Kīns Donalds

Slepkavas kundze

Mūsdienu kriminālromāni

D.Kīns. Slepkavas kundze /Tulkojis A. Gulbis/

1. nodaļa

Kad kaut kas tāds notiek ar jums pašiem, jūs reaģējat pavisam savādāk. Patrīcija sēdēja ļoti mierīgi, sakrustojusi rokas uz ce|iem. Tikai viņas acis sašutumā kvēloja. Ik pa brīdim viņa tās pameta uz manu pusi, tad paskatījās uz komisariāta logu, aiz kura jau bija satumsusi nakts. Tātad virta mani piekrāpusi. Taču pēc viņas sejas to nevar noteikt.

Viņas mati, tāpat kā agrāk, ir rudi, bet acis — zilas. Viņa, tāpat kā es, turpina elpot. Tā vēl arvien ir tā pati burvīgā sieviete, kuru es nogrābu pārtraukumā starp diviem valšiem kādā no ballītēm, kas tika rīkotas mūsu kvartālā tolaik, kad viņai vēl bija tikai astoņpadsmit, bet es — tikai sāku savu karjeru policijā.

Mēs savienojāmies un apsolījām viens otram, ka cienīsim un sargāsim mūsu svēto savienību. Bet tagad viņa bija visu iemīdījusi dubļos. Viņas lūpas drebēja, rudie mati bija sajukuši, bet acis uztūkušas no viltus asarām.

„Slampa! Man vajadzētu sadot viņai pa kaklu," — es nodomāju.

Jaunpienācēju pūlis iekārtojās kapteiņa Kārvera kabinetā: policisti formastēr pos, prokurora palīgi, nodaļas detektīvi. Lielākā daļa bija patiesi sarūgtināti par to, kas man atgadījies, bet daži no viņiem izrādīja liekulīgu līdzjūtību.

Nogalinātais man nerūpēja. Nogalinātie mūsu darbā gadās bieži. Taču doma par to, ka Pata ir mani nodevusi, izraisīja man nelabumu. Es uzgriezu viņai muguru un sāku lūkoties pa logu.

Bija apmēram viens naktī, taču dažiem cilvēkiem tas netraucē pastaigāties pa ielu. Citi ir atslējušies pret aizslēgtām durvīm. Mēs arī kādreiz tā darījām: Pata un es.

Dažos namos vēl dega uguns: vēlu atgriezušies vīri vai laulātie pāri, kas nododas mīlas priekiem, vai vecāki, kas mierina pamodušos bērnus. Zaglīgiem soliem aizsteidzas klaidoņi, vienatnē vai bariņā. Lūk, aizlīgojās dzērājs. Droši vien meklē kādu reslorāniņu, kas vēlu naktī vēl darbojas un nav pārāk prasīgs pret klientiem. Dolārs pa labi, dolārs pa kreisi, un viņam jau ir dzeramais un meiča.

Es noraudzījos uz mīlas pārīti, kas, aizmirsuši visu pasauli, skūpstījās zem loga, un domāju par to, cik nožēlojami tomēr ir pelnīt izliku kā detektīvam. Vienalga, kādā amatā. Visu mūžu špiks rakņājas pa mēsliem. Daudzus gadus tu neredzi neko citu, kā vien krāpniekus un neliešus. Ar īstiem cilvēkiem tu satiecies tikai tad, kad viņi nokļūst nelaimē: zādzības, šantāža, narkotikas, slepkavības, rekets... Precētas sievietes piedāvā savu miesu. Vīrieši piedāvā savas māsas un meitas.

Es dziļi nopūtos. Un, lūk, negaidot viss tas, kam priekš manis bija kāda jēga, sašūpojās, un vienīgi ticība, kuru es jau sen biju zaudējis, varēja man tagad palīdzēt.

Es pienācu pie loga, apsēdos uz palodzes. Maza auguma, nupat Hār-vardas koledžu pabeidzis memmes dēliņš ar rozā vaigiem un brillēm uz deguna, prokurora palīgs Hāverss, izskatījās ļoti mūsdienīgs, par to liecināja arī viņa runas veids.

- Piespiediet sevi un izjūtiet mūsu stāvokli-, Stēna kundze. Tas ir smags pienākums, bet mums tas ir jāizpilda.

Velti viņš tā runāja. Es zinu, kā man vajag izturēties. Bet Hāverss domā tikai par savu karjeru, un šī lieta viņam šķiet piemērota izdevība. Viņš, protams, rīkosies pēc visiem noteikumiem. Viņš ir tāds vecis, kas, ne mirkli nešauboties, notiesās paša māti, ja viņam liksies, ka tas ir loģiski un atbildīs noteikumiem.

- Mēs zinām visu, — viņš turpināja. — Lils Kerijs stājās sakaros ar precētām sievietēm, lai pēc tam izmantotu viņas saviem nolūkiem. Viņa nāve sabiedrībai nav nekāds zaudējums. — Hāverss apklusa un rūpīgi izslaucīja briļļu stiklus. — Turklāt, ja jūs būsiet prātīga un parakstīsiet atzīšanos, ka šāvāt uz viņu, es kā prokuratūras darbinieks varu jums apliecināt, ka, noskaidrojuši slepkavības cēloni, mēs prasīsim jums sodu tikai spaidu darbu veidā.

Pata noraidoši pakratīja galvu.

- Nē.

— Ko nē? — izbrīnījās Hāverss.

Pata vēlreiz atkārtoja to, ko bija teikusi jau agrāk,

— Es neesmu šāvusi uz Keriju un nebiju viņa mīļākā. Un absolūti nezinu, kādā veidā nokļuvu viņa dzīvoklī.

Hāverss paskatījās uz kapteini Kārveru, kas stāvēja viņai aiz muguras.

— Vai jūs, kaptein, nezināt, tie cilvēki mašīnā ar rāciju, tie, kas veica arestu, vai viņi vēl ir šeit?

Džims Purviss atbildēja ātrāk, nekā Kārvers paspēja atvērt muti.

— Protams! Es viņiem teicu, lai neiet prom.

— Lieliski.

Un Hāverss aizsūtīja Montu viņiem pakaļ.

Pata paskatījās uz. mani ar asaru pilnām acīm. Es atsaucos ar vienaldzīgu skatienu, ar to likdams saprast, ka tas viss uz mani neattiecas: viņa vairs nav mana sieva. Nekas vairāk kā zostiņa, kas ilgu laiku gulējusi manos apkampienos. Tas bija sen — pagājušo nakti.

Es izlikos, ka briesmīgi interesējos par revolveri, kuru aplūkoja Dzims. Visparastākais sērijveida ražojums, pārklāts ar niķeli. Dzims paņēma to rokā un iebāza stobrā zīmuli.

— Tomēr, par to visu ir jātiek skaidrībā.

— Cik es zinu, viss jau ir noskaidrots, — es teicu.

Tad es nervozi aizsmēķēju. Iznāk, ka Pata ir bijusi Kerija mīļākā, un viņš ir mēģinājis to šantažēt. Kāpēc viņa neko man neteica? Kāpēc neizstāstīja Džimam? Es biju viņas vīrs, Džims bija viņas draugs. Es strādāju par detektīvu, bet Džims ir austrumu Mcnhetenas kriminālpolicijas šefs. Jo ilgāk es gremdējos pārdomās par šo situāciju, jo briesmīgāka man tā likās.

Abo Fitcels, puisis no „Daily Mirrot“, kurš pirmais mani iedēvēja par Lielo Hermani un visā nopietnībā uzskatīja, ka es atklāju slepkavas ar melnās maģijas palīdzību, pienāca mums klāt un pajautāja man:

— Ko tu par visu to domā, Herman?

Es noriju krietnu dūmu porciju.

— Ko tu gribi, lai es domātu?

— Vai tu mēģināsi kaut ko darīt Patas labā?

— Vēl nezinu.

Es uzmanīgi paraudzījos uz Patu. Viņa bija centusies iespēju robežās savest kārtībā savus matus. Garās cirtas krita pār viņas pleciem. Ar tik cirtainiem matiem portretos attēloja itāju Renesanses laika pāžus. Pa-ta varēja izveidot no saviem matiem, ko vien vēlējās, un viss bija skaisti. Taču Šobrīd viņas seja bija uztūkusi, bet acis — sarkanas un asarām pieplūdušas. Viņa bija notriepusies ar lūpu krāsu, un skaistais tērps viņai vairs nepiestāvēja. Viņa izskatījās galīgi apjukusi un maz līdzinājās tai meitenītei, ar kuru es iepazinos ballē.

„Čau, sīkā!" — es viņai toreiz uzsaucu.

„Nu gan policisti saviesušies!" — viņa pasmaidīja. — Sveiks, draudziņ!

Cik tomēr smieklīgi, kad galvā lien šādas atmiņas. Pastaiga pa Vašingtona skvēru. Ķiršu kūka pie kafijas bārā. Pļauka, kuru es izpelnījos pirmajā vakarā, gribēdams izlikties pārāk mūsdienīgs. Un pēc tam viņa pati sāka par to raudāt, jo bija pārliecināta, ka vairāk es viņu neuzlūgšu. Nekad ne vismazākā negodīguma.

Es mēģināju iedomāties, ko viņai tagad vajadzēja izjust. Viņa bija pilnīgi viena liela pūļa vidū. Cilvēku pūļa, kurā viņa visus zināja vārdā, ar kuriem bija jokojusies simtiem reižu mūsu laulības desmit gadu laikā. Tie bija tipi, kas ar baudu notiesāja viņas gatavotos ēdienus. Tagad viņi bija svešinieki. Un viņa satriekta kaut ko gaida tās barjeras otrā pusē, pie kuras viņa mani bija redzējusi tik bieži kopš tā brīža, kad es sāku izmantot mašīnu ar rāciju, kas piederēja mūsu komisariātam.

Monts atgriezās kopā ar Žilu un Maku. Hāverss uzmeta skatienu ziņojumam, kas vāļājās netālu no viņa elkoņa.

— Aģenti Žils un Maks?

— Jā, ser! - Žils noziņoja par abiem.

— Jūs devāties noskaidrot, kas noticis, jo jums paziņoja, ka esot dzirdēts, kā pulksten 22.05 kliegusi sieviete?

— Jā, ser.

— Trīsdzīvokļu nama augšējā stāvā, aiz kluba „Flibustieri", Grouv-strītā?

Pēkšņi Žils pamanīja, ka istabā atrodas augstas amatpersonas, un noņēma formas cepuri.

— Gluži pareizi, ser.

— Un tur jūs ieraudzījāt Patrīciju Stēna kundzi?

— Jā, ser.

— Un kā izrādījās, kliedzēja bija viņa?

— Jā, ser.

— Kādā stāvoklī viņa atradās?

Žils apjucis paskatījās uz mani.

— Žil, - es teicu. - Prokurora palīgs uzdeva tev jautājumu.

— Viņa bija bez apģērba un dzēruma stāvoklī, — viņš izspieda.

— Tātad, viņa bija plika un piedzērusies?

— Jā, ser.

Hāverss paskatījās savās piezīmēs.

— Es redzu, ka jums nācies uzlauzt durvis?

— Tieši tā, durvis bija aizslēgtas no iekšpuses. — Vispirms (Žils norādīja uz savu biedru) Bobs un es, mēs nevarējām izlemt, ko darīt, bet pēc tam tomēr nospriedām uzlauzt durvis un paskatīties, kas kliedz un kāpēc.

— Kāda bija Stēna kundzes reakcija, kad jūs uzlauzāt durvis? Ko viņa teica?

Žils burzīja cepuri rokās.

— Es gribētu sacīt, ka viņa atradās uz histērijas robežas. Viņa visu laiku kliedza: „Herman, Herman, palīgā! Lūdzu tevi, aizved mani no šejienes!" Un briesmīgi vaidēja. Pēc tam viņa centās izskriet kāpņu laukumā tāda, kāda bija, pavisam kaila.

— LJn vēlāk?

— Bobs novilka jaku un uzmeta viņai uz pleciem, tad turēja viņu, kamēr es aplūkoju visas telpas. Tobrīd es atklāju šito tipu mirušu. Viņš gulēja otrā istabā.

— Kā izskatījās telpa?

Žils ilgi nepaliks vienkāršajos špikos. Viņam nekas nepaslīdēja garām.

— Nu, lūk, tur bija nelielas vakariņas divām personām. Viena tukša degvīna pudele un divas glāzes uz mazā galdiņa pie dīvāna. Pats dīvāns bija apgāzts, tas ir, gandrīz, apgāzts. Taču kopumā viesistaba bija kārtībā, ja neskaita to, ka es atradu Stēna kundzes veļu, kā arī kurpes un kleitu. Tie mētājās uz paklāja, taču nevis tā, it ka viņai būtu norauti, bet tā, it kā viņa būtu steigusies ātrāk tos nomest.

Pata sāka kliegt:

— Viņš melo! Es nekad nebūtu varējusi tā rīkoties, es nekad neko nedarītu, lai kaitētu Hcrmanam! Tu taču to labi zini, tu taču zini, Herman? — viņa piebilda, pagriezusies pret mani.

Es neteicu ne vārda. Andcrsa kundze, kas arī strādāja policijā, noglāstīja viņas plecu un pastiepa tīru kabatlakalu.

— Nu, mazā, nomierinies, — viņa sacīja.

— Un kā izskatījās otra istaba? — Hāverss jautāja Zilam.

— Kā īsts bordelis.

Zils uzlika galvā cepuri, bet, atcerējies par klātesošajiem, atkal to noņēma.

— Visa gulta ar asins traipiem. Guļvieta tādā stāvokli, it kā tajā būtu cīnījušies, saprotiet? Līķim bija tikai zābaki kājās, vairāk nekā. Viņš gulēja, pa pusei pārkāries pār gultas malu. Pie loga, uz grīdas mētājās putekļu mētelis. Bet siena aiz gultas visa bija nosmērēta — nu, tā, it kā kādam būtu palicis nelabi.

— Tā biju es, — Pata nošņukstēja. — Man bija ļoti slikti, kad es atguvos. Man bija neiedomājami slikti.

— Vai jūs paņēmāt paraugu analīzēm? — Hāverss jautāja Purvisam.

— Jā. Laboratorijā tieši šobrīd ar to nodarbojas, — Zils atbildēja.

Hāverss paņēma Patas fotogrāfiju, kas atradās uz kapteiņa Karvora

rakstāmgalda. Tā bija viena no sešām fotogrāfijām, kuras viņa pasūtīja pie ļoti laba meistara, lai uzdāvinātu man dzimšanas dienā. Uz tās rotājās veltījuma teksts:

„Lilam, manam mīļajam. Uz mūžu tava Patrīcija."

— Nē! -- asi iesaucās Pata. — Nē!

Hāverss izlikās, ka neko nav dzirdējis.

— Kur jūs atradāt šo attēlu, kā jūs tur?

— Zils, ser, — viņš pateica priekšā. — Uz kamīna. Bet es tam nepieskāros, tāpat arī nekam citam istabā. Tiklīdz es atradu šito tipu beigtu, es nokāpu stāvu zemāk, lai piezvanītu uz iecirkni. Dežurants uzreiz atbildēja, ka izsūta patruļu.

— Vai jūs sarunājāties ar kaimiņiem, kamēr gaidījāt patruļu?

— Jā, ser, ar tiem, no kuriem es zvanīju.

Zils izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

— Vīrietis vidējos gados, kāds Čārlzs Svensons. Es runāju ar viņu un ar viņa sievu.

— Un ko viņi jums pastāstīja?

— Viņi teica, ka esot gaidījuši, ka kaut kas tāds notiks.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņi ar sievu esot domājuši, ka jaunā, rudā sieviete ir precējusies. Viņa esot nākusi pie Kerija divas Iris reizes nedēļā, un paklusām to darījusi jau apmēram sešus mēnešus.

— Tātad, no Svensona kunga vārdiem izriet, ka šī jaunā sieviete un Stēna kundze ir viena un tā pati persona?

— Viņi nezināja viņas vārdu, bet es palūdzu viņu uzkāpt man līdz. Bobs pa to laiku sargāja Stēna kundzi, kura visu laiku vaimanāja pilnā balsī. Un viņš pazina to - viņa bija tā pati jaunā sieviete, kura nāca pie Kerija dzīvoklī.

Prokurora palīgs pievērsās Patai.

— Ko jūs par to teiksiet, Stēna kundze?

— Viņš melo, — viņa paziņoja. — Varat nešaubīties, ka viņš melo.

— Atkal šķērsām...

— Es nepazinu nekādu Lilu Keriju. Un nekad agrāk neesmu viņu redzējusi. Pirmo reizi es viņu ieraudzīju, kad atguvos viņa dzīvoklī, pilnīgi kaila un slima.

— Un jūs turpināt tā apgalvot, neraugoties uz to, ka ir liecības par pretējo?

— Jā.

Pata atkal pievērsa skatienu man, caur asaru pieplūdušām acīm. Es vairs nezināju, kā man izturēties. Visi pierādījumi sakrīt, bet viņa to neatzīst, jo nav no tādām. Bet ja nu tomēr ir? Asinis saskrēja man galvā. Būtībā es taču nemaz nezināju, ar ko viņa nodarbojās pēcpusdienās un vakaros, kad es biju darbā.

Patas pietūkušās lūpas atkal iedrebējās. Viņa nolaida acis. Viņas krūtis strauji cilājās elpas ritmā.

Hāverss aizsmēķēja cigareti.

— Pēdējais jautājums, seržant... Ka Stēna kundze izturējās, kamēr jūs gaidījāt patruļu?

2ils iebāza savu piezīmju grāmatiņu kabatā.

— Ak! Tāpat kā visas sievietes, kas pārak daudz iedzērušas. Pa laikam nekustējās nemaz, tad negaidot atguvās. Viņa centās mūs aLgrūst, kliedza, ka viņai vajag atgriezties mājās, lai pabarotu Hermani ar pusdienām. Taču jāatzist, ka neko rupju viņa neteica.

— Paldies, — izmeta Hāverss. - Tas ir viss, seržant... kā jūs tur?

— Žils, — tas pacietīgi atgādināja.

Hāverss šķērsoja kabientu un pienāca pie Purvisa un manis.

— Es jūs pamelu, — viņš teica Džimam. — Centieties risināt šo lietu cik vien iespējams delikāti: tas ir mūsu interesēs. — Pēc tam viņš nolaidās līdz manam līmenim. — Esmu ļoti sarūgtināts, Sten. Manuprāt, viņas vaina nav apšaubāma. Uzskatu, ka būs labāk, ja jūs pierunāsiet viņu atzīties. Tad viņa vismaz neizraisīs tiesnešu un zvērināto neapmierinātību.

Es neatbildēju ne vārda. Hāverss izgāja laukā. Džims jautājoši paskatījās uz mani:

— Vai tu gribi parunāt ar viņu, Herman?

— Nē, — es atbildēju, pašūpojis galvu.

2. nodaļa

Dūmu grīstes kabinetā sabiezēja, nepārtraukti zvanīja telefons. Teletaipa aparāts ritmiski klaudzēja, sizdams burtus uz lentes. Lielākā daļa policijas priekšnieku aizgāja uzreiz pēc prokurora palīga Hāversa aiziešanas. Sieviete piekrāpusi vīru un noslepkavojusi savu mīļāko? Nu un tad?

Džims paņēma krēslu un apsēdās iepretī Patai.

— Kā klājas, mazulīt?

Viņa mēģināja smaidīt.

— Ne pārāk labi, Džim.

— Vai nevēlies kaut ko iedzert?

— Nē, — viņa noraidoši pašūpoja galvu.

Džims Purviss bija tievs, viegli nosirmojis vīrietis. Par kaut ko aizdomājies, viņš pieglauda matus ar saviem, no nikotīna dzeltenajiem pirkstiem. Es nespēju noskārst, par ko viņš šobrīd domā.

Džimam es ļoti patīku, bet viņam patīk arī Pata. Tas viss viņam šausmīgi krīt uz nerviem, viņam ļoti gribētos, lai Keriju būtu nobeidzis kāds cits. Labprātāk viņš tagad būtu vienkāršs policists patruļmašīnā vai vēl kāds cits, lai tikai nebūtu jādara tas, ko viņam, Austrumu Menhetenas kriminālpolicijas šefam, vajadzēja šobrīd darīt.

— Vai mes nevarētu sākt no paša sākuma, bērniņ? — Viņš piedāvāja Patricijai.

Viņa izberza vaigus ar kleitas piedurkni.

— Kā gribat, Džim. — Viņa vēlreiz mēģināja pasmaidīt un piebilda:

— Tāds taču ir jūsu pienākums.

— Ak, jā, — nočukstēja Džims.

Viņš paņēma no Kārvera galda viņas liecību pierakstus.

— Jūs liecinājāt, ka vakar ap pusdienas laiku esat devusies nodot asinis, un jums paņēmuši piecsimt gramus asiņu. Pēc tam jūs devāties kārtot savas lietas... uz universālveikalu.

— Jā, tā bija.

— Jūs iepirkāties un nolēmāt atgriezties mājās, bet pa ceļam iegriezāties bistro, lai nopirktu Hermanim cigaretes.

— Jā.

— ,,Camel“ markas tur nebija, taču Maierss jums teica, ka tās kuru katru brīdi pievedīs, un jūs nolēmāt pagaidīt. .Gaidot cigaretes, jūs izdzērāt pie letes kokakolu. — Viņš ielūkojās ziņojumā. — Glāzi ķiršu ko-kakolas, kā šeit ierakstīts. Un pēc tam vienīgais, ko jūs varat atcerēties, ir tas, ka jūs atjēdzāties absolūti nepazīstamā vietā, turklāt pilnīgi izģērbta. Līdzās Kcrijam, kas gulēja miris savā gultā.

Norīdama kamolu kaklā, viņa tik tikko sadzirdami izdvesa:

— Jā.

— Vai jūs atbraucāt pie Kerija ar savu mašīnu?

— Nē! — Pata sašutusi izslējās. — Kā gan es būtu varējusi to izdarīt?

— Ak, jā, protams! Pēdējais, ko jūs atminaties, bija tas, kā jūs sēdējāt pie Maiersa letes.

— Jā.

— Un tovakar jūs pirmoreiz atradāties Kerija dzīvoklī?

— Jā.

Purviss paskatījās uz Patas portretu ar dāvinājuma uzrakstu.

— Es to nevaru izskaidrot. Un nespēju iedomāties, kādā veidā fotogrāfija tur nokļuvusi.

— Taču uzraksts uz fotogrāfijas ar jūsu roku...

Patņ palūkojās uz uzrakstu ar asarām acīs.

— Jā, tas ir līdzīgs manam rokrakstam.

— Bet zeķes, peņuārs, ķemmes, pūderis, veļa, smaržas, kuras mēs atradām Kerija dzīvokli, tas viss, bez šaubām, ir jūsu.

Pata ar pūlēm turējās, lai nekristu histērijā.

— Es nezinu, — viņa raudāja, — es nezinu, kā tas viss tur nokļuvis.

Džims uzsita ar roku pa viņas ceļgalu.

— Paklausieties, dārgā, nekrītiet tādā izmisumā. Pie mums arvien gadās visneticamākās lietas. Es vēlos jums palīdzēt. Un Hermanis arī. Es taču esmu jūsu draugs, mēs visi esam jūsu draugi. Taču vajag, lai jūs ari mums kaut mazliet palīdzētu, Pat. Ir nepieciešams, lai jūs runātu patiesību...

Pata paskatījās uz mani.

— Es runāju patiesību. Es nezinu, kādā ceļā manas lietas nokļuvušas šī vīrieša istabā. Es nezinu, kā pie viņa nokļuvusi mana fotogrāfija. Un es nekad neesmu bijusi viņa mīļākā. Es biju vēl meitene, kad apprecējos ar Hermani. Un nekad, ne reizi man nav bijis neviens cits vīrietis.

Džims izrādīja neparastu pacietību un izturību.

— Paklausieties taču, Pat, — viņš ar acīm atrada policijas ārsta slēdzienu un skaļi to nolasīja: „Asinis uz labā gurna, uz rokas un uz. vēdera. Un, kaut arī jaunā sieviete to noliedz, apskate nešaubīgi apliecina, ka viņai bijuši dzimumsakari ar vīrieti, iespējams pat, ka vairākas reizes. Pēc manām domām, ne vēlāk, kā pirms divām stundām. Un nekādu varmācības pēdu.“

Pata pēkšņi pielēca kājās, ar rokas mājienu atmeta matus atpakaļ, lepni izrieza zodu uz. priekšu, taču nespēja apslāpēt elsas.

— Es uzspļauju šim draņķigajam ziņojumam. Es neesmu krāpusi Hermani. Labprātāk es būtu devusies nāvē. Un, pat ja mani ir izvarojuši, tad tas ir noticis tolaik, kad es atrados bezsamaņā.

— Uzmanīgāk, — iejaucās Andersa kundze, — tūlīt viņa zaudēs samaņu.

Es metos uz priekšu un satvēru Patas saļimušo augumu. Es sajutu pazīstamo siltumu un sapratu pilnīgi skaidri: lai ko Pata būtu izdarījusi, es nebiju pārstājis viņu mīlēt un nepārstāšu to darīt nekad.

— Tātad? — Abo Fitcels iejaucās.

Es burtiski uzsprāgu.

— Ak, Dievs! Vai tev nav apriebies bez mitas uzdot jautājumus? Vācies prom, ej un raksti savus smērējumus! Bet ko darīšu es, to es vēl pats nezinu.

Fitcels savieba apvainotu ģīmi.

Uz Kārvera rakstāmgalda spalgi iezvanījās telefons. Viņš pacēla klausuli, bet tad atdeva to Džimam.

— Tas jums. Policijas ārsts.

— Purviss klausās. Saprotu... — Viņš deva zīmi Montām. — Rakstiet: 'šāviens galvā no tuva attāluma, lode izgājusi caur kreiso ausi. Kalibrs — 6,35. Ap pulksten astoņiem vai stundu agrāk. O’kei. Liels paldies, veco zēn. Tas atbilst atrastajam revolverim.

Džims pakāra klausuli un uzgrieza citu numuru. Es atjēdzos, ka vēl arvien turu Patu rokās, un apsēdināju viņu uz krēsla. Andersa kundze uzklāja viņai uz pakauša ūdenī samērcētu salveti.

— Vai zināt, — viņa man atzinās, — dažkārt es esmu tik priecīga, ka piedzimu neglīta.

Tā tas patiešām bija. Turpretī Pata ir ļoti skaista. Turklāt viņa ir mana sieva.

— Saprotu, — Purviss atbildēja pa telefonu. - Nekādu hlorāla pēdu, bet 0,17 miligrami alkohola asinīs. Un viņa roka apbirusi ar pulvera putekļiem? Jā, es tā jau biju domājis. Viens no lētajiem revolveriem, kurus tik viegli nopirkt.

Pata atvēra acis.

— Es neko tādu sliktu neesmu darījusi, — vārgā balsī viņa izdvesa. — Es nevarētu neko tādu Hermanim nodarīt.

Andersa kundze paplaukšķināja viņai pa plecu.

— Mierīgāk, mazā.

„Cik pretīga bāba ir šī Andersa ar savu viltus žēlumu,“ — es nodomāju.

Purviss nolika klausuli un deva zīmi vīrietim, kas sēdēja pie durvīm.

— Tagad parunāsim ar jums.

Cilvēks piecēlās.

— Jā, ser.

— Jūsu uzvārds ir Svcnsons? — Džims viņam jautāja.

— Jā, ser, Čārlzs Svensons.

— Vai jūsu aparāts strādā labi? Vai jūs labi dzirdat?

— Ļoti labi! - Svensons nobrinijās.

— Tas bijāt jūs, kas brīdināja policiju, ka dzirdējāt, kā Kerija dzīvoklī kliedz sieviete?

— Jā, ser. Un es teicu Benai, tā ir mana sieva, uzreiz, tiklīdz izdzirdām kliedzienus: „Vai dzirdi, kliedz? Droši vien tur notiek kaut kas briesmīgs, tur, augšējā dzīvoklī. Es piezvanīšu policijai." Un tad es piezvanīju.

— Vai jūs dzirdējāt šāviena troksni?

— Nē, ser, mēs dzirdējām tikai kliedzienus.

— Kāpēc jūs nospriedāt, ka tur notiek kaut kas neparasts?

Svensons noplātīja rokas.

— Tam bija jānotiek agrāk vai vēlāk, dzīvojot tā, kā dzīvoja Kerija kungs. Viņš aicināja pie sevis sievietes jebkurā diennakts laikā un ļoti plātījās ar to.

Purviss norādīja uz Patu.

— Vai jūs jau kādreiz esat redzējis šo dāmu, Svensona kungs?

Tas uzlika brilles ar spēcīgiem stikliem.

— Jā, ser. Viņa nāca pie Kerija kunga. Un ļoti bieži.

Nedaudz padomājis, viņš piebilda:

— Vispār, es neredzēju, kā viņa nāca pie viņa, taču redzēju, kā viņa kāpa pa kāpnēm uz augšējo stāvu.

— Vai jūs redzējāt viņu kāpnēs arī tajā dienā?

— Jā, ser.

— Ar Keriju?

— Nē, ser, viņa bija viena pati.

— Vai viņas izskats bija pilnīgi normāls? Es gribu jautāt, vai viņa nebija narkotiku vai alkohola ietekmē?

Svensons noraidoši pašūpoja galvu.

— Nē, ser. Varu droši apgalvot, ka viņai bija pilnīgi normāls izskats. Kā parasti. — Vecītis runāja gandrīz vai kā atvainodamies. — Tas viss uz mums it nemaz neattiecas. Taču Svensona kundze un es, mēs nevarējām viņu nepamanīt. Viņa tik bieži gāja gar mūsu durvīm, kad kāpa augšup...

— Vai viņa bieži nāca pie Kerija?

— Divas trīs reizes nedēļā.

Purviss sāka šķirstīt dosjē, līdz atrada to, ko bija meklējis.

— JUs teicāt seržantam, ka jūs un Svensona kundze esot domājuši, ka tā ir precēta sieviete, kas krāpj savu viru. Kas deva jums iemeslu tā domāt, Svensona kungs?

— Nu, pirmkārt, viņai bija laulības gredzens pirkstā. Un tad, reiz, kad viņa skūpstīja Keriju uz dzīvokļa ārdurvju sliekšņa, — mūsu durvis tobrīd nejauši bija vaļā — mēs dzirdējām, kā viņa teica, ka ar prieku būtu palikusi ilgāk, bet viņai vajagot laicīgi pagatavot Hermanim pusdienas, lai tas neko nenojaustu.

— Jūs melojat, melis! — iekliedzās Pata sašutumā drebošā balsī. — Vecais muļķis! Jūs, melis!

Svensona kungs pieklājīgi iebilda Patai:

— Atvainojiet, lūdzu, kundze, bet kāpēc man būtu jāmelo?

Purviss izlēma, ka laiks beigt.

— Pateicos jums. Jūs varat iet.

.Svensona kungs bailīgi palūkojās tumsā aiz loga.

— Man ļoti nepatīk šādā stundā atrasties uz ielas.

Džims izgāja no kabineta kopā ar viņu. Nu, ko — viņš patiesi bija ļoti laipns pret mani un Patu. Viņš patiesi izdarīja visu, ko vien bija iespējams izdarīt. Tagad viņam atlika tikai viens darbs: aizsūtīt Patu uz cietumu un izvirzīt pret viņu apsūdzību slepkavībā. Taču Džims gribēja, lai man nepaliktu ne mazākās šaubas.

Fitcels vai dega aiz nepacietības nodot pa telefonu savu informāciju, bet viņš gribēja ziņot par atrisinātu noziegumu...

— Tātad, kundze? — viņš vēlreiz iejautājās.

Es nomelos ceļos pie krēsla, uz kura sēdēja Pata, un ar vienu pirkstu pacēlu viņas seju aiz zoda. Viņa mēģināja pasmaidīt, bet viņas lūpas vēl drebēja. Ar trīcošu roku viņa pārvilka pār lūpām un asarās mirkstošiem vaigiem, tad mēģināja sakārtot matus. Pat atrazdamās briesmīgas panikas stāvoklī, viņa tomēr gribēja, lai es viņu redzu skaistu.

Es aizsmēķēju cigareti un iebāzu starp viņas lūpām. Tas piešķīra viņai papildus šarmu. Man viņa vienmēr bija patikusi - jebkurā stāvoklī un pozā. Bet pēc tam? Pēc tam jūs apprecaties ar skaistu meiteni un jūsu pārdzīvojumi sākas. Jūsu laime pašķīst pie visiem velniem, un nelaime nogrand pār jūsu galvu.

— Vai tu, Pat, nogalināji Kepjjļi?

Viņa enerģiski pakratīja galvu

— Vai tu gulēji ar to tipu?

Viņas cigarete drebēja, kad viņa man atbildēja:

— Tu labi zini, ka ne, Herman... — Asaras atkal sāka plūst pār viņas vaigiem. — Kā gan es varētu iet pie cita, ja tu man esi vienīgais?

— Pēdējais, ko tu atceries, ir tas, ka tu sēdēji pie Maiersa letes un dzēri kokakolu?

— Jā.

— Vai tu agrāk nekad neesi bijusi pie Kerija?

Dūmi iesitās viņai acīs, un es izņēmu cigareti no viņas mutes. Viņa ar skatienu lūdza mani, lai es viņai ticu.

— Es nekad neesmu bijusi pie viņa.

— Un tu nekad nedevi viņam savu fotogrāfiju?

— Nē.

Es noriju dūmus, tad izpūtu tos laukā, nenolaizdams no Patas pētošu skatienu. Ja Pata melo, tad viņa to dara tik meistarīgi, kā man vēl nekad nebija nācies vērot.

„Čau, mazā!“ — es viņai uzsaucu.

„Re, kāda policija!" — viņa man atsaucās. — „Sveiks, draudziņ!"

Par prieku un sev par nelaimi es savienoju savu dzīvi ar viņu. Un, lūk, tagad tāds gadījums. Gadījums, kad man vajag akli ticēt mūsu mīlestībai, tikpat akli, kā es ticu Dievam.

— Saki man...

Viņa pieskārās ar pirkstu galiņu pie mana vaiga.

— Tā nebiju es, — viņa apgalvoja, — tā nebiju es. Vari man ticēt, Herman.

Kabinetā atgriezās Džims Purviss.

— Nu, ko viņa teica? — viņš interesējās.

Es piecēlos kājās un enerģiski paziņoju:

— Es nostājos Patas pusē.

— Bet pierādījumi, Herman... — viņš iesāka.

Es asi pārtraucu viņu:

— Pie velna pierādījumus! Pata nebija Kerija mīļākā! Un viņa nav to nogalinājusi. Tas viss ir ticis speciāli sarīkots.

— Bet kurš?..

— Nezinu.

— Un kāpēc? Kāpēc to visu bija tik ļoti nepieciešams izdarīt tieši ar Patu?

— Nezinu, tu pats to saproti.

— Un fotogrāfija?

— Es nezinu, kā tā tur nokļuvusi.

Džims Purviss apklusa, bet pēc tam ledainā balsī, kā jau varas pārstāvis, jautāja:

— Un liecinieka apgalvojums, ka viņa ir nākusi pie Kerija divas vai trīs reizes nedēļā jau veselu pusgadu?

— Es tam neticu. Neticu, ka viņa varētu tā rīkoties. Un man nospļauties par tiem, kas apgalvo, ka tā bijis.

Purviss nervozi košļāja cigareti.

— Es būšu spiests viņu aizturēt, Herman.

— Jā, protams, es saprotu.

Es palīdzēju Patai piecelties. Rūpīgi un maigi. Nevis kā kruķis, bet kā vīrs. Viņas skatiens visu laiku taujāja man par kaut ko, un es pateicu viņai visu, bez jebkādas slēpšanās:

— Jāskatās faktiem acīs, dārgā. Tu esi iekļuvusi netīrā lietā, un Dzimām nekas cits neatliek, kā aizvest tevi uz cietumu. Un es tev nekādi nevaru šobrīd palīdzēt.

Es pacēlu viņas zodu un noskūpstīju viņu.

— Tas viss nemaz nav smieklīgi, un būs vēl trakāk. Viltīgie kruķi pārgriezīs otrādi visu mūsu kopdzīvi. Tevi pratinās ilgas stundas. Prokurors izvirzīs apsūdzību slepkavībā. Tu atradīsies viena pati vilku barā daudzas jo daudzas dienas. „Policista sieva nogalinājusi savai mīļāko vecpuiša dzīvoklī Griničvilidžā," — es pametu skatienu uz Abo Fitcelu. — Visas pilsētas avīzes rakstīs tikai par tevi, tevi pasludinās par vainīgu. Par vainīgu laulības pārkāpšanā un Kerija slepkavībā. Kaut gan tas neatbilst patiesībai - ne viens, ne otrs. Tu tā teici, un es tev ticu.

— Es tevi lūdzu, Herman... - iesāka Abo.

— Aizver žaunas un pasteidzies pārdot savu preci! — es izšāvu uz viņa pusi. — Vajag, lai Džims tevi aizved, — es pagriezos pie Patas, skūpstīdams viņas matus. — Tāds ir viņa pienākums, bet es gribu, lai tu atceries divas lietas.

Patas pirksti iekrampējās mana rokā.

— Proti?

— Kādu laiku tev nāksies to visu paciest. Bet es, no savas puses, izdarīšu visu iespējamo, lai tu varētu atgriezties mājās. Tev ir jāturas cik spēka, mazā, vai saproti?

Patrīcijas pirkstiņi vēl ciešāk iespiedās manā rokā. Viņas krūtis viļņojās, viņa atplauka vienā mirklī. Viņas lūpas vēl trīcēja, bet acīs vairs nespīdēja bezizejas radītais izmisums. Viņas bālajā sejā tās mirdzēja kā divas zvaigznītes, kā silti stariņi.

— Es saprotu, - viņa nopūtās.

Pata maigi pārvilka ar roku pār manu vaigu un cerību pilna paskatījās man tieši acīs.

— Saprotu, — viņa nočukstēja un iedvesa man tieši ausī, lai neviens cits nedzirdētu:

— Tagad es būšu mierīga.

Tātad, es biju uzņēmies visu uz sevis. Es taču biju viņas vīrs.

3. nodaļa

Kopā ar Patu es ierāpos policijas mašīnā. Riepas švīkstēja uz tukšā ceļa. Mīlētāji jau bija atstājuši trotuārus. Sliktie puiši bija aizgājuši savās darīšanās. Bērni bija pabaroti, un vīrieši saņēmuši to, ko gribēja. Men-hetena laidās miegā.

Pa ceļam uz cietumu ne es, ne Pata neteicām ne vārda. Kamēr tika kārtotas formalitātes, es stāvēju viņai blakus, aplicis savu roku ap viņas pleciem. Dž.ims pats par visu rūpējās. Bija jūtams, ka tas viss viņam ir ļoti nepatīkami.

—• Parūpējies par viņu, veco zēn, — es viņam teicu.’

— Tu taču zini, ka vari uz mani paļauties, Herman.

Pata kļuva nemierīga, jo viņai nebija līdz naktskrekla. Es apsolīju, ka sakravāšu mazu koferīti ar visu nepieciešamo un rit no rīta viņai to atnesīšu. Pēc tam, pēdējo reizi viņu noskūpstījis, es atstāju šo telpu. Labāk nosprāgt, nekā redzēt, kā aiz viņas aizcērtas cietuma kameras durvis.

Dzims man uzsauca, bet es izlikos, ka nedzirdu, un aizgāju neatskatoties. Dežurēja vecais Hensons, viņš painteresējās:

— Vai nakts darbiņš, Herman? Kas notika? Vai kāda mamzelītc nožmiedza savu puisi, vai tā?

Es ielūkojos vecajam tieši acis. Nē, viņš jautāja bez jebkādas slēptas domas. Acīmredzot pagaidām viņš vēl nebija lietas kursā. Un tomēr man bija ļoti nepatīkami. Laikam gan viņš ir vienīgais tips no visas policijas brigādes, kas vēl nezina, ka Lielais Hermanis ir apgādājies ar pārīti zarainu ragu. Tie puiši, kas mani mīl, ir ļoti noskumuši. Bet vazaņķi, kas no manis baidās, lec gaisā aiz priekiem.

— Jā, tur bija krietns troksnis, — es atbildēju Hensonam.

Inspektors Grēdijs pacietīgi gaidīja mani pie izejas: viņš elpoja svaigu

gaisu. Tajā bridi, kad es gāju pie zaļās gaismas, viņš deva man zīmi ar cigareti.

— Sveiks, puis!

Es apstājos pieklājības un subordinācijas pēc. Mani nomāca jautājums, ko darīt tālāk. Pateikt Patai, lai neuztraucas, ir viena lieta, bet rīkoties, neraugoties ne uz ko, - pavisam cita lieta. Visi pierādījumu ir skaidri, visi fakti — pret viņu. Vairākus cilvēkus es biju nosūtījis uz elektriskā krēsla pat ar mazākiem vainu apliecinošiem pierādījumiem.

Grēdijs izņēma cigareti no mutes.

— Bēdīga lieta ar tavu sievu, Herman.

— Jā, ļoti bēdīga, — es piekritu.

Es turēju rokā savu veco cepuri un kritiski skatījos uz to. To jau sen bija vajadzējis iztīrīt un atjaunot tai formu. Taču, no otras puses, vienalga drīz būs jāpērk jauna.

— Kā saka labi ļaudis, diezgan parasta lieta, — inspektors turpināja. — Un tomēr, riebīgi. Žēl gan, ka nav tāda līdzekļa, ar kuru jebkurš vīrietis varētu noskaidrot, vai sieva viņu krāpj, vai ne.

Es viņam atbildēju, ka ticu Patai uz vārda.

Viņš atkal iebāza cigareti mutē.

— Viņa vēl arvien tevi piesaista, Herman, vai ne?

Es uzliku cepuri.

— Ko jūs gribat ar to teikt? - tad pēkšņi es atcerējos, ar ko runāju, un pēc īsas pauzes piemetināju:

— Inspektor...

— Ne vairāk par to, ko pateicu, — Grēdijs atcirta.

Es iebāzu roku kabatā. Nav prāta darbs pateikt kaut ko lieku sarunā ar kādu, kam augstāka dienesta pakāpe, lai nenokļūtu diseiplinārās komisijas priekšā.

— O’kei, tad arī paliksim pie tā. Viņa vēl arvien man patīk.

Es nokāpu dažus pakāpienus zemāk, bet viņš satvēra mani aiz rokas.

— Vai tad tevi nepārsteidza tā mazā izrāde, kuru viņa sarīkoja Dži-mam par godu? — Grēdijs centās imitēt sievietes balsi: — „Pēdējais, ko es atceros, ir tas, ka es dzēru kokakolu pie letes." — Pēc tam viņš atkal turpināja savā parastajā skarbajā balsī:

— Vai tu kādreiz esi redzējis, ka kāds zaudē samaņu, dzerot kokakolu?

Biju spiests atzīt, ka neko tādu neesmu redzējis.

Grēdijs atlaida manu roku vaļā.

— Es zinu, mans dārgais, cik tas ir smagi. Un cik dziļi ievaino pat pati doma par to, ka sieviete spējīga uz kaut ko tādu. Aizmirsti viņu. Viņa nav tā vērta, lai viņas dēļ tā pārdzīvotu. Tāda pati padauza, kā daudzas citas. Paņem divas brīvdienas vai nedēļu. Labi stipri piesūcies un nomierinies ar kādu lellīti. Visas zostiņas ir vienādas. Tici man, puis, es zinu, ko saku.

Es izspļāvu cigareti. Kamēr tā krita, no tās bira degošas dzirksteles.

— Pata nav padauza. Un tā nav viņa, kas piebeidza Keriju. Tas viss ir speciāli sarīkots...

— Bet kas? — viņš izbrīnījās.

— Nezinu.

— Bet kas varēja viņu ievilkt šādā lietā?

— Jūs pārāk daudz prasāt.

— Un vispār, ko gan tas viss varētu nozīmēt?

— Es nezinu.

Grēdijs atstūma cepuri uz pakauša.

— Velns parāvis, Herman, neesi taču tāds ņuņņa! Cilvēki nedomās par tevi neko labu. Tādas lietas notiek katru nakti. Tūkstošiem reižu katru nakti. — Viņš ar plašu žestu apvilka sev apkārt loku. — Gan lepnos hoteļos, gan tādos, kas nav tik lepni. Mašīnu aizmugures sēdekļos, grāvjos, kantoros, uz ielas, graustos un elegantos dzīvokļos. Un vīrs neko nenojauš, līdz kamēr notiek kaut kas tāds, kas līdzinās notikumam ar Patu šovakar. Viņa sastrīdējās ar Keriju un nošāva viņu.

Es kāpu lejā pa kāpnēm, bcl Grēdijs sauca man nopakaļ:

— O’kei! Sarīko pats izmeklēšanu, taču neceri, ka draugi tev pa-lidzēs. Tā ir pārāk draņķīga lieta. Visi Austrumu Mcnhetenas puiši ir lietas kursā. Par tevi, protams.

Es strauji pagriezos pret viņu.

— Nelietīgi meli!

Grēdijs man iebilda tikpat aktīvi, kā iepriekš:

— Tas ir tiesa. Es tev varu pastāstīt to, ko tu savas jaunības dēļ vēl neaptver. Es to visu varēju tev pareģot vēl pirms pieciem mēnešiem. Klausies, es labi zinu, ko jūs, jaunie, par mani domājat. Jūs uzskatāt, ka es esmu vecs īru grausts, kam acu priekšā spokojas, bet vēnās asins vietā tek etiķis. Taču pat ja tas tā ir, tad tikai tāpēc, ka es jau četrdesmit gadus nodarbojos ar meičām, zagļiem un slepkavām, un tas viss ir mani pārvērtis. Klausies, puis! Es jau biju inspektors, kad tu vēl čurāji šūpulī. Un tu, protams, esi dzirdējis ne mazums visādu tenku par mani, un tās man nav visai labvēlīgas. Bet vai tu kaut reizi esi dzirdējis, ka mani kāds apvainotu melos?

Biju spiests atzīt, ka ne.

Vecais atkal uzlika cepuri un iebāza cigareti zobos.

— O’kei. Vismaz sešas reizes es esmu redzējis Patu un Keriju kopā. Es pats, un ar savām acīm. Man vēl ir pietiekami laba redze. Apjautājies „Lindā". „Netikumā". Smalko laužu klubā. Pie Edija Ginesa.

Grēdijs strauji apgriezās un iegāja atpakaļ namā. Kādu brīdi es pastāvēju uz pakāpieniem, pēc tam uzkāpu uz trotuāra.

Viens no puišiem bija atdzinis manu mašīnu pie komisariāta. Viņš to bija atradis netālu no Kerija mājas. Kāds tajā bija iesviedis sodanaudas kvīti par stāvēšanu neatļautā vielā. Es paņēmu šo papīrīti un izsviedu. Visa stūre bija nobārstīta ar pūderi, un es atcerējos, kas bija rakstīts ziņojumā: atrastie pirkstu nospiedumi piederēja tikai Patai.

Aizvēris acis, lai ļautu tām nedaudz atpūsties, es vēlreiz ieraudzīju trīcošās, ar izsmērētu lūpukrāsu pārklātās Patas lūpas viņas bālajā sejā, kad viņa kliedza:

„Man uzspļaut uz šo ziņojumu! Es neesmu krāpusi Hermani. Es nekad to neesmu gribējusi un nespētu to izdarīt. Labāk es mirtu. Un, ja mani ir izvarojuši, tad tas ir noticis tobrīd, kad es biju bezsamaņā."

Savāds notikums, kuru sacerējusi izmisusi mele. Mana piere pārklājās ar sviedriem, es izvilku kaballakalu, lai to noslaucītu. Cik daudz tomēr muļķības saiet tādā gandrīz sešas pēdas garā un divsimt mārciņas smagā tēvainī, kā manī?

Cik tālu ir iespējams būt aklam? Un kurlam? Nav brīnums, ka Džims, Korks, Abo, Monts un prokurora palīgs Hāverss izturējās tā, kā viņi to darīja. Viņi zināja, ko dara. Viņi taču to visu zināja jau iepriekš. Dienas otrajā pusē un vakarā, kad es strādāju, Pata spēlēja tēti un mammu ar Keriju. Jau sešus mēnešus pēc kārtas.

Inspektors Grēdijs par to visu izteicās ļoti skaidri. Tā notiek katru vakaru. Trīssimt sešdesmit piecus vakarus gadā. Lielajās viesnīcās un mazajās icskrietuvēs. Gan starp skrandaiņiem, kas dzīvo graustos, gan starp tiem, kas maksā simtiem dolāru par vienas dienas dzīvošanu luksa numurā. Kāpēc lai kriminālpolicijas detektīvs, kas dzīvo Riversaidas Draiva galā, būtu kāds izņēmums?

Mana sirds sažņaudzās arvien stiprāk. Cik tālu gan es biju nolaidies! Es taču biju teicis Patai, lai viņa neuztraucas, jo es viņu mīlu un viņai ticu.

Es atvēru mašīnas durvis, lai atgrieztos un pastāstītu viņai visu, ko biju dzirdējis no inspektora Grēdija, taču pēc tam pārdomāju. Kādēļ gan? Viņa tikai melos vēl stiprāk.

Es pats sev teicu, ka man pietiek. Pats prātīgākais, acīmredzot, būtu sekot inspektora padomam. Es paņemšu dažas dienas atvaļinājuma, aizbraukšu kaut kur un izkaušos. Es piezvanīšu kādai zostiņai, vienai no tām, kas kārās man kaklā, un uzaicināšu viņu uz sviestmaizi. Un dzīvošu tādu dzīvi veselas astoņas dienas. Un pēc tam?

Viegla vēja brāzma glāstīja manu vaigu. Maigi, tāpat kā Patas pirksti. Un pēc tam? Atbilde ir samērā vienkārša. Man šobrīd nepavisam negribas piedzerties. Man nav nekādas vēlēšanās iemesties gultā ar pirmo pagadījušos meiču, kura varbūt arī būtu apmierināta ar manu apkalpošanu. Vienīgais, ko es pašlaik gribu, ir palikt vienam, vienalga kur. Man nepieciešams visu labi jo labi pārdomāt.

Es izkustējos no vietas, vēl nezinādams, kur braukt, un pat nedomādams par to. Tā es nokļuvu tirgus un noliktavu rajona.

Es atvēru mašīnas durvis, lai izkāptu trotuāra pusē. To darīdams, es nogrūdu zemē papīra turzu, kuras saturs izgāzās uz grīdas. īgnā prātā sāku to visu vākt kopā un kraut atpakaļ maisiņā. Izrādījās, ka tur ir gaļas gabals, vērša sirds, salāti, kartupeļi, puķkāposti un dažas konservu kārbas. Es to visu saliku atpakaļ maisā, bet vērša sirdi paturēju rokā, pat nepamanījis, ka asinis notraipa manu žaketi un bikses.

Gan vārīta, gan cepta, atbilstoši garnēta vērša sirds ir viens no maniem mīļākajiem ēdieniem. Taču Pata nespēja to ieēst. Viņa to izskaidroja tā, ka vērša sirdi pārāk bieži esot devuši ēst internātā, kurā viņa augusi. Viņa sev apsolījusi, ka tad, kad izaugs liela, vairs neskarsies tai klāt. Taču, tā kā man šis ēdiens ļoti garšoja, Pata tomēr to gatavoja speciāli man.

Asinis atkal sāka dunēt manos deniņos, un es sāku atsaukt atmiņā Patas vakardienas gailas. Pēc atgriešanās no klīnikas, kur viņa nodeva asinis, — un viņa nodeva puslitru asiņu! — pirms tikšanās ar cilvēku, ar kuru viņa mani krāpa, Pata iegriezās veikalā un visa cita starpā nopirka man vērša sirdi.

Te kaut kas negāja kopā. Tas nav loģiski. Zostiņa, kas krāpj savu viru, pirms randiņa drīzāk ieies frizētavā, lai uzpucētos sava mīļākā gaidās.

Es lēni pakratīju galvu. Kaut kas te nav kārtībā!

Jo ļaunāk inspektoram Grēdijam. Tas nav iespējams. Viņš nevarēja redzēt Patu kopā ar Keriju. Taču visi pierādījumi vērsās pret Patu.

Pata ir laba un uzticīga meitene. Viņa vienmēr noveda visu līdz galam. Viņa nevarēja ciest palikšanu pusceļā. Ja viņa būtu gribējusi gulēt ar Keriju, viņa nesāktu slepeni piestaigāt pie viņa pēcpusdienās, pēc iepirkšanās mūsu pusdienu galdam. Viņa būtu gulējusi ar viņu visas naktis pēc kārtas, un tad — ardievu, Hermani Stēn!

Kaut kur laukuma vidū, rītausmas pelēkajā gaismā, drūmi ieķērcās kaut kāds pretīgs putns. Es palūkojos visapkārt, lai redzētu, no kurienes nak šī skaņa.

Es sāku pārdomāt, kas gan es tāds esmu? Kas es tāds esmu, lai šaubītos?

Es rūpīgi noliku vērša sirdi maisā uz citiem pirkumiem. Pēc tam apsēdos pie stūres un braucu prom no šī rajona.

Lai nolādēts tas, ko redzējis vai ko domāja, ka redzējis, inspektors Grēdijs! Lai nolādēti visi pierādījumi, kas liecināja pret Patu! Dzīvē mēdz gadīties apstākļi, kuros vīrietim nekas cits neatliek, kā kļūt par muļķi! Taču mēdz būt ari apstākļi, kad nepieciešams vienkārši ticēt!

Un es tieši tobrīd atrados tādā situācijā un tādos apstākļos.

4. nodaļa

No Hudzona līča atplūda svaigums. Maierss stāvēja uz savas istabas sliekšņa baltā naktskreklā, kas plivinājās ap viņa spalvainajām kājām, un vairāk nekā jebkad agrāk līdzinājās ūpim. Ūpim, kurš valkā brilles sudraba rāmī ar bieziem stikliem.

— Jā, gluži pareizi, Stēna kungs, - viņš apstiprināja. — Kā jau es ziņoju jūsu kolēģiem, Stēna kundze atradās manā iestādē vakar pēcpusdienā.

— Ap cikiem?

Maierss mazliet padomāja un teica:

— Apmēram pulksten četros. — Pēc tam viņš pielieca savu izpūrušo galvu un precizēja:

— Nē, tagad es atceros — bija bez piecpadsmit pieci. Es atcerējos, ka tobrīd paskatījos pulkstenī. Viņa vēlējās nopirkt cigaretes ,,Camel“, bet mums to nebija, un tirgotājs kavējās. Tāpēc es viņai teicu, ka tam jābūt klāt jebkurā brīdī. Tad Stēna kundze paziņoja, ka mazliet pagaidīs.

— Vai tobrīd jūsu iestādē bija vēl kādi apmeklētāji?

— Kā gan lai es precīzi atceros, Stēna kungs? — Maierss noplātīja rokas. — Šeit cilvēki nepārtraukti nāk iekšā un ārā. Citādi es nevarētu turpināt savu biznesu.

— Citiem vārdiem sakot, jums nav priekšstata par to, kādi cilvēki tobrīd šeit atradās?

— Ne vismazākā.

— Vai jūs nejauši neredzējāt, kā mana sieva devās prom?

Maierss paberzēja degunu.

— Nē, šo momentu es nespēju atcerēties. Droši vien, ka tajā mirklī es izpildīju kādu pasūtījumu. Tagad, kad es par to domāju, es atceros, ka laikam gan Stēna kundze paņēma no plaukta kādu žurnālu un iekārtojās ar to pie letes. — Viņš savieba nožēlas pilnu seju. — Ja es varētu pārdot visus tos žurnālus, kurus mani apmeklētāji lasa, gaidot, kamēr viņus apkalpos...

Es palaidu mazliet vaļīgāk krekla apkakli. Līdz šim viss iet pareizi. Pata nesmēķē. Bet smēķa gali, kas lielā daudzumā mētājās pie Kerija, bija no ēģiptiešu cigaretēm, pat tic, kas bija noziesti ar lūpukrāsu. ,,Ca-mel“ bija paredzēts man. Pata liecināja, ka ir dzērusi kokakolu pie letes. Pagaidām viss sakrita. Es pajautāju Maiersam, kā sauc viņa palīgu.

— Simons, Karls Simons.

— Un kur viņš dzīvo?

Maierss nožēlas pilns paraustīja plecus.

— To es jums, Stēna kungs, nevaru pateikt. Vismaz šobrīd nevaru. Kantorī man ir pierakstīta viņa adrese. Viņš dzīvo kaut kur tepat tuvumā. Taču pirms kāda laika viņš pārcēlās uz viesnīcu, kaut kur lejas kvartālā, netālu no Taimskvēra. Neatceros, kā to viesnīcu sauca.

— Cik ilgi Simons pie jums strādā?

Viņš paraustīja plecus.

— Divus mēnešus, varbūt deviņas nedēļas. Bet var arī būt, ka pat desmit. Jūs taču zināt, kādi šie puiši ir. Viņi nekad ilgi neturas vienā vietā. — Maierss acīmredzot bija dzirdējis paziņojumu pa radio. — Taču ticiet man, Stēna kungs, jūsu sieva manā iestādē netika iemidzināta, ja tāds ir iemesls, kāpēc jūs mani uzmodinājāt puspiecos no rīta. Pie manis nekad nav pārdošanā nekādas narkotikas. To es varu apzvērēt. Turklāt...

Maierss paraustīja plecus un apklusa. Es sagrābu viņu aiz naktskrekla stūra.

— Turpini vien, man ir ļoti interesanti, vecais. „Turklāt" — ko tu gribēji teikt?

Maierss aplaizīja lūpas.

— Nu, pie manis viņi nekad nenāca kopā. Es viņai uzreiz būtu pateicis: „Ak, Stēna kundze, kā jums nav kauna!" Bet es viņu vairākas reizes redzēju šī cilvēka kompānijā.

Es iegāzu viņam pa seju.

— Jūs melojat!

Maierss nolēma nepadoties.

— Kauties ar jums es nevaru: jūs esat stiprāks. Turklāt jūs esat policists. Bet melot - nē, es nemeloju. Es daudzas reizes redzēju, kā Stēna kundze satikās ar šo cilvēku ielas galā, netālu no mana iestādījuma. Un vienreiz, kad mēs ar Maiersa kundzi iznācām no kinoteātra un devāmies vakariņās, mēs viņus satikām pie „Netikuma". Viņi sēdēja pie stūra galdiņa, saķērušies rokās.

Es atlaidu viņu vaļā.

— Vai jūs esat pilnīgi par to pārliecināts?

Maierss kā zvērēdams pacēla labo roku.

— Jā.

Tagad es vairs pat nezināju, ko domāt.

— Labi. Man žēl, ka es jums iesitu.

— Tas nav nekas briesmīgs, Stēna kungs. Tādas lietas notiek bieži. Taču es varu iedomāties, kā jūs šobrīd jūtaties.

Un viņš aizvēra durvis man degungalā. Es kādu bridi pakavējos uz sliekšņa, lai aplūkotu miglu, kas cēlās no līča. Diena bija smacīga un karsta.

Lēni nokāpu pa kāpnēm un šķērsoju laternas dzeltenās gaismas pielieto ielu, virzīdamies uz savas mašīnas pusi. Kaut kas nedabisks spīdēja no visas šīs mežonīgās avantūras. Sieviete, kas dievina savu māju, kas ne reizi vēl nebija nokavējusi sagatavoties uz manu pārnākšanu...

Pēc liecinieku nostāstiem iznāca tā, ka Pata patiesi bija apbrīnojami veikla un viltīga. Šaubas atkal iezagās manā sirdī. Iespējams, ka es gluži vienkārši visu laiku biju kļūdījies, un Pata bija nesalīdzināmi viltīgāka, nekā man likās.

Es paskatījos pulkstenī. „Netikums" un ,,Linda“ jau bija ciet, taču es vēl varēju paspēt pie Edija Ginesa. Edijs nebija pārāk kautrīgs, jo starp viņa klientiem apgrozījās ne mazums augstu policijas ierēdņu.

Aizbraucu līdz Grodvejai un nogriezos Meiavēnijā, precīzāk — Taimskvērā. Ielas bija gandrīz pilnīgi tukšas, ja neskaita ielu tīrītājus. Bija pārāk vēls piedzīvojumu meklētājiem un pārāk agrs strādniekiem.

Niks Kazarass, kuru komisariāts bija nozīmējis uzraudzīt 47. ielu, grozījās pie viesnīcas ,,Astors“. Es apstādināju mašīnu un devu viņam zīmi.

— Vai nevari man palīdzēt, Nik?

— Labprāt, Herman.

— Pamēģini atrast kādu tipu, vārdā Karls Simons. Cik es zinu, viņš ir neliela auguma, apmēram divdesmit piecus gadus vecs. Tumši mati, kas saķemmēti uz aizmuguri. Nedaudz padumjš izskats. Strādā par bārmeni Maiersa iestādījumā 62. ielā. Liekas, ka viņš dzīvo vienā no viesnīcām tieši šajā kvartālā.

Kazarass pasmaidīja.

— Vari būt drošs, ka viņš tev jau ir rokā! Vai tu gribi, lai es viņu atvedu pie tevis, vai arī pietiks, ja es tikai atradīšu, kur viņš dzīvo?

— Atrodi viņu, un ar to pietiks. Es tev piezvanīšu pēc maiņas beigām.

— Labi, gaidīšu tavu zvanu. — Pēkšņi viņa smaids apdzisa. — Kā tev klājas, Herman?

— Pagaidām ne visai labi.

— Vai mēs tev nekādi nevaram palīdzēt?

' Es papurināju galvu.

— Nē. Paldies par atsaucību, Nik. Es to neaizmirsīšu.

Es atkal iedarbināju motoru, pa Septīto avēniju aizbraucu līdz Gri-ničvilidžai un apstājos iepretī Edija Ginesa klubam.

Rītausma jau bija iekrāsojusi ielas rozā toņos. Kluba priekšā stāvēja dažas mašīnas.

Es pagrūdu durvis un iegāju. Orķestris jau bija izklīdis, oficianti nokopa galdiņus.

Četri vīrieši un trīs sievietes sēdēja pie bāra, fundamentāli piesūkušies viskiju. Divas no sievietēm nepievērsa man nekādu uzmanību, jo bija pārāk aizņemtas viena ar otru. Vienas un tās pašas ainas visās ieskrietuvēs.

Viens no vīriešiem pagriezās un nolaida roku gar sānu. Trešā sieviete, vēl gluži meitene, kurai tik tikko palikuši divdesmit gadi, saķēra mani aiz rokas, kad es gāju garām.

— Labvakar, dārgais, — viņa nomurmināja un paberzēja savu gurnu pret manu, izskatīdamās pēc galīgi apdzērušās sievietes. — Vai tu man nepiedāvāsi glāzi vīna?

Ar asu kustību es atbrīvojos no viņas. Līdzās bāram stāvēja Regs Hoplons un divi viņa puiši. Hoplons bijs skaists, gara auguma jauneklis, kas bija sabojājis sava tēvadēla reputāciju ar to, ka uzsāka pelnīt naudu, ielaizdamies dažādās afērās. Viņam bija iemesls mani neieredzēt.

— Skaties tik, tas taču ir Hermanis, - viņš izsmējīgi izmeta. — Ko tad man stāstīja? Jūsu skaistajai rudajai sieviņai šodien esot radušās nepatikšanas?

Man pašam pret Hoplonu nekas nebija, toties citiem jau sen slāpa pēc viņa asinīm — taču viņi nekādi nespēja tam neko piešūt. Es neteicu ne vārda.

Viņš turpināja:

— Varētu domāt, ka sievietei vajadzētu apmierināties ar tik liela un smuka kruķa glāstiem. Taču jāseeina, ka viņam nav pieticis kaut kādu talantu, vai ne, Herman?

Es gā/.u viņam tik strauji, ka viņš atsitās pret leti, tad noslīdēja gar to un izstiepās uz grīdas. No viņa deguna sūcās asinis.

Giness aiz bāra letes piemetināja:

— Klausieties, Herman, Regs to teica ne no ļauna prāta, viņš nedomāja neko sliktu. Vienkārši viņš ir pilns kā mārks.

Es paskatījos uz tipiem, kas pavadīja Hoplonu.

— Samaksājiet par savu dzeramo, savāciet šo sūdabrāli un lasieties fiksi prom. IJn, kad viņš atgūsies, pasakiet viņam tā: ja satiks mani uz ielas, lai uzreiz pāriet uz pretējo pusi.

Viens no tipiem grasījās iejaukties, taču pēc tam pārdomāja.

— Kā teiksiet, Stēn.

Viņš nolika uz letes banknoti un kopā ar savu pārinieku palīdzēja Hoplonam iziet. Tas jau bija nedaudz, atjēdzies un bārstījās ar lamu vārdiem.

Tā pati meitene dziļi nopūtās un, pavērsusies pret mani, nomurmināja:

— Puisēn, tu man patīc.

Es devos bāra dziļumā. Giness iznāca no bāra kambarīša un pievienojās man. Viņš bija resns vīrs ar dubultzodu. Kad viņš pārvietojās, grīda čīkstēja viņam zem kājām. Nonākuši zāles otrā galā, mēs apstājāmies un saskatījāmies.

— Klausieties, — teica resnais, — man ir zināms, ka jūs pārstāvat varu un kārtību. Bet kas jums ir pret mani, Herman? Es negribu bojāt ar jums attiecības. Var būt, ka man vajadzēja jūs brīdināt? Iedomājieties sevi manā vietā. Es toreiz nodomāju, ka viņa ir pietiekami pieaugusi un var darīt visu, ko vien vēlas.

— Citiem vārdiem sakot, Pata šeit satikās ar Keriju?

— Ļoti bieži.

— Cik bieži?

Giness salocīja savu zodu divkārt.

— Vismaz divas reizes nedēļā pēcpusdienās, un vienu vai divas reizes vakaros. Tas turpinājās jau piecus mēnešus.

— Un kad tas notika pēdējo reizi?

Giness brīdi padomāja.

— Pirms divām dienām. Viņiem te notika skandāls. Viņa gribēja doties pie viņa, bet viņš atteicās. Saprotiet?

Es mēģināju kaut ko uzrakt savā atmiņā, bet otrdien es strādāju līdz trijiem rītā.

— Un kāpēc? — es norūcu.

— Cik es saprotu, Kcrijam viņa jau bija apnikusi. — Viņš izvilka ruma pudeli un glāzi un nolika to visu man priekšā. — Kerijs tolaik jau lenca citu sievieti, dziedātāju no mana orķestra. Taču Stēna kundze nelika viņu mierā. Viņa jau bija iztukšojusi vismaz vienu pudeli un solījās, ka pārsitīs ar to viņam galvu, ja viņš sadomās viņu pamest.

— Vai jūs par to stāstījāt Džimam Purvisam?

(iiness izskatījās pārsteigts.

— Nu, protams, ak, Dievs! Jau sen. Viņi ar Montu bija atnākuši vēl vakarā.

Es ielēju glāzē rumu.

— Un kas notika pēc tam? Es domāju, starp viņu un Keriju?

— Viņš to uztvēra kā joku. Taču, spriežot pēc tā, ko man pastāstīja Džims un Monts, un pēc tā, ko es izlasīju avīzē, man liekas, ka viņa turēja vārdu. Vienīgi pudeles vietā izmantoja revolveri.

Rums man iegaršojās. Lai šo iespaidu nostiprinātu, es ielēju sev vēl vienu glāzi.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka tā bija mana Pata?

Resnulis savieba neizpratnes pilnu ģīmi.

— Protams, jūs nekad neesat mani ar savu sievu iepazīstinājis. Toties Grēdija kungs, kas reiz kādu vakaru bija šeit iegriezies, teica, ka viņi ir aizgājuši pārāk tālu un ka viņiem abiem nāksies krietni trūkties, ja jūs to uzzināsiet. Tad vēl, apmēram to pašu teica arī divi puiši, kas labi pazīst gan jūs, gan viņu.

Es ielēju sev trešo glāzi. Spēle beigusies, būtu muļķīgi pēc visa dzirdētā vēl ietiepties. Balts ir balts, bet melns ir melns, un neuzticīgu sievu ir vesels leģions. Gan Ņujorkā, gan Sanfrancisko, gan visur, kur vien paskaties, visur viens un tas pats. Pat Bībelē par to rakstīts.

Es sajutu sev līdzās svešas miesas siltumu. Man piespiedās maza auguma gaišmate. Viņa bija tīri tā nekas, un varēja noprast, ka būs vēl interesantāka. Varbūt tad, kad es stipri piedzeršos, viņa man palīdzēs aizmirst Patu? Viņa vēl ciešāk piespieda savu gurnu pie mana.

— Ja tas var jūs ieinteresēt, tad ziniet, ka jūs man briesmīgi patīkat.

— Neesi muļķe! — brīdināja Giness. — Tas ir kruķis.

— Nu un tad? — meitene iebilda. — Vai tad kruķi neatzīst mī

lestību?

Es pateicu Ginesam, lai sadabū arī viņai glāzi. Viņš ielēja viņai bur-bona kokteili un turpināja mūsu sarunu.

— Turklāt arī man ir acis un ausis. Meitenei bija rudi mati. Kcrijs

sauca viņu par Patu. Un kādu vakaru es sapratu, ka viņš stipri riskē,

spēlēdams šādu spēlīti ar detektīva sievu, pat tad, ja šī detektīva vārdu neviens nenosauc skaļi.

Mazā gaišmatīte berzās ap mani kā kaķenīte, kurai kaut kas padomā.

— Bet vai jūs nevarētu uzkāpt pie manis? — viņa lika priekšā. — Es vienmēr esmu sapņojusi, ka varētu pārgulēt ar tik garu puisi, kuram pārlauzts deguns.

Giness ielēja viņai vēl vienu burbona porciju un nolika pudeli uz letes.

— Starp citu, Herman, ja jau jūs esat šeit, varat paņemt to līdz. Es gribēju to atdot Džimam Purvisam, taču tobrīd šeit bija vesela dīkdieņu banda un divas skaistules, kas sāka raut viena otrai matus. Tāpēc es tobrīd to piemirsu.

— Ko tad?

Giness atvēra atvilktni un izvilka no tās baltu ādas rokassomiņu, kuras izskats man bija labi pazīstams.

— Lūk. — Viņš to nolika uz letes blakus ruma pudelei. — Jūsu sieva to šeit aizmirsa otrdienas vakarā. Man liekas, ka tā nepatīkamā skandāla dēļ ar Keriju.

Viņš pieliecās un nočukstēja:

— Vai zināt, kāpēc sievietes pie viņa tā līp klāt un ko par to runā? Vai zināt, ko stāsta par viņa manieri darīt to?

— Nē, -- es sausi atbildēju. — Un negribu zināt.

Man radās iespaids, ka es peldu kloākā. Rums nepatīkami ded/maja kuņģi, bet gaišmate uzmācīgi berzās gar noteiktu mana auguma daļu.

— Nu, jūs labi saprotat, ko es gribēju teikt, — norūca Giness.

Es atvēru baltās ādas somiņu. Tā bija mana dāvana viņai dzimšanas dienā. Tajā atradās matu suka ar pāris iestrēgušiem rudiem matiem, pū-dcrnīca, piecas piecdolāru banknotes, sešas vicndolāra un vēl sīknauda. Vēl tur atradās rēķini par elektrību un gāzi, adresēti Hermanim Stēnam. Un citi rēķini...

Es sakrāmēju visu atpakaļ somiņā un atkal piepildīju glāzi. Dažkārt nav nemaz tik slikti būt aklam. Taču visi runči šņāc un met kūkumu, kad viņus glauda ne tā, kā viņiem patiktu, un ir lietas, ar kurām grūti samierināties.

Mazulīte vēl arvien kārās man kaklā.

— Un kāpēc gan ne?

Es strauji pagriezos un vēlreiz piepildīju glāzi. Visi trīs Ginesa zodi nodrebēja, kad viņš dzīvi iesaucās:

— Nu tad ejiet, Herman, un sasmērējaties jūs arī! Es saprotu, cik grūti jums to visu dzirdēt. Un tā kā man vajadzēja toreiz jums kaut kā palīdzēt, tad tas viss ir uz mana rēķina. — Viņš palūkojās uz apdzērušos meiteni. — Un, ja gribat zināt, es tīšām turēju rezervē šo kaķenīti.

— Vai viņš par mani to saka, — nobrīnījās gaišmatīte.

— Es gribu jums kaut ko pajautāt, - es griezos pie Ginesa. Es pieliku glāzi pie lūpām, bet pēc tam tik asi noliku to uz galda, ka stikls saplīsa un rums izplūda uz visām pusēm. Ar vienu rokas mājienu es notrausu lauskas un sagrābu Gincsu aiz krekla apkakles.

— Vienu mirkli. Cik, jūs teicāt, Pata izdzēra otrdienas vakarā?

Viņš izbrīnīts skatījās uz mani.

— Astoņas vai deviņas porcijas, varbūt pat vairāk. Kāpēc jūs to prasāt?

— Un ko viņa dzēra?

— Rumu, sauso rumu.

Es smējos kā traks, nespēdams valdīties. Smējos pilnā kaklā. Atlaidu Ginesa kreklu un uzliku korķi uz ruma pudeles.

— Nu un tad? — viņš brīnījās. — Kas tur tik dīvains?

— Nekas. Viss ļoti labi saskan.

2 Зак. 444

Es viegli iekniebu gaišmatei kārdinošajā dibengalā un devos uz izeju. Viens pats...

Pirmo reizi daudzu stundu laikā es atkal biju kļuvis par Hermani Stenu, Patricijas Stenas vīru. Tagad man bija ne vairs tikai ticība vien, kas man palīdzētu vājuma brīdī. Tagad man bija arī kas cits. Man arī bija nopietni pierādījumi. Inspektors Grēdijs un Maierss bija redzējuši jaunu rudmatainu sievieti kopā ar Keriju. Giness bija dzirdējis, kā raudošā sieviete draudēja Kerijam. Svensona kungs bija redzējis, kā pic Lila Kerija pa kāpnēm kāpj augšā ruda sieviete. Viņas līdzība ar Patu patiesi bija pārsteidzoša. Taču tā varēja būt jebkura pasaules sieviete, izņemot Patu. Tā nevarēja būt Pata.

Es apstājos uz trotuāra līdzās klubam un vēroju, kā rītausma apgaismo visu apkārtni. Man vajadzēja to noprast jau uzreiz, pēc asins-analīzes. Giness teica, ka Pala bijusi galīgi pilnā. Kā nu ne: jebkurš zaudēs samaņu ar 0,17 miligramiem alkohola asinīs. Taču uz Patu tas neattiecas, jo viņa absolūti nepanes alkoholu — viņai pietiek ar vienu glāzi, lai uzreiz zaudētu samaņu.

Visam šim stāstam var būt tikai viens izskaidrojums. Kaut kur Ņujorkā dzīvo rudmataina skaistule, kas Kerija gultā jūtas kā savās mājās. Gara auguma un skaista meitene. Meitene ar rudiem matiem, kas līdzinās Patai. Meitene, kuras gaita, balss, pat žesti tik ļoti atgādina Palu, ka viņa var Patu atdarināt.

Un, man nezināmu iemeslu pēc, viņa vēlas to izdarīt.

5. nodaļa

Divstāvu nama pelēkā akmens fasāde nebūt nevēstīja ļaunu. Kādreiz ap to auga koki un zaļoja mauriņš, taču laika gaitā viss bija izzudis. Tagad šī māja atradās pašā progresa centrā. Ienesīgas mēbelētas istabas pletās uz trim pusēm. Augšējā stāva logi atdūrās pret ,,flibustieru“ kluba gaisa kondicionēšanas iekārtām.

Es stāvēju un saullēkta gaismā noraudzījos uz šo namu. Pirmā un otrā stāva logi bija tumši, bet Svensonu logos dega gaisma.

Uzkāpu trešajā stāvā. Formā tērpts policists bija iekārtojies gaitenī, noslepkavotā durvju priekšā, un lasīja rīta avīzi. Viņš šūpojās uz sava krēsla aizmugurējām kājiņām, bet uz otra krēsla stāvēja tase ar kūpošu kafiju un šķīvis ar mājas cepumiem.

— Gluži kā savas mājas, vai ne?

Viņš pielēca kājās, nedaudz apmulsis.

— Lūdzu atvainojiet, leitnant. Es nedzirdēju, kā jūs kāpāt augšā.

Ejs aizsmēķēju cigareti un atspiedos pret sienu.

— Cik ilgi jūs jau kalpojat policijā?

Viņa izskats kļuva vēl apjukušāks.

— Nedaudz mazāk par gadu, ser.

— Mani sauc Stēns. Detektīvs Stēns. Un nesauciet mani vairs par leitnantu, citādi var domāt, ka jūs neesat mūsu cilvēks. Kriminālpolicijā nav leitnantu. Ir tikai pirmās klases detektīvi, kas saņem leitnantu algu.

Viņš aizpogāja mundierim pogas.

— Jā, ser.

Es norādīju uz cienastu, kas atradās uz krēsla.

— No kurienes tas viss?

— No lejas, ser. Man to atnesa vecā dāma. Saprotiet, kaut kas tāds tik tuvu viņiem noticis pirmoreiz. Tas viņus tā satraucis, ka viņi nespēj likties gulēt. Viņi taču redzēja, kā tā zostiņa kāpa pa kāpnēm. Sākumā viņi nav zinājuši, ka viņa ir precējusies. Protams, viņi domājuši, ka Kerijs ar viņu guļ. Pēc tam, kad viņa...

Policists pārāk vēlu apķērās, ka runā par manu sievu, un nosarka. Viņš veltīgi pūlējās izdomāt, ko lai tādu pasaka. Atvainošanās būtu vēl dumjāka.

Es atvēru durvis un devos viņam garām dzīvoklī iekšā. Biju jau redzējis vairākus simtus līdzīgu dzīvokļu, bet tikai šis vienīgais nebija man vienaldzīgs. Ieslēdzis gaismu, es ķēros pie viesistabas apskates.

Kerijs dzīvoja no sieviešu naudas. Viņa profesija, acīmredzot, ienesa viņam krietnu naudas žūksni. Skaista, gaumīgi iekārtota viesistaba. Kamīns vien aizņēma gandrīz veselu sienu. Vēl bija guļamistaba, virtuve un vannasistaba.

Es iegāju guļamistabā. Tur valdīja tāda nekārtība, kādu man vēl nebija nācies redzēt. Pārdegušas fotolampas samestas papīrgrozā. Visas sienas un mēbeles noklātas ar baltu pulveri. No gultas noņemti palagi. Vieta, kur gulējis nogalinātais, apvilkta ar krītu. Es iespļāvu šai vietai tieši vidū.

Man bija grūti iedomāties Patu šajā istabā, kuru reiz jau biju redzējis pēc kratīšanas.

Uz komisariātu piezvanīja: slepkavība pēc tādas un tādas adreses. Un ko gan es sastopu? Patu ar vienu kurpi kājā un Boba pidžamā, kas pie vismazākās kustības ļauj saskatīt viņas krūtis un visu citu, ar ko Dievs Kungs viņu apveltījis, taču viņa ir tik šausmīgi piedzērusies, ka tas neatstāj uz viņu nekādu iespaidu. Viņas kleita un veļa mētājas pa grīdu, un melni brūnā lapsāda, par kuru es vēl nebiju līdz galam samaksājis...

Un vēl ļaunāk: Džims neļāva viņai apģērbties, kamēr ārsts nebija viņu apskatījis. Tā ir nepatīkama, taču obligāta procedūra.

„Nu kā?“ — jautāja Džims, kad ārsts kopā ar savu palīgu iznāca no istabas, pieturēdami raudošo Patu. Mazgājot rokas vannas istabā, ārsts deva pilnīgi noteiktu un nekautrīgu atbildi:

„Asinis uz labā gurna, uz rokas” un uz vēdera. Un, kaut ari jaunā sieviete to noliedz, taču apskate neapstrīdami liecina, ka viņai bijušas dzimumattiecības ar vīrieti, iespējams pat, ka ne reizi vien. Manuprāt, ne vēlāk, kā pirms divām stundām. Un nekādu vardarbības pēdu.“

Priecīgais satraukums, kuru es izjutu pie Ginesa, izzuda. Galva atkal sāka sāpēt. Varēja taču gadīties, ka Pata vienkārši mānīja mani visā, kas attiecas uz alkoholu. Varbūt viņa gribēja, lai es uzskatu viņu par nedzērāju. Tas, ko viņa stāstīja, skanēja ne pārāk ticami. Jebkurai sievietei, ja viņa nav līdz nāvei apdzērusies vai piebāzta ar narkotikām, ir jāzina, vai viņa ir gulējusi ar vīrieti, vai nav.

Es paskatījos uz sienu, uz to vietu, kur, pēc Patas vārdiem, viņai bija palicis nelabi. Viņa nebija iemidzināta ar narkotikām. Vismaz laboratorijas slēdziens to noliedza. Viņi uzrakstīja, ka hlorāla pēdas asinīs nav atklātas.

Cigaretes gals sāka dedzināt man pirkstus. Es no tā piesmēķēju citu cigareti. Taču, ja labi apdomā, Lils Kerijs, būdams Patas mīļākais, neko nevarēja nopelnīt. Kerijs dzīvoja uz sieviešu rēķina, bet Pata viņam nevarēja dot neko citu, kā tikai savu miesu.

Es būtu dārgi maksājis, lai uzzinātu, ko darīt tālāk. Vērša sirds, cigarešu gaidīšana, viņas apliecinājumi, ka viņa neko neatceras, — tas viss var būt viltīgi saplānotas kombinācijas sekas. Turklāt mūsu mašīna tika atrasta Kerija mājas priekšā, un uz stūres nebija nekādu citu pirkstu nospiedumu, kā vien Patas pirkstiņi. Zilam, un Makam vajadzēja uzlauzt durvis, lai tiktu iekšā. Tās bija aizslēgtas no iekšpuses.

Visticamāk, Pata ir vainīga. Diezin vai var pastāvēt divas tik līdzīgas sievietes, ka pat Grēdijs varētu kļūdīties. Pata atnāca Kerijam līdz uz dzīvokli. Kerijs aizslēdza ārdurvis, lai neviens netraucētu, un viņi izklaidējās pilnā sparā. Viņi lieliski pavadīja laiku. Ja var ticēt ārsta vārdiem, viņi mīlējušies ne reizi vien. Bet pēc tam viņi sastrīdējās. Pata izvilka revolveri un...

Es piegāju pie atvērtā loga un centos elpot dziļāk un vienmērīgāk — mana sirds neparko negribēja sisties mierīgi.

Iestājās diena.

Tad es ievēroju ugunsdzēsēju kāpnes, kas bija atslietas gandrīz pie paša loga un sniedzās līdz zemei. Iekļūt guļamistabā un piebeigt Kcriju nebija nekādu grūtību. Bet kas to varēja izdarīt? Jebkurš. Jebkurš no astoņiem miljoniem...

Es pacentos ieelpot pilnu krūti un vēlreiz atgūt ticību Patas nevainībai. Tie, kas to visu bija sarīkojuši, bija pilnīgi pārliecināti, ka es reaģēšu tā, kā to darītu ikviens, kas mīl savu sievu. Viņi vēlas, lai es pārstātu aukstasinīgi domāt, lai manas acis aizklātu sarkans plīvurs. Viņi vēlas, lai es ticētu pierādījumiem, nevis Patai.

Džims Purviss uzskata viņu par vainīgu, inspektors Grēdijs arī. Prokurora palīgs Hāverss arī ir viņu pusē. Viņiem Pata ir vienkārši sieviete, kas apkrāpusi savu viru, tāpat kā to dara daudzas citas. Tas notiek nepārtraukti, trīssimt sešdesmit piecus vakarus gadā. Ja es nepierādīšu pretējo, liela ies parasto ceļu. ASV pret Patrīciju Stēnu. Ar diviem punktiem Patas labā pret deviņiem valsts labā.

Man sagribējās parunāt ar Patu, aci pret aci pēc tam, kad viņa būs atpūtusies. Un vēl, man ļoti vajag satiki Kārlu Simonu. Ja Pata mani nokrāpj, tad kokakola ir atslēga šīs lietas atrisinājumā. Pata to iedzēra Maicrsa iestādē un atjūdzās Kerija dzīvoklī.

Es noslaucīju ar kabatlakatu sviedrus, kas plūda pār seju un jautāju pats sev, kāpēc es nolēmu, ka bārmeņa vārds bija Džo. Es paķēru telefona klausuli, piezvanīju uz 47. ielu un painteresējos pie dežurējošā seržanta, vai Niks Kazarass nav atnesis savu ziņojumu.

— Nē, Herman, viņš vēl nav atnācis, — man atbildēja seržants. -Diezgan neērti. Parasti viņš vienmēr atnāk precīzi laikā, bet šodien kavējas jau stundas ceturksni. Vai tu gribi, lai viņš tev piezvana?

Es atbildēju, lai nepūlas, — es pats piezvanīšu Nikam uz mājām, kad viņš beigs darbu.

— Tomēr, pasaki man, Pedij...

— Ko?

— Kāpēc es piespraudu Džo vārdu pie uzvārda Simons?

Pedijs, ne mirkli nevilcinoties, atbildēja:

— Tā mazā draņķa dēļ, kuru mēs savācām pirms sešiem mēnešiem un kuru sauca Džo Simons. Vai atceries? Viņš bija iejaukts notikumā ar meiteni — sakarā ar izsaukumu par simt dolāriem.

— Лк, jā! — es atcerējos. — Un kas tad ar viņu notika?

— Nav ne jausmas. Herman, vislabāk to noskaidrot tieši cietumā.

Es pakāru klausuli un kādu laiku turēju aparātu rokās. Pēc tam es

noliku to uz galda un izgāju vestibilā. Man radās vēlēšanās nomazgāties dušā un pārģērbties, pirms es eju runāties ar Palu. Vienīgi vispirms es sagatavošu viņai visu nepieciešamo. Viss, kas viņai ir līdzi, ir tikai kleita un kurpes. Pārējo Džims aizsūtīja uz laboratoriju. Droši vien bez veļas viņa jūtas vairāk nekā neērti. Bet varbūt tas viņu nemaz nesatrauc? Būtībā es taču viņu biju pacēlis ballē, mūsu kvartāla parastā ballītē.

„Tu man esi pirmais vīrietis,“ — viņa man toreiz teica, — „un vienīgais."

Es centos domāt tikai par šo vienu apstākli. Policists tikmēr stāvēja izstiepies pie sienas. Es pajautāju, kā viņu sauc.

— Džeks Mitčels, ser.

— Apsēdies, Džek, un neliecies par mani ne zinis. Šodien es nepildu dienesta pienākumus.

— Jā, ser. Paldies, ser, — viņš atbildēja tādā balsī, it kā es būtu vismaz galvenais inspektors vai kaut kas tamlīdzīgs.

Sāku kāpt lejā. Tiklīdz biju sasniedzis otrā stāva kāpņu laukumiņu, Svensonu dzīvokļa durvis atvērās un vecā dāma, sīka un izkaltusi vecene, izbāza laukā savu degunu.

— Atvainojiet, ser, - viņa nopīkstēja. — Vai jūs patiesi esat detektīvs Stēns?

Es pagriezos.

— Pilnīgi pareizi. i

— Tās skaistās dāmas vīrs, kura nogalināja Keriju?

Es izlaboju:

— Kuru apsūdz Kerija nogalināšanā.

Viņa kokaini pasmaidīja.

— Nu, protams, — viņa nopūtās, uzlikdama savu roku uz. manas. — Es vienīgi gribēju pateikt, ka mēs ar viru esam ļoti sarūgtināti. Ja tik mēs varētu kaut ko izdarīt jūs labā...

Viņa aprāva teikumu puseeļā. Kādu brīdi es pārdomāju. Manā priekšā atradās liecinieec, kuras lieeības ir vērstas pret Patu. Tad es pacēlu cepuri un noslaueīju sviedrus ar kabatlakalu.

— Paklausieties, Svensona kundze. Tur, komisariātā, jūsu vīrs kategoriski apgalvoja, ka mana sieva ir tā pati persona, kas nāca pie Kerija divas vai trīs reizes nedēļā pēcpusdienās jau veselu pusgadu.

Vecās dāmas vaigi pielija ar sārtumu.

— Nu un tad? Dzīvodami vienās trepēs, mēs ik pa laikam satikām viņu, kāpjot augšā vai lejā. Un dažreiz, karstā laikā, tādā kā šodien, mēs mēdzām atstāt ārdurvis vaļā, un tad mēs redzējām, kā viņa paiet mums garām, kāpdama uz augšstāvu. Taču mēs nezinājām, kas viņa ir. Es gribēju teikt, ka mēs līdz pat vakarvakaram nezinājām viņas vārdu.

Es izvilku no kabatas portfeļa fotogrāfiju.

— Un jūs varat ar zvērestu apliecināt, ka šī ir tā jaunā sieviete, kuru jūs redzējāt?

Vecene smaidīdama pašūpoja galvu.

— Man ļoti žēl, bet man vispirms jāpaņem brilles. Varbūt jūs ienāksiet iekšā, Stēna kungs?

Viņu dzīvoklis bija precīza kopija tam, tur augšā, taču iekārtojums bija nesalīdzināmi pieticīgāks. Kā nu ne, Svensons pats pelnīja sev iztiku. Durvis uz guļamistabu bija atvērtas, Svensona kundze tās aizvēra un skumīgi pasmaidīja.

— Čārlijs tik tikko aizmiga, bet es nespēju doties pie miera, jo visu laiku domāju par jūsu nelaimīgo sievu, — to teikdama, vecā dāma meklēja savas brilles. — Kādas tik neprātības neizstrādā sievietes! Tiesa, es visu laiku mokos un nevaru saprast, kā sieviete, kurai ir sava māja un ģimene, spēj izstrādāt kaut ko tik... — Svensona kundze apjuka un aprāvās. — Es tik muldu un muldu, kā Cārlijs būtu teicis.

Beidzot viņa atrada savas brilles un sāka aplūkot fotogrāfiju, ko es turēju viņai priekšā.

— Jā, — viņa stingri noteica, — tā ir tā pati jaunā sieviete, kuru mēs redzējām.

— Vai tad jūs nevarējāt noturēt par viņu kādu citu rudu sievieti, kas būtu ļoti līdzīga?

Viņa vēlreiz, palūkojās uz fotogrāfiju.

— Nē, es nekļūdos. Man tiešām žēl, bet tā tiešām ir viņa. — Vecene iebakstīja ar pirkstu dzimumzīmītē uz Patas zoda. — Es ļoti labi atceros šo mazo zīmīti.

Nu, ko tad... Es paslēpu fotogrāfiju kabatas portfelī un kāpu lejā. Pamazām kļuva gaišāk, bet ielas ēnas pusē vēl arvien biezēja tumsa. Es jau biju pusceļā uz arku, kad notika tas — un pavisam negaidīti priekš manis.

Es gāju garām pilnīgi tumšai kāpņu telpai un pēkšņi dabūju sitienu no mugurpuses. Vispirms es izdzirdu blīkšķi un tikai pēc tam sajutu sāpes. Mana cepure nokrita zemē. Es lidoju uz priekšu un atsitos pret sienu.

— Viņš ir viltīgs, — noteica kāda vīrieša balss.

— Nav viltīgāks par mums, - atbildēja cita.

Es nokritu uz. muguras, taēu pacentos cik vien ātri iespējams pagriezties uz sāniem un izraut revolveri.

Tie divi sāka spārdīt mani ar kājām. Viens spēriens trāpīja pa zodu. Es sagrābu kādu kāju un ar visu savu svaru uzgāzos virzu tās īpašniekam. Izdzirdēju krakšķi, kāds rodas, kad lūzt kauls. Vīrietis nošņirkstināja zobus un iestenējās no neizturamajām sāpēm. Taču rundziņa turpināja zvetēt manu muguru un seju, līdz kamēr es nokritu uz netīrās grīdas,

Kad atguvos, biju jau viens. Viens, taču blakus stāvēja puisēns, gadus astoņus vecs, ar piena pudeli un maizi rokās. Viņš pamanīja, ka esmu atvēris acis, un uzreiz brīdināja:

— Tev labāk būtu iet prom no šejienes. Kruķi daudz neccremonējas ar dzērājiem. Pagājušonedēļ viņi divas reizes pievāca manu veco.

Es piecēlos, balstīdamies pret sienu. Man nekas nebija lauzts, toties revolveris, policijas žetons un kabatas portfelis bija pazudis.

— Vai tu nevienu šeit neredzēji? — es jautāju puisēnam.

Viņš noraidoši papurināja galvu.

— Nē, — likās, ka esmu viņu ieinteresējis. — Ak, Dievs, tu taču esi vienās asinis! Sakāvies ar kādu?

— Nē, — es noburkšķēju.

Ar grūtībām aizgāju līdz durvīm, kas veda uz ielu, un ar rāvienu tās atvēru. Tagad iela jau bija pilna ar cilvēkiem. Vesela mašīnu straume plūda uz Septītās avēnijas pusi.

Mēģināt atrast abus tipus, kuri bija mani apstrādājuši, būtu tas pats, kas meklēt jaunavu publiskajā namā. Biju dzirdējis tikai viņu balsis. Un zinu tikai to, ka vienam no viņiem ir lauzta kāja. Par to es biju drošs, jo labi atcerējos lūztošā kaula krakšķi.

Šķērsoju trotuāru, lai tiktu līdz savai mašīnai, un uzgrūdos divām pārdevējām, kas gāja uz darbu.

— Vai jūs nevarētu būt uzmanīgāks? - iespiedzās viena no viņām.

— Ko tu! Viņš taču knapi turās uz. kājām, — iejaucās otra.

Ar pūlēm apsēdos pie stūres un aizcirtu mašīnas durvis. Vienā no sēdekļu kabatām atradās papīru žūksnis, un ar to es centos noslaucīt asinis no sejas.

Kas bija šie abi vīrieši? Zagļi? Taču, ko nozīmēja vārdi, kurus viņi teica, — tie neparko neiet kopā ar šādu pieņēmumu.

„Viņš ir viltīgs," - teica viens. - „Nav viltīgāks par mums," — iebilda otrs.

Un tad šī ķeza ar žetonu un revolveri. Tipi, kas pelnās ar laupīšanu, būtu pievākuši tikai kabatas portfeli, un apmierinātos ar to. Nozagt žetonu un revolveri - tas ir pilnīgi Rēga Hoplona stilā, tā viņš varētu atmaksāt man par sitienu CJinesa bārā - piespiežot rakstīt iesniegumu, visbriesmīgāko, kādu vien kruķis var uzrakstīt: „Man nozaga žetonu un revolveri."

To nu gan es nekādā ziņā nedarīšu! Tad jau labāk uzreiz, nosprāgt!

Bet varbūt tam visam ir kāds sakars ar Palu? Kāds varētu arī šaubīties, vai es viņai noticēšu? Arī tas ir iespējams, jo es bāžu savu degunu, kur nevajag, un uzdodu visādu jautājumus, tā vietā, lai pietemptos un meklētu mierinājumu citas sievietes gultā.

Sī doma pamazām likās arvien ticamāka. Vai tā ir — varbūt! Es par to uzzināšu, kad iztaujāšu Maiersa oficiantu. Taču šobrīd man nepieciešama vanna, tīras drēbes un cits revolveris.

Es iekļāvos mašīnu straumē un devos uz māju pusi. Mājas! Kāds izsmiekls!

Galva sāpēja vienkārši baigi. Mutē uzradās sāļa garša un asiņu smaka. Biju gan es iekļuvis īstās ziepēs!

Taču, lai kā tur būtu, bez Patas man mājas nekad nebūs mājas...

6. nodaļa

182. ielas stūrī avīžu tirgotājs klaigāja visādus niekus, pievilinādams pircējus. Starp citu, tas bija apmēram tas, ko es biju gaidījis un par ko brīdināju Patu, lai viņa to pārāk neņem pie sirds.

Avīžpuika dziedāja kā pēc notīm:

— Sensacionāls noziegums, sensācija! Tuvākas ziņas — avīzē. Detektīva sieva nogalina savu mīļāko kādā dzīvoklī Griničvilidžā.

Sataustīju kabatā monētu un nopirku avīzi. Vienā no lappusēm bija ievietota Paļas fotogrāfija ar ierakstu:

„Lilam, manam mīļotajam. Uz mūžu tava Patrīcija.“

Puika mani nepazina.

— Tā nekas meitiņa, vai ne? — viņš aizrautīgi runāja. — Ļaujiet man vēl rcizili uzmest aci!

Es atstāju mašīnu turpat un kājām aizgāju līdz mājai, pa ceļam pārlūkodams avīzi.

Abo nebija pārāk sabiezinājis krāsas, laikam klusībā man simpatizēdams. Taču fakti runāja paši par sevi, lai kā tos izklāstītu. Un viņa rakstā to vienalga bija tik daudz, ka pilnīgi pietika, lai nosēdinātu Patu uz elektriskā krēsla. Kerijs bijis Patas mīļākais veselu pusgadu. Nesen viņš bija ieķēries citā, un tad Pata viņu nošāvusi. Es pārvilku roku pār seju, noplūdušu ar asinīm un sviedriem.

Melns ,,kadilaks“ stāvēja pie trotuāra mājas priekšā. Mēs šeit pārcēlāmies uzreiz pēc mana pirmā paaugstinājuma. Tas bija neliels dzīvoklītis, taču mums tas ļoti palika. Jo vairāk es par to domāju, jo bēdīgāk kļuva ap sirdi.

Man likās, ka šo ,,kadilaku“ es jau kaut kur esmu redzējis. Patiešām, pie stūres sēdēja Korks Avcrss. Pamanījis mani, viņš izsaucās:

— Velns parāvis, Herman, kas tev noticis?

Es viņam pateicu, ka man bija mazas nepatikšanas, un pajautāju, vai Dzims arī ir atbraucis. Korks apstiprinoši pamāja ar galvu.

Es uzkāpu pa kāpnēm un iegāju hallē. Džims Purviss un Monts sarunājās ar pārvaldnieku. Monts pajautāja man to pašu, ko Averss.

— Man uzbruka Griničvilidžā.

— Kas viņi bija?

— Es domāju, ka Rēga Hoplona puiši. Ja vienam no viņiem izrādīsies lauzta kāja, tad tā arī būs. - Es aizsmēķēju cigareti un painteresējos:

— Nu, bet jūs, ko jūs te darāt?

— Bez visa cita, — paziņoja Purviss, — man vajag ar tevi parunāt. Un es gribu dabūt Patrīcijas telefona zvanu sarakstu.

Man uzreiz sāka svilt ausis.

— Tu centies par katru cenu viņu izcepināt, vai ne, Džim?

Viņš saglabāja absolūtu mieru.

— Tu labi zini, kā tev tagad jāizluras, Herman. — Viņš pagriezās pret Halperu un jautāja:

— Kad es varēšu satikt šo M-iru Bellu?

— Tūlīt pat, - pārvaldnieks atbildēja. - Viņas istaba atrodas augšstāvā. — Viņš pārsteigts nolūkojās manā asiņainajā sejā. — Vai es varu palūgt viņu nokāpt Stēna kunga dzīvoklī?

— Varat, — Purviss norūca.

Es viņam pajautāju, kas tā ir par dāmu, šī Mira Bella.

— Tā ir dienas dežurante, Stēna kungs, — man atbildēja Halpers. — Viņa dežurē no astoņiem rītā, bet šodien ir savārgusi un lūdza viņu aizvietot.

Es devos uz liftu un jautāju Džimam:

— Par ko īsti tu gribēji ar mani runāt?

— Par tevi pašu. Tu mani padari nemierīgu, puis. Es saprotu, kādu iespaidu uz tevi atstājis šis notikums ar Patu, un baidos, ka tu vari izstrādāt muļķības.

— Piemēram, ka es varu arī nenoticēt viņas vainai?

— Nē, — viņš daudznozīmīgi izteica. — Ja tu vari, turpini viņai ticēt. Es pat mīlu šo meiteni. Tu taču to zini, Herman, vai ne? Un es dārgi maksātu par to, lai tev izrādītos taisnība un mēs visi būtu kļūdījušies.

Nu jau astoņus gadus es strādāju ar tevi, un es zinu, kādas muļķības tu spēj sastrādāt. Ja tu līdīsi Patas lietā, tu vari iekļūt tādā purvā, no kura mēs nespēsim tevi izvilkt.

— Nomierinies, Džim, es arī pats protu dot sev lieliskus padomus.

Mūsu dzīvoklis ar plato balkonu Hudzona līča pusē atradās trešajā

stāvā. Vajadzēja nokāpt divus pakāpienus, lai nokļūtu lielajā viesistabā, un atkal uzkāpt divus augstāk, lai iekļūtu guļamistabā. Veselus divus gadus es strādāju, lai apmaksātu mēbeles, ļoti skaistas mēbeles. Tas bija tieši tas, par ko mēs ar Patu bijām sapņojuši. Ne viņai, ne man līdz tam nepiederēja nekas skaists. Es izaugu lielā ģimenē, un mums mājās nebija nekāda komforta. Pata gandrīz visu savu bērnību bija pavadījusi bāreņu internātā Bruklinā. Pirmo reizi dzīvē mēs jutāmies kā eilvēki. Un, lūk, tagad tas viss pagalam.

Tomēr Dzims bija labi pateicis. Jā, viņš ir mans draugs, un es zinu, kāpēc viņš atnācis.

— Ej un rakņājies pats. Es tev neprasīšu kratīšanas orderi. — Es atvēru skapi, izņēmu ruma pudeli un ielēju sev pilnu glāzi. — Jums es nepiedāvāju. Jūs taču esat darbā un cenšaties nosēdināt Patu uz elektriskā krēsla.

— Nerunā tā, Herman, — Monts sarūgtināts atbildēja.

Es iegāju guļamistabā, atradu Patas somu un piebāzu to ar nepieciešamajām lietām. Džims sekoja man un pavirši pārlūkoja kumodes atvilktnes un Patas drēbes. Ne tā, ka viņš to darīja parasti. Kāpēc gan viņam pūlēties? Pierādījumu viņam tāpat ir vairāk, nekā vajag, lai nosūtītu cilvēku uz elektrisko krēslu.

— Ja es būtu tavā vietā, Herman, — viņš man deva padomu, — es tagad ielīstu vannā un kārtīgi atpūstos. Patai šīs mantas nebūs vajadzīgas agrāk, kā tikai vakarā.

— Kā tu to zini?

— Viņa guļ. Tiklīdz biju iekārtojis viņu kamerā, es liku doktoram Pctersonam, lai iedod viņai miega zāles, un devu rīkojumu, lai neviens, pat prokurora palīgs, netraucē viņu vismaz divpadsmit stundas.

Viņš centās rīkoties taisnīgi, un es viņam pateicos par to.

— Saki man, — Dzims pajautāja, — kas tas bija par kautiņu Gri-ničvilidžā? Kurā vietā tas notika, Herman?

— Vārtu rūrnē, zem arkas, pie izejas uz Grovstrītu.

— Vai viņi tev kaut ko atņēma?

— Jā, mazliet naudas, — es sameloju.

— Varbūt tevi aptīrīja? Es parunāšu ar puišiem. Bet ko tu tur darīji?

— Gribēju redzēt Ediju Ginesu.

— Un ko viņš tev pateica?

— Viņš man atdeva Patas somiņu. Somiņu, kuru viņa aizmirsa otrdienas vakarā, pēc tam, kad stipri sastrīdējās ar Keriju. Taču Edijs arī pateica man, ka Pata esot izdzērusi astoņas glāzes. Bet viņa taču pat pēc alus pudeles izdzeršanas iziet no ierindas. — Es satvēru Dzima roku. — Paklau, Dž.im, vai tu pats redzēji Patu kopā ar Keriju?

— Nē, — viņš atbildēja, purinādams galvu.

Es vienā rāvienā izstāstīju viņam visu, kas bija sakrājies man uz sirds.

— Pasaki man, kā, pēc tavām domām, Ņujorkā var dzīvot ruda zostiņa, kas ir tik līdzīga Patai, ka visi viņu uzskata par manu Patu?

Džims iegrima domās.

— Var gadīties, ka tiešām dzīvo. Taču kādēļ tas viss būtu vajadzīgs? Kam būtu ievajadzējies izrakt tādu bedri šai mazulītei?

— Lūk, to es nezinu, — biju spiests atzīt.

— Vai viņai ir nauda?

— Tikai tā, kuru dodu es.

— Varbūt viņa kaut ko zina, ko viņai nevajadzētu zināt?

— Par to es šaubos. Viņai bija astoņpadsmit, kad mēs apprecējāmies. Un tas, ko viņa izstāstīja policijā, ir vistīrākā patiesība. Es viņai biju pirmais. Līdz pat vakardienas vakaram tas man neizraisīja ne mazākās šaubas. Es uzskatīju, ka esmu vienīgais vīrietis, kas viņai eksistē.

Džims iesmējās un apsēdās uz dīvāna malas.

— Nolādēts, es pat nezinu, ko tagad domāt!

Es novilku savu žaketi un kreklu un noliku tos uz krēsla pretī Patas tualetes galdiņam. Uz tā atradās tāda pati fotogrāfija, kādu atrada pie Kerija. Taču uz šīs bija rakstīts:

„Hermanim, manam mīļajam. Uz mūžu, Patrīcija."

Es novilku bikses un paliku vienās apakšbiksēs un kurpēs.

— Nē, patiesi, — atkārtoja Džims. — Uz mani tas arī atstāj tādu pašu iespaidu, kā uz tevi. Tomēr nu jau piecus vai sešus mēnešus dažādi cilvēki man saka, ka esot redzējuši Patu kopā ar Keriju vairākās vietās.

Es iegāju vannas istabā un ieslēdzu dušu.

— Tad kāpēc tu man par to neko neteici?

Džims paraustīja plecus.

— Vai tu gribi, lai es par tādām lielām ziņoju vīram? — Tieši tādu pašu izteicienu lietoja arī Edijs Giness. — Galu galā Pata ir pieaugusi sieviete. Šī lieta uz mani neattiecās.

Es novilku kurpes.

— Es drīzāk priecātos, ja tu bulu iejaucies šajā lietā. Neraugoties uz visu, esmu nolēmis ticēt Patai tik ilgi, kamēr...

Pie durvīm zvanīja.

— Tik ilgi, kamēr... — Džims pārjautāja.

Pirms es paguvu atbildēt, Monts no viesistabas mums uzsauca:

— Tā ir Bella, Džim, Tā, kas dežurē pa dienu.

Džims atgriezās viesistabā. Es pa to laiku nomazgājos dušā: vispirms karstā, pēc tam aukstā. Beidzot es jutos daudz labāk, tomēr galva nepārstāja sāpēt. Tāpat kā agrāk mutē bija jūtama asiņu garša. Sāku ģērbties.

Uzvilcis halātu, devos uz viesistabu, kur Džims un Monts jau iztaujāja dežuranti. Tā bija slaida gaišmate, apmēram divdesmit piecus gadus veca. Pat ja viņa tiešām bija slima, pēc izskata to nevarēja pateikt. Likās stipri apšaubāmi, ka zem kleitas viņai mugurā bija vēl kaut kas, izņemot maigu ādu. Jā, viņai pat nebija vajadzīgs nekāds apģērbs. Tas bija pārsteidzoši garšīgs kumosiņš, bez pārspīlējuma! Viņai bija lielas un apaļas acis, tikpat zilas, kā viņas tērps. Un pat mazie vasarraibumiņi uz deguna neko netraucēja, drīzāk tie piešķīra viņai zināmu pikantumu.

Džims mus pieklājīgi iepazīstināja.

— Stēna kungs, Bellas jaunkundze.

— Ļoti priecājos. Man šķiet, ka es jau esmu jūs kaut kur redzējis, Bellas jaunkundz?

Viņa iesmējās dobjā krūšu balsi, gluži kā Pata, kad es viņai stāstīju kaut ko smieklīgu.

— Protams. Jūs ejat man garām katru dienu jau veselu gadu. Un laiku pa laikam pagodināt mani ar sveicienu.

Atkal piepildīju savu glāzi. Kāda velna pēc man būtu jāievēro kaut kāda kalpone? Viņa nav nekas vairāk kā sveša zostiņa, kas sēž pie galda un reģistrē pasūtījumus.

Džims atgriezās pie nopietnākām lietām.

— Jūs strādājāt no astoņiem rītā līdz Četriem pēcpusdienā, vai ne, Bellas jaunkundz?

— Tieši tā. Taču dežūras laiks ne vienmēr ir tas pats. Mēs esam trīs. Ja kāda no mums saslimst vai arī iztrūkst citu iemeslu dēļ, abas pārējās viņu aizvieto.

Es apsēdos uz dīvāna viņai blakus un izdarīju sensacionālu atklājumu, kas izskaidroja viņas slimību. Viņai apkārt vējoja lieliska ruma aromāts, kuru es atšķīru par spīti visām smaržām.

Džims ielūkojās savās piezīmēs.

— Jūs reģistrējat visus izsaukumus pa pilsētas telefonu, ko izdara jūsu klienti?

— Jā, — viņa apstiprināja.

— Vai Stēna kundze bieži izsauca numuru 736-46 Vilidžā?

Viņa noglāstīja sevi pa zīdu, kas cieši apspīlēja kuplās krūtis.

— Es negribētu par šo jautājumu runāt.

— Vai jūs zināt, ka esmu no policijas?

— Pārvaldnieks man to pateica.

— Un, ka es vadu Austrumu Menhetenas kriminālpolicijas brigādi?

Viņa palūkojās uz mani un izaicinoši aplaizīja lūpas.

— Jā.

— Tad atbildiet uz manu jautājumu.

Gaišmate papurināja galvu.

— Es labāk to nedarīšu.

— Kāpēc?

— Teiksim tāpēc, ka tas uz mani neatliecas.

— Vai Stēna kundze bieži zvanīja pa šo numuru?

— Es neatceros, ka būtu to teikusi, - viņa iebilda, acīmredzami iekšēji smiedamās.

Džims visu nakti ne uz mirkli nebija aizvēris acis. Un viņš neizturēja. Katram ir savs pacietības mērs. Viņš strauji pielēca no savas vietas.

— Velns parāvis! - viņš iebļāvās. — Vispirms Pata, tad beigās man vēl trūka tikai tādas, kā jūs. Kur jūs esat dzimusi, Bellas jaunkundz!

— Goldcnā, Kolorādo štatā.

— Un kurā vietā Goldcnā nav pieņemts palīdzēt policijai, kad tā izmeklē slepkavību?

Bellas jaunkundzes acis kļuva vēl apaļākas.

— Es patiesi nevaru jums neko pateikt. Es pirmo reizi mūžā esmu iejaukta šādā lietā.

— Tātad jūs atsakāties atbildēt?

— Pilnīgi pareizi.

— Bet vai jūs zināt, ka es varu jūs aizturēt, ja turpināsiet spītēties?

Bellas jaunkundze vēlreiz pārlaida savu sārto mēlīti pār mīkstajām

lūpām.

— Tādā gadījumā es atbildu noraidoši. Stēna kundze nekad nav zvanījusi pa šo numuru.

— Tad kā izskaidrot to, ka jūs šo numuru esat iegaumējusi?

— Tāds ir mans darbs un pienākums, — viņa nosmējās. — Es taču vēl esmu arī telefoniste, to jūs zināt? Un varat man ticēt — es savu darbu zinu.

Dzims uzmeta cepuri galvā.

— Labi. Mēs vienalga dabūsim rēķinus par šīm telefona sarunām.

Viņš devās uz durvju pusi. Monts viņam sekoja. Sasniedzis durvis,

Dzims pagriezās un nogurušā balsī ieteicās:

— Un nejaucies tu šajā lietā, Herman. Paņem divas nedēļas atvaļinājumu, sākot jau no šodienas.

— Vai tā ir pavēle?

— Tā ir inspektora Grēdija pavēle. Man vēl mazāk nekā tev gribas redzēt, kā notiesā Patu, taču šim notikumam nevajadzētu ietekmēt mūsu personiskās attiecības.

Es viņam atbildēju ar rūgtu smaidu:

— Skaidrs, tāds taču ir tavs darbs. — Es noriju malku ruma. — Bet Grēdijam es to nepiedošu. Pata nav nogalinājusi Keriju, un es to pierādīšu.

— Kādā veidā?

— Es palūdzu Niķu Kazarasu, lai viņš man sameklē Maiersa darbinieku. Ja viņam tas izdosies, jo labāk, ja ne, es to izdarīšu pats. Manuprāt, šī tipa rokās ir visa šī notikuma atslēga. Pēdējais, ko Pata atceras, ir tas, ka viņa dzēra kokakolu pie letes. Vienīgi Simons varēja viņai tajā iebērt kādu narkotiku. Ja viņš tiešām tā ir izdarījis, tad viņa ir teikusi patiesību. Es piespiedīšu šo tipu atbildēt, pat ja man tādēļ nāksies viņam nocirst kāju vai pārlauzt galvaskausu.

Džims pacentās neizpaust savu satraukumu.

— Turi sevi stingri rokās, Herman, — viņš daudznozīmīgi izmeta. — Un mūsu draudzības vārdā - nejaucies tur iekšā. Es izdarīšu visu, ko vien spēšu, lai izpestītu Palu no šīs ķezas. Taču vēl ne reizi, nevienā lietā, kuru esmu izmeklējis, nav bijuši tik acīmredzami apsūdzētā vainas pierādījumi.

Es pajautāju, ko viņš ar to vēlas teikt.

— Tu arī pats to ļoti labi saproti, — viņš atbildēja, klusi aizvērdams aiz sevis durvis.

Es apsēdos, vēl arvien turēdams rokā ruma pudeli. Gaišmate man to atņēma, norija kārtīgu malku un atdeva atpakaļ. Es palūkojos uz. viņu no sāniem. Uz virslūpas viņai izspiedās sviedru lāsītes. Krūtis augstu cilājās elpas ritmā.

— Kas tad jums bija uznācis? — es pajautāju.

— Man tas bija nepieciešams.

Pa visu viņas tērpu no augšas līdz pat apakšai stiepās rāvējslēdzējs. Tas sākās no kakla izgriezuma un beidzās kaut kur zem svārkiem. Viņa vēl arvien smagi elpoja, un rāvējslēdzējs palēnām slīdēja lejup, bet tas man deva iespēju novērtēt viņas krūšu aprises. Viņa ncvalkaja krūšturi. Apakšā viņai patiešām nekā nebija, tikai āda.

.Skatoties uz. viņu, es atcerējos mazo avīžzēnu, kurš, raugoties uz Putas fotogrāfiju, bija teicis: „Būtu man kāds ļāvis paspēlēties ar šādu lellīti."

Bellas jaunkundze bija slaida auguma, tāda pati, kā Pata. Viņai bija skaistas, stingras krūtis. Es centos neskatīties uz. to, ko viņa man rādīja, bet tas man slikti izdevās, un es atkārtoju vēlreiz:

— Kas tad jums bija uznācis?

Viņa izvilka no sava tērpa krokām nelielu līsloklīti.

— Es baidījos, ka Purvisa kungs sāks mani pārmeklēt. Cik es sapratu, runa ir par slepkavību?

— Nu un tad?

Viņa pastiepa šo mazo tīstoklīti man. Pieci telefona rēķini, visi uz Hermaņa Slēna vārda. Zvanīts no dzīvokļa telefona. Pretī manam vārdam — mēnesis un datumi, kad notikušas sarunas.

Es pārlaidu acis rēķiniem, un man mute palika sausa. Pata man melojusi. Viņa apgalvoja, ka nepazīst Kcriju. Viņa zvērēja, ka nekad nav dzirdējusi šo vārdu, līdz, brīdim, kad nokļuvusi kaila viņa gultā. Tomēr viņa bija zvanījusi tam uz viņa dzīvokli Vilidžā. To apliecināja rēķini, kurus es turēju rokās. Viņa bija zvanījusi vismaz divreiz dienā pēdējo sešu mēnešu laikā.

Es lūkojos uz Bellas jaunkundzi, acis nenolaizdams. Viņa bija ieritinājusies starp dīvāna spilveniem, un viņas tērpa augšdaļa, kas, tāpat kā agrāk, vērās vaļā, ļāva saskatīt interesantas lietiņas.

— Kas tad jums bija uznācis? — es jautāju trešo reizi.

Viņa nolaizīja sviedru lāsītes no augšlūpas.

— Jūs gribat zināt, kāpēc es noslēpu to no Purvisa kunga?

— Jā!

Viņa sakrustoja pirkstus uz pakauša un atlieca elkoņus uz sāniem, tā ka viņas krūtis gandrīz izlēca ārā.

— Varbūt tāpēc, ka jūs man patīkat. Varbūt tāpēc, ka jūs es pazīstu mazliet labāk, nekā viņu. Varbūt es jau sen biju ievērojusi tik garu un skaistu detektīvu, kurš jau veselu gadu katru dienu iet man garām. Un varbūt man sagribējās, lai viņš piederētu tikai man, nevis tai sievietei, kura viņu krāpj, tiklīdz viņš iziet no mājas.

Viņa sāka elpot vēl straujāk, nekā iepriekš. Viņas krūtis satraucoši cilājās pie katras ieelpas. Katrreiz, kad viņa ievilka elpu, rāvējslēdzējs noslīdēja vēl par vienu centimetru.

Viņa bija tikpat skaista, kā Pata. Viņa man piederēs, ja es to gribēšu. Viņa arī gribēja mani, tas bija acīmredzams.

Es noriju jaunu porciju sava dzēriena, šķiet, ka tas bija lieks, jo es gandrīz nosmaku un man nācās to izspļaut uz paklāja. Tas viss noveda mani līdz pēdējai robežai. Istabas stūri sāka noapaļoties. Bellas jaunkundze man kļuva arvien tīkamāka un iekārojamāka. Es jau biju gatavs piespiest sevi atzīties, ka esmu viņu ievērojis arī agrāk. Es pamanīju, ka viņai ir skaisti platīnbalti mati. Man patika vasarraibumiņi uz viņas deguna. Tie piešķīra viņai nevainīgu un provocējošu izskatu.

— Kā jūs sauc?

Viņa pievirzījās man tuvāk uz dīvāna.

— Mira. Bet kāpēc jūs tā jautājat?

Rums apdullinoši dārdēja man ausīs. Es sāku rotaļāties ar viņas rāvējslēdzēju — te pacēlu to augstāk, te nolaidu zemāk, līdz pat bīstamajai robežai.

— Kas zina? Var gadīties, ka es esmu sajūsmināts par iepazīšanos ar jums, Bellas jaunkundz.

Viņa izspieda tik varenu nopūtu, ka viņas rāvējslēdzējs noslīdēja līdz pat vēderam. Es apstulbis blenzu uz jaunatklāto ainu.

— Esmu laimīga, Stēna kungs, — viņa nočukstēja.

Tobrīd es sēdēju diezgan nestabili. Viņa nogrūda mani uz dīvāna, satvēra ar abām rokām manu seju un mēģināja ar savu kvēlojošo mēlīti pavērt manas lūpas.

— Herman! - viņa kaislīgi nostenējās. — Herman!

Neraugoties uz to, ka biju galīgi piedzēries, man tomēr palika mazliet

kauns. Es iekāroju šo sievieti tikpat stipri, kā viņa iekāroja mani. Taču ne jau viņu es gribēju. Es gribēju savu Patu. Un viņa bija tik līdzīga Patai... Un es ļoti gribēju, lai starp mums viss būtu tāpat, kā bija pirms tā šausmīgā brīža, kad es iegāju tajā dzīvoklī Grovstrītā. Pirms tam, kad tas viss notika. Es gribēju ticēt Patai.

Ar pēdējiem spēkiem es centos Miru atgrūst nost. Taču viņa kļuva arvien enerģiskāka. Es noslīdēju uz dīvāna malas, un mēs ar dobju būkšķi nogāzāmies uz grīdas. Viņa izrādījās virspusē un spieda mani pie paklāja ar visiem saviem krāšņumiem.

— Ņem mani... — viņa čukstēja. — Ak, es tevi lūdzu...

Viņas pirksti iekrampējās manos matos. Ar otru roku viņa norāva rāvējslēdzēju līdz galam. Tad nedaudz pacēlās, un viņas augums atbrīvojās no zīda skavām. Tērps viegli nokrita turpat līdzās.

Es mēģināju atbrīvoties, bet man nekas nesanāca. Viņas smaržīgais, starojošais augums mani smacēja. Es zaudēju katru sajēgu zem viņas kaislības vētrainā spiediena. Pēc tam manā galvā uzplaiksnīja vārdi, kurus man teica inspektors Grēdijs uz komisariāta kāpnēm:

„Es zinu, dārgais, cik tas ir grūti. Un cik dziļi ievaino pati doma vien par to, ka sieviete spēj kaut ko tādu. Viņa nav tā vērta, lai tu viņas dēļ tā pārdzīvotu. Labāk piemeties un atrodi mierinājumu pie kādas zostiņas."

Bet pēc tam? Kas pēc tam? Un kāpēc gan ne?

Es noskūpstīju Miru tikpat kaislīgi, kā viņa skūpstīja mani. Tas izprovocēja zināmu reakciju. Asiņu garša pazuda no manas mutes. Es vairs nejutu neko citu, ka vien sāļu saldmi.

7. nodaļa

Bija pulksten trīs pēcpusdienā. Mācības skolā beigušās, un bērni skaļi klaigāja, šķindināja savu velosipēdu zvaniņus un spēlēja citas spēles. Daži spēlēja arī pieaugušos.

Biju krietni atguvies, un man nekas vairs nesāpēja. Vienīgi galva likās sveša, taču kopumā biju pilnīgā formā. Uz galdiņa sērdienīgi vīdēja ruma pudele, un es noriju mazu malciņu, lai nedaudz sakārtotu domas. Tad es izstiepos un paraudzījos pa logu. Likās, ka tagad drīzāk ir četri, nevis vairs trīs. Par to varēja spriest pēc līča nokrāsas un saules novietojuma.

Tātad, es biju pilnībā sekojis inspektora (irēdija padomam. Biju apdzēries līdz nemaņai, lai neteiktu vairāk, un biju izpildījis arī otru nosacījumu. Ar Miru. Bet kas būs vēlāk?

Klusums, kas valdīja istabā, krita man uz nerviem. Biju pavisam viens. Nebija neviena, kas varētu mani vēlreiz nomierināt. Neviena, kas pasniegtu man glāzi tomātu sulas. Pata to vienmēr darīja pēc ikgadējās policijas balles.

Sāku vandīties pa visām malām, kamēr atradu mazo koferīti, ko biju viņai sagatavojis. Tiklīdz mans pauris galīgi noskaidrosies, es piezvanīšu uz komisariātu, lai nodotu viņai veļu un citus nepieciešamos sīkumus.

Es pagriezu galvu un palūkojos uz gultas otru malu, uz Patas pusi, kas viņai piederēja nu jau desmit gadus. Mira bija aizbēgusi, taču spilvens vēl bija saglabājis viņas galvas nospiedumu, uz tā bija palikuši daži gari un gaiši mati. Uztinu dažus pavedienus ap pirkstu.

Viņa man ļoti noderēja — izsita mana no tā nesamanīgā stāvokļa, kurā es biju ieslīdzis. Tagad jutos svaigs un atjaunots. Cerams, ka viņa pārāk nerēķinās ar iespēju turpināt šo tīkamo un kvēlojošo intermēdiju.

Es sāku aplūkot matus, ko biju uztinis uz. pirksta. Tātad — tas bija ļoti patīkams starpgadījums. Viena reize — un punkts. Viņa mani gribēja, viņa mani dabūja. Mēs esam kvili.

Es iztēlojos, ka saožu kafijas smaržu. Uzmetis halātu plecos un uzmaucis čības basajās kājās, devos uz virtuvi.

Tas nebija iztēles māns. Tieši tobrīd Mira darbojās ar elektrisko kafijas automātu. Apģērbusies viņa man likās daudz svešāka. Tā vairs nemaz nebija tā persona, ar kuru es iepazinos no rīta. Tā bija cita Mira. Viņas gaišie mati bija saķemmēti atpakaļ un veidoja Džomolungmu uz pakauša. Vasarraibumi šobrīd īpaši izcēlās viņas sejā. Viņai mugurā bija tumši svārki un atturīga balta blūzīte. Vispār, īstas kalpotājas paskats.

— Biju domājusi, ka jūs mierīgi gulēsiet līdz pusnaktij, — viņa izbrīnījās, mani ieraugot.

— Vai tad es tik daudz iedzēru?

— Jā, ļoti daudz. — Viņa pāršūdināja mēli pār lūpām, — Taču es domāju par kaut ko citu.

— Par to, ka es esmu Lielais Hermanis?

Joks neizdevās. Neviens neiesmējās — ne viņa, ne es. Viņa man ielēja tasi kafijas.

— Taču gadījumam, ja jūs tomēr pamostos, es apstājos pie jūsu dzīvokļa, kad kāpu lejā uz dežūru, un nolēmu pagatavot jums kafiju.

Es atzinu, ka kafija ir laba, izdzēru savu tasi un pabīdīju to Mirai, lai viņa ielej vēl. Kamēr viņa to darīja, viņas gurns pieskārās manam. Atmiņas par viņas temperamentu atstāja zināmu iespaidu, un es pajautāju, vai viņai tiešām ir jāiel uz darbu.

Viņa apsēdās man pretim.

— Diemžēl un par nelaimi, jā. Mabele strādāja manā vietā no astoņiem līdz četriem, un es nevaru viņai likt turpināt vēl vienu maiņu.

Man likās, ka es klausos Patā.

— Kā tu jūties, Herman?

— Lieliski.

Mira uzmanīgi uz mani paskatījās un piezīmēja:

— Taču izskats tev nebūt nav dzīvespriecīgs.

Viņa pastiepa zem galda roku un paglāstīja man vēdera lejasdaļu.

— Lūk, ko es tev teikšu: izdzer savu kafiju, bet pēc tam prātīgi atgriezies atpakaļ gultā.

Doma nemaz nebija slikta. Kad es pamodos, jutos svaigs un enerģijas pilns, bet tagad, pēc kafijas, pats nezinu kādēļ, likos nospiests un vārgs. Vai varbūt tas tāpēc, ka pēc pamošanās es izdzēru vīna malku?

— Iespējams, ka es sekošu jūsu padomam. Un...

— Un drīz vien, kad iestāsies pusnakts, mazā Mira atgriezīsies, -viņa piebilda, saraukusi deguntiņu.

— īsta, maza Sendrilona, vai ne?

— Gandrīz vai tā. Taču tagad man jāsteidzas, dārgumiņ. — Viņa noglāstīja manu roku. Pēc tam apgāja galdam apkārt, lai mani noskūpstītu.

— Jebkurā gadījumā, ja tu... būsi nepacietīgs, es varu arī ieskriet uz mirkli.

Es uzplīkšķināju viņai pa tuvāko apaļumu.

— Ceru, ka izturēšu līdz pusnaktij.

Viņa mani maigi noskūpstīja un nočukstēja:

— Gaidi mani...

Noskatījos viņai nopakaļ. Viņa nebūt nebija pārmērīgi tieva, viņai bija apaļīgas dibena puslodes, kuras viņa diezgan kārdinoši dricināja staigājot. Gluži kā Pata.

Es ielēju sev vēl vienu kafijas tasi, taču tai brīdī izvēmu abas iepriekšējās. Noliecies pār izlietni, raustījos ar visu augumu, pēc tam noskaloju rezultātu ar ūdeni. Kafiju man vairs negribējās. Un domāt arī man šobrīd negribējās. Viss, ko es vēlējos, bija līdz minimumam samazināt jebkuras atmiņas par Patu.

Virtuves skapīti atradās pudele ar lielisku viskiju, kuru es taupīju īpašam gadījumam. Nu, lūk! Lūk, arī īpašs gadījums! Tam vajadzētu iedarboties labāk, nekā kafijai.

Guļamistabā es atgriezos, apskāvis pudeli ar abām rokām. Es pārāk nelepojos ar Hermani Stēnu. Nu, labi, Pata bija mani piekrāpusi, taču divas kļūdas kopā neveido vienu pareizi rīcību. Un tagad manās rokās guļ šī svilinošā meitene — Mira.

Apsēdos uz gultas malas un sāku vērot līci. Jā, viņa vēlas turpināt. Bet kas noliks pēc tam?

Mēs ar Patu zvērējām būt kopā gan priekos, gan bēdās, visu mūžu. Es piecēlos un piegāju pie kumodes, lai paskatītos, vai tur vēl atrodas mans rezerves revolveris. Var būt, ka es vēl varēšu kaut ko izdarīt Patas labā. Jebkurā gadījumā es varu mēģināt kaut ko uzzināt no Hoplona.

Mans revolveris gulēja zem krekliem. Izvilku to ārā un noliku blakus pudelei uz kumodes, tad sāku meklēt tīru veļu. Kumodē tās nebija. Iebāzu degunu atvilktnē, kurā Pata glabāja savas mantas. Pašā apakšā atradās maza piezīmju grāmatiņa, uz kuras lepojās uzraksts: „Intīmā žurnāla pieci gadi.“

Agrāk atvilktne vienmēr bija aizslēgta. Es biju redzējis, kā Pata tur kaut ko pieraksta, taču nekad nebiju pievērsis tam īpašu uzmanību. Iespējams, ka tagad es uzzināšu ne mazums interesanta. Pabāzu pirkstu zem vāka un pacēlu to.

Pirmajā lappusē bija datums: 1960. gada 1.janvāris. Pata rakstīja:

„Vakar vakarā skatījāmies „Klusā okeāna pusē“. Laba luga. Pēc tam ēdām vakariņas „Netikumā". Hermanis gribēja aizvest mani uz kādu naktsklubu, bet es atteicos. Tad mēs atgriezāmies mājās un gājām gulēt. Mans mīļais!.. Pagāja kādas piecas stundas, kamēr mēs aizmigām. Tā bija viena no visskaistākajām dienām manā mūžā.“

Es apmierināti iesmējos, taču smiekli iestrēga man rīklē. Tādi mēs toreiz bijām. Tobrīd mēs bijām precējušies jau otro gadu. Nē, manās smadzeņu rievās viss sagriezies otrādi. Astoņi gadi... Kopš tā brīža pagājuši divi gadi.

Es šķirstīju lappuses tālāk, līdz pat ierakstiem, kas izdarīti pirms pieciem mēnešiem. Un ne reizi, nekur netika pieminēts Kerija vārds. Vienmēr „viņas mīļais" biju es.

Turpināju šķirt lapas uz priekšu. Viss pārējais bija tādā pašā garā. Sīkumi, kas aizpilda sievietes dzīvi. Bet nevienā vietā nav pat mājiena par Keriju, un nav arī neviena baltā plankuma, kas pārtrauktu viņas laika pavadīšanas aprakstus. Un tā katru dienu.

Aizvēris dienasgrāmatu, paskatījos uz. līci, kas tagad vizēja vieglā purpura tonī. Te nebija nekādas izlikšanās. Pata nav tik viltīga. Prāta spēju ziņā viņa drīzāk ir viduvējība.

Auksti sviedri pārklāja manu muguru. Un tāda ir sieviete, kuru apsūdz netīrā spēlē ar Lilu Keriju? Bet pa kuru laiku? Nē, neviens mani nepiespiedīs to norīt! Pat pierādījumi, kas apstiprina viņas vainu.

Patiešām, es biju redzējis Patu galīgi pliku un galīgi piedzērušos Kerija dzīvoklī. Pats ar savām acīmm... Taču viss liecina par to, ka viņa ir kritusi par upuri kaut kādai mahinācijai. Kādam bija ievajadzējies „atvērt" man acis. Bez šaubām, Ņujorkā ir vēl kāda ruda meitene, kura pēdējos piecus mēnešus kaut kādu īpašu apsvērumu vadīta uzdodas par Patu.

Es paņēmu dienasgrāmatu sev līdz viesistabā un pacēlu klausuli.

— Dežurante klausās, — atskanēja Miras balss.

— Vai tu vari runāt? — es pajautāju.

Viņa piespieda lūpas pie klausules.

— Ne pārāk brīvi. Kas noticis, dārgais?

— Klausies, Mira, es par tām telefona sarunām, kuras Pata pasūtīja ar Vilidžu. Vai tu patiešām pati dzirdēji, kā viņa sarunājās ar Keriju?

Nebija nekādu šaubu, ka kaut kur viņas tuvumā atradās Halpcra kungs. Viņas balss kļuva sausa un oficiāla.

— Telefonistes nekad nenoklausās sarunas, Stēna kungs. Šādai rīcībai nekavējoties sekotu atbrīvošana no darba.

Pakāru klausuli. Acīmredzot, šīs sarunas būs notikušas tobrīd, kad Patas nebija mājās. Bet kurš?

Vēnas manās rokās piepūtās un sāka pulsēt. Vai ari visi šie izsaukumi pa telefonu bija vienkārši Miras Bellas sievišķīgās iztēles augļi? Lai rastu iespēju noslēpt tos no Dzima Purvisa. Lai es būtu viņai īpaši pateicīgs. Lai sasniegtu to, pec kā alka viņas sievietes daba. Jo šo mirkli viņa, kā pati apgalvoja, bija gaidījusi veselu gadu.

Vēlreiz pacēlu klausuli un nosaucu viņai Niķa Kazarasa numuru. Savienojums nesekoja samērā ilgi, un es atkal izdzirdu Miras balsi. Droši vien Halpers jau bija no turienes aizgājis. Viņas balss skanēja silti un maigi:

— Tavs numurs neatbild, dārgais!

Vispirms es grasījos palūgt viņai savienojumu ar komisariātu, bet tad nolēmu izlikties par vientiesi. Miras balss glāstīja manu dzirdi.

— Ej, dārgais, un liecies gulēt, vai dzirdi? Un sasildi man vietiņu sev līdzās...

Es pakāru klausuli, iegāju dušā un apģērbos mazliet svinīgāk, nekā parasti. Mans ģīmis neizskatījās pārāk uzpampis, un es jutos lieliski. Ielicis savu rezerves revolveri makstī, es iebāzu Patas dienasgrāmatu kabatā. Tad uzliku cepuri un paņēmu koferīti, ko biju sagatavojis Patai. Aizslēdzis durvis, izsaucu liftu.

Mira redzēja, kā es gāju caur vestibilu. Viņa pacēlās no sava krēsla, it kā gribēdama man uzsaukt, taču neiedrošinājās to darīt. Viņai vajadzēja domāt par savu darbu, un Halpcra kungs atradās turpat blakus. Viņš izskatījās pārsteigts, mani redzot.

— Esmu dziļi apbēdināts, — viņš izteica iejūtīgā balsī.

— Ak, jā. Es ari.

Man gribējās ātrāk tikt no viņa vaļā.

Straujiem soļiem es devos pie mašīnas, kuru biju atstājis aiz stūra. Maiersa iestādījums atradās tieši pretī, un es iegāju iekšā. Pie letes stāvēja jauns bārmenis, katrā ziņā agrāk es viņu nekad nebiju redzējis.

Maicrss apkalpoja klientus. Es pagaidīju, kamēr viņš beigs, un pajautāju viņam, vai Simons ir atgriezies darbā.

— Policija un policija, jautājumi un atkal jautājumi... Bet vajag taču arī pelnīt iztiku, vai ne tā? — Maicrss to visu teica tieši manis dēļ. — Nē, viņš nav atgriezies. Un tāpēc man nākas pašam apkalpot klientus, kamēr es atradīšu kādu viņa vietā. Turklāt vairāk nekā stundu man vajadzēja pavadīt policijas iecirknī — stāstīju viņiem to, ko zināju par šo Simonu: kur viņš dzīvo un kas viņu rekomendējis. Kā lai es to visu zinātu? Godīgi sakot, labāk es būtu pats stāvējis aiz letes. Es ļoti maz nopelnu, bet man vēl vajag maksāt algu kalpotājam, tāpēc visi ienākumi pazūd kā nebijuši. Un kā jūs domājat, cik es nopelnu par vienu kafijas tasi?

To pateicis, Maicrss spēcīgi uzsita ar dūri pa leti. Viņš turpināja klāstīt savas pamācības, bet es devos uz. izeju un sēdos mašīnā.

Izmantodams to, ka luksofors rādīja zaļo gaismu, iedarbināju motoru. Taču ierāmēto burtu apdullinošā jēga uz avīžu stenda lika man zaudēt elpu.

„Noslēpumainā detektīva slepkavība Taimskvērā“

Es pagrūdu kādu malā, lai izlasītu, kas tur rakstīts. Piezīme bija ievietota pēdējā brīdī. Tur bija īsi aprakstīts, kā detektīvs Niks Kazarss, kas darbojās 47. ielas komisariātā, pabeidzis savu maiņu, neieradās ziņot par rezultātiem. Gadījums bija ārkārtējs, un viņam zvanīja uz mājām. Sieva, kas arī bija uztraukusies par Niķa kavēšanos, neko nezināja. Tomēr īsu brīdi pirms avīzes nodošanas ražošanā, noskaidrojās sekojošais. Kāds no minētā rajona teātru režisoriem, atvēris rekvizītu noliktavas durvis, uzgāja detektīvu Kazarasu guļam uz lādes ar teātra kostīmiem. Viņš bija miris.

Pēkšņi es izdzirdu, kā mani uzrunā avīžu pārdevējs:

— Klausieties, kungs, ja gribat, nopērkat to avīzi, vai arī ļaujiet pirkt tiem, kas to vēlas. Lasīt var arī bibliotēkā.

Es iebāzu roku kabatā, bet tad atcerējos, ka biju iztērējis pēdējās monētas, lai nopirktu rīta avīzi. Nācās paiet malā. Detaļas noskaidrošu komisariātā.

Devos pie mašīnas un jau taisījos atvērt durvis, kad man atkal palika nelabi. Jau otro reizi stundas laikā.

„Vai tu man neizlīdzētu, Nik?“ - es biju jautājis. — „Labprāt, Herman."

Un tagad Niks ir miris. Varbūt viņš mira tāpēc, ka, pa to laiku, kamēr es izklaidējos ar skaisto gaišmati un pierādīju viņai, kāds brīnišķīgs puisis es esmu, Niks bija mēģinājis savaldīt nelieti, kuru sauca par Kārlu Simonu. To draņķi, kurš bija ielējis Patai liktenīgo dzērienu, pēdējo, ko viņa iegaumēja pirms pazaudēja samaņu.

8. nodaļa

Maiņa beidzās pulksten četros, taču neviens negāja mājās. Ietve līdzās 47. ielas komisariātam mudžēja no kruķiem. Un to varēja saprast... Slepkavības notiek katru dienu, bet šis bija īpašs gadījums. Šodien bija nobeiguši vienu no mūsu vīriem.

Puiši pagāja malā, lai ļautu man ieiet. Man ir godīga reputācija, protams, kamēr es nedaru muļķības. Es, Hermanis Stēns, plaši pazīstamais kruķis, kuram visu laiku ir darīšana ar dažādiem blēžiem. Čalis, kurš ķersta slepkavas ar melnās maģijas palīdzību.

— Herman, kā tev liekas, kurš varēja nogalināt Niķu Kazarasu?

Dežūrēja leitnants Fečeti. Es pajautāju, vai iepriekšējā maiņa vēl nav

aizgājusi.

— Nē, šķiet, ka viņi devās uz Centrālo komisariātu.

— Vai viņi ir kaut ko atraduši?

Leitnants pūlējās izlikties mierīgs, taču viņu nodeva drebošā balss.

— Manuprāt neko, Herman.

Iegāju zālē, kur atradās dežuranti, un sameklēju Petersonu, Kazarasa draugu. Viņš bija gara auguma zviedrs ar īsi apcirptiem matiem. Lielisks puisis. Apsēdos viņam blakus un jautāju:

— Sven, ar kādām lietām jūs parasti noņēmāties?

Mans jautājums lika viņam atrauties no ziņojumu lasīšanas, viņš tos šķirstīja bez īpašas intereses.

— Nekā, neviena sīkuma, kuram varētu pieķerties. Nekā, izņemot veselu baru liecinieku, kuri neko negrib teikt. Neviens neko nav dzirdējis. Neviens neko nav redzējis. Neviens nav zinājis, ka Niks ir miris jau vairākas stundas.

Pastiepu viņam cigareti.

— Pastāsti, kā pagāja diena.

Viņš ievilka krietnu dūmu un nopūtās.

— Iegāju uz brīdi viesnīcā ,,Astots“, lai nokārtotu šādas tādas darīšanas. Kad iznācu laukā, Niks man teica, ka tikko esi atnācis tu un lūdzis viņu sameklēt bārmeni, ko sauc par Kārlu Simonu un kurš dzīvo kaut kur šajā kvartālā. Pēc mūsu domām, vienīgais, kas atbilda viņa pazīmēm, bija Džo Simons, kāds nelietis, kuru mēs kādreiz, pirms sešiem mēnešiem bijām nogrābuši viesnīcā uz 42. ielas.

— Tas droši vien arī ir tas pats tips, kuru es meklēju, šis Džo. Ko viņš tagad dara un cik dabūja toreiz?

Petersons aizsmēķēja jaunu cigareti no iepriekšējā smēķa gala.

— Viņš būtu dabūjis no diviem līdz desmit. Taču viņu izlaida pret drošības naudu — pieci tūkstoši dolāru, un viņš nozuda. Mums vēl bija atlikusi pusstunda, un mēs nolēmām, ka apstaigāsim visas viesnīcas, cik pagūsim. Niks paņēma vienu ielas pusi, es — otru, taču neko neatradu. Kad atgriezos komisariātā, lai iesniegtu ziņojumu, Niks vēl arvien nebija atgriezies. Taču tobrīd tas mani vēl neuztrauca.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka Niks bija man teicis, ka tu esi viņam palīdzējis tik daudzas reizes, ka viņš, ja līdz dežūras beigām neko neatklās, tad piezvanīs uz komisariātu un turpinās meklēt viens pats. Vai šim te Simonām, kuru tu meklē, ir kāds sakars ar tavas sievas nepatikšanām?

— Jā.

Petersons zelēja cigareti, kuru tikko bija aizsmēķējis.

— Jebkurā gadījumā es neko nezināju līdz brīdim, kad pirms trim stundām piezvanīja leitnants Fečeti un pateica man, ka teātrī uz 45. ielas aiz kulisēm atrasts Niķa līķis.

Es centos precizēt dažas detaļas.

— No kuras ielas jūs sākāt apgaitu?

— No četrdesmit piektās.

— Vai teātra durvis paliek vaļā visu nakti?

— Sargs apzvēr pie visiem svētajiem, ka ne.

— Varu saderēt, ka sargs ir vecs vecis.

— Tiešām, tā ir.

— Tātad Niks bija miris jau vairākas stundas.

— Ārsts apgalvo, ka apmēram septiņas stundas.

— Citiem vārdiem sakot, viņš ļāva sevi novākt uzreiz pēc jūsu šķiršanās?

— Laikam tā gan.

— Bet kā viņš nogalināts?

— Lode pakausī.

— Nu, ko, paldies.

Petersons sāka skraidīt pa istabu, berzēdams pirkstus. Laiku pa laikam viņš uzsita ar dūri pa otras rokas plaukstu. Tas nebija nekas teatrāls vai uzspēlēts. Viņš vienkārši nespēja mierīgi sēdēt, nespēja samierināties ar drauga bojāeju.

— Nelicties, nelietis! Ak, Kungs, izdari tā, lai viņš nonāk manās rokās!

— Varbūt tā ir vienkārša sagadīšanās, ka Niķu nobeidza tūlīt pēc tam, kad es lūdzu viņu atrast Simonu. Iespējams, ka viņš izbiedēja zagli, kad tas nāca ārā no teātra. Un tomēr, to visu grūti izskaidrot ar vienkāršu sagadīšanos. Daudz ticamāk, ka mums sekoja, ka man sekoja no Gentstrītas līdz Taimskvēram. Ja šajā lietā iejaukts Simons, viņš ir pārliecināts, ka viņu meklēs. Viņš ir pati galvenā persona Patas lietā.

„Un es, gaidot, kad atvedīs cigaretes, dzēru kokakolu pie letes."

Es pajautāju Petersonam, vai %'iņam nav Simona fotogrāfijas.

Viņš papurināja galvu.

— Nē. Man to nevajadzēja, es šo tipu pazīstu. Taču Purviss pasūtīja šo attēlu no arhīva.

Es nevis gāju, bet maldījos apkārt. Šobrīd nevarēju izdomāt neko labāku, kā iekārtoties pie teletaipa aparātiem, gaidīdams jaunas ziņas. Līdz ar informācijas ienākšanu varēšu vērot, kā ritēs šī tipa medības.

Man nebija nekādas jēgas zaudēt laiku, blandoties pa teātriem. Turklāt gribēju sastapt Dzimu. Niķa slepkavība un Patas dienasgrāmata varēs viņu pārliecināt par to, ka man ir taisnība, viņam nāksies man noticēt.

Galu galā es tomēr nolēmu iet prom, taču uz sliekšņa mani apturēja leitnants Fečeti.

— Herman, neviena muša nespēs izsprukt no Mcnhetenas.

Es noticēju viņam uz vārda, iesēdos mašīnā un braucu uz cietumu. Pa ceļam apstājos pie Krāmcra ziedu veikala, kurā man ir atvērts rēķins, un nopirku Palai lielu puķu pušķi.

Sardzes sieva painteresējās, vai es gribu Palu redzēt. Nu nē, pēc visa tā, kas man bija ar Miru! Taču tad man ienāca prātā kāda doma, un es noņēmu cepuri.

— Ja tas ir iespējams.

Viņa pavadīja mani līdz satikšanās telpai un atstāja vienu. Noslaucīju seju, cerēdams, ka notikums ar Miru tajā neatspoguļosies. Kāds kretīns gan var būt tāds vīrs, kā es! Biju uzvedies kā vecs izvirtulis ar pirmo pagadījušos mauku. Viņa parādījās, šī skaistā gaišmate, un lūk, sākās visprastākais sekss...

Pata vēl arvien bija ģērbusies savā kleitā, un tas nozīmēja, ka viņa netika pielīdzināta citiem ieslodzītajiem. Viņai bija bail, bet viņas izskats tomēr liecināja, ka viņa jau ir nedaudz atguvusies. Nekad vēl nebiju pilnīgi apjēdzis, cik skaista viņa ir.

Lielākā daļa rudmataino sieviešu izjūt lielas neērtības savas matu krāsas dēļ. Taču tas neattiecās uz Patu. Viņas āda atgadinaja kamēliju: tā bija zīdaina un maiga. Vienīgais defekts bija mazā dzimumzīmite, kurai Svensoni bija pievērsuši tādu uzmanību.

Apsardzes sieva centās izturēties, cik vien iespējams nemanāmāk. Viņa pienāca pie galda, pagāja tam garām pie loga, apsēdās uz palodzes un novērsās.

Es apskāvu Patu. Ļoti uzmanīgi, kā trauslu pokālu.

— Kā tev iet, mazā?

Viņa piekļāvās man tik cieši, kā bērns pie mātes.

— Man bail, Herman. Lūdzu, lūdzu, aizved mani prom no šejienes.

Viņa pacēla uz mani valgas acis un, cieši skatīdamās man acīs, jautāja:

— Vai tu vēl arvien man tici, neskatoties uz to, ka avīzes sarakstīja par mani tik briesmīgas lietas?

— Vienmēr esmu tev ticējis.

— Tad esmu laimīga, Herman, — viņa nočukstēja, — esmu laimīga.

Viņas mutes ildzinājās mazas meitenes mutītei, tā bija maiga un mīksta. Taču man nevajadzēja noliekties, lai viņu noskūpstītu. Gluži kā ar Miru. Pata bija skaista meitene.

Domas pamazām turpināja strādāt, skriedamas caur smadzeņu krokām. Viņas abas bija vienādi veidotas. Ja ne matu krāsa un vasarraibumi Miras sejā, varētu domāt, ka viņas ir māsas.

— Vai tu pazīsti Miru Bellu? — es jautāju Patai.

Nē, viņa īsi atbildēja, un viņas mati maigi pieskārās manam vaigam, kad viņa noliedzoši papurināja galvu.

— Viņa dežūrē leja pie telefona. Gaišmate...

— Ak, jā, atcerējos. Simpātiska meitene.

— Vai tu kādreiz esi ar viņu runājusi?

— Nekad.

— Un viņa nekad nav uzkāpusi pie mums?

— Vismaz es to nezinu. Herman, bet kāpēc tu par to jautā?

Es neatstāju viņas jautājumu bez atbildes.

— Tas ir tieši tas, ko es gribēju noskaidrot.

Tad es izstāstīju visu šo notikumu, cik nu tas bija iespējams.

— Dzims gribēja apskatīt mūsu dzīvokļa telefona sarunu rēķinus, bet viņa atteicās viņam tos dot. Un, spriežot pēc šiem rēķiniem, no mūsu dzīvokļa vismaz divas reizes dienā ir izsaukta Vilidža 736-46.

— Vai tas ir Kerija telefona numurs?

— Jā.

— Es viņam nezvanīju, Herman. Tici man. Un nekad agrāk nebiju šo cilvēku redzējusi, līdz tam brīdim, kamēr atjēdzos viņa dzīvoklī.

— Pasaki man vēl kaut ko. Tu atceries, tev bija kleita no bāli zaļgana

zīda?

— Jā.

— Kur tā palika?

Viņa berzēja pieri, cenzdamās atcerēties.

— Es nevaru to atcerēties, Herman. Esmu pārāk nobijusies un uz-t raukusies.

Es maigi paspiedu viņas roku.

— Tev mazliet jāpapūlas. Nu, padomā taču. — Es viņu sakratīju. — Atceries?

— Es to atdevu. Jā, tagad cs atcerojos. Kāds piezvanīja pie durvīm un teica, ka viņi vācot mantas Pestīšanas Armijai. Tad cs atdevu šo kleitu un vēl dažas lietas, kuras gandrīz nemaz nevalkāju.

— Vai tas bija vīrietis, vai sieviete?

— Sieviete. Tā, tiešām, tā bija sieviete.

— Bellas jaunkundze?

— Jaunā meitene, telefoniste?

— Jā.

— Nē, esmu pilnīgi pārliecināta, ka tā nebija viņa. Tagad cs visu atcerējos. Tā bija ļoti patīkama veca dāma ar sirmiem matiem. Bez tam es atdevu mazliet veļas, zeķes un veco kamieļvilnas mantiju. Tāpēc, ka bija silts un tā vienkārši karājās skapī.

Pala centās neraudāt, bet tas viņai slikti padevās.

— Es... man te nepatīk, Herman. Es mēģinu saņemties, taču man ir briesmīgi bail.

Iesitu viņai pa vaigu. Ļoti viegli. Drīzāk tas bija glāsts, nevis sitiens.

— Nevajag baidīties. Vai vēlāk tu neesi vairs to veco dāmu redzējusi?

— Nē.

Viņa man nepateica neko jaunu, izņemot vienu detaļu.

— Vai šis nelietis Simons, tas tips, kas strādāja pie Maicrsa, vai viņš tev neko tādu nav piedāvājis?

— Ak, neko konkrētu.

— Proti?

Pata nosarka.

— Nu, apmēram pirms nedēļas viņš man teica, ka es esot ļoti skaista sieviete un ka viņš, protams, ja tas mani interesē, varot man laiku pa laikam piedāvāt piepelnīties par simt dolāriem reizē, vai pat vairāk.

— Un ko tu viņam atbildēji?

— Absolūti neko. Iecirtu viņam pļauku pa viņa netīro ģīmi.

— Kāpēc tu to neizstāstīji man?

— Baidījos, ka tu viņu samaisi miltos.

Sāku pārdomāt radušos situāciju. Nebija vairs ne mazāko šaubu, ka tas patiešām bijis Džo Simons: viņš strādāja par dzērienu izsniedzēju, kamēr beidzās viņa soda laiks, un turpināja savas netīrās mahinācijas, apgādājot zināmus tipus ar dārgiem ,,saldumiņiem“ pēc noteiktas takses.

— Bet vai lev izdevās kaut ko noskaidrot?

— Domāju, ka jā.

Sardzes sieva atstāja savu vietu uz. palodzes un uzmeta man izteiksmīgu skatienu. Es sapratu mājienu un, paņēmis no galda ziedu pušķi, pasniedzu to Patai.

Viņa paslēpa seju ziedos un uzsmaidīja man caur asarām.

— Vai tu mani vēl arvien mīli, dārgais?

Reti biju juties tik drausmīgi, kā šobrīd. Noskūpstīju viņu uz. deguna.

— Mana dārgā, es nespētu tevi mīlēt vēl vairāk, pat ja gribētu, vienīgi — kaut nu tev būtu bijusi kaut vai kāda, bet dvīņumāsa.

Atvadījos no viņas un ātri vien aiztinos prom. Pēc medicīniskās ekspertīzes datiem Patai bijuši dzimumsakari un, iespējams, ne reizi vien. Taču viņa vismaz tobrīd bija nesamaņā. Toties es gan...

Izgājis no šīs telpas, sāku zvanīt uz dažādām vietām, cerībā atrast Dzimu. Maiņas vīri jau bija ieradušies centrālajā ielā. Viņš man atbildēja tādā pašā tonī, kā tā gaišmate.

— Biju cerējis, ka tu mierīgi sēdēsi mājas līdz pat pusnaktij.

Palūdzu viņam, lai viņš nekur neiet prom, un ātri aizdrāzos uz Sent-

strītu. Tur, kā vienmēr, bija riebīgi. Vecais Hansons kā agrāk sēdēja savā vietā. Viņš jau bija lietas kursā.

— Tas ir briesmīgi, Herman, tas, ko izdarījusi tava sieva. Man arī bija sieva, un- arī viņa mani piekrāpa. Taču tas notika pirms daudziem gadiem.

— Un ko tad tu izdarīji?

— Es izšķīros. Tomēr vari man ticēt, ka ne vienreiz vien esmu to nožēlojis, kad nācās atgriezties tukšajā dzīvoklī. Ja tu zinātu, kādu nastu es uzvēlu savos plecos!

Sekoju viņam, gandrīz, nemaz neklausīdamies, līdz inspektora Grēdija kabinetam. Citu vidū tur atradās arī komisārs Reiharts. Austrumu un Rietumu Mcnhetena ietilpa viņa pārraudzības sfērā, taču operatīvo darbu vadīja Cirēdijs.

— Tātad Stēna kundze ir viena no jūsu draudzenēm? Policijai viņa ir tikai aizdomās turamā, tāpat kā cili. Lieciet šo nolikumu mierā. Nekavējoties pārslēdziet visus spēkus, lai ātrāk atrastu detektīva slepkavu. Man ir vajadzīgs tas nelietis, kas nogalinājis Kazarasu. Vai jums skaidrs, kaptein?

— Jā, — Dzims strupi atbildēja.

Viņš bija pietiekami pieklājīgs, tomēr pārāk stingri neturējās pie su-bordinācijas. Viņš varēja atļauties šādu greznību. Viņš taču bija kriminālpolicijas kapteinis — un tomēr Grēdijam pietiktu pamāt ar pirkstu, lai viņu atbrīvotu no darba kriminālpolicijā un pazeminātu par leitnantu. Mums pārējiem viss ir daudz sarežģītāk. Mēs bijām tikai parasti pirmās klases detektīvi. Ar vienu rokas mājienu pietiek, lai mūs nosūtītu patrulēt uz ielām. Un tad ardievu mana leitnanta alga, kas man dod vairāk nekā piecus tūkstošus gadā.

Grēdijs apsēdās pie galda un ieurbās ar skatienu Džimā.

— Tātad, kāpēc jūs esat tā aizrāvies ar Stēnas lielu?

Džims sāka aizstāvēt savas pozīcijas.

— Tāpēc, ka uzskatu — šīs abas lietas ir savstarpēji saistītas.

— Velns parāvis, — Grēdijs noņurdēja.

Tad viņš pamanīja mani un atpogāja krekla apkakli.

— Ko tu te nolūko, Herman? Man liekas, es tev teicu, lai tu paņem atvaļinājumu uz divām nedēļām.

— Jā, ser, patiesi. Es tikko ienācu, ser.

Komisārs Rciharts pienāca tuvāk, sakrustojis rokas uz resnā vēdera.

— Jūs uzvedaties ne pārāk kautrīgi.

— Nē, ser. Taču mana sieva nav nogalinājusi Keriju, vai saprotat? Un, kā jau teica kapteinis Purviss, es arī domāju, ka Kazarasa slepkavība un Kerija lieta ir saistītas.

— Kāpēc? — asi pajautāja Grēdijs.

— Tāpēc, ka Niks Kazarss bija policists. Stundas ceturksni pēc tam, kad es viņu biju palūdzis atrast Simonu, to draņķagabalu, kas strādāja par dzērienu izsniedzēju Maiersa uzkostuvē, kāds viņu nošāva, ielaizdams lodi pakausī.

— Tomēr, manuprāt, te ir kas cits, — iebilda Grēdijs. — Jūs atkal atgriežaties pie tās nolāpītās kokakolas. Klausies, Herman, es taču jau teicu tev, ka pats savām acīm redzēju tavu sievu kopā ar Keriju.

Mēģināju, cik vien iespējams pieklājīgāk, pieķert viņu melos.

— Jūs tikai uzskatāt, ka esat redzējis Palu, ser. Tomēr tā bija pavisam cita sieviete, kas bija nogrimēta tā, lai izskatītos pēc Patas.

— Kas tad viņa bija?

— To es nezinu.

— Un kāpēc viņa to darīja?

— To es ari nezinu.

Un pirms vēl vecais paspēja man iebilst, es izvilku no kabatas Patas dienasgrāmatu un noliku to viņam priekšā uz galda.

— Lūk, vēl viens pierādījums. Šodien pēcpusdienā es atradu Patas dienasgrāmatu, un tajā nav pat mājiena par Keriju.

Grēdijs sāka šķirstīt dienasgrāmatu, ik pa brīdim pamezdams skatienu sāņus.

Kad viņš atkal ierunājās, viņa balss bija kļuvusi manāmi maigāka:

— Tātad tu apgalvo, ka tas pierāda to, ka Pata nav nogalinājusi?

— Jā, ser.

Grēdijs aizvēra dienasgrāmatu un ielika to sava galda atvilktnē.

— Ļoti vērtīgs dokuments. Prokuroram būs interesanti ar to iepazīties. Taču tas pierāda tikai vienu: Stēna kundze patiešām ir ļoti veikla sieviete. Viņa zināja, ar ko riskē, kad darīja to, ko viņa darīja, tāpēc jau iepriekš nolēma nodrošināt sev alibi. Ļoti iespējams arī, ka dienasgrāmata ārkārtīgi interesēs prokurora palīgu, jo šīs piezīmes apstiprina viņa hipotēzi, ka Pata nolēmusi nogalināt Keriju jau sen un tikai gaidījusi piemērotu brīdi.

Nebiju domājis par tādu iespēju un sāku skaļi protestēt:

— Tie ir meli no viena gala līdz otram... - un nedaudz aizkavējies piebildu, — ...ser... Turklāt es zinu, kādā veidā Patas peņuārs un cilas mantas nokļuva Kerija dzīvoklī.

— Klausos tevī ļoti uzmanīgi. Pastāsti man par to.

— Pie viņas bija atnākusi kāda veca dāma ar ieganstu, ka jāvāc mantas Pestīšanas Armijai, un tad Pata atdeva viņai to, ko pati vairs nevalkāja.

— Kā tu to uzzināji? Un kad?

— Pirms dažām minūtēm.

— Un kas tev to pateica?

— Pata.

— Viņa pati tev to pateica?

— Jā.

Grēdijs sāka skaļā balsī skaitīt:

— Viens, divi... — un tā līdz desmit. Tad viņš izslējās aiz sava galda, pieņēmis draudīgu izskatu.

— Klausies mani uzmanīgi, Herman. Pēdējos piecus gadus nav notikusi neviena ziedojumu vākšanas akcija Pestīšanas Armijas labā. Šo sievieti pazina, viņa bieži nāca pie Kerija. Redzēja, kā viņa kāpa pa kāpnēm. Gluži skaidrā prātā un pie pilnas saprašanas par to, ko viņa dara. Aģenti 2.ils un Maks atrada viņu aiz aizslēgtām durvīm kailu un galīgi piedzērušos. Medicīniskā ekspertīze apliecināja, ka viņai ir bijuši dzimumsakari ar vīrieti, un, iespējams, ka ne reizi vien. Tāpēc nejauc man vairāk galvu. Mums tagad jāatšķetina Kazarasa slepkavība. Esi mazliet prātīgāks! Tu taču vairs neesi zēns!

Es sabāzu rokas kabatā tieši īstajā brīdī — lai savaldītos un neie-ķertos viņam rīklē.

Grēdijs turpināja mazliet mierīgākā balsī:

— Esmu sarūgtināts par tevi, manu zēn, un labi saprotu, kā tu jūties. Taču nespied mani rīkoties tā, lai es pats pēc tam pirmais to nožēlotu. Tu labi dari savu darbu, un es tevi uzskatu par lielisku puisi. Tev pamatīgi nepaveicās — tu iekļuvi bēdīgā situācijā. Un es tevi lūdzu, atstāj to visu uz divām nedēļām. Pacenties nostāties atkal uz kājām ar savas telefonistes palīdzību, ja reiz viņa ir tik temperamentīga, un, ja viņai patīk to darīt ritmiskas mūzikas pavadījumā, ieslēdz radio.

Es jutu, kā man sažņaudzas kakls.

— Kā jūs zināt par Miru?

Un tūlīt visu sapratu pats. Kad runa ir par darbu, nekas nav svēts. Kamēr Dzims runāja ar mani istabā, novērsdams manu uzmanību, Monts un Korks uzstādīja mikrofonu.

Viņiem vajadzēja zināt visu, ko teica un darīja Mira, kā arī visu, ko mēs runājām divatā. Puiši vienkārši gribēja pārliecināties, ka es neko no viņiem neslēpju.

Neizvilcis rokas no kabatām, es pagriezos pret Dzimu:

— Un šie savienojumi ar Vilidžu 736-46?

Viņš uzreiz saprata, ko es gribēju teikt.

— Jā, tas jau arī mani ieinteresēja. Starp citu, es pārrunāju visu ari ar otru telefonisti.

Man radās iespaids, ka viņš nolēmis mani piebeigt.

— Kad es atnācu, man likās, ka tu esi nostājies Patas pusē.

Džims noliedzoši papurināja galvu.

— Ne gluži tā, Herman. Kā es jau tev teicu šorīt no rīta, šī lieta pārkāpj personisko attiecību robežas. Es vienkārši uzskatīju, ka šīs abas slepkavības ir zināmā mērā saistītas.

Pagriezos un devos uz izeju.

— Kur tu ej, Herman? Uz mājām? — Grēdijs iejautājās.

Es sastingu viņa priekšā kā statuja.

— Nē, es eju meklēt Džo Simonu. Un, lai ko tas man maksātu, es piespiedīšu viņu atzīties, ka viņš ir ticis noalgots, lai iemidzinātu Patu un nogādātu viņu pie Kerija, piespiedīšu, pat ja man tādēļ nāksies sašķaidīt viņa smadzeņu podu.

Atbildes vietā Cirēdijs atzīmēja, ka šis ir tieši tāds gadījums, par kuru viņam pirmajam nāksies nožēlot, un piebilda:

— Atdodiet man savu žetonu, Stēn. Sākot no šī brīža, jūs esat pazemināts amatā.

Reiharts skaļi nožagojās.

— Tā ir pavēle, Stēn.

Cirēdijs nepacietīgi paklaudzināja pa galda virsmu:

— Jūsu žetonu, Stēn, jūsu žetonu.

Ko es varēju viņam atbildēt? Ka esmu ļāvis diviem gangsteriem man to atņemt vārtu rūmē uz Grovstrītas? Pagriezos un ātri izgāju no kabineta.

Vecais Hansons noveda mani lejā uz pirmo stāvu. Kad lifts apstājās, es viņam pajautāju:

— Vai inspektors Grēdijs kādreiz ir bijis precējies?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Ar kādu mazu rudmatainu īrieti. Man pat liekas, ka viņam bija divas meitiņas, taču tas bija tik sen...

— Un kas ar viņu notika?

Hansons klusi nosvilpās.

— Protams, es zinu tikai to, ko esmu dzirdējis no citiem un ko par to rakstīja avīzēs. Labi atceros šo notikumu, tas man atgādina manu paša dzīvesstāstu. Kādu vakaru Cirēdijs atgriezās mājās agrāk nekā parasti. Un, ja viņš būtu ļāvis vaļu savām dusmām, tad šobrīd sēdētu cietumā, nevis inspektora krēslā.

Izgāju no ūkas un palūkojos zvaigžņotajās naksnīgajās debesīs. Man ir nepieciešama ticība. Un man tā ir! Man ir jātic savai mīlestībai tikpat akli, kā es ticu Dievam.

Inspektors Cirēdijs un Hansons vienkārši bija izvilkuši nelaimīgas lozes šajā strauji ritošajā dzīve. Turklāt tas pats notiek katru vakaru gan lielajās viesnīcās, gan mazajās, gan graustos, gan greznās villās, parkos un dārzos, mašīnās un zem mašīnām, grāvjos un pakalnos, vārtu rūmēs un uz jumtiem, bēniņos un pagrabos.

Tomēr eksistē miljoniem šķīstu un godīgu sieviešu, kas neatdodas nevienam, izņemot savus likumīgos vīrus. Un Pata ir viena no viņām... Viņa ir godīga un skaista. Viņa ir maiga un uzticīga...

Un es to pierādīšu visiem neticīgajiem, lai ko tas maksātu, pretējā gadījumā man pašam jānosprāgst!

9. nodaļa

Manā mašīnā bija uzstādīts uztvērējs. Es to ieslēdzu, noregulēju uz policijas vilni un sāku klausīties policijas izsaukuma signālus.

Sarunas Juka kopā, tās varēja dzirdēt visur - no Menhelenas līdz Bruklinai. „Mašīna numur 44, griežaties atpakaļ tādā un tādā uzdevumā. Kapteinis tāds un tāds, sazinieties ar centrālo komisariātu.“

Ar rācijām apgādātās automašīnas traucās pa šaurajām ieliņām, kaukdamas kā satracināti runci. Lidostas, autostrādes, tilti — viss tika kontrolēts.

Privāldrēbēs un uniformās ģērbti kruķi atradās gan dzelzceļu stacijās, gan autobusu pieturās, gan metropārejās, visos svarīgākajos punktos no austrumiem līdz rietumiem, pārbaudīdami visu savā ceļā un pēc maiņas beigām nododami stafeti citiem.

Iepriekšējā ieslodzījuma kameras visos iecirkņos pārpildītas ar dažādiem neliešiem, pērkamām sievietēm, homiķiem, klaidoņiem, padauzām, meklējāmām personām, sīkiem blēžiem, savedējiem un narkomāniem, — vispār, ar tiem, kuri spētu sniegt kaut kādas ziņas par Niķa Kazarasa slepkavību.

Uz manām rokām katras spalvas galā trīcēja pa sviedru lāsītei. Pilnīgi var būt, ka tieši Džo Simons ir novācis Niķu, bet var arī gadīties, ka to izdarījis kāds cits. Taču, lai kā tur būtu, gan jau puiši viņu savāks.

Tā nebija parastā cīņa starp gangsteriem un policiju. Cilvēks, kas nogalināja Niķu, izdarīja to personisku motīvu vadīts. Un, sākot no policijas vissīkākā kalpotāja, līdz pat visaugstākajam, visiem tagad prātā bija tikai viena doma: „Ceru, ka liktenis man palīdzēs noķert šo slepkavu."

Pa ceļam es apstājos pie antropometriskā biroja, lai dabūtu Džo Simona fotogrāfiju. Iespējams, ka tā bija mana pēdējā iespēja kaut ko saņemt oficiālā ceļā: par manu atbrīvošanu pagaidām neviens vēl nezināja. Lielais Hermanis vairs nav kruķis. Visticamāk, mani tagad vispār izmetis no policijas. Subordinācijas pārkāpums var izraisīt tālejošas sekas.

Apstādināju mašīnu iepretim Edija Gincsa bāram un sāku aplūkot Džo fotogrāfiju. Man ļoti gribējās to parādīt Patai, un pie viena arī Maiersam, taču man bija jāpasteidzas. Es noteikti gribēju atrast Džo pirms tam, kad viņam savu ķepu uzliks Džims. Inspektors Grēdijs bija pārliecināts, ka Džims ir spējīgs uz to. Džims arī... Taču viņi to nenoķers, lai gan var gadīties, ka viņiem ir taisnība — pilnīgi iespējams, ka abi notikumi ir viena un tā paša stāsta divas puses.

Bet Džo pagaidām darbojās savā nozarē. Ja viņu noķers, viņš mēģinās izlocīties. Un viņa advokāti papūlēsies viņa labā. Toties, ja Džimam tomēr izdosies noķert Džo, viņš spēs to aizgādāt līdz elektriskajam krēslam.

Man nebija ko zaudēt. Šķērsoju ielu un iegāju pie Ginesa. Vēl bija agrs, taču bārs jau bija pilns. Ļoti jauna un skaista brunete visiem spēkiem centās, lai visi viņu dzirdētu.

„Tev jāzin, ka tevi mīlu es,“ — viņa aizsmakušā balsī spieda laukā vārdus.

Giness atbalstīja vēderu pret bāra leti.

— Kā klājas, Herman?

Es pametu ar pirkstu uz orķestra pusi.

— No kurienes jūs šos te izrakāt? Tas taču ir vecs, kā pati pasaule!

— Vai atnācāt pie manis parunāt par mūziku?

Izvilku Simona fotoattēlu un pārādīju to Edijam.

— Vai pazīstat šo puisi? Viņš ir nācis šurp?

Giness nicīgi pablenza uz fotogrāfiju.

— Jūs, ko, smejaties par mani, Herman? — viņš paraudzījās pulkstenī. — Jūs esat nokavējis tieši trīs stundas. Džims, Monts un Korks jau bija šeit ap pieciem un uzdeva to pašu jautājumu. Un saņēma to pašu atbildi: cik es atceros, šeit viņš ne reizi nav bijis. Un kāpēc tik liels troksnis šī puiša dēļ? Vai tas ir viņš, kas nožmiedza to kruķi?

— Visi tā domā.

Giness salocīja savus trīs zodus vienā.

— Kāds nelietis! Būtu es viņa vietā, es jau trauktos pusceļā uz Rio.

Apmulsis devos laukā. Ja es būtu nositis policistu, kur es slēptos?

Jebkurā gadījumā tikai ne Griničvilidžā.

Pārdomās iegrimis, aizsoļoju līdz Vašingtona skvēram. Pašlaik te viss izskatījās daudz pieklājīgāk, nekā agrāk.

Hoplons dzīvoja ekscentriskā debesskrāpī, pavisam blakus Piektās avēnijas pirmajam numuram, un tas apstiprināja labi zināmo patiesību, ka noziedzīga darbība tiek labi apmaksāta, ja vien tu proti noslēpt pēdas un izlīst sauss no ūdens.

Vārtu sardze mēģināja mani aizturēt, bet es viņu atgrūdu malā.

— Austrumu Menhetenas kriminālpolicija.

— Labi, ser, — viņa vienaldzīgi noteica. — Un ko jūs gribat te redzēt?

Strupi atraucu, ka tas uz viņu neattiecas, un devos uz liftu. Uzbraucu astoņpadsmitajā stāvā.

Tā nebija mana pirmā vizīte pie Rēga Hoplona. Tiesa, līdz šim nekādi īpaši rezultāti nebija gūti. Taču šoreiz visam ir jābūt savādāk. Šoreiz es ar viņiem neceremonēšos. Jo tieši pie viņa atradās mans revolveris un žetons, un es biju cieši nolēmis tos atgūt.

Nospiedis resno zvana pogu, es ieklausījos. Atskanēja melodisks zvans. Hoplons atvēra durvis uzreiz, it kā būtu kādu jau gaidījis.

— Ko jums vajag?

— Tikt iekšā. — Es pagrūdu viņu malā, lai varētu ieiet dzīvoklī.

Durvis no nelielā priekšnama veda tieši uz. milzīgu viesistabu. Salīdzinot ar to, mana bija vienkārši niecīga. Viens pats konccrtflīģelis maksāja vairāk, nekā visas manas mēbeles kopā.

Uz dīvāna bija iekārtojusies gaišmate melnā tērpā. Varēja spriest, ka viņa tik tikko ir raudājusi.

Hoplons ienāca viesistabā man pa pēdām.

— Ko jums vajag? — viņš atkārtoja.

— Manu žetonu un revolveri.

— Klausieties, Sten, vai jūs sekojat līdz tam, ko sakāt?

— Jūs lieliski saprotat, par ko es runāju, un es negrasos atkāpties. Pēc tam, kad es pie Ginesa sadevu jums pa purnu, jūs atsūtījāt savus puišus mani piekaut. Viņi to arī nostrādāja kādā tumšā vietā Grovstrītā. Es paspēlēju. Taču nekas mani nepārliecinās, ka tas ir ļoti interesanti — zaudēt ieroci un žetonu. Kā arī naudu un dokumentus.

Ciaišmate piecēlās un sakārtoja savu tērpu.

— Šķiet, man labāk aiziet.

Paskatījos uz viņu un pavēlēju:

— Nekustēties!

Viņa uzreiz, apsēdās, nemaz neiebilzdama. Tāds ir nabaga ļaužu liktenis. Viņas profesijas meitenes, tiklīdz tām izdodas nopelnīt dažus dolārus, cenšas pārvērst tos par miljonu. Šī gaišmate acīmredzami piederēja pie šīs kategorijas. Un viņai, acīmredzot, jau bija nācies saskarties ar likuma un kārtības sargiem. Viņa nevēlējās riskēt, atsakoties pakļauties kruķa rīkojumam.

Paraudzījos uz viņu uzmanīgāk. Tādā sejā grūti kaut ko izlasīt. Visticamāk, viņa strādāja ar bagātajiem pēc pasūtījuma. Redzēju, kā piepūtās vēnas viņas deniņos.

Džo Simons varēja dabūt līdz desmit gadiem cietumsoda par to, ka piegādāja meitenes par simt dolāriem naktī. Un, lūk, es atrodu tādu meiteni pie Rēga Hoplona. Pilnīgi iespējams, ka tā nav vienkārša sagadīšanās.

— Es vienkārši nesaprotu, par ko jūs runājat, - viņš turpināja.

Strauji pagriezos uz. viņa pusi.

— Varu saderēt, ka tieši otrādi. Cik dziļi jūs esat šajā lielā iejaukts, Hoplon?

— Nesaprotu, par ko jūs runājat, - viņš atkārtoja.

Gaišmate sakustējās, lai atvērtu savu somiņu. Es to savācu: ieroča tur nebija. Smaidīdams, taču ne pārāk galanti, atdevu somiņu īpašniecei.

— Vai gribat, lai es jums ko pasaku?

— Ko tieši?

— Jūs esat burvīga, tāpat kā citas. Un cik tas maksā, dārgā?

Viņa savieba plēsonīgu grimasi, kādu parasti taisa lādas, kā viņa. Pēc tam atbildēja, kautrīgi plivinot skropstas:

— Ē, parasti es ņemu simt dolārus. Taču jums es labprāt došu atlaidi, jo man nevajadzēs maksāt komisijas naudu.

Pēkšņi viņa apjēdza, ko pateikusi. Viņas smaids vienā mirklī zaudēja pašpārliecinātību un nekaunību.

— Vai jūs esat pircējs vai pārdevējs? - es vērsos pie Hoplona.

Tas savieba bezkaunīgu purnu un mēģināja izlikties, ka tas viss uz

viņu neattiecas un ka viņš zina savas pilsoņa tiesības.

— Ejiet prom! Un tūlīt! Man vienalga, kas jūs esat. Un jums nav nekādu tiesību šeit ielauzties bez kratīšanas ordera.

Ļāvu viņam aplūkot sava revolvera stobru.

— Par to jau esmu padomājis, un tāpēc atnācu kopā ar šo te. Kur slēpjas Džo Simons, Reg?

Tai bridi es pamanīju atvērtas durvis, kas veda uz istabu, droši vien tā bija guļamistaba.

— Paskatīsimies, kas atrodas tur. Ej pa priekšu, Reg.

Pār viņa ņirdzīgo ģīmi pārlaidās ēna.

— Labāk es nosprāgšu! Jums par to būs dārgi jāsamaksā, ļoti dārgi, Stēn!

— Tā vienmēr saka.

Gaišmates smaids kļuva vienkārši apburošs.

— Tur guļ mans Tonijs. Viņš ir gultā, viņam ir lauzta kājiņa.

Hoplons neķītri izlamājās. Sāku pārlikt savā prātā, kas tas īsti bija:

vai nu viņa spēlē kopā ar viņu, vai arī tieši pretēji. Kad es negaidot parādījos viesistabā, viņa raudāja. Var gadīties, ka viņš to ir kaut kā apdalījis, un viņai sagādā prieku atmaksāt par to? Es rupji pagrūdu Hop-lonu durvju virzienā.

— Veriet durvis vaļā, kamēr neesmu sadusmojies.

Viņš nelabprāt atvēra durvis. Viens no tiem puišiem, kuri bija Hop-lonam līdzi toreiz pie Ginesa, kad viņš atļāvās izteikties par Patu, gulēja gultā: viņa kreisā kāja bija ieģipsēta. Ja atmiņa mani nevīla, tad viņa dosjē, kas glabājās pie mums, bija minēts Vcnclli vārds.

Pieklājīgi griezos pie viņa ar vārdiem:

— Jā, toreiz, es skaidri dzirdēju lūz.toša kaula brakšķi.

Vcnclli nolēma nekaunīgi melot man tieši acīs.

— Es nesaprotu, ko jūs ar to gribai teikt. Mehāniķis no Ensona garāžas aizmirsa izslēgt krānu, tas man iebelza un salauza kāju.

Pagrūdu Hoplonu, lai viņš stāvētu man priekšā, un sāku pārmeklēt apģērbu, kas mētājās uz krēsla.

— Vai varat to pierādīt?

— Ar sešiem lieeiniekiein.

— Paldies, Tonij. Nāksies laiku pa laikam apciemot Ensonu. Es nezināju, ka viņš saņem savu dienišķo maizi no jūsu netīrajām rokām.

Rūpīgi pārmeklēju Venelli drēbes. Tur nekā nebija. Tas pats rezultāts arī kumodes atvilktnē, un drēbju gabalos, kas karājās skapī. Telpa bija pārāk liela. Man vajadzētu te pavadīt vismaz nedēļu, lai iztaustītu visu, un, iespējams, bez jebkāda rezultāta.

Iegriezu Hoplonam tādu pļauku, ka viņš sāka spļaut asinis.

— Tātad, tu man tagad pateiksi, kur tas ir?

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat, - viņš atbildēja ar nekaunīgu smīnu.

Lūk, tāda uzvedība vienmēr liek man zaudēt pacietību. Iegāzu viņam vēlreiz. Situ ar tādu spēku, ka viņš nokrita pie Venelli kājām un izstiepās uz grīdas.

Venelli saprata, ka drīzumā pienāks viņa kārta.

Tagad, protams, būs mana kārta? — viņš sāji pasmaidīja. — Tomēr jums būs lielas nepatikšanas, kad kļūs zināms, ka kruķis tādā veidā spriež liesu un piekauj cilvēku, kuram ir ieģipsēta kāja.

Mēģināju piespiest Hoplonu apsēsties. Viņa galva karājās kā nedzīva. Paies vēl kāds laika sprīdis, kamēr viņš atgūs runas dāvanas. Un pat tad viņš neko neteiks. Šādi tipi neatklāj savus noslēpumus. Viņi zina, ka viņu sfēra ir bizness, bet diskusijas un aizstāvība ir advokātu darīšana. Turklāt man nav nekāda pieturas punkta. Pat ja es vēl arvien atrastos dienestā, es neko nespētu viņam padarīt.

Atgriezos viesistabā un pārmeklēju Hoplona rakstāmgaldu, tomēr neatradu tur neko kompromitējošu. Pēkšņi man galvā iešāvās interesanta doma.

īsi pirms tās dienas, kad Patu apsūdzēja Kerija slepkavībā, biju zvanījis viņai pa telefonu — tā es darīju gandrīz katrreiz, kad taisījos atgriezties mājās. Toreiz iekļuvu sīkās mājas nepatikšanās. Cirlija bija piezvanījusi Pat ai un paziņojusi, ka kopā ar viru brauc pie mums spēlēt bridžu, bet mums mājās nebija nekā priekš vakariņām. Es bez panākumiem meklēju kādu papīra strēmeli, un galu galā biju spiests uzskrīpāt to, ko Pata man lūdza nopirkt, uz divdesmildolāru banknotes. Ja atmiņa mani nevīla, šī naudas zīme atradās manā makā arī tobrīd, kad man uzbruka Grovstrītas pagalmā.

Atgriezos guļamistabā un atkal sāku rakņāties Venelli kabatas portfelī, līdz kamēr atradu tajā četras divdesmildolāru banknotes. Vienai no tām otrā pusē bija rakstīts:

„Kilograms ragū no ceptas gaļas,

Bundža liellopu gaļas,

Majonēzes burku,

Sālītu olīvu burciņu,

Dārzeņu paciņu."

Parādīju banknoti Venelli.

— Vai šo tu esi redzējis, puisīt?

Viņam uzreiz pārgāja vēlēšanās smīnēt. Viņš kļuva tikpat balts, kā viņa pārsēji. Tagad viņš izskatījās tieši tā, kā ir jāizskatās gangsterim, kuru vēl viena apsūdzība novedīs pie ārkārtīgi nopietnām sekām.

Ļāvu viņam labi padomāt, kamēr noskaitīju pats savus četrdesmit astoņus dolārus un iebāzu savā kabata. Pēc tam apsēdos uz gultas viņam blakus.

— Labi, tagad saki, Tonij, kur ir mans žetons un revolveris?

Sviedri straumēm plūda pār viņa seju. Viņš klusēdams raudzījās uz

mani. Tad es piecēlos un iemetu viņam sejā:

— Draņķagabals tu, mans dārgais, tu izskatīsies stipri bāls, kad visu sava mūža atlikumu nosēdēsi cietumā, un tas viss tikai par četrdesmit astoņiem dolāriem un prieku apzagt kruķi!

Viņš ļāva man aizet līdz durvīm, pirms iesaucās:

— Nē!

Šāda apsūdzība nav parasti draudi, un viņš to lieliski saprata.

— Ko, nē?

— Nenosūdziel mani! — viņš sāka lūgties. — Tas bija tikai joks, es zvēru, Stēn. — Viņš pameta ātru skatienu uz nejūtīgā Hoplona pusi. — Regs mums teica, ka mums vajag jūs nedaudz pabiedēt par to pliķi, kuru

— Nē, šādu tipu neesmu redzējis.

Atkal atrados uz ielas, tikai tagad biju kļuvis par diviem dolāriem nabadzīgāks.

Pēc īsām pārdomām mēģināju piezvanīt uz komisariātu, lai parunātu ar Dzimu. Viņa tur nebija, bet man pateica, ka es varbūt varu sazvanīt viņu Austrumu ielas 51. iecirknī. Tajā man atbildēja, ka ar mani runā Bils Kupijs, un viņš savienoja mani ar Austrumu Menhetenas kriminālpolicijas nodaļu.

— Nu, kā tev klājas, vecais? - es jautāju. - Tātad, tagad, kad mani padzina, jums vajag sasprindzināt visus spēkus, lai noķertu slepkavu?

Dzimām mana jautrība nepatika.

— Stulbais lops! Netīrā cūka! Vai tad tu nevarēji turēt savu rīkli kādu laiku ciet?

— Ak, tā, vai tad vecais ļoti nikns?

— Nikns?! Viņš gandrīz saplēsa mūs visus gabalos, kamēr es aiztinos prom. Baidos, ka pazīšanās ar tevi paliks man tikai patīkamās atmiņās.

— Vai ir kaut kas jauns?

— Pagaidām nav. Tomēr met nost šo lietu, Herman! Labāk turpini apstrādāt savu gaišmati. Ja tu sāksi rīkoties, iedzīvosies lielās nepatikšanās.

Pēkšņi es atcerējos savu iegrāmatoto „tikšanos" ar Miru, pilnu ar kunkstiem, nopūtām un saldkairiem vaidiem. Jutu, kā asinis iesitas galvā.

— Džini. Pata nav nogalinājusi Keriju.

— Tu to saki.

— Viņa to apgalvo, un es viņai ticu. Simons viņu aizmidzināja pie letes, un kāds cils aizveda pie Kcrija.

— Kurš tieši?

— Pagaidām es vēl nezinu.

— Bet kāpēc? Kas gan varēja sagādāt viņai tādu triecienu?

— To es arī nezinu, taču esmu pārliecināts, ka tieši tā ir noticis. Bet tu to visu ļauj aplūkot miljoniem, Džim. Abas šīs slepkavības ir savstarpēji saistītas. Ja izdosies atklāt vienu, tūlīt pat noskaidrosies arī otra.

— Jā, es domāju, ka tas skan diezgan ticami. Bet kā tu to uzzināji?

Ja Rēgs Hoplons ir iesniedzis sūdzību par mani — ka esmu varmācīgi ielauzies viņa dzīvokli, piekāvis un radījis traumas, — man tāpat klāsies samērā grūti. Es nevaru tērēt laiku, skraidot pa komisariātiem, un man nav naudas, par ko algot advokātus.

— Vai tu vēl arvien meklē Simonu, Džim?

— Un kā vēl! Pilsētā nav neviena kruķa, kurš to nedarītu.

— Bet ja es tev paziņošu, kur apmēram viņu var meklēt?

— Tiesa?

— Taču vēl es to neesmu pateicis.

— Vai tu gribi teikt, ka esi nodomājis pārdot man informāciju vai noslēgt darījumu, lai es maigāk apejos ar Palu? — Dzims sarkastiski jautāja. - Viņa gulēja ar Keriju katru brīvu brīdi. Viņš gribēja tikt no viņas vaļā, un tad viņa to nošāva.

— Ja tu turētu Simonu četrās sienās un bez advokāta, tu nerunātu to, ko pašlaik saki, vai ne tā?

— Nē! Es pat neesmu pārliecināts, ka tieši viņš ir nokniebis Niķu, tomēr ļoti dīvaini, ka tas nolika uzreiz pēc tam, kad tu lūdzi Nikam viņu atrast.

— Tas ir tieši tas, ko es gribēju teikt.

Man likās, ka Dzims nevar izlemt, vai teikt man kaut ko vēl, vai ne.

— Klausies, Herman...

— Esmu pati uzmanība.

— Mēs esam draugi?

■ - Jā.

— Tad izdari kaut ko manā labā. Tu taču zini, ka mans stāvoklis mūsu iestādē nav no sliktākajiem. Es gribu tev palīdzēt atgriezties agrākajā amatā. Tas... es nevaru tev apsolīt to izdarīt agrāk, kā pēc mēneša, varbūt vēl vēlāk. Taču ļauj man pašam izmeklēt šo lietu, un es izdarīšu visu, ko spēšu.

— Un ko tad es tev varu palīdzēt?

— Pārtrauc rūpēties par Palu.

— Neiespējami!

— Kāpēc?

— Viņa nav nogalinājusi Keriju.

Pēc šiem vārdiem es uzreiz noliku klausuli. Sākumā biju gribējis palūgt viņu, lai Monts un Korks palīdzētu man aizturēt Simonu, taču, tā kā viņš nebija mainījis savu viedokli, tagad man nāksies pašam nodarboties ar šo grūto un bīstamo lietu. Ja viņi to noķers, Simons neparko nebūs piedabūjams atzīties, ka iemidzinājis Patu. Tā būtu tikpat kā atzīšanās detektīva slepkavībā.

Kad nācu ārā no bāra, garderobes meitene apveltīja mani ar apburošu smaidu:

— Nu, kā, vai atradāt to, ko meklējāt?

— Diemžēl, ne.

Turpināju metodiski apstaigāt visus bārus, vienu pēc otra, gan tīros, gan netīros, pieklājīgos un acīmredzamos zaņķus, kuros tā vien lūkoja aptīrīt klientus. Pat ja kāds šeit spētu pazīt Simonu, tad visticamāk, ka tā būtu kāda zostiņa, kuru viņš apšmaucis vai kā citādi nodarījis pāri.

Ja neskaita viesnīcu šveicarus un namu pārvaldniekus, par manu žetonu maz kāds interesējās. Lielākajai daļai pielika ar manis teikto, lai viņi atzītu manas tiesības uzdot jautājumus. Neviens no tiem, kam es jautāju, nebija redzējis Džo.

Divi bārmeņi paziņoja, ka šo fizionomiju kaut kur kaut kad redzējuši, taču absolūti neatceras, kad tas bijis: vakar, pagājušonedēļ vai pirms mēneša.

Kāda veca un solīda zoss, kas izīrēja istabas uz laiku, pajautāja, ko viņš tādu izdarījis.

— Viņu tur aizdomās, ka viņš nokniebis kruķi.

Viņa nosvilpās un sakārtoja savus plānos matus.

— Tad es viņu zinu. Visi jūs esat vienādi. Ar saviem bezkaunīgajiem purniem jūs to vien darāt, kā apspiežat nabaga ļaudis. - Tad viņa paskatījās uz mani uzmanīgāk. — A... Tagad es jūs pazinu! Jūs esat Slēns. Jūsu fotogrāfija ievietota laikrakstā „Mirror". Jūs esat tas kruķis, kura sieva nogalējusi kādu puisīti Griničvilidžā.

Es viņu rupji pārtraucu:

— Viņu tikai apsūdz, ka viņa to nositusi.

Viņa indīgi nosmējās.

— Ak, vai! Kad tādu atrod pavisam pliku un galīgā ķitē istabā, kur guļ noslepkavotais, aiz durvīm, kas labi aizslēgtas no iekšpuses, tad var gan iedomāties, ka tas nav Eizcnhauers, kas to nožmiedzis.

Viņa aizcirta durvis manā degungalā, un es izgāju uz ielas.

Bija jau vēls, taču gaiss vēl turēja siltumu. Ielas galā sāka pulcēties mašīnas. Lieli limuzīni apstājās, kur ienāca prātā. Un nelaime tam nepieredzējušajam kruķim, kas riskētu kaut ko aizrādīt livrejotajam šoferim.

Tas, ko teica vecā zoss, nebija nemaz tik dumji. Kas labāk: saviebt vienaldzīgu ģīmi un saņemt naudu no tā, kam garas un stipras rokas, aizverot acis un apkārtesošo bezjēdzību, vai arī iekrist bedrē, kurā tev izspiedīs pēdējo saprašanu?

Devos uz krogiem, kas atradās Sestās avēnijas stūrī. Kā parasti vakaros, tic bija pilni ar puišiem un lellītēm, kam ir ko pārdot. Sis bija pēdējais Svinglas iecirknis. Aiz tā pletās tikai garāžas un autostāvvietas, līdz. pat Brodvcjai.

Pilnīgi iespējams, ka Vcnelli visu izdomājis, lai glābtu savu ādu. Pilnīgi iespējams, ka visam šim notikumam nav nc graša vērtības un ka viņš gluži nejauši ierunājies par 52. ielu.

Nolēmu izmēģināt citu taktiku. Tā vietā, lai ietu iekšā bārā, devos pa durvīm uz aktieru ģērbtuvēm. Kāds nikna paskata lips smokingā un ar baltu lakatiņu krūšu kabatā mēģināja mani aizturēt.

— Ei! Vienu mirklīti! Kur tad jūs tā ejat?

— Aiz kulisēm. Gribu apciemot vienu meiteni.

— Nekādā gadījumā, — viņš iebilda, galvu kratīdams.

Es viņu viegli pagrūdu.

— Neesiet tik ļauns. Austrumu Mcnhctcnas kriminālpolicija.

Viņš neatkāpās.

— Jā. Lieliski. Jūs taču esat Stēns. Tas tips, kuru visi sauc par Lielo Hermani. Taču, spriežot pēc tā, ko dzirdēja manas ausis, jūs neesat tas, par ko uzdodaties. Jūs esat atstādināts no amata.

Aizsmēķēju cigareti.

— Par to jau ir zināms?

Viņš paraustīja plecus.

— Nu, jā! To teica pa radio pēdējā ziņu pārraidē pulksten sešos.

Izlikos ļoti ieinteresēts.

— Lūk, kā! Un ko tad viņi teica?

— Ka jūs esat atbrīvots no amata. Tāpēc, ka jūs esot bijis trakoti nikns un brēcis, ka jūsu sieva nav tā, kas nogalinājusi to tipu Grinič-vilidžā, un ka jums uzspļaut uz visiem pierādījumiem. Subordinācijas pārkāpums...

— Tas patiešām atbilst patiesībai. Atzīstos...

Spēru soli uz priekšu. Viņš izstiepa roku uz manu pusi. Tad es nospiedu smēķa galu viņam uz pieres un, pirms vēl viņš paspēja iebrēkties no sāpēm, es piespiedu viņu to aizmirst, iekraudams ar kreiso roku pamatīgu belzienu tā, ka viņš bija spiests plati ieplest kājas un ieraut galvu plecos kā kaķis, kas pamanījis vecu bundžu ar sardīnēm.

Koridorā atskanēja brīdinājuma saucieni:

— Piecas minūtes, meitenes!

Durvis uz ložu bija vaļa, un es ielūkojos iekšā. Tur atradās piecas meitenes. Visas vairāk vai mazāk dabiskā izskatā: divas no tām vēl bija biksītēs un krūšturos.

Mazulītei, kas atradās vistuvāk durvīm, nebija vairāk par astoņpadsmit, viņa pārģērbās uz savu uzstāšanos.

— Lūk, tā! — viņa bargi paziņoja. — Vīrietis! Nu, meitenes, rādiet visas dūres!

Parasti policija viņas maz uztrauc. Viņas ir pie tā pieradušas arī tagad meitenes, nekautrēdamās, turpināja darboties ar saviem tērpiem.

— Nu, ko tad jums vajag? Varbūt izģērbties pavisam? — viņa jautāja vēlreiz.

Noliku uz galda Simona fotogrāfiju kopā ar divdesmitdolāru banknoti.

— Pagaidām ne. Es meklēju šo te zēnu. Kas palīdzēs man viņu atrast, nopelnīs šo naudu.

Visas pēc kārtas pienāca un pacēla banknotes maliņu, lai apskatītu foto. Divas pateica, ka ļoti nožēlojot, bet tādu agrāk neesot redzējušas. Pārējās neteica ne vārda. Tad no zāles atskanēja saksofona skaņas, un visas uzreiz aiztraucās pa gaiteni. Pusceļā viena no viņām pagriezās un pienāca pie manis. Ļoti maza meitenīte ar strupu degunteli.

— Kāpēc jūs meklējat Džo Simonu? — viņa painteresējās.

Aizturēju elpu.

— Teiksim, cs gribu viņam kaut ko pateikt.

Viņa paņēma divdesmit dolārus un iebāza tos krūštura izgriezumā.

— Ieskatieties viesnīcā ,,Bendigs“, aiz stūra. Es redzēju, kā viņš izliecās pa otrā stāva logu, kad no rīta nācu uz darbu.

Viņa jau gribēja skriet pakaļ pārējām, taču es viņu aizturēju aiz rokas.

— Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka tas bija viņš?

Viņa aplaizīja izkaltušās lūpas.

— Lūk, ko es tev teikšu, puisīt. Ja jūs gribat kļūt par aktrisi un dejojat šajā krogā, lai samaksātu par mācībām, bet kaut kāds netīrs draņ-ķagabals sit jums pa vaigiem tā, ka gandrīz galvu norauj, tikai tāpēc, ka jūs nepiekrītat strādāt viņam, un tad jūs ierauga! viņa pretīgo purnu logā, jūs taču viņu pazīsiet, vai nav tiesa?

Palaidu viņu vaļā. Viņa ātri panāca citas meitenes un tieši paguva ieņemt savu vietu, kad pirmā jau vēra vaļā durvis un dejodama iegāja kluba zālē. Domīgi nolūkojos, kā aiz viņām aizcirtās durvis.

Tādas, lūk, lietas. Pavisam nesen taču es biju iegājis tajā viesnīcā un rādījis tur Džo Simona fotogrāfiju.

Viesnīca ,,Bcndigs“ atradās pavisam tuvu. Kalpotājs paskatījās uz foto un apzvērēja, ka nekad dzīvē neesot redzējis šo cilvēku. Tici nu vēl cil vēkiem pēc tā visa!

Man nezin kāpēc kļuva žēl šī kalpotāja, un es lēnām devos uz kroga izeju.

11. nodaļa

Šķērsoju Sesto avēniju un, apstājies iepretī viesnīcai, sāku to aplūkot. Fasāde bija gluži parasta. Ēka neliela pavisam tikai tns stāvi. Apakšā atradās naktsklubs, kas saucās ,,Rckits“.

Ja meitene ar strupo deguntiņu ir teikusi patiesību, tad Simons īre istabu kaut kur otrajā stāvā, ar logu uz. ielas pusi. Tieši tādu iestādi vai izvēlēties Simonām līdzīgs tips, kas nolēmis slēpties.

Saviebu svarīgu ģīmi, pirms gāju iekšā. Man pa priekšu kāda jauna būtne vilka pa pakāpieniem piedzērušos matrozi. Ļāvu viņiem pabeigt sarunu ar portjē, kas sēdēja kantori, un pienācu klāt, kad viņi bija bci guši. Vecais portjē pats pavadīja klientus. Viņš lika pārītim aizpildīt reģistrācijas kartiņu, pēc tam visi kāpa augšā uz otro stāvu. Vecais turēja rokā atslēgu.

Kamēr viņš bija prom, pāršķirstīju reģistrācijas žurnālu. Starp klientiem bija kāds Džeksons 200. numurā un Džeks Sterilijs 201. numurā. Simons visticamāk dzīvoja atsevišķā numurā. Bridi, kad viņam draudēja cietums un elektriskais krēsls, viņš diezin vai varēja atļauties greznību dzīvot ar kādu kopā.

Uzkāpu nākamajā slāvā. Dažās istabās dega gaisma, citās valdīja tumsa. Gaiteni oda pēc eļļas, ziepēm,' dezinfekcijas un lētām smaržām. Žēl, ka es nezinu precīzi, kurā numurā Simons dzīvo.

Jā, tā ir tieši tāda vieta, kādu es biju iedomājies. Ja kāds pēkšņi ieaurotos: ,,Kruķi!“, — šeit sāktos īsta panika.

Aizgāju līdz. gaiteņa galam un ieklausījos. Džeksons izrādījās ne tas cilvēks, kuru es meklēju. Lielais un resnais Džeksons pavadīja laiku ar kādu svešu sievu. Par to es nešaubījos, jo dzirdēju viņu sarunu. Viņš negribēja iet uz naktsklubu un negribēja vairs dzert. Tas, ko viņi šobrīd darīja, viņu pilnīgi apmierināja.

Nācās piespiesties pie kaimiņu istabas durvīm. Puisis, kas tajā dzīvoja, krāca kā aviācijas motors.

Pacēlu acis uz virsdurvju lodziņu: gaismas nebija. Mēģināju atvērt durvis, taču tās izrādījās aizslēgtas. No visa spēka spiezdams rokturi, ar ķermeņa svaru grūdu durvis. Ar dobju klikšķi tās padevās.

Istabā bija ļoti tumšs, gaisā vējoja narkotiku un viskija smaka. Uz gultas gulēja nekustīgs ķermenis.

Izvilku ieroci, aizvēru aiz sevis durvis un piespiedos pie sienas. Tad klusi pasaucu Simonu. Nekādas atbildes, izņemot aizsmakušus krācienus.

Šķērsoju istabu, turēdams rokā revolveri. Tas bija tas pats tips, kuru es redzēju pie Maiersa aiz letes. Viņa apģērbs nekārtīgi mētājās uz krēsla un viņam līdzās uz gultas.

Pārmeklēju kabatas un aplūkoju to saturu vājajā neona izkārtnes gaismā, kas ieplūda caur žalūziju spraugām. Pat ja viņam bija revolveris, viņš to bija noslēpis. Atradu pie viņa lidmašīnas biļeti uz Akapulko, piecas tūkstošdolāru banknotes un biezu paciņu ar divsimtdolāru naudaszīmēm. Taču tagad tās viņam vairs nebūs vajadzīgas. Vismaz tad, ja viņš nepratīs pierādīt, ka brīdī, kad tika nogalināts Niks Kazarss, ir atradies pavisam citā vielā. Nobeiguši kruķi - tagad visā Menhetcnā pat muša neizlidos nepamanīta.

Iebāzu naudu un biļeti atpakaļ kabatas portfelī un sāku kratīt Simonu. Viņš nepārtrauca krākt, nepievērsdams man nekādu uzmanību. Sakratīju viņu stiprāk.

— Nu, Simon, celies! Policija!

Kratīdams nelieti, aizskāru naktslampu, un tā nokrita uz grīdas. Tā bija vienīgā skaļā skaņa istabā, ja neņēma vērā krācienus, kas nāca no

Simona. Sagrābu viņu aiz krūšu spalvām un ar spēku tās izrāvu. Viņš no sāpēm iestenējās, taču tā arī neatguvās no bezsamaņas stāvokļa. Jā, nāksies ar viņu pastrādāt.

— Riebīgais lops, es tevi piespiedīšu atgūt saprašanu!

Pagriezos, lai palūkotos, kur atrodas izlietne. Un tajā brīdī no sienas atdalījās kaut kāda tumša masa, pazibēja metāla spīdums, un revolvera rokturis ietriecās man pierē. No šī sitiena es nokritu uz ceļiem.

Vājajā gaismā, kas ieplūda caur logu, es ieraudzīju vīrieša kājas. Jā, tikai kājas lieliski nospodrinātos zābakos un tumšās biksēs. Kā pēdējais muļķis biju iekritis lamatās.

Mēģināju sagrābt viņu aiz kājām un nogāzt zemē, taču nākamais sitiens mani gandrīz paralizēja. Man gan izdevās saķert viņu aiz kājām, bet saspiest tās pietrūka spēka. Revolveris vēlreiz pacēlās un nolaidās. Belziens trāpīja pa pieri. Puisis ar revolveri prata savu darbu. Turklāt, iespējams, viņam tas sagādāja apmierinājumu.

Negaidot istaba sagriezās, un es iekritu tumsā. Mani atdzīvināja sirēnas gaudošana. Mēģināju apsēsties.

Jā, tas nebija visai gudri no manas puses. Biju rīkojies primitīvi. Nebija nekādas vajadzības skatīties uz. Simonu, lai saprastu, kā viņš tagad izskatās. Baigas nojautas sažņaudza manu sirdi.

Ar grūtībām piecēlos kājās, līgodamies sameklēju lampu un ieslēdzu to. Simons bija pārvērsts par īstu maltās gaļas kotleti. Un viss liecina, ka to paveicis pirmās klases detektīvs Hermanis Stēns, kas jau tāpat ir atbrīvots no darba. Pats biju visus priekšnoteikumus radījis. Grēdijs man jautāja, kur es eju. Un es biju atbildējis daudzu liecinieku klātbūtnē: „Dodos meklēt Džo Simonu. Un, lai ko tas man maksātu, es piespiedīšu viņu atzīties, ka viņš ir ticis noalgots, lai aizmidzinātu Patu un nogādātu pie Kcrija. Piespiedīšu, pat ja man tāpēc nāksies sašķaidīt viņam smadzenes."

Lūk, tā es biju paziņojis. Es to izdarīju Grēdija klātbūtnē, komisāra palīga Reiharta, Džima Purvisa, Monta un Korķa klātbūtnē, Un pat Miras Bellas klātbūtnē!

Tagad manās rokās atradās Simona līķis. Ar mani viss bija cauri. Un šī slepkavība...

Sāku berzēt punus uz pieres un pakauša. Kaut arī man nebija brūču, manas rokas un drēbas bija asiņainas. Tās bija Simona asinis, nevis manas. Stāvēju uz drebošām kājām un kratīju galvu, lai kaut nedaudz atgūlos. Tad pēkšņi es pamanīju savu revolveri, to pašu, kuru Vcnelli un viņa pārinieks bija man atņēmuši kopā ar žetonu un naudasmaku.

Vismaz vienā ziņā es nebiju kļūdījies: Hoplons bija iestidzis šajā lietā līdz ausīm. Vcnelli nebūt nebija nobijies, viņš tikai izlikās, ka ir nobijies. Viņš gribēja, lai es atrodu Simonu. Bet, lai es nevarētu parunāt ar viņu un uzzināt patiesību, viņi to rūpīgi piestūķēja ar viskiju un narkotikām.

Noliecos pēc sava revolvera, kas bija notašķīts ar asinīm, un tūlīt pat atjēdzos uz grīdas. Ar zābaka purngalu es netīšām biju paspēris to zem gultas. Domāju un rīkojos palēninātā tempā, un nekas man negribēja izdoties.

Ar lielām pūlēm piecēlos uz ceļiem un pabāzu roku zem gultas. Taču biju aizgrūdis revolveri pārāk tālu. Pieskāros tam ar pirkstiem, bet nespēju izvilkt ārā. Izstiepies uz paklāja, dubultoju pūles. Tomēr tas bija ļoti plats dīvāns, pārāk zems, lai es spētu palīst tam apakšā. Galu galā, pie velna šo revolveri!

Piecēlos kājās. Taisnību sakot, ieroci man nevajadzēja. Tas ir tikai papildpierādījums tiesai. Par lieeiniekiem būs visi bārmeņi un visi kalpotāji 52. ielā, kas redzēja, kā es meklēju Simonu. Uzlauztas durvis, manu pirkstu nospiedumi šajā istabā...

Līgodamies piegāju pie durvīm. Aizvākties no šejienes pēc iespējas ātrāk bija pat svarīgāk, nekā paņemt to revolveri. Ja viņi mani noķers, Patai tas būs gals.

Ar grūtībām izlīdu gaitenī. Nē, tie nebija Dž.eksoni, kas sacēla trauksmi. Viņi vēl arvien atradās mīlas ekstāzē, kuras dēļ bija šeit ieradušies, taču Džeksons pats arī bija dzirdējis sirēnas kaukšanu.

- Ja nu tā ir policija? — viņš nedroši jautāja.

Viņa partnere acīmredzami smējās par viņu:

Nemels nu niekus, dārgais!

Aizgrīļojos līdz kāpnēm, bet, tiklīdz gatavojos kāpt lejā, izdzirdēju, ka atveras ieejas durvis un vestibilā atskan soļu troksnis. Kruķu soļi... Tas bija kalpotājs, kas bija sacēlis trauksmi pa telefonu, un šis apstāklis bija ļoti dīvains.

— Vai jūs zvanījāt par Simonu? — jautāja viens no kruķiem.

— Jā, scr.

- Un kāpēc jūs domājat, ka tas ir tieši Simons?

— A... lūk, kas man ienāca prātā. Nesen šeit ieradās viens policists. Slaids gaišmatis ar salauztu degunu. No kriminālnodaļas...

— Tas būs bijis Lielais Hermanis, — precizēja viens no kruķiem. — Taču šobrīd viņš ir atbrīvots no darba.

— Nu, to es nezināju, — kalpotājs turpināja. — Viņš man rādīja jauna cilvēka fotogrāfiju un gribēja uzzināt, vai tas nav kāds no viesnīcas klientiem. Viņš paziņoja, ka tas ir kāds Džo Simons, kuru meklē par detektīva slepkavību. Es viņam atbildēju, ka šeit tāda nav.

— Un tālāk?

Kalpotājs centās norobežoties no šīs lietas:

— Nu, lūk! Pēc viņa aiziešanas es sāku domāt. Saprotiet, to klientu es pats neuzņēmu. Bet šovakar, kad atnācu uz darbu, dienas dežurants man deva padomu pavērot klientu 201. numurā. Viņa istaba ir ielas pusē, ēkas labajā spārnā.

— Kāpēc viņš jums to teica?

— Tāpēc, ka, pēc viņa vārdiem, šim klientam ir tāds paskats, it kā viņš slēptos no kāda vai baidītos no kaut kā. Viņš visu laiku atskatījās, kamēr aizpildīja reģistrācijas kartiņu.

Kruķa balss neskanēja īpaši pārliecinoši.

— Bet kāpēc jūs domājat, ka tas ir Simons?

— Nu, vispār... Taču, es nezinu...

— Velns parāvis, mums pavēlēja doties šurp, bet jums ir tikai nepamatotas aizdomas... Vai jūs redzējāt viņa seju?

— Nē, es viņu neredzēju. Taču mans kolēģis teica, ka viņš esot pavisam jauns un izskatās ne pārāk stiprs. — Tad kalpotājs lika galdā savu lielāko trumpi:

— Turklāt paskatieties reģistrācijas kartiņā. Viņš pierakstījies ar Dže-ka Stenlija vārdu. D. un S. - vai saprotat? Kādā policijas romānā es lasīju, ka tad, kad gangsteri maina vārdu, viņi vienmēr saglabā savus iniciāļus.

Kruķis arvien vairāk izskatījās vīlies.

— A, tad tu lasi policijas romānus?

— Nu, ja jau mēs esam šeit, — iejaucās otrs kruķis, — tad paskatīsimies uz to puisi. Lai gan es labi saprotu, ka, ienākot šādā iestādē, vajag atskatīties. Viņš droši vien baidījās, ka viņu var izsekot paša sieva...

Ieejas durvis atkal atvērās.

— Nu, kā ir? Vai liesām tas ir Simons? — atskanēja jauna balss.

— Vai esat pilnīgi pārliecināts? — prasīja kāds eeturtais.

Varēja domāt, ka viņi traukušies šurp aulēkšiem. Pie ieejas durvīm bija dzirdami vēl kādi soļi.

— Tikai pieņēmumi, — atbildēja viens np pirmajiem kruķiem. — Patiesībā mēs neko nezinām. Acīmredzot, atkal garām. Kalpotājam ir aizdomas, lūk, arī viss.

Es ar tādu spēku iekrampējos kāpņu margās, ka man sāka sāpēt rokas. Nezinu, kā tas viss beigsies, bet šobrīd lieta kļuvusi ļoti ļoti nopietna.

Hoplons bija labi pastrādājis, lai safabricētu visu šo notikumu. Vispirms ar Patu, tagad ar mani. Mums tas var dārgi maksāt.

Par laimi es atguvos dažas minūtes ātrāk. Viņi bija eerējuši, ka policija atradīs mani uz grīdas, visu vienās asinīs pēc asinspirts, par kādu liecināja istabas stāvoklis. Šeit bijusi izmisīga cīņa — ne uz dzīvību, bet uz nāvi, tā policijai vajadzēja domāt.

Uzkāpu dažus pakāpienus augstāk. Bēgt no šejienes nebija iespējams. Jebkurš no kruķiem mani pazīs un aizturēs, sāks iztaujāt, bet pēc tam atradīs Simona līķi.

Pār manu muguru plūda sviedri. Sāku ar acīm meklēt mazo sarkano lampiņu, kura parasti norāda uz rezerves izeju vai ugunsdzēsēju kāpnēm. Tādas šeit nebija. Kad šo veco ēku pārbūvēja par viesnīcu, arhitekts droši vien bija pilns kā mārks.

— Iesim tomēr un paskatīsimies, — ierosināja viens no policistiem.

Es ātri pieveicu atpakaļceļu pa gaiteni, pagāju garām 201. numuram,

pa ceļam atvērdams visas durvis, aiz kurām nedega gaisma. Gaiteņa galā rokturis padevās, un durvis atvērās. Es paguvu iešmaukt iekšā tieši tajā brīdī, kad pirmais kruķis parādījās otrā stāva kāpņu laukumiņā.

— Kurā numurā? — atskanēja kruķa balss.

Laukumiņā parādījās otrs policists.

— 201., pa labi.

Viņi sparīgi aizsoļoja pa gaiteni. Uzmanīgi aizvēru durvis un piespiedos pie sienas, cenzdamies apvaldīt savu trokšņaino elpu. Pataustīju, vai cepure man galvā, — diemžēl, tās nebija. Iespējams, ka biju to atstājis Simona istabā līdz ar savu revolveri un Dievs vien zina, ko vēl. Regs

Hoplons bija spīdoši nogādājis mani tur, kur bija gribējis. Taču kādēļ viņam tas vajadzīgs?

Tumšā istaba bija piesūkusies ar lētām smaržām. Šīs smaržas izraisīja man nelabumu, un es ar pūlēm atturējos no vēmiena. Negribot ieklepojos un izdzirdēju skaņu, kas līdzinājās klikšķim. Nelielā lampa gultas galvgali iedegās. Izrādījās, ka istabā nebiju viens. Gultā gulēja skaistule caurspīdīgā krekliņā — precīza kopija no seksuālo naktskreklu reklāmas stenda. Viņa pacēlās no savas guļvietas un berzēja acis, vēl galīgi nepamodusics.

— Ilgi gan tu nāci atpakaļ, — viņa vācu valodā noteica, acīmredzami neapmierinātā tonī. — Mums vajadzēja tikties deviņos. Es tevi gaidu jau divas stundas.

Mēģināju atcerēties dažus vācu vārdus, taču viss, kas man ienāca prātā, bija -- ,,lībhen“.

Viņa pārstāja berzēt acis. Jau pavisam pamodusies, viņa saskatīja mani un ļoti izbrīnījās.

— Kas jūs esat? Un ko jums no manis vajag? — viņa jautāja, šoreiz angliski.

Gribēju viņai atbildēt, taču nespēju. Kaut kas sažņaudza manu kaklu. Soļi gaitenī apklusa, toties atskanēja kliedzieni. Tā arī bija: viņi bija atraduši Simonu.

— Tas ir viņš! — iesaucās viens no policistiem. — Katrā ziņā sakrīt ar ārienes aprakstu, un ari vārds ir tas pats, kas papīros viņa kabatas portfelī.

Gaidīju, kad ieskanēsies pārsteiguma svilpiens, kuram vajadzēja sekot pēc piecu tūkstošu dolāru atrašanas, bet neko nesagaidīju.

Kāds no lejas pajautāja:

— Un ko viņš saka?

— Viņš nevar neko pateikt, — viņam atbildēja. - Viņš ir miris. Un novākts pavisam nesen, ne vairāk kā pirms pusstundas. Piezvani uz. iecirkni.

Sievišķis, kas sēdēja gultā, atvēra muti, gatavodamās bļaut. Taču pirms viņa paguva to izdarīt, es izrā%'u revolveri. Mana roka slīdēja no sviedriem, un es ar pūlēm noturēju to vajadzīgajā virzienā.

— Nevajag kliegt, Grēthen.

Viņai aizcirtās elpa, tāpat kā man. Viņas govs ciči zem melnā caurspīdīgā krekliņa te pacēlās, te nolaidās, gluži kā divi piepūsti baloni.

Sievišķis jau bija galīgi satraucies un nospļāvās uz paklāja. Bet, kad viņa ierunājās, viņai izrādījās tik drausmīgs akcents, ka man vajadzēja uzmanīgi ieklausīties, lai saprastu, ko viņa tur pļurkst.

— Tas lejā, tur, policija, tu - ļauns slepkava. Tu nositi cilvēku, tāpēc ielauzies pie manis, lai izmuktu no taisnās liesas.

Atspiedos ar muguru pret durvīm, lai noturētos kājās un dzirdētu, kas tiek runāts tur, durvju otrā pusē. Un man nācās samelot.

— Tieši tā viņš arī ir, mamzel.

— Aāā! — viņa nostenējās un gandrīz krita bezsamaņā, atkritusi uz spilveniem.

Tātad, viņa noturējusi mani par slepkavu! Labi, vismaz tagad viņa neuzdrošināsies kliegt!

Ciešāk piespiedu ausi pie durvīm un klausījos.

12. nodaļa

Troksnis gaitenī pieauga. No lejas saradās arī citi kruķi, lai paskatītos uz Simonu.

Klaudzēja durvis, sieviešu balsis bailīgi taujāja, kas noticis. Kāda vīrieša balss sašutusi deklarēja:

— Jums nav tiesību mūs aizturēt! Mēs neesam izdarījuši neko nelikumīgu.

— Man ļoti žēl, — atbildēja kāds no policistiem, — taču neviens neatstās viesnīcu, kamēr atbrauks inspektors. Kāds ir jūsu uzvārds?

— Džeksons, Sems Džeksons.

Sieviete, kas turējās pie viņa, atradās uz histērijas robežas.

— Bet tas nav iespējams, jums nav tiesību! Tā nedrīkst!

— Jūs it nemaz neaiztur, cienītā kundze. Jūs vienkārši lūdz pagaidīt, lai uzdotu jums dažus jautājumus. Starp citu, kā tas gadījās, ka jūs neko nedzirdējāt? Man tas liekas ļoti dīvaini — blakusistabā notiek kautiņš, nogalina cilvēku, bet jūs neko neesat dzirdējuši.

— Jā, mēs neko neesam dzirdējuši! — viņa ievaidējās.

Pavēru durvis un paskatījos uz viņiem. Džeksons bija visai iespaidīgs vīrs, apmēram ap piecdesmit. Un biju gatavs likt galvu ķīlā, ka viņš patiešām bija Džeksons. Viņš izskatījās pēc provinciāla apdrošināšanas aģenta.

Sievietei bija ap trīsdesmit, skaisti kastaņkrāsas mati un pašpārliecināts izskats. Viņa bija tik strauji ģērbusies, ka no kleitas apakšas rēgojās kombinējas stūris. Uz pirksta, kā jau varēja sagaidīt, atradās laulības gredzens. Pilnīgi iespējams, ka viņas uzticamais vīrs viņu gaida kaut kur provincē. Šis pārītis bija iekūlies diezgan nepatīkamā situācijā.

Atkal pievēru durvis un pagriezos pret to vācu sievieti. Viņa niknumā spļāva uz grīdas un īdēja:

— Vācieties prom!

Es arī pats sapratu, ka man ir laiks aizvākties. Nevarēja zināt, vai patruļpolicisti sāks pārbaudīt visus numurus, taču, kad atbrauks Dzims, viņš noteikti liks viņiem to izdarīt. Un pasekos līdz, lai viņi to izdara kā nākas.

Palūkojos ārā pa logu. Ne pārāk tālu rēgojās ugunsdzēsēju kāpnes. Tās sniedzās līdz jumtam un lejā līdz pagalmam. Vienīgi es šaubījos, vai tās izturēs manu svaru.

Pilnīgi velti biju aizgājis prom no durvīm. Sievišķis izlēca no gultas un uz pirkstgaliem strauji metās uz durvju pusi, visu laiku atskatīdamās uz inani pār plecu.

Pagriezu ieroci pret viņu un klusi brīdināju:

— Ne tik ātri, lībhcn, salauzīsi kāju.

Viņu drīzāk apturēja mani vārdi, nekā ierocis. Viņa pagriezās pret mani un jautāja:

— Vai jūs runājat vāciski?

Nostājos starp viņu un durvīm.

— Mazliet.

Viņa izvirda veselu vārdu birumu, bet es no tiem sapratu tikai dažus.

— Jūs melojat, — viņa turpināja jau angliski, vai aizrīdāmās no niknuma. - Jūs tikai mēģināt... kā to pateikt? Izlikties simpātisks.

Pēkšņi viņa apjauta, ka stāv gandrīz kaila, un mēģināja aizsegties ar rokām.

— Tūliņ pat ejiet prom no šejienes! Ja atnāks Hanss, viņš nositīs gan jūs, gan mani!

Piespiedu ausi pie durvīm un sāku klausīties, kas tur notiek. Bija atbraucis Dzims Purviss. Dzirdēju, kā viņš kādam saka:

— Nevienu žurnālistu! Es labi zinu, kas viņi tādi ir.

Viņa balss tuvojās.

— Kādas šausmas! Nolādēts! Hermanis ir izdarījis to, ko apsolīja.

Lorks, kas acīmredzot stāvēja blakus, iebilda:

— Klausies, Džini, nestreb karstu. Viss, ko mēs zinām, ir tas, ka Hermanis visur meklēja Simonu šaja kvartālā, un neko citu mēs pagaidām nezinām.

— Jā, — atbildēja Dzims. — Tagad Simons ir beigts.

Es pūlējos sasaistīt sava izmocītajā prātā divas domas. Visvienkāršāk tagad būtu atvērt durvis, iziet uz sliekšņa un pateikt: „Lūk, arī es, draugi!" No otras puses, ja es tā izdarīšu, Pata būs pagalam, un es pats ari. Tiesa nenoticēs viņas versijai. Un vēl mazāk — manai. Palu notiesās par Kerija slepkavību, bet uz manas birkas tiks Simona nāve. Bet Regs Hop-lons un tā rudā skaistule, kas veselus sešus mēnešus uzdevās par Patu, triumfēs, jo viņu nodoms būs izdevies un, neraugoties uz. sarežģījumiem, viņi būs savu panākuši.

Spriežot pēc soļiem, Dzims un Korks devās uz. 201. numuru. Viņiem pa pēdām sekoja policijas ārsts, turklāt iespējams, ka, ņemot vērā stāvokļa nopietnību, ieradīsies ari inspektors (īrēdijs un prokurora palīgs Hāverss.

Man arvien vairāk palika žēl Džeksona. Par šo nelielo prieciņu viņam būs jāsamaksā ar samērā nepatīkamu nakti.

Vāciete nekādi nespēja piespiest mani atstāt šo istabu. Viņa tuvojās un ieurbās manī ar drūmu skatienu, vilkdama mēli pār lūpām. Viņa centās iztēlot, ka esmu viņai iepaticies.

— Es jums liekos skaista, vai ne?

Es atbildēju, ka jā, taču šobrīd domāju par ko citu. Viņa man par kaut ko pateicās, un es pārsteigts noprasīju, par ko. Varēja domāt, ka mans izskats vien viņai jau sagādā apmierinājumu. Viņa smaidīja un vi-teroja angliski.

— Vai tas ir liesa, ka jūs runājat vāciski? - viņa paspēra soli tuvāk un izrādījās jau tik tuvu, ka es saodu viņas ādas smaržu. — Kā es varu jums palīdzēt?

Ar piedurknes galu noslaucīju sviedrus no sejas.

— Ja varat, tad palīdzat.

Viņa pienāca vēl tuvāk, un tagad mūsu augumi gandrīz saskārās.

— Kā jūs sauc?

— Hermanis.

Viņai izspruka pārsteiguma sauciens.

— Ļoti skaists vācu vārds. — Viņa drudžaini elpoja, gribēdama izrādīt savu kaisli un satraukumu, kura viņai it nemaz nebija. — Vai tu gribi, lai es pasaku, ka te neviena nav, kad viņi sāks klauvēt?

„Kur gan viņa velk?" — es nodomāju.

Uzlikusi savu kreiso roku uz manas labās un uzvēlusies man virsū, skaistule no visa spēka grūda mani uz durvīm. Tas, ko es biju noturējis par taukiem, izrādījās muskuļi. Viņas miesā nebija neviena grama tauku.

Viņa noglāstīja manu roku ar pirkstu galiņiem un „maigi" nočukstēja:

— Un pēc tam, kad policija aizies, mēs varētu būt laimīgi.

Viņas pirksti virzījās arvien tālāk. Pēkšņi es sapratu, ka viņa virzās uz. mana revolvera pusi.

— Un ko teiks Hanss? — es painteresējos.

Viņas roka sažņaudza manu dūri. Priekš sievietes viņai piemita apbrīnojams spēks. Viņa beidza smaidīt un atkal sāka mani lamāt vācu valodā. Vēl arvien spiezdama manu roku ar revolveri, viņa jau atvēra muti, lai kliegtu un sauktu palīgā.

Es iegremdēju pirkstus viņas kuņģa rajonā. Viņai aptrūka elpa, bet nagi ieķērās manā sejā, atstājot uz tās asiņainas svītras. Tad viņa atkāpās un spēcīgi iebelza man ar kāju, pareizāk sakot, gatavojās spert pa to vietu, kas vīrietim ir vismazāk aizsargāta. Taču es izvairījos no sitiena, saķēru viņas kāju un nogāzu viņu uz muguras.

Viņa vēlreiz mēģināja kliegt, bet es nedevu viņai iespēju to darīt. Aizbāzu viņas muti ar roku, un centos aizvilkt viņu uz. vannas istabu.

Tad viņas spēks, kas bija mani tā pārsteidzis, atklājās vēl lielāka mērā. Turklāt viņa prata daudzus trikus un paņēmienus. Viņai izdevās iespert man ar ceļgalu, pēc tam viņa iekoda man rokā.

Pūlējos viņu noturēt, taču cīnīties ar viņu nebija viegli: viņa līdzinājās slidenam ledus gabalam, kas apgādāts ar asiem nagiem un ne par ko nedodas rokā.

Atbrīvojis viņas muti, iegāzu viņai pa seju ar plaukstas mugurpusi. Sievišķa galva atsitās pret vannas malu. Ķermenis izstiepās un nokārās man uz. rokām.

Nosēdināju viņu uz grīdas, atstutēju pret vannu, tad sameklēju mitru dvieli, aizsēju viņai muti, bet ar eitiem dvieļiem sasēju rokas un kājas. Rūpīgi noliku viņu uz grīdas un, iepriekš pārliecinājies, ka viņa ir labi sasieta, atviegloti uzelpoju.

Kad beidzu ar viņu krāmēties, viss mans apģērbs bija vienos sviedros. Sviedri tecēja acīs un neļāva neko saskatīt. Notrausis tos ar piedurkni, pekšm pamanīju savu attēlu spogulī virs izlietnes. Cilvēks spogulī vispār nelīdzinājās Hermanim, nožēlojamam detektīvam, kas gandrīz neko savā dzīvē nebija sasniedzis. Zilie loki ap acīm, mute vienās asinīs. To es vēl varu izlabot, taču nebūs manos spēkos likt izzust skrambām.

Palūkojos uz sievieti, kas gulēja uz. grīdas, un paliku ļoti neapmierināts ar sevi. Viņa atradās savā numurā, mierīgi gulēja un gaidīja savu mīļāko, kad es ielauzos iekšā un krietni sabojāju viņai visu vakaru. Atgriezdamies istabā, es domās atvainojos viņas priekšā.

Dzims jau bija devis rīkojumu apskatīt visus numurus. Es dzirdēju, kā tiek klauvēts pie durvīm gaiteņa galā. Sados gadījumos tā ir parasta procedūra, bet šoreiz es atrados pretējā barikāžu pusē, lamatās.

Apgāju riņķi krēslam, kas mētājās uz grīdas, piegāju pie durvīm un pagriezu atslēgu slēdzenē. Šejienes durvīm nebija aizbīdņu.

Turpināju domāt un darboties, bet palēninātā tempā. Sameklēju cigaretes un aizsmēķēju, pēc tam atgriezos vannas istabā, nezinādams, ko darīt tālāk. Uz grīdas guļošā sieviete urbās manī ar ļaunu skatienu un dīdījās kā kritamkaites apsēsta.

Aizvēris durvis uz vannas istabu, es piegāju pie vaļējā loga. Tumsas dēļ asfaltētais pagalms likās briesmīgi zemu. Vēlreiz aplūkoju kāpnes. Tās izskatījās ļoti neuzticamas: āķi, uz kuriem tās balstījās, bija gandrīz izlīduši no sienas.

Apsēdos uz palodzes un sāku drudžaini smēķēt, dūmodams kā tvaikonis. Troksnis gaitenī pastiprinājās. Balsis tuvojās. Kruķi virzījās no abām pusēm. Gaiteni bija dzirdami arvien jauni soļi. Ieradās fotogrāfi, laboranti un citi tehniskie darbinieki, lai nodemonstrētu savu māku. Viņi neko nepalaidīs garām nepamanītu. Viņi atradīs cepuri un revolveri, kas palika Simona numurā. Iedomājoties vien par to, man atkal palika nelabi. Tagad es labi sapratu, kā jūtas slepkava. Kā vajadzēja justies Simonām. Pirmo reizi manā mūžā sabiedrība atradās vienā pusē, bet es — otrā.

Izstiepu roku un mēģināju satvert kāpnes. Tās izrādījās stabilas, un es no visa spēka uzspiedu uz tām, vēl arvien sēdēdams uz loga. Varbūt tās mani tomēr izturēs...

Pārmetu kājas pār palodzi un iekāros kāpnēs. Viens no āķiem izslīdēja, kāpnes sašūpojās, tomēr izturēja. Biju spiests turēties ar abām rokām, balstoties ar kājām pret sienu, lai kaut nedaudz atvieglotu sava svara spiedienu uz kāpnēm.

Kad sasniedzu pirmā stāva līmeni, ļāvu sev atpūsties. Tur arī bija pilns ar kruķiem, tāpat kā otrajā stāvā. Pietiktu kaut vienam no tiem paskatīties ārā pa logu, un es būtu pagalam. Atpūties turpināju kāpt lejā.

Pagalms, kurā nonācu, bija ļoti mazs. Drīzāk liela noteka, nekā pagalms. Trim sienām nebija nekādu spraugu, bet ceturtajā — tikai viena: durvis uz naktsklubu ,,Rckifs“, tās bija atstātas vaļā, lai izvēdinātu telpu.

Beidzot es nolaidos uz asfalta un ielūkojos virtuvē. Divi pavāri baltos halātos un lielās cepurēs uz galvām grozījās ap plīti. Trešais gatavoja sviestmaizes. Vēl viens, pēc izskata — filipīnietis, darbojās ar dārzeņu tīrītāju. Neviens no viņiem pat nenojauta, kas notiek ēkas augšējos stāvos.

Noslēpu kabatā savu asiņojošo roku un izgāju cauri virtuvei. Kāds tips, pamanījis mani, paķēra nazi, pūlēdamies izskatīties varonīgs, taču ievērojis, ka es turu roku kabatā, saprātīgā kārtā turpināja savu iesākto darbu. Pārējie pavāri pat nepacēla acis. Tas, kurš smērēja sviestmaizes, izslējās un, mani ieraudzījis, iesaucās:

— Kas tad tev atgadījies, veco zēn?

Neko viņam neatbildējis, izgāju, pastumdams malā kādu puisi, šķērsoju gaiteni un nokļuvu naktskluba zālē. Tā bija dekorēta Havaju stilā: visās malās rēgojās palmas, bet pie sienām karājās attēli ar kailām peldētājām.

Visus galdiņus aizņēma naivi provinciāļi, kas garšīgi gremoja savu barību. Uz skatuves švītējās dziedātāja, samērā pieticīgi ģērbusies. Ņujorkā taču striptīzs ir aizliegts. Varas iestādes neinteresējās par to, ko kailā dziedone darīs pēc uzstāšanās, taču izģērbties publikas priekšā nebija atļauts.

Pagājis garām galdiņiem, es devos uz izeju, klusībā svētīdams zālē valdošo pustumsu. Nonācis pie izejas durvīm, uzdūros zāles pārzinim, kurš mani pazina.

— Ak, Dievs, Stēns...

Pagrūdu viņu malā, neizņemdams roku no kabatas.

— Paejiet nost!

Viņš izlikās, ka tas uz viņu neattiecas, un ar interesi sāka pētīt vestibilu aiz stikla durvīm. Garderobiste arī pazina mani un ieplēta platas acis.

— Re, nu, vēl viens kruķis! Visa iela jau pilna ar jūsu kolēģiem.

Apstājos, lai atgūtu elpu un varētu iziet no šejienes normālā solī, lai

gan mani tā vien vilka mesties skriet. Atbildēju viņai ar vienu vārdu:

— Zinu.

Mazā vārna turpināja:

— Jums nevajadzēja viņu tik stipri sist.

Es klusēju, bet viņa turpināja man piesieties:

— Nu gan viņi uzjautrināsies! — Iedomājoties vien par to, viņas mute pavērās un sejā atplauka dzīvs apmierinājums. — Ko viņi tagad ar jums izdarīs! Šausmas!

Ielūkojos viņai tieši acis un mierīgi atteicu:

— Žēl gan, ka te nav tava Žila. Jums abiem būtu lieli prieki.

Viņa šķībi paskatījās uz mani un neko neatbildēja.

Izvēlējos plauktā vienu cepuri, kura man likās vispiemērotākā, pastiepu viņai divdesmit dolārus un nesteidzīgi izgāju uz ielas. Tā burtiski mudžēja no policistiem formastērpos. Pie ieejas viesnīcā drūzmējās vesels pūlis reportietu un fotokorcspondentu. Ziņkārīgo bari aizpildīja visu pārējo telpu.

— Atvainojiet, — es pateicu nospiestā balsī, iedams garām brigadierim.

Viņš palaida garām savu iespēju izcelties un novērsās, pat neuzmetis man skatienu. Tuvojos murdošajam pūlim. Mana mugura, tāpat kā galva un roka, briesmīgi sāpēja.. Ik mirkli es gaidīju, .ka kāds mani ieraudzīs un pazīs.

Man vajadzēja pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes prom, jo vairāk tāpēc, ka ieradās inspektors Grēdijs. Viņa šoferis apstādināja mašīnu tā, ka praktiski nobloķēja visu pieeju 52. ielai. Grēdijs kopā ar komisāra palīgu Reihartu policistu ielenkumā devās uz viesnīcas ieeju, kur viņus uzreiz aplenca reportieru pūlis, kas alka iekļūt iekšā.

— Nē! — Grēdijs strupi izmeta. — Ja kapteinis Purviss jums teica nē, tātad nē.

Uz viņu var paļauties. Viņš nekad neatcēla savu padoto rīkojumus.

Paspēru soli uz ziņkārīgo pusi un sāku lēnām virzīties uz priekšu. Taču tobrīd man strauji uzskrēja virsū neliela auguma cilvēks. Lai nezaudētu līdzsvaru, biju spiests saķert viņu aiz piedurknes.

— Lūdzu atvainot, — teica Abo Fitccls no „Daily Mirror".

Viņš jau taisījās iet tālāk, bet tad pēkšņi izslējās un palika stāvam ar pavērtu muti. Pirmo reizi daudzu gadu laikā, kamēr es viņu pazinu, mazais žurnālists galīgi apjuka. Spēcīgi saspiedu viņa kuslo elkoni.

— Vai es tev kādreiz esmu melojis, Abo?

Viņš uzmanīgi paskatījās man acīs.

— Nē.

— Ziņas, kuras es tev devu, vienmēr izrādījās patiesība?

— Jā, nu un tad?

Man tā gribējās apgriezties un atskatīties, ka man pat kakls sāka sāpēt. Taču es neiedrošinājos to darīt. Ar brīvo roku es notrausu sviedrus no pieres, un man likās, ka es gandrīz vai dzirdu, kā kāds saka: ,,Ei, jūs, tur, milzeni, kas runā ar Fitcelu!"

— Un tad? — Abo pārjautāja.

— Tas, ka es neesmu nogalinājis Simonu.

Ja es runāju patiesību, viņam tā ir vienkārši fantastiska informācija.

— Vai tu to apzvēri, Herman?

— Zvēru!

— Un kas tad viņu nogalināja?

— Nezinu. Kāds, kas bija viņa istabā.

— Citiem vārdiem, tas viss ir sarīkots?

— Jā. Gluži tāpat, kā ar Patu.

— Bet kas to ir izdarījis?

— Domāju, ka Regs Hoplons.

Abo turpināja vērot mani ar caururbjošu skatienu.

— Kādēļ viņam ievajadzējies pazudināt tevi un Palu?

— Nezinu.

— Tam ari nav nozīmes.

Vēlreiz noslaucīju sviedrus no pieres.

— Piekrītu, tam nav nozīmes, taču Rēgs ir līdz ausīm iestidzis šajā lietā.

Mugura un pakausis iesāpējās ne pa jokam. Pat parastā elpas ievilkšana izraisīja neciešamas sāpes. Pasteidzos teikt:

— Tur, augšā, viņi atradīs manu revolveri. Tas tika izmantots, lai novāktu Simonu, kamēr viņš gulēja piebāzts ar narkotikām un viskiju, taču es to neizdarīju. Tonijs Venelli kopā ar savu pārinieku atņēma man revolveri un žetonu, kad es iznācu no mājas Grovstrītā.

— Un tu acīmredzot gribi labprātīgi padoties gūstā „Mirror" avīzei?

— Nē.

Abo ir labs žurnālists un īsts mans draugs. Es stāvēju ar muguru pret viesnīcu, viņš — ar seju.

— Tu nokāpi ēkas sētas pusē pa kāpnēm un iznāci caur klubu apakšstāvā? — viņš pajautāja.

— Jā.

— Vai tevi redzēja? Kāds tevi pazina?

— Jā.

Viņš nostājās tā, lai man būtu ērtāk pieiet pie ziņkārīgo bara.

— Tādā gadījumā taisies prom no šejienes, un ātrāk! Meiča no garderobes ir izskrējusi uz ielas nikna kā fūrija. Tūlīt viņa tev uzrīdīs kruķus.

Vienā mirklī ieslīdēju pūlī. Meiča apstājās trīsdesmit metrus no manis un sāka bjaut:

— Apturiet viņu! Viņam ir jābūt te, uz ietves! Viņš tik tikko iznāca no šejienes!

Dažus mirkļus pēc viņas kliedzieniem sākās vispārēja burzma. Kāds no kruķiem ieslēdza sirēnu. Šoferis no tās policijas mašīnas, kurā gaudoja sirēna, kliedza Grēdija šoferim, lai tas atbrīvo ceju.

Man aiz muguras pa 201. numura atvērto logu Džims Purviss taujāja, kas noticis.

Šveicars pie viesnīcas durvīm paskaidroja viņam, ka garderobes meiča un zāles pārzinis apgalvo, ka tik tikko no viņiem iznācis Stēns.

— Ak, Dievs, — Džims nolamājās, — tad ķeriet taču viņu. Pārstājiet bāzt savu degunu kur nevajag, bet labāk aizturiet viņu.

Es sapratu, ko viņš ar to gribēja teikt: visam pūlim vajadzēja mesties man virsū, tad Grēdijs no savas puses uzlaidīs man virsū savu bandu un var būt, ka pat mēģinās mani nošaut. Taču man tas viss pavērsās tā, kā jau ne reizi vien bija noticis.

Kad tu lasi avīzēs, ka kāds gangsteris ir izgājis cauri policistu ķēdei, tad tas nebūt nav žurnālistu izdomas auglis. Tā notiek tāpēc, ka pastāv negaidītības moments: kruķi bloķē visas ieejas un izejas un ir pārāk aizņemti ar to, ka apskata visus ieejošos un izejošos, lai paskatītos nedaudz tālāk.

Cik vien iespējams ātri attālinājos no mājas, lai mani nepamana. Sviedri, ar kuriem man bija pilnas ausis, izraisīja nepatīkamu zunoņu. Niezēja arī kakls un mugura. Atbrīvoju sev ceļu no cilvēkiem, pat izšķirdams pārīšus, ļoti apmierināts ar to, ka alejā bija pietiekami tumšs.

Man likās, ka es dzīvoju kaut kādos murgos. Meiča no garderobes turpināja bļaustīties man aiz muguras. No mājas straujā riksī izskrēja kruķu bars. Automašīnu vadītāji laida darbā savas sirēnas, lai kaut kā atbrīvotu ceļu gar viesnīcu.

Pārgāju pār Sesto avēniju pie sarkanās gaismas. Tiklīdz apstājos uz ietves, iedegās zaļā. Man blakus nobremzēja taksometrs. Es atvēru durtiņas un iekritu sēdeklī.

— Kur jūs vest? — jautāja šoferis.

— Uz staciju! — es noburkšķēju pirmo, kas ienāca prātā.

Kamēr viņš laida lejā logu mašīnas otrā pusē, viena no mašīnām ar rāciju padrāzās viņam garām un aiztraucās virzienā uz 54. ielu: tā it tā atstāja aiz sevis savas sirēnas pēdas. Izbraucis uz priekšu, šoferis pameta skatienu uz ielu.

— Velns parāvis, paskatieties tikai uz visām šīm policijas mašīnām. Acīmredzot būs noticis kaut kas ārkārtējs.

— Jā, droši vien, — es noteicu cik vien spēju mierīgā balsī. Man vēl arvien bija grūti elpot.

Viņš paskatījās aizmugures skata spogulī un pilnīgi skaidri ieraudzīja asiņainās svītras manā sejā, svešo cepuri un asinīm notraipīto apģērbu. Viņš gandrīz aizrijās un grasījās atvērt durvis savā pusē. Nolaidu stiklu, kas atradās starp mums, un pieliku revolveri viņam pie pakauša.

— Hm„. — es norūcu, uzskatīdams, ka esmu pieliekami pievērsis sev viņa uzmanību. — Hm... hm...

Puisis pamira. Viņa acis iepletās tik apaļas, ka es jau nobijos, ka tās neizkrīt ārā. Kas gan tad ķertos pie stūres?

— Kur... jūs... aizvest?

— Hm... — es daudznozīmīgi atbildēju.

13. nodaļa

Sēdēdams bērnu šūpolēs, cs pūlējos tumsā saskatīt, vai kāds apsargā manu dzīvokli. Protams, viņiem vajadzēja ierīkot slēpni. Es tā sēdēju jau ilgi, lūkodamies savos logos. Gandrīz visi logi māja, ieskaitot arī manu, bija tumši - pulkstenis jau rādīja otro nakts stundu.

Apskatīju savu plaukstu — tā vēl arvien smcldza. Vācietes zobi bija to pārkoduši. Man noveicies, ka es neietilpu viņas mīļāko skaitā. Mīlas ekstāzē viņa būtu spējīga izstrādāt Dievs vien zina ko.

Man sāpēja visas malas un bija bail. Nevis par sevi, bet par Patu. Tiklīdz mūsu puiši noķers mani, lieku cigarešu paciņu pret miljons dolāriem, ka viņi tai vairs neticēs un negribēs palīdzēt. Man palika vienīgi cerība uz Abo Fitcelu.

Es cerēju, ka mani draugi izķemmēs Menhctcnu manas labklājības vārdā. Pašlaik mana lielākā priekšrocība bija tāda, ka es kā profesionālis zināju, kas šobrīd notiek policijas pārvaldē.

Viņi nepalaidīs garām ne mazāko detaļu, kas varēja uzvest uz manām pēdām. Viņi aptaujās visus taksometru šoferus, kuru pakalpojumus es izmantoju. Un tikai Dievs Kungs zina, ar cik mašīnām es braucu, pirms nokāpu metro stacijā, iejaucies pūlī, kas nāca ārā no teātra.

Šūpoles viegli kustējās dzelzs ķēdē vakara brīzes spiediena dēļ. Man likās, ka vēja brāzmas pierimst. Piecēlos un tuvojos augstajai sētai, kas šķīra laukumiņu no nama. Ja cs rīkošos uz labu laimi, viss beigsies ar to, ka mani atklās, taču man bija absolūti nepieciešams parunāt ar Miru.

Sēta bija augsta, trokšņot man nebija tiesību. Tāpēc es novilku zābakus un, sasējis tos kopā, pakāru sev kaklā. Pēc tam, atkāpies dažus soļus, ieskrējos un vienā lēcienā pārlēcu pāri sētai.

Uz mirkli sastindzis tumsas joslā, es pētīju apgaismoto ieeju un halli. Dežurante ar pelēkiem matiem atradās savā darba vietā, un likās, ka viņa lasa romānu.

Zils un Maks, abi privātdrēbēs, bija atzvēlušies dziļā divvietīgā klubkrēslā vestibilā. Laiku pa laikam viņi palūkojās uz ieejas durvju pusi. Jā! Es tomēr biju licis šiem puišiem paskraidīt! Viņus palūdza novilkt for-mastērpu, apģērbt privaldrēbcs un vaktēt mani pie mājas, jo viņi, lūk, pazina mani pēc izskata.

Pieliecos un uzvilku zābakus. Tie bija tikpat slapji, kā manas kajas. Nācās iet mājai apkārt. Otrā pusē atradās mazas kāpnītes, kas veda uz kurtuves telpu. Parasti šis durvis netika slēgtas ciet.

Uzmanīgi tās atvēris, rūpīgi izpētīju iekšpusi un ieklausījos. Vienīgais, ko cs izdzirdu, bija motora vienmērīgā rūkoņa. Ik pa brīdim tas izdvesa paska|u svilpienu.

Šķērsojis mazo priekštelpu, pienācu pie durvīm, kas veda uz. māju, un, atvēris tās, centos trokšņot pēc iespējas mazāk. Tur atradās darba lifts, taču es neuzdrošinājos to izmantot. Pārvaldnieka kantora durvis, tieši virs kurtuves telpas, bija vērstas uz lifta pusi.

Sāku kāpt pa kāpnēm, cenzdamies spert soļus bez trokšņa. Lēkdams pār sētu, biju aizķēries aiz naglas, un tagad no manas rokas pilēja asinis, atstādamas pēdas uz pakāpieniem. Roka jau sāpēja līdz. pašam plecam. Vēl nekad mūžā nebiju atradies šādā stāvoklī.

Atcerējos, ka Miras istaba atrodas pašā augšā, bet nezināju tās numuru. Ko viņai teikt un ko jautāt, to cs arī vēl nebiju izdomājis. Vislielāko baudu man šobrīd sagādātu apsēšanās uz kāpņu pakāpiena un skaļa gaudošana. Un vēl man gribējās triekt galvu pret sienu, lai Žils un Maks mani sadzirdētu, taču es piespiedu sevi nomierināties.

Augšstāvā nebija nekāda apgaismojuma, izņemot mazo kāpņu lampiņu un sarkano lampiņu, kas norādīja uz rezerves izeju. Mirai vēl nevajadzēja atrasties gultā, jo viņas dežūra bija tikko beigusies. Un būtu labi, ja viņa izrādītos mājās.

Atslējos pret ieejas durvīm, ko jau biju aiz sevis aizvēris, un aplūkoju gaiteni. Virs trim durvīm dega gaisma. Ieklausījos pie pirmajām durvīm. Nē, tā nebija viņas istaba: tajā strīdējās divi vīrieši.

Piegāju pie nākošajām durvīm, pūloties atminēties, kādas bija Miras smaržas. Nespēju tās atcerēties, toties lieliski atcerējos viņas maigās ādas smaržu. Aiz šim durvīm pa radio kaut ko runāja vīrieša balss. Šķita, ka tas bija policijas paziņojums, taču atšķirt vārdus es nespēju.

Piegāju pie trešajām durvīm. Aiz tām kāda sieviete plakšķināja sev pa seju, ieziesdamās ar krēmu. Tā nevarēja būt Mira. Cik es atcerējos, viņa krāsoja tikai lūpas. Nācās atgriezties pie tām durvīm, aiz. kurām bija dzirdama radio murdēšana.

Klusiņām pieklauvēju, bet atbildes nebija. Durvis izrādījās neaizslēgtas. Ienākot istabā, pametu skatienu pa malām. Mira gulēja gultā, tērpusies tajā pašā zilajā peņuārā, kurš viņai bija mugurā mūsu tuvās iepazīšanās brīdī.

— Kā! — viņa iesaucās, ieraugot mani. — Tas esat jūs?

Aizvēru aiz sevis durvis un apsēdos viņai līdzās uz gultas.

— Nu, nu! Lai nu ko, bet to, ka es jūs vēlreiz, redzēšu, to es negaidīju!

— Un kāpēc gan ne?

— Lejā sēž divi kruķi, viņi jūs gaida. — Mira ar pirkstu norādīja uz radio. — Visa Ņujorkas policija mobilizēta, lai jūs atrastu. Kāpēc jūs to izdarījāt, Herman?

Man bija sāpīgi atbildēt uz. šo jautājumu.

— Ko es izdarīju?

— Nogalinājāt Simonu.

— Es to neizdarīju.

Viņa uzmanīgi paskatījās uz mani.

— Bet par to visu laiku stāsta pa radio.

— Nu un tad?

Piecēlos, lai paņemtu mazo aptieciņu ar medikamentiem, kas karājās virs izlietnes istabas stūrī. Taču tur es neatradu to, ko meklēju. Neatradu to arī divās pirmajās kumodes atvilktnēs.

— Ja jūs meklējat kaut ko dzeramu, tur jūs neko neatradīsiet.

Mira atvēra vienu no naktsgaldiņa nodalījumiem un izvilka viskija pudeli.

— Derēs?

Atvēris pudeli, noriju kārtīgu malku. Lielisks viskijs! Izlēju mazliet sev uz plaukstas un izmazgāju brūci. Šobrīd man bija tāda sajūta, ka apkārt valda kaut kāds murgs. Es toreiz biju jautājis Ginesam: „Cik glāzes otrdien izdzēra Pata?“ — „Astoņas vai deviņas/1 — viņš man atbildēja. — „Un ko viņa dzēra?“ — „Sauso rumu.“

Pastiepu pudeli Mirai. Viņa arī iedzēra - kā vīrietis: bez atšķaidīšanas.

— Jums tā garšo viskijs?

— Ja man negaršotu, es to nemaz nepirktu.

Viņa pavilka rāvējslēdzēju uz sava peņuāra, lai es varētu novērtēt viņas pievilcīgās ādas baltumu.

— Kāpēc jūs tā skatāties uz mani?

— Kur jūs to slēpjat, Mira?

Viņa nolika pudeli uz naktsgaldiņa.

— Ko slēpju?

— Krāsu. Rudo krāsu matiem, to, kuru jūs tik bieži izmantojāt.

Viņa piespiedās pie spilvena.

— Ko gan lai es darītu ar matu krāsu? īpaši ar rudo, kā jūs teicāt?

Apsēdos viņai blakus un uzmanīgi ielūkojos sejā. Tagad es sapratu,

kāpēc man bija radies iespaids, ka es jau sen viņu pazistu. Ne tāpēc, ka es būtu viņu ievērojis dcžūrtelpā, kad gāju garām. Jo ilgāk es uz viņu skatījos, jo vairāk pārliecinājos par savas iedomas pareizību.

Viņa bija samērā slaida un skaista meitene, svars un figūra ļoti līdzinājās Palai. Viņai pietiktu nokrāsot matus tajā pašā krāsā, kā Patai, aizsmērēt vasarraibumus uz sejas, sakārtot līdzīgi matus un izkrāsoties tāpat, kā to darīja Pata, lai cilvēks, kas viņas abas nepazīst tuvāk, vairs nespētu viņas atšķirt, īpaši ja skatās no attāluma vai kāda bāra mānīgajā apgaismojumā.

Mira turpināja spēlēties ar savu rāvējslēdzēju. Viņa to pacēla un nolaida. Brīžiem nolaida pat tik tālu, ka es varēju redzēt viņas vēdera lejasdaļu.

— Kāpēc jūs tā skatāties uz mani? — viņa vēlreiz prasīja.

— Jūs neko nesaprotat?

— Nē.

Uzliku savu roku uz viņas gurna.

— Pārstājiet spēlēties ar rāvējslēdzēju un kārdināt mani ar saviem jaukumiem. Pasakiet man, kādā veidā...

— Ko, kādā veidā?

— Kādā veidā jūs dabūjāt Patas drēbes? Un kāpēc veselu pusgadu uzdevāties par Patu? Kāpēc jūs likāt Džo Simonām viņu aizmidzināt ar narkotikām? Kā jūs visu tā ierīkojāt, ka viņa nokļuva Kerija dzīvoklī? Kāpēc jums vajag, lai viņu notiesātu uz nāvi?

Miras acis piepildījās ar asarām. Tas vēl vairāk pastiprināja viņas līdzību ar Patu. Kad Pata ir ļoti satraukta, viņa vienmēr raud.

— Jūs patiešām esat prātā jucis un galīgi zaudējis galvu, Stēna kungs.

— Ahā, tagad es esmu Stēna kungs!

— Jūs pats to gribējāt. — Pār viņas vaigiem ritēja asaras. — Es mēģināju jums izdarīt pakalpojumu, palīdzēt kaut kā. Es paslēpu rēķinus par jūsu sievas telefona sarunām, ko viņa pasūtīja ar Kcriju. Es jums atdevos, lai jūs nomierinātu. - Viņas krūtis vētraini cilājās. — Es pat vārīju jums kafiju un pateicu, ka atnākšu, tiklīdz beigšu darbu. Bet jūs, ko izdarījāt jūs?

Es to visu noklausījos un teicu:

— Es gaidu atbildi.

Mira atmetās savā guļvietā atpakaļ tā, ka mana roka kopā ar rāvējslēdzēju nokļuva slepenajā bedrītē. Es atrāvu roku, kā apdedzinājies.

— Es jums, lūk, ko teikšu! — viņa nikni paziņoja. — Jūs kā muļķis esat ieņēmis galvā, ka jūsu sieva nav tāda, kāda viņa ir īstenībā, — parasta netīra mauka. Un jūs saņemsiet pēc nopelniem, jo esat gājis pret policiju. Jūs piebeidzāt Simonu, jo viņš atteicās apstiprināt melus, kurus jūs viņu gribējāt piespiest pateikt. Bez tam jūs pārgulējāt ar vienu meiču, kura, tā vieta, lai jums palīdzētu, saskrāpēja jums seju.

Melīgi vārdi, viltus patoss! Bet par kādu lielisku aktrisi viņa varētu kļūt!

— Un no kurienes tu to visu zini?

— Es to uzzināju pa radio, — viņa raudāja. - Es visu laiku klausos radio, kopš atnācu no darba.

Pagriezu skaņu mazliet skaļāk. Pagaidām viņas versija apstiprinājās. Pa radio visu laiku runāja tikai par to, kā es esmu iegāzis savus darbabiedrus.

Mira saņēma manu roku un uzlika uz savām krūtīm.

— Herman, visu svēto vārdā, es jūs lūdzu!

— Par ko tad tu mani lūdz?

— Esiet prātīgs. Jūsu sieva nav tā vērta, ko jūs viņas labā darāt. Viņa jūs nodeva.

— Kā tu to zini?

— Es klausījos viņas telefona sarunas ar Kcriju.

Novācu savu roku no viņas auguma.

— Bet es domāju, ka tas ir kategoriski aizliegts.

Mira noslaucīja asaras peņuāra piedurknē.

— Es tā teicu tāpēc, ka tuvumā bija Halpera kungs. Viņa zvanīja Kerijam divreiz dienā, ne mazāk. Un man nāktos sarkt, ja es atkārtotu visu to, ko viņi dažkārt teica viens otram.

Viņa paņēma viskija pudeli un atkal iekampa krietnu malku, pēc tam pastiepa to man, bet es atteicos.

— Paldies, nē.

Mira nolika pudeli vietā. Tagad viņas acis mirdzēja vēl spožāk.

— Kā gribat. Es izturējos pret jums kā muļķīte. Bet jūs visu laiku tēlojat muļķi. Ja turpināsiet tādā pašā garā, policija jūs uzreiz noķers. Palieciet pie manis, Herman.

Nolēmu spēlēt līdz.

— Tu alksti pārgulēt ar slepkavu?

— Jūs neesat slepkava, — viņa atbildēja mazliet ātrāk, nekā vajadzēja. — Es... — viņa iekoda mēlē. — Es gribu teikt, — viņa nepārliecinoši piebilda, — ka jūs...

Es krasi pārtraucu viņas vāvuļošanu:

— No kurienes tu zini, ka es nebiju tas, kurš nogalināju Simonu? Tev ko, Rēgs piezvanīja un pateica?

Viņa mēģināja man iespert ar kāju. Atskanēja plīstošā zīda švirksto-

ņa.

— Vācies prom! Vācies ārā no manas istabas! Es nepieļaušu, ka mani apvaino, es taču pat nezinu, kā Hoplonu sauc!

Sagrābu viņu aiz rokas locītavas un piespiedu pie gultas.

— Tad kā tu zini, ka runa ir par Hoplonu? Par viņu taču neko neteica pa radio, bet es nosaucu tikai vārdu — Regs?

Kādu mirkli viņa gulēja pilnīgi nekustīgi, tad sāka rauties ārā. Rāvējslēdzējs noslīdēja pavisam zemu, atklājot viņas kārdinošo augumu. Uz brīdi es iedomājos, ka manā priekšā guļ Pata, vienīgi Mira bija gaišmate, dabiska gaišmate. Uzmetu skatienu viņas sejai. Pat neraugoties uz matu krāsas atšķirību, starp viņām pastāvēja zināma līdzība.

Mani nervi neizturēja, un es no visa spēka situ viņai pa vaigu. Šajā mazajā istabiņā sitiens noskanēja kā šāviens.

Es vai smaku nost aiz niknuma, tāpat kā viņa.

— Vai tu runāsi, velns tevi rāvis? Kas tu esi? Kas tu esi Patai? Ko tas viss nozīmē? Kas tev ir pret viņu un kāpēc tu to visu esi uzsākusi?

Mira tik šausmīgi pārbijās, ka sāka visa drebēt. Tagad viņa vairs nespēlēja komēdiju. Viņa baidījās, ka es varu viņu nogalināt.

— Neaiztieciet mani! — viņa kliedza. — Nesitiet mani! Vācieties!

Viņa mēģināja iespert man ar otru kāju un visa savilkās kamolā. Es

sagrābu viņu aiz apģērba, viņa rāvās prom, un peņuārs palika man rokās. Viņa pielēca kājās un atspiedās ar muguru pret sienu, izstiepusi rokas uz priekšu. Šausmu kliedziens iestrēga viņai rīklē.

Man likās, ka kaut ko līdzīgu es jau biju kādreiz izjutis. Viss risinājās kā murgā. Metos pie viņas un pavēlēju:

— Aizsedzies!

Mēģināju viņu aizturēt, bet viņa izrāvās, atgrūda vaļā durvis un izskrēja gaitenī pavisam kaila. Sāka vērties vaļā cilas durvis. Skrēju viņai pakaļ, pūlēdamies apturēt viņu un atvest atpakaļ uz istabu. Aizskrējusi līdz gaiteņa galam, viņa strauji atvēra durvis un aizcirta tās manā degungalā, izverdot nepārtrauktas lamas. Sāku dauzīt durvis ar dūrēm.

— Tu man atvērsi, elles izdzimums?!

Man galvā bija iesēdusies tikai viena doma: viņa zina. Viņai vajadzēs man pateikt patiesību! Un tad es izdzirdēju kādu vīrieša balsi:

— Jāizsauc policija! Viņš ir piedzēries vai ari nojucis.

Pārstāju bungot durvis un atspiedos pret tām. Visas durvis gaitenī bija vaļā, un visi iemītnieki skatījās uz mani, stāvēdami uz savu istabu sliekšņiem. Uz durvīm, pie kurām es stāvēju, karājās uzraksts: ,,Dāmām.“ Mira neapšaubāmi bija kļūdījusies. Vai tad viņa bija dāma?

Tad es izdzirdēju, ka lifts ceļas augšup. Sapratu, ka viņi ieradīsies agrāk, nekā es paspēšu uzlauzt durvis un piespiest Miru izstāstīt man visu, ko viņa zina. Liftā droši vien brauc Maks un Zils, kas ļoti lepojas ar savu uzdevumu, jo operācijas laimīgs iznākums ļaus viņiem saņemt detektīva godu.

Pamanīju, ka vēl arvien turu rokā Miras peņuāra paliekas. Nosviedis lupatas uz grīdas, stingrā solī devos pie galvenā lifta. Neviens pat nemēģināja mani aizturēt. Lifta apkalpotājs dežurē tikai līdz pusnaktij. Kabīne, par laimi, atradās šajā stāvā, tāpēc varēju iztikt arī pats saviem spēkiem.

Iegāju kabīnē, aizvēru durvis un nospiedu apakšstāva pogu. Izvilcis revolveri, noslaucīju sviedrus no pieres. Man likās, ka lifts brauc lejā neiedomājami lēni. Vēl ilgi pirms tam, kā es nokļūšu vestibilā, Zils un

Maks, kas sargā durvis, tiks brīdināti un sagatavosies mani sagaidīt. Taču tagad, lai neviens nedomā stāties man ceļā. Es iešu līdz galam!

Līdz šim brīdim mani uzturēja mana ticība, tagad tā bija pārvērtusies par pārliecību. Tagad es zināju precīzi: Pata bija palikusi tikpat tīra, kā bija tolaik, kad es ar viņu iepazinos sava kvartāla vakara ballītē pirms desmit gadiem.

Lifts sasniedza pirmo stāvu un apstājās. Durvis sargāja Zils. Viņš skatījās uz revolveri manā rokā.

— Nemēģini to lietot, Stēn, — viņš oficiālā tonī brīdināja. — Es šaušu.

— Man vajag iziet, Žil, un nemēģini mani aizturēt.

Lēnām spēru divus soļus uz viņa pusi.

— Es šaušu, - viņš atkārtoja.

Vēl divi soļi...

— Tās ir lavas tiesības. Tu esi apbruņots, un tu esi policists. Tev ir uzdots mani aizturēt, taču pacenties nolikt mani ar pirmo šāvienu, Žil.

Viņš neizlēmīgi atkāpās dažus soļus.

— Paklausies, Stēn...

— Nē, nē, nekādu pārrunu. Man vajag tikt prom.

Sviedri plūda no Zila platā straumē. Es labi sapratu, par ko viņš domā. Viņš ir precējies, un, iespējams, ka viņam ir ari bērni. Ja viņš mani aizturēs, viņu noteikti paaugstinās par detektīvu. Viņam patīk staigāt civilapģērbā. Un droši vien viņš jau ir izdomājis, par ko iztērēs algas pielikumu. Taču, ja es aiziešu, ar viņu viss būs cauri. Un, spriežot pēc attāluma starp mums, es maz pavirzījos uz priekšu un tādējādi piespiedu viņu atkāptiēs līdz halles durvīm. Liela sviedru lāse noslīdēja no viņa pieres un uzpilēja uz deguna.

— Visi svēto vārdā.. — viņš lūdzoši nočukstēja.

Atkāpdamies vēl dažus soļus, viņš uzgrūdās krēslam un negaidot pakrita. Atskanēja nejaušs šāviens, un lode ietriecās griestos. Pirms vēl viņš paguva atjēgties, es uzmetos viņam virsū un iegāzu ar kreiso roku pa žokli. Ievaidējies viņš nogāzās zem krēsla. Mana kreisā roka pēc sitiena atkal sāka asiņot. Mēģināju apturēt asinis un atskatījos. Šausmās plati ieplestām acīm nakts dežurante bija iespiedusies sava aizgalda stūri un drudžaini zvanīja pa telefonu uz centrālo komisariātu.

— Policija! Palīgā! Hermanis Stēns ir hallē!

Paskatījos uz Zilu un iegrimu pārdomās. Tātad, es atkal biju nogrēkojies. Un kas vēl sekos? Ne jau viņu taču meklē sakarā ar apsūdzību slepkavībā... Zilam var pārmest tikai to, ka viņš neizmantoja labvēlīgu situācijā un neaizturēja mani. Man toties vajag domāt par Patu. Un par pilsētu, šiem dzelzs un betona džungļiem, kuros man tagad jāslēpjas, par šiem džungļiem, kuros noris cilvēka medības, manas medības...

Atvēru ieejas durvis un ātriem soļiem devos naktī iekšā.

14. nodaļa

Iestādījums, kuru vadīja Himijs, līdzinājās parastai turku pirtij ar visiem tās atribūtiem, ar tādien pašiem dzērājiem, kas nāca šurp, lai atgūlu skaidru galvu un dotos uz darbu vai mājās skandalēt ar sievām. Dažs labs te ienāca līgodamies, bet iznāca daudz maz stingri turēdamies uz kājām.

Aiz durvīm, kas bija apšūtas ar mīkstu materiālu, divos mazos ka-binetiņos, kurus šķīra tikai šaurs gaitenis, atradās atskurbtuve, un to apkalpoja divas simpātiskas sievietes. Viņas neko neatteica un vienmēr bija gatavas uz visu. Uz visu, kas varētu nest atvieglojumu viņu klientiem. Un tas viss puspiecos no rīta pēc garas darba nakts. Pasūtīju viņas pie visiem velniem.

Izstiepies tumsā, mēģināju nedaudz atgūt saprašanu un visu labi pārdomāt. Man ļoti gribējās zināt, ko tas viss nozīmē. So triecienu bija gatavojuši un izpildījuši lieli sava amata meistari. Nebija iespējams, ka kāds varēja ienīst mani tādā mērā.

Jā, to nevar izskaidrot ar naidu. Un nevienam nav nekāda pamata atriebties Patai. Sī sarežģītā kombinācija tās autoram izmaksās ļoti dārgi! Viņi bija to gatavojuši sešus mēnešus. Aiz tā visa slēpjas kaut kāda mahinācija, par to nu gan es biju drošs. Kerijs bija tikai upuris. Droši vien viņš bija cerējis ar to visu sasildīt rokas, taču noķēra lodi. Regs Hoplons un Mira vienkārši izmantoja viņu kā instrumentu.

Himijs bija jautras dabas, gara auguma ebrejs. Viņš noteikti bija garāks par sešām pēdām, un viņa svars acīmredzami pārsniedza divsimt mārciņu. Tik tikko sadzirdamiem soļiem viņš pienāca man klāt un pacēla aizkaru.

— Nu, kā sokas, Herman?

— Jūtos daudz labāk.

Un tas bija tiesa. Pusstunda pirts tvaikos, vēl pusstunda veltīta masāžai, ko veica Himija veiklās un prasmīgās rokas, atstāja savu iespaidu. Viņš ieslēdza galda lampu manā kabīnē, izklāja uz galda avīžu žūksni, piebīdīja to visu pie kušetes un pašā virsū uzlika lielu brūnu maisu.

— Vispirms paēd, palasīsi pēc tam. Kad vēderi jūtas labi, pasaule šķiet priecīgāka.

Himijs vienmēr ir lietas kursā par visiem notikumiem. Kādreiz es viņam izdarīju dažus pakalpojumus — vēl tajā laikā, kad biju vienkāršs policists. Es palīdzēju viņam atbrīvoties no bīstamas kompānijas un atrast darbu. Un, lūk, tagad viņš ir turku piršu saimnieks un dara Labus darbus. Apprecēja šī paša kvartāla meiteni. Būtībā viņš nekad nebija īsts noziedznieks. Viņš bija vienkāršs puisis, kas mira badā.

Ieinteresēts atplēsu maisu. Tajā atradās četras milzīgas sviestmaizes un pudele burbona. Biju priecīgs, ka tas nav rums. Līdz pat sava mūža pēdējai stundiņai nekad vairs nedzeršu to draņķi.

Ar lielu ēstgribu metos virsū sviestmaizēm. Pieveicis šķiņķi ar olām, jautāju Himijam:

— Tu zini, ka ļoti riskē, slēpdams mani šeit.

Himijs pārbaudīja kā darbojas ventilācija, pēc tam sakārtoja pūkaino dvieli, kurā es biju ietīts.

— Lai viņi visi nolādēti, tie kruķi! Es, protams, nerunāju par klātesošajiem. Jūs varat palikt pie manis kaut pavisam, ja vēlaties, Herman. Taču, ak, Dievs, kāds jampadracis! Avīzes, radio, policijas pārraides... Spriežot pēc tā, ko viņi apgalvo, jūs esat gandrīz vai fakirs un iluzionists!

— Bet ko tu pats par to visu domā? - es pasmaidīju.

— Jūs pats to labi zināt, - Himijs nopūtās un nedzirdamiem soļiem devās prom.

Atvēru pudeli un noriju krietnu malku, lai uzdzertu uz sviestmaizēm. Man sāpēja kakls, un es ar pūlēm dabūju lejā ugunīgo dziru. I'agad jutos daudz labāk, tagad es varēšu aizstāvēt gan sevi, gan Patu. Tas, ka es atļāvos tā izrīkoties ar Zilu, izrādījās pēdējais piliens, kas pārpildīja tasi.

Šobrīd visas avīzes droši vien gāna inspektoru Grēdiju. Viņam laikam uzkrauj visu atbildību par notikušo, tāpat ka Džimam.

Izklāju vienu avīzi. Uzreiz dūrās aeīs tas fakts, ka tagad pilnībā biju aizēnojis Patas lietu. Avīzē greznojās milzīgs portrets, lai visi varētu mani pazīt, ja satiktu. Dažas vietas rakstā bija uzrakstītas īpaši izteiksmīgi:

„... satriekts par savu drāmu, kuru viņš smagi pārdzīvoja, Lielais Hermanis, bet viņš patiešām bija īsts detektīvs, maniakālas idejas vadīts, gribēja izspiest viņam vajadzīgo atzīšanos no lūpām, kas tagad ir slēgtas uz mūžu. Zaudējis prātu no bēdām un gribēdams par katru cenu pierādīt savas neuzticīgās sievas nevainību, neraugoties uz to, ka viņas vaina bija acīmredzama..."

Visa sleja bija ieturēta tādā pašā garā. Nometu šo avīzi un paņēmu citu. Man bruka virsū visi. Visi, izņemot Abu Fitcelu. Pēc mūsu īsās sarunas viņš, acīmredzot, bija pārliecinājies par manu nevainību. Abo pievērsa uzmanību daudzām detaļām. Pēc manis neizskatījās, ka es varētu uzbrukt bezsamaņā esošam cilvēkam. Vēl nav saņemti analīžu rezultāti, taču nav nekādu šaubu, ka Simons bija bez samaņas, līdz nāvei piedzēries vai apdullināts ar narkotikām, citādi kaimiņi būtu dzirdējuši kliedzienus. Pēc tam Abo pārgāja pie Paļas lietas. Viņš ziņoja, ka labi pazīst Stēna kundzi, ka bieži ir bijis pie mums ciemos kopā ar savu sievu un ka, jo vairāk viņš par to domā, jo mazāk tic viņas vainai, īpaši tam, ka viņa būtu krāpusi savu vīru.

Ja Abo atrastos šeit, es mestos viņam ap kaklu.

Vēlreiz pārlasīju viņa rakstu. Tas bija diezgan īss. Tajā nebija iespējams ne pie kā piesieties. Tie visi bija tikai pieņēmumi un minējumi, tomēr, jebkurā gadījumā, viņš bija nostājies manā pusē. Es viņam biju pateicis par Rēgu Hoplonu, un, labi pazīdams Abo, sapratu, ka viņš pats gribēs to noskaidrot. Pilnīgi iespējams, ka tieši šobrīd viņš pēta šo jautājumu. Un šim puisim pazīšanos un kontaktu ir vairāk, nekā piecdesmit kruķiem kopā ņemtiem.

Tomēr, diemžēl, Abo bija vienīgais cilvēks visā Menhetenā, kas uzstājās manai aizstāvībai. Tieši zem viņa raksta kaut kāds draņķa repor-tieritis bija aprakstījis savu interviju ar Grēthcni, kuru es biju ieslēdzis vannas istabā. Nebija nekāds brīnums, ka viņa bija samelsusi par deviņiem mēmiem. Profesionāla mele! Viņa gaidījusi savu viru, kad es esot ielauzies istabā. Pārējais tika atstāstīts viņas vārdiem:

„Sis cilvēks ienāca manā istabā, kad es gulēju. Vispirms es nodomāju, ka tas ir Hanss. Tad es pamanīju, ka tas nav viņš, un man palika bail, jo es izdzirdēju troksni lejā. Es dzirdēju, kā kāds saka, ka tur guļ līķis. Paskatījos uz vīrieti, kas stāvēja pie manām durvīm, un, norādot uz viņu ar pirkstu teicu: “Tur lejā ir policija. Jūs esat slepkava."

Tad viņš pavērsa pret mani revolveri un atbildēja:

„Pilnīgi pareizi, tā tas ir.

... Pēc tam, acīmredzot vēlēdamās pareklamēties, viņa stāstīja, kā es gribēju viņu apdullināt, bet kā viņa, pateicoties savam fiziskajam spēkam un veiklībai, esot mani pieveikusi, un tas esot mani piespiedis glābties caur logu. Reportieris pat nebija papūlējies precizēt, kā tad tas gadījies, ka policija viņu atradusi sasietu un ieslēgtu. Toties bija publicēta viņas peņuāra fotogrāfija, gan bez satura.

Cerēju, ka Pata nekad neredzēs šo avīzi.

Pēkšņi es atcerējos Miru, un man gandrīz palika nelabi no sviestmaizēm. Mani attaisnoja tikai viens apstāklis: es nebiju tas, kas viņu iekāroja. Tā bija viņa, kas mani izvaroja. Un viņa to paveica lieliski — bija apguvusi profesionālas prostitūtas tehniku. Ieķēru vēl vienu burbona porciju, pats sev jautādams, ar ko gan viņa nodarbojas no darba brīvajā laikā.

Ja neskaita Abo labvēlīgo piezīmi, vienīgais, kas avīzēs piesaistīja manu interesi, bija sarunas apraksts ar īrniekiem, kuru dzīvoklis atradās stāvu zemāk par Kcrija dzīvokli. Es šo piezīmi pārlasīju trīs reizes pēc kārtas. Ļoti, ļoti interesanti!

„Čārlzs Svcnsons, pensionēts apdrošināšanas aģents, un Svensona kundze, kuri dzīvo zem upura dzīvokļa, vēlreiz apstiprināja savu agrāko liecību par to, ka Stēna kundze bija tieši tā jaunā sieviete ar rudajiem matiem, kuru viņi ne reizi vien redzējuši kāpjam uz upura dzīvokli. Turpinot stingri pastāvēt uz savu, Svensona kundze paziņoja: “Sākumā mēs ar vīru do- mājām, ka varbūt рсчт redzējuši kādu cilu sievieti, kas tikai līdzinās Stepa kuņ<ļžfci, ar tādiem pašiem matiem un gaitu...""

Jau pilnīgi noformējusies doma vienā rāvienā ieurbās manā galvā. Tas bija pārāk labi, lai būtu patiesība... Viss lieliski sakrīt ar Svensona uzvedību komisariātā. Un pirms tam vecais izvirtulis bija uzķēries uz iespēju paskatīties uz kailu sievieti. Viņa sieva ari nav labāka par viņu.

„Esmu tik sarūgtināta, bet tā tiešām ir tā pati jaunā sieviete/1 -viņa toreiz teiea bez jebkādas svārstišanas. — „Es labi iegaumēju šo d/i-mumzimīti.“

Un šis triks ar kafijas tasi un pīrādziņiem, ko piedāvāt kruķim, kas dežurēja pie Kerija istabas... Šie Svcnsoni patiešām visiem spēkiem centās būt lietas kursā. Bet kāpēc?

Mana jaunā ideja pamazām apauga ar miesu un asinīm. Kad es jautāju Palai, ko viņa izdarījusi ar savu zaļo kleitu, viņa atbildēja: „Es to atdevu. Jā, tagad es atcerējos. Kāds piezvanīja pie durvīm un teica, ka viņi vāc mantas priekš Pestīšanas Armijas. Un es atdevu to kleitu un vēl dažas lietas, ko gandrīz nemaz nevalkāju.“

Es toreiz jautāju, vai tā nebija Bellas jaunkundze?

,,Nē,“ — Pata atbildēja. — „Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tā bija cita sieviete — ļoti patīkama veca dāma ar sirmiem matiem."

Telefona kabīne atradās tumšā gaiteni. Atradu monētu, apjozu ap gurniem dvieli un basām kājām devos uz turieni. Uzgriezu Filccla telefona numuru.

Cirlija gandri/ tūlīt pacēla klausuli.

— Filccla kundze klausās.

— Cirlij, te Hermanis.

— Cik labi, ka jūs piezvanījāt! — viņa iesaucās. — Es priecājos, ka jūs tā aizstāvat Patu, Herman. Tas riebīgais tips arī neko citu nebija pelnījis. Viņš, bez šaubām, piedzirdīja viņu ar narkotikām. Absolūti neiespējami, ka Pata varētu izdarīt kaut ko tamlīdzīgu.

— Kāpēc jūs tā domājat, Čirlij?

— Jūs taču viņai esat pats Dievs Kungs, Herman. Viņa bija tik laimīga ar jums! Ticiet man, es taču esmu viņas draudzene. Sievietes vienmēr ļoti daudz ko uztic savām draudzenēm, ja šī draudzība ir tik cieša, kā mums ar Patu. Un viņai nekad dzīvē nav bijis neviens cits vīrietis, kā tikai jūs.

Man tik stipri aizžņaudzās k;k!r, vā ?s ar grūtībām varēju paelpot.

— Es jūs dievinu, Cirlij. Un, ja man izdosies iZfšp'ies '.C šis bedres, gaidiet no manis veselu grozu ar puķēm. Starp citu, vai vīrs m^V!*9

— Viņa nav. Šķiet, ka viņš nodarbojas ar to lietu, ko jūs viņam uzdevāt. Tas attiecas uz Rēgu Hoplonu.

Pirmo reizi daudzu stundu laikā es jutos gandrīz vesels.

— Lieliski! Ja Abo jums piezvanīs, Cirlij...

— Ko?

— Sakiet viņam, lai vir.s labi izpēta visu, kas attiecas uz Svensoniem, Kerija kaimiņiem. Man radās ļoti dīvaina doma. Palūdziet Abo noskaidrot tikumības policijā, vai par viņiem nav kāda negatīva informācija.

— Es viņam visu pateikšu, tiklīdz viņš piezvanīs.

Atgriezos savā kabīnē un centos atcerēties visu, kas man bija zināms par Patas pagātni. Tas bija ļoti maz. Viņas vectēvs, Daniēls Egans, apmetās Bruklinā uzreiz pēc pilsoņu kara.*

Toreiz viņam piederēja lieli zemes īpašumi, viņš Ņujorkā bija ievērojama perona, taču vēlāk sāka dzert un gandrīz visu izputināja. Pata man bieži atkārtoja: „Ja vectēvs būtu nodarbojies ar kaut ko prātīgu, nevis skraidījis pakaļ brunčiem, Eganiem arī tagad būtu nauda." Taču viss pagriezās citādi. Un Patas tēvam gandrīz nekas nepalika pāri.

Viņas māte pabeidza koledžu Denverā, pārcēlās uz Ņujorku un apmetās Bruklinā. No mātes puses Patas vienīgā radiniece bija viņas māsīca, viņas mātesmāsas meita. Pata viņu nekad nebija redzējusi, tomēr uz Ziemassvētkiem viņas apmainījās ar vēstulēm un apsveikumiem. Māsīcu sauca par īrisu, viņa bija gandrīz tajā pašā vecumā kā Pata.

Atklāju, ka atkal esmu nosvīdis, un noslaucīju seju ar veļu. Izrādījās, ka par Patas pagātni es zināju diezgan daudz. Viņa man bija teikusi, ka esot ļoti līdzīga savai mātei, izņemot matu krāsu — to viņa mantojusi no tēva puses. Viņas māte bijusi gaišmate.

Noriju vēl vienu viskija malku.

Patas tēvs izputēja 29. gada lielās krīzes laikā, kad viņai bijuši četri gadi. Divus gadus vēlāk viņas tēvs un māte gājuši bojā aviācijas katastrofā. Ģimenes draugi ievietojuši viņu internātā, kur viņa tikusi audzināta uz valsts rēķina. Lai gan pilnībā tā vis nebija. Internāta direktors, vecs buks, ko viņa sauca par šķībo Parku, licis viņai strādāt. Un sešpadsmit gadu vecumā viņa aizbēgusi. Kāda meitene, ar kuru viņa bija

Domāts karš, kurā Ziemeļamerikas štati cīnījās ar dienvidu štatiem par nēģeru atbrīvošanu no verdzības (1861-1863) (Red.).

iepazinusies internātā, palīdzēja atrast darbu. Tad uz skatuves parādījos es.

Apģērbos, jo negatavojos pavadīt šeit savas dzīves atlikumu. Mani meklēja visur. Drīz vien viņiem vajadzēja parādīties arī pie Himija — tas bija tikai laika jautājums.

Uzvilcis kreklu un žaketi, aizsēju arī kaklasaiti. Kamēr mani biedri vēl nebija mani nogrābuši, man vajadzēja sastapt veco šķībo Parku un pārlūkot visus dokumentus, kas viņam bija saglabājušies par Patu un viņas radiniekiem.

Iebāzis revolveri makstī, atbīdīju aizkaru tieši tajā bridi, kad pēkšņi atskrēja Himijs. Paskaidrojumi nebija vajadzīgi — tāpat viss bija skaidrs, (irēdijs bija attīstījis vētrainu darbību. Policija vēlējās redzēt Himiju.

— Bēdziet pa rezerves izeju, Herman, — viņš nočukstēja caur zobiem. — Ātrāk. Divi tipi jau bija ienākuši mājā. Un man nezin kāpēc likās, ka viņi nav atnākuši šurp, lai mazgātos.

15. nodaļa

Bāreņu internāts — liela sarkanu ķieģeļu māja ar fasādi ielas pusē. Pata man to bija daudzas reizes rādījusi, kad mēs braucām garām ar mašīnu.

„Kā tikai paskatos uz šo ēku, man sirds sāk drebēt." — viņa man vienreiz teica. — „Bet kas attiecas uz veco šķībaci... labāk par viņu nemaz nerunāt. Man vienkārši palaimējās, ka es laikus un tik veiksmīgi izglābos no viņa aizbildniecības."

Rītausmas sārtajā gaismā nams izskatījās gluži pieklājīgi. Parasts nams, kādu ir tūkstošiem. Kamēr skatījos uz to, atskanēja zvans un pirmā slāva logā iedegās gaisma.

Pametu koku, aiz kura stumbra biju slēpies, šķērsoju pļaviņu un apgāju mājai apkārt.

Durvis uz kurtuvi bija aizslēgtas, taču līdzās atradās puspavērts logs. Izlīdu tam cauri un attapos uz betona grīdas. Šeit viss oda pēc bāreņu patversmes: netīri galdi un ēdiena paliekas. Vairākumam ļaužu tas ir vienalga, taču šeit runa bija par bāreņiem! Viņiem dod to, kas ir lētāks.

Un nekad neaizmirsi atgādināt, ka gadījumā, ja kāds sūdzēsies ierēdnim no inspekcijas, tas tiks sodīts.

Pata man bija stāstījusi arī par to. Un par apmierinājumu, kādu guva vecais šķībacis, kad lūkojās uz vecākajām meitenēm, kad tās mazgājās pirtī.

Atradu kāpnes un kāpu pa tām augšā. Garais gaitenis līdzinājās slimnīcas gaitenim: tas bija slikti apgaismots un izskatījās skumju pilns. Kad es aizvēru kāpņu telpas durvis, pamanīju kādu piecpadsmit gadus vecu meiteni, kas kāpa leja no otrā stāva, pa ceļam pīdama bizi.

Pajautāju viņai, kur es varu atrast Parka kungu. Viņa paskatījās uz vestibila pusi, šķērsoja halli un nozuda aiz vienas no durvīm. Skatījos viņai nopakaļ. Šajā brīdī atkal atskanēja zvans, un neskaidrā murmināšana pirmajā stāvā apklusa.

Tagad es sapratu, ko man bija teikusi Pata. Būt par šīs iestādes audzēkni — tas bija tāpat, kā atrasties cietumā. Viņi ceļas augšā pēc zvana, apklust pēc nākamā zvana, skaita lūgšanas pēc trešā zvana... Un tā katru dienu, vienveidīgi un pelēcīgi...

Es arī šķērsoju halli un aizgāju līdz durvīm, pie kurām bija pienaglota plāksnīte ar uzrakstu:

„Ivērs Parka kungs Direktors"

Atvēru durvis un iegāju iekšā. Aiz durvīm atradās sekretārs, pārklāts ar zaļu vadmalu, un apmēram ducis Vīnes krēslu. Šeit neviena nebija, taču, spriežot pēc tā, ko Pata man bija stāstījusi, Parka istaba atradās blakus kabinetam.

Katrā sienā bija pa durvīm. Atvēru vienas no tām un atklāju kaut ko līdzīgu sēžu zālei ar garu galdu telpas vidū. Aizvēris durvis, sāku apskatīt metāla plauktus ar atvilktnēm — tic stiepās gar visu sienu. Atvilktnes bija izkārtotas pēc alfabēta.

Ja dokumenti par Patrīciju Eganu ir saglabājušies, tiem jāatrodas atvilktnē ar burtu ,,E“. Atradu attiecīgo atvilktni un mēģināju to atvērt, taču tā bija aizslēgta.

Izgājis cauri istabai, ieklausījos pie pretējām durvīm. No turienes skanēja bārdas naža raksturīgā švīkstoņa, tam slīdot gar zodu. Atvēru šīs durvis un iegāju istabā: tā bija guļamtelpa. Otrā galā, vannas istabā, kāds Šķībs vīrelis, kura vecums varēja tuvoties sešdesmit gadiem, skuva bārdu.

Parku es redzēju pirmo reizi, bet jau no pirmā acu uzmetiena viņš man nepatika. Izrādījās, ka šāds iespaids ir abpusējs. Viņš satrūkās un iegrieza sev zodā. Tad Parks strauji nolaida bārdas nazi un sašutis ie-vaukšķējās:

— Es nezinu, kas jūs tāds esat, taču lūdzu jūs nekavējoties atstāt šo telpu!

Mierīgi aizvēru durvis sev aiz muguras.

— Vai jūs esat Parka kungs?

Tai brīdī viņš lika mutautiņu klāt pie sagrieztās vietas.

— Jā, bet kas esat jūs?

— Hermanis Stēns. Patrīcijas Eganas vīrs.

Šķita, ka mans vārds nekādu īpašu iespaidu uz viņu neatstāj.

— Kas tā tāda?

— Palrīcija Egana.

Parks atkal ķērās pie sava zoda.

— Ak, jā, Patrīcija Egana! — Uz viņa sejas bija tik skraja audze, ka es ar pūlēm atturējos, lai neizrautu bārdas nazi viņam no rokām un tādā veidā nedarītu galu viņa skūšanās procesam. — Tā bija tā meiča, kura neprata novērtēt to, ko viņas labā darīja. Tā meiča, kura aizlaidās no mums pirms desmit gadiem. Tā bija tā, par kuru tagad raksta visās avīzēs, ka viņa nobeigusi savu mīļāko.

Viņš uzmeta man strauju skatienu pāri naža malai un jautāja:

— Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

— Stēns, Hermanis Stēns.

Parks pēkšņi palika nemierīgs. Viņš zibenīgi salika bārdas nazi un iebāza kabatā.

— Ak, Dievs! Iznāk, ka jūs esat tas bijušais detektīvs, kurš vakar nosita cilvēku? Vai ne? Jūs patiesi esat piemērots pāris Patai!

Viņš izskaloja dvieli, ar kuru tīrīja savu rētu, un noslaucīja ar to ziepes no sejas.

— Un ko jums no manis vajag, Stēn?

Zem uzblīdušā galvaskausa rēgojās sārti vaigi un padumja seja. Lai saruna ritētu raitāk, man nācās izvilkt no maksts savu revolveri.

— Man vajadzīgas dažas ziņas.

— Par ko?

— Vispirms par Rogu Hoplonu. Manuprāt, tieši viņš organizēja šo triecienu un finansēja to. Visticamāk, viņš nāca pie jums, lai saņemtu informāciju par Patu. Un tā kā jūs esat netīrs un riebīgs nelietis, turklāt alkatīgs līdz bezjēdzībai, tad droši vien izplēsāt arī sev krietnu pīrāga gabalu.

— Jūs esat jucis!

Tuvojos viņam un iecirtu kārtīgu pļauku, izjuzdams tai brīdī īstu baudu.

— Nē, es neesmu jucis. Tu man tūlīt runāsi, kuces bērns! Ko tieši Hoplons gribēja uzzināt par Patu? Runā, kamēr tev vēl ir ar ko runāt, citādi es tev izraušu mēli un piespiedīšu to norit!

Parka seja kļuva vēl sārtāka, un viņš arvien vairāk līdzinājās sivēnam ar diviem maziem caurumiņiem acu vietā. Tomēr viņš vēl izmisīgi spītējās pretī!

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat!

Pārliku revolveri no labās rokas kreisajā un sažņaudzu dūri.

— Nāksies atsvaidzināt tavu atmiņu...

Viņš sarāvās pavisam mazs un piespiedās pie sienas. Es jau atvēzējos, lai no sirds iegāztu viņam, taču pēkšņi viņš strauji saslējās uz papēžiem: istabas durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās Mira, ļoti saulaina un skaista, kopā ar Rēgu Hoplonu.

— Beidzot, — viņa teica, — beidzot jūs tomēr esat šeit. Mēs jūs gaidījām jau no vakardienas vakara, Stēna kungs, kopš tā bēdīgā brīža, kad jūs mani pametāt. Es jums varu pateikt kaut ko interesantu.

— Ko tieši?

— Kā cilvēks ar ļoti aktīva detektīva reputāciju jūs tiešām esat ļoti aktīvs.

Paskatījos uz viņu un pašūpoju galvu.

— Neesmu nemaz tik aktīvs, cālīti manu, un nekad neesmu pretendējis uz to. Man nākas kārtot savas lietas ne tā, kā gribētos.

— Ko jūs gribat ar to teikt? — Mira nesaprata.

— Viņš ar to grib teikt, ka viņam nav iespēju atmaksāt mums ar uzviju, tas ir, lietot spēku, Hoplons piezīmēja.

Mira izlikās, ka viņai tas viss liekas ļoti interesanti.

— Man nācās daudz ko izturēt, taču, ja ņem vērā to, ko tas viss mums dos, var izciest ari vairāk.

Viņa apsēdās uz gultas malas, pārmeta vienu kāju pār otru, nemaz neraizēdamās par to, ko viņa līdz ar to atklāj.

— Nu gan jūs esat īsti savā ampluā. Vēl tikai šorīt no rīta es mēģināju izprast, kāda ir jūsu īstā profesija. Jums, mana zostiņa, itin nekā netrūkst, kad jāķeras pie izģērbšanās vai jāspēlējas ar rāvējslēdzēju.

Mira aizsmēķēja cigareti.

— Man likās, ka jūs bijāt gluži apmierināts ar manu tehniku, un arī pats krietni pasvīdāt. To visu ir reģistrējis kaptenis Purviss, un liegties nav nekādas jēgas.

— Iespējams, ka vienu vai divas reizes jums nācās darboties samērā neveiksmīgi, — es paziņoju.

— Ko nu par to, — iejaucās Regs Hoplons, — tas nolika tāpēc, ka jūs piespiedāt mūs rīkoties neapdomīgi. Jūs esat vienkārši ēzelis, Herman! Sievietes tirgus dienā var dabūt veselu duci par vienu grasi. Jums vajadzēja atstāt Patu viņas liktenim un glābt pašam sevi. Tad jūs nebūtu nokļuvis tādā stāvoklī, kādā šobrīd esat.

Rēga labā roka atradās žaketes kabatā. Revolvera stobrs rēgojās ārā pa apaļu caurumiņu. Kas gan būs tālāk? Turēju savu revolveri šaušanas gatavībā.

— Kas par lietu, Reg?

— Būtība ir naudā.

Mira ar baudu izpūta dūmu mākoni.

— Tagad viņš ir mūsu rokās, — viņa nomurmināja. — Ko mēs ar viņu darīsim?

Hoplons atbildēja tā, it kā runa būtu par galīgi izlemtu jautājumu:

— Man liekas, mēs viņu nosūtīsim uz. elli. — Viņš pagriezās pret Parku. — Vai jums te ir kāda maza, mierīga un klusa istabele?

Parks apmierinātā balsī nopīkstēja man aiz. muguras:

— Tādu man ir vairākas. Taču kāpēc mēs nevaram viņu atstāt tepat? Vismaz šeit neviens viņu neatradis.

— Lieliska ideja! - Mira viņu uzslavēja.

Hoplons turpināja tā, it kā manis te nemaz, nebūtu:

— Pat viņa darbabiedri ir pārliecināti, ka viņš ir piebeidzis Simonu. Viņa sievu apsūdz slepkavībā. Šobrīd viņš ir kļuvis par tādu medību objektu, kādas Ņujorka nav pieredzējusi jau divdesmit gadus. Ko gan viņš var iesākt, šis mīkstpēdiņš? Ko jūs darītu viņa vietā?

— Noslīcinātos atejas podā, - Mira pasmaidīja par savu joku.

Hoplons bija diezgan apmierināts un turpināja attīstīt savas knašās

idejas.

— Šodien vakarā vai rīt agri no ritam, kad gaiss paliks mazliet tīrāks, es atgriezīšos ar Benu vai ar kādu citu puisi. Un kā nopriecāsies inspektors Grēdijs, kad kāds no kruķiem, ielūkojies nepareizā vietā stāvošā automašīnā, atradīs Lielo Hermani ar lodi pierē un labajā rokā iežmiegtu revolveri, no kura viņš nošāvies, mocīdamies sirdsapziņas pārmetumos.

— Nav slikti izdomāts, — plēsonīgi pasmīnēja Mira.

Man šī saruna apnika.

— Visā šajā stāstā ir viena neliela neprecizitāte, Reg, — es piezīmēju.

— Kāda?

— Varu uz to norādīt, — un es pavērsu revolvera stobru pret viņa žaketes kreiso pogu. - Pirms gatavot cepeti, vispirms vajag apmānīt un noķert zaķi.

Klusums, kas iestājās pēc maniem vārdiem, man šķita slikta pazīme. Atkal iesāpējās mugura. Es neredzēju Parku, taču Hoplons un Mira it nemaz neizskatījās nobijušies. Viņi uzjautrinājās no visas sirds.

Es viņiem netraucēju tik ilgi, kamēr man pietrūka pacietības.

— Nu, un ko jūs šeit redzat tik smieklīgu?

— Vai šis ir tas pats revolveris, kurš bija pie jums, kad jūs nogalinājāt Simonu? — painteresējās Hoplons.

Papurināju galvu.

— Slepkava nebiju es.

— Pareizi, — viņš atzinās. — Es viņu nogalināju. Nabaga Simons! Viņš, bez šaubām, būtu jums atzinies it visā, ja jūs būtu viņu atradis pirmais. Viņam palika tik slikti, kad novāca Niķu Kazarasu, nelaimīgais! Tātad tas ir tas revolveris, kurš atradās jūsu makstī?

Man uzreiz kakls palika sauss. Biju pārāk nomocījies pēdējā laikā, lai pamanītu to, ko atklāju tikai tagad, proti, ka revolveris manā rokā ir vieglāks, nekā tam vajadzēja būt. Pēc tam, kad es tiku apdullināts, pēc Simona noslepkavošanas, Hoplons bija izlādējis manu revolveri. Tas, ko es turēju rokā, bija tikai metāla gabals un nekas vairāk.

Mēģināju samelot:

— Nē, tas ir pielādēts.

Mira uzmanīgi paskatījās uz mani:

— Viņš melo. Viņam nebija laika to pielādēt vai sadabūt citu. — Viņa maigi noglāstīja savas krūtis. — Tātad, vai tagad jūs nenožēlojat, ka atteicāties pavadīt ar mani jautru nakti, Herman? — viņa sāka skaļi smieties. — Tā vietā, lai skrietu man pakaļ pa gaiteni... Ja tu būtu mani redzējis, Rcg! Kaila līdz neiespējamībai, drāžos aulēkšiem uz dāmu istabu, lai paglābtos no šitā neizturamā tēviņa. Kā es toreiz priecājos, ka paspēju aizcirst tualetes durvis viņa deguna priekšā.

Pūlējos iegūt laiku.

— Ko jūs teicāt kruķiem, ka viņi jūs atrada pilnīgi kailu dāmu tualetē?

— Es viņiem pateicu, ka jūs man atzināties .Simona slepkavībā, kuru nogalinājāt tāpēc, ka viņš atteicās atzīties, ka iemidzinājis Patu. Es viņiem pateicu, ka jūs gribējāt pie manis noslēpties un ka es to negribēju, bet tad jūs sākāt mani sist. — Viņa atkal sāka smieties kā vājprātīga. — Bet gadījumam, ja jūs viņiem izstāstītu šo notikumu ar matu krāsu un sāktu apgalvot, ka es esmu uzdevusies par Patu, es to visu runāju Ievas kostīmā. Tas tāpēc, lai kapteinis Purviss un visi pārējie nešaubītos, ka esmu dabiska gaišmate. Ja tik tu būtu redzējis, kā es no uztraukuma nekādi nevarēju aizpogāt savu halātu!

Hoplons arī iesmējās. Parks nebija dzirdams.

— Labi, darīsim šai lietai galu. — Parks ieturēja pauzi, acīmredzot paskatījās pulkstenī. — Man jau ir laiks atrasties baznīcā un lasīt lūgšanas.

Hoplons izvilka no kabatas revolveri un paņēma to aiz stobra, lai izmantotu kā sitamo, tad spēra soli uz manu pusi.

Es nospiedu gaili. Atskanēja kluss metālisks klikšķis. Gaišmatei izrādījās taisnība. Jā, tas nebija īpaši gudri no manas puses. Un man vēl ļoti paveicās: es neļāvu Žilam sevi aizturēt ar ncpiclādēta revolvera palīdzību.

Hoplons izbaudīja uzvaras garšu.

— Tagad tu esi pagalam, Stēn...

Spēru soli atpakaļ. Sajutis, ka kāds rosās man aiz muguras, pagriezos pret Parku. Viņa apaļā, šausmās pārvērstā seja, viņa pretīgā šķielēšana izsauca manī riebumu pret šo nelieti. Viņš jau stāvēja ar paceltu krēslu, gatavs gāzt ar to man pa galvu.

Paspēju izvairīties no šī sitiena, taču Hoplons izmantoja izdevību un iebelza man pa galvu ar revolveri. Nokritu uz ceļiem. Nākošais sitiens trāpīja pa pieri. Asinis pārpludināja manu seju.

Aizmetis prom tagad jau vairs nevajadzīgo ieroci, centos piecelties kājās, taču negaidīts kājas spēriens un briesmīgas sāpes vēderā lika man nogāzties uz. grīdas pavisam.

— Nedīdies, mēsls! - Mira nopīkstēja. — Tevis vairs nemaz nav, tu, nožēlojamais kuņasbērns. Tu esi miris!

Un viņa vēlreiz, iespēra man ar kāju.

16. nodaļa

Es vārtījos uz. vēdera ar vaļēju muti, kas bija piespiesta pie netīrā paklāja, rīdams putekļus, un plūstošās asinis jau bija satecējušas mazā peļķītē. Vēl nekad nebiju tā cietis. Nekad vēl nebiju juties tik bezpalīdzīgs. Bija taču tik viegli atteikties no visas šīs lietas. Bet, no otras puses, neko nevarēja mainīt, es taču biju solījis Patai:

„Pagaidām tev nāksies to visu paciest. Bet es no savas puses darīšu visu iespējamo, lai tu varētu atgriezties mājās. Tāpēc tev vajag saņemties, norunāts?"

— „Es saprotu," — nopūtās Pata. — „Un tagad es būšu pavisam mierīga."

Visneiedomājamākās domas izšāvās caur manu galvu. Skatījos uz paklāju, kas bija notriepts ar manām asinīm, taču vienīgais, ko es acu priekšā redzēju, bija Patas acis bālajā sejā — mirdzošas kā zvaigznes un zilas kā jūra. Es esmu viņas vīrs. Viņa paļaujās uz mani. Es biju solījis viņai palīdzēt.

Sakopojis visus spēkus, uzslējos četrrāpus.

— Skatiet, — Mira iebļāvās, — tas draņķis grib piecelties!

Hoplons atkal izmantoja revolveri kā rungu.

— Varbūt labāk viņam pavisam sašķaidīt smadzenes?

— Nē, nē, tikai ne šeit! — Parks iebilda.

Noslaucīju asinis, kas tecēja acīs, un paraudzījos uz Hoplonu. Lai no kā viņam arī vajadzētu izvairīties par katru cenu, tad tas bija lieks troksnis.

Viņš atkal tuvojās man un pacēla revolveri. Lai izvairītos no sitiena, piespiedos pie grīdas un belzu viņam uz labu laimi no apakšas uz augšu. Man par laimi, biju trāpījis kājstarpē. Viņš iebrēcās un atrāvās atpakaļ.

— Tu vēl rādīsi nagus! — viņš ierēcās.

Ar milzīgām pūlēm, plati ieplētis kājas, es piecēlos un salīgojos. Netaisījos tēlot varoni, visi varoņi jau sen ir beigti. Gribēju tikai nedaudz palutināt savu atriebības kāri.

— Jā, mani nagi pagaidām vēl nav notrulināti, un tu, balodīt, pat iedomāties nevari, cik tie ir asi! Jā, es uzķēros uz lava āķa, taču tikai tāpēc, ka mani vajā kruķi!

Hoplona iekšas neko daudz neturēja. Iesist un apdullināt guļošo, vai arī tikt galā ar policistu, kas nemaz netaisās padoties, — tās ir divas dažādas lietas. Tādu darbu viņš nespēja pavilki.

Mira laikam saprata, ko es domāju.

— Tev vajag viņu piebeigt, Reg!

Hoplons atkal ķērās pie revolvera.

— Nē, nē, tikai ne šeit, — lūdzās Parks. — Jūs man apsolījāt, ka nenogalināsiet viņu un ka vispār nevienu nenogalināsiet. Un, lūk, jau trīs nāves gadījumi.

Man briesmīgi gribējās, lai asinis pārstātu tecēt man acīs, jo man nepārtraukti nācās tās noslaucīt ar piedurkni. Izslaucīju acis vēlreiz un paskatījos uz Hoplonu: viņš bija kaut ko sadomājis.

Pievērsis skatienu Parkam, pamanīju, ka patversmes direktors nebija īsti apmierināts ar notiekošo. Pārāk daudz līķu. Viņš taču bija vienkārši riebīgs, neķītrs vecis, taču ne slepkava. Pagaidām viņš īsti neiederējās šajā notikumā. Visa viņa interese un vēlmes nesniedzās tālāk par lūrēšanu uz kailām meitenēm un uzmākšanos tām ar neķītriem piedāvājumiem.

Es piespiedos pie sienas.

— Ja jūs nezināt likumus, tad es atgādināšu jums vienu pantu. Tajā rakstīts, ka Ņujorkas štatā līdzdalība un nozieguma atbalstīšana tiek sodīta tāpat, kā tieša iesaistīšanās noziegumā.

Parks elsa kā nodzīts alnis.

— Vediet viņu prom no šejienes. Jūs apsolījāt izkārtot tā, it kā viņš būtu izdarījis pašnāvību. Jūs teicāt, ka atstāsiet viņu kādā automašīnā uz ielas.

Es atkārtoju savu aforismu:

— Vispirms zaķi vajag noķert, un tikai pēc tam gatavot no viņa cepeti.

Hoplina skatiens apstājās pie telefona aparāta, kas atradās gultas galvgalī.

— Nu ko, puis, — es pasmīnēju, — piezvani nu savam šefam. Varbūt viņš tev dos derīgu padomu. Pasaki viņam, ka tu turi vērsi aiz astes, bet viņš tevi nelaiž vaļā. Vērsi, kas jau reiz bija pieradināts, — kādu Hermani Stēnu.

Pēc visas mūsu stīvēšanās mans revolveris atradās istabas vidū uz grīdas. Hoplons to pacēla un uzsvieda uz gultas. Turpat viņš nometa arī patronas.

— Vai tu māki pielādēt? — viņš jautāja Mirai.

— Jā.

— Tad dari to.

Viņa paņēma no gultas revolveri, patronas un pielādēja to.

— Ko tagad?

Hoplons nervozi aplaizīja lūpas.

— Jūs pats uz to uzprasījāties, Stēn. Un jums bija taisnība. Kā es jums jau teicu, jūs personiski mūs neinteresējat. Mums bija vajadzīga jūsu sieva, un mēs viņu dabūjām. Un vajadzēja ar jums bāzt savu degunu mūsu lietā! Jūs uzskatījāt, ka jūsu svēts pienākums ir pierādīt viņas nevainību.

Viņš pacēla roku. Es atgrūdos no sienas un lidoju viņam virsū. Briesmīgas sāpes caururba manu ķermeni, tomēr man izdevās uzkrist viņam virsū, un es no visa spēka sāku sist viņu pa seju un pa galvu. Viņa deguns pārlūza vienā rāvienā.

— Ak, Dievs! — viņš iesaucās, aizmezdams savu revolveri. — Ņem un šauj! Šauj viņu nosl, ātrāk!

Mira jauni nolamājās.

— Ļoti labprāt to izdarīšu.

Izmantoju Hoplonu kā vairogu. Mira visu laiku turēja pirkstu uz gaiļa.

Parks acīmredzot bija nolēmis neiejaukties. Viņš devās uz durvju pusi, droši vien, lai aizlūgtu par manu dvēseli.

Uz brīdi pārtraucu sist Hoplonu un izstiepu kājas, lai nejautu viņam iziet. Tieši tajā brīdī Mira izšāva, un turpināja šaut tik ilgi, kamēr visa aptvere bija tukša.

Man uzbira virsū tikai apmetums. Parks ar pirkstu pieskārās pie krūtīm: uz viņa krekla parādījās mazs sarkans plankumiņš, kas strauji auga augumā. Vecā izvirtuļa ceļi saliecās, un viņš apsēdās uz grīdas.

Es turpināju nodarboties ar joti patīkamu darbu — situ Hoplonu. Viņš sāka bļaut un saukt palīgā. Pie durvīm pieklauvēja. Hallē atskanēja bērnu kliedzieni. Kāda bērna balss jautāja:

— Parka kungs, vai jūs esat dzīvs?

Uzmetu strauju skatienu Parkam. Viņš sēdēja atspiedies pret sienu. Asiņainais plankums jau bija izpleties pa visām krūtīm. Mira bruka man virsū un sāka skrāpēt manu seju ar nagiem, pūlēdamās atbrīvot Hoplonu. Atgrūdu viņu malā ar nevērīgu rokas mājienu.

— Stājies vien rindā, mazulīt. Un šoreiz tu pateiksi visu, ko tev prasīs.

Troksnis hallē arvien pieauga. Tagad jau sāka klaudzināt pa guļamistabas durvīm. Ar spēcīgu sitienu aizsviedu Hoplonu pie durvīm, viņš vēl lidojumā tās atvēra un panikā metās bēgt. Nesāku viņam traucēt: es sapratu, ka tādā stāvoklī viņš tālu neaizbēgs. Viņam nāksies steidzīgi griezties pie ārsta — biju kārtīgi viņu apstrādājis.

Meitenīte, kuru es biju saticis hallē, skatījās man virsū ar apaļām acīm.

— Vai drīkst, es izsaukšu policiju? — viņa jautāja.

— Izsauc, mana dārgā.

Meitene ātri aizskrēja. Es aizvēru durvis un aizslēdzu tās. Mira mēģināja aizbēgt, bet veltīgi — lomas bija mainījušās.

— Nu ko tad tu, skaistulīt zeltmatīt, — es iesmējos un iegāzu viņai tādu pliķi, ka viņa atsitās pret sienu. — Tev jau sen vajadzēja aizvākties no šejienes. Labāk būtu, ja tu būtu atgriezusies Goldenā, Kolorādo štatā. Nu, Irisa, klāj vaļā visu pēc kārtas.

Bērni, kas bija sapulcējušies hallē, tā trokšņoja, ka mums bija grūti dzirdēt vienam otru. Tikpat nesekmīgi mēs varētu sarunāties zoodārzā putnu barošanas vietā.

Viņa netīšām aizsedza muti ar roku.

— Kā jūs mani nosaucāt?

— Es tevi nosaucu par īrisu. Tu esi Patas vienīgā radiniece. Tu esi viņas māsīca no Goldenas. Tātad, ko tad tu gribēji Patai atņemt? — es vēlreiz iecirtu viņai pliķi, vispirms ar plaukstu, pēc tam ar delnas virspusi. — Kas viņai pieder tik vērtīgs, ka tā dēļ Regs un viņa banda nobeigusi jau trīs cilvēkus?

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat?

— Vai tad tu nekrāsoji matus rudā krāsā? Vai tad tu neuzdevies par Patu?

— Nē!

— Vai tad tu nebiji Kerija mīļākā pēdējos sešus mēnešus? Ko?

— Nebiju.

— Vai tad tu neienesi Patas mantas Kerija dzīvoklī? Un vai tā nebiji tu, kas atstāja somiņu pie Edija Ginesa?

— Nē.

— Vai tā nebiji tu, kas viltoja telefona rēķinus, lai es justos tev pateicīgs. Vai tā nebiji tu, kas izmantoja savu kārdinošo augumu, lai mani pavestu? Vai tad ne tu, tēlaini izsakoties, izvaroji mani, cerībā, ka es aizmirsīšu solījumu, ko devu Patai?

Skaistā gaišmate, kuru es pazinu kā Miru Bellu, nobālēja. Asinis aizplūda no viņas sejas.

— Nē, es to darīju tāpēc, ka jūs man palikāt.

Sagrābu viņu aiz kleitas un sakratīju. Plānais audums uzreiz saplīsa. Viņa nevalkāja krūšturi un tāpēc steidzīgi atkāpās, aizsegdama krūtis ar rokām.

Jā, tagad viņa vairs nespēlēja komēdiju. Viņa raudāja. Acīmredzot, viņa nolēma, ka cs viņu nožņaugšu, ja viņa nesāks runāt. Un viņa nebija tālu no patiesības.

— Tici man, Herman, tā nebija mana ideja. Viņš pats atbrauca pie manis uz Goldenu un piedāvāja šo lietu.

Ko tad es biju panācis? Asinis lija man acis. Atslējos ar muguru pret sienu un izslaucīja acis ar piedurkni. Bet viņa tā vien virzījās uz durvju pusi. Viņa jau bija gandrīz sasniegusi Ivēru Parku, kurš vēl arvien sēdēja uz grīdas un kuram caur ievainojumu krūtīs līdz ar asinīm iztecēja arī dzīvība.

Tad es atjēdzos. Es atcerējos par revolveri, kuru Hoplons bija aizmetis, taču bija jau par vēlu. Viņa pieliecās un mēģināja to pacelt, tomēr Parks viņu apsteidza.

— Nē, — viņš nogārdza gandrīz bez skaņas.

Viņa ar pūlēm izslējās un vērsās pie viņa kā pie bērna, kas neklausa vecākus:

— Dod man šo revolveri, Ivēr!

— Nē, — tas ievaidējās, vārgi purinādams galvu.

Es spēru soli uz priekšu.

— Tad atdodiet to man, veco zēn!

— Jūs man patīkat tikpat maz, kā viņa. — Tad viņš paskatījās uz Miru. — Kāpēc tu to izdarīji? Tu mani nogalināji...

— Nē, dārgais, es to izdarīju netīšām. Tas ir nelaimes gadījums. Lūdzu tevi, atdod man revolveri!

Viņa strauji pastiepa roku, bet Parks to enerģiski atgrūda ar revolvera stobru.

— Nē. — Šis žests paātrināja asiņu straumi no brūces. — Hoplons un tu, jūs apsolījāt man, ka es būšu bagāts. Jūs man melojāt.

Gaišmate nolaizīja izkaltušās lūpas. Viņa tam neko nevarēja piedāvāt citu, kā vien pati sev.

Viņa sāka plēst sev nost drēbju paliekas. Viss viņas apģērbs tagad bija tikai caurspīdīgas biksītes, kas nespēja apslēpt viņas krāšņumus, tos pašus, kurus es jau vienreiz biju nobaudījis. Viņa pagājās pa istabu, cenzdamās ar gluži bezkaunīgām sava ķermeņa kustībām pievērst mirēja uzmanību.

— Tu vēl varēsi kļūt bagāts, mīļais, — viņa murmināja. — Tu un es. Mums neviens nespēs traucēt, ja nu vienīgi šis te Stēns. Es tevi lūdzu, dod man revolveri! Tu varēsi darīt ar mani, ko vien gribēsi.

Viņa noliecās pie Parka un, skardama ar kailajām krūtīm viņa seju, mēģināja atņemt tam ieroci.

— Nolādētā! Elles izdzimums! — Pēdējiem spēkiem nopīkstēja Parks un izšāva uz viņu trīs reizes.

Izdzirdēju pazīstamo skaņu, kas līdzinājās šmaukstēšanai un rodas lodei ieurbjoties ķermeni. Viņa salīgojās, pūloties saglabāt līdzsvaru, un nogāzās uz gultas, tā arī palikdama sēdus stāvoklī.

— Ak, nē, — viņa čukstēja, — tikai ne to...

Viņas balss pēkšņi bija kļuvusi smalka, kā mazai meitenei, kura netaisni sodīta. Viņa piespieda rokas pie vēdera, lai aizspiestu ciet brūci.

Uz. bridi viņai izdevās apturēt asiņošanu, taču drīz vien asinis atkal sāka sūkties caur pirkstiem.

— Ak, nē, tikai ne to...

Paskatījos uz Parku. Piepūle, kāda tam bija nepieciešama, lai nospiestu gaili, bija viņu nobeigusi. Viņš uz visiem laikiem bija pārstājis eksistēt priekš mazām meitenēm. Un priekš lielajām arī. Viņa ķermenis raustījās pirmsnāves konvulsijās, pēc tam sastinga pavisam. No tās vietas, kurā es atrados, viņa plikpaurainā galva līdzinājās lieldienu olai, kas noslēpta starp kājām. Paņēmu no viņa revolveri, uzliku to už drošinātāja un tuvojos gultai.

īrisa elpoja smagi un ar piepūli. Viņas elpai bija uzradusies dīvaina pieskaņa. Izņemot šo skaņu, nekas cits nepārtrauca klusumu.

Sitieni pie durvīm bija beigušies, un meitenes — apklusušas. Vairāk nebūs neviena, kas mudinātu viņas uz neķītrībām un visādām citādākām riebeklībām, uz kurām bija vājība patversmes direktoram Parkam.

Kaut kur tālumā atskanēja, vai arī man tikai likās, ka atskan, policijas sirēnas kaukšana.

— Vai tev ļoti sāp, mazulīt?

Viņa pacēla acis, pilnas ar asarām, un nočukstēja:

— Jā.

— Vai tu gribi, lai es tevi apskatu un vēl mēģinu kaut kā apturēt asiņošanu?

— Ja es noņemšu rokas, man ir beigas.

Iekārtojos viņai blakus, glāstīdams viņai galvu.

— Un tomēr, īrisa, kas tad īsti bija noticis? Kā man glābt Patu?

Viņas zilās acis satumsa. Viņa visu laiku laizīja izkaltušās lupas. Šobrīd viņa līdzinājās čūskai, kuras galva iecirsta slazdā un kura mēģina pēdējo reizi izšļākt indi.

— Klausies mani uzmanīgi, — viņa galu galā atbildēja. — Estakāde Nr. 15. Pusceļā uz. austrumu pusi, 40. sektorā, 63. zonā, Aneksā, Guava-nusa Vi.

— Tas ir uz austrumiem no Masažerisas Eri, tur, kur notiek galvenā ieguve?

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu. Es kā papagailis atkārtoju viņas teiktos vārdus, taču tie man neko neizteica. Aizsmēķēju cigareti un iebāzu Irisai starp lūpām.

Viņa uzmanīgi ievilka dūmu, tā, it kā nebūtu droša, vai viņas plaušas ir kārtībā.

— Un tālāk? Es taču vairāk neko nezinu.

— Tu atradīsi, — viņa ar pūlēm izrunāja vārdus.

Pastiepu roku un apskāvu viņas vidukli, lai kaut nedaudz uzmundrinātu nelaimīgo meiteni.

— Spied mani stiprāk, — viņa ievaidējās. — Man bail, Herman.

Ko es varēju viņai atbildēt? Ka mēs visi agri vai vēlu mirsim? Viņa

taču domāja tikai par sevi.

Mūsu skatieni sastapās.

— Tu mani ienīsti, vai ne?

Mēģināju viņu nedaudz, uzmundrināt:

— Nē, to es stingri nevaru apgalvot.

Viņas balss galīgi zaudēja skaņu:

— Pierādi man to. Es ļoti baidos. Noskūpsti mani, pirms es mirstu, Herman!

Galu galā es taču biju gulējis ar viņu un dalījies mīlestībā. Noskūpstīju viņu pēdējo reizi. Viņas lūpas sakļāvās ar manām, un viņa atlaida vaļā savu vēderu. Vienas rokas asiņainos pirkstus viņa ielaida manos matos, ar otru roku paķēra no spilvena revolveri.

— Lai nebūtu jāaiziet vienai pašai, — vienā elpas vilcienā izdvesa īrisa.

Piespiedusi stobru pie mana vēdera, viņa nospieda gaili, taču šāviens neatskanēja.

Atņēmu viņai ieroci un nosviedu uz spilvena.

— Es ne uz mirkli nešaubījos, ka tu mēģināsi mani šādā veidā nobeigt, mazā. Tāpēc jau es biju to uzlicis uz drošinātāja. Slepkavība arī ir amats — to vajag apgūt.

Čūskas mēle atkal izlīda no viņas lūpiņām:

— Nelietis, netīrais nelietis... — viņa čukstēja. — Ja tu nebūtu iejaucies šajā lietā ar savu stulbo galvu...

Viņas augumu sāka kratīt drudzis. Viņa sakopoja visus spēkus, lai nomurminātu:

— Žēl... ka... bez tevis... žēl...

Palaidu viņu vaļā un izslējos, domās noņemdams cepuri.

— Paliec sveika, sīkā. Miers taviem pīšļiem!

Es to izteicu pilnīgi aukstasinīgi, bez mazākās nožēlas. Kā kruķis. Domādams par to, ko viņa nodarījusi Patai. Domādams par to, ko viņa nodarīja man.

Gaišmate saliecās un lēnām pagriezās pirmsnāves agonijā. Nicīgi atkāpos, lai viņa mani neaizskartu. Viņa apvēlās uz muguras un mēģināja man uzspļaut, taču aizrijās ar asinīm, kas ieplūda viņas rīklē. Atskanēja īss krāciens, viņa noraustījās uz izlaida garu.

Sirēnas gaudošana tuvojās. Tūlīt zvejnieki noķers savu zelta zivtiņu. Tagad mana pretošanās vairs neko nedos. Biju sasniedzis sava ceļa gabalu. Man atlika tikai gaidīt, kamēr pieklauvēs pie durvīm.

Uzmetu skatienu gaišmatei, kuru agrāk biju saucis par Miru, un jutos diezgan neveikli. Caurspīdīgas biksītes, kas pielijušas ar svaigām asinīm, nav pats piemērotākais apģērbs jaunai meitenei, kura šobrīd, iespējams, jau ir stājusies Dieva tiesas priekšā. Starp citu, man būtu arī nepatīkami, ja kruķi viņu ieraudzītu šādā izskatā. Pārāk jau nu maz viņai drēbju mugurā!

Norāvu no gultas palagu un apsedzu nabadzīti, teikdams šādus vārdus:

— Labu ceļavēju, mazā! Kādreiz tiksimies atkal, un labāk vēlāk, nekā agrāk.

Pēc visa tā, kas šeit noticis, kas es tāds esmu, lai mestu viņai ar akmeni?

17. nodaļa

Cārlzstrīta nemaz nebija mainījusies. Tur kā agrāk oda pēc centrālā komisariāta. Apskatīju ārpusi caur tualetes aizrestoto logu. Atkal iestājās nakts. Mīlētāji un vienkārši garāmgājēji sēdēja uz pelēkajiem vai sarkanajiem akmeņiem. Mēs arī bijām tā darījuši: Pata un es. Vietām ieslēdzās un izslēdzās laternas, iedegās un nodzisa logi namos. Kārtīgie ļaudis nodarbojās ar mīlestību kopā ar savām sievām, vai arī baroja savus mazuļus.

Mazie cilvēki, kas strādā kā plēsti savās darbavietās un nodzīvo ar vienu vīru vai sievu visu mūžu. Šie cilvēki nekad nav redzējuši un neredzēs avīzēs savu vārdu.

Jā! Runā, ka tā notiekot visu laiku: trīssimtsešdesmit piecus vakarus gadā. Lielās viesnīcās un mazos traktierīšos, uz mašīnu aizmugures sēdekļiem, grāvjos, kantoros, graustu rajonos un lepnos savrupnamos. Ņujorkā taču dzīvo astoņi miljoni cilvēku..

Džims Purviss ienāca istabā tajā brīdī, kad es vilku mugurā savu žaketi.

— Kā klājas, veco zēn? — es jautāju.

— Pagaidām ne visai.

Palūkojos uz sevi spogulī virs izlietnes. Pie manis jau bija Monts, atnesa tīru kreklu un citas mantas, lai es varētu pārģērbties. Viens no policijas sanitāriem izdarīja visu, lai atvieglotu manas sāpes no daudzajām brūcēm un nobrāzumiem. Taču, neraugoties uz kārtīgo izskatu, mans ģīmis tomēr izskatījās tā, it kā būtu izlaists caur gaļas maļamo mašīnu.

Ienāca Abo, lai nomazgātu rokas. Viņam nekad nebija paticis klusēt, bet šobrīd viņš runāja vēl ātrāk, nekā parasti. Iedams man garām, viņš stipri iebelza man pa pēcpusi.

— Tātad, šis nolādētais spītnieks atkal ir vinnējis lielu, vai ne tā, Džim?

Taču Džims nebija tik stipri par to pārliecināts un man neko neatbildēja. Pajautāju Abo, vai viņš ir atvedis to tipu no apdrošināšanas biedrības.

Abo apmierināts berzēja rokas.

— Es atvilku līdz pašu direktoru, bet tas atveda divus ierēdņus, kuri savukārt bija paņēmuši tādu kaudzi reģistrācijas dokumentu, ka ar to varēja aprakstīt visu zemes īpašumu, kāds vien Bruklinā ir.

— Vai esi gatavs? — Džims jautāja.

— Jā, — es norūcu un sekoju viņam pa gaiteni uz kapteiņa Kārvera kabinetu. Oficiāli es vēl arvien atrados arestā. Pa labi no manis gāja Monts, pa kreisi — Korks.

Kabinetā sapulcējās tie paši cilvēki, kuri piedalījās Patas arestā. Sastingu pie galda, aiz kura sēdēja Pata, un uzliku viņai rokas uz pleciem.

— Vēl mazliet pacietības, mī|ā, un mēs kopā dosimies mājās.

Viņas skaistās acis pieplūda ar asaram.

— Vai tas ir tiesa, Herman?

Pieliecos, lai noskūpstītu viņas valgās acis.

— Tiesa gan...

Prokurora palīga Hāversa sārtie vaigi vēl vairāk nosarka.

— Ļoti aizkustinoša scēna, — viņš paziņoja. — Taču vai jūs nevarētu apstiprināt savus optimistiskos izteicienus ar dažiem pierādījumiem, tādā veidā attaisnojot savu šodienas izturēšanos.

Aizsmēķēju cigareti un nicīgi paraudzījos uz viņu.

— Jūs, mans dārgais, nomoka tas, ka jūs tikāt nostādīts tādu faktu priekšā, kuri apliecina šf notikuma patiesīgumu, taču jūs nezināt, no kura gala pie tā pieķerties. Tomēr, ja jūs vēlaties visu izprast līdz galam, es jums palīdzēšu likt skaidrībā par šo grūto lietu un precizēt dažas detaļas.

Hāverss neteica ne vārda.

Devos kabineta dziļumā pie nestuvēm, kas atradās uz diviem krēsliem, un pacēlu palagu. Laboratorijas puiši bija krietni pastrādājuši pie Irisas. Ar aizkrāsotiem vasarraibumiem un rudi ietonētiem matiem viņa tagad līdzinājās Patai kā īsta dubultniece.

Grēdijs, tāpat kā Džims, vēl nebija līdz galam pārliecināts. Vecais sēdēja jāšus uz krēsla kabineta stūrī.

— Un tā, laiks beigt šo lietu.

Pajautāju Džimam, vai Hoplons ir noķerts.

— Pirms trim slundām, - tas atbildēja.

— Un mans žetons, protams, izrādījās pie viņa?

— Pilnīgi pareizi. — Džims to turēja savā plaukstā. — To atrada viņa kabatā kopā ar naudu.

Nolēmu nedaudz, pastāstīt par Hoplonu, iepīdams Sājā stāstā ari mazliet melu. Galu galā, viss varēja notikt arī tā.

— Labi. Lai ieviestu skaidrību šajā lietā, es pateikšu, ka Hoplons to izvilka no manas kabatas Simona numurā viesnīcā ,,Bendigs“, pēc tam, kas bija mani apdullinājis un nogalinājis Simonu.

— Bet kāpēc Hoplons nogalināja Simonu? — Grēdijs neizpratnē taujāja.

— Viņam bija divi iemesli. Pirmkārt, viņš gribēja uzvelt šo slepkavību man. Taču otrs un pats galvenais iemesls bija tas, ka Simons, nogalinājis Niķu Kazarasu, kurš viņu meklēja, krita panikā. Un Rcgs baidījās, ka Simons izpļāpāsies. Viņš baidījās, ka tas atzīsies, ka iebēris narkotikas Patas kokakolā.

— Kādas narkotikas?

— Nu, to noskaidros laboratorijas puiši. Taču skaidrs ir viens, ka runa ir par ļoti retu narkotiku, kas gandrīz nemaz neatstāj pēdas, kā tas notika gadījumā ar Patu — viņa taču izvēmās Kerija dzīvoklī. Tātad, ko man īsti vajadzēja darīt.

Džims apskatīja žetonu, turēdams to rokā. Grēdijs izstiepa roku un teica:

— Es to pagaidām gribu paturēt pie sevis. - Tad viņš paskatījās uz mani caur pieri un piebilda:

— Turpini, Herman.

Beidzot es atkal biju kļuvis par Hermani, nevis vairs par detektīvu Stēnu. Velti meklēju starp klātesošajiem pazīstamo seju.

— Vai Maiersa kungs šeit piedalās?

— Esmu šeit, — ieskrietuves saimnieks piecēlās.

Norādīju ar pirkstu uz nestuvēm.

— Maiersa kungs, paskatieties, lūdzu, uz to sievieti un pasakiet, vai jūs viņu pazīstat?

Maierss paskatījās uz seju nestuvēs un izbrīna pilns pameta skatienu uz Patu.

— Es varētu apzvērēt pie Bībeles, ka tā ir Stēna kundze, bet tas nav iespējams.

— Pilnīgi jums piekritu. Tas patiešām nav iespējams.

Izsauca Ediju Ginesu.

— Tagad jūsu kārta, Edij.

Giness aplūkoja meiteni un reaģēja tāpat, kā Maierss.

— Velns parāvis, nav brīnums, ka arī es noturēju viņu par Stēna kundzi. Protams, es viņu pazīstu. Šī sieviete nāca pie manis kopā ar Kc-riju. IJcl kas viņa tāda ir?

— Tā ir kāda īrisa Džeimsa, Patas māsīca, viņas mātesmāsas meita. Dabiska gaišmate. Dzimusi Goldenā, Kolorādo štatā.

— Mana māsīca īrisa? — Pala pielēca kājās.

— Jā, tā ir viņa, Pat. Kad tu viņu redzēji pēdējo reizi?

— Es nekad neesmu viņu redzējusi. Mēs retu reizi sarakstījāmies, bet nekad netikāmies.

Es tūlīt pat viņu izlaboju:

— Tu viņu redzēji un bieži ar viņu sarunājies. Bet tu viņu nepazini, jo viņa bija gaišiem matiem, ar vasarraibumiem un sauca sevi par Miru Bellu.

Pata tā arī palika ar va|ēju muti.

— Viena no mūsu mājas telefonistēm?!

— Pilnīgi pareizi. Viņa tur iekārtojās, lai labāk izpētītu mūsu dzīves veidu un ieradumus. Tas arī izskaidro, kāpēc ne es, ne tu ne reizi nesatikām viņu, kad viņa uzdevās par tevi. īrisa labi zināja, kur katrs no mums atrodas tajā vai citā brīdī.

Pagriezos pret inspektoru Grēdiju.

— Un jūs... ser? - es tīšām ieturēju pauzi, pirms piebildu ,,ser“. — Jūs man paziņojāt, ka esat saticis Patu Kerija sabiedrībā un ne reizi vien...

Grčdijam nevajadzēja skatīties uz nestuvēm ar līķi. Viņš to jau bija redzējis gan pirms, gan pēc laborantu apstrādes. Vecais tikai noplātīja rokas:

— Iznāk, ka arī es k|ūdījos.

Pasteidzos uzliet balzāmu uz viņa vecās sirds.

— Viņa jūs krāpa, tāpat kā mani un daudzus citus. Tomēr visjaunāk viņa izrīkojās ar Keriju. Viņa to pilnīgi nomocīja. Viņš sevi uzskatīja par glaimu puisi, kas uzdrošinājies atvilkt lielā un ļaunā detektīva īpašumu, taču patiesībā spēlēja mīlestību ar nepazīstamu telefonisti, kas par to vien sapņoja, kā viņu nogalināt, lai izpildītu savu plānu un aizsūtītu Patu uz elektrisko krēslu. īrisa to zināja no paša sākuma. Pilnīgi iespējams, ka šis apstāklis viņu intīmajiem sakariem piešķīra īpašu pikantumu.

Aizsmēķēju nākamo cigareti no iepriekšējās, kad tā sāka man dedzināt pirkstus.

— Un tā notiek ar deviņiem cilvēkiem no desmit. Visi sevi uzskata par ļoti viltīgiem. Tā kā Pata bija mana sieva, viņi baidījās viņu vienkārši nogalināt, un tā radās šī ģeniālā ideja. Viņi sarīkoja izrādi: it kā Pata būtu Kcrija mīļākā un viņa būtu to nogalinājusi, jo tas gribējis viņu pamest. Viņi sprieda tā: es kļūšu tik nikns, ka man viss paliks vienaldzīgs, un es neiejaukšos šajā lietā. Viņi rēķinājās, ka dusmas neļaus man aukstasinīgi spriest. Un tiešām, daudz netrūka, ka tā arī būtu noticies.

letiņos dziļā dūmu mākonī, nenolaizdams skatienu no inspektora Grēdija.

— Visu dienu jūs dažādos veidos prasījāt, kāds ir šī nozieguma motīvs. Tas ir saprotams. Tagad es šo motīvu zinu un izstāstīšu to jums. Viss šis notikums sākās samērās nesen, ar kādu atklājumu, ko izdarīja viens no klātesošajiem. Šis cilvēks, rakņādamies vecos dokumentos, uzdūrās, ja tā var teikt, zelta dzīslai. Taču problēma bija tāda, ka šī dzīsla nepiederēja viņam.

— Bet kam tad?

— Palai! Jebkurā gadījumā, viņai vienīgajai bija uz to tiesības. Tad šis cilvēks atrada Ivčru Parku, patversmes direktoru, pie kura tika audzināta Pata, un viņi, caurskatot papīrus, atklāja, ka Patai ir māsīca. Noskaidrojās, ka tā ir Patas vienīgā radiniece. Taču visa šī afēra prasīja daudz laika un maksāja bargu naudu. Lūk, kāpēc viņi šai lietā iesaistīja Rēgu Hoplonu — lai viņš šo pasākumu finansētu. Viņš izlidoja uz Den-veru, lai iegūtu Irisas piekrišanu piedalīties šajā spēlē. Un viņam nenācās ilgi Irisu pierunāt. Viņa atlidoja uz Ņujorku kopā ar Hoplonu un nostrādāja dažus mēnešus par mūsu mājas telefonisti. Viņa precīzi piemeklēja matu krāsu, un ik pa laikam uzdevās par Patu. Un tas viss tāpēc, lai realizētu to, kas notika vakar vakarā. Kad viss bija gatavs, īrisa lika Simonām iemidzināt Patu, bet vecā un ļoti patīkamā dāma, kas nejauši gadījās bārā, palīdzēja Patai iziet un iesēdināja viņu, jau bez samaņas, savā mašīnā. Pēc īsa brauciena viņi pārnesa Patu uz Kerija dzīvokli.

Es pamanīju, ka Patas krūtis vētraini kustās elpas ritmā.

— Nu, protams, tagad es atceros. Es jutos galīgi bez spēka, un kāda veca dāma...

— ... izveda tevi svaigā gaisā, — es viņas vietā pabeidzu. — Vai tu viņu nepazīsti starp šeit klātesošajiem, dārgā?

Pata uzmanīgi aplūkoja visus kabinetā sēdošos.

— Nu jā, es viņu pazīstu. Lūk, tā dāma ar sirmajiem matiem. — Pata izbrīnā atvēra muti. — Taču tieši viņai es atdevu savas nevajadzīgās lietas! Svensona kundze!

Vecene pacēla galvu un neapmierināta izslējās.

— Jūs maldāties, mījā. Es atnācu šurp tikai tāpēc, ka pavadu savu

vīru.

— Nu, protams! — es viņu pārtraucu. — Saskaņā ar kapteiņa Pur-visa prasību. Un lieta tāda, ka jums drīz vajadzēs palīdzēt savam vīran.

— Kāpēc? — Svensons jautāja.

— Tāpēc, ka jūs esat slepkava. Jūs esat tas tips, kas atrada šo zelta dzīslu. Jūs ielīdāt pa ugunsdzēsēju kāpnēm, nogalinājāt Keriju, bet pēc tam pirmais sacēlāt trauksmi.

Tuvojos Svensonam, sagrābu viņu aiz atloka un piespiedu piecelties.

— Nu, celies un atzīsties, nelietīgais lops! Visu pārējo es vēl varu kaut kā sagremot, bet, kad es domāju par to, ko tu izdarīji ar Patu, man gribas pabāzt tevi zem preses! Pata bija pilnīgi bezpalīdzīga, un tu nevarēji atturēties un sagādāji sev riebīgu baudu. — Triecu viņu ar galvu pret sienu. — Tu viņu izvaroji, kamēr viņa bija bez samaņas.

Pata nosarka un paslēpa seju rokās.

Es vēlreiz triecu dūri zobos šai pretīgajai radībai. Ar kādu baudu es būtu viņu izsmērējis pret sienu, bet man to neļautu darīt. Žēl! Pacentos atgūt paškontroli.

— Un kurš gan cits, ja ne jūs, brīdinājāt Hoplonu, ka ir iznācis ne gluži tā, kā jūs bijāt gaidījuši, un tā vietā, lai apstulbtu no dusmām, es esmu nostājies Patas goda sardzē. Lūk, kāpēc jūs sekojāt man kopš tā brīža, kad es pametu Čarlzstrītu un apstājos Taimskvērā, lai palūgtu Niķu Kazarasu palīdzēt man atrast Simonu.

— Muļķīgas iedomas, — nomurmināja Svensona kundze.

— Drausmīgi meli! — sašuta Svensona kungs.

— Nē, tās nav iedomas, — iebilda Abo Fitcels. — Es ievācu par jums izziņu un noskaidroju, ka jūs jau piecas reizes esat saukts pie atbildības. To man pastāstīja tikumības policijā. Iespējami, ka tieši tolaik jūs iepazināties ar Rēgu Hoplonu. Jūs interesēja augstākā labuma zostiņas.

Svensona kundze ievaidējās. Pajautāju klātesošajiem, vai šeit atrodas apdrošināšanas sabiedrības pārstāvis. No savas vietas piecēlās sausnējs vidēja auguma vīrs. Abo mūs iepazīstināja:

— Lipkina kungs, detektīvs Stēns.

Mēs paspiedām viens otram rokas.

— Priecājos ar jums iepazīties, — viņš smaidīja.

— Es arī. Sakiet, vai jūs pazīstat Svensonu?

— Ne ar šo vārdu. Tolaik viņš sevi sevi sauca par Stcrlingu, tolaik, kad vēl strādāja pie mums. Mēs viņu atlaidām no darba pirms dažiem gadiem...

— Kāds bija iemesls?

— Atskaites viltojums.

Nospiedu cigareti un jautāju:

— Vai varu uzdot jums vienu jautājumu, Lipkina kungs?

— Protams.

— Vai jūs pārbaudījāt tos zemes īpašumu aprakstus, par kuriem Abo jums teica?

— Jā. Četri mani kalpotāji nodarbojās ar to veselu dienu.

— Un ko nozīmē: estakāde Nr. 15, pusceļā uz austrumu pusi, 40. sektorā, 63. zonā, Aneksā, Guavanusā Vi?

— Tas viss apzīmē zemes gabalu, apmēram pushektāra lielumā, kurš kādreiz piederēja Egana fermai. Uz tā izvietotas arī fermas galvenās ēkas.

— Un kam tas viss pieder?

Lipkina smaids kļuva atklāti izsmējīgs.

— Patiesību sakot, es baidos, ka nevarēšu nosaukt īsto muižas īpašnieku.

— Kāpēc? Paskaidrojiet to inspektoram Grēdijam.

— Tāpēc, ka viņš ir un viņa nav. Es runāju par īsto zemes īpašnieku. Es pals personīgi pārbaudīju visus zemes nodošanas un mantošanas aktus, un man jāatzīst, ka kļūdas rezultātā, kura 1879. gadā iezagās vienā ierakstā, īpašums, par kuru ir runa, izrādījās pierakstīts kaimiņu iecirkņa īpašniekam. Un līdz šim neviens par to neko nezināja.

— Tātad īstenībā šī zeme nevienam nekad nav tikusi pārdota?

— Nav nekādu pierādījumu, ka šāds darījums būtu noticis.

— Citiem vārdiem, šī muiža pieder Egana mantiniekiem?

— Nav ne mazāko šaubu!

— Un kāda ir šīs zemes vērtība šobrīd?

Lipkina kungs pakasīja pliko pauri un atklāti iesmējās.

— To grūti pateikt, Stēna kungs, taču kā advokāti biroja ,,Eriss“ pārstāvis es būtu laimīgs, ja Egana mantinieki kļūtu par maniem klientiem, un es nerēķinātos ne ar kādiem izdevumiem un grūtībām, kas rastos viņu likumīgo tiesību atjaunošanas gailā.

Pagriezos pret Grēdiju.

— Kā jums liekas, inspektor, vai lieta tagad ir noskaidrojusies?

— Laikam gan, - viņš atzinās. — Ja Pata tiktu novākta, visas tiesības pārietu Irisai.

Viņš paberza manu žetonu un pastiepa man. Es to nevērīgi iebāzu kabatā.

— Pateicos jums, ser.

Un es tūlīt pat saņēmu Patu aiz elkoņa, sajuzdams viņas miesas siltumu.

— Tagad viss, mana mīļā. Iesim, pazudīsim no šejienes un dosimies uz savu ligzdiņu.

— Bet paklau, Herman, vēl ir vesela virkne neskaidrību, — sāka protestēt Dzims.

Izklāstīju viņam visu uzreiz vienā rāvienā.

— Labi, lai iet, ja jau tu esi tik nepacietīgs. Simons nogalināja Niķu Kazarasu, bet Hoplons - Simonu. Ivēru Parku nošāva īrisa, bet netīšām. Pirms nāves Parks paspēja nošaut Irisu, taču tagad jau tīšām. Irisa mēģināja nogalināt arī mani, taču neveiksmīgi. Nu, par Svensonu viss skaidrs. Ko vēl tev vajag? Lai es to visu iesaiņoju paciņā un pārsienu ar sarkanu lentīti?

Džims iesmējās.

— Labi, labi, Herman, tinies ar prom. Domāju, ka tagad mēs tiksim galā ari bez tevis.

Kopā ar Patu izgāju nakti, kura jau smaržoja pēc pavasara. Nokāpis lejā, pamaniju, ka viņa raud.

— Aizmirsti to visu, mī|ā! Dzivosim tā, it kā nekas nebūtu noticis. Pagājis dažus soļus sānis, atkal tuvojos Patai un pacēlu cepuri, kā

pirmoreiz iepazīstoties.

— Labvakar, mazā!

Patas acis iemirdzējās kā zvaigznes pie naksnīgajām debesim pēc spirdzinošas lietusgāzes.

— Re, kāda policija! Sveiks, draudziņ!

Viņa pastiepa man lūpas. Un tas bija ilgs skūpsts, bez kvēles, taču maiguma pilns. Un mēs sapratām, ka mīlestība nav mūs pametusi. Tā eksistē un eksistēs vienmēr, kamēr mēs būsim dzīvi.

Pēc tam mēs iesēdāmies mašīnā un devāmies mājās.

Content

Kīns Donalds Slepkavas kundze

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa