Fletč.

— Tu man glaimo.

— Man nemaz nav vajadzīga šī nauda. Es zinu, cik tu saņem avīzē. Tev nav, kur to ņemt.

— Es tevi saprotu.

— Vai patiesi?

— Protams, Barbara.

— Fletčer, es vēl joprojām tevi mīlu.

— Es zinu. Vai tad tas nav patiesi šausmīgi?

— Mēs izšķīrāmies pirms diviem gadiem.

— Tik sen?

— Kopš tā laika es ne reizes neesmu tevi redzējusi. Es esmu uzbarojusies.

— Vai patiesi?

— Es pārāk daudz ēdu. Es dzirdēju, ka tu atkal apprecējies un atkal izšķiries.

— Tagad es saprotu, ka tu esi bijusi mana vienīgā mīlestība.

— Vai patiesi? Bet tad kāpēc tu vēlreiz apprecējies?

— Nezinu, man kaut kas vienkārši uznāca.

— Bet tad tu izšķiries.

— Redzi, Barbara, es nekādi nespēju satikt ar kaķi. Vienam no mums bija jāaiziet. Kaķis aizgāja pirmais.

— Es tev nezvanīju, kad tu vēl biji precējies.

— Paldies.

— Par to, ka tu esi izšķīries, es uzzināju tikai pagājušonedēļ. Es netīšām satiku č'ārliju.

— Kā viņam klājas?

— Fletčer, bet varbūt mums vēl būs labi kopā?

— Vai tu esi sipri uzbarojusies?

— Ļoti. Es esmu kļuvusi par īstu resnuli.

— Žēl.

— Man nepatīk mans dzīvoklis. Bet vai tu vēl joprojām dzīvo Klip-voterstrītā?

— Jā.

— Es ļoti nožēloju, ka no tevis izšķīros, Fletčer. Nevaru nekādi to sev piedot.

— Ak, nieki. Viegli sagājāmies, viegli izšķīrāmies.

— Tas nav smieklīgi.

— Es nekādi nespēju beigt ēst sendviču.

— Fletč, es gribu atvainoties. Par to, ka no tevis izšķīros.

— Nedomā par šīm lietām.

— Kopš tā laika es esmu kļuvusi krietni vien nopietnāka.

— Es domāju, ka tas nāk reizē ar lieko svaru.

— Mani ļoti uztrauca sievietes, vai zini.

— Sievietes?

— O, Fletč. Tu gulēji ar visām pēc kārtas. Mūžīgi. Reizēm tu aizbrauci prom no mājām un nerādījies vairākas dienas. Reizēm veselu nedēļu. Es gribu teikt, ka tu nekad nešaubījies.

— Mani ir viegli savaldzināt.

— Es nespēju to ilgāk paciest. Šķita, ka visu sieviešu acis man to vien teica: es arī esmu gulējusi ar tavu vīru. Es vienkārši juku prātā.

— Tas ir labs iemesls, lai izšķirtos.

— Bet tagad es esmu kļuvusi citāda. Es esmu gatava ar to samierināties.

— Vai patiesi?

— Jā, Fletč. Es visu sapratu. Tu esi vīriešu kārtas nimfomāne.

— Nē.

— Jā, Fletč. Tu nepalaid garām nevienus brunčus, lai nepalīstu zem tiem.

Nu...

— Tu taču nesāksi to noliegt?

— Nu...

— Es esmu ar to samierinājusies. Bet toreiz es nespēju to tik vin-kārši izturēt.

Flctčs iedzēra piena malku no paciņas.

— Fletč?

— Jā, Barbara?

— Kā, tavuprāt, vai mēs varēsim dzīvot kopā?

— Kāda brīnišķīga doma.

— Vai tu to nopietni?

— Protams, Barbara.

— Nedēļas beigās man beidzas īres termiņš.

— Pārbrauc pie manis piektdien.

— Vai patiesi?

— Piektdien no rīta. Diemžēl, es nevarēšu tev palīdzēt pārnest mantas. Man ir jāieskrien uz dažām minūtēm tiesā.

— Es zinu. Tas ir briesmīgi.

— Bet viss nokārtosies, ja tu, kad es atgriezīšos, būsi manā dzīvoklī.

— Man ir daudz mantu. Nāksies ņemt furgonu.

— Nekas. Izmanto kravas liftu. Izvieto visu, kā pati vēlies. Bet tad es uzaicināšu tevi uz lenču.

— Satriecoši, Fletč, tu vienkārši esi burvīgs.

— Viss būs kā agrāk, Barbara.

— Man ir laiks pakot mantas.

— Tiksimies piektdien. Varbūt es spēšu izbrīvēt sev nedēļas nogali.

— Fletč, cs tevi mīlu.

Flctčs pasniedzās pēc otrās sendviča pusītes, kad atkal atskanēja kārtējais zvans. Tuvojās pulksten divi.

— I. M. Flctčs klausās.

— Fletčer, vai tas esi tu?

— Linda, mana otrā sieva.

— Kas atgadījās ar tevi tonakt?

— Kad tonakt?

— Piektdien. Tu palūdzi mani atbrauki pie tevis. Bet tevis nebija.

— Es aizkavējos.

— Tas nav smieklīgi, Fletčer. Ja tas bija joks, tad tas man nepatika.

— Vai tu dusmojies?

— Protams, ka nē. Es atnācu uz tavu dzīvokli un, protams, sagatavojos. Izmazgāju galvu, nu, un arī visu pārējo. Es ilgi nevarēju atrast fēnu.

— Tu izmazgāji galvu?

— Es gaidīju un gaidīju. Un aizmigu uz kušetes.

— Nabaga Linda.

— Tas nebūt nav smieklīgi.

— Es taču tev teicu, ka biju sapīpējies zālīti.

— Un kas tad notika?

— Es atrados okeāna krastā.

— Vai tad tu nevarēji mani pagaidīt?

— Es neapjēdzu, kas īsti notiek.

— Vai tu pavadīji nakti ar sievieti?

— Jā.

— Ko gan no tevis lai vēl sagaida?

— Linda, es domāju...

— Paturi savas domas pie sevis.

— Pēc tās nakts man nācās aizdomāties.

— Es saprotu, tu vienmēr esi bijis domātājs.

— Pēc tās nakts es pastāvīgi domāju par tevi. Kā jau tu pati zini, avīzē maz maksā.

— Es zinu. Starp eitu, misters Džilets teica, ka ar tavu čeku nevar saņemt naudu.

— Jā. Piektdien no rīta es stāšos tiesas priekšā.

— Nabaga Fletčs.

— Pilnīgi tev piekrītu. Linda, mums ir jānolemj, kā rīkoties tālāk.

— Par ko tu runā?

— Nu, es nepelnu pārāk daudz, tu esi zaudējusi darbu veikalā. Ar vienu vārdu sakot, mums nav jēgas maksāt par diviem dzīvokļiem.

— Bet mēs taču esam izšķīrušies.

— Nu un tad? Tu taču pagājušo piektdien gribēji atgriezties?

— Es ari- tagad gribu.

— Tad kas gan tevi attur? Izīrē savu dzīvokli un pārcelies pie manis.

— Es neiebilstu.

— Nu, tad, lūk, lieliski. Pārcelies.

— Kad?

— Piektdien no rīta. Mēs varēsim kopā pavadīt nedēļas nogali.

— Tu gribi, lai es pārceļos pie tevis pavisam?

— Protams. Izīrē savu dzīvokli, pasūti kravas furgonu un piektdien pārved savas mantas. Izkārto visu, ka pati vēlies, un gaidi, līdz es atgriezīšos no liesas.

— Vai patiesi?

— Nu protams, taču! Vai tu to izdarīsi?

— Noteikti. Tā ir brīnišķīga ideja.

— Es domāju, tam visam ir noteikta jēga, vai ne?

— Es vienalga neieredzu dzīvokli, kurā dzīvoju.

— Varbūt tu varētu pagatavot lenču, kad es atgriezīšos? Bet sestdien no rīta mēs kaut kur aizbrauksim.

— Katrā ziņā pagatavošu. Es tik ļoti tevi mīlu, Fletč.

— Es arī. Es gribēju teikt, ka es arī tevi mīlu. Līdz piektdienai.

24. nodaļa

— Klāra Snova ir absolūta idiote. Viņa neko nejēdz no žurnālistikas. Un nespēj neko iemācīties.

„News Tribune" galvenais redaktors Frenks Džcfs bija skaidrā tikai dažas minūtes dienā. Un, protams, ne jau pulksten divos pēcpusdienā. Deviņos no rīta viņš parasti sēdēja kā bullis ar asinīm pielietām acīm. Ap vienpadsmitiem viņš jau sāka kaut ko sajēgt, bet vēl stipri vien nervozēja. Katru, kurš ienāca viņa kabinetā, viņš uztvēra kā šķērsli ceļā uz pirmo martini. Vienpadsmitos trīsdesmit viņš aizgāja no redakcijas. No diviem līdz pusčetriem viņš vēl spēja kaut ko apjēgt. Pēc pieciem viņa neiecietība sasniedza galējo robežu. Vakara iedzeršana sākās sešos. Ap pulksten deviņiem Frenks jau bija piedzēries kā cūka. Vakaros viņš bieži zvanīja uz redakciju un izkliedza dažādus rīkojumus, kurus neviens nespēja apjēgt. Lielāko daļu no tiem viņš nākošajā dienā atcēla. Bez tam, tos neviens neatcerējās un, gluži loģiski, ari nepildīja. No galvenā redaktora kabineta parasti izlauzās vesela „izskaidrojumu" straume, kuri tikai vēl vairāk nerroja pārējos līdzstrādniekus.

— Ко? — Frenka skatiens apstājās pie Fletča.

— Klāra Snova ir absolūta idiote. Viņa nesaprot, kā tiek gatavoti raksti. Viņa ir tik stulba, ka nekad to neiemācīsies.

— Viņa ir tava priekšniece.

— Viņa ir absolūta idiote. Viņas dēļ mani gandrīz nogalināja. Bet iespējams, vēl nogalinās.

— Ko viņa izdarīja?

— Es gatavoju rakstu par narkotiku izplatīšanu...

— Un jāsaka atklāti, velnišķīgi ilgi.

— Klāra Snova paziņoja policijas priekšniekam, ka es veicu izmeklēšanu un esmu kaut ko uzrakstījis.

— Un kas gan tur slikts? Tev varbūt būs vajadzīga policijas palīdzība.

— Es esmu pārliecināts, ka narkotikas nokļūst pludmalē ar mūsu policijas priekšnieka palīdzību.

— Vai to joko?

— Nebūt ne.

— Ar (irehema Kaminga palīdzību? Es pazīstu viņu desmit gadus. Piecpadsmit. Lielisks cilvēks.

— Narkotikas iet caur viņa rokām.

— Ko tu neteiksi.

— Jā, tieši tā.

Frenks nemīlēja skatīties acīs savam sarunu biedram.

— Fletčer, es domāju, ka pienācis laiks atbrīvot tevi no šī raksta.

— Ne velna nesanāks.

— Tu notrieci tik daudz laika, un viss pa tukšo. Tu vienkārši sauļojies smiltiņās.

— Ja jūs noņemsiet mani no šī raksta, es aiznesīšu to uz. „Chronical" un nodrukāšu ar piezīmi, ka jūs atteicāties to no manis pieņemt.

— Pēdējā laikā tu kaut kā īpaši nemīli policiju.

— Narkotikas uz pludmali nogādā CJrehems Kamings.

— Vai tev ir pierādījumi?

— Es par to visu uzrakstīšu.

— Bet pierādījumu tev nav.

— Bez tam, viņš izmeta mani no pilsētas. Ja es no rīta būtu godīgi atzinies, ka man ir pierādījumi, viņš mani būtu novācis. Ja viņš kaut ko uzošņās, viņš mani novāks. Es lūdzu Klārai Snovai nezvanīt uz policiju.

— Bet Klāra pajautāja man. Es viņai atļāvu.

— Tas taču ir muļķīgi, Frenk. Ja man būtu nepieciešama policijas palīdzība, es pats sameklētu Kamingu. Un tā jūs ar Klāru, pat neizejot no kabineta, spēlējāties ar manu dzīvību.

— Vai tu teici Klārai, ka turi aizdomās Kamingu?

— Nē. Kad es ar viņu runāju pagājušo piektdien, es to pat nenojautu.

— Tad ko tu vari vēl pārmest?

Frcnks līdzinājās skumjam, uz ceļa sēdošam krupim. Ik pēc brīža, kad viņš apjēdza Flctča teikto vārdu jēgu, viņa krūtis izspīlējās, vaigi piepūtās, acis līda ārā no orbītām. Frenka seja kļuva sarkana.

Viņš pagriezās grozāmajā krēslā par puspagriezienu galda vrzienā. Tādā stāvoklī viņš varēja neskatīties uz Fletču.

— Bet tagad uzklausi mani, Fletčer. Klāra saka, ka tu esi vienkārši pretīgs tips. Ģērbies kā pēdējais klaidonis, staigā pa redakciju basām kājām, nekad necel telefona klausuli. Viņai nav ne mazākās jausmas, tu strādā vai vienkārši blandies apkārt. Tu neatzīsti redaktora labojumus, runā rupjības, nepildi viņas norādījumus.

— Vai tad vēl pēc visa tā būtu īpaši jābrīnās, ka viņa sūta mani zem stobra.

— Atkal tu runā rupjības. Klāra pat nenojauta, pie kā varēja novest viņas zvans uz policiju, arī mani tu vēl neesi pārliecinājis. (Jrehcms Kamings ir kārtīgs cilvēks.

— Es saku, ka Klāra ir idiote, viņa apgalvo, ka idiots esmu es. Ziniet, kāds secinājums izriet.

— Kāds?

— Izšķiriet mūs. Ja jūs uzskatāt, ka viņai ir jābūt par redaktori, lai tad viņa bojā nervus kādam citam.

— Es to nedarīšu. Nāksies vien tev dzīvot ar viņu.

— Nē. Ar viņu dzīvojat jūs.

Frcnks asi pagriezās pret Fletču. Centās caururbt viņu ar savu skatienu, bet tā vietā tikai vēl vairāk piesarka.

— Tu karājies mata galā, puisīt.

— Jūsu avīze turas virs ūdens tikai pateicoties maniem rakstiem.

— Ja ne lava „Bronzas zvaigzne", es tevi atlaistu jau tūlīt pat.

— Runa ir par to, Frenk, ka es gatavoju rakstu par narkotiku izplatīšanu pludmalē. Es nedramatizēju situāciju, bet mani var nogalināt. Ja

mani nogalinās, cs gribu, lai avīzes vadība zinātu, kāpēc tas notika. Es esmu pārliecināts, ka narkotikas piogādā policijas priekšnieks Grehcms Kamings. Klāra Snova ar savu zvanu brīdināja Kamingu, bet es eju pa viņa pēdām. Šorīt viņš izsauca mani pie sevis, lai noskaidrotu, ko es zinu. Tas notika pēc tam, kad cs svētdien nakti centos nokļūt cietumā. Es noliku gar zemi trīs policistus viņu priekšnieka acu priekšā. Man iesita ar steku pa galvu, taču nearestēja. Kamingsa kabinetā es izlikos par muļķīti. Apaļu idiotu. Es teicu, ka neko nezinu, izņemot tikai to, kas zināms visiem. Viņš lika man aizvākties no pilsētas. No šejienes izriet, ka viņš varēja mani nogalināt, ja tam rastos aizdomas, ka man ir viņa vainas pierādījumi. Es varēju zaudēt dzīvību jūsu un jūsu nejēdzīgās Klāras Sno-vas dēļ.

— Tu pārāk dramatizē.

— Iespējams.

— Un kas tālāk? Vai tu negribi pabeigt šo rakstu?

— Es to uzrakstīšu.

— Kad?

— Ļoti drīz.

— Es gribu to redzēt.

— Jūs to redzēsiet.

— Neaizmirsti, ka piektdien tev ir jāsaņem „Bronzas zvaigzne"

— Nu, kā tā drīkst, Frenk. Sūtiet tik savus fotogrāfus un reportierus. Es vienkārši sapņoju ieraudzīt savu fizionomiju sestdienas rīta izlaidumā. Tad jau mani novāks katrā ziņā.

— Tu saņemsi medaļu, Fletč, vai arī piektdiena kļūs par tavu pēdējo dienu avīzē.

— Pacentīšos jūs nesarūgtināt, Frenk.

— Starp citu, Klāra teica, ka tev apkārt grozās kaut kādi glumi advokāti. Turi tos tālāk no redakcijas.

— Labi, Frenk.

Fletčs piecēlās. Viņa balss tonis vienā mirklī izmanījās.

— Ko jūs varat pateikt par Alanu Stenviku?

— Sūds.

— Kāpēc?

— Stenviks pēdējos piecus gadus uzstājās pret katru likumprojektu par apkārtējās vides aizsardzību.

— Un sasniedza savu?

— Jā, sasniedza.

— Ko jūs vēl par viņu zināt?

— Neko. Sūds un viss. Ej pēc savas lodes. Varbūt tad mums beidzot būs par ko rakstīt.

— Paldies, Frenk.

— Vienmēr gatavs palīdzēt.

25. nodaļa

— Labdien, ser, — vecākais oficiants pazina viņu uzvalkā. Strādājot tenisa paviljonā, šis cilvēks apraka savu talantu. — Vai jūs meklējat An-tervudus?

— Atklāti sakot, es meklēju Džoannu Stenviku, — Fletčs atbildēja.

— Misis Stenvika spēlē tenisu. Trešajā kortā. Balkonā ir brīvs galdiņš. Vai atļausiet aiznest turp apelsīnu sulu ar šņabi?

— Pateicos.

Fletčs aizgāja pie apaļā divvietīgā galdiņa. Gar balkona margām bija sarindoti puķu grozi. Džoanna Stenvika spēlēja ar kaut kādu sievieti.

— Jūsu sula, ser. Vai pierakstīt to uz Antervudu rēķina?

— Jā, lūdzu.

Puse no trešā korta atradās ēnā. Tas apgrūtināja servi. Fletčs iedomājās, ka šajā klubā Džoanna Stenvika varētu spēlēt arī uz labāka korta.

Tenisa paviljonā vēl nebūt ne visi bija nomainījuši šortus pret uzvalkiem, lai gan tuvojās jau pulksten seši.

Džoanna Stenvika spēlēja profesionāli, taču bez īstas aizrautības, kas ļauj nešaubīgi atšķirt čempionus. Labi trenēts, pieredzējis spēlētājs. Viņu nebija viegli piemānīt, un tai pat laikā viņa nelika spēlē visu savu sirdi un dvēseli. Nebija arī tā prieka un apmierinājuma, ko izjūt iesācējs. Viņa visu prata un gluži venkārši garlaikojās.

Džoanna uzvarēja setu, piegāja pie tīkla, paspieda partnerei roku un tai uzsmaidīja. Gluži tāds pats smaids būtu parādījies viņas sejā arī zaudējuma gadījumā. Abas tenisistes paķēra no soliņa svīterus un gāja uz paviljonu.

Fletčs pagriezās ieejas durvju virzienā.

Viņa sasveicinājās ar daudziem, spieda rokas un vienaldzīgi smaidīja, gluži kā pie tenisa tīkla. Pagāja kāds laiks, līdz viņa ieraudzīja Flctču. Tas piecēlās.

Viņa atvainojās un tūdaļ pat pienāca pie viņa.

— O, Džon. Es domāju, ka tu esi Milvokos.

— Montanā, — Fletčs viņu izlaboja.

— Jā, protams, Montanā, — viņa apsēdās pie galdiņa.

— Es jau gatavojos doties uz lidostu, kad piezvanīja mans šefs un palūdza uzkavēties šeit vēl dažas dienas. Uzradušies jauni klienti.

— Kāpēc tu man nepiezvanīji?

— Es biju aizņemts ar klientiem, — Fletčs iedzēra no glāzes. — Bez tam, es nodomāju, ka būs labāk, ja piekāpšu otrdien.

— Kāpēc otrdien?

— Tāpēc, ka jūs teicat, ka otrdien jūsu vīrs ierodas mājās diezgan

agri.

Neraugoties uz iedegumu, viņa manāmi nosarka.

— Skaidrs.

— Vai tad jūs pati neteicāt, ka otrdienas jūsu vīrs velta jums?

— Man šķiet, ka tu vienkārši ņirgājies par mani, vai ne, Džon?

— Cenšos.

Džoanna Stenvika iesmējās, neatraujot no viņa skatienu.

— Nu...

— Piedodiet, ka nevaru jums piedāvāt martini.

— Tu uzdevi daudz vairāk jautājumu, nekā es biju no tevis gaidījusi, Džon. Vēl vairāk, tu uzmanīgi uzklausīji visas atbildes. Acīmredzot,tu esi savas lietas meistars.

— Bet ko tad es tādu daru?

— Pārdod mēbeles, pats par sevi saprotams. Tu taču pats teici.

— īstenībā es esmu gultu speciālists.

— Vai negribi novērtēt arī manu — Džoanna vaicāja.

* * *

Gulta stāvēja plašas istabas vidū. Istabas logi izgāja uz baseinu. Džoanna to sauca par „ģērbtuvi", bet tā bija īsta guļamistaba ar lieliem skap-

jicm, kas bija bāztin piebāzti ar tenisa inventāru, svārkiem, svīteriem, vakara tualetēm un apaviem.

Džoanna paskaidroja, kā pie viņas nokļūt un uzkāpa otrā stāvā pa kāpnēm pie ieejas restorānā.

Kamēr ieradās Fletčs, viņa jau paspēja nomazgāties dušā un- ievīstīties milzīgā dvielī.

Mīlas glāsti Džoannai Kolinzai Stenvikai patika nedaudz vairāk nekā teniss. Ari šajā jomā viņa bija labi apmācīta un zinoša, bet ari šett „spēlēja" bez. īsta čempiona azarta.

— Tas ir vienkārši pārsteidzoši, Džon.

— Vai patiesi?

— Es domāju kaut ko citu.

— Ko tieši?

— Tavu figūru.

— Manuprāt, tā nav nemaz tik peļama. Man, katrā ziņā, patīk.

— Bet vai tu neko neesi ievērojis?

— Bet ko man vajadzēja ievērot?

— Dušā, Tcksasā?

— Es jau sen neesmu mazgājies Teksasā dušā.

— Alana figūra.

— Alana figūra? Kas tai vainas?

— Tā nemaz neatšķiras no tavas.

— Ko tu ar to domā?

— Es gribu teikt, ka .tavi pleci, muguras garums, rokas, gūžas, kājas ir tādas pašas kā Alanam.

— Tavam vīram?

— Jā. Vai tad tu neievēroji? Jūs taču mazgājāties vienā dušā... Galvaskausa forma, viss ir ļoti līdzīgs.

— Vai patiesi?

— Pēc sejas vaibstiem jūs nemaz, nelīdzināties viens otram, turklāt — tu esi gaišs, viņš — brunets. Bet figūras jums ir kā divas ūdens lāses.

Viņa atbalstījās uz elkoņiem un vērīgi raudzījās Fletčam mutē.

— Tev ir lieliski zobi. Gluži lādi paši kā Alanam.

— Vai tev patīk?

— Varu saderēt, ka tev nav nevienas plombes.

— Nav.

— Un viņam arī.

— Cik interesanti.

— Tagad es varu saderēt, ka tu esi apvainojies.

— Nemaz.

— Laikam ir visai nepieklājīgi salīdzināt tevi ar manu vīru.

Man tas šķiet gluži interesanti.

— Tu pats sev saki: šo dāmu es esmu ieinteresējis tikai tāpēc, ka man ir tāda pati figūra kā viņas vīram. Vai man ir taisnība?

— Jā. Es esmu apvainots līdz sirds dziļumiem.

— Es negribēju tevi apvainot.

— Tūlīt apraudāšos.

— Lūdzu, neraudi.

— Es mirstu, jo mana sirds ir salauzta.

— Ak, nemirsti. Tikai ne šeit.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tad nāksies vest prom tavu līķi. Bet es nekad nespēšu izteikt tavu uzvārdu. Tas mani vienkārši kaitina.

— Vai tevi nekaitina tas, ka tu guli vienā gultā ar vīrieti, kura uzvārdu tu nevari izrunāt?

— Pieņemsim, ka tu patiešām nomirsti un tevi nāksies vest prom. Ko es teikšu pārējiem? Viņu sauc Džons, viņš ir sens mūsu ģimenes draugs, tikai nevaicājiet man viņa uzvārdu. Atkārto to vēlreiz, Džon.

— Zamanauinkeraleski.

— Ak, Dievs, ir nu gan uzvārds. Zamanauink... atkārto vēlreiz.

— Zamanauinkeraleski.

— Un tu varēji apprecēties ar tādu uzvārdu.

— Jā. Tagad pa pasauli skraida divi maziņi Zamanauinkeraleski.

— Bet kāds ir tavas sievas meitas uzvārds?

— Fletčere.

— Cik jauks uzvārds. Nu kāpēc gan viņa kļuva par Zamanabangi...

— Zamanauinkeraleski. Tas ir daudz ekstravagantāk nekā Fletčers.

— Tas ir tik ekstravaganti, ka neviens nevarēs izrunāt tavu uzvārdu. Vai tas ir poļu?

— Rumāņu.

— Nesaprotu, kāda tur starpība.

— To zin tikai poļi un rumāņi.

— Kas tā par starpību?

— Tevi interesē, ar ko poļi atšķiras no rumāņiem? Viņi atšķirīgi mīl sievietes.

— O?

— Poļu stilu mēs jau izmēģinājām. Tagad es tev parādīšu rumāņu.

— Mīlestība poļu stilā man iepatikās.

— Bet tu vēl nezini, ko nozīmē mīlestība rumāniski.

— Bet kāpēc gan mēs ar to nesākām uzreiz?

— Es domāju, ka tu tam vēl neesi gatava.

— Tagad esmu.

Pulkstenis rādīja pusdeviņi. Pēc četrdesmit astoņām stundām Flet-čeram bija jānogalina viņas virs.

26. nodaļa

Trešdiena. Rīts. Galvenais Fletčeram bija nerādīties acīs policistiem. Kamings droši vien tiem ir licis aizturēt žurnālistu, ja tas vēl parādīsies pilsētā.

Liekas, policijas priekšnieks baidās no izmeklēšanas. Bet viņš varēja sarežģīt Fletčam dzīvi. Viņa istabā atrada heroīnu un marihuānu. Viņš iesita trijiem policistiem. Tāpēc Fletčam bija jābūt loti, ļoti piesardzīgam.

Džinsu biksēs, bez krekliem un basām kājām, tūdaļ pēc saules lēkta viņš uzsāka Granija meklējumus.

Bez ceturkšņa deviņos Džūlija viņam teica, ka redzējusi Graniju ,,folksvāgen“ markas mikroautobusā, kurš stāvēja Galvenās ielas malā.

Fletčs uzmeklēja ar puķītēm apkrāsoto mikroautobusu un paslēpās tuvākajās parādes durvīs.

Granijs ieradās bez divdesmit desmitos. Viņu gaidot, Fletčs saskaitīja piecas policijas patruļmašīnas, kas kursēja pa Galveno ielu.

Fletčs piegāja, kad Granijs jau bija atvēris mikroautobusa durvis.

— Brauksim pie manis, Granij. Vajag aprunāties.

Granija pumpainajā sejā savilkās grimase.

— Brauksim, Granij. Vajag aprunāties. Par Bobiju.

— Granij, Bobija ir mirusi, — Flctčs teica, kad viņi ienāca istabā.

— O, — Granijs nopūtās.

Fletčs iesita viņam ar dūri pa seju.

Granija galva atsitās atpakaļ, neplandīja garie mati. Bet viņš nepakrita. Viņa acis pieplūda ar asarām. Izskatījās, ka viņu agrāk nekad nav situši.

— Es teicu, Bobija ir mirusi, Granij. Un ar vienu „0“ nepietiek. Tu esi viņu nogalinājis. Un tu to labi zini.

Granijs paspēra soli durvju virzienā.

— Man ir slikti jaunumi, Granij. Bobijas nāve nozīmē izmeklēšanu. Resnais Sems ir piekritis būt par apsūdzības liecinieku.

— Nieki.

— Viņš man deva rakstisku liecību, kurā atzina, ka viņš saņem narkotikas no policijas priekšnieka Grchema Kaminga. Viņa liecībās ir viss, ieskaitot tavu Havajas kreklu. Viņi uzrakstīja, ka narkotikas pārdod tu. Bet viņi tikai tās uzglabā.

Pusaudzis apstājās pusceļā līdz durvīm. Viņa acis plati iepletās.

— Es nekad neesmu tirgojies ar narkotikām. Es tikai tās piegādāju.

— Vai narkotikas tika apmainītas pret naudu ar tavu starpniecību.

Granija lūpu kaktiņā vīdēja asinis.

— Es nekad neesmu neko pārdevis.

— Resnais Sems apgalvo gluži pretējo.

— Nelietis.

— Un viņš parakstīja liecību ar savu īsto vārdu, kuru es jau paspēju aizmirst.

— Čārlzs Viterspūns.

— Kā?

— Čārlzs Viterspūns.

— Jā. Tieši tā viņš parakstījās.

— Kur ir viņa liecība?

— Pie manis mājās. Vai tiešām tu iedomājies, ka es to vedīšu uz šejieni? Viņš to parakstīja kā Čārlzs Viterspūns.

— Nelietis.

— Es tev varu palīdzēt, Granij, - Fletčs noņēma no rakstāmmašīnas futlāri un ielika trīs papīra lapas un koppapīrus. Tev ir vajadzīga palīdzība.

Granijs stāvēja tumšajā istabā, sabāzis rokas bikšu kabatās.

— Starp citu, Granij, es esmu I. M. Fletčers no „News Tribune".

— Reportieris?

— Jā.

— Tātad tomēr tu biji tas, kuru es redzēju pagājušonedēļ pelēkā „jaguārā". Šķiet, tas bija pagājušo ceturtdien.

— Vai tu esi kādam par to stāstījis?

— Nē.

Granijs apsēdās uz grīdas. Atspiedās ar muguru pret sienu.

— Ja es uzrakstīšu atzīšanos, vai tad mani neieliks cietumā?

— Neieliks, ja kļūsi par apsūdzības liecinieku.

— Ko tas nozīmē?

— Tev ir jāsniedz liecība un tā jāparaksta. Tev ir godīgi jāatzīstas, kāda ir tava loma visā šajā narkotiku izplatīšanas lietā.

— Es piegādāju narkotikas no policijas priekšnieka Resnajam Sc-mam.

Fletčs, sakrustojis kājas, jau sēdēja pie rakstāmmašīnas.

— Ar to vien nepietiek. Izstāsti man visu. Es pierakstīšu tavu teikto. Bet tu parakstīsies.

— Kāpēc tev vajadzīga mana liecība?

— Es atdošu to savam draugam, kas strādā pie apriņķa prokurora. Mēs kopā dienējām flotē. Viņš zin, ko ar to visu iesākt.

— Mani novāks. Kamings ir ļoti nežēlīgs.

— Es nodrošināšu tev policijas aizsardzību.

— Policijas aizsardzību? Patiesi, amizanti.

— Es nerunāju par vietējo policiju. Es tev piekrītu, Kamings ir bīstams tips.

— Tad kādas policijas? Vai štata?

— Iespējams, ka nāksies iesaistīt Federālo biroju cīņai pret narkotikām. Vēl īsti nezinu. Bet par tevi noteikti parūpēsies. Es gribu, lai tu piespiestu Kamingu pie sienas.

— Labi, — Granijs nobālēja. — Narkotikas nokļūst līdz pludmalei ar Kaminga starpniecību.

— Vai visas narkotikas?

— Jā. Visas.

— Kur viņš tās ņēma?

— Precīzi nezinu. Bet ik pēc pāris nedēļām viņš brauc uz Meksiku un atpakaļ. Viņš visiem stāsta, ka grib nopirkt tur sev māju vai zemes īpašumu, kur dzīvot, kad aizies pensijā. Viņš atved no turienes narkotikas. Muitnieki policijas priekšniekam neko nejautā.

— Kā gan muitniekiem ir zināms, ka viņš ir policijas priekšnieks?

— Vai tiešam tu neesi redzējis viņā mašīnu? Personīgo? Uz numuriem ir rakstīts: policijas priekšnieks. Uz jumta uzrīkota sirēna. Panelī izbūvēta policijas rācija. Viņam tur ir pat speciāls paliktnis „vinčesteram".

— Es to redzēju. Vai ar šo mašīnu viņš brauc pāri robežai?

— Jā.

— Vai viņš brauc formā?

— Nezinu. Es nekad neesmu ar viņu braucis. Ar tādu mašīnu viņam forma nav vajadzīga.

— Vai uz Meksiku viņš brauc ar sievu?

— Jā. Un ar meitu.

— No kurienes tev tas zināms?

— Es redzēju, kā viņi aizbrauc. Tad es jau zināju, uz kurieni tie dosies.

— Labi, Granij. Bet tagad pasaki man, kā tu saņem narkotikas no Kaminga.

— Katru nedēļu vai arī pēc desmit dienām viņi mani arestē un atved uz policijas iecirkni, lai nopratinātu.

— Kas tevi savāc?

— Vietējie kruķi. Divi, ja es esmu viens pats uz ielas. Ja es esmu pludmalē, ierodas vairāki. Kā svētdien. Visi tērpušies kā demonstrantu izklīdināšanas laikā. Viņi raustās, ka kāds tiem var piekasīties. Kā tu svētdienas naktī. Starp citu, Fletč, kāpēc tu to darīji?

— Es gribēju, lai viņi mani savāc. Es gribēju kopā ar tevi nokļūt policijas iecirkni un savām acīm redzēt, kas tur notiek.

— Viņi, droši vien, tev pāršķēla galvaskausu. Skaņa bija tāda, gluži kā šāviens.

— Man arī tā šķita. Vai Kamings vienmēr ierodas ar vieniem un tiem pašiem policistiem, kas tevi arestē?

— Nē, bet viņi vienmēr saka, ka šefs grib mani nopratināt. Viņi ir stulbi kā pudeles korķi.

— Kas notiek policijas iecirknī?

— Mani aizved uz šefa kabinetu. Tad atnāk viņš uz aizslēdz durvis. Viņš izliekas, it kā mani nopratinātu. Es nododu viņam naudu, bet viņš man — narkotikas. Viss ļoti vienkārši. Reizēm mani notur kamerā visu nakti. Tā izskatās ticamāk.

— Kā Kamings uzzina, ka tevi ir laiks arestēt... ka esi atnesis viņam naudu?

— Es atstāju mikroautobusu noteiktā vietā, lai viņš to varētu ieraudzīt no sava kabineta logiem.

— Cik naudas tu vidēji viņam katru reizi atnes?

— Apmēram divdesmit tūkstošus dolāru.

— Ik pēc divām vai trīs nedēļām?

— Ik pēc desmit dienām vai apmēram tā.

— Kā tu viņām atnes naudu?

— Tu taču teici, ka Resnais Sems visu izstāstīja.

— Es gribu dzirdēt to no tevis.

— Naudas jostā. Zem havajiešu krekla.

— Un gluži tāpat tu piegādā narkotikas Resnajam Semam?

— Jā. Es atnesu tās viņam jostā.

— Kā tu tās nodod Resnajam Semam?

— Es viņam neko nenododu. Es vienkārši ieeju būdas tālākajā stūri un nometu to uz grīdas. Tad Resnais Sems to pievāc. Bet es, savukārt, izliekos, ka pērku kārtējo porciju.

— Es to esmu redzējis. Ar to jostu tu gan mani aptini ap pirkstu. Un kas tev pašam no tā atlec?

— Bezmaksas narkotikas. Cik vien vajag.

— Bet ne nauda.

— Nē. Nekad.

— Kā tu maksā nodokli par mikroautobusu?

— Tas pieder Resnajam Semam. Vai tad tu to nezini? Vai viņš tev to neteica?

— Nē. Es nekad neesmu viņu redzējis sēžam pie stūres.

— Viņš nekad neaiziet no pludmales.

— Kāpēc?

— Baidās, ka kāds centīsies viņu aplaupīt. Visi ir pārliecināti, ka viņš ir bāztin piebāzts ar naudu un narkotikām. Bet īstenībā viņām nekā nav. Viss iet caur mani.

— Bet kā viņš tev atdod naudu?

— Naudas jostā. Ik pēc pāris dienām es izliekos, ka pērku no viņa narkotikas. Kad es redzu uz grīdas naudas jostu, es apsēžos tai līdzās un apjožu to zem havajiešu krekla.

— Labi, Granij. No tevis dienās iznāks labs stāstnieks.

— Droši vien.

— Kad Kamings pievāc naudu un dod tev narkotikas, vai kabinetā, izņemot jūs abus, neviena vairāk nav?

— Nē. Un durvis ir aizslēgtas.

— Un neviens policists vai vēl kāds cils tev nekad nav palīdzējis nodot naudu vai narkotikas?

— Nekad.

— Kā tu domā, vai kādam no policijas darbiniekiem ir zināms, ka narkotikas nokļūst pludmalē ar viņu priekšnieka starpniecību?

— Viņi taču ir aunapicres. Neviens neko nezin. Pat neiedomājas.

— Vai tad viņiem neliekas aizdomīgi, ka tevi reizi nedēļā vai pēc desmit dienām nopratina, un tikai tevi vienu pašu.

— Mans tēvs ir apriņķa skolu direktors. Viņi domā, ka tieši tāpēc Kamings tik ļoti ar mani noņemas. Iespējams, ka viņi mani uzskata par ziņu pienesēju, kurš okšķerē pludmalē un ziņo par visu Kamingam.

— Un cik ilgi tas tā viss jau turpinās?

— Cik gadus?

— Jā, cik gadus?

— Apmēram četrus gadus.

— Cik tev ir gadu, Granij?

— Septiņpadsmit.

— Tātad sākumā tu vēl nevarēji izmantot mikroautobusu, lai pievērstu Kaminga uzmanību. Kā tu rīkojies šajā gadījumā?

. — Ar divriteņa palīdzību. Es noliku to stāvvietā, bet Kamings to ievēroja pa logu. Manam velosipēdam bija violets sēdeklis un liels atpa-kaļskata spogulis.

— Kā tu kļuvi par starpnieku?

— Es jau skolā pieradinājos pie narkotikām. Tad narkotikas piegādāja vecāko klašu skolnieks, kuru sauca par Džefu. Viņš nošāvās. Par to, ka viņš piegādāja narkotikas, es uzzināju tikai pēc viņa nāves.

— Vai tevi atrada Resnais Sems?

— Nē. Dienu pēc Džefa nāves es sāku ļoti slikti justies. Organisms prasīja kārtējo devu. Tikai tad es tā pa īstam apjēdzu, ka esmu kļuvis par narkomānu. Bet Džefs nošāvās, un narkotiku piegāde apstājās. Bet tad divi policisti aizturēja mani velosipēdu stāvvietā pie skolas un aizveda uz iecirkni. Es nobijos līdz nāvei. Mani aizveda pie Kaming a, viņš aizvēra sava kabineta durvis, un tur notika mūsu pirmā saruna. Mēs par visu vienojāmies.

— Tātad, par narkotiku piegādātāju tevi padarīja policijas priekšnieks? Bet pirmoreiz narkotikas tu saņēmi pie Resnā Scma?

— Nē. No Džefa. Tieši skolā. Bez maksas. Viņam to bija cik uziet. Viņš iedeva tās man. Tā kā es biju direktora dēls, tad viņš nolēma ievilkt mani šajā lietā, lai nodrošinātu sev aizmuguri. Vismaz skolā. Pēc dažiem mēnešiem Džefs man atteica un sūtīja pie Resnā Scma. Viņš teica, ka vairāk nevar man tās dot bez maksas. Kādu laiku, kamēr Džefs vēl nebija nošāvies, man nācās pirkt narkotikas par naudu.

— Kur tu ņēmi naudu?

— Es trīsreiz aplaupīju savus vecākus.

— Savu paša māju?

— Es baidījos līst kādā svešā. Es taču biju vēl bērns. īpaši es nožēloju, ka man nācās nozagt krāsaino televizoru.

— Vai vecāki tevi neturēja aizdomās?

— Nē. Viņi vienkārši paziņoja par notikušo Kamingam. Un, kad saņēma apdrošināšanu, pirka jaunas mantas.

— Vai vecāki zin, ka tu esi narkomāns?

— Jā. Laikam zin.

— Vai viņi ar tevi par to nekad nav runājuši?

— Nē. Tēvs nevēlas taisīt lieku troksni. Galu galā viņš taču ir apriņķa skolu direktors.

— Labi, Granij, tu pagaidi, bet es uzdrukāšu visu, ko tu man izstāstīji.

Granija liecība aizņēma gandrīz, veselu lapu. Viņš parakstīja visus trīs

eksemplārus. Luiss Montgomerijs. Viņam bija deviņgadīga bērna paraksts. Fletčs apstiprināja katru parakstu.

— Vai Bobijs patiešām ir mirusi?

— Jā, — Fletčs atbildēja.

— Vai pārāk liela deva?

— Jā.

— Man ļoti žēl.

— Man arī. .

— Laiks darīt tam visam galu. Vai ne?

— Jā.

— Es bieži domāju, kā tas notiks. Džefs, lūk, nošāvās.

— Es zinu.

— Es jūtos vainīgs Bobijas nāvē.

— Es saprotu.

Fletčs paņēma trešo eksemplāru, salocīja to četrās daļās un iebāza bikšu aizmugures kabatā. Tad uzlika futrāli uz rakstāmmašīnas.

— Kas ar mani noliks? — Granijs vaicāja.

— Rīt pulksten vienpadsmitos tev ir jāalnāk pie alus kioska. Tur tevi gaidīs Resnais Sems. Jūs sagaidīs. Iespējams, ka viņi būs civilā. Bet līdz pulksten vienpadsmitiem es tevi lūgšu īpaši nebāzt degunu ārā.

— Labi. Bet kas būs tālāk? Uz kurieni mani vedīs?

— Visdrīzāk uz slimnīcu, un ievietos tevi tajā ar izdomātu vārdu.

— Vai es izārstēšos?

— Tu taču to vēlies, vai ne?

— Jā, laikam gan jā.

Fletčs nekādi nespēja saprast, kāpēc Granijs neiet prom. Pusaudzis turpināja sēdēt, atspiedies ar muguru pret sienu un vērdamies laukā pa logu. Tikai pēc kāda laika Fletčs aptvēra, ka Granijs raud.

* * *

Fletčs iegāja būdā ar rakstāmmašīnu rokās. Resnais Sems gulēja uz guļammaisa un lasīja Markūzes grāmatu „Eross un civilizācija". Guļammaiss smirdēja. Smirdēja ari pats Resnais Sems.

— Sveiks, Vetsaijana.

Stūrī atradās tukšu konservu kārbu grēda. Tās arī smirdēja.

Fletčs pasniedza Vetsaijanam Granija liecību.

— I. M. Flertčers no „News Tribune".

Vecais Sems nolika grāmatu smiltīs.

Kamēr viņš lasīja Granija liecību, Fletčs sapsēdās ērtāk un noņēma rakstāmmašīnas futrāli, ielika tajā trīs papīra lapas ar koppapīriem starp tām.

Resnais Sems izlasīja Granija liecību divreiz. Tad viņš apsēdās.

— Nu, un kas tālāk?

— Tava kārta.

— Tu pat esi pareizi uzrakstījis manu vārdu un uzvārdu, Čārlzs Vi-terspūns. Es pat neatceros, kad esmu to dzirdējis pēdējo reizi.

— Laikam Granijs uzzināja tavu uzvārdu no mikroautobusa reģistrācijas talona.

— Jā, — Vetsaijana aplūkoja saules pielieto pludmali. — Tu gaidi manu liecību?

— Es gribu tikt klāt Kamingam.

— Es tevi nenosodu. Visai pretīgs tips.

— Vai nu tu pakārsi viņu, vai arī jūs abi karāsieties kopā.

— O, es viņu pakāršu. Labprāt.

Resnais Sems pasniedzās pēc Džonatana īzena grāmatas „Klinšu gadsimts". Starp tās lappusēm atradās salocīta papīra lapa. Resnais Sems nopūta no tās smiltis un pasniedza Fletčam. Tas izlasīja:

„Seni, Džefs izdarīja pašnāvību. Viņu atrada futbola laukumā ar lodi pierē. Mums ir vajadzīgs jauns sakarnieks. Vajag izmēģināt Montgomery u. Iespējams, ka pēc kādas dienas vai divām viņš ieradīsies pie tevis ar naudas jostu. Mums ir vajadzīgs kāds no vietējiem.

Kamings."

Tas ir lietisks pierādījums, vai ne?

— Jā.

— Kā redzi, dārgais Fletč, policijas priekšnieks pašrocīgi ir uzrakstījis šīs dažas rindas un pat parakstījies zem tām.

— Es redzu. Kā pie tevis nokļuva ši zīmīte?

— Vari ticēt vai ne, bet to atnesa policists apzīmogotā aploksnē. Es nezināju, ko ar to darīt un pie kā griezties, jo ceļš uz policiju bija man slēgts. Es aizmirsu par preses visvarenību.

— Vai tu gribēji nodot Kamingu?

— Vienmēr. Es biju īsts gūsteknis, vai vari iedomāties. Es sēdēju šeit gluži kā cietumā.

— Es tevi nesaprotu.

— Kad es atbraucu uz šejieni no Kolorado, man bija narkotiku rezerve — paldies manai vecajai māmulītei, kas atstāja mantojumā savu apdrošināšanas naudiņu. Lai normāli dzīvotu šajā brīnišķīgajā pludmalē, man nācās šo to pārdot. Cienījamais policijas priekšnieks mani arestēja, tā teikt „pieķēra nozieguma vietā". Viņš piedāvāja man izvēlēties, vai nu cietums vai strādāt viņa labā. Es izvēlējos pēdējo.

— Tu gribi teikt, ka pats negūsti nekādu peļņu?

— Absolūti. Es nekad neesmu to guvis. Es esmu viņa gūsteknis.

— Resnais Sem, tu taču esi gudrs, inteliģents cilvēks. Tu taču varēji griezties augstāk stāvošās instancēs un atmaskot Kamingu.

— Fletč, vai tu apjēdz, ka es ari esmu narkomāns.

— Jā.

— Es kļuvu par narkomānu, kad pasniedzu mūzikas stundas Den-verā. Es jau biju nonācis galīgi līdz kliņķim, kad nomira mana māte un atstāja man piecpadsmit tūkstošus dolāru.

— Tu taču varēji reizi par visām reizēm izbeigt šo nejēdzību. īpaši pēc šīs zīmītes.

— Es to lieliski sapratu. Bet Kamingam bija pret mani lietiski pierādījumi. Un vēl, turklāt, es esmu narkomāns. Pēc šīs vienošanās ar policijas priekšnieku es narkotikas saņēmu par brīvu. Tāpat kā Granijs. Ka-mings maksāja tikai ar preci. Un turklāt, es vienmēr gribēju saņemt kaut kādas drošības garantijas, ja jau man reiz nāksies sniegt liecību. Vai tu vari garantēt manu drošību, Fletč?

— Jā. Rīt vienpadsmitos no rīta tevi aizvedīs no šejienes, ja tu ieradīsies pie alus kioska. Tevi un Graniju.

— Apskaužama tālredzība. Bet tad, es domāju, tu izgāzīsi visus šos dubļus savas avīzes lappusēs.

— Raksts tiks nopublicēts „News Tribune" rītdienas dienas numurā. Pirmie eksemplāri parādīsies kioskos divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Ja tu neieradīsies pie alus kioska vienpadsmitos, tad līdz pulksten trijiem tevi jau, visticamāk, nogalinās.

— O, es atnākšu. Man ir jāatzīst, ka tu veltīgi netērē laiku.

— Es negribu nodot materiālus redakcijā līdz pašam pēdējam brīdim.

— Bet tev ir vajadzīgas fotogrāfijas.

— Tās man jau ir, daži lieliski fotouzņēmumi. Tie atrodas uz mana rakstāmgalda un gaida savus parakstus.

— Kā redzu, tu esi visu ņēmis vērā. Atceries, reiz es tev teicu, ka tu neesi īpaši gudrs. Es kļūdījos. Tu esi brīnišķīgs aktieris.

— Es esmu melis ar spīdošu atmiņu.

— Tādam jau arī ir jābūt aktierim. Kā tu mūs atšifrēji?

— Tev trīs reizes piegādāja preci, pirms es sapratu, ka Granijs ir sakarnieks. Es to aptvēru, pateicoties viņa havajiešu kreklam un regulārajiem arestiem. Policija savāca tikai viņu. Un tieši tajās dienās, kad tava rezerve sāka izsīkt. Šķiet, pirmais to ievēroja Krizijs. Bet lietas būtību viņš, protams, tā arī neizprata. Tāpēc arī svētdienas nakti es iesaistījos kautiņā ar kruķiem, bet viņi mani nesavāca. Tad es arī skaidri un gaiši sapratu, ka Kamingam ir vajadzīgs tikai Granijs. Un neviens cits.

— Kur nu.

— Bez tam es uzzināju par Kaminga biežajiem Meksikas braucieniem. Man par tiem pastāstīja Džons Kolinzs.

— Es viņu nepazīstu.

— Tāpēc, ka tu nespēlē tenisu.

— Agrāk spēlēju. Denverā. Bet kā tu ieguvi Granija liecību?

— Es viņam teicu, ka tu esi visā atzinies un visu vainu novēlis uz viņu.

— Un viņš uzķērās? Kāpēc Granijs nolicēja, ka es esmu sniedzis liecību?

— Tāpēc, ka Bobija ir mirusi, Resnais Scm. Viņa patiešām ir mirusi.

— Skaidrs. Žēl. Mīlīga meitene. Kur ir viņas līķis?

— To drīz atradīs.

— Un atrastais līķis izraisīs īstu lavīnu. Policija gāzīsies uz pludmali.

— Tev neizdosies izpeldēt.

— Nu ko, laiks to visu reiz izbeigt,..

— To pašu teica ari Granijs.

— Interesanti, kā gan es dzīvošu tālāk. Man ir trīsdesmit astoņi, bet es jūtos kā simtgadīgs vecis.

— Tev palīdzēs. Bet tagad labāk pierakstīsim tavu liecību.

— Nē. Ej nost no rakstāmmašīnas. Es pats.

Flctčs atlaidās smiltīs. Resnais Sems piesēdās pie rakstāmmašīnas.

— Paskatīsimies, vai Vctsaijana vēl atceras, ka jāraksta uz mašīnas. Paskatīsimies, vai Resnais Sems atceras ka jādrukā. Paskatīsimies, vai Čārlzs Viterspūns atceras kā jādrukā...

27. nodaļa

Trešdiena, trīs pēcpusdienā. Lai gan man intuitīvi radušās dažādas jaunas hipotēzes, tāpēc jau nesākšu izlikties, ka es būtu ieguvis daudz jaunas informācijas, kas būtu balstīta uz (aktiem... Mans galvenais minējums, kas vēl šobrīd joprojām nav guvis dokumentālu apstiprinājumu, ir tāds, ka Alans Stenviks ir absolūti godīgs. Viss, ko viņš saka, ir patiesība, viņš patiešam mirst no vēža un patiešām vēlas, lai es viņu rītvakar, pusdeviņos, nogalinātu...

Flctčs jau bija paspējis atgriezties mājās, ieiet dušā, apēst sendviču un izdzert piena kvartu.

Uz kafijas galdiņa viņam priekšā atradās Granija un Resnā Sema liecību pirmie eksemplāri un kopijas, kā arī Kaminga rakstītā zīmīte. Tepat atradās ari diktofons.

— Vakar no rīta Stenviks iesēdināja mani mašīnā, lai pārliecinātos, vai es neesmu pārdomājis. Sarunā ar mani viņš man pavaicāja reisa numuru. Es atbildēju, ka nezinu, jo viņš man to nav nosaucis. īstenībā es uzzināju šo numuru, kad piezvanīju uz lidostu, lai pavaicātu, vai man ir pasūtīta biļete... Mana neziņa attiecībā uz reisa numuru Stenvikam varēja nozīmēt sekojošo: pirmkārt, es, bez šaubām, esmu klaidonis, stulbs un lētticīgs, kā jau viņš to arī bija iedomājies; otrkārt, viņam kļuva skaidrs — ja arī kāds interesējas par viņa dzīves faktiem, tad tas noteikti neesmu es... Tāpat, neizkrītot no lomas, man sarunā izdevās viņam uzdot jautājumu: kāpēc gan, ja viņš ir nolēmis izbeigt dzīvi pašnāvībā, viņš nevarētu nosisties ar lidmašīnu, ko visi arī tā vai citādi gaida? Viņš atbildēja, ka viņam to neļauj darīt lepnums. Lidotājs nespēj ietriekt lidmašīnu zemē... Šo atbildi es uzskatu par pilnīgi pieņemamu. Kā viņš pats to atzīmēja, cilvēki tērē arī lielāks summas, nekā piecdesmit tūkstošus dolāru, lai tikai neciestu viņu lepnums.

Alanam Stenvikam ir mīļākā, misis Sandra Folknere, kas dzīvo 1564, Patnēmstrītā. Pirmdienas un trešdienas vakarus viņš pavada pie viņas. Sandras Folkneres vīrs bija lidotājs izmēģinātājs un gāja bojā, nesekmīgi nolaižoties uz aviācijas bāzes kuģa. Bērnu viņiem nebija. Pēc vīra nāves Sandra Folknere aizgāja no darba „Collins Aviation**, notērēja visu apdrošināšanas naudu un ietaupījumus un ļoti daudz dzēra. Apmēram gadu pēc viņas vīra nāves Alans Stenviks uzzināja par viņas stāvokli un ieradās, lai viņai palīdzētu. Viņš to visu darīja tikai žēlsirdības instinkta vadīts. Viņš pats bija lidotājs izmēģinātājs, tāpēc var pieļaut, ka viņa simpātijas pret cita lidotāja izmēģinātāja atraitni ir absolūti nesavtīgas. Alans samaksāja par misis Folkneres ārstēšanu un kopš tā laika sniedz viņai materiālu palīdzību. Kā jau es biju domājis, šis sakars ilgst jau apmēram divus gadus... Sandra Folknere nenoliedza, ka viņai ir intīmas attiecības ar Alanu Stenviku...

Džoanna Kolinza Slenvika neko nenojauš par šo romānu un ir pārliecināta. ka pirmdienās un trešdienās viņas vīrs uzkavējas darbā līdz vēlam vakaram. Bez tam es varu pilnīgi droši apliecināt, ka Džoanna Kolinza Stenvika krāpj savu vīru...

Atgriežoties pie Sandras Folkneres... Stenvika mīļākā nezin to, ka viņš ir nedziedināmi slims, ja tā vispār ir. Tuvākajā nākotnē viņa neparedz nekādas izmaiņas šajā sakarā. Viņa uzskata, ka Stenvikam ir lieliska ve-selība, un viņu sakars var turpināties un turpināties...

No savas puses varu piebilst, ka attiecībā uz. savu mīļāko Stenviks izrāda patiesu augstsirdību. Ne īpaši pievilcīga sieviete, turklāt vēl dzērāja, kas pārdzīvo dziļu depresiju, viņai ir katastrofāli nepieciešams draudzīgs atbalsts. Stenviks to saprata un kļuva viņai par nepieciešamu draugu. Viņam nebija nekāda iemesla izrādīt šādas jūtas pret tāda cilvēka atraitni, kuru viņš pat nepazina, kas turklāt bija tikai sīka „Collins Avia-tion“ kalpotāja. Taču viņš tās izrādīja. Un tā ir visapbrīnojamākā Stenvika rakstura īpašība.

Viņš ir apbrīnojami principiāls cilvēks, absolūti uzticams. To apstiprina arī biežie un būtībā slepenie lidojumi uz viņa dzimto pilsētu, Nonhigenu Pensilvānijas štatā, kur dzīvo viņa tēvs un māte, viņa atteikšanās iestāties Kolgeitas studentu brālībā, ja tajā netiks uzņemts viņa draugs Bērts Eberharts, lai gan, pēc visa spriežot, viņiem ir pilnīgi atšķirīgas

intereses, arī viņa attiecības ar mīļāko, kas ir daudzreiz izdevīgākas viņai, nekā viņam.

Neraugoties uz pilnīgi nepārprotamo Stenvika godkārību, par ko liecina viņa precības ar sava bosa meitu, lai gan iespējams, ka viņi ir mīlējuši viens otru, kā uzskata Amēlija Šērklifa, varam secināt, ka Alans Stcnviks ir godīgs un krietns cilvēks. Viss, ko viņš saka, ir patiesība. Taču, neraugoties uz to, kā profesionālam žurnālistam man ir jāsaglabā skepticisms līdz pašam pēdējam brīdim. Pilnīgi iespējams, ka es neesmu savācis visu pieejamo pareizo informāciju, kaut ko esmu palaidis garām vai izdarījis kļūdainus secinājumus. Iespējams, ka es neesmu uzdevis pareizos jautājumus.

Esmu spiests ticēt, ka Stcnviks melo, apgalvodams, ka mirst no vēža, līdz brīdim, kamēr nebūšu pierādījis pretējo...

Kamēr nebūšu pierādījis, ka viņa vārdi atbilst īstenībai...

Fletčs izslēdza diktofonu, pastāvēja pie dīvāna, tad nolika mikrofonu uz galdiņa un, attinis atpakaļ kaseti, vēlreiz ieslēdza diktofonu.

Staigājot pa istabu, Fletčs ieklausījās savā balsī, kas sākumā lauzās caur ielas transporta troksni, tad skaidri izskanēja šis pašas istabas klusumā, atgādinot, ka vēl pirms nedēļas viņam nebija ne jausmas, kas ir Alans Stcnviks. Viņa balss ne vienmēr skaidri nodalīja faktus no minējumiem, novērojumus no intuitīviem pieņēmumiem, bet, neraugoties uz. to, radīja dzīvu iespaidu par cilvēku vārdā Alatis Stcnviks.

Fletčs vēlreiz noklausījās kaseti ar saviem spriedumiem par Stenviku un atcerējās visus pēdējo sešu dienu nolikumus, cenšoties atcerēties sīkas un nebūtiskas detaļas, kas nebija iekļuvušas kasetē.

Džoanna Stenvika ir ļoti vientuļa un dzer martini pirms lenča, bet viņas vīrs tobrīd Aidaho izmēģina eksperimentālo lidmašīnu. Doktors Džozefs Dēvlins ļoti ātri piegāja pie telefona, kad uzzināja, ka kāds interesējas par Stenviku. Viņš nebūt neizbrīnījās, ka zvana no apdrošināšanas kompānijas. Sandras Folkneres dzīvokli, šķiet, aplaupījis kāds bērns. Eberharts nosauca Alana Stenvika meitu Džūliju par nelieti. Alans Sten-viks nepiesmēķē no šķiltavām, kas iemontētas automobiļa panelī. Viņš, Fletčs, vēl nav nopircis cimdus. Fletčs apsēdās uz dīvāna un atkal paņēma mikrofonu.

— Alans Stenviks ir krietns cilvēks. Principiāls un uzticams. Spēcīgs. Godkārīgs. Viss viņa dzīvē ir skaidrs un savstarpēji saistīts...Taču ir viens

izņēmums... Es nesaprotu viņa attieksmi pret vecākiem. Viņš neielūdza tos uz kāzām. Nepateica viņiem, ka tiem ir piecus vai sešus gadus veca mazmeita. Un tai pašā laikā viņš tos regulāri apciemo, ik pēc sešām nedē|ām, veicot lidojumu pāri visai valstij... Neviļus rodas secinājums: viņš lido nevis pie vecākiem, bet vienkārši uz Nonhigenu, Pcnsilvānijā. Bet ar kādu mērķi?

Fletčs izslēdza diktofonu un piegāja pie telefona aparāta guļamistabā.

Pulkstenis rādīja puspieci.

28. nodaļa

— Mister Stenvik? Ticat vai neticat, bet tas atkal ir Sidnejs Džeimss no apdrošināšanas kompānijas.

— Es zināju, ka tu piezvanīsi. Tiklīdz jūs, telefona sarunu cienītāji, uzzināt numuru citā pilsēta, jūs vairs nav iespējams apturēt.

— Es ceru, ka traucēju jūs pēdējoreiz, scr.

— Viss kārtībā, dēliņ. Es ceru, ka ne. Vakar es atkal iepirku telefonu kompānijas akcijas.

— Kā liekas, skārda tirdzniecība zeļ un plaukst.

— Sokas tīri nekas. Kopš algotā darba vērtība pieauga pasakainos apmēros, cilvēki gāžas kā sadeguši uz manu veikalu, lai nopirktu instrumentus mājas darbiem, kuriem tic noteikti nekad neķersies pat klāt. Varu saderēt, ka puse no tā, ko es esmu tiem pārdevis, tā ari guļ neskarta viņu māju bēniņos.

— Šķiet, jūs teicāt, ka mūsdienās peļņu gūst tikai telefonu kompānijas.

— Skārda tirdzniecība arī nes zināmu labumu. Tiesa, to es varu atklāt tikai tam, kas zvana no Kalifornijas. Starp citu, ko tu esi izlēmis ar „Bronzas zvaigzni"?

— Es to saņemšu, ser.

— Tas ir pareizi, dēliņ. Lieliski. Vai tu to mums atsūtīsi?

— Es atradu tukšu vietu zeķu plauktā. Tur es to ari nolikšu.

— Domāju, ka tu esi pieņēmis pareizo lēmumu. Nevar atteikties no savas valsts apbalvojuma.

— Vienalga, es jums esmu pateicīgs par jūsu augstsirdīgo piedāvājumu. Kā klājas misis Stenvikai?

— Kad es ierados mājās uz lenču, misis Stenvika jutās lieliski. Vecie modeļi parasti ir vislabākie, to es tev varu apgalvot. Rūpīgāk nostrādāti, patērē mazāk degvielas.

— Mister Slcnvik, mūsu pēdējās sarunas laikā jūs teicāt, ka jūsu dēls Alans pameta boksu un neaizbrauca uz nacionālo čempionātu meitenes dēļ.

— Jā, es tā teicu.

— Ko jūs ar to gribējāt teikt?

— Zini, dēliņ, man manā vecumā nav nemaz tik slikta atmiņa, un vārds „meitene^1* man nozīmē to pašu, ko jaunam cilvēkam tavā vecumā. Ja es nešaubos, tad meitenēm ir divas kājas, matu kaudze uz galvas un divi apaļi izaugumi nedaudz zemāk par kaklu. Vai man ir taisnība?

— Absolūti, ser.

— Es tā arī domāju.

— Es gribēju tikai vaicāt, vai jūs domājat meitenes vispār vai kādu konkrētu meiteni.

— Es nodarbojos ar skārda tirdzniecību, dēliņ, un esmu pieradis domāt daudzskaitlī.

— Tātad runa bija par vienu meiteni. Tieši viņas dēļ Alans pameta boksu?

— Jā.

— Kas ir šī meitene?

— Jūsu apdrošināšanas kompānijā gan mīl uzdot dīvainus jautājumus.

— Jūsu dēla apdrošināšanas polises pārbaude tuvojas beigām, mister Stenvik. Vairāk mēs jūs netraucēsim.

— Mister Džeims, tu gan drīzāk līdzinies privātdetektīvam, nevis apdrošināšanas aģentam.

— Jūsu dēla apdrošināšanas polisē neliela summa ir novēlēta personai, kuru mēs nepazīstam. Mums vajag pārbaudīt, vai šī sieviete ir radiniece, kur viņa dzīvo un tā tālāk.

— Bet es biju iedomājies, ka to visu Alanam pašam vajadzēja uzrādīt.

— Jūs dēls ir ļoti aizņemts cilvēks, mister Stenvik. Jūs pat nevarat iedomāties, cik bieži cilvēki nepietiekami rūpīgi aizpilda savus apdrošināšanas dokumentus.

— Es saprotu. Bet, ja ne tava „Bronzas zvaigzne", mister Džeims, es drīzāk gan tev piedāvātu ripot pa taisno Klusajā okeānā. Tu taču dzīvo tam tieši blakus, vai ne?

— Es skatos uz to pa logu, ser. Kas ir šī meitene?

— Sallija Anna Kašinga. Tagad jau Sallija Anna Kašinga Keivena.

— Vai viņi mīlēja viens otru?

— Viņi bija gluži kā viens vesels. Dažus gadus viņus visur redzēja tikai kopā. Ja viņi arī neskūpstījās, tad bija sadevušies cieši rokās. Viņu dēļ pilsētā nācās paplašināt trotuārus. Mēs nespējām tos atraut vienu no otra.

— Vai Alans pameta boksu Sallijas Annas Kašingas dēļ?

— Kā dzied tai senajā dziesmiņā: „Un tad atnāca mīlestība. Viņa nogāza to sev pie kājām, kas vēl nekad nebija izdevies nevienam smag-svaram.“ Viņš pameta boksu. Šīs meitenes dēļ viņš pameta visu, pat zaudēja spēju normāli elpot. Tikai ar lielām pūlēm mums izdevās viņu aizsūtīt uz koledžu.

— Bet tomēr izdevās?

— Jā, viņš aizbrauca uz Kolgeitu, bet viņa - uz Skidmoru.

— Tās atrodas visai netālu, vai ne? Šīs koledžas.

— Skandalozi tuvu. Tāpēc jau viņi arī nolēma tur iestāties. Pavasarī, kad viņi mācījās pēdējā kursā, izrādījās, ka Sallija Anna ir stāvoklī. Mana sieva to ievēroja ātrāk par Alanu. Gluži saprotami, ka mēs tūdaļ iedomājāmies, ka tas ir Alana bērns. Bet kļūdījāmies. Kā man šķiet, viņu attiecības bija tīras, kā tikko uzsnidzis sniegs. Sallijas Annas grūtniecība satrieca Alanu. Bērna tēvs bija Bils Keivens, kurš tāpat dzīvoja Non-higenā. Sallija Anna teica, ka kādā ballītē, kad Alans bija savā koledžā, viņa par daudz iedzērusi, un Bils Keivens to izmantoja, kad pavadīja viņu uz mājām. Viņa apgalvoja, ka tas noticis tikai vienu reizi, bet, kā pats redzi, ar to arī pielika. Es domāju, ka viņa meloja. Mūsu dēls, es vienmēr to jutu, nedeva tai visu, ko viņa gribēja. Pienāk laiks, kad meitene gaida, kad viņu liks gultā, bet man ir aizdomas, ka Alans gribēja, lai Sallija Anna kļūtu par sievieti tikai kāzu naktī.

— Visa tā rezultātā Sallija Anna apprecējās ar Keivenu?

— Jā. Bet Alans sāka lidot ar šīm idiotiskajām lidmašīnām. Tā ka šis vētrai nis romāns ar Salliju Annu Kašingu it kā nošķīra boksu no lidmašīnām. Atklāti sakot, es domāju, ka manam dēlam patīk balansēt uz

15 •

robežas starp dzīvību un nāvi. Lai gan man arī laikam nevajadzēja to teikt. Tu taēu tomēr nodarbojies ar viņa dzīvības apdrošināšanu. Viņš mīlēja visu visā, izņemot vienīgi mīlestību. Šeit viņš bija pārāk piesardzīgs.

— Jūsu stāsts daudz ko izskaidro.

— Vai tai skaitā arī jūsu sarežģījumus ar apdrošināšanas polisi?

— Jā. Alans no savas apdrošināšanas prēmijas ir novēlējis nelielu summu Sallijai Annai Keivenai.

— Tas ir labi. Viņa ir mīlīga meitene. Es pat pats biju viņā nedaudz iemīlējies. Keivens, turpretim, ir tukša vieta. Man viņš nekad nav paticis. Zēnam, Bilam jaunākajam, tagad ir divpadsmit gadu. Viņi bieži iegriežas manā veikalā, Sallija Anna un Bils. Viņi man ir gandrīz kā tuvinieki. Neraugoties uz. grūtniecību, Alans un Sallija Anna vienalga gribēja apprecēties. Bet Keivens paziņoja par savām tiesībām. Sallija Anna bija viņam īsts gardumiņš. Viņš, gluži tāpat kā tu, strādā apdrošināšanas kompānijā, bet no viņa nav nekādas jēgas.

— Vai Keiveni vēl joprojām dzīvo Nonhigcnā?

— Nu, gan jā, gan nē. Es tieši pašlaik gribēju tev par to pastāstīt. Es nezinu Sallijas Annas pašreizējo adresi.

— Kā tad tā?

— Sallija Anna un Bils Keivens nesen izšķīrās. Precīzu datumu es gan neatceros. Viņa pārdeva māju un aizbrauca kopā ar dēlu.

— Kad? Kad viņi aizbrauca?

— Vakar.

— Vakar?

— Jā. Viņi pārdeva visu. Mēbeles, veļas mazgājamo mašīnu, gultasveļu, traukus. Līdzi viņi paņēma tikai dažus koferus un aizbrauca ar taksometru uz lidostu. Lūk, kāda mikla. Ja var ticēt manai sievai, tad viņi vēl nav galīgi izlēmuši, kur apmesties. Zēns teica, ka viņi brauc uz Austrumu piekrasti, uz Kaliforniju. Man ir aizdomas, ka pēc trīspadsmit gadiem, kurus viņa pavadījusi laulībā ar šo nelieti, viņa nolēmusi sad c-dzināt visus tiltus un sākt jaunu dzīvi. Katrā ziņā Nonhigcnā viņa nu jau vairs neatgriezīsies. Keivens jau tā pieliekami ilgi ir viņu mocījis.

— Mister Stenvik, sirsnīgi jums pateicos.

— Nu, bet tu nokārto, lai Sallija Anna saņemtu visu, kas viņai pienākas. Viņa ir brīnišķīga sieviete, bet viņai dzīvē nav veicies.

— Vēl tikai viens jautājums. Kad jūsu dēls ieradās Nonhigenā, vai viņš satikās ar Salliju Annu?

— Nē. Cik man zināms, viņš visu laiku uzturējās viesnīcā. Viņa bija precējusies. Viņi noteikti varēja satikties. Bet tas jau vēl neko nenozīmē.

— Pateicos jums, mister Stenvik. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Vairāk mēs jūs netraucēsim.

— Zvani jebkurā laikā. Vienmēr esmu gatavs tev palīdzēt.

Fletčs sāka apzvanīt vietējos hoteļus.

Man, lūdzu, reģistratūru.

— Reģistratūra.

— Vai pie jums ir apmetusies Sallija Anna Keivena?

Sestajā hotelī viņam beidzot atbildēja:

— Jā, ser. Misis Keivena un viņas dēls ieradās pie mums vakar. Vai vēlaties viņas istabas numuru?

— Nē, pateicos. Mēs gribam sagādāt viņai nelielu pārsteigumu, atsūtīt ziedus. Vai jūs man nevarētu pateikt, kad viņa aizbrauc?

— Viņa samaksāja līdz piektdienai, ser, bet teica, ka aizbrauks jau ceturtdien vakarā, pēc vakariņām. Rīt vakarā, ap deviņiem.

— Lai atsūtītu ziedus, vēl ir pietiekoši daudz laika. Liels paldies...

— „Trans World Airlines". Biļešu iepriekšpārdošana.

— Vai jums ir pasūtītas biļetes misis Sallijai Annai Keivenai un viņas dēlam rīt uz reisu numur 62 uz Buenosairesu?

— Atkārtojiet uzvārdu, ser!

— Misis Keivena un viņas dēls.

— Nē, ser. Tāda pasūtījuma nav. Vai jūs gribat pasūtīt viņiem biļeti, ser?

— Nē, nē, neuztraucieties. Bet vai jums ir pasūtīta biļete uz to pašu reisu Irvinam Fletčeram?

— Irvins Fletčers. Jā, ser. Reiss numur 62 uz Buenosairesu. Izlido ceturtdien, vienpadsmitos vakarā. Pasūtījums jau apmaksāts.

— Bet vai Sallijai Annai Kašingai nav pasūtīta biļete?

— Nē, ser. Reisa numur 62 pasažieru vidū nav nedz Kašingas, nedz Keivenas.

— Pateicos jums.

Pirms piezvanīt vēlreiz, Fletčs pastaigāja pa guļamistabu, izgāja virtuvē, izdzēra piena glāzi. Vannasistabā izmazgāja zobus. Atgriezies guļamistabā, dažas minūtes pētīja telefonu grāmatu. Tad nocēla klausuli.

— Vai lidmašīnu iznomāšanas dienests?

— Šeit Irvins Fletčers. Es zvanu sakarā ar savu ritvakara pasūtījumu...

— Jā, mister Flctčer. Cik labi, ka jūs piezvanījāt. Jūsu čeku mēs saņēmām šorīt, kā jau bijām norunājuši. Viss ir sagatavots. Piecvictīga reaktīvā lidmašīna jūs gaidīs rīt laikā no pusvienpadsmitiem vakarā līdz pusnaktij, lai nogādātu jūs uz Riodežaneiro. Jūs bijāt nolēmis izlidot ne vēlāk kā pusnaktī, vai ne, ser?

— Jā. Vai lidostā jūsu sektors atrodas līdzās „Trans World Airli-

ncs“?

— Jā, ser. Mums pat ir kopēja kravas noliktava.

— Skaidrs.

— Mēs nezinājām, kā ar jums sazināties, mister Flctčer, jo, kad jūs pagājušo piektdien piezvanījāt, jūs neatstājāt savu telefona numuru. Mēs gribējām uzzināt, vai jūs lidosiet viens vai kopā ar kādu citu, ser.

— Vai tad tam ir kāda nozīme?

— Nē, ser. Vienīgais, kas mūs uztrauc, ir tas, vai ir nepieciešams iekļaut ekipāžā stjuarti.

— Vai tas ir nepieciešams?

— Redziet, ser, ja pasažieris ir viens, tad viņam pagatavot ēdienus un dzērienus var arī otrais pilots...

— Skaidrs.

— Kā tad rīkoties ar stjuarti, ser? Cenas ziņā jums nekādas starpības nebūs. Gluži vienkārši kāda no mūsu labākajām stjuartēm aizlidos jums līdzi uz Rio un atpakaļ.

— Labi. Lai ir stjuarte.

— Jā, ser. Sarunāts. Mēs iekļaujam stjuarti ekipāžas sastāvā.

— Pateicos.

— Paldies, ka piezvanījāt, mister Flctčer. Varat neuztraukties, lidmašīna jūs gaidīs.

Nolicis klausuli, Fletčers tā arī turpināja sēdēt uz gultas. Pulkstenis rādīja divpadsmit un divdesmit minūtes.

Fletčs pārcilāja savā atmiņā visas savas turpmākās rīcības plāna detaļas. Laika bija atliku likām.

Pusdeviņos viņš jau gulēja, uzlicis modinātāju uz vieniem trīsdesmit pēc pusnakts.

Ceturtdien, trijos divdesmit no rīta, Fletčs atstāja savu mašīnu Ber-menstrītā, kādus trīssimt jardus no Stenvika mājas piebraucamā celiņa. Ģērbies džinsu biksēs un tumšā svīterī, ar tenisa kurpēm kājās, viņš apgāja mājai apkārt un piegāja pie verandas.

Bibliotēkas durvis bija atvērtas: kalpi patiešām aizmirsuši tās pieslēgt.

Blāvajā mēness gaismā viņš izvilka rakstāmgalda labo augšējo atvilktni. Kā jau viņš bija to gaidījis, tur atradās pistole.

Kā jau viņš bija iedomājies, bez aptveres.

Fletčs ielika nepielādēlo pistoli atpakaļ atvilktnē.

Ceturksni uz pieciem viņš jau sēdēja savā kabinetā „News Tribune" un rakstīja rakstu dienas numuram.

29. nodaļa

Ceturtdiena, dienas numurs, pirmā sleja:

ATRASTS LĪĶIS. Fletčers

Šorīt policija atrada kailu piecpadsmitgadīgas meitenes līķi, kas bija apglabāts Piekrastes bulvāra smiltīs.

Guļammaisā ieguldītais līķis tika atrasts seklā kapā pie pašas piekrastes sienas. Par līķa atrašanās vietu kļuva zināms, pateicoties anonīmam zvanam uz policiju.

Tiek uzskatīts, ka meitene, kuru atpazina kā Robertu ,,Bobiju“ San-dersu, ir ieradusies no Ilinoisas štata.

Ir pamats domāt, ka tiesas eksperta Alfrēda Vilsona slēdzienā tiks norādīts, ka nāve iestājusies vēlu svētdienas vakarā vai agrā pirmdienas rītā no pārāk lielas narkotiku devas.

Pēc policijas pārstāvja paziņojuma šāda tipa guļammaisi ir visai izplatīti un tādēļ diez vai izdosies atrast tā īpašnieku.

Meitene, kas atrasta piekrastē, ieradās šeit ar trīsdesmitgadīgu vīrieti, kurš to šeit pameta. Meitenei nebija pastāvīgas dzīves vietas.

Policijai nav zināms, kas bija viņas draugi.

Viņai nebija nekādu legālu eksistences līdzekļu.

Pēc policijas domām, par līķi paziņoja „acīmredzot, vīrietis^1*. Dežurants ziņoja, ka runātājs tīšām centies izmainīt vai pieklusināt savu balsi.

Vietējā policija pieliek visas pūles, lai sameklētu mirušās ģimeni IlinoLsā.

Domā, ka viņas tēvs ir zobārsts.**

Ceturtdiena, dienas numurs, pirmā sleja: IEJAUKTS POLICIJAS PRIEKŠNIEKS. Fletčers

Lietiskie pierādījumi: 1) Montgomerija liecība; 2) Viterspūna liecība; 3) Kaminga zīmīte. Fotogrāfijas ar parakstiem: Kamings, Viterspūns, Montgomerijs.

Šorīt avīzes „News Tribune** redakcija nodeva apriņķa prokuroram materiālus, kas liecina par policijas priekšnieka (Jrehema Kaminga līdzdalību narkotiku izplatīšanā pludmalē.

Nodoti šādi dokumenti: rakstiska liecība, kuru parakstījis Čārlzs Viterspūns, viņš arī Vetsaijana, viņš arī Resnais Sems, kurš atzīst, ka izplatījis narkotikas piekrastē; rakstiska liecība, ko parakstījis Luiss Montgomerijs, kurš atzīst, ka viņš ir piegādājis narkotikas Resnajam Scmam; Kaminga pašrocīgi rakstīta zīmīte ,,Semam“, kurā ir runa par narkotiku nodošanas mehānisma izveidi.

Liecībās ir skaidri norādīts, ka narkotiku piegādes avots ir bijis policijas priekšnieks Kamings.

Liecības ir datētas ar vakardienas datumu.

Šorīt policija atrada piecpadsmitgadīgas meitenes Robertas „Bobijas** Sandersas līķi, kura nomirusi no pārāk lielas narkotiku devas. Līķis bija aprakts seklā kapā pie piekrastes sienas. (Sīkāk sk. rakstā „Atrasts līķis**).

Pierādījumi, kas atmasko Kamingu, ir „News Tribune** speciāli veiktās mēnesi garās izmeklēšanas rezultāts.

Tuvākajās stundās sagaidāms policijas priekšnieka Kaminga arests, kuru veiks aģenti no Federālā Biroja cīņai pret narkotikām.

Kā izriet no sniegtajām liecībām, piecdesmit gadus vecais Kamings regulāri braucis uz Meksiku, lai it kā labiekārtotu tur savu personīgo māju, kurā viņš gribējis dzīvot pēc aiziešanas pensijā. Taču īstenībā viņš jau vairāk nekā četrus gadus katru menesi atgādāja uz piekrasti narkotikas.

Narkomāni maksāja par tām katru mēnesi apmēram septiņdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Kamings brauca uz Meksiku ar savu personīgo automobili — tumši zilu pēdējā modeļa ,,ševroletu“, tā numurzīmes rotā uzraksts „policijas priekšnieks". Mašīna ir apgādāta ar policijas radio. Uz jumta uzstādītas signālugunis un sirēna gluži kā policijas patruļmašīnām. Zem paneļa piekārta lielkalibra „vinčestera" markas karabine.

Nav zināms, vai Kamings ir uzvilcis savu policista formu muitas apskates laikā.

Sājos Meksikas braucienos viņu bieži ir pavadījušas sieva un meita.

Kamings policijā strādā jau deviņpadsmit gadus. Agrāk viņš bija ASV armijas virsnieks.

Montgomerijs ir apriņķa skolu direktora Džeimsa Montgomerija dēls.

Saskaņā ar liecībām, pilsētas policija reizi nedēļā vai pēc desmit dienām atveda Montgomeriju jaunāko uz iecirkni, lai „nopratinātu".

Narkotiku apmaiņa pret naudu notika Montgomerija un Kaminga starpā Kaminga kabinetā aiz slēgtām durvīm.

Montgomerijs ir pārliecināts, ka pārējie policijas līdzstrādnieki neko nav zinājuši. Naudu un narkotikas viņš pārnēsāja naudas joslā zem platā havajiešu krekla.

Izliekoties, ka pērk narkotikas no Viterspūna, Montgomerijs īstenībā atstāja ar narkotikām piebāzto naudas jostu kādā noteiktā vietā, kur to tad arī savāca Viterspūns.

Neraugoties uz. vispārēju satraukumu, kuru izsauca narkotiku izplatīšana pludmalē, neviens nespēja saprast, kā tās tur nokļūst.

Iepriekšējais sakarnieks, deviņ padsmitgadīgs jaunietis, kas liecībās Figurē kā „Džefs" pirms četriem gadiem izdarīja pašnāvību.

Kaminga zīmīte ir rakstīta tūdaļ pēc Džefa pašnāvības. Tajā iet runa par to, ka Montgomerijs var nomainīt „Džefu".

Kā izriet no Montgomerija liecības, viņam bija četrpadsmit gadu, kad viņš pirmo reizi atnesa narkotikas Vilerspūnam.

Pašā sākumā, kad Viterspūna krājumi sāka izsīkt, Montgomerijs deva zīmi Kamingam, noliekot savu velosipēdu stāvvietā tā, lai policijas priekšnieks to varētu ieraudzīt no sava kabineta loga. Velosipēdam bija violets sēdeklis un liels atpakaļskata spogulis.

Vēlāk par norunātu signālu tam, ka pienācis laiks Montgomeriju „nopratināt". kļuva ar puķītēm apkrāsots „folksvāgena" markas mikroautobuss, kuru Montgomerijs, tāpat kā pirms tam velosipēdu, atstāja policijas

priekšnieka redzes lokā. Mikroautobuss ir reģistrēts uz Čārlza Viterspūna vārda.

Viterspūns, trīsdesmit astoņus gadus vecs, policijas netraucēts dzīvoja būdā tieši krastmalā.

Agrāk viņš bija mūzikas skolotājs Denveras skolās, Kolorado štatā.

Savā liecībā Viterspūns apgalvo, ka viņš ir tikai pārdevis narkotikas, kuras tam piegādāja Kamings.

Gan Viterspūns, gan Montgomcrijs apgalvo, ka viņi neguva naudu no narkotiku tirgošanas. Viņi paši ir narkomāni un saņēma par to narkotikas bez maksas.

Viņi abi apliecina, ka Kamings tos piespiedis izplatīt narkotikas, draudot iesēdināt cietumā.

Pirms Viterspūns kļuva par policijas priekšnieka aģentu, viņš pats nelegāli pārdeva narkotikas.

Viterspūns paziņoja: Būtībā es esmu policijas priekšnieka gūsteknis. Man ir nepieciešamas narkotikas, un viņam ir manas vainas pierādījumi. Sī būda pludmalē — tas ir īsts cietums.

Kamings regulāri atteicās no palīdzības, kuru tam piedāvāja dažādas privātas personas. Konkrēti, korporācijas „Collins Aviation*1 prezidents Džons Kolinzs vairākas reizes viņam piedāvājis uzaicināt pieredzējušus ekspertus un solīja samaksāt visus izdevumus, taču ik reizi saņēma atteikumu.

Pēc Kolinza apgalvojuma, Kamings katrreiz paziņoja, ka viņam ir vajadzīgi vēl tikai „daži mēneši**, lai atrisinātu šo problēmu.

To pašu viņš šonedēļ paziņoja arī „News Tribune** reportierim.

Nolicis uz dienas numura redaktora galda abu rakstu pirmos un otros eksemplārus, Flctčs izskatīja fotogrāfijas, kuras bija izgatavotas pēc viņa lūguma pirms divām dienām, un tās parakstīja.

Rakstam viņš izvēlējās Robertas Sandersas fotogrāfiju, no redakcijas fototēkas aizlienčto policijas priekšnieka Grehema Kaminga fotogrāfiju, Čārlzu Viterspūnu, kad tas nodod narkotikas Krīzijam, un Luisu Mont-gomeriju platā havajiešu kreklā pie mikroautobusa.

Viņš nokopēja pa divām kopijām no Montgomerija un Viterspūna liecībām un Kaminga zīmītes oriģināla. Kopijas un fotogrāfijas Fletčs pielika pie raksta meteriāliem, bet liecības un zīmīti aiznesa uz savu kabinetu un ielika aploksnē, uz kuras jau agrāk bija uzrakstījis adresi. Tad

piezvanīja uz pilsētas kurjerdienestu. Aizzīmogoja aploksni. Nocēla telefona klausuli.

— Policija klausās. Nosauciet, lūdzu, jūsu uzvārdu un numuru, no kura jūs zvanāt.

— Es gribu paziņot par līķi, — Fletčs atbildēja, nolicis kabatlakalu starp muti un klausules mikrofonu.

— Nosauciet, lūdzu, jūsu uzvārdu un numuru, no kura jūs zvanāt.

— Pludmalē smiltīs ir ierakts meitenes līķis... Viņu sauc Bobija. Viņa ir guļammaisā. Mirusi.

— Kas runā?

— Es nemānos. Bobija ir apglabāta pludmalē. Pie krastmalas sienas. Tur ir tikai viena viela, kur smiltis vienmēr ir ēnā. Kur krastmalas siena pārkaras pār pludmali. Netālu no Resnā Scma būdas. Klints, kas paceļas virs sienas, norāda tieši to vielu, kur atrodas kaps. Vai jūs visu sapratāt?

— Lūdzu, atkārtojiet.

— Bobijas līķis apglabāts pludmalē, netālu no Resnā Scma būdas, zem atkarenās klints sienas.

— Lūdzu, nosauciet savu vārdu. Kas jūs esat?

— Lūdzu, atrodiet Bobiju, — Fletčs atbildēja.

Bez desmit minūtēm astoņos Fletčs uzgrieza vēl vienu telefona numuru.

— Klausos?

— Labrīt, Odri. Tava balss skan gluži kā rīta rosme.

— Fletčer? Vai tas esi tu?

— Un ari jau neguļu.

— Kāpēc tu zvani šajā laikā? Es taču tieši tagad izvadu bērnus uz skolu.

— Es gribēju pārliecināties, ka tu jau esi pamodusies un uzvārījusi Olstonam kafiju.

— Viņš jau izdzēra kafiju. Un tieši pašlaik iet uz darbu.

— Vai tu nevarētu viņu pasaukt, Odri? Man ar viņu vajag aprunāties.

— Viņš vēl ir šeit. Pašlaik cenšas mani noskūpstīt pirms promiešanas.

— Ceru, ka tas viņam arī izdosies.

— Sveiks, vecais. Klausos.

— Vai tiešām tas ir Olstons Čemberss, mūsu augsti godājamais apriņķa prokurors?

— Noņirgājies, draudziņ. Es neesmu apriņķa prokurors. Es likai raujos melnās miesās viņa labā.

— Es zinu. Odri ir pārāk moža šādā agrumā.

— Viņa no rītiem dzer pārāk daudz kafijas. Un spiež to darīt arī man. Tāpēc arī es tik agri eju uz darbu. Kas noticis, draudziņ?

— Olston, es nosūtu tev ar kurjeru divas liecības un pašrocīgi rakstītu zīmīti ar parakstu. Kad tu ieradīsies, tās jau atradīsies uz tava galda.

— Labi. Un kas gan tajās tāds īpašs?

— Izlasīsi un pats visu sapratīsi. Tajās ir runa par to, ka policijas priekšnieks Grehems Kamings jau veselus četrus gadus, bet varbūt pat ilgāk, ved uz piekrasti narkotikas un tās tur arī pārdod.

— Grehems Kamings? Viņš taču ir tīrs kā suņa zobs.

— Mēs domājām, ka viņš ir tīrs kā suņa zobs.

— Vai kāds viņu jau arestējis?

— Nē. Kā tu pats saproti, šeit var rasties daži sarežģījumi. Tāpēc tev nāksies ar to visu nodarboties.

— Labi, Irvin. Bet man tam visam būs nepieciešams laiks.

— Laiks?

— Dažas stundas. Pirmkārt, man ir jāsaņem tavi sūtītie dokumenti un jānoņem no tiem kopijas. Otrkārt, jāsazinās ar Federālo biroju cīņai pret narkotikām, jāparāda viņiem liecinieku liecības un viss pārējais. Tikai pēc tam, saņēmuši orderi arestam, viņi sūtīs kādu uz krastmalu.

— Tikai nevelc garumā. Ja tu viņu izlaidīsi, viņš brauks uz Meksikas robežu. Ar personīgo automobili, kas līdzīgs policijas patruļmašīnai. Viņam tur ir gaismas signāls, sirēna, policijas radio un lieliska šautene. Viņam jau nav pirmā reize, kad jāapmuļķo muita. Viņam ir tumši zils „ševrolets sedans" numurs 706-552.

— Atkārto vēlreiz numuru.

— 706-552.

— Labi. Vai esi pārliecināts, ka liecības atbilst īstenībai?

— Absolūti.

— Nu, nu. Grehems Kamings. Es nespēju tam visam noticēt.

— Paklausies, Olston, pirms tu arestēsi Kamingu, es gribu palūgt tev vēl kādu lietu.

— Tu jau tā esi uzvēlis man krietnu darbiņu.

— Es zinu. Bet es gribu, lai divi cilvēki, kuri parakstījuši šīs liecības, tiktu pasargāti no iespējamām sekām.

— Labi. Kur viņi atrodas?

— Vienpadsmitos no rīta viņi gaidīs pie alus kioska pludmalē, līdzās krasta bulvārim.

— Es zinu.

— Tur viņi gaidīs.

— Viņu uzvārdi?

— Viterspūns un Montgomerijs. Divi putnubiedēkļi. Viterspūnam ir trīsdesmit astoņi, Montgomerijam — septiņpadsmit. Viņu vārdi un uzvārdi figurē liecībās.

— Es visu sapratu.

— Un, Olston, lūdzu pasteidzies, labi? Raksti parādīsies šodien dienas numurā, pirmie eksemplāri kioskos būs vinpadsmitos divdesmit.

— Jā, jā. Fletčer, tu vienkārši esi satriecošs žurnālists.

— Tur būs runa par nāvi...

— Slepkavība?

— Nē. Šorīt pludmalē atrada piecpadsmitgadīgas meitenes līķi. Pārlieku liela narkotikas deva. Kamings ir ļoti bīstams.

— Fletčer, vai es tev kādreiz esmu teicis, ka tu esi izcils žurnālists?

— Nē.

— Irvin Fletčer, tā tas patiešām ir. Ceru, ka „News Tribune" tevi pienācīgi novērtē.

— Viņi kuru katru brīdi mani atlaidīs.

— Nieki.

— Viņiem nepatīk, ka es staigāju pa redakciju basām kājām.

— Jā, draudziņ, es piedalīšos tavā apbalvošanas ceremonijā.

— Par ko tu runā?

— Pateicos par uzaicinājumu uz ceremoniju, kad tev pasniegs „Bronzas zvaigzni".

— Es tevi neesmu aicinājis.

— Es saņēmu ielūgumu no „News Tribune" redakcijas.

— Es to neesmu sūtījis.

— Vienalga atnākšu. Visi tavi ieroču biedri lepojas ar tevi. Mani flote ir apbalvojusi tikai ar slimību, pret kuru kafija ir bezspēcīga.

— Tu vēl joprojām ar to slimo?

— Nē. Es atstāju to tualetē uz poda.

— Ceru, municipalitātē?

— Iespējams. Es domāju, ka tu jau sen esi saņēmis „Bronzas zvaigzni".

— Es nemaz netaisījos to saņemt.

— Bet rit tu to saņemsi?

— Noteikti, — Fletčs atbildēja. — Noteikti, noteikti, noteikti.

— Es tur būšu.

— Esi! Un saģērbies pieklājīgi, sagaidāms fotogrāfu pieplūdums.

* * *

— Fletčer!

Bija pusdesmit, un Fletčs jau brauca mājup. Viņš sagaidīja pirms stundas ceturkšņa iznākušo pirmās lappuses signālekscmplāru. Tas viņam patika. Abi raksti ar Bobijas un Kaminga fotogrāfijām ieņēma redzamu vietu. Turpinājumu ar pārējām fotogrāfijām, liecībām un Kaminga zīmīti ievietoja trešajā lappusē. Materiāls bija izdevies! Redaktora labojumi minimāli. Ar šādiem rakstiem, Fletčs nodomāja, visu metienu izķers vienā rāvienā.

Viņš ielika aizdedzes atslēgu ,,MG“ slēdzenē.

— O, sveika, Klāra.

Viņa jau bija nolikusi pelēko ,,vegu“ to mašīnu rindā, kuru īpašnieki redakcijā bija ieradušies agrāk.

— Kā klājas, dārgā?

— Fletčer, ir jau ceturtdiena.

— Es zinu.

Viņa pieliecās pie lodziņa gluži kā ceļu satiksmes inspektors.

— Uz kurieni tu brauc?

— Mājās.

— Es vel neesmu redzējusi rakstu par narkotikām.

— Es zinu.

— Es taču tev teicu, ka tev ir jānodod šis raksts līdz pulksten četriem dienā.

— Kad tu to nodrukāsi?

— Nezinu. Vispirms man vajadzēs ar to krietni vien pastrādāt.

— Vai tu to nodrukāsi rit?

— Nezinu. Viss ir atkarīgs no tā, cik jēls tas būs.

— Varbūt ievietot svētdienas numurā?

— Nezinu. Frenks to grib pieturēt kādu nedēļu vai divas. Viņš man pastāstīja par lavu murgaino ideju par Kaminga līdzdalību.

— Vai tiešām es viņam būtu par to teicis?

— Viņi taču ir draugi!

— O.

— Vai Kamings ir iejaukts?

— Rakstā ir minēts viņa uzvārds.

— Mēs ar Frenku nolemsim, kad un kā drukāt šo rakstu. Tava darīšana ir nolikt to man uz galda līdz pulksten četriem dienā.

— Vai tad es tevi esmu kaut reizi pievīlis, Klāra?

— Es nejokoju, Fletčer.

— Neuztraucies. Šodien tu ieraudzīsi rakstu.

— Vai tu esi pārliecināts?

— Klāra, es esmu absolūti par to pārlieeināts. Šodien tu izlasīsi rakstu par narkotiku izplatīšanu pludmalē.

— Es to ļoti vēlētos.

— Nešaubies.

— Bet rīt neaizmirsti ierasties pie jūras karaspēka bāzes komandiera.

— Nu kā gan. citādi!

— Labi. Uz spēles ir likts tavs darbs.

Fletčs pagrieza aizdedzes atslēgu.

— Līdz pulksten četriem raksts jau būs pie tevis. Iespējams, pat ātrāk.

30. nodaļa

Gandrīz visu ceturtdienu Fletčs nosēdēja mājās.

Viņš paēda. Pagulēja. Izdzēsa kaseti ar ierakstiem par Stenvika lietu. Uzdrukāja vēstuli Džonam Kolinzam divos eksemplāros. Pirmo iznīcināja, bet otro, salocījis četrās daļās, iebāza žaketes iekškabatā. Izmeta ārā papīrkurvja saturu.

Kopš pusdivpadsmitiem nepārtraukti zvanīja telefons. Flctčs zināja, ka tā ir Klāra Snova, Frenks Džefs vai kāds no „News Tribune" vadības. Viņi vienmēr satraucās līdz nāvei — no prieka, ja bija patiesi profesionāli, vai no niknuma, ja tādi nebija, kad kādam ierindas līdzstrādniekam reizēm izdevās, apejot viņus, pēdējā brīdi iegrūst avīzē spīdošu materiālu.

Visās avīzēs vēl bija saglabājies spēcīgs īstu žurnālistu mugurkauls. Pateicoties viņiem, lasītāji reizēm izķēra avīzes, neraugoties uz vadības nekompetenci. Dienas numurs bija nācis klajā. Pulksten vienos sajūsminātie pielūdzēji devās uz lenču.Telefons atkal atdzīvojās tikai pustrijos.

Pulksten trijos kāds piezvanīja pie mājas parādes durvīm.

Fletčs nospieda pogu, kas atvēra ārdurvis.

Pēc pāris minūtēm atskanēja zvans pie dzīvokļa durvīm.

Viņš atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja Džoanna Kolinza Stcnvika.

— Labdien, mister Fletēer.

— Labdien, misis Stcnvika.

— Es taču jums teicu, ka spēšu atcerēties tādu uzvārdu kā Fletčers.

— Jūs zināt, kas es esmu?

— Tagad zinu.

— Iesim istabā.

Džoanna pagāja viņam garām un apsēdās uz dīvāna.

— Atļausiet piedāvāt jums kaut ko iedzert?

— Nē, pateicos. Bet jūs man varētu paskaidrot savu uzvedību.

— Atvainojiet?

Fletčs nervozi pastaigājās šurpu turpu. Viņu bija atmaskojuši.

— Mister Fletčer, kāpēc jūs interesējaties par manu vīru? Vai arī jūs interesēju es?

— Ne viens, ne otrs, — Fletčs atbildēja.

Turklāt uzruna mister un misis sarunā starp cilvēkiem, kas vēl pirms divām dienām salīdzināja mīlestību poļu un rumāņu stilā, viņam šķita gluži vienkārši nevietā.

— Kāpēe jūs nospriedāt, ka es interesējos par jums?

— Mister Fletčer, es esmu dzimusi, audzināta un skolota tikai vienam mērķim, par ko jūs, neapšaubāmi, jau zināt, jo esat īsts savas lietas meistars. Man ir jāpalīdz savam tēvam un vīram un viņi jāsargā. Ar to es tieku tīri labi galā.

— Pareizāk būtu teikt, jāsargā „Collins Aviation."

— Un viņu ieguldītājus, un viņu darbiniekus, un tā tālāk, un tā tālāk.

— Skaidrs.

— Pildot šo delikāto uzdevumu jau daudzus gadus, protams, izstrādājas zināmi refleksi. Lenča laikā tenisa klubā pagājušo sestdien, kad mēs pirmoreiz tikāmies, tie man pateica priekšā, ka mani nopratina. Tiesa, es neizpratu jūsu nopratināšanas iemeslus un mērķus. Bet es katram gadījumam jūs nofotografēju.

Neatraujot no Fletča skatienu, viņa izvilka no somiņas fotogrāfiju un nolika to uz kafijas galdiņa. Fletčs tajā bija iemūžināts šortos tenisa paviljonā.

— Es nofotografēju jūs brīdī, kad, pēc mana tēva ierašanās, jūs ņēmāt krēslu no kaimiņu galdiņa. Pirmdien no rīta es atdevu fotogrāfiju „Collins Aviation" drošības dienestam. Viņu atbildi es saņēmu tikai šodien. Jūs esat I. M. Flelčers no „News Tribune". To apliecināja policijas detektīvs Ļjupo, bet tad arī redakcijas darbinieki.

— Jā, — Fletčs izdvesa.

Pēkšņi viņu pārņēma kaisla vēlēšanās apprecēt Džoannu Kolin/.u Slenviku

— Tad lūk, mister Fletčer, kad avīzes reportieris par kaut ko interesējas, ar kādu iepazīstas, bet mūsu gadījumā pat ļoti tuvu iepazīstas, pie tam ar izdomātu vārdu, kā pilnīgi cits cilvēks, tad var nojaust, ka viņš veic kādu izmeklēšanu.

— Neapšaubāmi.

— Bet jūs teicāt, ka mēs jūs neinteresējam ne mazākā mērā.

— Tieši tā. Es tikai gribēju šo to uzzināt no jūsu tēva Džona Kolinza.

— Jums zvana telefons.

— Es zinu.

— Ja jau jūs nedomājat celt klausuli, ļaujiet jums vaicāt, ko gan tieši jūs vēlējāties uzzināt no mana tēva?

— To, vai viņš ir piedāvājis līdzekļus, lai samaksātu par privātu izmeklēšanu, kas varētu noskaidrot, kā narkotikas nokļūst piekrastē, un to, vai Kamings ir atteicies no viņa palīdzības.

— Kāpēc gan jums tik ļoti bija nepieciešams to zināt?

— Es jau to nopublicēju. Vai jūs neredzējāt „News Tribune" dienas numuru?

— Nē, neredzēju.

— Es atklāju narkotiku tirdzniecības tīklu piekrastē. Narkotikas piegādāja Kamings. Vienā rindkopā, šķiet, trīsdesmit ceturtajā, es uzrakstīju par šo jūsu priekšlikumu. Ja es grieztos pie viņa oficiāli vai avīzes redakcijas vārdā, viņš, visticamāk, neko man nepateiktu, lai nemestu ēnu uz policijas priekšnieku, jo viņš pat iedomāties nevarēja, ka tieši tas ir galvenais vaininieks.

— Cik interesanti. Tādas pūles vienas vienīgas rindkopas dēļ.

— Ja jūs tikai zinātu, cik dārgi man nākas maksāt par tām rindkopām, kuras es rakstu.

— Bet man radās iespaids, ka tieši mans tēvs, bet nevis jūs, pirmais sāka runāt par narkotikām.

— Bet jūs par to neesat skaidri pārliecināta?

— Nē. Vai jūs pazīstat manu vīru?

— Nē.

— Bet jums izdevās mūs pārliecināt, ka jūs viņu agrāk esat diezgan labi pazinis. Ka jūs pat esat bijis mūsu kāzu viesis.

— Avīžu arhīvi. Es gluži vienkārši pienācīgi sagatavojos pirms šīs tikšanās ar jums.

— Bet jums pat ir zināms, ka viņš sen sen atpakaļ nopikēja uz dzīvojamo māju Sanantonio. Pat mēs to nezinājām.

— Varbūt, ka es sameloju.

— Jūs viņam pavaicājāt?

— Jā. Viņš saviebās, bet neko nenoliedza.

— Amizanti.

— Kā jūs uzzinājāt par šo gadījumu?

— No jūsu vīra policijas dosjē. Starp citu, viņš nesamaksāja sodu par nepareizu automobiļa stāvēšanu Losandželosā.

— Ja jau jūs neinteresējaties par manu vīru, tad kāpēc gan ielūkojāties viņa policijas dosjē?

— Man bija nepieciešamas šīs ziņas, lai varētu jūs pārliecināt, ka mēs esam seni paziņas.

— Es neticu, ka jūs veltījāt tik daudz pūļu vienas ne pārāk nozīmīgas raksta rindkopas dēļ, kurai turklāt nav ar mums nekāda sakara.

— Ticiet man. Es esmu tīrs jūsu priekšā.

— Jums zvana telefons.

— Es zinu.

— Cenšoties noskaidrot jūsu izprašņāšanas mērķi, ja tas, protams, vispār ir bijis, es nācu pie secinājuma, ka jūs interesēja mana vira veselības stāvoklis.

— Starp citu, kā viņš jūtas?

— Cik man zināms, lieliski. Bet jūsu jautājumi tā vai citādi attiecās uz viņa veselības stāvokli. Jūs pat izzvejojāt no manis viņa apdrošināšanas aģenta uzvārdu. Un pat, lai gan es īsti neatceros, šķiet, pieminējāt mūsu ģimenes ārstu.

Fletčs stāvēja istabas vidū, skatījās uz pašcieņas pilno Džoannu Ko-linzu Stenviku, kura sēdēja viņa priekšā uz dīvāna, un viņa dvēsele līksmoja. īsts brīnums, ne sieviete. Izlauzties līdz šīs smalkās spēles pašai būtībai, restaurēt katru viņa soli, pat uztaustīt motīvus! Šādu sievieti viņš varētu mīlēt mūžīgi.

Bet pēc dažām stundām viņam vajadzēja nogalināt viņas vīru, pēc viņa paša lūguma.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Mēs tikai vienkārši nevainīgi papļāpājām.

— Tālāk jūs uzdevāt daudz jautājumu man, bet nevienu pašu manam tēvam. Bet pēc viņa uzrašanās jūs atkal pievērsāt uzmanību Alana veselības stāvoklim.

— Bet par ko gan vēl mēs varējām runāt? Par laiku? Ja nav par ko īsti runāt, vienmēr nākas pārspriest laiku vai kāda veselības stāvokli.

— V'ai jums ir zināms kaut kas par mana vira veselības stāvokli? Kaut kas tāds, kas nav zināms man?

— Atklāti sakot, nē.

— Kā jūs iekļuvāt tenisa klubā, mister Flctčcr?

— Es nopirku baltus šortus un teicu, ka esmu An tervudu viesis.

— Vai jūs pazīstat An tervudus?

— Nē, es izlasīju šo uzvārdu uz ģērbtuves skapīša.

— Vai jūs maz spēlējat tenisu?

— Es spēlēju ar cilvēkiem. Man nez kāpēc nepatīk vārds ,,korts“.*

— Laikam tāpēc, ka spēle uz tā notiek pēc noteiktiem likumiem.

Court angliski nozīme gan tenisa kortu, gan tiesu (Red.).

— Iespējams.

— Jums zvana telefons.

— Es zinu.

— Vai tās stundas, kuras mēs pavadījām manā istabā, otrdien, vai tā arī bija jūsu veiktās izmeklēšanas daļa?

— Nē. Es biju pie jums no darba brīvajā laikā.

— Es ļoti ceru.

— Vai stāstīsiet vīram, ka es esmu I. M. Fletčers no „News Tribune“?

— Mister Flctčcr, tas nav iespējams.

Fletčs beidzot apsēdās uz dīvāna.

— Parasti mani gan sauc par Fletču.

— Man ir valdes sēde tenisa klubā. Šodien ir ceturtdiena. Man ir jāpaņem Džūlija. Kalpiem ir brīvdiena.

— Tev vēl pietiks laika.

— Fletč, zvana telefons.

— Es dzirdu.

* * *

Sešos vakarā atkal piezvanīja pie dzīvokļa durvīm. Fletčs bija viens. Viņš jau bija iegājis dušā un uzvilcis uzvalku. Šoreiz iztika bez zvana pie parādes durvīm.

Divi ļoti jauni, ļoti kopti vīrieši, neapšaubāmi policijas detektīvi, aizdomīgi aplūkoja Fletču.

— Misters I. M. Fletčers?

— Diemžēl, mistera Flctčera nav mājās, — Fletčs atbildēja. — Es esmu viņa advokāts misters Džilets no „Gillette, Durham & O’Brian *. Ar ko varu pakalpot?

— Jūs esat viņa advokāts?

— Pilnīgi pareizi.

— Mums ir orderis, lai apcietinātu misteru I. M. Fletčeru, kurš dzīvo pēc šīs adreses un tiek apsūdzēts kriminālnoziegumā.

— Jā, es zinu. Es konsultēju misteru Fletčeru šajā jautājumā.

— Kur viņš ir pašlaik?

— Tūlīt es visu paskaidrošu. Viņa nodarījums ir acīmredzams. Šodien viņš nokārto visas savas personīgās darīšanas. Ceru, jūs to sapratīsiet.

— Tā jau nav pirmā reize, kad mēs veltīgi cenšamies viņu sastapt mājās.

— Neuztraucieties. Es apsolu, ka rit, desmitos no rīta, misters Fletčers pats personīgi ieradīsies policijas pārvaldē. Viņam ir nepieciešams brīva vakars, lai nokārtotu visas personīgās darīšanas.

— Vai rīt ir piektdiena?

— Jā, jā, viņš ieradīsies piektdien, desmitos no rīta.

— Uz jūsu atbildību.

Fletčs pasmaidīja aizbildniecisku smaidu.

— Uz manu atbildību.

— Atkārtojiet jūsu uzvārdu.

— Misters Džilels no „Ciilletc, Durham & O’Brian" Mūsu juridiskā firma ir piereģistrēta šajā pilsētā.

Fletčs vēroja, kā viens no detektīviem rūpīgi pieraksta savā bloknotā „(iilctte, Durham & O’Brian."

— Vai jūs saprotat, — teica otrs detektīvs, — ka jūs var arestēt par likumpārkāpumu, ja gadījumā misters Fletčers rīt no rīta neieradīsies policijā?

— Protams, lieliski saprotu. Dalu galā, es taču esmu Kalifornijas advokātu kolēģijas biedrs un tiesas darbinieks.

— Labi.

— Vienu mirklīti, — Fletčs apturēja promejošos detektīvus. - Es iešu jums līdzi. Kurā pusē ir lifts?

— Šeit, ser.

Nobraucis lejā garāžā, Fletčs iesēdās mašīnā un brauca uz Stenvika māju Bermenstrīlā.

31. nodaļa

Ceturtdiena, vakars, pusdeviņi.

Ģērbies lietišķā uzvalkā, baltā kreklā ar kaklasaiti, Fletčers pa terases durvīm iegāja bibliotēkā.

Alans Stenviks sēdēja ādas krēslā ar cigareti rokā. No brūnēta viņš bija kļuvis par gaišmati.

— Labvakar, mister Stenvik. I. M. Fletčers no „News Tribune^11. Vai atļausiet piezvanīt?

Stenvika kreisais celis noraustījās.

Fletčs nocēla klausuli un uzgrieza numuru.

— Es ātri.

Viņš izņēma no žaketes iekškabatas uz pusēm salocīto Džonam Ko-linzam adresētās vēstules otro eksemplāru un pasniedza to Stenvikam.

— Bet pagaidām izlasiet lūk, šo. Šādas vēstules tiks nosūtītas šeit norādītajiem adresātiem tieši pusnaktī, ja tikai es nedošu norādījumu, ka tās nav jāizsūta. Sveika, Odri. Fletčers. Vai Olstons ir mājās?

Stenviks noliecās pār rakstāmgaldu un paņēma vēstuli.

„Misteram Džonam Kolinzam, „Collins Aviation^1' Direktoru padomes priekšsēdētājam, Kolinza laukumā, 1, Kalifornijā.

Cienījamo ser!

Alans Stenviks mani vakar vakarā nogalināja.

Apdegušās mirstīgās atliekas pieder man, neraugoties uz Kolgeitas gredzenu un zelta šķiltavām.

Stenviks aizlidoja uz Riodcžanciro ar lidmašīnu, kas bija pasūtīta uz mana vārda „Lidmašīnu iznomāšanas dienestā". Tur viņš ir nolēmis dzīvot ar manu uzvārdu un pasi. Tieši tāpēc viņš ir nokrāsojis savus matus gaišā krāsā. Šo krāsu viņš pirmdien vakarā ir nozadzis no savas mīļākās Sandras Folkneres dzīvokļa, kura dzīvo Patnēmstrītā, 15641.

Uz Riodežaneiro Stenvikam līdzi ir aizlidojusi kāda misis Sallija Anna Kašinga Keivena kopā ar savu dēlu, kas ieradās Kalifornijā no Non-higenas, Pensilvānijas štatā.Stenviks satikās ar misis Keivenu Nonhigenā reizi sešās nedēļās vismaz kādus četrus gadus. To var apliecināt pilots ar iesauku „Bakijs", kurš strādā jūsu korporācijā. Misis Keivena nesen izšķīrās no sava vīra.

Uz Rio Stenviks paņēma līdzi trīs miljonus dolāru skaidrā naudā. Nauda saņemta no Viljama Karmičela, kurš pārdevis akcijas, jo domāja, ka šī summa nepieciešama Alanam, lai tas izdarītu pirmo iemaksu par rančo Nevadā.

Patiesi Jūsu I.M.Fletčcrs.

Kopijas: Džoannai Kolinzai Stenvikai, Viljamam Karmičclam, Bertām Eberhartam, Olstonam Čembersam".

- Olston, sveiks. Fletčs.

— Pasaules izcilākais žurnālists.

— Tieši tā. Kā klājas?

— Satriecoši. Pierādījumi ir neapgāžami. Kaminga zīmīte — labāk pat nevar vēlēties. Mēs savācām tavus putniņus — Vitcrspūnu un Mont-gomeriju, viņi mums dziedāja visu dienu.

— Vai ar viņiem viss kārtībā?

— Viņi ir slimnīcā ar izdomātiem vārdiem, tālu prom no šejienes.

— Lieliski. - Stenviks pārlasīja vēstuli jau otro vai trešo reizi. — Tu esi labi pastrādājis, Olston.

— Bet tu esi vienkārši satriecis lasītājus, Irvin. Šī lieta — tā taču ir vienkārši gada sensācija.

— Nezinu vai ticēsi, bet es pat vēl neesmu redzējis dienas numuru.

— Vajag lasīt savu avīzi.

— Es to nevaru nopirkt par reportiera algu.

Pie galda stāvēja divi vienādi „diplomāti".

— Vēl kas, Olston.

— Jā, klausos, draugs.

— Vai jūs arestējāt policijas priekšnieku? Tas, protams, ir sīkums, es to labi saprotu, bet šis nelietis man sekoja ar savu automobili.

— Kur tu esi?

— Viņš brauca man pakaļ no Krasta bulvāra līdz Bcrmenslrītai.

— Vai viņš pašlaik ir tur?

— L.aikam. Tā ir viņa mašīna. Ar gaismas signālu uz jumta.

— Fietč, Federālā biroja aģenti gaida viņu gan mājās, gan policijas iecirkni. Jau gandrīz no paša rīta.

— Vai tiem beidzot nebūtu laiks nedaudz pabraukāt pa ielām un noķert šo nelieti?

— Viņi slikti pazīst šo rajonu. Viņi taču nevar pārspēt viltībā policijas priekšnieku viņa dzimtajā pilsētā. Sliktākajā gadījumā mēs viņu saņemsim uz Meksikas robežas.

— Lieliski. Bet kā tad es?

— Uzbļauj viņam pa logu, lai brauc mājās.

— Pateicos.

— Neuztraucies, Fietč. Viņu apcietinās. Bet mēs tiksimies rīt, jūras kara bāzes komandiera kabinetā. Neaizmirsti nospodrināt kurpes.

— Arestējiet to nelieti.

— Katrā ziņā, katrā ziņā. Ar labu nakti, Flctč.

Stcnviks vēl sēdēja ādas krēslā ar vēstuli rokā. Uz. krēsla lidzās atradās Kolgcitas gredzens un zelta šķiltavas. Viņš paskatījās uz. Fletču.

— Es domāju, ka jūs neizdarīsiet to, ko bijāt iecerējis, — Fletčs teica.

— Domāju, ka nē.

— Risinājumu es atradu jūsu sievas vārdos, kurus viņa man teica gultā.

Fletčs apsēdās uz galda.

— Viņa teica, ka mums ir vienādi augumi. Pēc izskata mēs esam ļoti līdzīgi. Jūs esat brunets, bet es — gaišmatis. Jūs esat par desmit vai divdesmit mārciņām smagāks. Bet figūra, skeleta uzbūve mums ir identiska. Tāpēc jūs arī izvēlējāties mani no visu pārējo klaidoņu vidus.

Jūs nospriedāt, ka gan jau kaut kā mani nogalināsiet... iespējams, pat kailām rokām, kā nekā jūs taču esat bijušais bokseris. Nokautēsiet, nožņaugsiet. Pēc tam imitēsiet autokatastrofu. Mani noturēs par Stenviku tikai tajā gadījumā, ja es būšu kļuvis par apdegušu līķi. Es būtu ieģērbts jūsu drēbēs, man kājās būtu jūsu kurpes, pirkstā jūsu gredzens un kabatā zelta šķiltavas. Pilnīgi skaidrs, ka es būtu sadedzis jūsu automašīnā. Nevienam nerastos nekādas šaubas.

— Pilnīgi pareizi.

— Bet šajos „diplomātos" ir trīs miljoni dolāru?

— Jā.

— Jums vajadzēja izīrēt lidmašīnu, lai izvairītos no muitas pārbaudes lidostā. Trīs miljoni dolāru bagāžā var radīt dažādus sarežģījumus.

— Brīnumu lielas, — Stenviks pagrozīja galvu. — Visas pagājušās nedēļas laikā man neradās ne mazākās aizdomas par to, ka kāds interesējas par manas dzīves detaļām.

— Jūs nolēmāt mani nogalināt šovakar?

— Jā.

— Pēc visa tā, ko es uzzināju par jums pēdējo dienu laikā, man jāatzīst, ka es no jums neko tādu negaidīju. Jūs taču esat krietns cilvēks. Kā gan jūs domājat attaisnoties savas sirdsapziņas priekšā par šo slepkavību?

— Jūs domājat morālo attaisnojumu?

— Jā.

— Man ir tiesības nogalināt jebkuru cilvēku, kurš piekritis nogalināt mani. Vai piekrītat?

— Es jūs sapratu.

— Bet, ja atmetam emocijas, mister Fletčcr, es meklēju risinājumu.

— Ne jūs viens.

— Ko mēs tagad darīsim, mister Fletčer?

— Darīsim?

Stenviks stāvēja ar seju pret terasi, aizlicis rokas aiz muguras.

— Kā liekas, es esmu nostādījis sevi visai sarežģītā situācijā.

— Jā?

— Šķiet, ka jūs domājat rīkoties tieši tā, kā es jūs lūdzu: jūs gatavojaties mani nogalināt.

Fletčs klusēja.

— Es pats visu sagatavoju. Mēs esam vieni. Ne sievas, ne kalpu. Mūs nekas nesaista. Domāju, ka, veicot savu izmeklēšanu, jūs bijāt pietiekami uzmanīgs, lai neizrādītu savu interesi par mani.

— Jums ir taisnība.

— Es nodrošināju jūsu aizbraukšanu no valsts. Tikai tagad jūs nelidosiet ar ,,TWA“ reisu, bet gan ar īrētu lidmašīnu.

— Tiesa.

— Vienīgā atšķirība ir tā, ka pie jūsu kājām ir trīs miljoni, nevis piecdesmit tūkstoši. Vairāk nekā pieliekami, lai pamudinātu uz slepkavību jebkuru cilvēku.

Neraugoties uz to, ka strādāja kondicionicris, Stenvika seja spīdēja no sviedriem.

— Bet jūs nezinājāt, ka pistole, kas atrodas rakstāmgalda atvilktnē, nav pielādēta.

— Man tas ir zināms. Es pārbaudīju to agri no rīta. Jums izrādījās taisnība. Kalpi regulāri aizmirst aizvērt terases durvis.

— No tā izriet, ka jūs atnesāt līdzi savu personīgo pistoli un gatavojaties mani nogalināt.

Fletčs izvilka labo augšējo rakstāmgalda atvilktni.

— Es atnesu pilnu aptveri šai pistolei.

Kamēr Stenviks aplūkoja logu caurspīdīgos aizkarus, Fletčs izvilka ar vienu roku roku no atvilktnes pistoli, bet ar otru — aptveri no kabatas.

— Jūs mani pārliecinājāt, ka labāk izmantot jūsu ieroci.

— Jūs esat bez cimdiem, — Stenviks piebilda.

— Es visu noslaucīšu ar kabatlakatu.

— Ak, Dievs.

Pa to laiku Fletčs izņēma tukšo aptveri un ielika pilnu.

— Jūs ne tikai noorganizējāt savu slepkavību, jūs pat parūpējāties par to, lai es varētu dzīvot ar mierīgu sirdsapziņu. Jūs pats teicāt, ka cilvēkam ir morālas tiesības nogalināt jebkuru, kurš gribējis nogalināt viņu. Vai ne?

— Jā.

— Tad kas gan man liedz jūs nogalināt?

— Es patiešām nezinu.

— Pie tam, saņemot par to trīs miljonus, bet nevis piecdesmit tūkstošus. Pateicoties jums mēs esam vieni paši mājā. Man rokā ir pielādēta pistole. Savienot mani kaut kādā veidā ar šo slepkavību ir pilnīgi neiespējami. Man ir nodrošināta netraucēta izbraukšana no valsts. Un jūs pats atradāt morālu attaisnojumu šai slepkavībai. Es apgāzīšu pāris krēslus, izgāzīšu atvilktņu saturu, un viss izskatīsies pēc vienkāršas aplaupīšanas.

— Jūs spēlējaties ar mani, Fletēer?

— Jā.

— Es atkārtoju savu sākotnējo lūgumu: ja jūs vēlaties mani nogalināt, izdariet to ātri un bez sāpēm.

— Galvā vai sirdī? Tieši tā jūs lūdzāt.

— Izbeidziet ņirgāties.

— Es nebūt negrasos jūs nogalināt. — Fletčs novāca pistoli kabatā. — Es negrasos jūs nogalināt, aplaupīt, šantažēt vai izstādīt vispārējai apskatei. Es nespēju sevi pārliecināt, ka tas būtu nepieciešams. Jums vienkārši nāksies meklēt citu veidu kopdzīvei ar Salliju Annu Kašingu Kei-venu... Ar labu nakti, mister Stenvik.

— Fletēer!

Žurnālists pagriezās, neaizejot līdz. halles durvīm.

— Ja jūs nedomājāt mani nogalināt vai aplaupīt, kāpēc gan jūs tērējāt tik daudz spēku un laika, lai veiktu šo izmeklēšanu?

— Man šķiet, ka tas ir krietni interesantāk, nekā spēlēt tenisu.

Divreiz nogranda pērkons. Vieglais aizkars spēji sakustējās. Nošķinda

logu stikla lauskas. Stenvika krūtis izšķīda. Rokas un zods noraustījās, melnās kurpes neizkustējās no vietas, bet ķermeni stingri atmeta uz priekšu.

Viņš nokrita uz paklāja ar seju lejup un tad apvēlās uz muguras.

— Ak, Dievs!

Fletčs notupās viņam līdzās uz ceļiem.

— Jūs nošāva.

— Kas? Kas gan varēja mani nošaut?

— Jūs, protams, neticēsiet, bet šāva policijas priekšnieks Kamings.

— Kāpēc?

— Viņš noturēja jūs par mani. Mums ir vienādi augumi, un jūs nokrāsojāt matus gaišā krāsā.

— Viņš gribēja nogalināt jūs?

— Stenvik, jūs pats sevi nogalinājāt.

— Vai cs mirstu?

— Man ir grūti noticēt, ka jūs vēl elpojat.

— Fletēer, atriebieties šim nelietim. Izmantojiet naudu. Bet atriebieties viņam.

— Viņam neizdosies aizbēgt.

— Atriebieties viņam.

— Katrā ziņā.

Fletčers ar kaballakalu noslaucīja pirkstu nospiedumus no pistoles un tukšās aptveres. Atkal ievietoja to pistolē un nolika pistoli rakstāmgalda labajā augšējā atvilktnē. Noslaucīja atvilktnes rokturi, telefonu, galdu, ārdurvju rokturi. Stcnvika ķermenis sastinga uz paklāja.

Džonam Kolinzam adresētās vēstules kopija gulēja uz ādas krēsla. Fletčs to salocīja un iebāza kabtā. Tad, savācis abus „diplomātus", viņš piesardzīgi izgāja no mājas. ,,M(i“ viņu gaidīja uz piebraucamā ceļa.

32. nodaļa

— Ā, misters Fletčers.

— Man vajag piezvanīt. Tas aizņems kādas minūtes divdesmit.

— Tad mēs aiznesīsim jūsu bagāžu uz lidmašīnu. Tikai koferis un šie divi „diplomāti"?

— Jā. Kur šeit jums ir telefons?

— Ienāciet kabinetā, scr. Uzgrieziet devītnieku, bet tad numuru. Mēs esam gatavi lidojumam.

Fletčers uzgrieza devītnieku, tad „News Tribune" dežuranta numuru. Apsēdās uz koka galda. Durvis uz vestibilu bija cieši aizvērtas.

— Šeit Fletčers. Kas pie telefona?

— Tas esmu es, mister Fletčer. Bobijs Evanss.

— Kā klājas, Bobij?

— Nekā nevaram attapties no jūsu raksta dienas numura, mister Fletčer. Satriecoši!

— Priecājos, ka tu lasi „News Tribune'1. Paklausies, Bobij, materiālu, ko es tūlīt nodiktēšu, neviens negaida. Vai tu sarunāsi ar redaktoru? Es ļoti steidzos.

— Par to pašu tēmu?

— Apmēram. Bet man ir steidzīgi jāaizbrauc. Un vēl kas, Bobij. Es nepaspēju uzrakstīt rakstu. Es to tev tūdaļ diktēšu. Ja ievēro kādas neprecizitātes, lūdzu, pielabo.

— Labi, mister Fletčer.

— Kad mēs būsim tikuši gala ar rakstu, es gribu, lai tu pierakstītu pāris vārdus Klārai Snovai.

— Vispār jau mums tā nav pieņemts.

— Es zinu, bet no rīta manis nebūs redakcijā. Mēs nevarēsim satikties noliktajā vietā.

— Labi.

— Vai sagatavoji bloknotu?

— Diktējiet, mister Fletčer.

— Piektdiena, rīta numurs, Stenvika slepkavība, Fletčers. Šonakt trīs-desmitgadīgo „Collins Aviation" viceprezidentu Alanu Stenviku, viens „1", v-i-k, nošāva Bermenslrītā personīgās mājas bibliotēkā.

— Oho.

— Otrā rindkopa. Par slepkavību tiek turēts aizdomās policijas priekšnieks (Jrchems Kamings.

— Ko tu neteiksi.

— Trešā rindkopa. Policija domā, ka Stenviku nogalināja pusdesmi-tos. Rindkopa. Līķi atrada nogalinātā sieva Džoanna Kolinza Stenvika, kad vinpadsmitos vakarā atgriezās no tenisa kluba valdes sēdes.

— Mister Fletčer?

— Ko?

— Jūs teicāt, ka līķi atrada vienpadsmitos vakarā.

— Jā.

— Bat tagad ir tikai ceturksnis uz vienpadsmitiem, mister Fletčer.

— Es zinu. Rindkopa. Pēc policijas pārstāvja paziņojuma, Stenviku nogalināja ar diviem šāvieniem mugurā no lielkalibra karabīnes. Nāve iestājās acumirklī. Rindkopa. Ballistiskā ekspertīze, kuras rezultāti būs zināmi jau šorīt, parādīs, vai šīs slepkavības ierocis ir ,,vinčcstera“ markas karabīne, kuru Kamings pastāvīgi glabāja savā personīgajā automobilī. Rindkopa. Kamings, piecdesmit deviņus gadus vecs, vakardienas „News Tribune" dienas numurā nosaukts par narkotiku izplatītāju tīkla organizētāju piekrastē. Rindkopa. Vakar policija atrada piecpadsmitgadīgās Robertas, pēdiņas, Bobijas, pēdiņas, Sandersas līķi, kas bija apglabāts pludmalē, guļammaisā, netālu no Viterspūna būdas. Viņa nomira no pārāk lielas narkotiku devas. Rindkopa. Stenvika slepkavības brīdi Kamings atradās brīvībā. Rindkopa. „News Tribune" reportieris redzēja Kamingu pie personīgā automobiļa stūres līdzās Stenvika mājai un paziņoja par to apgabala prokurora palīgam Olslonam Čcmbcrsam. Rindkopa. Trūkst pierādījumu, ka Stenviks un Kamings būtu pazinuši viens otru, lai gan Stenvika sievastēvs „Collins Aviation" direktoru padomes priekšsēdētājs Džons Kolinzs vairākas reizes bija piedāvājis Kamingam palīdzību, lai atklātu narkotiku izplatītāju tīklu piekrastē. Rindkopa. Kolinza īpašuma robež.as saskaras ar Stenvika māju. Rindkopa. Dž.oanna Stenvika ļoti izbrīnījās, kad ieraudzīja, ka nogalinātais ir gaišmatis. Viņas vīrs bija brunets un agrāk nekad nekrāsoja matus. Šorīt atraitni novēro ģimenes ārsts Džozefs Dēvlins. Pēc doktora Dēvlina ieteikuma viņa iedzēra miegazāles un trankvilizatorus. Rindkopa. Apdrošināšanas aģents Berts Ebcrharts apliecināja, ka Stenviks bija apdrošināts par trīs miljoniem dolāru. Tik iespaidīga apdrošināšanas prēmija, pēc Ebcrharta vārdiem, izskaidrojama ar to, ka Alans Stenviks nepārtraukti pakļāva sevi riskam, izmēģinot eksperimentālos lidaparātus. Rindkopa. Stenviks ir dzimis Nonhigenā, Pen-silvānijas štatā, N-o-n-h-i-g-e-n-a, beidzis Kolgcitas koledžu un Vartonas Biznesa skolu. Gaisa karaspēka kapteinis, veicis divdesmit četrus kaujas lidojumus. Divas reizes ievainots. Apbalvots ar „Purpura sirdi". Rindkopa. Bija elitāra tenisa kluba kasieris, Pilsētas kluba biedrs. Rindkopa. Stenvikam palika piecgadīga meita Džūlija. Viņa vecāki, Marvins un Elē-na Stenviki dzīvo Nonhigenā, Pcnsilvānijas štatā. Vai pierakstīji?

— Mister Fletčer?

— Jā.

— Vai tas viss notika pagājušonakt?

— Nē. Šonakt.

— Bet kā gan jūs varat paziņot par slepkavību un pat nosaukt slepkavas vārdu, ja pat policija vēl nav atradusi līķi?

— Galvenais, pārbaudi, lai visi uzvārdi un nosaukumi būtu uzrakstīti pareizi. Norunāts, Bobij?

— Bet jūs sakāt, ka līķis ir atrasts pulksten vienpadsmitos, bet tagad vēl ir tikai desmit trīsdesmit.

— Jā. Es gribu, lai šo materiālu ievieto rīta numurā.

•- Bet, mister Fletčer, tas taču vēl nemaz nav noticis.

— Tev taisnība, Bobij. Pie Slenvika mājas ir jāaizsūta fotogrāfi, un lai viņi pagaida, līdz ieradīsies atraitne un ieraudzīs līķi. Bet rīta izlaidumā var izmantot fotogrāfijas no fototēkas.

— Labi, mister Fletčer.

— Un vēl kas, Bobij. Es, šķiet, aizmirsu norādīt misis Stenvikas vecumu. Viņai ir divdesmit deviņi gadi.

— Skaidrs.

— Lūdzu iestrādā to tekstā. Tas tad arī būtu viss.

— Bet ko man nodot Klārai Snovai?

— O, jā. Dārgā Klāra. Aizbraucu. Mūsu tikšanās nenotiks. Man ir kaitīgs vietējais klimats. Frenks saka, ka no tevis gultā nav nekādas jēgas. Skūpstu. Fletčs.

— Tieši tā arī nodot?

— Tieši tā.

— Vai uzdrukāt uz papīra lapas?

— Nu protams. Tikai parūpējies par to, lai viņa neuzzina, ka tieši tu esi atnesis šo zīmīti. Ar labu nakti, Bobij.

* * *

— Kad izlidojam, mister Fletčer?

— Kaut vai tūlīt.

— Vestibilā gaida sieviete ar bērnu. Viņa nez kāpēc nevēlas teikt, ko viņa gaida. Vai viņi gaida jūs? Mēs nenesām viņu bagāžu uz lidmašīnu.

— Nē, viņi negaida mani.

— Zēns pieminēja kādu „tēvoci Alanu“. Šodien mums ir pasūtīta tikai viena lidmašīna.

Sallija Anna Kašinga Kcivena un viņas dēls stāvēja vestibilā ar pieciem koferiem pie kājām. Zēns vēroja Fletčeru pa atvērtajām durvīm.

Apbrīnojama sieviete, nodomāja Fletčs. īsta sieviete. Tādu varētu iemīlēt arī Marvins Stcnviks. Viņā iemīlējās arī viņa dēls. Un nekad nespēja aizmirst, tāpēc, ka nevarēja iedomāties dzīvi bez. viņas. Viņa spēja piespiest jaunekli pamest boksu, bet vīrieti — izmēģinājuma lidojumus.

Zēns nenovērsa no viņa savu ziņkārīgo skatienu.

— Nē, viņi negaida mani, — Fletčs atkārtoja.

* * *

Iekāpis lidmašīnas salonā, Fletčs atkrita masīvā ādas krēslā.

Kā viņš ievēroja, koferis un abi „diplomāti" stāvēja nišā aiz aizkariņa lidmašīnas astes galā. Nepagāja ne desmit minūtes, kā viņi bez lieka trokšņa atrāvās no zemes. Bija vienpadsmit vakarā.

— Vai jūs vēlaties kaut ko iedzert, mister Fletčer?

— Jā.

— Un paēst?

— Noteikti.

— Kādu dzērienu jūs izvēlēsieties?

— Bet kas jums ir?

— Džins. Rums. Viskijs. Skotu...

— Bet no ēdamajiem?

— Vista. Bifšteks...

...Rīt desmitos no rīta viņš nestāvēs tiesas priekšā, kur izskatīs viņa lietu par to, ka viņš nav samaksājis savai sievai Barbarai alimentus par summu astoņi tūkstoši četri simti deviņpadsmit dolāru...

— Izklausās ļoti vilinoši.

— Jā, ser.

— Vermuts?

— Ir arī vermuts, ser...

— Vai citrons ari?

— Kā gan citādi, ser.

...Desmitos no rīta viņš nestāvēs tiesas priekšā, kur izskatīs viņa lietu par to, ka viņš nav samaksājis alimentus savai otrajai sievai Lindai par summu četri tūkstoši divdesmit astoņi dolāri un četrdesmit septiņi centi...

— Vai atnest jums martini, ser?

— Divus martini.

— Jā, ser.

— Vispirms vienu glāzi, tad otru.

...Desmitos no rīta viņš nestāvēs jūras kara bāzes komandiera priekšā spilgtajos fotospuldžu zibšņos, un tā ari nesaņems „Bronzas zvaigzni'*...

— Labi, ser.

— Bet tad atnesiet vistu. Vai jums ir atbilstošs vīns?

— Jā, ser. Trīs šķirnes.

— Visi pieskaņoti vistai?

— Jā, ser.

...Desmitos no rīta viņš nestāvēs policijas iecirkni, gaidot arestu par dokumentu viltošanu...

— Pēc vistas atnesiet man, lūdzu, dubulto skotu viskiju.

— Jā, ser.

— Ar ledu.

— Katrā ziņā, ser.

...Desmitos no rīta abas viņa bijušās sievas pametīs savus agrākos dzīvokļus, pārcelsies pie viņa, kur arī turpmāk dzivos kopā...

— Tad ķersimies klāt bifštekam. Tikai to pārāk nepārcepiniet.

— Tās būs otrās vakariņas, ser?

— Jā.

— Labi, ser.

...Bet nedaudz pāri desmitiesm tiesnesis parakstīs aresta orderi misteram Džiletam no „Gillette, Durham & O’Braien" par tīšu likuma kalpu maldināšanu to dienesta pienākumu pildīšanas laikā.

— Ar bifšteku es labprāt iedzertu alu. Vai jums ir alus?

— Jā, ser.

— Lieliski. Tam jābūt aukstam.

— Kā teiksiet, ser.

Flctčs lidoja virs Meksikas ar diviem diplomātiem, kuros bija trīs miljoni desmit un divdesmitdolāru banknotēs.

— Vai es jums varu atnest martini, ser?

— Domāju, ka jā. Mēs taču lidojam tikai līdz Rio.

Content

Kīns Donalds, et al Musdienu kriminalromāni

Donalds Kīns SLEPKAVAS KUNDZE

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

Džeimss Hedlijs Čeizs. ES GRiBĒJU IEGŪT MILJONU

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

Gregorijs Makdonalds. FLETČS

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5.nodaļa

6. nodaļa

7.nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa