Nesbē Jū

Atriebes dieviete

Jū Nesbē

ATRIEBES DIEVIETE

1. NODALA Plāns

Man tagad jāmirst. Un tam nav nekādas jēgas. Tā nebija plānots. Katrā ziņā es tā nebiju plānojis. Bet var jau būt, ka visu laiku neapzināti esmu tam tuvojies. Bet plānots tā nebija. Mans plāns bija krietni labāks. Ar jēgu.

Es skatos stobra atverē un zinu tas nāks no turienes. Vēstnesis. Pārcēlājs. Laiks pēdējiem smiekliem. Kad redzi gaismu tuneļa galā, var gadīties, ka tas ir šāviena zibsnis. Laiks pēdējai asarai. Mēs būtu varējuši dzīvot pavisam labi, tu un es. Ja vien būtu sekojuši plānam. Pēdējā doma. Visi jautā, kāda ir dzīves jēga, bet neviens nejautā, kāda jēga ir nāvei.

2. NODAĻA Astronauts

Vecais vīrs Harijam atgādināja astronautu. Sīkie, komiskie solīši, stīvās kustības, drūmais, nedzīvais skatiens un nemitīgā šļūkāšana pa parketu. It kā viņš baidītos zaudēt piesaisti zemei un aizlidot izplatījumā.

Harijs paskatījās pulkstenī, kas karājās pie baltās mūra sienas virs ieejas durvīm. 15.16. Aiz loga pa Bugstaveienu, kā jau piektdienā, šurpu turpu steidzās cilvēki. Zemā oktobra saule atspīdēja sānu spogulī kādai mašīnai, kas atsāka kustību satiksmes sastrēgumā.

Harijs atkal pievērsās vecajam vīram. Cepure, pelēks, elegants putekļu mētelis, kuru jau sen būtu vajadzējis iztīrīt. Zem tā tvīda žakete, kaklasaite un panēsātas, pelēkas bikses ar asām, precīzi iegludinātām vīlēm. Rūpīgi nospodrinātas kurpes ar padilušiem papēžiem. Viens no pensionāriem, kādu Majoštuenā papilnam. Tas nebija tikai pieņēmums. Harijs zināja, ka bijušais sieviešu apģērbu tirgotājs Augusts Šulcs ir 81 gadu vecs un visu mūžu dzīvojis Majoštuenā, izņemot vienīgi kara gadus, kad mitis kādā barakā Aušvicā. Savukārt ceļi kļuvuši stīvi pēc kritiena no gājēju tiltiņa pār Ringveienu, kuru viņam nācās šķērsot, regulāri apciemojot meitu. Elkoņos taisnā leņķī saliektās un uz priekšu pastieptās rokas vīru darīja līdzīgu mehāniskai lellei. Uz labā delma karājās brūns spieķis, bet kreiso roku, kurā viņš bija sažmiedzis bankas rēķinu, jau stiepa uz otrās darba vietas pusi, kur sēdēja jauns vīrietis ar īsiem matiem. Šī cilvēka seju Harijs neredzēja, bet zināja, ka viņš uzlūko veco vīru ar līdzjūtību, kas mijas ar aizkaitinājumu.

Pulkstenis tagad rādīja 15.17, un Augusts Šulcs beidzot bija nonācis pie mērķa. Harijs nopūtās.

Pirmajā darba vietā Stīne Grete noskaitīja septiņsimt trīsdesmit kronas kādam puisim zilā adītā cepurē, kurš tikko bija iedevis viņai maksājuma uzdevumu. Ikreiz, kad uz letes nogūla jauna banknote, viņas kreisās rokas zeltnesī iemirdzējās briljants.

Tas nebija redzams, taču Harijs zināja, ka pa labi no puiša, pie trešās darba vietas, stāv sieviete ar bērnu ratiņiem. Tā kā bērns gulēja, viņa acīmredzot to šūpoja tikai izklaidības dēļ. Sieviete gaidīja, kad viņu apkalpos Brennes kundze, kura kādam vīram pa telefonu skaļi skaidroja, ka nav iespējams veikt automātisko pārvedumu, ja ar saņēmēju iepriekš nav parakstīts līgums, un galu galā tā taču esot viņa, kas strādājot bankā, nevis viņš, tādēļ viņi varbūt varētu pārtraukt šo diskusiju.

Tieši tajā mirklī durvis atvērās un bankas filiālē strauji ienāca divi vienādos, tumšos kombinezonos tērpušies vīrieši viens garš, otrs īss. Stīne Grete pacēla skatienu. Harijs uzmeta skatienu savam pulkstenim un sāka skaitīt. Vīrieši devās uz telpas stūri, kur sēdēja Stīne. Garais kustējās tik piesardzīgi, it kā būtu jāizbrien caur peļķēm, bet īsais gāja gāzelēdamies, kā mēdz staigāt tie, kas uzaudzējuši pārāk lielu muskuļu masu. Puisis zilajā cepurē lēnām pagriezās un devās uz izejas pusi. Viņš bija tik ļoti iegrimis saņemto banknošu skaitīšanā, ka tos divus pat nepamanīja.

-    Sveika! garais Stīnei sacīja, ar troksni nolicis uz letes viņas priekšā melnu čemodānu. Mazais piekārtoja uz deguna saulesbrilles ar spoguļstikliem un, piegājis pie letes, līdzās nolika vēl vienu tieši tādu pašu koferi.

-     Nauda! viņš smalkā balstiņā iepīkstējās. Ver vaļā durvis!

Izskatījās, it kā būtu nospiesta pauzes poga, bankā viss pēkšņi

sastinga. Par to, ka laiks nav apstājies, liecināja vienīgi mašīnu plūsma aiz loga. Un sekunžu rādītājs Harija pulkstenī, kurš rādīja, ka pagājušas desmit sekundes. Stīne nospieda kādu pogu zem savas pults. Elektronika iedūcās, un mazais ar celi atstūma zemas, uz sienas pusi bīdāmas durtiņas.

-     Kam ir atslēga? viņš jautāja. Ātri, mēs te nevaram ņemties visu dienu!

-     Helge! Stīne pār plecu sauca.

-     Ko? Balss skanēja no atvērtajām durvīm, kas veda uz vienīgo biroja telpu bankas iekšienē.

-     Pie mums atbraukuši, Helge!

Durvīs parādījās vīrietis lasāmbrillēs ar tauriņu kaklasaites vietā.

-     Kungi vēlas, lai tu atver bankomātu, Helge, Stīne sacīja.

Helge Klementsens truli blenza kombinezonos ģērbtajos vīros,

kuri tagad jau atradās šaipus letes. Garais nervozi pameta skatienu uz ieejas durvju pusi, bet īsais ne mirkli nenovērsās no filiāles vadītāja.

-     Ak jā, protams, Helge Klementsens apjucis izdvesa, it kā nupat būtu atcerējies kādu piemirstu norunu, un viņam izlauzās dārdoši, nervozi smiekli.

Harijs gluži vai pamira, tikai acis kā piezīdušās centās uztvert katru mīmikas niansi, katru kustību. Divdesmit piecas sekundes. Viņš turpināja sekot pulksteņa rādītājiem virs durvīm, bet ar sānskatu tomēr redzēja, kā filiāles vadītājs no iekšpuses atslēdz bankomātu, izņem divas garenas metāla kārbas ar banknotēm un nodod tās abiem vīriešiem. Viss notiek ātri un pilnīgā klusumā. Piecdesmit sekundes.

-    Tās tev, tēvs! īsais no sava kofera bija izņēmis divas pilnīgi identiskas kārbas un sniedza Helgem Klementsenam. Filiāles vadītājs, norijis siekalas, palocīja galvu un ielika tās bankomātā.

-     Patīkamas brīvdienas! īsiņais novēlēja, iztaisnojis muguru un satvēris čemodānu. Pusotra minūte.

-     Ne tik strauji, Helge bilda.

īsais sastinga.

Harijs ievilka vaigus un mēģināja sakoncentrēties.

-     Kvīts… Helge izgrūda.

Labu bridi abi vīrieši blenza uz mazo, sirmo filiāles vadītāju. Tad īsais sāka smieties augstā, smalkā, pat tādā kā histēriski griezīgā balsī, kā smejas, esot narkotiku reibumā.

-   Tu taču nedomā, ka mēs aiztītos, nedabūjuši parakstu! Atdotu divus miljonus bez kvīts, tāpat vien!

-     Kas zina, Helge Klementsens noteica. Pagājušajā nedēļā viens no jūsējiem gandrīz aizmirsa.

-      Inkasācijā tagad daudz jauniņo, īsais bilda, līdz ar Klementsenu parakstīdams un sadalīdams dzeltenās un rozā kopijas.

Nogaidījis, līdz aizveras ieejas durvis, Harijs atkal ieskatījās pulkstenī. Divas minūtes un desmit sekundes.

Caur stiklotajām durvīm bija redzams, kā aizbrauc baltais inkasācijas auto ar Nordea bankas logo.

Cilvēki telpā atsāka sarunas. Skaitīt nebija nepieciešams, tomēr Harijs to izdarīja. Septiņi. Trīs aiz letes un trīs pie tās, ieskaitot mazuli un puisi darba apģērbā, kurš tikko bija ienācis un nostājies pie vidējā darbagalda, lai pierakstītu kādu iemaksas konta numuru, kurš, kā Harijs jau bija noskaidrojis, piederēja ceļojumu firmai Saga Solreiser.

-     Uz redzi, Augusts Šulcs atvadījās un sāka gausi šļūkāt uz izejas durvju pusi.

Pulkstenis bija precīzi 15.21.10, un tieši tad viss patiesībā sākās.

Atvērās durvis, un Harijs ievēroja, ka Stīne Grete paceļ skatienu, bet tūlīt pat atkal pievēršas dokumentiem. Bet tad viņa pacēla galvu vēlreiz, nu jau pavisam lēni. Harijs pavērās uz durvīm. Ienākušais vīrietis jau bija atvilcis kombinezona rāvējslēdzēju un izvilcis melni olīvzaļu AG3 ieroci. Pār seju bija pārvilkta jūraszila vilnas balaklava, redzamas vienīgi acis. Harijs atsāka skaitīt no nulles.

Vietā, kur vajadzētu atrasties mutei, vilnas balaklava sāka kustēties gluži kā Hensona lelle. This is robbery! Nobody moves![1]

Viņš nerunāja skaļi, tomēr šaurajās bankas telpās iestājās tāds klusums kā pēc lielgabala šāviena. Harijs skatījās uz Stīni. Klusajā ielas dunā ielauzās metālisks klikšķis vīrietis atvilka labi saeļļotā ieroča aizslēgu. Stīnes kreisais plecs gandrīz nemanāmi nolaidās.

Drosmīga meitene, Harijs nodomāja. Bet varbūt tikai līdz nāvei pārbijusies. Eune, psiholoģijas pasniedzējs Policijas akadēmijā, bija stāstījis, ka lielās bailēs cilvēki pārstāj domāt un rīkojas instinktīvi. Viņš apgalvoja, ka vairums bankas darbinieku slepeno trauksmes pogu nospiež šoka stāvoklī un, vēlāk iztaujāti, daudzi nespēj atcerēties, vai ir iedarbinājuši signalizāciju vai ne. Viņi darbojas autopilotā. Līdzīgi kā bankas aplaupītājs ir sevi ieprogrammējis, ka jānošauj ikviens, kas mēģina viņu aizkavēt. Jo lielākas ir laupītāja bailes, jo mazāka varbūtība, ka viņš varētu apdomāties, Eune bija skaidrojis. Harijs sēdēja pilnīgi nekustīgi. Laupītāja acu krāsa? Zila.

Abām rokām satvēris melnu somu, laupītājs nometa to uz grīdas starp bankomātu un vīrieti darba apģērbā, kurš bija sastindzis ar pildspalvu rokā, velkot astoņnieka beidzamo loku. Melnā ģērbtais paveica atlikušos sešus soļus līdz letes durtiņām, apsēdās uz letes malas un, pārcēlis kājas pāri, nostājās tieši aiz muguras Stīnei, kura sēdēja pavisam mierīgi un stingi raudzījās sev priekšā. Jauki, Harijs nodomāja. Viņa zina instrukciju un neprovocē uzbrucēju, skatīdamās tam acīs.

Vīrietis pavērsa ieroča stobru pret Stīnes pakausi un pieliecies iečukstēja viņai kaut ko ausī.

Stīni joprojām nebija pārņēmusi panika, taču Harijs redzēja, ka sievietes krūtis strauji cilājas, it kā viņas kalsnajam ķermenim, cīnoties pēc elpas, pēkšņi baltajā blūzē vairs nebūtu gana vietas. Piecpadsmit sekundes.

Viņa nokrekšķinājās. Vienreiz. Otrreiz. Un tikai tad ieskanējās viņas balss.

Helge! Bankomāta atslēgas! Balss bija zema un piesmakusi, pilnīgi citāda nekā tā, kas bija izrunājusi gandrīz šos pašus vārdus apmēram pirms trim minūtēm.

Harijs viņu neredzēja, bet zināja, ka Helge Klementsens ir dzirdējis laupītāja pirmo repliku un jau stāv pie durvīm.

-     Atri, citādi… Viņas balss bija tikko saklausāma, tad brīdi varēja dzirdēt vienīgi Augusta Šulca kurpju zoļu švīkstēšanu, likās kāds šausmīgi lēni velk bungu slotiņas.

-     … viņš mani nošaus.

Harijs pievērsa skatienu logam. Garām slīdēja gluži ikdienišķa mašīnu un cilvēku straume, bet gabalu tālāk droši vien stāv auto ar iedarbinātu motoru.

-     Helge… Balss bija kļuvusi lūdzoša.

Nāc nu, Helge, Harijs nodomāja. Ari par paveco filiāles vadītāju viņš šo to zināja. Mājās viņu gaida divi karaliskie pūdeļi, sieva un meita grūtniece, kuru tikko pametis draugs. Viņi jau sakravājušies, lai brauktu uz atpūtas mājiņu kalnos, līdzko Helge pārradīsies no darba. Bet pats Klementsens šobrīd jūtas kā nelāgā sapnī, it kā viņš atrastos zem ūdens un kūļātos gandrīz uz vietas, lai cik ļoti steigtos. Beidzot viņš parādījās Harija redzeslokā. Laupītājs bija pagriezis Stīnes krēslu tā, lai, stāvot viņai aiz muguras, abi atrastos ar seju pret Helgi Klementsenu, kurš, gluži kā nobijies bērns, kuram jāpabaro zirgs, stāvēja, atliecies atpakaļ un roku ar atslēgu saišķi izstiepis, cik tālu vien iespējams. Laupītājs kaut ko iečukstēja Stīnei ausī, vienlaikus pavērsdams ieroci pret Klementsenu, kurš tūlīt pat paspēra pāris grīļīgu soļu atpakaļ.

Stīne nokrekšķinājās.

-     Viņš saka, lai tu atver bankomātu un ieliec naudas kasetes melnajā somā.

Helge Klementsens kā hipnotizēts skatījās uz ieroci.

-     Tev tiek dotas divdesmit piecas sekundes, tad viņš šaus. Uz mani. Nevis tevi.

Klementsena mute pavērās un atkal aizvērās, it kā viņš gribētu kaut ko sacīt.

-     Nu taču, Helge, Stīne skubināja. Iedūcās durvju slēdzene, un Helge Klementsens, tik tikko vilkdams kājas, iznāca bankas telpā.

Kopš uzbrukuma sākuma bija pagājušas trīsdesmit sekundes. Augusts Šulcs bija ticis gandrīz līdz izejas durvīm. Filiāles vadītājs notupās uz ceļiem pie bankomāta un blenza uz atslēgu saišķi. Tajā bija četras atslēgas.

-     Atlikušas divdesmit sekundes, atskanēja Stīnes balss.

Majoštuenas policijas iecirknī šobrīd sēžas mašīnās, Harijs

domāja. Līdz šejienei astoņi kvartāli. Piektdiena, sastrēgumstunda.

Izvēlējies atslēgu, Helge Klementsens drebošām rokām centās iedabūt to slēdzenē. Pusceļā tā iestrēga. Viņš spieda stiprāk.

-     Septiņpadsmit.

-     Bet… viņš iesāka.

-     Piecpadsmit.

Helge Klementsens izvilka nepareizo atslēgu un mēģināja iebāzt citu. Tā ieslīdēja līdz galam, taču negriezās.

-     Ak Dievs…

-     Trīspadsmit. Ņem to ar zaļo uzlīmi, Helge.

Helge Klementsens skatījās uz atslēgu saišķi, it kā nekad agrāk nebūtu to redzējis.

-     Vienpadsmit.

Trešā atslēga iegāja slēdzenē. Un griezās. Atvēris bankomāta durvis, Helge Klementsens pagriezās pret Stīni un laupītāju.

-     Man jāatslēdz vēl viena atslēga, lai tiktu pie kas…

-     Deviņas, Stīne iekliedzās.

Helgem Klementsenam izlauzās šņuksts. Viņš taustīja atslēgu zobiņus kā aklais Braila rakstu, mēģinādams saprast, kura atslēga ir īstā.

-     Septiņas.

Harijs ieklausījās. Policijas sirēnas vēl nebija dzirdamas. Augusts Šulcs satvēra ārdurvju rokturi.

Nožvadzēja metāls, atslēgu saišķim nokrītot uz parketa.

-     Piecas, Stīne čukstēja.

Ārdurvis atvērās, un bankā ielauzās ielas trokšņi. Harijam pēkšņi likās, ka tālumā saklausāmas labi pazīstamās, žēlabainās skaņas. Tās pieklusa. Un atkal pastiprinājās. Policijas sirēnas. Tad durvis atkal aizvērās.

-     Divas, Helge!

Harijs aizvēra acis un skaitīja līdz divi.

-     Re, tur! iekliedzās Helge Klementsens. Viņš bija atdabūjis vaļā otru slēdzeni un tagad notupies raustīja kārbas, kas acīmredzot bija iestrēgušas.

-     Man tikai jādabū nauda ārā! Es…

Viņu pārtrauca griezīga ievaimanāšanās. Harijs paskatījās uz otru telpas galu un ieraudzīja šausmu pārvērstu sievietes seju. Tā bija pievērsta laupītājam, kurš kā sastindzis turēja Stīnes pakausī notēmētu ieroci. Pāris reižu samirkšķinājusi acis, viņa atkal apklusa un pievērsās bērnam, kurš tagad kliedza pilnā balsī.

Kad kārbu beidzot izdevās dabūt nost no sliecēm, Helge Klementsens gandrīz nokrita uz muguras. Atguvis līdzsvaru, viņš pavilka sev tuvāk melno somu un sešu sekunžu laikā visas kasetes bija tur. Pēc komandas aizvilcis somas rāvējslēdzēju, viņš nostājās pie letes. Visas darbības joprojām vadīja Stīne, kuras balss tagad skanēja apbrīnojami stingri un mierīgi.

Viena minūte un trīs sekundes. Laupīšana bija galā. Nauda atradās mugursomā uz grīdas. Pēc pāris sekundēm vajadzētu būt klāt pirmajai policijas mašīnai. Pēc četrām minūtēm citas policijas mašīnas jau būs aizšķērsojušas tuvākos bēgšanas ceļus ap banku. Laupītājam ar katru ķermeņa šūnu vajadzētu just, ka pēdējais laiks laisties lapās. Bet tad notika kaut kas tāds, ko Harijs nespēja saprast. Jo tam gluži vienkārši nebija jēgas. Laupītājs nevis ņēma kājas pār pleciem, bet pagrieza Stīnes krēslu tā, ka viņi bija ar seju viens pret otru. Tad pieliecās un kaut ko pačukstēja. Harijs samiedza acis. Šajās dienās viņam būtu vajadzējis aiziet un pārbaudīt redzi. Bet šobrīd viņš redzēja to, ko redzēja. Skatoties uz laupītāju vilnas maskā, Stīnes seja pamazām pārvērtās, kad līdz apziņai nonāca pačukstēto vārdu jēga. Smalkās, rūpīgi veidotās uzacis izliecās kā divi "s" burti virs acīm, kuras gandrīz vai kāpa ārā no dobumiem, virslūpa saviebās, bet lūpu kaktiņi nolaidās tādā kā groteskā smīnā. Bērns pārstāja raudāt tikpat pēkšņi kā sācis. Harijs dziļi ieelpoja. Jo viņš zināja. Tas bija stopkadrs, meistarīga bilde. Divi cilvēki notverti brīdī, kad viens tikko piespriedis otram nāves spriedumu, aizsegtā seja divu plaukstu attālumā no kailās. Bende un viņa upuris. Stobrs pavērsts pret viņas kakla bedrīti un mazu zelta sirsniņu smalkā ķēdītē. Harijs neredzēja, bet vienalga sajuta viņas pulsu zem plānās ādas.

Slāpēta, žēlabaina skaņa. Harijs saspicē ausis. Tomēr tās nav policijas sirēnas, blakusistabā zvana telefons.

Laupītājs pagriežas un ieskatās tieši novērošanas kamerā pie griestiem aiz letes. Paceļ vienu roku un izpleš piecus melnos ādas cimdos tērptos pirkstus, tad savelk tos dūrē un pievieno otras rokas rādītājpirkstu. Seši pirksti. Sešas sekundes virs dotā laika. Viņš atkal pagriežas pret Stīni, satver ieroci ar abām rokām, tur to gurnu augstumā, tad paceļ stobru, tas tagad vērsts pret viņas galvu, un nostājas nedaudz platākā stājā, lai uztvertu atsitienu. Joprojām zvana telefons. Viena minūte un divpadsmit sekundes. Uzmirdz briljanta gredzens, kad Stīne, kā atvadas mājot, paceļ kreiso roku.

Pulkstenis ir precīzi 15.22.22, kad viņš nospiež mēlīti. Ass, dobjš rībiens. Stīnes krēsls tiek atsviests atpakaļ, un viņas galva triecas šurpu turpu kā salauztai lellei. Tad krēsls gāžas. Viņas galva ar troksni atsitas pret rakstāmgalda malu, un Stīne nozūd Harija skatienam. Vairs nav saskatāma arī pie stikla virs letes pielīmētā jaunā Nordea pensiju fonda reklāma, kas piepeši kļuvusi sarkana. Dzird tikai telefonu, kas zvana un zvana, nikni un uzstājīgi. Laupītājs pārmetas pār leti un pieskrien pie maisa. Harijam jāizlemj. Viņš strauji pieceļas. Seši gari soļi, un viņš ir klāt. Lai paceltu klausuli.

Runājiet.

Klusums, vienīgi policijas sirēnu troksnis no televizora viesistabā, kāds pakistāņu hits kaimiņu dzīvoklī un smagi soļi kāpnēs, visticamāk, Madsena kundzes. Tad klausulē atskan glāsmaini smiekli. Smiekli no tālas pagātnes. Nelaikā, bet tomēr. Gandrīz septiņdesmit procenti Harija pagātnes laiku pa laikam atgriežas pie viņa vai nu kā mīklainas tenkas, vai klaji izdomājumi. Bet šis stāsts bija reāls.

-     Tu tiešām vēl arvien tēlo mačo, Harij?

-     Anna?

-     Oho, iespaidīgi.

Harijs juta vēderā ieplūstam tādu kā siltu tvīksmi, gandrīz kā no viskija. Gandrīz. Viņš spoguli skatījās uz bildi, kuru bija piestiprinājis pie pretējās sienas. Viņš kopā ar Sēsu ļoti sen kādās vasaras brīvdienās Vitstenā, kad viņi vēl bija mazi. Smaidoši, kā smaida tikai bērni, kamēr vēl tic, ka nekas slikts ar viņiem nevar notikt.

-     Nu, ko tad dari svētdienas vakarā, Harij?

-    Nu… Harijs pamanīja, ka gluži automātiski cenšas atdarināt viņas runas stilu runā pārāk zemā un pārāk lēnā balsī. Bet ne jau tas viņam bija vajadzīgs. Ne tagad. Viņš nokrekšķinājās un turpināja krietni neitrālāk: To pašu, ko vairums cilvēku.

-     Un tas būtu?

-     Skatos video.

3. NODAĻA House ofPain [2]

-     Skatījies video?

Bojātais biroja krēsls tiepīgi iečīkstējās, kad policijas inspektors Halvošens atliecās atpakaļ un paskatījās uz savu kolēģi Hariju Holu, kas bija deviņus gadus par viņu vecāks. Jaunajā, nevainīgajā sejā bija jaušama neuzticēšanās.

-Jā, protams, Harijs atbildēja, īkšķi un rādītājpirkstu pārvilcis pār maisiņiem zem asinīm pieplūdušajām acīm.

-     Visas brīvdienas?

-     No sestdienas priekšpusdienas līdz svētdienas vakaram.

-    Tad laikam paguvi mazliet atslēgties jau piektdienas vakarā, Halvošens noteica.

-Jā. Izvilcis no mēteļa kabatas zilu mapi, Harijs nolika to uz rakstāmgalda, kas atradās tieši pretī Halvošena darba vietai. Es lasīju pratināšanu izrakstus, viņš piebilda.

No otras kabatas Harijs izvilka pelēku tūtu ar uzrakstu Franču bakalejas kafejnīca. Viņiem ar Halvošenu bija kopējs kabinets, priekšpēdējais gaiteņa galā sestajā stāvā Policijas pārvaldes, kas atradās Grenlannē, sarkanajā zonā, un pirms diviem mēnešiem viņi iepirkumā bija dabūjuši Rancilio Silvio espresso kafijas automātu. Tagad tas ticis goda vietā uz arhīva skapja zem ierāmētas meitenes fotogrāfijas, kas sēž, uzlikusi kājas uz galda. Ar vasarraibumiem klātā sejiņa centās saglabāt nopietnu izteiksmi, bet smiekli guva virsroku. Fotogrāfijas fonā tieši šī pati siena, pie kuras tagad atradās bilde.

-     Vai zināji, ka trīs no četriem policistiem nespēj bez kļūdām uzrakstīt vārdu "neinteresants"? Harijs jautāja, pakārdams savu mēteli uz pakaramā. Viņi raksta vai nu bez "e" starp "t" un "r", vai arī…

-     Interesanti.

-     Ko tu darīji brīvdienās?

-    Piektdien nosēdēju pie amerikāņu vēstniecības dzīvokļa, kāds anonīms pamuļķis bija piezvanījis un piedraudējis, ka mašīnā ievietots spridzeklis. Viltus trauksme, protams, bet viņi tagad lien vai no ādas laukā, tāpēc nācās tur nodirnēt visu vakaru. Sestdien atkal meklēju savu mūža sievieti. Bet svētdien secināju, ka tāda vispār neeksistē. Ko tad pratināšanās saka par laupītāju? Halvošens jautāja, dozēdams kafiju dubultfiltrā.

-      Nekā, Harijs teica un novilka džemperi. Zem tā bija ogļu pelēks T krekls, kas kādreiz bijis melns, uzraksts Violent Femmes jau bija gandrīz nodilis. Ievaidēdamies Harijs atslīga biroja krēslā. Nav pieteicies neviens, kas būtu redzējis viņu bankas tuvumā pirms laupīšanas. Kāds puisis, kurš iznācis no 7-Eleven kioska Bugstaveienas otrā pusē, redzējis laupītāju aizskrienam pa Industrigātu. Viņš tam pievērsis uzmanību balaklavas dēļ. Novērošanas kameras bankas ārpusē abus piefiksējušas, kad laupītājs skrējis garām lieciniekam gar dzelzs konteineru pie 7-Eleven. Vienīgais, ar ko viņš varēja papildināt videokamerās redzamo, ir tas, ka laupītājs mazliet tālāk divas reizes šķērsojis ielu no viena trotuāra uz otru.

-    Tātad puisis, kurš nevar vien izlemt, pa kuru trotuāru viņam būtu jāiet. Man tas izklausās visai neinteresanti. Halvošens ievietoja stacionārajā filtrā dubultfiltru. Ar diviem "e" tātad.

-      Diez kas nav, Halvošen, par banku aplaupīšanām tu neko daudz nezini.

-    Kāpēc lai zinātu? Mums jātvarsta slepkavas, ar zādzībām lai ņemas hedmarkieši.

-     Hedmarkieši?

-     Vai tad neesi ievērojis, iegriežoties Laupīšanu daļā? Tur visi runā dialektā, ar tiem "je" un "itte", un visapkārt adītas jakas ar norvēģu rakstu. Bet kāds bija tavs pavediens?

-     Pavediens ir Viktors.

-     Kinologs ar suni?

-    Viņi, kā likums, pirmie ierodas notikuma vietā, un pieredzējis banku laupītājs to zina. Labs suns var izsekot laupītāju ari pilsētā, ja tas iet kājām, bet, ja tiek šķērsota iela, pa kuru brauc mašīnas, suns pēdas zaudē.

-    Un tad? Halvošens sapresēja kafiju ar blietētāju un, griezdams uz riņķi, piegludināja kafijas virsmu. Viņš apgalvoja, ka šī nianse atšķirot profesionāli no amatiera.

-    Tas pastiprina aizdomas, ka mums ir darīšana ar rūdītu banku laupītāju. Un tikai šis fakts vien dramatiski samazina aizdomās turamo loku. Laupīšanu nodaļas vadītājs man stāstīja…

-     īvarsons? Nemaz nezināju, ka esat sākuši sarunāties.

-      Neesam gan, viņš runāja ar visu izmeklēšanas grupu, kurā esmu arī es. Jā, un viņš teica, ka laupītāju loks Oslo diezgan šaurs mazāk nekā simts personu. Piecdesmit no tiem ir tik stulbi, nonarkojušies vai garīgi atpalikuši, ka tiek notverti gandrīz ikreiz, kad izdara zādzību. Puse no viņiem jau ir iespundēti, tādēļ tos varam neņemt vērā. Četrdesmit ir labi amatieri, kuri var izsprukt sveikā, ja kāds viņiem palīdzējis ar plānošanu. Un tad ir tie desmit profiņi, kuri tiek galā ar inkasācijas mašīnām un bankām. Lai viņus notvertu, ir vajadzīga zināma veiksme. Šos desmit mēs cenšamies paturēt acīs. Šobrīd tiek pārbaudīts viņu alibi. Harijs uzmeta skatienu virs arhīva skapja spurdzošajai meitenei. Un vēl es sestdien runāju ar Vēberu no Kriminālistikas nodaļas.

-     Vai tad viņš šomēnes neaiziet pensijā?

-     Kāds kļūdījies aprēķinos, vēl jāpagaida līdz vasarai.

Halvošens iesmējās.

-     Tad viņš laikam bija vēl īgnāks nekā parasti?

-   Jā gan, bet ne jau tāpēc, Harijs noteica. Viņi tur ne vella nav atraduši.

-     Pilnīgi neko?

-     Neviena pirkstu nospieduma. Neviena matiņa. Pat ne diega gals vai kāda apģērba šķiedra. Un apavu nospiedumi liecina, ka tie bijuši pilnīgi jauni.

-     Un tāpēc viņi nevar salīdzināt nolietojuma nospiedumu ar citām viņa kurpēm?

-     Tiešši tā, Harijs sacīja, uzsvērdams "š".

-    Un laupīšanas ierocis? Halvošens jautāja, vienu kafijas tasīti balansējot uz Harija pusi. Paskatījies uz augšu, viņš atklāja, ka Harija kreisā uzacs pacēlusies gandrīz līdz gaišo, ezītī apgriezto matu līnijai. Atvaino. Slepkavības ierocis.

-     Paldies. Nav atrasts.

Halvošens apsēdās savā galda pusē un iemalkoja kafiju.

-     Tātad vīrietis gaišā dienas laikā iegāja cilvēku pilnā bankā, savāca divus miljonus kronu, nogalināja sievieti un izgāja ārā uz ielas pašā Norvēģijas galvaspilsētas centrā, kur tobrīd gan nebija visai daudz cilvēku, tomēr pietiekami intensīva satiksme, turklāt tikai dažu simtu metru attālumā no policijas iecirkņa. Un mums, algotiem karaliskā policijas dienesta profesionāļiem, pret viņu nekā nav?

Harijs negribīgi pamāja: Gandrīz. Mums ir videoieraksts.

-     Kuru tu tagad, kā nojaušu, skaties sekundi pa sekundei.

-     Mjā. Precīzāk, pa sekundes desmitdaļai.

-     Un liecinieku teikto noteikti jau zini no galvas?

-     Tikai Augusta Šulca. Viņš pastāstīja daudz interesanta par kara laiku. Nobēra kā pupas vārdus visiem konkurentiem sieviešu apģērbu nozarē, kas kādreiz bija bijuši tā sauktie godīgie norvēģi un kara laikā piedalījušies viņa īpašumu konfiskācijā. Viņam precīzi zināms, ar ko katrs no viņiem tagad nodarbojas. Bet to, ka būtu notikusi kāda bankas aplaupīšana, viņš, lūk, nebija pamanījis.

Atlikušo kafiju viņi izdzēra klusējot. Tikai lietus sitās logā.

-     Klau, tev taču patīk šāda dzīve, Halvošens pēkšņi noteica. Pavadīt brīvdienas vientulībā, tvarstot spokus.

Harijs smaidīja, bet neko neatbildēja.

-    Man jau likās, ka esi pielicis punktu vientuļnieka dzīvei, kopš tev uzradušies arī ģimenes pienākumi.

Harijs brīdinoši paskatījās uz jaunāko kolēģi.

-     Diezin vai esmu tādās pašās domās, viņš lēni bilda. Kā zini, mēs vēl nedzīvojam kopā.

-      Nūjā, bet Rākelai ir dēls, un tad jau viss ir citādi, vai ne?

-    Oļegs, Harijs sacīja, ar krēslu piestūmies pie arhīva skapja, viņi piektdien aizbrauca uz Maskavu.

-     Ak tā?

-      Tieslieta. Bērna tēvs vēlas realizēt savas vecāku tiesības.

-     Nūjā, loģiski. Un kas viņš par tipu?

-     Hm, Harijs iztaisnoja bildi virs kafijas automāta, kas bija mazliet sašķiebusies. Tas ir kāds profesors, kuru viņa satika un apprecējās, kad tur Krievijā strādāja. Viņš ir no kādas senas, ļoti bagātas dzimtas, kurai, kā Rākela saka, ir milzīga politiska ietekme.

-     Tad jau viņi noteikti pazīst arī pāris tiesnešu?

-     Katrā ziņā, bet mēs tomēr ceram, ka viss būs labi. Viņam galīgi aizbraucis jumts, un visi to zina. Izmanīgs alkašs, kurš slikti kontrolē savus impulsus. Tu jau pazīsti šādus tipus.

-     Domāju gan.

Harijs spēji paskatījās uz augšu, tieši laikā, lai pamanītu Halvošena sejā smīniņu, kas tūlīt pat izgaisa.

Policijas ēkā visiem bija zināms, ka Harijam ir problēmas ar alkoholu. Tagad gan alkoholisms pats par sevi nav iemesls valsts ierēdņa atbrīvošanai no darba, bet atrašanās reibuma stāvoklī darbā gan. Pēdējoreiz, kad Harijs norāvās, augšstāvā strādājošie bija sākuši aģitēt, ka Harijs jāizslēdz no komandas, bet Smago noziegumu nodaļas šefs Bjārne Mellers atkal bija pastiepis savu gādīgo roku, skaidrodams, ka Harijam bijuši īpaši apstākļi. Ar īpašajiem apstākļiem viņš domāja to, ka meitene, kas redzama bildē virs espresso kafijas automāta, Elēna Jeltēna, Harija pāriniece un tuva draudzene bija līdz nāvei piekauta ar beisbola nūju uz taciņas pie Ākešelvas. Harijs bija atkal ticis uz kājām, bet brūce joprojām smeldza. Jo īpaši tāpēc, ka šī lieta, pēc Harija domām, joprojām līdz galam nebija atrisināta. Kad Harijs un Halvošens bija atraduši lietiskos pierādījumus pret neonacistu Sverri Ulsenu, vecākais izmeklētājs Toms Volers bija nevilcinoties ieradies pie viņa mājās, lai arestētu. Bet Ulsens bija sācis apšaudi, un Voleram pašaizsardzības nolūkā nācies viņu nošaut. Tā bija ziņojis pats Volers, un nedz notikuma vietas apskate, nedz SEFO nodaļas, kas analizē policistu rīcības likumību, izmeklēšana neliecināja neko citu. Bet Elēnas slepkavības motīvs tā arī netika noskaidrots, ja neskaita to, ka Ulsens, pēc visa spriežot, bijis iesaistīts nelegālā ieroču tirdzniecībā, ar kuriem Oslo pēdējos gados vai pārplūdināta, un Elēna bija nākusi viņam uz pēdām. Bet Ulsens bija tikai viens no izpildītājiem; līdz tiem, kuri deva pavēles, policija joprojām nebija aizrakusies.

Pēc neilgās "paviesošanās" Drošības dienestā augšējā stāvā Harijs bija lūdzis, lai viņu pārceļ atpakaļ uz Smago noziegumu nodaļu, lai turpinātu izmeklēt Elēnas lietu. Viņi bija priecīgi, ka tikuši no Harija vaļā, bet Mellers ka dabūjis viņu atpakaļ sestajā stāvā.

-    Tad es uziešu augšā pie īvarsona Laupīšanu daļā ar šo te, Harijs norūca, novicinājis VHS kaseti. Lai viņš uzmet aci kopā ar savu jauniņo, to brīnumbērnu, kurš viņiem ticis.

-     Oho? Kurš tas ir?

-     Kāda, kura vasarā ieradusies pēc Policijas akadēmijas un jau laikam paguvusi atklāt trīs zādzības, tikai skatoties video.

-     Vareni. Vai simpātiska?

Harijs nopūtās.

-    Jūs, jaunie, esat tik paredzami, ka kļūst garlaicīgi. Es ceru, ka viņa ir spējīga, pārējais mani neinteresē.

-     Esi drošs, ka tā ir meitene?

-     Lennu pāris, protams, varēja padzīt velnu, nosaucot ari savu puiku par Beāti.

-     Es pilnīgi jūtu, ka simpātiska.

-    Ceru, ka ne, Harijs noteica un sena pieraduma pēc pieliecās, kad simt deviņdesmit piecus centimetrus garais augums tuvojās durvju ailai.

-     Kā tā?

Atbilde skanēja jau no gaiteņa: Spējīgi policisti, kā likums, ir neglīti.

Pirmajā acu uzmetienā Beātes Lennas āriene nedeva skaidras norādes, kurai grupai viņa varētu piederēt. Neglīta viņa noteikti nebija, dažs pat sauktu viņu par lellīti. Bet, visticamāk, tādēļ, ka viņā viss bija ļoti miniatūrs: seja, deguns, ausis, ķermenis. Tomēr visvairāk acis dūrās bālums. Ada un mati bija tik bezkrāsaini, ka atsauca Harijam atmiņā kādu sievietes līķi, kuru viņi ar Elēnu bija izvilkuši no Bunnefjorda. Taču bija kāda atšķirība Harijam radās sajūta, ka viņš aizmirstu, kā šī Beāte Lenna izskatās, līdzko paskatītos uz citu pusi. Un redzot, kā viņa, aši nomurminājusi savu vārdu un ļāvusi paspiest mazo, mitro rociņu, strauji atrāva to atpakaļ, šķita, ka Beātei pret to nekas nebūtu pretī.

-     Redzi, Hols mums te policijā ir tāda kā leģenda, noteica nodaļas vadītājs Rūne īvarsons, stāvot ar muguru pret viņiem un grozot atslēgu saišķi. Uz pelēkajām metāla durvīm, kas atradās viņu priekšā, ar gotiskiem burtiem bija rakstīts: House ofPain. Un zem tā: Koptelpa 508. Vai nav tiesa, Hole?

Harijs neatbildēja. Nebija ne mazākā iemesla šaubīties, par kādu leģendas statusu īvarsons domā. Viņš nekad nebija slēpis, ka uzskata Hariju Holu par kauna traipu policijas štatos, no kura jau sen būtu jāatbrīvojas.

Tikmēr īvarsons bija atslēdzis durvis, un viņi iegāja iekšā. House of Pain jeb Moku kambaris bija speciāla telpa, kuru Laupīšanu nodaļa izmantoja, lai pētītu, rediģētu un kopētu videoierakstus. Telpas vidū bija liels galds, iekārtotas trīs darba vietas, bet neviena loga. Pie sienām plaukts ar videoierakstiem, lērums piespraustu zīmīšu ar meklējamo laupītāju fotogrāfijām, vienu gala sienu klaja liels ekrāns, pie citām bija Oslo karte un dažādas trofejas no veiksmīgām bandītu aizturēšanas operācijām. Piemēram, pie pašām durvīm karājās divas džempera piedurknes ar izgrieztiem caurumiem acīm un mutei. Turklāt šīs telpas interjeru papildināja pelēki PC, melni TV monitori, VHS un DVD atskaņotāji un daudz citu ierīču, par kuru nozīmi Harijam nebija ne jausmas.

-    Nūu, ko tad Smago noziegumu nodaļa saskatījusi tajā video? īvarsons painteresējās, atslīdzis vienā no krēsliem. Vārdu "smago" viņš izrunāja ar pārspīlēti garu "a".

-     Šo to, Harijs atteica, piegājis pie plaukta ar VHS kasetēm.

-     Šo to?

-     Ne visai daudz.

-     Žēl, ka neuzskatījāt par vajadzīgu ierasties uz manu priekšlasījumu ēdnīcas telpās šā gada septembrī. Bija pārstāvētas visas nodaļas, izņemot jūsējo, ja pareizi atceros.

īvarsons bija gara auguma, ar slaikiem locekļiem, virs zilajām acīm viļņojās blondu matu cekuls. Vīrišķīgo sejas vaibstu dēļ viņš līdzinājās modeļiem, kuri reklamē vācu firmu apģērbus, tādus kā Boss, un pēc daudzajām tenisa kortos pavadītajām vasaras pēcpusdienām un, iespējams, arī kādas Veselības studijas solārijam atvēlētas stundas viņa seja joprojām bija brūni iedegusi. īsāk sakot, Rūne īvarsons bija viens no tiem, kurus ļaužu vairums nodēvētu par skaistu vīrieti, un tādējādi viņš apstiprināja Harija teoriju par izskata saistību ar spējām policijas arodā. Bet, ja Rūnem īvarsonam pietrūka talanta izmeklēšanas darbā, to ar uzviju kompensēja politiska intuīcija un spēja veidot alianses Policijas ēkas hierarhijā. Turklāt vēl viņam piemita tā dabiskā pašpārliecība, kuru daudzi kļūdaini mēdz dēvēt par līdera iezīmi. Bet īvarsons bija apveltīts tikai un vienīgi ar pilnīgu nespēju saskatīt savu aprobežotību, tādēļ nenovēršami virzīsies tālāk uz augšu un kādu dienu vai nu tieši, vai netieši kļūs par Harija priekšnieku. Vispār jau Harijam nebija īpašu iebildumu pret to, ka viduvējības tiek bīdītas uz augšu, prom no tiešā izmeklēšanas darba, bet briesmas ar tādiem kā īvarsons slēpās apstāklī, ka viņi itin bieži mēdz iedomāties, ka jāiedziļinās pilnīgi visā un jāvada tie, kas ir īsti sava aroda pratēji.

-    Vai kaut kas palaists garām? Harijs vaicāja, slidinot pirkstu pār mazajām, ar roku aprakstītajām uzlīmēm uz kasešu muguriņām.

-     Iespējams, ne, īvarsons atteica. Ja vien nav intereses par tiem smalkumiņiem, kas atrisina krimināllietas.

Harijam izdevās pārvarēt vēlmi paskaidrot, ka viņš nav ieradies apzināti, jo no agrākajiem klausītājiem bija uzzinājis, ka tur gaidāma tikai sevis slavināšana, kuras vienīgais mērķis pavēstīt apkārtējiem, ka, kopš viņš, īvarsons, ir kļuvis par Laupīšanu nodaļas priekšnieku, atklāto banku laupīšanu skaits pieaudzis no 35 līdz apaļiem 50 procentiem. Turklāt noklusējot, ka vadības pārņemšana sakritusi ar darbinieku skaita dubultošanu nodaļā un lielākas rīcības brīvības piešķiršanu izmeklētājiem metožu izvēlē, bet galvenais ka vienlaikus nodaļa bija atbrīvojusies no sava sliktākā izmeklētāja Rūnes īvarsona.

-     Kā nu ne, kaut kāda interese jau ir, Harijs atteica. Tad nu pastāsti, kā atrisinājāt šo. Viņš izņēma vienu no kasetēm un skaļi nolasīja uzrakstu: "20.11.1994., Krājbanka NOR, Manglerūda."

īvarsons iesmējās.

-     Labprāt. Tos mēs notvērām ar veco metodi. Kādā izgāztuvē Alnabrū viņi pārsēdās citā mašīnā, bet tai, ar kuru bēga, pielaida uguni. Taču tā pilnībā nesadega. Mēs atradām viena laupītāja cimdus un tajos DNS pēdas. Mūsu slepenpolicisti, noskatījušies videoierakstu, norādīja uz vairākiem potenciālajiem uzbrukuma veicējiem. Veicām DNS paraugu salīdzināšanu, un vienā gadījumā DNS sakrita. Tas idiots dabūja četrus gadus, jo bija ielaidis lodi bankas griestos. Vai vēl kaut kas interesē, Hole?

-     Hm. Harijs grozīja kaseti. Kāda veida DNS tas bija?

-     Es taču jau teicu tāds, kas sakrita. īvarsona kreisais acu kaktiņš noraustījās.

-    Jauki, bet kas tas bija? Atmiruši āda? Nags? Asinis?

-    Vai tas tik svarīgi? īvarsona balss jau bija skarba un nepacietīga.

Harijs mēģināja sevi pārliecināt, ka jātur mute. Jāmet miers šai Dona Kihota cīņai ar vējdzirnavām. Tādi cilvēki kā īvarsons nemēdz mainīties.

-     Iespējams, ne, Harijs izdzirdēja sevi sakām. Ja vien nav intereses par tiem smalkumiņiem, kas atrisina krimināllietas.

īvarsons nenolaida no Harija acis. Skaņu izolējošajā telpā šķita, ka klusums fiziski spiežas ausīs. īvarsons pavēra muti.

-     Locītavas mats.

Abi vīrieši pagriezās pret Beāti Lennu. Harijs jau gandrīz bija piemirsis, ka viņa arī šeit atrodas. Skatoties no viena uz otru, viņa atkārtoja gandrīz čukstus:

-     Locītavas mats… Tādi mati aug uz pirkstu falangām… tos nesauc…

īvarsons nokrekšķinājās. Katrā ziņā tas bija mats. Bet varbūt mums gan nebūtu vajadzības sīkāk iedziļināties mats no plaukstas virspuses. Vai nav tiesa, Beāte? Nesagaidījis atbildi, viņš viegli uzsita ar rādītājpirkstu pa sava prāvā rokas pulksteņa stiklu. Tagad gan man jāskrien. Lai jums jauka video skatīšanās!

Durvīm aiz īvarsona aizcērtoties, Beāte izrāva videokaseti Harijam no rokām, un jau nākamajā mirklī tā ar zumošu skaņu tika iesūkta VHS atskaņotājā.

-     Divi mati, viņa noteica. Kreisajā cimdā. No pirksta falangas. Un izgāztuve bija Kārihaugenā, nevis Alnabrū. Bet par tiem četriem gadiem gan ir taisnība.

Harijs nespēja slēpt pārsteigumu: Vai tas nebija kādu laiciņu, pirms tu atnāci?

Paraustījusi plecus, viņa uz tālvadības pults nospieda PLAY.

-     Vienkārši jālasa atskaites.

-      Hm, Harijs norūca, no sāniem aplūkojis meiteni vērīgāk un iekārtojies ērtāk krēslā. Labi, apskatīsimies, vai arī te mums nav atstāts kāds falangas mats.

Aparāts klusi iesprakšķējās, un Beāte izslēdza apgaismojumu. Kamēr uz ekrāna kavējās zils fona attēls, Harijs gara acīm skatīja pavisam citu filmu. Tā bija īsa, ilga vien dažas sekundes. Zili zibsnījošas gaismas pielieta telpa Waterfront klubā, kas atradās Akerbriges rajonā un kur tie gadi, kā nojaukts. Viņš nemaz nezināja, kā sauc sievieti ar brūnajām, smējīgajām acīm, kas mēģina viņam ko teikt, pārkliedzot mūziku. Spēlēja kantri pankroku. Green On Red un Jason Ј> The Scorchers. Viņš šķaidījaJim Beam ar kolu, un viņas vārds viņam bija dziļi vienaldzīgs. Tomēr viņš to zināja nākamajā vakarā, kad gultā ar bezgalvaino zirgu gultas galā ļāvās savam pirmajam skurbinošajam piedzīvojumam. Harijs joprojām juta tvīksmi, kas uzvilnīja, iepriekšējā vakarā izdzirdot viņas balsi.

Bet nu jau bija sākusies cita filma.

Vecais vīrs bija uzsācis savu garo ceļojumu no durvīm līdz letei, kas katras piecas sekundes bija filmēts ar citu kameru atšķirīgā leņķī.

-     Tūrkilsens no TV2, Beāte sacīja.

-     Nē, Augusts Šulcs, Harijs nepiekrita.

-      Es runāju par montāžu, viņa paskaidroja. Izskatās pēc Tūrkilsena no TV2 rokudarba. Šur un tur trūkst pa kādai sekundes desmitdaļai…

-     Trūkst? Kā tu to…

-    Dažādas nianses. Paseko fonam. Sarkanā Mazda, kas redzama ārā uz ielas, ir attēla vidū arī tad, kad jau filmēts ar citu kameru. Objekts nevar atrasties divās vietās vienlaikus.

-     Domā, kāds sačakarējis ierakstu?

-     Nē taču. Visi ieraksti no sešām kamerām iekšpusē un vienas ārpusē tiek rādīti uz vienas lentes. Oriģinālajā ierakstā bildes no dažādām kamerām mainās tik zibenīgi, ka tikai nozib gar acīm. Tādēļ filma, lai mēs iegūtu garākus saistītus gabaliņus, tiek rediģēta. Un dažreiz, kad paši netiekam galā, mēs izmantojam kādu no TV studijām. Televīzijas cilvēki, tādi kā Tūrkilsens, drusku pašmaucas ar laikkodu, lai izskatītos mazliet glītāk un būtu plūdenāk. Es teiktu, profesionāla neiroze.

-    Profesionāla neiroze, Harijs atkārtoja. Viņš jutās pārsteigts, dzirdot šādu vērtējumu no tik jaunas meitenes. Bet varbūt viņa nemaz nav tik jauna, kā viņš sākotnēji iedomājies? Tiklīdz nodzisa gaisma, viņas ķermeņa valoda izmainījās, pagaisa kokainība, balss skanēja noteiktāk.

Bankā ienāca laupītājs un angliski izteica savas prasības. Balss skanēja klusināti, mazliet neskaidri, it kā nāktu no segas apakšas.

-     Ko tu par to domā? Harijs jautāja.

-    Norvēģis. Runā angliski, lai mēs neatpazītu dialektu, akcentu vai runas manieri, kas dotu kaut kādu norādi uz varbūtēji agrāk veiktām aplaupīšanām. Viņam mugurā drēbes, kas neatstāj šķiedras, ko mēs varētu atrast bēgšanai izmantotajā automašīnā, slepenajā dzīvoklī vai īstajā dzīves vietā.

-     Hm, kas vēl?

-    Apģērbs ir maksimāli hermetizēts, lai neatstātu nekādas DNS pēdas. Lai nebūtu nevienas nejauši nopilējušas sviedru lāses vai nokrituša mata. Ja ieskatīsies, tad ieraudzīsi, ka bikšu staras ar līmlenti piestiprinātas pie zābakiem, bet piedurknes pie cimdiem. Es pieļauju, ka ar līmlenti piestiprināta arī balaklava un uzacis ieziestas ar vasku.

-     Tātad profesionālis?

Viņa paraustīja plecus.

-      Astoņdesmit procenti banku aplaupīšanu tiek izplānotas pēdējā nedēļā, un to izdara personas, kas apreibinājušās ar alkoholu vai narkotikām. Šī laupīšana ir rūpīgi sagatavota, un laupītājs, visticamāk, nav salietojies.

-     Pēc kā tu spried?

-    Ja būtu ideāls apgaismojums un labākas kameras, mēs būtu varējuši palielināt attēlu un aplūkot acu zīlītes. Taču tas šobrīd nav iespējams, tāpēc es vēroju viņa izturēšanos. Vai redzi, kustības ir mierīgas, nosvērtas. Ja nu viņš ir ko lietojis, tad tās nebūs centrālo nervu sistēmu stimulējošas narkotikas kaut kādi amfetamīni. Varbūt rohipnols. Tas būtu līdzeklis numur viens.

-     Kāpēc tā?

-     Bankas aplaupīšana ir ļoti ekstrēms pasākums. Nav vajadzīgas uzbudinošas vielas, drīzāk otrādi. Pagājušajā gadā kāds ar automātu bruņojies tips ieskrēja DnB bankā Sullī laukumā, sacaurumoja griestus un sienas un izdrāzās ārā, neko nepaņēmis. Tiesnesim viņš paskaidroja, ka iedzēris pārāk lielu amfetamīna devu un viņam par katru cenu vajadzējis to neitralizēt. Sakiet, ko gribat, man labāk patīk laupītāji, kas izvēlas rohipnolu.

-   Pavēro Stīnes Gretes plecu, kad viņa piespiež trauksmes pogu, Harijs teica, pametis ar galvu uz ekrāna pusi. Nofilmētā videomateriāla skaņa pēkšņi kļūst daudz labāka. Kāpēc tā?

-    Trauksme ir saslēgta kopā ar videoierīci, un, uztverot trauksmes signālu, lente sāk tīties vairākas reizes ātrāk. Uzlabojas gan attēla, gan skaņas kvalitāte. Tagad tā ir tik laba, ka varam veikt bankas aplaupītāja balss analīzi. Un tad nu ir vienalga, kādā valodā runā laupītājs, tas viņam tik un tā nepalīdzēs.

-     Vai šī metode tiešām ir tik precīza?

-     Mūsu balss saišu radītās skaņas ir gluži kā pirkstu nospiedumi. Ja varam mūsu balss analītiķim Tronheimas Universitātē nosūtīt lenti ar tajā ierakstītiem desmit vārdiem, viņš varēs veikt divu dažādu balsu salīdzinošo analīzi ar deviņdesmit piecu procentu ticamības pakāpi.

-    Mjā. Taču ne ar tādu skaņas kvalitāti, kāda bija pirms trauksmes ieslēgšanas, vai ne?

-     Tad ticamība būs mazāka.

-     Tad tāpēc viņš pirmos vārdus pasaka angliski un pēc tam, rēķinoties ar trauksmes pogas nospiešanu, liek savā vietā runāt Stīnei.

-     Tieši tā.

Klusēdami viņi vēroja, kā melnās drēbēs ģērbtais iebrucējs pārmetas pār leti, pavērš ieroča stobru pret Stīnes galvu un iečukst viņai ausī.

-     Ko tu saki par viņas reakciju? Harijs jautāja.

-     Kādā ziņā?

-     Viņas seja. Izskatās gluži mierīga. Tu tā nedomā?

-     Sejas vaibsti, kā likums, atklāj ļoti maz. Pieļauju, ka viņas pulss ir ap simt astoņdesmit.

Viņi skatījās uz Helgi Klementsenu, kurš grīļīgām kājām ņēmās gar bankomātu.

-    Es ceru, ka viņš saņems pienācīgu rehabilitāciju, nošūpojusi galvu, Beāte klusi bilda. Esmu redzējusi cilvēkus, kas pēc šādām laupīšanām kļuvuši par psihiskiem invalidiem.

Harijs neatbildēja, taču klusībā nodomāja, ka šos vārdus viņa patapinājusi no vecākiem kolēģiem.

Laupītājs pagriezās un parādīja sešus pirkstus.

-    Interesanti, Beāte nomurmināja un, neskatīdamās uz bloknotu, kaut ko pierakstīja. Harijs ar acs kaktiņu sekoja jaunajai policistei un manīja, kā viņa salecas, norībot šāvienam. Kamēr laupītājs ekrānā, pārlēcis letei un pakampis somu, skrēja uz ārdurvīm, Beātes miniatūrais zods paslējās augšup un pildspalva izslīdēja no rokas.

-     Pēdējais fragments nav ielikts internetā, arī nevienai televīzijas stacijai neesam to devuši, Harijs paskaidroja. Bet tagad skaties, viņu ir fiksējusi kamera ārpus bankas.

Viņi ieraudzīja laupītāju ātrā gaitā pie zaļās gaismas šķērsojam Bugstaveienu un aizejam pa Industrigātu. Brīdi vēlāk viņš ekrānā vairs nebija redzams.

-     Kur policija? Beāte jautāja.

-     Tuvākais policijas iecirknis atrodas Serkedālveienā tieši aiz maksas iebraukšanas barjeras, tikai astoņsimt metru no bankas. Tomēr pēc trauksmes signāla atskanēšanas pagāja vairāk nekā trīs minūtes, līdz viņi ieradās. Tātad, lai aizlaistos, laupītāja rīcībā bija gandrīz pilnas divas minūtes.

Beāte domīgi vērās ekrānā mašīnas, cilvēki, viss kā parasti.

-     Bēgšana izplānota tikpat rūpīgi kā laupīšana. Mašīna taču atstāta aiz ielas stūra, lai nenokļūtu bankas kameru redzamības laukā. Viņam paveicies.

-    Varbūt, Harijs noteica. Tomēr viņš tev neatstāj tāda cilvēka iespaidu, kas paļautos uz veiksmi, vai ne?

Beāte paraustīja plecus.

-     Vairums laupīšanu izskatās pārdomātas, ja tās izdodas.

-    Okay, bet te varbūtība, ka policija kavēsies, bija vērā ņemama. Jo piektdien šajā laikā vairums tuvāko policijas patruļu bija nodarbinātas citviet, konkrēti…

-      … pie amerikāņu vēstnieka rezidences! viņa iesaucās un iesita sev pa pieri. Anonīmais zvans par automašīnā ievietoto spridzekli. Man piektdien bija brīvdiena, bet es to redzēju dienas ziņās. Un tieši šobrīd, kad to uztver tik histēriski, ir droši, ka visi būs tur.

-     Un nevienu spridzekli viņi neatrada.

-     Protams, ne. Tas ir klasisks paņēmiens, kā novirzīt policiju uz citu vietu tieši pirms laupīšanas.

Atlikušo ieraksta daļu viņi noskatījās, domīgi klusējot. Augusts Šulcs stāvēja un gaidīja pie gājēju pārejas. Vairākas reizes jau bija iedegusies un atkal nodzisusi zaļā gaisma, bet viņš joprojām nekustējās. Ko gan viņš gaida, Harijs domāja. Kaut kādu novirzi, īpaši ilgu zaļo gaismu, kāda varētu atgadīties reizi simt gados? Lai būtu. Drīz jau būs klāt. Tālumā viņš izdzirdēja policijas sirēnas.

-     Kaut kas te īsti neiet kopā, Harijs sacīja.

Beāte Lenna atbildēja ar vecišķu nopūtu: Kaut kas vienmēr īsti neiet kopā.

Tad filma bija galā un uz ekrāna sāka virmot sniedziņš.

4. NODAĻA Atbalss

-     Sniegs? Harijs kliedza mobilajā telefonā, strauji ejot pa trotuāru.

-     Kā tad, Rākela sacīja, bet savienojums ar Maskavu bija tik slikts, ka katram vārdam sekoja sprakšķoša atbalss: …ad.

-     Hallo?

-     Te ir loti auksti …sti. Gan iekšā, gan ārā …rā.

-     Un tiesas zālē?

-     Krietni zem nulles ari tur. Kad mēs vēl dzīvojām Krievijā, pat viņa māte man teica, lai ņemu Oļegu sev līdzi un braucu prom. Tagad viņa sēž kopā ar citiem un raida uz mani naidīgus skatienus …us.

-     Kā virzās lieta?

-     Kā lai es to zinu?

-     Nūu, pirmkārt, tu esi juriste, otrkārt, runā krieviski.

-     Harij, līdzīgi kā simt piecdesmit miljoni krievu, es nenieka nesaprotu no šeit pastāvošās tiesu sistēmas, okay?

-     Okay. Kā jūtas Oļegs?

Nesagaidījis atbildi, Harijs atkārtoja jautājumu vēlreiz, bet tad ieskatījās displejā, vai savienojums nav pārtrūcis. Sekundes sarunas indikatorā tomēr turpināja tikšķēt. Viņš pielika telefonu atkal pie auss.

-     Hallo?

-     Hallo, Harij, es tevi dzirdu. …du. Es ilgojos pēc tevis …vis. Kāpēc tu smejies …ies?

-     Savādi izklausās. Tā atbalss.

Harijs bija pienācis pie ārdurvīm un, izņēmis atslēgu, atslēdza kāpņu telpas durvis.

-     Tev šķiet, ka esmu pārāk uzmācīga, Harij?

-     Protams, ne.

Harijs pamāja Alī, kurš pa pagraba durvīm centās dabūt cauri somu ragavas.

-     Es mīlu tevi. Vai tu tur esi? Es mīlu tevi! Hallo?

Harijs apjucis pacēla acis no pamirušā telefona un sastapās ar sava pakistāņu kaimiņa starojošo smaidu.

-    Jā, jā, tevi arī, Alī, viņš nomurmināja, pūlēdamies no jauna sazvanīt Rākelu.

-     Atkārtojuma poga, Alī pamācīja.

-     Ko?

-    Neko. Klau, padod ziņu, ja sadomā izīrēt savu pagraba noliktavu. Tu taču to gandrīz neizmanto, vai ne?

-     Vai man ir pagraba noliktava?

Alī zīmīgi paskatījās griestos. Cik ilgi tu te jau dzīvo, Harij?

-     Es sacīju, ka mīlu tevi.

Alī acīs atkal iemirdzējās izbrīns, bet Harijs noraidoši pamāja, likdams saprast, ka sazvanījis Rākelu, un steidza augšā pa kāpnēm, turēdams atslēgu sev priekšā kā brinumnūjiņu.

-     Nu tā, tagad varam parunāt, Harijs noteica, ienācis savā spartiski iekārtotajā, bet kārtīgajā divistabu dzīvoklītī, kuru par nieka naudu bija nopircis astoņdesmito gadu beigās, kad dzīvokļu tirgū bija vislielākais sastingums. Harijs reizēm iedomājās, ka ar šo pirkumu laikam izsmēlis visu savu dzīvē atvēlēto veiksmes limitu.

-     Es tik ļoti gribētu, lai tu tagad esi kopā ar mums, Harij. Arī Oļegs pēc tevis ir noilgojies.

-     Vai viņš tā teica?

-     Viņam jau nav jāsaka. Jūs esat tik līdzīgi.

-    Klau, es tikko sacīju, ka mīlu tevi. Trīs reizes. Un kaimiņš bija liecinieks. Vai zini, ko man tas prasīja?

Rākela iesmējās. Harijs mīlēja šos smieklus, bija tos iemīlējis jau kopš pirmās reizes, kad izdzirdēja. Un gluži instinktīvi juta, ka būtu gatavs darīt jebko, lai dzirdētu tos bieži. Vislabāk katru dienu.

Pamanījis, ka telefona automātiskajā atbildētājā mirgo gaismiņa, kas vēsta, ka atstāts ziņojums, viņš pasmaidīja un nospārdīja no kājām kurpes. Nebija jābūt gaišreģim, lai saprastu, ka Rākela mēģinājusi sazvanīt viņu jau dienā. Neviens cits Harijam Holam privāti uz mājām nezvanīja.

-     Bet kā tu zini, ka mīli mani, ko? Rākela dudināja. Atbalss bija izzudusi.

-     Es jūtu tādu kā karstumu… kā nu to vietu sauc?

-     Sirdī?

-     Nē, tas ir vairāk mugurpusē un zemāk par sirdi. Nieres? Aknas? Liesa? Jā, tieši tā, jūtu karstumu liesā.

Harijs nebija īsti drošs, vai tie ir smiekli vai šņuksti, ko viņš dzird mobilajā telefonā. Viņš nospieda automātiskā atbildētāja pogu PLAY.

-      Es ceru, ka mēs būsim mājās pēc pāris nedēļām, Harijs vēl dzirdēja Rākelu sakām, pirms skaņu pārmāca cita balss atbildētājā:

-     Sveiks, te atkal es…

Harijs juta, ka sirds salecas, un zibenīgi nospieda pogu STOP. Tomēr šķita, ka vārdi, kurus bija izrunājusi mazliet piesmakusi, valšķīga sievietes balss, joprojām atbalsojas un viļņojas telpā.

-     Kas tur bija? Rākela jautāja.

Harijs ievilka elpu. Viņu gandrīz jau sasniedza kāda doma, bet bija par vēlu. Tikai radio, viņš nokrekšķinājies izdvesa. Kad zināsi, tad dod ziņu, ar kuru lidmašīnu lidosi, lai varu jūs sagaidīt.

-    Jā, noteikti, viņa sacīja, bet balss joprojām izklausījās pārsteigta.

Iestājās neveikla pauze.

-    Klau, man tagad jāskrien, Rākela sacīja. Vai varam sazvanīties ap astoņiem vakarā?

-    Jā. Pareizāk sakot nē, es tajā laikā esmu aizņemts.

-     0? Tad ceru vismaz, ka tas beidzot ir kaut kas patīkams.

-     Droši vien, Harijs bilda, dziļi ievilcis elpu. Katrā ziņā man jāsatiek kāda sieviete.

-     Re kā. Kas tad būs tā laimīgā?

-     Beāte Lenna. Jauniņā darbiniece Laupīšanu nodaļā.

-     Un kāpēc jums jātiekas?

-    Mums jāaprunājas ar Stīnes Gretes, kuru nošāva tajā bankas aplaupīšanā Bugstaveienā, vīru. Atceries, es tev stāstīju! Un ar filiāles vadītāju.

-     Nu tad lai izdodas, sazvanīsimies rīt. Oļegs tikai grib tev novēlēt labunakti.

Telefonā atskanēja sīki, steidzīgi solīši un strauja elpa.

Kad viņi bija beiguši sarunu, Harijs palika stāvam koridorā, veroties spogulī virs telefona galdiņa. Ja viņa teorija joprojām darbojas, viņš skatās uz spējīgu policistu. Bāla, kaulaina seja ar dziļām porām, divas asinīm pielijušas acis un liels, garš deguns ar smalku asinsvadu tīklojumu. Grumbas atgādina nejaušus naža cirtienus koka sijā. Kā gan tas varēja notikt? Spogulī viņš redzēja arī bildi, kas atradās viņam aiz muguras pie sienas, smejošs, iededzis zēns kopā ar savu māsu. Taču viņš nemeklēja zudušo skaistumu vai jaunību. Beidzot viņu bija sasniegusi tā doma, kas iepriekš palika pusceļā. Viņš meklēja savos vaibstos to nodevīgo, izvairīgo un mazdūšīgo, kas tikko bija licis viņam lauzt vienu no nedaudzajiem solījumiem, kurus viņš pats sev bija devis: ka viņš nekad nekādos apstākļos un lai kas ari notiktu nemelos Rākelai. Jo, neraugoties uz zemūdens akmeņiem, kādi viņu starpā nenoliedzami bija, ne jau uz meliem var būvēt attiecības. Tad kāpēc viņš tomēr bija samelojis? Tas, ka viņam kopā ar Beāti jāsatiek Stīnes Gretes vīrs, bija taisnība, bet kāpēc viņš nebija pastāstījis, ka pēc tam viņam jātiekas arī ar Annu? Sena kaislība, nu un tad? Tas bija īss, vētrains romāns, kas atstājis zināmas pēdas, bet ne paliekošas rētas. Viņi tikai parunātos, kopā iedzertu kafiju, pastāstītu, kā kuram klājies pēc pašķiršanās un viss. Katrs aizietu savu ceļu.

Harijs nospieda automātiskajā atbildētājā PLAY pogu, lai noklausītos vēstījumu līdz galam. Koridoru pieskandēja Annas balss: "… gaidu mūsu tikšanos šovakar M. Vēl tikai divi lūgumi. Vai tu varētu pa ceļam ieskriet atslēgu darbnīcā Vībes ielā un paņemt atslēgas, kuras esmu pasūtījusi? Viņi strādā līdz septiņiem, un es lūdzu, lai atstāj uz tava vārda. Un vai tu būtu tik mīļš un uzvilktu tās džinsa bikses, kuras, kā tu zini, man tik ļoti patīk?"

Dziļi, mazliet piesmakuši smiekli. Šķita, ka tie pievibrē visu telpu. Nekādu šaubu viņa nebija mainījusies.

5. NODAĻA Nemese

Ara lampas gaismā agri sabiezējušajā oktobra tumsā vizēja gari lietus pavedieni, un Harijs uz keramikas plāksnītes izlasīja, ka šeit dzīvo Ēspens, Stīne un Trunns Gretes. "Šeit" bija dzeltena rindu māja Dīsengrennā. Piespiedis zvana pogu, Harijs palūkojās apkārt. Dīsengrenna bija līdzens zemes gabals, kuru no visām pusēm ieskāva daudzstāvu mitekļi, bet pašā tā sirdī šīs četras garās rindu mājas. Stāv aizsardzības pozīcijā kā savulaik ieceļotāji indiāņu zemēs, Harijs nevilšus nodomāja. Un, iespējams, tā ari bija. Rindu mājas tika celtas sešdesmitajos gados strauji augošajam vidusslānim, un varbūt jau tad Dīsenveienas un Trāverveienas blokmājās mītošie vietējie strādnieki, kuru skaits gadu no gada gāja mazumā, saprata, ka te dzīvos uzvarētāji, nākamie jauno zemju saimnieki.

-    Neizskatās, ka viņš būtu mājās, Harijs sacīja, vēlreiz nospiezdams zvana pogu. Vai esi droša, ka viņš saprata, ka ieradīsimies šovakar?

-     Nē.

-     Nē? Harijs pārjautāja, pieliecies un paskatījies uz Beāti, kas drebinājās zem lietussarga, ģērbusies svārkos un augstpapēžu kurpēs. Jau tad, kad viņa piebrauca pie Šrēdera, lai uzņemtu viņu mašīnā, Harijs nodomāja, ka viņa saposusies kā uz saviesīgu pasēdēšanu pie kafijas tases.

-    Grete apstiprināja mūsu tikšanos divas reizes, kad es zvanīju, viņa sacīja. Bet viņš izklausījās diezgan… izsists no līdzsvara.

Pārliecies pār kāpņu margām, Harijs pielika degunu pie virtuves loga. Iekšā bija tumšs, saskatāms bija vienīgi balts kalendārs ar Nordea bankas logo.

-     Brauksim atpakaļ, viņš sacīja.

Tieši tajā mirklī ar troksni atvērās kaimiņu virtuves logs.

-     Vai meklējat Trunnu?

Tas tika pateikts norvēģiski, taču ar tik vētrainu bergeniešiem raksturīgo "r" valstīšanu, ka gandrīz vai atgādināja vidēja izmēra vilciena noskriešanu no sliedēm. Pagriezies Harijs ieraudzīja brūni iedegušu, grumbainu sievietes seju, kura vienlaikus centās gan smaidīt, gan izskatīties nopietna un nomākta.

-     Tieši tā, Harijs apliecināja.

-     Radinieki?

-     Policija.

-     Skaidrs, sieviete noteica, un bēru izteiksme viņas sejā pagaisa. Es nodomāju, ka esat ieradušies atbalstīt viņu bēdās. Viņš ir tenisa kortos, nabadziņš.

-     Tenisa kortos?

-     Tur, laukuma otrā pusē, viņa norādīja. Viņš tur ir jau kopš četriem.

-     Bet ir taču tumšs, Beāte bilda, un līst.

Sieviete paraustīja plecus.

-     Nu, viņš laikam sēro, viņa tik ilgi ritināja pa muti "r" skaņu, ka Harijs aizdomājās par savu bērnību Opsalā, kad viņi mēdza piestiprināt pie velosipēda riteņiem kartona plāksnes, lai tās sistos gar spieķiem.

-     Kā dzirdu, esi no austrumpuses tāpat kā es, Harijs sacīja, kad viņi ar Beāti jau devās dāmas norādītajā virzienā. Varbūt es kļūdos?

-     Nē, Beāte īsi noteica.

Tenisa korti atradās pusceļā starp blokmājām un rindu mājām. Viņi jau dzirdēja dobjus raketes sitienus pa slapju tenisa bumbiņu un aiz augstā drāšu pinuma sazīmēja kādu stāvu, kas stāvēja jau gandrīz pilnīgā tumsā un servēja.

-      Hallo! Harijs uzsauca, kad viņi bija pienākuši pie iežogojuma, bet vīrietis neatbildēja. Tikai tagad viņi ievēroja, ka viņš ir ģērbies uzvalkā, kreklā un pat ar kaklasaiti.

-     Trunns Grete?

Atlēkusi no tumšas peļķes, žogā ielidoja tenisa bumbiņa, raidīdama viņu virzienā smalku ūdens pilienu šalti, Beāte tik tikko paspēja pašaut priekšā lietussargu.

-     Viņš ir ieslēdzies, Beāte čukstus teica, paraustījusi vārtiņus.

-     Hols un Lenna no policijas, Harijs nokliedza. Mums bija sarunāta tikšanās, vai varam… Velns! Nākamo tenisa bumbiņu Harijs pamanīja tikai tad, kad tā iestrēga drāšu pinumā vien dažu centimetru atstatumā no viņa sejas. Izberzējis no plakstiem ūdeni, viņš pameta skatienu lejup. Izskatījās, ka viņu nupat būtu ķērusi sarkanbrūna krāsu smidzinātāja raidīta strūkla. Pamanījis, ka vīrietis pamet gaisā arī nākamo bumbiņu, Harijs automātiski pagrieza muguru.

-    Trunn Grete! Harija kliedziens atbalsojās starp blokmājām. Māju gaismā iezīmējusi parabolu, tenisa bumbiņa nozuda tumsā kaut kur aiz kortiem. Harijs atkal pagriezās pret kortiem tieši tajā brīdī, kad, atskanot mežonīgam rēcienam, no tumsas iznira stāvs un metās tieši viņam virsū. Dzelzs nošņirkstēja vien, kad uzbrūkošais tenisists atdūrās pret žogu. Viņš nokrita uz grants četrrāpus, atkal piecēlās un atkāpies metās pret iežogojumu vēlreiz. Tad atkal krita, piecēlās un no jauna metās virsū.

-      Ak Dievs, viņam aizbraucis jumts, Harijs nomurmināja. Pēkšņi ieraudzījis bālo seju ar plaši ieplestām acīm izgaismojamies tieši sev priekšā, Harijs automātiski atkāpās soli atpakaļ. Izrādās, Beāte bija ieslēgusi kabatas lukturīti un iespīdinājusi Gretem, kurš bija ieķēries žogā, tieši sejā. Pie bālās pieres bija pielipusi melna, slapja matu šķipsna, un acis šķita meklējam kaut ko, pie kā pietverties, kamēr viņš pamazām slīdēja lejup pa iežogojumu, gluži kā slapjš sniegs noslīd pa mašīnas logu, līdz nekustīgi palika guļam uz muguras.

-     Ko tagad darīsim? Beāte čukstēja.

Harijs juta, ka starp zobiem kaut kas šņirkst, un iespļāva saujā. Luktura gaismā atklājās, ka tā ir sarkana tenisa kortu grants.

-    Tu zvani ātrajiem, bet es aiziešu uz mašīnu pēc asknaiblēm, viņš atbildēja.

-     Un tad viņam iedeva kaut ko nomierinošu, ja? Anna jautāja.

Harijs pamāja un iemalkoja kolu.

Kā vistas satupuši uz bāra krēsliem, viņiem visapkārt sēdēja rietumkrasta jaunā paaudze un dzēra vīnu, kokteiļus un vieglo kolu. M, līdzīgi vairumam Oslo kafejnīcu, centās būt mūsdienīga kaut kādā provinciāli naivā un vienlaikus gana simpātiskā veidā, kas Harijam atsauca atmiņā labi audzināto un spējīgo klasesbiedru ar iesauku Diss, kurš, kā nejauši atklājās, nelielā piezīmju bloknotā pierakstīja ikvienu klases spicāko čaļu rupjību vai savdabīgu slenga izteicienu.

-     Nelaimīgo aizveda uz slimnīcu. Mēs vēlreiz pārmijām dažus vārdus ar kaimiņieni, un viņa mums pastāstīja, ka viņš pēc sievas nogalināšanas tur stāvējis katru vakaru un bez mitas servējis.

-     Dieva dēļ. Kāpēc tad tā?

Harijs paraustīja plecus.

-    Ne viens vien, šādi zaudējot tuvu cilvēku, kļūst psihiski nelīdzsvarots. Daži visu izstumj no apziņas un izturas, it kā mirušais joprojām būtu dzīvs. Kaimiņiene teica, ka Stīne un Trunns Gretes bija nepārspējams jaukto dubultspēļu pāris un gada gaišajā laikā gandrīz katru pēcpusdienu abi bijuši kortā un trenējušies.

-     Ahā, viņš, tātad gaidīja, ka sieva atņems servi, vai tā?

-     Iespējams.

-    Jēziņ! Paņemsi man aliņu, kamēr aizskrienu uz iestādi?

Anna noslīdēja no krēsla un, viegli šūpodama gurnus, nozuda

telpas dziļumā. Harijs mēģināja skatīties uz citu pusi. Pietiek, viņš bija redzējis visu, kas varētu viņu interesēt. Pie acīm bija parādījušās dažas krunciņas, ogļu melnajos matos ievizējās pa sirmam pavedienam, bet citādi viņa bija tādi pati kā agrāk. Tās pašas melnās acis ar nedaudz tramīgo skatienu zem kopā saaugušajām uzacīm, tas pats smailais, izteiksmīgais deguns un pilnīgās, vulgārās lūpas. Iekritušie vaigi reizēm piešķīra viņai tādu kā izsalkušu izteiksmi. Varbūt viņu nevarētu saukt par skaistu, jo sejas vaibsti bija pārāk smagnēji un izteikti, taču slaikais augums joprojām gana aicinošs, un Harijs pamanīja, ka vismaz divi ēdamzāles daļā pie galdiņiem sēdošie vīrieši pazaudēja sarunas pavedienu, kad viņa pagāja garām.

Harijs aizdedza jaunu cigareti. Pēc Gretes viņi bija apmeklējuši ari Helgi Klementsenu, bankas filiāles vadītāju, bet ari tas nebija sniedzis īpaši daudz jaunas informācijas. Viņš joprojām atradās tādā kā šoka stāvoklī sēdēja krēslā savā dzīvoklī divdzīvokļu mājā Hjelsosveienā un skatījās pārmaiņus te uz karalisko pūdeli, kurš trinās viņam starp kājām, te uz sievu, kura skraidelēja starp virtuvi un viesistabu ar kafiju un sausākajām vafeļu trubiņām, kādas Harijs jebkad bija garšojis. Beātes apģērba izvēle Klementsenu ģimenes mietpilsoniskajā dzīvoklī iederējās labāk nekā Harija izbalējušie Levi's džinsi un Dr. Martens zābaki. Tomēr tieši viņš pārsvarā uzturēja sarunu ar nervozi tipinošo Klementsena kundzi par neparasti lielo nokrišņu daudzumu šajā rudenī un vafeļu trubiņu gatavošanas mākslu, bet viņu balsis reizēm pārmāca smagi soļi un raudas augšstāva dzīvokli. Klementsena kundze paskaidroja, ka viņu meita īna, nabadzīte, esot stāvoklī jau sestajā mēnesī, bet viņas draugs tikko aizlaidies uz siltāku vietiņu. Jā, tiešā nozīmē uz Kosu, jo viņš esot grieķis. Harijs knapi valdījās, lai neizspļautu cieto vafeli uz galda, kad Beāte beidzot iesaistījās sarunā. Nogaidījusi mirkli, kad Klementsenam nācās izlaist no acīm suni, jo tas bija izskrējis no istabas, viņa rāmā balsī uzdeva jautājumu:

-     Cik garš, jūsuprāt, tas uzbrucējs bija?

Helge Klementsens bija paskatījies uz viņu, satvēris kafijas tasīti un pacēlis to jau gandrīz līdz mutei, kur tai katrā ziņā bija jāpaliek, jo nevarēja cerēt, ka viņš vienlaikus varētu dzert un runāt.

-     Garš. Divi metri varbūt. Viņa darbā vienmēr bija tik precīza, tā Stīne.

-     Klemensena kungs, tik garš viņš gluži nebija.

-    Nu tad metrs deviņdesmit. Un vienmēr tik kārtīga viņa bija.

-     Un kas viņam bija mugurā?

-     Kaut kas melns, gumijveidīgs. Šovasar bija pirmā reize, kad viņa paņēma pilnu atvaļinājumu. Aizbrauca uz Kosu.

Klementsenas kundze iespurdzās.

-     Gumijveidīgs? Beāte pārjautāja.

-    Jā. Un balaklava.

-     Kādā krāsā, Klementsena kungs?

-     Sarkanā.

Tajā brīdī Beāte pārstāja pierakstīt, un jau pavisam drīz viņi sēdēja mašīnā un brauca atpakaļ uz pilsētu.

-     Ja tiesneši un piesēdētāji zinātu, cik maz var paļauties uz liecinieku teikto pēc tādām laupīšanām, tad viņi mums neļautu izmantot to kā pierādījumu bāzi, Beāte bija teikusi. Tas ir pat fascinējoši, cik kļūdaini cilvēku smadzenes rekonstruē notikušo, it kā bailēs viņiem uz acīm pēkšņi būtu brilles, kas visus laupītājus padara lielākus un draudīgākus, labāk apbruņotus, bet sekundes sāk ritēt lēnāk. Laupītājs bija bankā drusku ilgāk par minūti, bet Brennes kundzei, kas strādāja vistuvāk ārdurvīm, šķitis, ka viņš tur bijis apmēram piecas minūtes. Un viņa garums nav divi metri, bet metrs un septiņdesmit astoņi centimetri. Ja vien viņš nav izmantojis ievietojamās zoles, kas profiņu vidū nebūt nav retums.

-     Kā tu vari noteikt garumu tik precīzi?

-    Pēc videoieraksta. Tiek izmērīts viņa garums pret durvju aiļu, kad viņš ienāk bankā. Un šodien priekšpusdienā es atkal biju turp aizbraukusi, izdarīju atzīmes ar krītu, nofotografēju un izmērīju vēlreiz.

-     Hm. Mēs Smago noziegumu daļā esam pieraduši, ka tādus mērīšanas darbus veic operatīvā grupa.

-    Garuma mērīšana pēc videoieraksta nemaz nav tik vienkārša, kā izklausās. Piemēram, 1989. gadā operatīvā grupa nokļūdījās ar laupītāja garumu par trim centimetriem Den Norske Bank aplaupīšanā Kallbakenā.

Harijs bija palūkojies uz viņu un nodomājis, ka vajadzētu pajautāt, kāpēc viņa kļuvusi par policisti. Bet tā vietā palūdzis, lai izlaiž viņu no mašīnas pie atslēgu darbnīcas Vībes ielā. Taču pirms izkāpšanas tomēr vēl painteresējies, vai Beāte ievērojusi, ka Klementsens nav izlējis nevienu pilienu kafijas no līdz malām pilnās tases, ko turējis rokā visu iztaujāšanas laiku. Beāte nebija ievērojusi.

-     Vai tev te patīk? Anna jautāja, atkal atslīgusi krēslā.

-    Nu tā. Harijs paskatījās apkārt. Šī vieta nav gluži manā gaumē.

-    Manā ne tik, Anna atbildēja un, paņēmusi somiņu, piecēlās. Ejam pie manis.

-    Es tikko nopirku tev alu. Harijs pamāja uz putojošo puslitra kausu.

-   Ir tik garlaicīgi dzert vienai, viņa saviebusies sacīja. Atslābsti, Harij. Ejam.

Kad viņi izgāja no kafejnīcas, bija pārstājis līt un vēsais gaiss šķita svaigs un patīkams.

-    Vai atceries to rudens dienu, kad mēs braucām uz Māridālenu? Anna jautāja un, ieslidinājusi roku viņa elkonī, sāka iet.

-     Nē, Harijs atteica.

-     Skaidrs, ka atceries! Tavā nožēlojamajā Ford Escort, kuram nevarēja nolaist sēdekļus.

Harijs greizi pasmaidīja.

-   Tu nosarki, viņa sajūsmināta iesaucās. Tad noteikti atceries arī to, ka mēs piestājām un iegājām mežā. Un tās dzeltenās lapas, kas bija kā… Viņa paspieda Harija roku. …kā gulta. Milzīga, zeltaina gulta. Viņa iesmējās un viegli iedunkāja Hariju. Un pēc tam man vajadzēja palīdzēt to vraku iekustināt. Cerams, ka tagad esi ticis no tā vaļā!

-     Nū, Harijs sacīja, tas ir darbnīcā. Un tad jau redzēs.

-    Ak vai! Tagad jau izklausās, ka tu runā par kādu draugu, kurš nonācis slimnīcā ar audzēju vai ko tamlīdzīgu. Un pavisam klusu piebilda: Tev toreiz nevajadzēja tik viegli atteikties, Harij.

Viņš neatbildēja.

-    Esam klāt, viņa sacīja. Vismaz to taču tu neesi aizmirsis. Viņi bija apstājušies pie ziliem vārtiem Sorgenfrīgātā*.

Harijs uzmanīgi atsvabināja savu roku.

-     Klau, Anna, viņš iesāka, mēģinot ignorēt viņas brīdinošo skatienu. Man rīt agri ir tikšanās ar Laupīšanu nodaļas slepenajiem aģentiem.

-     Nemaz nemēģini, viņa noteica, slēgdama vaļā vārtus.

Harijs kaut ko atcerējās un, iebāzis roku mēteļa kabatā, pasniedza viņai dzeltenu aploksni. No atslēgu darbnīcas.

-     A, atslēgas. Vai viss bija kārtībā?

-     Puisis aiz letes ļoti pamatīgi izpētīja manu personas apliecību. Un lika man parakstīties. Dīvains puisis. Harijs paskatījās pulkstenī un nožāvājās.

-     Šādu atslēgu izsniegšanai ir stingri noteikumi, Anna ātri noteica. Tās taču der pagalmam, vārtiem, pagrabam un dzīvoklim, pilnīgi visam. Viņa nervozi iesmējās. Viņi pieprasīja pat rakstisku pasūtījumu arī no mūsu līdzīpašnieka, lai izgatavotu tikai šo vienu rezerves atslēgu.

-    Skaidrs, Harijs noteica un, pašūpojies uz papēžiem, ievilka elpu, lai atvadītos.

Taču Anna viņu apsteidza. Viņas balss bija gandrīz vai lūdzoša.

-     Tikai uz tasīti kafijas, Harij.

Lielajā ēdamistabā bija tās pašas mēbeles un augstu pie griestiem karājās tā pati lustra. Harijam šķita, ka sienas gan agrāk bijušas gaišas baltas vai dzeltenas. Bet īsti drošs viņš nebija. Tagad sienas bija zilas un istaba izskatījās mazāka. Varbūt Anna gribējusi mazināt tukšuma izjūtu. Vienam cilvēkam nav viegli piepildīt dzīvokli, kurā ir trīs dzīvojamās istabas, divas lielas guļamistabas un trīsarpus metru augsti griesti. Harijs atminējās, ka Anna reiz bija stāstījusi, ka ari viņas vecāmāte te dzīvojusi viena. Bet nav

' Bezrūpju iela.

pavadījusi mājās īpaši daudz laika, jo, būdama pazīstama operdziedātāja, daudz ceļojusi pa pasauli, kamēr vien varējusi dziedāt.

Kad Anna nozuda virtuvē, Harijs ieskatījās vienā no blakusistabām. Telpa bija gandrīz tukša, istabas vidū stāvēja tikai vingrošanas zirgs Islandes ponija lielumā ar četrām izvērstām koka kājām un diviem mugurdaļā iestiprinātiem lokiem. Harijs piegāja klāt un pārlaida roku pār brūno, gludo ādu.

-     Vai esi sākusi nodarboties ar sporta vingrošanu? Harijs kliedza.

-     Vai tu jautā par to zirgu? Anna pārjautāja no virtuves.

-     Es domāju, ka tas ir vīriešiem paredzēts rīks.

-    Jā gan. Vai esi pārliecināts, ka iztiksi bez alus, Harij?

-      Pilnīgi pārliecināts, viņš nokliedza. Bet nopietni, kam tev tas?

Harijs nodrebēja, izdzirdējis viņas balsi tieši sev aiz muguras.

-    Jo man patīk darīt to, ko dara vīrieši.

Harijs pagriezās. Viņa bija novilkusi džemperi un iestājusies durvju ailā. Vienu roku uzlikusi uz gurniem, otru pacēlusi un pieglaudusi durvju stenderei. Harijs ar grūtībām noturējās, neveltījis viņai apbrīnas pilnu skatienu.

-     Es to nopirku Oslo Vingrotāju biedrībā. Pārvērtīšu par mākslas darbu. Par instalāciju. Tieši tādu kā Kontakt, kuru tu noteikti atceries.

-     To uz galda novietoto kasti ar aizkariņu, kurā bija jāiebāž rokas? Un tur iekšā bija daudzas mākslīgās rokas, kuras it kā varēja paspiest?

-    Vai arī noglāstīt. Vai padraiskoties. Vai pat atgrūst. Tajās bija iemontēti sildelementi, lai uzturētu ķermeņa temperatūru, un tieši tas arī radīja lielo "troksni", vai ne? Cilvēkiem likās kāds noteikti slēpjas zem galda. Nāc, es tev parādīšu vēl kaut ko.

Harijs sekoja, un Anna atvēra bīdāmās durvis uz dziļāko istabu. Tad satvēra viņu aiz rokas un ievilka tumsā. Kad beidzot iedegās gaisma, Harijs vai pamira, skatoties uz tās avotu. Tā bija zeltīta stāvlampa sievietes figūras formā vienā rokā viņa turēja svarus, bet otrā zobenu. Gaismekli, kopā trīs, bija novietoti uz zobena, uz svariem un uz sievietes galvas, un, kad Harijs pagriezās, viņš ievēroja, ka katrs no tiem vērsts uz citu eļļas gleznu. Divas gleznas karājās pie sienas, bet trešā, kas acīmredzot vēl nebija pabeigta, bija novietota uz molberta, un tās kreisajā stūrī bija piestiprināta ar dzelteni brūniem traipiem izraibināta krāsu palete.

-     Kas tās par bildēm? Harijs jautāja.

-     Vai tad neredzi? Tie ir portreti.

-     Patiešām. Vai tās ir acis? Viņš norādīja. Un tur mute?

Anna piešķieba galvu.

-    Ja vēlies, jā. Tie ir trīs vīrieši.

-     Es kādu pazīstu?

Anna ilgi un domīgi vērās Harijā, pirms atbildēja.

-     Nē, es nedomāju, Harij, ka pazīsti kādu no viņiem. Bet tu vari iepazīties. Ja vien patiešām vēlies.

Harijs sāka pētīt gleznas pamatīgāk.

-     Pastāsti, ko tu redzi.

-    Es redzu savu kaimiņu ar somu kamanām. Es redzu puisi, kurš iznāk no dibenistabas atslēgu darbnīcā, kad es jau dodos projām. Un es redzu viesmīli M kafejnīcā. Un arī Pēru Stoli Leningu.

Viņa iesmējās.

-     Vai zināji, ka tīklene sagriež redzamo otrādi un smadzenes to vispirms uztver kā spoguļattēlu? Lai redzētu lietas tādas, kādas tās ir, mums būtu jāaplūko tās spogulī. Un tad tu gleznās redzētu pavisam citus cilvēkus.

Viņas acis staroja, un Harijs nedabūja pār lūpām iebildi, ka tīklene sagriež attēlu ar kājām gaisā, nevis spoguļattēlā.

-     Tas būs mans beidzamais meistardarbs, Harij. Pēc tā mani atcerēsies.

-     Šie portreti?

-    Nē, tā ir tikai daļa no visa mākslas darba. Tas vēl nav gatavs. Vēl mazliet jāpagaida.

-     Hm. Vai tam ir arī nosaukums?

-     Nemese, viņa klusi atbildēja.

Viņš jautājoši paskatījās uz Annu, un viņu acis sastapās.

-     Nu, tu taču zini to dievieti?

Annas sejas viena puse atradās ēnā. Harijs novērsās. Viņš bija redzējis gana. Viņas izliektā mugura, šķiet, lūdzās pēc deju partnera, viena pēda bija nolikta mazliet vairāk uz priekšu, it kā viņa nespētu izlemt, vai spert soli uz priekšu vai doties prom, krūtis cilājās un uz kakla bija redzama piebrieduši vēna Harijam likās, ka viņš to redz pat pulsējam. Bija kļuvis karsti, un mazliet reiba galva. Ko Anna bija pirmīt teikusi? "Tev nevajadzēja tik viegli atteikties." Varbūt tiešām?

-     Harij?

-     Man ir jāiet, viņš atbildēja.

Viņš novilka viņai kleitu, pārvilkdams pār galvu, un viņa smiedamās atkrita uz baltā palaga. Kamēr viņas rokas darbojās gar viņa bikšu siksnu, portatīvā datora ekrānā uz rakstāmgalda vējoja palmas un tirkīza gaismas atspulgi rotaļājās ar gultas gala fantastiskajiem tēliem velniņiem un mošķiem ar pavērtām rīklēm. Anna bija stāstījusi, ka tā ir viņas vecāsmātes gulta un atrodas tur jau gandrīz astoņdesmit gadu. Kozdama viņam ausī, Anna čukstēja mīļvārdiņus nesaprotamā valodā. Bet tad uzsēdās viņam jāšus, kliegdama "jā, jā", smiedamās, lūgdamās un piesaukdama garus, bet Harijam prātā bija tikai viena doma kaut tas turpinātos ilgi. Bet, tuvojoties pēdējam vilnim, viņa spēji apstājās, saņēma viņa seju plaukstās un čukstēja: "Mūžīgi mans?"

-    Pie joda, viņš iesmējās un apvēla Annu uz muguras, lai būtu virs viņas. Koka dēmoni gultas galvgalī smējās viņam sejā.

-     Mūžīgi mans?

-    Jā, viņš izdvesa, ieplūzdams viņā.

Kad smiekli bija noklusuši un viņi nosvīduši, bet vienalga apskāvušies gulēja uz segas, Anna stāstīja, ka šo gultu viņas vecaimātei uzdāvinājis kāds spāņu aristokrāts.

-     Pēc koncerta Seviljā 1911. gadā, viņa piebilda un mazliet pacēla galvu, lai Harijs varētu ielikt viņai starp lūpām aizdegto cigareti.

Oslo gulta ar tvaikoni Eleonora ieradās pēc trim mēnešiem. Un vai nu tīrās nejaušības, vai likteņa iegribas dēļ pirmais, taču ne labākais vecāsmātes mīlnieks šajā gultā bija šī tvaikoņa dāņu kapteinis Jespers ar tādu vai citādu uzvārdu. Taču viņš acīmredzot būs bijis visai kaislīgs vīrietis, jo, ja var ticēt vecāsmātes teiktajam, zirgs gultas galvgali viņa dēļ bija palicis bez galvas. To kapteinis ekstāzes brīdi droši vien nokodis.

Anna smējās, un Harijs smaidīja. Tikmēr cigarete bija izdegusi un viņi atkal mīlējās. Spāņu matracis tā brakšķēja un krakšķēja, ka Harijam radās sajūta viņi kuģo ar kuģi bez kapteiņa, bet tas šķita lieliski.

Tas bija sen, un tā bija pirmā un pēdējā nakts, kad viņš gulēja Annas vecāsmātes gultā skaidrā.

Harijs pagriezās savā šaurajā dzelzs gultiņā. Radio pulksteņa displejā uz naktsgaldiņa kvēloja cipari 3.21. Harijs nolamājās. Kad atkal aizvēra acis, domas lēnām aizslīdēja atpakaļ pie Annas un tās senās vasaras vecāsmātes gultā uz baltajiem palagiem. Viņš gandrīz vienmēr bija pilnā, bet naktis, kuras viņš atcerējās, rādījās rožainas un brīnišķīgas, gluži kā erotiskās kartītes. Pat viņa atvadu vārdi, vasarai beidzoties, bija vien nodrāzta frāze, taču viņš tos izteica silti un patiesi: Tu esi pelnījusi labāku nekā es.

Tolaik viņš dzēra tik traki, ka pastāvēja tikai viens loģisks iznākums. Un vienā no retajiem skaidrības brīžiem viņš tomēr nolēma neaizraut Annu kritienā līdzi. Viņa lādējās savā svešajā valodā un solījās, ka reiz nodarīs viņam to pašu atņems vienīgo, ko viņš mīl.

Tas notika pirms septiņiem gadiem un ilga tikai sešas nedēļas. Pēc tam viņš bija Annu saticis tikai divas reizes. Vienreiz kādā bārā, kad viņa bija pienākusi klāt ar asarām acīs un lūgusi, lai viņš aiziet uz citu vietu, un viņš tā arī izdarīja. Un otrreiz kādā izstādē, uz kuru viņš bija paņēmis līdzi arī savu jaunāko māsu Sēsu. Viņš bija apsolījis Annai piezvanīt, bet nebija to darījis.

Harijs atkal paskatījās pulkstenī. 3.32. Viņš bija noskūpstījis Annu. Tagad, šovakar. Kad viņi bija iznākuši no dzīvokļa, drošībā aiz rievotā stikla durvīm, viņš grasījās viņu apkampt un novēlēt arlabunakti, bet galu galā noskūpstīja. Dabiski un draudzīgi. Dabiski jau nu noteikti. Pie joda, pa kuru laiku viņš kļuvis tik smalkjūtīgs, ka jūt sirdsapziņas pārmetumus, uz atvadām noskūpstījis senu mīļāko? Harijs centās elpot dziļi un vienmērīgi un domāt par iespējamajiem bēgšanas ceļiem no Bugstaveienas pa Industrigātu. Iekšā. Ārā. Un atkal iekšā. Viņš joprojām juta viņas smaržu. Auguma saldeno smagmi. Un mēles tiešo, uzstājīgo valodu.

6. NODAĻA Čili

Saule, tikko pārrāpusies Ēkeberga kalnam, caur puspaceltajām žalūzijām iespīdēja Laupīšanu nodaļas apspriežu telpā, un tās stari kņudināja Harija aizmiegto acu plakstus. Garā galda galā, salicis rokas aiz muguras un ik pa laikam atraudams papēžus no grīdas, stāvēja Rūne īvarsons. Mazliet tālāk bija nostatīta prezentāciju tāfele, uz kuras lieliem, sarkaniem burtiem krāsojās vārdi ESIET SVEICINĀTI. Harijs pieļāva, ka šo īvarsons noskatījis kādā seminārā, un negribīgi apspieda žāvas, kad policijas nodaļas šefs sāka runāt.

-      Labrīt visiem. Mēs, astoņi, kas tagad sēžam pie šī galda, esam komanda, kas izveidota, lai izmeklētu piektdien Bugstaveienā notikušo aplaupīšanu.

-     Slepkavību, Harijs nomurmināja.

-     Kā, lūdzu?

Harijs mazliet saslējās. Tā sasodītā saule žilbināja, lai kā viņš sēdētu.

-     Manuprāt, jāsāk ar to, ka šī ir slepkavība, un tā šī lieta arī būtu jāizmeklē.

īvarsons greizi pasmaidīja, pārlaizdams ātru skatienu visiem pie galda sēdošajiem, bet Hariju ignorējot.

-     Es biju domājis sākt sanāksmi ar to, ka iepazīstināšu jūs citu ar citu, bet mūsu draugs vecākais izmeklētājs Harijs Hols no Smago noziegumu nodaļas to savā ziņā jau ir sācis. Smago noziegumu nodaļas šefs Bjārne Mellers, vislabāko nolūku vadīts, ir viņu nodevis mūsu rīcībā, jo viņa specializācija ir nāves gadījumi.

-     Slepkavības, Harijs pielaboja.

-     Slepkavības. Pa kreisi no Harija sēž Karls Vēbers no Kriminālistikas nodaļas, kurš vadīja notikuma vietas apskati. Vēbers, kā vairums no jums jau zina, ir mūsu pieredzējušākais pēddzinis. Izslavēts savu analītisko spēju un nekļūdīgās intuīcijas dēļ. Mūsu policijas priekšnieks reiz pat izteicās, ka medības Trīsilā būtu veiksmīgākas, ja dzinējsuņu vietā būtu Vēbers.

Pie galda atskanēja smiekli. Harijam nemaz nebija jāpaskatās uz Vēberu, lai zinātu, ka viņš nesmaida. Vēbers nesmaidīja gandrīz nekad, katrā ziņā ne tiem, kas viņam nepatika, un viņam nepatika gandrīz neviens. Jo īpaši tie gados jaunie vadītāji, kuri, viņaprāt, bija caur un caur nekompetenti karjeristi, kas nepieprot amatu un neizjūt komandu, bet neizsakāmi alkst varas un ietekmes un tās iegūšanas labad ir ar mieru īsu brīdi uzkavēties Policijas pārvaldē.

Gaidīdams, kamēr norimst smiekli, īvarsons apmierināti smaidīja un šūpojās kā zvejas kuģa kapteinis vētrainā jūrā.

-     Beāti Lennu mūsu vidū var saukt par jauniņo, viņa ir videoierakstu analīzes speciāliste.

Beāte spēji pietvīka.

-     Beāte ir Jergena Lenna meita, un Jergens Lenns vairāk nekā divdesmit gadus dienēja Laupīšanu un smago noziegumu nodaļā jā, tolaik tā bija viena nodaļa. Līdz šim paveiktais liecina, ka viņa pārspēs savu leģendāro tēvu, viņa jau būtiski sekmējusi vairāku lietu atrisināšanu. Es nezinu, vai esmu to minējis, bet mūsu nodaļai pēdējā gada laikā ir izdevies atklāt jau gandrīz piecdesmit procentu no izdarītajiem noziegumiem, kas pēc starptautiskajiem standartiem skaitās…

-     Tu esi to minējis, īvarson.

-     Paldies.

Šoreiz īvarsona stīvais smaids bija adresēts tieši Harijam. Divas garas zobu rindas gluži kā reptilim. Un šis smaids nepameta viņa seju, ari iepazīstinot ar pārējiem kolēģiem. Harijs pazina divus no viņiem. Magnusu Rīanu, jaunu puisi no Tumrefjūrenas, kurš pusgadu bija pavadījis Smago noziegumu nodaļā un atstājis solīdu iespaidu. Otrs bija Dīdriks Gudmunnsons, pats pieredzējušākais izmeklētājs no klātesošajiem, nodaļas vadītāja vietnieks. Nosvērts, metodiski strādājošs policists, ar kuru Harijs vienmēr bija spējis saprasties. Divas pārējās personas arī bija no Laupīšanu nodaļas, abas ar uzvārdu Lī, taču Harijam uzreiz bija skaidrs, ka šie, visticamāk, nav vienas olšūnas dvīņi. Tūrila Lī bija slaida, gaišmataina dāma ar mazu mutīti un neizdibināmu sejas izteiksmi, turpretī Ūla Lī pamaza auguma apalvaidzis ar sarkaniem matiem un smejošām acīm. Harijs ar abiem pārvaldes gaiteņos bija saskrējies tik bieži, ka daudzi citi viņa vietā jau būtu sākuši sasveicināties, taču Harijam tas kaut kā neienāca prātā.

-     Mani, cerams, visi jau pazīst, īvarsons pabeidza iepazīstināšanu. Taču, lai nebūtu nekādu izņēmumu, es esmu Laupīšanu nodaļas šefs un pārraudzīšu šīs lietas izmeklēšanu. Un, atgriežoties pie tā, ko jūs, Hole, teicāt pašā sākumā, šī nav pirmā reize, kad izmeklējam laupīšanu, kas aplaupāmajam beigusies letāli.

Harijs mēģināja laist viņa vārdus gar ausīm. Patiešām mēģināja. Taču krokodilsmaids šīm pūlēm pārvilka krustu.

-     Un atklājam tā ap piecdesmit procentiem?

Tikai viens no klātesošajiem iesmējās, toties skaļi. Vēbers.

-    Atvainojiet, īvarsons ierunājās, vairs nesmaidīdams, kas attiecas uz Holu, es, protams, aizmirsu pateikt, ka viņam piemītot komiķa talants. Otrs ir Renē Arve Opsāls, cik esmu dzirdējis.

Brīdi valdīja neveikls klusums. Tad īvarsons īsi, ļoti skaļi iesmējās, un te šur, te tur atskanēja vēl pa smiekliņam.

-     Okay, iesākumā apskatīsim, ko esam noskaidrojuši.

īvarsons pāršķīra lapu uz prezentāciju tāfeles. Nākamās lapas

augšpusē lieliem burtiem bija rakstīts LIETISKIE PIERĀDĪJUMI. Noņēmis flomāstera uzgali, īvarsons sagatavojās rakstīt.

-     Lūdzu, Vēber.

Karls Vēbers piecēlās. Palss vīrietis ar sirmu bārdu un matiem, kas atgādināja lauvas krēpes. Viņa balss izklausījās pēc brīdinošas zemfrekvences ņurdoņas, taču bija pietiekami skaidra.

-    Runāšu pavisam īsi.

-    Protams, protams, īvarsons piebalsoja, un viņa roka uzgula papīram. Kari, saki visu, kas tev sakāms.

-     Runāšu pavisam īsi, jo man nav daudz ko teikt, Vēbers noducināja. Mums nekā nav.

-    Skaidrs, īvarsons noteica, nolaizdams roku. Tomēr varbūt vari precizēt, kā saprast šo "mums nekā nav".

-    Mums ir tikko iegādātu četrdesmit piektā izmēra Nike sporta apavu nospiedums. Šajā aplaupīšanā viss nostrādāts tik profesionāli, ka vienīgais, ko varēju izlobīt, ir pieņēmums šis nav viņa ierastais izmērs. Šāviņu analizēja ballistikas puiši. Tā ir AG3 standartmunīcija, 7,62 milimetri, visparastākā munīcija Norvēģijas Karalistē, kas atrodama ikvienā kazarmā, ieroču noliktavā un mājā, kur dzīvo kāds mūsu zemes rezerves virsnieks vai zemessargs. Citiem vārdiem sakot, nekādu pēdu. It kā viņš bankai nebūtu pat tuvumā rādījies. Lieki teikt, ka neko neatradām, arī pārmeklējot bankas tuvāko apkaimi.

Vēbers apsēdās.

-     Paldies, Vēber, tas ievieš… hm, zināmu skaidrību.

īvarsons atšķīra jaunu lapu, uz kuras bija rakstīts LIECINIEKI.

-     Hole?

Harijs iesēdās krēslā vēl dziļāk.

-     Visi, kas atradās bankā, tika nopratināti uzreiz pēc aplaupīšanas, un neviens no viņiem nespēja pastāstīt neko tādu, kas nebūtu ieraugāms video. Tas ir, daži gan šo to atcerējās, bet mēs labi zinām, ka viņi kļūdījās. Kāds liecinieks redzējis, ka laupītājs aizskrien pa Industrigātu. Citu liecību nav.

-     Tas liek mums pāriet pie nākamā punkta mašīnas, īvarsons secināja. Tūril?

Tūrila Lī piecēlās, piegāja pie kodoskopa, uz kura jau atradās celuloīda plēve ar ziņām par pēdējos trīs mēnešos nozagtajām automašīnām. Izteiktā sunmēriešu dialektā viņa paskaidroja, kuras četras no tām varētu tikt izmantotas šajā laupīšanā, jo atbilst šādiem kritērijiem: populāru ražotāju daudz pieprasīti modeļi, neitrāla, gaiša virsbūve, pietiekami jauna, lai laupītājam nevajadzētu bažīties par tehniskām kļūmēm. īpaši interesants šķietot Volkswagen Golf GTI, kas bija atstāts Māridālsveienā un nozagts tikai iepriekšējā vakarā pirms laupīšanas.

-     Laupītāji bieži mēdz zagt bēgšanai paredzētās automašīnas iespējami neilgi pirms laupīšanas, lai laupīšanas brīdī tās vēl nebūtu iekļautas patruļmašīnu policistiem pieejamos sarakstos, Tūrila Lī paskaidroja un, izslēgusi kodoskopu, savāca plēvi, un atgriezās savā vietā.

īvarsons pamāja. Paldies!

-       Par ko? Harijs pačukstēja Vēberam.

Uz nākamās lapas bija virsraksts VIDEOANALĪZE. īvarsons bija uzlicis flomāsteram uzgali. Beāte norija siekalas, nokremšļojās, iedzēra malku ūdens, vēlreiz nokremšļojās un, stīvi vērdamās galdā, iesāka:

-     Es noteicu laupītāja…

-     Beāt, lūdzu, esi tik mīļa un runā mazliet skaļāk.

Krokodilsmaids. Beāte nokremšļojās vēl vienu reizi, tad vēl un vēl.

-     Es noteicu laupītāja garumu videoierakstā. Metrs septiņdesmit deviņi. Vēbers to pārbaudīja un piekrita.

Vēbers palocīja galvu

-    Jauki! īvarsons dedzīgi, pat pārlieku dedzīgi iesaucās un, norāvis flomāsteram uzgali, pierakstīja: GARUMS 179 cm.

Beāte turpināja runāt galda virsmai:

-     Es nupat runāja ar Ašlaksenu no Tronheimas Universitātes, mūsu balss analītiķi. Viņš izbūries cauri visiem pieciem angliski teiktajiem vārdiem. Viņš… Beāte bailīgi paraudzījās uz īvarsonu, kurš stāvēja ar muguru pret viņu un grasījās pierakstīt, … teica, ka ieraksta kvalitāte ir pārāk slikta. Viņš to nevarot izmantot.

īvarsona rokai noslīgstot, zemā saule aizslīdēja aiz mākoņa un lielais gaismas četrstūris uz aizmugurējās sienas izplēnēja.

Telpā valdīja pilnīgs klusums. īvarsons ievilka elpu un enerģiski uzšūpojās pirkstgalos.

-     Par laimi, beigām esam pietaupījuši pašu spēcīgāko kārti.

Laupīšanu nodaļas šefs atklāja pēdējo lapu.

SLEPENPOLICISTI.

-     Tiem, kas nestrādā mūsu nodaļā, ir laikam jāpaskaidro, ka aplaupīšanu videoierakstus, ja tādi eksistē, mēs vispirms rādām slepenpolicistiem. Ja laupīšanu veikusi kāda mums labi zināma persona, kvalitatīvs videoieraksts septiņos no desmit gadījumiem atklāj, kurš tas ir.

-     Pat tad, ja viņa seju sedz maska? Vēbers jautāja.

īvarsons pamāja ar galvu.

-     Labs slepenpolicists vecu paziņu atpazīs pēc miesas būves, izturēšanās īpatnībām, balss, runas manieres, pēc visiem tiem sīkumiem, ko nevar noslēpt aiz maskas.

-    Ar to vien, ka zinām, kurš ir vainīgais, vēl nepietiek, iestarpināja īvarsona vietnieks Dīdriks Gudmunnsons. Mums ir…

-     Tieši tā, īvarsons viņu pārtrauca. Mums ir vajadzīgi pierādījumi. Laupītājs var mierīgi nosaukt savu vārdu videokameras priekšā, taču, kamēr viņa seju aizklāj maska un mūsu rīcībā nav neviena lietiskā pierādījuma, juridiski mēs neesam pavirzījušies uz priekšu ne par soli.

-     Tad cik no tiem septiņiem, kurus jūs atpazīstat, tiek notiesāti? Vēbers jautāja.

-      Daži tiek, Gudmunnsons atbildēja. Tomēr ir labāk, ja zinām, kas izdarījis laupīšanu, pat ja vainīgais paliek uz brīvām kājām. Mēs iepazīstam viņa darbības stilu. Un saņemam ciet nākamajā reizē.

-     Bet ko tad, ja nākamā reize izpaliek? Harijs painteresējās. Viņš pamanīja, ka smejoties īvarsonam deniņos izspiežas vēnas.

-     Dārgais slepkavību ekspert, īvarsons ierunājās, joprojām aizgūtnēm smiedamies, ja tu paraudzīsies apkārt, tad ieraudzīsi, ka vairumam no šeit sēdošajiem tavs jautājums šķiet ļoti smieklīgs. Laupītājs, kam izdevies lielais ķēriens, vienmēr, es uzsveru vienmēr, mēģinās vēlreiz. Pievilkšanas spēks ir pārāk liels, lai tam spētu pretoties.

īvarsons palūkojās ārā pa logu un, ļāvis pasprukt vēl vienam smējienam, strauji apmetās riņķī.

-   Ja esam pabeiguši pieaugušo apmācīšanu, tad varbūt varam palūkot, kas nokļuvis mūsu redzeslaukā. Ūla?

Ūla Lī raudzījās uz īvarsonu, nespēdams izlemt, celties kājās vai necelties, pēdīgi tomēr izšķīrās palikt sēžam.

-    Jā, nedēļas nogalē man tātad bija dežūra. Izrediģētu videomateriālu mēs saņēmām piektdienas vakarā pulksten astoņos, un es sapulcināju visus dežurējošos slepenpolicistus Moku kambarī videoieraksta analizēšanai. Tie, kas todien nestrādāja, tika izsaukti sestdien. Tātad kopumā to noskatījās trīspadsmit slepenpolicisti, pirmais piektdien pulksten astoņos, bet pēdējais…

-    Tas labi, Ūla, īvarsons viņu pārtrauca. Pietiks, ja pastāstīsi, ko jūs atklājāt.

Ūlas nervozais smiekliņš atgādināja kaijas ieķērkšanos.

-     Tātad?

-    Ēspens Volanns ir saslimis, Ūla sacīja. Viņš vienīgais pazīst gandrīz visus banku aplaupītājus. Es pacentīšos dabūt viņu šurp rit.

-    Tātad ko tu vēlies mums pateikt?

Ūla zibenīgi pārlaida skatienu visiem ap galdu sēdošajiem.

-     Neko daudz, viņš klusi noteica.

-     Ūla mums vēl ir relatīvi nepieredzējis, īvarsons paskaidroja, un Harijs ievēroja, kā saspringst viņa žokļu muskuļi. Viņš pieprasa, lai identifikācija būtu simtprocentīgi precīza, un tas, protams, ir labi. Bet vai nav gribēts mazliet par daudz, ja laupītājs…

-     Slepkava…

-… ir maskējies no galvas līdz kājām, ir vidēja garuma, nerunā, mēģina kustēties netipiski un ir uzvilcis pārāk lielus apavus? īvarsona balss pieklusa. Ūla, dod mums labāk visu sarakstu. Kuri ir tie iespējamie?

-     Nav neviena.

-     Nevar būt šaubu, ka daži ir!

-     Nav, Ūla Lī norīstījās.

-     Tu gribi teikt, ka nav neviena kandidāta? Ka visi mūsu brīvprātīgie okšķeri, kas uzskata par savu godu katru dienu sazināties ar Oslo lielākajiem mērgļiem un padibenēm un deviņos no desmit gadījumiem dzird baumojam, kurš vadījis mašīnu, kurš stiepis naudas maisus un kurš stāvējis uz vakts, ka viņi visi pēkšņi vairs neuzdrīkstas pat minēt?

-     0 nē, viņi minēja, Ūla teica. Tika nosaukti seši vārdi.

-     Puis, tad ko tu vēl vilcinies?

-      Es tos pārbaudīju. Trīs ir aiz restēm. Vienu kāds cits slepenpolicists laupīšanas laikā redzējis grozāmies Plata laukumā. Vēl viens ticis līdz Taizemei un atrodas Pataijā es pārbaudīju, tā patiešām ir. Un tad ir kāds, ko minēja visi slepenpolicisti, jo ir līdzīga auguma un darbojas ļoti profesionāli, gluži kā mūsu gadījumā, un tas ir Bjērns Juhansens no Tveita bandas.

-     Nu?

Ūla izskatījās tā, it kā vēlētos noslīdēt no krēsla un nozust zem galda.

-    Viņš guļ Ullevollas slimnīcā, un piektdien viņam operēja auris alatae.

-    Auris alatae?

-    Atkārušās ausis, Harijs izdvesa, notrausis no uzacīm sviedru pili. Likās, ka īvarsons tūlīt eksplodēs. Cik tālu tu jau esi ticis?

-     Nupat pieveicu divdesmit pirmo.

Halvošena balss dobji atbalsojās no mūra sienām. Tik agrā pēcpusdienā Policijas pārvaldes pagrabā iekārtotajā treniņzālē viņi bija gandrīz vieni.

-     Mauc pa ātrgaitas, vai?

Sakodis zobus, Harijs spēja nedaudz kāpināt tempu. Zem viņa ergometriskā velotrenažiera jau bija izveidojusies sviedru lāma, turpretī Halvošena piere bija tikai viegli mikla.

-   Tātad jums nav neviena pavediena? Halvošens jautāja, elpodams rāmi un vienmērīgi.

-    Ja neņem vērā Beātes pēdējos vārdus, tad tiešām nekā diža nav.

-     Un ko viņa teica?

-   Viņa strādā ar datorprogrammu, kas no videomateriāla bildēm veido trīsdimensionālu laupītāja galvas un sejas attēlu.

-     Ar masku?

-    Programma izmanto to informāciju, kuru var no bildēm iegūt. Gaismu, ēnu, iedobes, pacēlumus. Jo ciešāka ir maska, jo vieglāk izveidot precīzu valkātāja portretu. Bet tā, vienalga, būs tikai skice, tomēr Beāte apgalvo, ka to varēs izmantot, lai salīdzinātu ar aizdomās turamajiem.

-    Ar to FIB identifikācijas programmu? Halvošens pagriezās pret Hariju un ar zināmu sajūsmu konstatēja, ka sviedru plankums, aizsācies uz Harija krūtīm pie Jokke & Valentine logo, tagad jau izpleties pa visu T kreklu.

-     Nē, viņai ir labāka programma, Harijs atbildēja. Nu, cik?

-     Divdesmit divi. Kāda?

-     Fusiform gyrus.

-     Microsoft? Apple?

Harijs piesita rādītājpirkstu sakarsušajai pierei.

-     Visiem kopīgā programma. Tā atrodas deniņu daivā smadzenēs, un tās vienīgā funkcija ir seju atpazīšana. Neko citu tā nedara. Vienīgi nodrošina to, ka mēs spējam atšķirt simtiem tūkstošu seju, bet diezin vai atpazītu kaut duci degunradžu.

-     Degunradžu?

Aizmiedzis plakstus, Harijs centās notraukt acīs līstošās sviedru lāses.

-    Tas bija tikai piemērs, Halvošen. Bet Beāte Lenna, izrādās, ir ļoti īpašs gadījums. Viņas fusiform ir tikušas pāris papildu krokas, tāpēc viņa atceras praktiski visas dzīves laikā redzētās sejas. Un es nedomāju tikai tos cilvēkus, kurus viņa pazīst vai ar kuriem pārmijuši kādu vārdu, bet arī pūlī garāmejošu, aiz saulesbrillēm aizslēpušos cilvēku sejas, kas nejauši iekritušas acīs uz ielas pirms piecpadsmit gadiem.

-     Nu tu mels.

-     Nē. Harijs nolieca galvu. Atguvis elpu, viņš turpināja: Esot zināmi tikai kādi pārsimt cilvēki ar tādām spējām. Dīdriks Gudmunnsons stāstīja, ka viņa policijas skolā izgājusi testu un atstājusi jaņos visas zināmās identifikācijas programmas. Šī dāma ir staigājoša seju kartotēka. Ja viņa pajautā: "Kur esmu tevi agrāk redzējusi?" tad vari rēķināties, ka tā nav tikai viltība, lai uzsāktu sarunu.

-    Vareni. Ko tad viņa dara policijā? Es domāju ar tādu talantu?

Harijs paraustīja plecus.

-     Tu varbūt atceries to izmeklētāju, kurš tika nošauts bankas aplaupīšanā pie Rīenas astoņdesmitajos gados?

-     Tad es vēl nestrādāju.

-     Atskanot ziņojumam, viņš nejauši gadījās bankas tuvumā, ieradās pirmais un, atstājis ieroci, devās iekšā, lai uzsāktu pārrunas. Viņu nopļāva automāta kārta, laupītājus tā ari neatrada. Vēlāk Policijas akadēmijā tas tika izmantots kā piemērs tam, kā "nedrīkst" rīkoties, ierodoties notikuma vietā.

-    Ir jāsagaida papildspēki un nav jāizaicina laupītāji, pakļaujot nevajadzīgām briesmām sevi, bankas darbiniekus un arī pašus laupītājus.

-    Precīzi kā no mācību grāmatas. Pats dīvainākais, ka viņš skaitījās viens no pašiem labākajiem un pieredzējušākajiem izmeklētājiem. Jergens Lenns. Beātes tēvs.

-     Redz kā. Un tu domā, ka tāpēc viņa kļuva par policisti? Tēva dēļ?

-     Varbūt.

-     Vai viņa ir forša?

-     Spējīga. Cik tagad?

-     Nupat pieveicu divdesmit ceturto, vēl atlikuši seši. Un tev?

-     Divdesmit divi. Pagaidi tik, tūlīt tevi iedzīšu.

-     Ne šoreiz, Halvošens atbildēja, kāpinādams tempu.

-    Iedzīšu gan, jo tūlīt būs jāminas pret kalnu. Tad panākšu. Tu sāksi psihot, un sāksies krampji. Kā parasti.

-    Šoreiz tā nebūs, Halvošens noteica un minās vēl enerģiskāk. Uz pieres zem pašas matu līnijas parādījās pirmā sviedru lāse. Harijs pasmaidīja un pārlika stūrei.

Bjārne Mellers, atkal iemetis skatienu sievas dotajā iepirkumu sarakstā, centās kādā no plauktiem atrast kaut ko līdzīgu koriandram. Pēc ceļojuma uz Puketu pagājušā gada ziemā viņa sieva bija iemīļojusi taizemiešu ēdienus, bet Smago noziegumu nodaļas vadītājs joprojām nebija pilnībā iemācījies pazīt visus vajadzīgos dārzeņus, kas katru dienu svaigi tika sūtīti no Bankokas un tirgoti kādā pakistāņu pārtikas veikaliņā Grenlannsleirē.

-      Šis te ir zaļais čili, šef, kāda balss ierunājās viņam pie pašas auss, un, strauji pagriezies, Bjārne Mellers ieraudzīja Harija miklo, sasarkušo seju. Pārīti šo te, dažas šķēlītes ingvera, un var pagatavot tom-yam[3] zupu. Pēc tam gan svilina tā, ka dūmi nāk pa ausīm laukā, toties izsvīst kāda daļa sārņu.

-     Izskatās, Harij, ka tu tikko tādu esi nobaudījis.

-     Mums bija neliels riteņbraukšanas duelis ar Halvošenu.

-     Ak tā? Un kas tev tur rokā?

-   Japone. Mazi sarkanie pipari.

-     Nemaz nezināju, ka tu gatavo.

Harijs paskatījās uz maisiņu ar čili, it kā arī viņam tas būtu pārsteigums.

-     Starp citu, labi, ka es tevi satiku, šef. Mums ir problēma.

Mellers juta, ka viņam sāk niezēt pakausis.

-     Es nezinu, kurš izlēma, ka īvarsons vadīs laupīšanas izmeklēšanu Bugstaveienā, bet tas neiet krastā.

Mellers ielika iepirkumu sarakstu grozā.

-     Cik ilgi jūs jau strādājat kopā? Divas pilnas dienas?

-     Ne jau tur tā bēda, šef.

-    Harij, vai reizi par visām reizēm tu varētu vienkārši darīt savu izmeklētāja darbu? Un lemšanu, kā to organizēt, atstāt citu ziņā. Es šaubos, vai tev kāds gabals nokritīs, ja pamēģināsi atteikties no mūžīgā opozicionāra lomas.

-     Šef, es tikai vēlos, lai lietu atrisina pēc iespējas ātrāk. Un es varētu turpināt to otru, nu tu taču saproti.

-     Jā, es saprotu. Bet tu esi pie tās strādājis ilgāk par manis atvēlētajiem sešiem mēnešiem, un es, Harij, nevaru pieļaut, ka mēs izmantojam laiku un resursus, emociju un personisku motīvu vadīti.

-    Viņa bija policiste, mūsu kolēģe, šef.

-    Es zinu! Mellers kļuva neiecietīgs. Brīdi paklusējis un paraudzījies apkārt, viņš turpināja jau rāmākā tonī:

-     Kur ir problēma, Harij?

-     Viņi pieraduši izmeklēt laupīšanas, un īvarsons nepavisam nav noskaņots uzklausīt konstruktīvus ieteikumus.

Bjārnem Melleram gribot negribot bija jāpasmaida, iedomājoties Harija "konstruktīvos ieteikumus". Paliecies uz priekšu, Harijs uzbudināti turpināja:

-     Šef, ja notikusi slepkavība, tad kas ir pirmais jautājums, ko sev uzdodam? Kāpēc, kāds ir motīvs, vai ne? Laupīšanu nodaļā visi jau iepriekš zina, ka motīvs ir nauda, un citas iespējas pat netiek pieļautas.

-     Tev ir kāda ideja?

-     Man nav nekādas idejas, taču viņu pieeja ir absolūti nepareiza.

-    Tā ir cita pieeja, Harij, "cita". Man jānopērk zaļumi un jāiet mājās, tāpēc saki, ko tu gribi.

-    Es gribu, lai tu ar viņiem parunā; tev jāsarunā tā, ka es varu paņemt vienu no viņējiem un strādāt neatkarīgi.

-     Atstāt komandu?

-     Paralēlā izmeklēšana.

-     Harij…

-    Atceries, kā saņēmām Sarkankrūtīti.

-     Harij, es nevaru jaukties…

-     Es gribu Beāti Lennu un kopā ar viņu sākt visu no jauna, īvarsons tūlīt būs purvā un…

-     Harij! -Jā?

-     Kāds ir patiesais iemesls?

Harijs pamlņājās.

-     Es nespēju strādāt kopā ar to krokodilu.

-     Ar īvarsonu?

-     Baidos, ka varu nostrādāt kaut ko ļoti muļķīgu.

Bjārnes Mellera uzacis izliecās melnā "v".

-     Vai tas jāsaprot kā drauds?

Harijs uzlika roku uz Mellera pleca.

-     Tikai šo vienu pakalpojumu, šef. Pēc tam vairs nekad neko nelūgšu. Nekad.

Mellers kaut ko nopurpināja. Cik reižu pa šiem gadiem viņš Harija vietā jau uzņēmies grēkāža lomu, neieklausīdamies labi domātajos vecāko kolēģu padomos, kas ieteica karjeras labad turēties tālāk no neaprēķināmā detektīva? Ja nu kaut ko varēja droši pateikt par Hariju Holu, tad vienīgi to, ka viņš kādudien būs mēslos līdz ausīm. Līdz šim viņi abi ar Hariju apbrīnojamā kārtā vienmēr izgājuši no ūdens ar sausām kājām un tāpēc iztikts bez galējiem lēmumiem. Līdz šim. Taču pats interesantākais bija tas, ka viņš pats nesaprata, kāpēc Hariju piesedz. Ar acs kaktiņu viņš palūrēja uz Hariju. Alkoholiķis. Skandālists. Šis lāgiem neizturami iedomīgais stūrgalvis. Un līdzās Voleram viņa labākais izmeklētājs.

-     Tu turēsi sevi grožos, Harij. Citādi nosēdināšu tevi pie rakstāmgalda un ieslēgšu. Saprati?

-     Tiks izpildīts, šef.

Mellers nopūtās.

-    Rīt man ir tikšanās ar pārvaldes priekšnieku un kriminālpolicijas bosu. Redzēs, kas būs. Bet es tev neko neapsolu, vai dzirdi?

-     Ai, ai, šef. Sveiciens kundzei.

Jau iedams uz izeju, Harijs pameta galvu atpakaļ.

Koriandrs ir tālāk pa kreisi apakšējā plauktā. Harijs bija jau izgājis, bet Bjārne Mellers joprojām stāvēja turpat un vērās iepirkumu grozā. Tagad viņš atcerējās, kāpēc aizstāvējis Hariju. Viņam šis iedzert mīlošais, skandalozu slavu iemantojušais stūrgalvis patika.

7. NODAĻA Baltais karalis

Pamājis kādam no pastāvīgajiem apmeklētājiem, Harijs apsēdās pie galdiņa līdzās vienam no vairākiem logiem ar šaurām viļņaina stikla rūtīm Valdemāra Trānes ielas pusē. Aiz viņa pie sienas karājās lielizmēra glezna saules piestrāvota diena Jonga tirgus laukumā; vīrieši, kas mundri paceļ cilindrus, sveicinot ar saulessargiem nesteidzīgi ejošas dāmas. Grūti iedomāties vēl lielāku kontrastu ar mūžīgā pustumsā un gandrīz godbijīgā pēcpusdienas klusumā slīgstošo Šrēdera restorānu.

Jauki, ka varēji atnākt, Harijs teica nedaudz korpulentajam vīrietim, kas jau sēdēja pie galdiņa. Bija viegli noprast, ka viņš nepieder pastāvīgo apmeklētāju lokam. Par to liecināja ne tik daudz elegantā tvīda žakete un sarkani punktotais tauriņš, bet gan uz izsmēķu sacaurumotā un pēc alus dvakojošā galdauta noliktā baltā tējas tase. Nejaušais viesis bija psihologs Stoļe Eune viens no labākajiem savā jomā visā valstī, speciālists, kurš bieži izlīdzējis Oslo policijai. Un sagādājis arī dažu labu kreņķi, jo Eune bija caur un caur goda vīrs, kas augstu vērtēja savu godprātību un tiesā nekad neizteicās par kādu jautājumu, ja nebija par to simtprocentīgi pārliecināts. Tā kā psiholoģijā tikai ļoti retos gadījumos var būt par kaut ko simtprocentīgi pārliecināts, it bieži gadījās, ka viņš, būdams apsūdzošās puses pieaicinātais liecinieks, kļuva par aizstāvības labāko draugu, jo viņa sētās šaubas, kā likums, tika tulkotas par labu apsūdzētajam. Izmeklējot slepkavības, Harijs jau tik ilgi bija aicinājis palīgos Euni, ka sāka viņu uzskatīt par savu kolēģi. Savukārt, cīnoties ar alkoholisma izraisītajām problēmām, tik ļoti paļāvās uz šo sirsnīgo, gudro, jauki iedomīgo vīru, ka ārkārtas situācijā būtu varējis saukt viņu par draugu.

-    Tad šī ir tava slēptuve? Eune jautāja.

-    Jā, Harijs atbildēja un neuzkrītoši padeva zīmi Majai, kas reaģēja zibenīgi un nozuda virtuvē.

-     Un kas tev tas?

-    Japone. Čili.

Pār Harija degunu pārritēja sviedru lāse, mirkli uzkavējās degungalā, tad atrāvās un nopilēja uz galdauta. Eune izbrīnīts uzlūkoja miklo traipu.

-     Draņķīgs termostats, Harijs paskaidroja. Es nupat trenējos.

Eune sarauca degunu.

-     Kā mediķim man laikam nāktos aplaudēt, taču kā filozofs es jautātu vai vērts sevi tā mocīt?

Uz galda Harija priekšā parādījās krūze un metāla kanniņa.

-     Paldies, Maja.

-    Vainas izjūta, Eune teica. Daži to spēj pārvarēt, vien sodot sevi. Kā tu, Harij, kad salūsti. Tavā gadījumā gremdēšanās alkoholā nav bēgšana, bet galējais līdzeklis sevis sodīšanai.

-     Paldies, šādu diagnozi gan esmu jau dzirdējis.

-    Vai tāpēc treniņā sevi tā izdzen? Tevi moka sirdsapziņas pārmetumi?

Harijs paraustīja plecus.

-     Vai tu joprojām domā par Elēnu? Eune iejautājās klusākā balsī.

Harija skatiens strauji pasviedās augšup, un viņu acis sastapās. Viņš pielika pie lūpām kafijas krūzi un ilgi dzēra. Kad krūze atkal atradās uz galda, viņa sejā jau bija iegūlusi cita izteiksme.

-    Nē, tas nav saistīts ar Elēnas lietu. Mēs neko nepanācām, bet ne tāpēc, ka būtu slikti strādājuši. Es zinu, ka agri vai vēlu kaut kas atklāsies, mums tikai jābūt pacietīgiem.

-     Labi, Eune noteica. Tā nav tava vaina, ka Elēnu nogalināja, iegaumē to reizi par visām reizēm. Un neaizmirsti visi tavi kolēģi domā, ka tika notverts īstais ļaundaris.

-    Varbūt. Bet varbūt ari ne. Viņš ir miris un vairs nevar mums neko pastāstīt.

-     Harij, neļauj tai kļūt par uzmācīgu ideju. Ieslidinājis divus pirkstus tvīda vestes kabatā un izvilcis sudraba pulksteni, Eune uzmeta tam ašu skatienu. Taču ne jau par vainas apziņu tu gribēji ar mani runāt, vai ne?

-     Nē, Harijs atbildēja un izvilka no iekškabatas fotogrāfiju kaudzīti. Es gribu zināt, ko tu domā par šo te.

Paņēmis fotogrāfijas, Eune sāka tās pārcilāt.

-     Izskatās pēc bankas aplaupīšanas. Manuprāt, tas neattiecas uz Smago noziegumu nodaļu.

-     Nākamā bilde tev visu izskaidros.

-     Ak tā? Laupītājs pacēlis pret kameru rādītājpirkstu.

-     Piedod, vēl nākamā.

-     Oi! Viņa tiek…

-     Jā, tas ir AG3, un uzliesmojumu gandrīz neredz, taču viņš nupat ir nospiedis mēlīti. Kā redzi, lode ir ietriekusies sievietes pierē. Nākamajā attēlā tā jau izurbusies cauri galvai un iestrēgusi koka panelī blakām stikla lūciņai.

Eune nolika fotogrāfijas.

-     Harij, kāpēc jums allaž jārāda man šīs šausmīgās bildes?

-    Tagad tu zini, par ko mēs runājam. Paskaties nākamo attēlu.

Eune nopūtās.

-     Lūk, laupītājs ir dabūjis naudu, Harijs teica, norādīdams uz fotogrāfiju. Tagad būtu jābēg. Viņš ir profesionālis, viņš ir mierīgs un noteikts un vairs nav nekādas vajadzības biedēt vai spiest kaut ko izdarīt. Tomēr viņš izvēlas atlikt bēgšanu vēl uz dažām sekundēm, lai nošautu bankas darbinieci. Tikai tāpēc, ka filiāles šefs, iztukšojot bankomātu, par sešām sekundēm pārtērēja tam atvēlēto laiku.

Eune ar tējkaroti lēni vilka krūzē astoņnieku.

-     Un tagad tu prāto, kāds bija viņa motīvs?

-     Nūja. Motīvs jau ir vienmēr, bet grūti saprast, kurā prāta nostūrī to meklēt. Varbūt ir kāda doma?

-     Nopietni personības defekti.

-     Bet visu citu viņš paveicis tik racionāli.

-    Personības traucējumi nenozīmē, ka cilvēks ir dumjš. Cilvēki ar šādiem traucējumiem ir tikpat spējīgi un bieži pat spējīgāki par citiem, kad ķeras pie savu vēlmju realizēšanas. No mums viņi atšķiras vienīgi ar to, ka citādas ir viņu vēlmes.

-    Un kā ar narkotikām? Vai ir kāda viela, kas normālu personu padara tik agresīvu, ka viņš vēlas nogalināt?

Eune papurināja galvu.

-     Reibums var tikai pastiprināt vai pavājināt jau esošas noslieces. Ja kāds dzērumā sit savu sievu, tad arī skaidrā prātā noteikti ir domājis, ka labprāt viņai iesistu. Cilvēki, kuri īsteno slepkavību ar iepriekšēju nodomu, kā šajā gadījumā, gandrīz vienmēr ir ar īpašām nosliecēm.

-     Tu tātad gribi teikt, ka šis tips ir pilnīgi nojūdzies?

-     Vai arī iepriekš programmēts.

-     Iepriekš programmēts?

Eune pamāja.

-    Vai atceries laupītāju, kuru nekad nenotvēra, Raskolu Baksetu?

Harijs papurināja galvu.

-     Čigāns, Eune paskaidroja. Jau daudzus gadus klīda runas par kādu mistisku personu, kas it kā organizējis visas lielākās laupīšanas astoņdesmitajos gados un izsmadzeņojis uzbrukumus gan inkasācijas mašīnām, gan bankām. Pagāja daudzi gadi, līdz policija saprata, ka viņš patiešām eksistē, bet arī tad nespēja sadabūt pret viņu nevienu pierādījumu.

-     Tagad sāku atcerēties, Harijs sacīja. Man gan liekas, ka viņu tomēr notvēra.

-    Nepareizi. Vienīgais panākums bija divi garnadži, kas apsolija liecināt pret Raskolu, saņēmuši solījumu, ka tiks cauri ar mazāku sodu, taču abi mīklainos apstākļos pēkšņi pazuda.

-     Nekā neparasta, Harijs noteica, pasniegdamies pēc Camel cigarešu paciņas.

-     Neparasti tādā ziņā, ka abi sēdēja cietumā, Eune paskaidroja.

Harijs klusu iesvilpās.

-     Saki, ko gribi, bet liekas, ka viņš tika aiz restēm.

-     Pilnīgi pareizi, Eune atbildēja. Taču viņu nenotvēra. Raskols pieteicās pats. Kādudien viņš pēkšņi stāvēja Policijas pārvaldes priekštelpā un teica, ka vēlas atzīties lērumā senāk izdarītu laupīšanu. Protams, sākās milzu kņada. Neviens nekā nesaprata, un pats Raskols atteicās paskaidrot, kāpēc nācis pieteikties. Pirms lietas izskatīšanas man piezvanīja, lai pārliecinos, vai viņš ir pieskaitāms, jo pretējā gadījumā tiesa viņa atzīšanos neņemtu vērā. Raskols sarunai piekrita, taču izvirzīja divus nosacījumus. Mums būšot jāizspēlē šaha partija nejautā, kā viņš uzzināja, ka esmu liels šis spēles cienītājs. Un man esot jāatnes The Art ofWar franču tulkojums tā ir ļoti sena ķīniešu grāmata par kara taktiku.

Eune atvēra Nobel Petit cigarillu kārbu.

-      Grāmatu izdevās pasūtīt no Parīzes, līdzi paņēmu arī šaha galdiņu. Kad iegāju, kameras durvis atkal aizslēdza un mani sveicināja kāds, kas pēc izskata atgādināja mūku. Palūdzis, vai nevar aizņemties pildspalvu, viņš sāka šķirstīt grāmatu un ar galvas mājienu norādīja, lai sāku spēli. Es saliku figūras un izdarīju pirmo gājienu, es grasījos izspēlēt Reti atklātni, tas ir, vispirms nostiprināties centrā un tad uzbrukt, šāda taktika bieži ir ļoti efektīva pret vidēja kalibra spēlētājiem. Tātad biju izdarījis tikai vienu gājienu un, manuprāt, bija gandrīz neiespējami uzminēt, kādi ir mani plāni, taču šis čigāns, pāri grāmatas malai pavēries uz šaha galdu, paplucināja savu kazbārdiņu un, paskatījies uz mani ar zinīgu smaidu, kaut ko ierakstīja grāmatā…

Liesmiņa, izšāvusies no sudrabotajām šķiltavām, sāka laizīt cigarilla galu.

-     … un turpināja lasīt. Tad es jautāju: "Tu nepārbīdīsi figūru?" Joprojām kaut ko cītīgi skribelēdams ar manu pildspalvu, viņš atbildēja: "Nav nepieciešams. Es tagad pierakstu, kā šī spēle ritēs, gājienu pēc gājiena. Tā beigsies ar to, ka tu noguldīsi savu balto karali." Es viņam paskaidroju, ka ar vienu gājienu ir par maz, lai varētu spriest par partijas varbūtējo gaitu. "Gribi saderēt?" viņš jautāja. Es mēģināju pārvērst visu par joku, taču viņš neatlaidās. Pēdīgi piekritu saderēt uz simtnieku, cerēdams, ka tad viņš intervijā būs atvērtāks. Viņš gribēja, lai simtnieks būtu acu priekšā, un man nācās to nolikt līdzās galdiņam, lai viņš to varētu redzēt. Viņš pacēla roku, kā grasīdamies pārlikt figūru, pēc tam viss notika ļoti strauji.

-     Atrspēle?

Eune domīgi pasmaidīja un izpūta pret griestiem zilu dūmu gredzenu.

-     Nākamajā mirklī dzelžains tvēriens bija atliecis manu galvu atpakaļ tā, ka raudzījos taisni griestos, un kāda balss čukstēja man ausī: "Vai tu jūti asmeni, gadzo?" Un es, zināms, jutu tērauda asmeni asu kā asākais bārddziņa nazis griežamies ādā. Vēl mazliet, un rīkle pušu. Harij, vai tev nācies kaut ko tādu piedzīvot?

Harijs domās pārcilāja visas iespējami līdzvērtīgās situācijas. Nē, tik kļūmīga vēl nebija gadījusies. Viņš papurināja galvu.

-     Es jutos kā izsakās daži mani pacienti draņķīgi. Biju tā pārbijies, ka gandrīz piečurāju bikses. Tad viņš iečukstēja man ausī: "Noguldi balto karali, Eune." Viņš mazliet atslābināja tvērienu, lai es varētu nogrūst savas figūras no galdiņa. Pēc tam tikpat spēji atlaida mani. Un, atgriezies savā galda pusē, nogaidīja, līdz es tieku kājās un atgūstu elpu.

-     Kas, pie joda, tas bija? es izdvesu.

-    Tā bija bankas aplaupīšana, viņš atbildēja. Vispirms izplānota un pēc tam īstenota.

Tad viņš pagrieza uz manu pusi grāmatu, kurā bija pierakstījis spēles gaitu. Nekā daudz tur nebija mans vienīgais gājiens un "baltais karalis kapitulē". Tad viņš jautāja: "Vai tagad zini atbildes uz saviem jautājumiem, Eune?"

-     Un ko tu atbildēji?

-     Neko. Es uzsaucu sargam, kas stāvēja aiz durvīm. Bet, pirms viņš atslēdza durvis, es tomēr uzdevu Raskolam pēdējo jautājumu. Jo jutu, ka zaudēšu prātu, ja neuzzināšu atbildi. Es jautāju: "Tu to būtu izdarījis? Būtu pārgriezis man rīkli, ja es nebūtu nogāzis karali? Tikai tāpēc, lai vinnētu deribās?"

-     Un ko viņš atbildēja?

-    Viņš pasmaidīja un jautāja, vai es esot kaut ko dzirdējis par smadzeņu programmēšanu.

-     Un?

-     Tas bija viss. Durvis atvērās, un es izgāju ārā.

-    Bet ko viņš domāja ar vārdiem "smadzeņu programmēšana"?

Eune pavirzīja tālāk tējas tasi.

-     Cilvēks var ieprogrammēt savas smadzenes kādam noteiktam uzvedības modelim. Tādā gadījumā smadzenes ignorēs visus citus impulsus un cilvēks rīkosies tā, kā ir iepriekš ieprogrammēts, lai kas ari notiktu. Tas ir īpaši noderīgi situācijās, kur smadzeņu dabiskā reakcija būtu panika. Piemēram, neatveroties izpletnim, atliek vienīgi cerēt, ka izpletņlēcējs ir iepriekš sagatavots, kā rīkoties šādā situācijā.

-     Vai kā kareivji kaujas laukā?

-    Tieši tā. Tajā pašā laikā eksistē arī tādas metodes, kas cilvēkus ieprogrammē tik pamatīgi, ka viņi nonāk transā, no kura tos nevar izsist pat visekstremālākie apstākļi. Citiem vārdiem sakot, cilvēki kļūst par dzīviem robotiem. Tas, protams, būtu ikviena ģenerāļa kvēlākais sapnis, kaut, jāteic, to panākt ir šausmīgi viegli, ja vien pārvalda atbilstošo metodiku.

-     Vai tu runā par hipnozi?

-     Man labāk patīk to saukt par iepriekšēju programmēšanu, tas neizklausās tik mistiski. Runa ir vienīgi par impulsu pārvades bloķēšanu vai atbloķēšanu. Tie, kas to pieprot, var itin vienkārši programmēt arī paši sevi; tā būtu tā sauktā pašhipnoze. Ja Raskols būtu sevi ieprogrammējis, ka mani jānogalina, ja es nenogāžu karali, viņš būtu sev nogriezis jebkādu iespēju pārdomāt.

-     Bet viņš taču tevi nenogalināja.

-    Visām programmām ir escape funkcija: kāda parole, kas pārtrauc transu. Šajā gadījumā tā varēja būt baltā karaļa nogāšana.

-     Hmm, fascinējoši.

-     Un nu esmu nonācis pie lietas būtības…

-     Man šķiet, es saprotu, Harijs teica. Bankas aplaupītājs tajā fotogrāfijā ir ieprogrammējis sevi šaut, ja filiāles šefs nepagūs laikā.

-    Lai šādi ieprogrammētu, likumiem jābūt vienkāršiem, Eune sacīja, nodzēsdams cigarillu tasē un pārsegdams to ar apakštasi. Lai ievestu transā, jārada neliela, loģiska, noslēgta sistēma, kas bloķē jebkādu citu domu nokļūšanu līdz apziņai.

Harijs nolika līdzās kafijas tasei piecdesmit kronu naudas zīmi un piecēlās. Eune klusējot noskatījās, kā Harijs savāc savas fotogrāfijas, un tad pajautāja:

-     Tu laikam domā, ka viss, ko tev stāstīju, ir tīrās blēņas, vai ne?

-     Nē.

Arī Eune piecēlās un aizpogāja mēteļa pogas.

-     Tad ko tu saki?

-     Atceros, ko man mācījusi pieredze, Harijs atbildēja. Bandīti lielākoties ir tikpat dumji kā es, izvēlas vienkāršākos risinājumus, viņu motīvi ir primitīvi. īsāk sakot, parasti viss ir tieši tā, kā izskatās. Es pieļauju, ka šis bankas aplaupītājs bija pamatīgi apreibinājies vai krita panikā. Tas, ko viņš izdarīja, bija sasodīti stulbi, un no tā es secinu, ka viņš pats ari ir stulbs. Kaut vai tevis pieminētais gudrais čigāns; cik gadus viņš dabūja par uzbrukumu ar nazi?

-     Nevienu, Eune atbildēja ar sarkastisku smaidu.

-     Kā tā?

-     Nekāda naža nemaz nebija.

-     Manuprāt, tu teici, ka biji ieslēgts kamerā kopā ar viņu.

-     Vai tu esi kādreiz zvilnējis uz vēdera pludmalē un dzirdējis draugus sakām, ka tagad jāguļ pavisam mierīgi, jo viņi virs tavas muguras turot kvēlojošas ogles. Un pēkšņi tu dzirdi: kāds iesaucas "upss!", un nākamajā mirkli jūti, ka muguru apsvilina neizturami karsti ogles gabaliņi?

Harijs atsauca atmiņā vasaras atvaļinājumus. Tas neprasīja daudz laika.

-     Nē.

-    Bet tad izrādās, ka esi izjokots, viņiem bijuši tikai ledus gabaliņi…

-     Un?

Eune nopūtās.

-     Lāgiem es, Harij, tiešām nesaprotu, kur tu esi pavadījis tos trīsdesmit piecus gadus, kas tev, kā pats apgalvo, jau kamiešos.

Harijs pārvilka roku sejai. Viņš bija noguris.

-     Labi, Eune, ko tu gribi man teikt?

-     Tikai to, ka prasmīgs manipulators var likt tev noticēt, ka simt kronu banknotes mala ir naža asmens.

Blondā sieviete, skatīdamās Harijam tieši acīs, solīja sauli, ko vēlāk gan aizēnošot mākoņi. Harijs piespieda pogu, un attēls saruka līdz mazam, spožam punktam četrpadsmit collu lielā ekrāna centrā. Bet, tiklīdz viņš aizvēra acis, atkal redzēja Stīni Greti un dzirdēja reportiera vārdus: "… joprojām neviena aizdomās turamā".

Atkal tās atvēris, viņš sāka skatīties apdzisušajā ekrānā kā spogulī. Nopētīja sevi, veco, zaļo atzveltnes krēslu, pirktu lēto preču veikalā Elevator, un kailo kafijas galdiņu, kuru rotāja tikai glāžu un pudeļu atstātie nospiedumi. Viss bija savās vietās. Pārvietojamais televizors plauktā starp Lonely Planēt sērijas grāmatu par Taizemi un Norvēģijas ceļu atlantu bija te stāvējis kopš pirmās dienas, kad viņš še ievācās, un šajos gandrīz jau septiņos gados nebija pārvietots pat par metru. Viņš bija lasījis par septiņu gadu krīzi, proti, ik pēc septiņiem gadiem cilvēki sākot ilgoties pēc pārmaiņām, pēc jaunas dzīvesvietas. Vai jauna darba. Vai partnera. Viņš neko tādu nebija manījis. Pašreizējā darbavietā pavadīti jau turpat desmit gadi. Harijs paskatījās pulkstenī. Anna bija sacījusi pulksten astoņos.

Runājot par partneri, viņš nekad nebija tik tālu ticis, lai pār baudītu šo teoriju. Izņemot abas tās attiecības, kas, iespējams, būtu varējušas sasniegt šo robežu; visas citas netika pāri tam, ko Harijs bija nodēvējis par sešu nedēļu krīzi. Viņš nezināja, vai viņa nepatika pret attiecībām bija saistīta ar traģēdijām, kas piemeklēja abas reizes, kad viņš bija mīlējis. Vai arī pie vainas bija abas viņa pastāvīgās kaislības slepkavību izmeklēšana un alkohols. Katrā ziņā pirms gada, vēl pirms satika Rākelu, viņā bija sākusi nostiprināties doma, ka nav radīts ilgstošām attiecībām. Viņš pēkšņi atcerējās Rākelas plašo, vēso guļamistabu Holmenkollenā. Tikai pašiem saprotamo ņurdēšanu pie brokastu galda. Oļega zīmējumu uz ledusskapja durvīm trīs rokās sadevušos cilvēciņus. Zem garākā, kura galva tikpat augstu skaidrajās debesīs kā dzeltenā saule, lieliem burtiem rakstīts HARIJS.

Harijs piecēlās, sameklēja lapiņu ar viņas numuru, kas atradās līdzās automātiskajam telefona atbildētājam, un piezvanīja uz šo numuru pa mobilo. Pēc četriem signāliem otrā galā atskanēja atbilde.

-     Sveiks, Harij.

-     Sveika. Kā tu zināji, ka tas esmu es?

Klusi, dziļi krūšu smiekli.

-     Harij, kur tu esi mitis visus pēdējos gadus?

-     Tepat vien. Kāpēc jautā? Vai pateicu kaut ko muļķīgu?

Viņa iesmējās jau mazliet skaļāk.

-    Ak jā, tu to vari redzēt sava telefona ekrānā. Es nu gan esmu labais.

Harijs dzirdēja, cik dumji tas izklausās. Taču tas nebija svarīgi, galvenais bija pateikt, kas sakāms, un beigt sarunu. Viens divi trīs, un tu esi brīvs.

-     Klau, Anna, kas attiecas uz mūsu šīvakara norunu…

-     Harij, neesi bērnišķīgs.

-     Bērnišķīgs?

-      Es gatavoju šīs tūkstošgades labāko kariju. Un, ja esi nobijies, ka varētu tevi pavest, man tevi jāapbēdina. Domāju, ka mēs pavadīsim viens otra sabiedrībā pāris stundu, pavakariņosim, patērzēsim. Mazliet ļausimies atmiņām. Varbūt izrunāsim pāris nesaprašanās. Varbūt tikai drusku pasmiesimies. Vai neesi aizmirsis par japone čili?

-     Nu, neesmu.

-    Jauki! Precīzi astoņos, okay?

-     Nu…

-     Sarunāts.

Viņa jau bija pārtraukusi sarunu, bet Harijs joprojām stāvēja un skatījās uz telefonu.

8. NODAĻA Džalalabada

"Es tevi tūlīt nogalināšu," Harijs teica, sagrābdams ciešāk auksto ieroča tēraudu. "Es tikai gribu, lai tu zini. Lai mazliet par to padomā. Atver muti!"

Cilvēku stāvi ap viņu bija vaska lelles. Nekustīgas. Bezdvēseliskas. Dehumanizētas.

Harijs bija maskā un svīda, deniņos pulsēja asinis, un katra pulsācija atstāja trulas sāpes. Viņš centās neskatīties uz cilvēkiem sev apkārt, nevēlējās uztvert viņu apsūdzošos skatienus.

"Liec naudu maisā!" viņš pavēlēja kādai bezsejainai personai sev priekšā. "Un maisu pacel virs galvas!"

Bezsejainais sāka smieties, un Harijs, pavērsis ieroci, sita viņam ar laidi pa galvu, taču netrāpīja. Tagad telpā sāka smieties ari citi, un Harijs skatījās uz tiem caur nevienādi izgrieztajiem acu caurumiem. Pēkšņi tie likās pazīstami. Meitene aiz otrās letes izskatījās kā Birgita. Tumšādainais vīrietis pie rindu organizētāja nepārprotami bija Endrū. Un tā baltmatainā dāma ar bērnu ratiņiem…

"Mamm?" viņš nočukstēja.

"Tu ņemsi naudu vai neņemsi?" bezsejainis jautāja. "Vēl atlikušas divdesmit piecas sekundes."

"Šeit es izlemju, cik vēl laika atlicis!" Harijs rēca, iegrūdis ieroča stobru melnajā mutes caurumā. "Tas biji tu, es to zināju jau no pašas pirmās dienas. Pēc sešām sekundēm tu būsi miris. Bīsties!"

Izsistais zobs turējās niecīgā miesas skrandā, no mutes plūda asinis, taču bezsejainis runāja tā, it kā viņam nekas nekaitētu: "Es nevaru pieļaut, ka mēs izmantojam laiku un resursus, emociju un personisku motīvu vadīti." Kaut kur drudžaini iezvanījās telefons.

"Bīsties! Esi tikpat pārbijies kā viņa!"

"Uzmanies, Harij, neļauj tai kļūt par uzmācīgu ideju." Harijs gluži fiziski juta, kā bezsejainis zelē ieroča stobru.

"Viņa bija policiste, mana kolēģe, velns parāvis! Viņa bija mana labākā…" Maska lipa pie mutes un traucēja elpot. Bet bezsejainis tikai mala savu maļamo: "Aizlaidies uz siltāku vietiņu."

"… draudzene." Harijs nospieda mēlīti līdz galam. Nekas nenotika. Viņš atvēra acis.

Laikam biju nedaudz iesnaudies, viņš nodomāja. Viņš sēdēja tajā pašā zaļajā atzveltnes krēslā un vērās izslēgta televizora ekrānā. Bet mētelis bija cits. Tas bija pārmests viņam pāri un aizklāja pusi sejas, mutē jauta savilguša auduma garšu. Un bija gaišs. Tad viņš sajuta vesera zvēlienu. Tas trāpīja kaut kādam nervam pierē tūlīt virs acīm. Un tā reizi pēc reizes ar nežēlīgu precizitāti, izraisot neciešami asās un tik labi pazīstamās sāpes. Viņš mēģināja sasprindzināt atmiņu. Būtu aizvilcies uz Šrēderu? Vai sācis jau pie Annas? Kā jau viņš paredzēja, galva bija tukša kā izslaucīta. Viņš atcerējās, ka pēc sarunas ar Annu vēl kādu laiku bija sēdējis istabā, taču tālāk pilnīgs tukšums. Spēji pārņēma nelabums. Viņš pārliecās pār krēsla malu, un uz parketa noplakšķēja šalts. Harijs iestenējās, aizvēra acis un centās aizdzīt uzmācīgo telefona džinkstēšanu. Kad ieslēdzās atbildētājs, viņš jau bija aizmidzis.

Šķita, kāds graizījis viņa laiklenti, atstādams vien atsevišķus fragmentus. Harijs atkal pamodās un, acis vēl neatvēris, mēģināja saprast, vai ir kaut nedaudz labāk. Viss likās tāpat. Vienīgi vesera zvēlieni vairs nebija tik lokalizēti, oda pēc vēmekļiem, un viņš zināja, ka iemigt vairs neizdosies. Noskaitījis līdz trīs, viņš piecēlās, salīcis aiztenterēja tos astoņus soļus, kas viņu šķīra no vannasistabas, un ļāva kuņģa saturam šauties augšup. Bridi palika stāvam, iekrampējies skalojamajā tvertnē, un gaidija, kad atgriezīsies elpa, un sev par pārsteigumu dzeltenajā masā, kas slīdēja lejup pa balto porcelānu, ieraudzīja sīkus sarkanus un zaļus krikšus. Viņš pat vienu izzvejoja un, iežmiedzis starp īkšķi un rādītājpirkstu, aiznesa to līdz krānam, nomazgāja un, pacēlis pret gaismu, aplūkoja. Tad ielika mutē un uzmanīgi pakošļāja. Dedzinošā japone čili sula lika neviļus saviebties. Noskalojis seju, viņš atlieca muguru. Un spogulī pamanīja, ka iedzīvojies pamatīgā zilumā. Gaisma istabā nepatīkami grieza acīs, tomēr viņš ieslēdza automātisko atbildētāju.

"Te Beāte Lenna. Ceru, ka neiztraucēju, taču īvarsons teica, ka man jāapzvanot visi. Notikusi vēl viena laupīšana. Šoreiz DnB banka Kirkeveienā starp Frognera parku un krustojumu ar Majoštuenu.

9. NODAĻA Migla

Saule bija pazudusi aiz zemiem, pelēkiem mākoņiem, kas rāpās no Oslo fjorda puses, un kā priekšspēle solītajam lietum atskrēja niknas dienvidvēja brāzmas. Tās ieklupa Kirkeveienas markīzēs un lika iegaudoties notekcaurulēm. Koki tagad bija pilnīgi kaili, šķita, ka no pilsētas kāds aizmēzis pēdējās krāsas un Oslo kļuvusi melnbalta. Harijs, salīcis uz priekšu, gāja pret vēju, ar kabatās sabāztajām rokām pieturēdams mēteļa malas. Acīmredzot vakar vakarā vai naktī pēdējā atlikusi poga bija teikusi ardievas, un tas nebija vienīgais, kas gājis zudībā. Kad viņš grasījās zvanīt Annai, lai rekonstruētu vakardienu, atklājās, ka nekur nav atrodams arī viņa mobilais telefons. Tad viņš piezvanīja no stacionārā, bet it kā kaut kur dzirdēta balss, iespējams, kāda bijusī diktore, vēstīja, ka abonents, uz kuru viņš zvana, šobrīd nav pieejams, taču viņš varot atstāt ziņu vai savu numuru. Harijs atturējās.

Šoreiz viņš bija salīdzinoši ātri atžirdzis un pārsteidzoši viegli uzveicis tieksmi iegriezties Vīna monopolā vai pie Šrēdera, kas atradās sasodīti tuvu, lai turpinātu dzeršanu. Nodušojies un saģērbies viņš devās pa Sufīesgāti gar Bišleta stadionu, tālāk pa Pīlestrēdi garām Stensparkam un pāri Majoštuenai. Ko gan viņš dzēris? Pēc Jim Beam, kā likums, dedzināja pakrūtē, tomēr šoreiz sajūta bija tāda, it kā visus jutekļus būtu pārklājis miglas auts, ko nespēja izdzenāt pat spirgtais vējš.

Pie DnB bankas filiāles bija piebraukušas divas policijas mašīnas ar iedegtām bākugunīm. Turpat grozījās divi policisti. Parādījis savu ID karti, Harijs panira zem nožogojuma lentes un devās uz durvīm, kur jau stāvēja Vēbers un sarunājās ar kādu savējo no Kriminālistikas nodaļas.

-    A, vecākais izmeklētājs, labdien, bet nu jau gan pēcpusdiena, Vēbers sveicināja, īpaši uzsvērdams vārdu "pēcpusdiena". Ieraudzījis zilumu uz Harija sejas, viņš sarauca uzacis.

-     Sieva sākusi palaist rokas?

Ātrumā neatradis pienācīgu atbildi, Harijs izvilka no paciņas cigareti.

-     Kas mums te ir?

-     Tips maskā ar AG3.

-     Putniņš aizlaidies?

-     Ļoti knaši.

-     Ar lieciniekiem kāds runājis?

-     Protams. Abi Lī pārvaldē raujas vaiga sviedros.

-     Vai zināmas arī kādas detaļas?

-    Laupītājs, turēdams uz grauda bankas darbinieci, devis filiāles vadītājai divdesmit piecas sekundes, lai atslēgtu bankomātu.

-     Un licis darbiniecei runāt savā vietā?

-     Akurāt. Un, ienākot bankā, teicis tās pašas angļu muļķības.

-     This is a robbery, don't move! atskanēja aiz viņu muguras, kam sekoja īsi, aprauti smiekli. Patiešām patīkami, Hole, ka varēji ierasties. Oho, paslīdēji vannā?

Harijs aizdedza iepriekš izvilkto cigareti un vienlaikus piedāvāja piesmēķēt arī īvarsonam, kurš noraidoši papurināja galvu.

-     Šausmīgi nelāgs paradums, Hole.

-   Tev taisnība. Harijs iebāza Camel paciņu iekškabatā. Džentlmenim nav jāpiedāvā cigaretes, jo viņš tās, visticamāk, jau ir nopircis. Tā savulaik sacījis Bendžamins Franklins.

-       Patiešām? īvarsons pārjautāja, izlikdamies nemanām Vēbera smīnu. Tu esi ļoti kompetents, Hole, un droši vien esi jau atskārtis, ka mūsu laupītājs atkal ķēries pie lietas tieši tā, kā mēs paredzējām.

-     Kā tu zini, ka tas bija viņš?

-      Kā noproti, šeit precīzi kopēta Nordea bankas aplaupīšana Bugstaveienā.

-     Ak tā? Harijs ievilka kuplu dūmu. Kur līķis?

īvarsons un Harijs nomērīja viens otru skatieniem. Reptilis atņirdza zobus. Iejaucās Vēbers:

-     Filiāles vadītāja izrādījās apsviedīga. Dāmīte spēja iztukšot bankomātu divdesmit trijās sekundēs.

-     Upura nav, īvarsons papildināja. Esi vīlies?

-     Nē, Harijs atteica un izpūta caur nāsīm dūmus. Vējš tos tūlīt izkliedēja. Taču mākonim galvā tas klāt netika.

Noklaudzēja durvis, un Halvošens atrāva skatienu no fotogrāfijas.

-    Vai vari pagatavot divkāršo espresso, pronto? Harijs palūdza, iegāzies krēslā.

-     Labrīt arī tev, šef, Halvošens pasveicināja. Tu izskaties draņķīgi.

Harijs aizklāja seju ar plaukstām.

-     Ne velna neatceros, kas vakarvakarā notika. Es pat nezinu, ko esmu dzēris, bet, ja zinātu, vairs nekad to draņķi neņemtu mutē.

Caur pirkststarpu pametis skatienu uz kolēģi, Harijs pamanīja tā pierē dziļu rūpju rievu.

-    Nomierinies, Halvošen, tas bija tikai negadījums, tagad esmu skaidrs kā stikliņš.

-     Kas īsti notika?

Harijs dobji iesmējās.

-      Spiežot pēc kuņģa satura, esmu bijis vakariņās pie sena drauga. Es jau vairākkārt zvanīju, lai gūtu tam apstiprinājumu, bet viņa neatbild.

-     Viņa?

-    Jā. Viņa.

-     Tad varbūt kāda padumja policiste? Halvošens uzmanīgi ieminējās.

-     Klau, ņemies labāk ar kafiju, Harijs norūca. Sena mīļākā, nekas vairāk. Gluži nevainīga padarīšana.

-     Kā tu vari zināt, ja neko neatceries?

Harijs paberzēja neskūto zodu. Aizdomājās par Eunes vārdiem, ka reibums tikai pastiprina noslieces, kas cilvēkam jau piemīt. Nez vai tas bija nomierinoši. Atmiņā uznira atsevišķas detaļas. Melna kleita. Annai bija mugurā melna kleita. Un viņš gulēja kāpņu telpā. Kāda sieviete viņam palīdzēja. Viņai bija tikai puse no sejas. Gluži kā vienam no Annas portretiem.

-     Man vienmēr ir atmiņas zudums, Harijs noteica. Šoreiz nemaz nav trakāk kā citreiz.

-     Bet tā acs?

-     Droši vien atsitos pret kādu virtuves skapīti, kad pārnācu, vai kas tamlīdzīgs.

-     Negribas tevi apbēdināt, Harij, bet izskatās, ka tas bijis kaut kas smagāks par virtuves skapīti.

-    Nūja, Harijs noteica, ar abām rokām satverdams pasniegto kafijas tasīti. Vai tad izskatos apbēdināts? Tajās reizēs, kad esmu dzērumā kāvies, tie bijuši cilvēki, kuri man nepatīk arī skaidrā.

-     Starp citu, tev ziņa no Mellera. Viņš lūdza pateikt, ka izskatās viss nokārtosies, tikai nepateica, kas.

Harijs paskaloja kafiju pa muti, pirms norija.

-     Tu uzzināsi, Halvošen, tu uzzināsi.

Laupīšana tika detalizēti izanalizēta izmeklēšanas grupas brīfingā tās pašas dienas pēcpusdienā. Dīdriks Gudmunnsons pavēstīja, ka policija piebraukusi pie bankas jau trīs minūtes pēc trauksmes signāla atskanēšanas, bet laupītājs jau bijis prom. Papildus mazajam aplim, kurā policijas patruļmašīnas nekavējoties nobloķējušas visas tuvākās ielas, nākamo desmit minūšu laikā izdevies nobloķēt arī svarīgākās maģistrālās ielas: E18 pie Fornebū, Ring3 pie Ullevollas, Tronheimsveienu pie Akeras slimnīcas, Griniveienu pie Rēas un krustojumu pie Karla Berneša laukuma.

-     Man gribētos to saukt par dzelžainu ielenkumu, bet jūs jau zināt, kā mums pašreiz ir ar personālu.

Tūrila LI bija uzklausījusi kādu liecinieku, kurš redzējis vīrieti balaklavā iesēžamies pasažieru sēdvietā baltā Opel Ascona, kas ar iedarbinātu motoru stāvējis Majoštuenas ielā. Tas esot nogriezies pa kreisi un aizbraucis pa Jākoba Ūla ielu. Savukārt Manguss Rlans pastāstīja, ka vēl viens liecinieks redzējis baltu auto, iespējams, Opel, kuru kāds iebraucis garāžā Vinnernā, bet pēc mirkļa no tās pašas vietas izbraucis zils Volvo. īvarsons paskatījās kartē, kas bija piekārta pie baltās tāfeles.

-    Neizklausās nemaz tik nereāli. Ūla, izziņo meklēšanā ari zilu Volvo. Vēber?

-     Auduma šķiedras, Vēbers sacīja. Divas aiz letes, kurai viņš lēca pāri, un viena pie durvīm.

-     Yes! īvarsons izdarīja enerģisku kustību ar sažmiegtu dūri. Viņš bija sācis vīzdegunīgi staigāt ap galdu klātesošajiem aiz muguras. Harijam tas šķita visai kaitinoši.

-     Tad mums tikai jāsāk meklēt kandidātus. Mēs ieliksim laupīšanas videoierakstu internetā, līdzko Beāte saņems izrediģēto variantu.

-    Vai tas būs prātīgi? Harijs jautāja, atstūmis savu krēslu līdz sienai, aizšķērsojot īvarsonam ceļu.

Nodaļas priekšnieks pārsteigts paskatījās uz viņu.

-    Prātīgi, prātīgi. Manuprāt, mums nekas nebūtu pretī, ja kāds piezvanītu un paziņotu, ka ir atpazinis laupītāju.

Viņu pārtrauca Ūla.

-     Vai kāds vēl atceras to māti, kas piezvanīja un paziņoja, ka internetā publicētajā videoierakstā esot atpazinusi savu dēlu. Un tad izrādījās, ka viņš jau sen sēž par kādu citu bankas aplaupīšanu.

Skaļi smiekli. īvarsons pasmaidīja.

-     Mēs nekad neatsakām vēl kādam lieciniekam, Hole.

-    Varbūt vēl kādam copycat? Harijs noteica, aizlikdams rokas aiz galvas.

-     Atdarinātājam? Liecies nu mierā, Hole.

-     Ak tā? Ja es būtu nolēmis aplaupīt banku, noteikti atdarinātu šobrīd Norvēģijā vismeklētāko laupītāju un novērstu visas aizdomas uz viņu. Visas laupīšanas detaļas Bugstaveienas bankā ir pieejamas internetā.

īvarsons papurināja galvu.

-    Baidos, Hole, ka parasti banku laupītāji reālajā pasaulē nav tik rafinēti. Varbūt vēl kāds vēlas izstāstīt Smago noziegumu nodaļai, kādas ir tipiskākās sērijveida laupīšanu iezīmes? Nē? Nu labi tātad viņi vienmēr, pat ar slimīgu precizitāti, atkārto to pašu, ko darījuši iepriekšējā sekmīgajā laupīšanā. Tikai tad, ja laupīšana ir neveiksmīga tātad nav dabūta nauda vai vainīgais ticis aizturēts -, viņi maina rīcības plānu.

-   Tas apstiprina tavu pieņēmumu, bet nekādi neizslēdz manējo, Harijs noteica.

īvarsons bezpalīdzīgi uzlūkoja pie galda sēdošos.

-     Jauki, Hole. Tu varēsi pārbaudīt savas teorijas. Es patiesībā tikko pieņēmu lēmumu, ka mēs izmēģināsim jaunu, mazliet citādu darba metodi. Tātad izveidosim mazu darba grupu, kura izmeklēs lietu neatkarīgi, paralēli otrai izmeklēšanas grupai. Šī ideja man ir no FIB, tās galvenais mērķis ir izvairīties no vienkāršotas pieejas un tradicionāliem risinājumiem, kādi bieži vien apzināti vai neapzināti mēdz rasties, strādājot lielās grupās. ŠI mazā grupa tātad varēs paskatīties uz visu it kā no malas ar jaunu un svaigu skatījumu, jo pārējie viņus neietekmēs. Šī metode, izmeklējot sarežģītas lietas, ir izrādījusies efektīva. Es ceru, ka jūs visi man piekritīsiet, ka Harijs Hole ir gana kvalificēts, lai strādātu šādā grupā.

Uzvirmoja klusi smiekli. īvarsons apstājās aiz Beātes krēsla.

-     Beāte, tu strādāsi kopā ar Hariju.

Beāte nosarka. īvarsons tēvišķīgi uzlika roku viņai uz pleca.

-     Ja kaut kas neiet, kā nākas, jebkurā brīdi vari atteikties.

-     Tad to darīšu es, Harijs sacīja.

Harijs jau grasījās slēgt vaļā pagalma vārtus, bet nolēma tomēr paieties desmit metrus tālāk līdz pārtikas veikalam, kur Alī nesa iekšā no trotuāra augļus un dārzeņus.

-     Sveiks, Harij! Jūties labāk? Alī plaši smaidīja, un Harijs uz brīdi pievēra acis. Tieši no tā jau viņš bija baidījies.

-     Vai tu man palīdzēji, Alī?

-     Tikai uzkāpt pa kāpnēm. Kad atslēdzām durvis, tu sacīji, ka tikšot galā pats.

-     Kā es ierados? Ar kājām vai…?

-     Ar taksi. Tu man esi parādā simt divdesmit kronas.

Novaidējies Harijs iegāja Alī līdzi veikalā.

-    Man ļoti žēl, Alī. Patiešām. Vai vari man izstāstīt īso versiju, izlaižot pārāk daudzas sāpīgas detaļas?

-    Jūs ar šoferi stāvējāt uz ielas un strīdējāties. Un mums ielas pusē ir guļamistaba. Viņa sejā atkal iegūla mīlīgais smaids. Draņķīga būšana, ka logi uz to pusi.

-     Kad tas bija?

-     Nakts vidū.

-     Alī, tu celies piecos no rīta, es nezinu, ko tādi cilvēki kā tu uzskata par nakts vidu.

-     Pusdivpadsmitos. Ne agrāk.

Harijs apsolīja, ka tas nekad vairs neatkārtosies, bet Alī tikai māja ar galvu, kā zinādams šo stāstu no galvas. Tad Harijs apjautājās, kā varētu pateikties, un Alī atbildēja, ka Harijs varētu izīrēt viņam savu tukšo pagraba būceni. Harijs apsolīja šo jautājumu apdomāt un samaksāja Alī parādu, papildinādams to vēl ar pudeli kolas un maisiņu ar makaroniem un gaļas frikadelēm.

-     Tagad gan esam kvitā, Harijs sacīja.

Alī papurināja galvu.

-    Mājas kopizdevumi par trim mēnešiem, sacīja pārvaldnieks, kasieris un remontmeistars vienā personā.

-     Sasodīts, pavisam aizmirsu.

-     Kā Ēriksens. Alī smaidīja.

-     Kas tas tāds?

-      Kāds virs, no kura šovasar saņēmu vēstuli. Viņš lūdza, lai nosūtu viņam konta numuru, uz kuru varētu pārskaitīt kopizdevumus par 1972. gada maiju un jūniju. Viņam šķietot, ka tāpēc viņš pēdējos trīsdesmit gadus vairs nevarot īsti labi gulēt. Es viņam atbildēju, ka te neviens viņu vairs neatceras, tāpēc var savu parādu aizmirst.

Alī zīmīgi novicināja pirkstu pret Hariju.

-     Bet ar tevi ir pavisam cita runa.

Harijs padevīgi pacēla rokas.

-     Es izrakstīšu rēķinu jau rīt.

Aizslēdzis aiz sevis dzīvokļa durvis, Harijs tūlīt zvanīja Annai. Atbildēja tā pati bezpersoniskā sievietes balss. Bet, līdzko viņš bija iztukšojis maisiņu ar makaroniem un frikadelēm un sācis tos cept uz pannas, caur čurkstoņu atskanēja telefona zvans. Viņš metās uz priekšnamu un satvēra klausuli.

-     Hallo! viņš kliedza.

-     Sveiks! mazliet samulsusi atsaucās labi pazīstama sievietes balss.

-     A, vai tā esi tu?

-    Jā, un kā tu domāji?

Harijs atkal samiedza acis.

-     Domāju, ka kolēģe. Notikusi jauna laupīšana.

Vārdiem bija žults un čili garša. Galvā atkal pulsēja trulās sāpes.

-    Es mēģināju tevi sazvanīt pa mobilo telefonu, Rākela sacīja.

-     Es to pazaudēju.

-     Pazaudēji?

-     Kaut kur atstāju vai ari nozaga, nezinu, Rākel.

-    Vai kaut kas atgadījies, Harij?

-     Atgadījies?

-     Tu izklausies tik… nervozs.

-     Es… -Jā?

Harijs dziļi ievilka elpu.

-     Kā virzās tieslietas?

Harijs klausījās, taču nespēja sasaistīt vārdus kopā, lai tie iegūtu jēgu. No uztvertajām frāzēm "ekonomiskais stāvoklis", "vislabākais bērnam" un "šķīrējtiesa" viņš noprata, ka nekādu īpašu jaunumu nav, nākamā tiesas sēde paredzēta piektdien un Oļegam klājas labi, taču viņš skumst, ka jādzīvo viesnīcā.

-    Pasaki viņam, ka es ar nepacietību gaidu jūs atpakaļ, Harijs sacīja.

Kad viņi bija beiguši sarunu, Harijs vēl labu brīdi prātoja, vai nevajadzētu tomēr atzvanīt. Bet kāpēc? Lai pastāstītu Rākelai, ka viņš bijis vakariņās pie senas mīļākās un ka viņam nav ne jausmas, kas tur noticis? Harijs jau uzlika roku uz telefona, kad virtuvē iekaucās dūmu detektors. Un, līdzko viņš bija norāvis pannu no plīts un atvēris logu, telefons jau zvanīja. Vēlāk Harijs prātoja, ka viss būtu varējis būt citādi, ja Bjārne Mellers tovakar nebūtu piezvanījis tieši viņam.

-     Es zinu, ka tikko esi beidzis dežūru, Mellers iesāka, bet mums šobrīd pašvaki ar kadriem. Savā dzīvoklī atrasta mirusi kāda sieviete. Izskatās, ka nošāvusies. Varbūt vari aizstaigāt?

-      Protams, šef, Harijs atbildēja. No šodienas jūtos tavs parādnieks. īvarsons, starp citu, prezentēja paralēlās grupas izveidi kā savu personisko ideju.

-     Un ko tu darītu, ja, būdams priekšnieks, saņemtu no augšas šādu rīkojumu?

-     Zini, šef, iedomāties mani par priekšnieku ir tikpat grūti kā izskriet cauri sienai. Kā lai nokļūstu līdz tam dzīvoklim?

-     Paliec vien mājās, tev atbrauks pakaļ.

Pēc divdesmit minūtēm iezvanījās durvju zvans šo skaņu Harijam nācās dzirdēt tik reti, ka viņš nodrebēja. Balss, kas pavēstīja, ka taksometrs ieradies, namrunī izklausījās metāliska un kropļota, tomēr Harijs juta, ka mati pakausī saceļas stāvus. Nokāpjot lejā un ieraugot zemo, sarkano sporta auto Toyota MR2, viņa aizdomas apstiprinājās.

-      Labu vakar, Hol! balss plūda caur atvērto mašīnas logu, bet tas atradās tik zemu, ka Harijs nevarēja runātāju saskatīt. Atverot durvis, viņu sveica funky basi, elektriskās ērģeles, sintētiskas kā zilās ledenes, un ļoti populāra falseta balss: "You sexy motherfucka!"

Harijs ar zināmām grūtībām ielocījās šaurajā sporta sēdekli.

-     Tātad šovakar mēs esam divatā, vecākais izmeklētājs Toms Volers sacīja, un vasarīgi iedegušajā teitoņu pēcnācēja sejā atklājās nevainojama zobu rinda. Taču polārzilās acis palika aukstas. Daudziem Policijas pārvaldē Harijs nepatika, bet, cik Harijam bija zināms, tikai viens izjuta pret viņu izteiktu naidu. Volers viņu uzskatīja par necienīgu policistu komandas pārstāvi un līdz ar to par apkaunojumu arī sev. Harijs ne vienu reizi vien bija paudis, ka nepiekrīt Volera un dažu citu kolēģu pusbrūnajiem uzskatiem par homiķiem, komunistiem, pabalstu mangotājiem, pakistāņiem, dzeltenajiem, melnajiem un imigrantiem no Dienvideiropas, savukārt Volers bija atļāvies Hariju nokristīt par žūpojošu diletantu. Harijs nojauta, ka naidīguma iemesls bija viņa brāļošanās ar alkoholu, jo Toms Volers neatzina ļaušanos vājumam. Varbūt tāpēc Volers tik daudzas stundas pavadīja treniņzālē, dauzot un spārdot boksa maisus un aizvien jaunus sparingpartnerus. Reiz ēdnīcā Harijs nejauši dzirdēja kādu no jaunākajiem virsniekiem aizrautīgi stāstām, kā Volers Oslo centrālajā stacijā salauzis abas rokas kādam vjetnamiešu bandas karatistam. Ņemot vērā Volera attieksmi pret krāsainajiem, likās neizprotami, kāpēc viņš neiet ar līkumu treniņzāles solārijam. Iespējams, taisnība kādam asprātim, kurš apgalvojis, ka Volers nebūt nav rasists, jo vienlīdz sirsnīgi klapējot kā meļņus, tā neonacistus.

Papildus tam, ko zināja visi, bija arī tas, ko skaidri nezināja neviens, kaut daži tomēr jauta. Apmēram pirms gada Sverre Ulsens vienīgā persona, kas varēja izstāstīt, kāpēc nogalināja Elēnu Jeltēnu, tika atrasts gultā ar vēl kūpošu pistoli rokā un Volera raidītu lodi starp acīm.

-     Uzmanīgāk, Voler.

-     Kā, lūdzu?

Pasniedzies uz priekšu, Harijs pieklusināja pa radio skanošās mīlas elsas.

-     Šovakar ir ļoti slidens.

Motors strādāja vienmērīgi kā šujmašīna, tomēr uz skaņu nevarēja paļauties, jo nākamajā mirklī, mašīnai strauji paātrinot gaitu, Harija mugura sāpīgi sadūrās ar sēdekļa atzveltni. Aiztraukušies garām Stensparkam, viņi joņoja kalnup pa Sūmsgāti.

-     Kurp mēs braucam? Harijs jautāja.

-    Uz šejieni, Volers atbildēja un, ignorēdams pretim braucošo mašīnu, spēji grieza pa kreisi. Logs joprojām bija nolaists, un Harijs dzirdēja salijušo lapu eļļaino šmaukšķināšanos gar riepām.

-     Apsveicu ar atgriešanos Smago noziegumu nodaļā, Harijs teica. Tomēr neiedzīvojies Iekšējās drošības dienestā?

-     Pārstrukturēšana, Volers lakoniski paskaidroja. Turklāt gan Mellers, gan kriminālpolicijas šefs gribēja, lai nāku atpakaļ. Kā nekā, tvarstot slepkavas, guvu vērā ņemamus panākumus, ja vēl atceries.

-     Kā gan es varētu aizmirst?

-     Nū, ir tik daudz dzirdēts par ilgstošas plostošanas sekām.

Volers krasi nobremzēja, un Harijs tiktu iesviests priekšējā

stiklā, ja vien pēdējā brīdī nebūtu paguvis pašaut roku un atbalstīties pret vadības paneli. Atsprāga vaļā cimdu nodalījuma vāks, un kaut kas smags, trāpījis Harija celim, novēlās uz grīdas.

-     Velns ar ārā, kas tas? viņš iestenējās.

-   Džeriko 941, izraēļu policijas pistole, Volers atbildēja un izslēdza aizdedzi. Nepielādēta. Lai paliek, kur ir, mēs esam klāt.

-    Te? Harijs pārsteigts jautāja un pieliecās, lai apskatītu dzelteno namu viņu priekšā.

-     Kālab ne? Volers atjautāja, jau pa pusei izkāpis no mašīnas.

Harijs juta, ka sirds sāk dauzīties. Kamēr viņš taustījās pēc durvju roktura, domas joņoja kā negudras, bet tikai viena no tām iespiedās apziņā vajadzēja tomēr atzvanīt Rākelai.

Atkal biezēja migla. Tā sūcās no ielas, no alejas pusē esošo logu rāmju spraugām, plūda no zilajiem vārtiņiem, kas atvērās pēc tam, kad Vēbers kaut ko ievankšķēja namrunī, un no atslēgu caurumiem, ejot garām durvīm un kāpjot augšup pa kāpnēm. Tā apņēma kā kokvilnas sega, un, kad viņi iegāja dzīvoklī, Harijam likās, ka viņš staigā pa mākoņiem, viss cilvēki, balsis, rācijas sprakšķi, zibspuldzes gaismas sāka līdzināties savādam sapnim, kas uz viņu neattiecas, jo nav un nevar būt reāls. Bet, kad viņi jau stāvēja pie gultas, kur ar pistoli labajā rokā un melnu caurumu deniņos gulēja mirusī, Harijs nespēja paskatīties uz asinīm klāto spilvenu vai ielūkoties tukšajās, apsūdzošajās acīs. Viņš stāvēja un skatījās uz gultas galvgali, uz zirgu ar nokosto galvu, cerēdams, ka migla drīz izklīdīs un viņš beidzot pamodīsies.

10. NODAĻA Bez rūpēm

Balsis ap viņu ieskanējās un pagaisa.

-     Es esmu vecākais izmeklētājs Toms Volers. Vai kāds var dot īsu notikušā versiju?

-     Mēs ieradāmies pirms četrdesmit piecām minūtēm. Te bija elektriķis, kurš viņu atrada.

-     Kad?

-     Pulksten piecos. Uzreiz zvanījis policijai. Viņa vārds ir… tūlīt paskatīsimies… Renē Jensens. Te man ir arī personas kods un adrese.

-    Jauki. Piezvani un pārbaudi, vai viņš ir mūsu uzskaitē.

-     Okay.

-     Renē Jensen?

-     Es esmu te.

-     Vai vari atnākt šurp? Mans vārds ir Volers. Kā tu iekļuvi dzīvoklī?

-     Kā jau teicu tam otram ar šo rezerves atslēgu. Viņa to ienesa pie manis darbnīcā, jo nevarēja būt mājās tajā laikā, kad darīšu uzdoto darbu.

-     Viņai bija jābūt darbā?

-      Nav ne jausmas. Bet diez vai viņa strādāja. Tādu parastu darbu. Sacīja, ka viņai būšot kaut kāda izstāde un tādas lietas.

-    Tātad māksliniece. Vai kāds no klātesošajiem ir kaut ko dzirdējis par viņu?

Klusums.

-     Ko tu darīji guļamistabā, Jensen?

-     Meklēju vannasistabu.

Kāda cita balss:

-     Vannasistaba ir tur aiz tām durvīm.

-      Okay. Jensen, vai pamanīji kaut ko aizdomīgu, kad ienāci dzīvoklī?

-     Ē… kā jūs to domājat aizdomīgu?

-     Vai durvis bija aizslēgtas? Vai bija atvērts kāds logs? Kāda īpaša smarža vai skaņa? Jebkas.

-     Durvis bija aizslēgtas. Neredzēju nevienu atvērtu logu, bet patiesībā pilnīgi nepievērsu tam uzmanību. Vienīgi smarža, tāda kā šķīdinātāja…

-     Terpentīna?

Tā otra balss:

-     Vienā no lielajām istabām ir gleznošanas piederumi.

-     Paldies. Ko tu vēl ievēroji, Jensen?

-     Kas bija tas otrs, par ko jūs jautājāt?

-     Skaņa.

-     Ak jā, skaņa! Nē, nekādas īpašas skaņas nemanīju, kluss kā kapā. Tas ir… khe, khe, es nebiju domājis…

-     Viss kārtībā, Jensen. Vai esi saticis mirušo arī agrāk?

-    Nekad nebiju redzējis, pirms viņa ienāca pie manis darbnīcā. Likās tāda enerģiska un priecīga todien.

-     Kādu darbu viņa tev uzdeva?

-     Salabot sildelementa termostatu vannasistabā.

-    Vai tu, lūdzu, izdarītu mums pakalpojumu un apskatītos, vai tas tiešām ir bojāts? Jā, un vai viņai vispār ir apsildāmā grīda?

-     Kā tā… ak jā, saprotu, jūs domājat viņa visu to pasākumu izdomājusi, lai mēs viņu atrastu, tā teikt… ja?

-     Uz to pusi.

-     Nū, tas termostats bija gan grīstē, jā.

-     Grīstē?

-     Bojāts.

-     Kā tu zini?

Pauze.

-     Jensen, tu taču saņēmi rīkojumu nekur nepieskarties, ne

tā?

-     Nūjā, bet tas vilkās tik ilgi, jūs vēl nebraucāt, es sāku tā kā nervozēt, man vajadzēja kaut ko pasākt…

-     Tātad tagad mirušajai ar termostatu viss kārtībā?

-     Iznāk… khe, khe… ka tā.

Harijs mēģināja paiet nost no gultas, bet kājas bija kā sapītas. Ārsts tagad bija aizvēris Annas acis, un izskatījās, ka viņa guļ. Savukārt Toms Volers bija palaidis mājās elektriķi, pieteikdams, ka viņam tuvākajās dienās jābūt sasniedzamam, kā arī atbrīvojis Operatīvās dežūrbrigādes darbiniekus, kas bija ieradušies pēc izsaukuma. Harijs nekad nebija iedomājies, ka varētu kādreiz tā justies, bet šobrīd bija priecīgs, ka Toms Volers ir šeit. Ja pieredzējušais kolēģis nebūtu līdzās, netiktu uzdots neviens prātīgs jautājums, nemaz jau nerunājot par saprātīgiem lēmumiem.

Volers pajautāja ārstam, vai viņš jau izdarījis kādus sākotnējos secinājumus.

-      Lode acīmredzot izgājusi cauri galvaskausam, traumējusi smadzenes un tādēļ apstājušās dzīvībai svarīgas funkcijas. Ja mēs pieņemam, ka istabas temperatūra bijusi konstanta, pēc ķermeņa temperatūras var spriest, ka viņa ir mirusi jau vismaz sešpadsmit stundas. Nav nekādu citu vardarbības pazīmju. Nekādu adatu dūrienu vai ārēju medikamentu lietošanas pēdu. Bet… ārsts ieturēja māksliniecisku pauzi, rētas plaukstu locītavās liecina, ka šis nav pirmais mēģinājums. Gluži spekulatīvs, bet kvalificēts minējums būtu maniakālā depresija vai depresija ar suicīdām tieksmēm. Varu derēt, ka pie kāda psihologa atradīsim viņas slimības vēsturi.

Harijs mēģināja kaut ko sacīt, bet arī mēle neklausīja.

-     Zināšu to vēl precīzāk, kad būšu apskatījis viņu tuvāk.

-     Paldies, dakter. Vēber, kaut ko mums pavēstīsiet?

-      Ierocis ir gluži parasts Beretta M92F. Uz roktura esam atraduši tikai vienas personas pirkstu nospiedumus, kas, visticamāk, ir viņas pašas. Lode, kas iestrēgusi vienā no gultas galiem, un munīcijas tips atbilst šim ierocim, tādēļ izskatās, ka ballistiskā analīze rādīs, ka tā izšauta no šīs pistoles. Bet pilnu ziņojumu jūs saņemsiet rīt no rīta.

-     Labi, Vēber. Vēl viena lieta. Durvis tātad bija aizslēgtas, kad elektriķis ieradās. Es ievēroju, ka viņai durvīs ir spraišļslēdzene, nevis aizkritņa slēdzene, tādēļ nepastāv iespēja, ka te kāds bijis un aizgājis. Protams, ja izslēdzam varbūtību, ka vainīgais paņēmis mirušās atslēgu, lai aizslēgtu aiz sevis durvis. Citiem vārdiem sakot ja mēs atradīsim viņas atslēgu, tad šajā lietā sagaidāms ātrs atrisinājums.

Vēbers pamāja un pacēla dzeltenu zīmuli, uz kura karājās atslēgu saišķis.

-    Tas atradās gaitenī uz kumodes. Sistēmatslēga, tāda, kas der ari ieejas vārtiem un visām citām kopīgajām telpām. Es pārbaudīju ar tām var atslēgt šī dzīvokļa durvis.

-    Lieliski. Tad mums vēl trūkst tikai parakstītas atvadu vēstules. Vai kādam ir iebildumi, ka uzskatām šo lietu par skaidru?

Volers paskatījās uz Vēberu, ārstu un Hariju.

-     Okay. Tad varam izziņot piederīgajiem sēru vēsti un aicināt uz identificēšanu.

Viņš izgāja gaitenī, bet Harijs vēl aizvien palika stāvam pie gultas. Pēc mirkļa Volers ieskatījās istabā vēlreiz.

-     Vai nav vareni, ja visas kārtis atklājas uzreiz, Hol?

Harija smadzenes deva ziņu, ka jāpamāj, bet nez vai galva paklausīja.

11. NODAĻA Ilūzija

Es skatos pirmo videoierakstu. Aplūkojot kadru pēc kadra, var saskatīt šāviena zibsni. Pulvera daļiņas, kas vēl nav pārvērtušās tīrā enerģijā, sadeg gluži kā kvēlojošu meteoru spiets, cauri atmosfērai sekojot lielajai komētai, bet tā netraucēti turpina savu ceļu. Un neviens tai neko nevar padarīt, jo orbīta ir noteikta jau pirms daudziem miljoniem gadu, kad vēl nebija dzimusi nedz cilvēce, nedz jūtas, nedz naids un žēlsirdība. Lode ieurbjas galvā, pārtrūkst doma, apraujas sapņi. Apziņas dzīlēs izirst pēdējais reflekss, nervu impulss no sāpju centra, pēdējais pretrunīgais SOS sev pašam, un tad viss apklust. Es uzklikšķinu uz otrā videoieraksta nosaukuma. Kamēr dators maļas tīmekļa tumsā un meklē, es skatos ārā pa logu. Debesis ir zvaigžņu pilnas, un es prātoju, ka ikviena no tām pierāda likteņa negrozāmību. Zvaigznēm nav nekādas jēgas, tās stāv pāri cilvēku izdomātajai nepieciešamībai pēc loģikas un kopsakarībām. Un, manuprāt, tieši tāpēc tās ir tik skaistas.

Un tad otrais video ir gatavs skatīšanai. Es nospiežu PLAY. Play a play nospēlē izrādi. Tas ir kā ceļojošais teātris, kas izrāda vienu un to pašu izrādi, bet jaunā vietā. Tās pašas replikas un kustības, tas pats kostīms, tā pati scenogrāfija. Mainījušies tikai statisti. Un beigu aina. Šovakar tā nebija traģēdija.

Esmu apmierināts ar sevi. Es spēlēju kā pēc notīm esmu auksts profesionālis, antagonists, kurš precīzi zina, ko grib, un nogalina, ja vajag. Neviens nemēģina vilkt laiku, pēc Bugstaveienas vairs neuzdrīkstas. Un tāpēc es esmu Dievs tajās divās minūtēs vai simtdivdesmit sekundēs, kuras esmu sev atvēlējis. Un ilūzija darbojas. Biezās drēbes zem kombinezona, dubultās iekšzoles, krāsainās kontaktlēcas un iestudētās kustības.

Es izslēdzu datoru, un istaba pamazām satumst. No ārpasaules mani sasniedz tikai tāla pilsētas duna. Šodien es satiku Princi. Savāda persona, izraisa manī pretrunīgas izjūtas, nez kāpēc atgādina pluvianus aegyptius, to mazo putnu, kas pārtiek no ēdiena paliekām krokodila zobos. Viņš pavēstīja, ka viss tiekot kontrolēts, ka Laupīšanas nodaļa neesot atradusi nekādas pēdas. Viņš dabūja savu daļu, bet es dabūju solīto jūdu pistoli.

Man varbūt vajadzētu priecāties, bet es nekad vairs pilnībā neatgūšu sevi.

Pēc tam es piezvanīju uz Policijas pārvaldi no telefona būdiņas, bet viņi neko negribēja man sacīt, pirms nepateicu, ka esmu viņas radinieks. Viņi sacīja, ka tā bijusi pašnāvība, ka Anna nošāvusies. Lieta ir izbeigta. Tikko paguvis nolikt klausuli, es sāku smieties.

OTRĀ DAĻA

12. NODAĻA Brīvprātīga nāve

-     Albērs Kāmī ir teicis, ka pašnāvība ir vienīgā būtiskā filozofijas problēma, teica Eune un, pavērsis skatienu pret pelēkajām debesīm, dziļi ieelpoja Bugstaveienas gaisu. Izšķiršanās palikt vai aiziet ir visciešākajā veidā saistīta ar filozofijas pamatjautājumu. Viss pārējais vai pasaulei ir trīs dimensijas un vai garam ir deviņi vai divpadsmit līmeņi ir otršķirīgs.

-     Mm, Harijs norūca.

-    Daudzi no maniem kolēģiem ir pētījuši iemeslus, kāpēc cilvēki izdara pašnāvību. Vai vari iedomāties, kāds, viņuprāt, ir tipiskākais iemesls?

-     Tieši uz šo jautājumu biju cerējis saņemt atbildi no tevis. Harijam bija jālavierē starp pretimnācējiem kā slalomistam, lai uz šaurā trotuāra noturētos blakus apaļīgajam psihologam.

-     Viņi vienkārši negrib vairs dzīvot, Eune sacīja.

-     Kāds par šo atziņu laikam pelnījis Nobela prēmiju. Harijs Eunem bija piezvanījis iepriekšējā vakarā un norunājis, ka šorīt deviņos viņi satiksies pie viņa biroja Spūrveisgātā. Viņi pagāja garām Nordea bankas filiālei, un Harijs ievēroja, ka zaļais atkritumu konteiners joprojām atrodas pie 7-Eleven veikaliņa ielas pretējā pusē.

-     Mēs šad un tad piemirstam, ka lēmumu par pašnāvību ļoti bieži pieņem racionāli domājoši un mentāli pilnīgi veseli cilvēki, kuriem šķiet, ka dzīve vairs neko nevar sniegt, Eune sacīja.

Piemēram, cilvēki gados, kuri zaudējuši dzīvesbiedru vai kuriem sašķobījusies veselība.

-     Šī sieviete bija jauna un vesela. Kādi racionāli iemesli viņai varēja būt?

-    Tad mums vispirms jādefinē, ko saprotam ar vārdu "racionāls". Ja kāda nomākta persona vēlas izvairīties no sāpēm, dodoties nāvē, tad jāpieņem, ka šī persona ir izvērtējusi savu dzīvi. Tomēr grūti būtu pašnāvību uzskatīt par racionālu tajos tipiskajos gadījumos, kad nomāktā persona ir sākusi rāpties ārā no nomāktības bezdibeņa un parādījusies enerģija, lai kaut ko pasāktu.

-     Vai pašnāvība var notikt arī pilnīgi spontāni?

-     Var gan, protams. Tomēr biežāk vispirms notiek pašnāvības mēģinājums, jo īpaši sievietēm. Amerikā sieviešu vidū uz vienu pašnāvību ir desmit tā saukto pašnāvības mēģinājumu.

-     lā saukto?

-     Piecu miega tablešu iedzeršana ir sauciens pēc palīdzības, kas jāuztver pietiekami nopietni, tomēr es to neuzskatu par pašnāvības mēģinājumu, ja kārbiņā atlikušās tabletes paliek neizdzertas uz naktsgaldiņa.

-     Šī sieviete nošāvās, Harijs sacīja.

-     Tātad vīrišķīga pašnāvība.

-     Vīrišķīga?

-     Viens no iemesliem, kāpēc vīriešu pašnāvības visbiežāk ir veiksmīgas, ir agresīvāku un fatālāku metožu izvēle. Šaujamieroči un augstas ēkas vēnu griešanas un zāļu pārdozēšanas vietā. Tas, ka nošaujas sieviete, ir visai netipiski.

-     Aizdomīgi netipiski?

Eune iesāņus paskatījās uz Hariju.

-     Vai tev ir pamats domāt, ka tā nebija pašnāvība?

Harijs papurināja galvu.

-     Es tikai gribu būt pilnīgi drošs. Mums tagad jānogriežas pa labi. Viņas dzīvoklis ir mazliet uz priekšu šajā ielā.

-      Sorgenfrīgātā? Eune pasmīkņāja un pameta skatienu uz draudīgajiem mākoņiem debesīs. Kā gan citādi.

-     Kā gan citādi?

-    Sorgenfri jeb Sans souci. Tātad, bez rūpēm. Tā sauca haitiešu karaļa Kristofa pili. Kad franči Kristofu sagūstīja, viņš izdarīja pašnāvību. Tas, kā zini, ir tas pats karalis, kas lika pavērst lielgabalu stobrus pret debesim, lai atriebtos Dievam.

-     Mjā…

-    Un tu droši vien zini ari to, ko rakstnieks Ūla Beuers ir teicis par šo ielu. "Es pārcēlos uz Sorgenfrigātu, bet ari tas nelīdzēja." Eune sāka smieties tā, ka trīcēja viss dubultzods.

Halvošens jau stāvēja pie vārtiem un gaidīja.

-    Ejot ārā no Policijas pārvaldes, es satiku Bjārni Melleru, viņš ierunājās. Viņš lika saprast, ka šī lieta jau skaidra.

-    Mums vēl tikai jāpārbauda dažas detaļas, Harijs paskaidroja, atslēgdams durvis ar atslēgu, ko bija dabūjis no elektriķa.

Bija novāktas norobežojošās lentes pie ārdurvīm un līķis aizvests, bet citādi dzīvokli kopš iepriekšējā vakara nekas nebija mainījies. Viņi iegāja guļamistabā. Pustumsā uz lielās gultas blāvoja baltais palags.

-     Tātad, ko mēs meklēsim? Halvošens jautāja, kamēr Harijs vilka vaļā aizkarus.

-     Dzīvokļa rezerves atslēgu, Harijs atbildēja.

-     Kāpēc?

-     Mēs vadījāmies no pieņēmuma, ka viņai bija viena rezerves atslēga, tā, kuru viņa iedeva elektriķim. Es mazliet painteresējos. Sistēmatslēgas nevar izslīpēt parastā atslēdznieku darbnicā, tās jāpasūta caur ražotāju un izgatavo tikai autorizētā darbnīcā. Tā kā šāda atslēga der visām koplietošanas telpām vārtiem, pagrabam un tamlīdzīgi -, tad mājas valde grib tās kontrolēt. Tādēļ gluži loģiski, ka jaunas atslēgas saņemšanai mājas iemītniekiem ir nepieciešama rakstiska mājas valdes piekrišana. Un viņi ir vienojušies ar vienu autorizēto darbnīcu par visu izsniegto atslēgu uzskaiti katram dzīvoklim. Vakar vakarā es piezvanīju uz darbnīcu Vībes ielā. Annai Betsenai ir izgatavotas divas rezerves atslēgas, tātad kopā viņai bijušas trīs. Vienu mēs atradām dzīvoklī, otra bija pie elektriķa. Bet kur ir trešā atslēga? Kamēr tā nav atrasta, mēs nevaram izslēgt iespēju, ka viņas nāves bridi te kāds ir bijis un aizejot aizslēdzis aiz sevis durvis.

Halvošens domīgi pamāja.

-     Tātad mēs meklējam trešo atslēgu.

-     Jā, trešo atslēgu. Varbūt tu varētu jau sākt, bet es tikmēr Eunem kaut ko parādīšu?

-     Okay.

-     Ak jā, gandrīz piemirsu. Nebrīnies, ja atradīsi manu mobilo telefonu. Man liekas, vakar pēcpusdienā esmu to aizmirsis.

-     Manuprāt, tu teici, ka esi pazaudējis telefonu jau aizvakar.

-     Es biju atradis. Un atkal pazaudēju. Tu taču zini…

Halvošens papurināja galvu. Bet Harijs jau vadīja Euni koridorā

un tālāk citās istabās.

-     Es jautāju tev, jo tu esi vienīgais gleznotājs, kuru pazīstu.

-     Tas gan būs par stipru teikts. Eune pēc kāpiena pa trepēm joprojām nebija atguvis elpu.

-    Nu labi, bet tu vismaz kaut ko saproti no mākslas un, cerams, varēsi šo to secināt.

Harijs atvēra bīdāmās durvis uz dziļāko istabu, ieslēdza gaismu un norādīja uz gleznām. Bet Eune, klusi nomurminājis "oj, oj" un uz tām pat nepaskatījies, devās pie trīszaru stāvlampas. No tvīda žaketes iekškabatas izvilcis brilles, viņš pieliecās un lasīja, kas rakstīts uz smagās pamatnes.

-    Nu, ko tu neteiksi! viņš sajūsmā iesaucās. īsta Grimmera lampa.

-     Grimmera?

-     Bertola Grimmera. Pasaulslavena vācu dizainera. Starp citu, viņš projektējis uzvaras monumentu, ko Hitlers četrdesmit pirmajā gadā pavēlēja uzcelt Parīzē. Viņš būtu varējis kļūt par vienu no mūsdienu spožākajiem māksliniekiem, taču, esot slavas zenītā, pēkšņi atklājās, ka viņā ir trīs ceturtdaļas čigānu asiņu. Grimmeru nosūtīja uz koncentrācijas nometni, un viņa vārds pazuda no visām celtnēm un mākslas darbiem. Grimmers izdzīvoja, taču akmeņlauztuvēs, kur nosūtīja čigānus, viņam tika sadragātas abas rokas. Pēc kara viņš atsāka strādāt, taču sakropļojumu dēļ vairs nekad neatguva kādreizējo spozmi. Kaut uzdrīkstos minēt, ka šī radīta pēckara gados. Eune nocēla lampas kupolu.

Harijs viegli iekāsējās. Bet kas tev būtu sakāms par šiem portretiem?

-    Amatiera līmenis, Eune pavīpsnāja. Labāk apskati šo apburošo statueti. Dieviete Nemese, Bertola Grimmera iecienītākais motīvs pēc kara. Atriebes dieviete. Starp citu, atriebība ir viens no izplatītākajiem pašnāvību ieganstiem. Tas ir tā esmu iedomājies, ka manās neveiksmēs vainojams kāds cits, un vienīgais veids, kā panākt, lai arī tas otrs ciestu, ir brīvprātīga došanās nāvē. Ari Bertols Grimmers beidza dzīvi pašnāvībā. Vispirms atņēmis dzīvību sievai, jo viņai bija mīļākais. Atriebība, atriebība, atriebība. Vai zināji, ka cilvēks ir vienīgā dzīvā būtne, kas mēdz atriebties? Pats interesantākais, ja runājam par atriebību…

-     Eune?

-    Ak jā, tās bildes, tu gribi, lai pasaku kaut ko konkrētu? Nūja, varētu bilst, ka tās diez ko neatšķiras no Roršaha traipiem.

-     Hm. Tām bildēm, ko jūs rādāt saviem pacientiem?

-     Tieši tā. Ja es tagad mēģinātu kaut kā interpretēt šīs bildes, tad tu, iespējams, šo to uzzinātu par manu iekšējo pasauli. Ja aizmirstam, ka Roršaha tintes traipus neviens vairs neņem par pilnu, tad varam mēģināt, kāpēc ne. Nu, paskatīsimies… Jā, visai drūmas. Drīzāk niknas nekā nomāktas. Tā viena acīmredzot vēl nav pabeigta.

-     Visticamāk, tā arī būs. Varbūt tās veido vienu veselumu?

-     Kas tev liek tā domāt?

-     Skaidri nezinu. Katra no trim lampām izgaismo savu gleznu, varbūt tas?

-     Hm, Eune domīgi pielika pie lūpām pirkstu. Tev taisnība. Tev tik tiešām taisnība. Un zini ko, Harij?

-     Nu, ko?

-     Tas viss atvaino par izteicienu nav ne plika sūda vērts. Vai esam beiguši?

-    Jā. Lai gan, tā kā tu glezno, vēl kāds sīkums. Kā redzi, krāsu palete atrodas molberta kreisajā pusē. Vai tas nav ļoti nepraktiski?

-     Ir gan, ja vien gleznotājs nav kreilis.

-    Skaidrs. Palīdzēšu Halvošenam meklēšanā. Nezinu, kā lai tev pateicos, Eune.

-    Es gan zinu. Nākamajā rēķinā es pierakstīšu klāt lieku stundu.

Halvošens jau bija pārmeklējis guļamistabu.

-    Nekas daudz viņai nav piederējis, viņš bilda. Tāda sajūta, kā pārmeklējot viesnīcas istabu. Tikai drēbes un tualetes piederumi, gludeklis, dvieļi, gultas veļa un tamlīdzīgas lietas. Neviena ģimenes fotogrāfija, neviena vēstule vai personiskie dokumenti.

Pēc stundas ari Harijam bija skaidrs, par ko ir runa. Viņi bija pārmeklējuši visu dzīvokli un nonākuši atpakaļ guļamistabā, taču nebija atraduši pat tik daudz kā telefona rēķinu vai bankas izdruku.

-    Dīvainākā māja, kādu esmu pārmeklējis, Halvošens noteica, apsēzdamies Harijam blakus uz rakstāmgalda. Viņa acīmredzot visu nokopusi. Varbūt nav gribējusi atstāt neko personisku, neko savu, kad aizgāja, nu, tu saproti, kā es to domāju.

-     Saprotu. Vai nemanīji, ka te bijis laptops?

-     Laptops?

-     Pārnēsājamais dators.

-     Kā tu to domā?

-     Vai redzi to izbalojušo četrstūri? Harijs norādīja uz rakstāmgalda virsmu starp viņiem. Izskatās, ka te stāvējis laptops, kas tagad aizvākts.

-     Vai tiešām?

Harijs juta Halvošena pētošo skatienu.

Izgājuši uz ielas, viņi bridi stāvēja un lūkojās bāli dzeltenās fasādes tumšajos logos, kamēr Harijs izsmēķēja gandrīz ermoņikā saņurcīto, mēteļa iekškabatā atrasto cigareti.

-     Savādi ar tiem viņas piederīgajiem, Halvošens ierunājās.

-     Kā tā?

-     Vai Mellers nestāstīja? Neatrada nedz vecākus, nedz māsas, nevienu; ir tikai kāds onkulis, kurš sēž aiz restēm. Melleram pašam nācās zvanīt apbedīšanas birojam, lai aizvestu nabadzīti prom. It kā viņas nāvē vientulības vēl būtu par maz.

-     Mm. Kurš apbedīšanas birojs?

-    Sandemann, Halvošens atbildēja. Onkulis vēlējās, lai viņa tiek kremēta.

Izpūtis kuplu dūmu mutuli, Harijs vēroja, kā tas paceļas gaisā un izklīst. Tas bija noslēgums procesam, kas aizsākās kādā Meksikas tīrumā, zemniekam kaisot zemē tabakas sēklu. Četru mēnešu laikā no sīkajām sēkliņām izauga stublāji vīra augumā, un vēl pēc diviem mēnešiem tos nopļāva, atdalīja lapas, tās izkaltēja, sašķiroja, sapakoja un nosūtīja uz kādu JR Reinold fabriku Floridā vai Teksasā, kur tās pārtapa par Camel cigaretēm ar filtru dzeltenās vakuuma paciņās, kas, saliktas kartona kārbās, ar kuģi tika aizgādātas uz Eiropu. Tas, kas reiz kā zaļš asns stiepās pretī Meksikas saulei, pēc astoņiem mēnešiem izkrita no sajēgu nodzēruša vīra mēteļa kabatā iebāztas cigarešu paciņas, kad šis vīrs nokūleņoja lejup pa kāpnēm vai izgāzās no taksometra, vai arī pārsedzās ar mēteli, jo nespēja vai neuzdrīkstējās atvērt durvis uz guļamistabu kas zina, kādi briesmoņi salīduši zem viņa gultas. Viņš to atrada saņurcītu un nopūkājušos, iebāza vēl aizvien nelāgi dvakojošajā mutē un aizdedza. Un tad izkaltētā, strēmelēs sagrieztā tabakas lapa, dāvājusi pavisam īsu baudas brīdi un atkal izpūsta ārā, beidzot, beidzot bija brīva. Drīkstēja izplēnēt, pazust nebūtībā. Nogrimt aizmirstībā.

Halvošens divas reizes nokrekšķinājās un tad jautāja:

-    Kā tu zināji, ka viņa pasūtījusi atslēgas tieši Vībes ielas darbnīcā?

Harijs nometa nodeguli un savilka ciešāk mēteli.

-     Izskatās, ka Eunem bijusi taisnība, viņš teica. Būs lietus. Ja tu laid taisni uz pārvaldi, piesakos ceļabiedros.

-     Harij, Oslo droši vien ir simtiem tādu darbnīcu.

-    Mm. Es piezvanīju šī kopīpašuma vecākā vietniekam. Knutam Ārnem Ringnēsam. Lielisks puisis. Viņi šo darbnīcu izmanto jau divdesmit gadus. Ejam?

-    Jauki, ka esi te, Beāte sacīja, kad Harijs ienāca Moku kambarī. Vakar vakarā es kaut ko atklāju. Paskaties uz šo. Viņa attina atpakaļ videoierakstu un nospieda pauzes pogu. Apstādinātais, drebošais kadrs ar Stīnes Gretes seju, kas pavērsta pret laupītāju balaklavā, aizpildīja visu ekrānu. Esmu palielinājusi vienu videokadra daļu. Gribēju panākt, lai Stīnes seja būtu redzama tuvplānā.

-     Kāpēc tā? Harijs jautāja, atslīgdams krēslā.

-   Ja paskatīsies uz hronometrāžu, tad redzēsi, ka tas ir astoņas sekundes, pirms Ekspeditors izšāva…

-     Ekspeditors?

Viņa plati pasmaidīja.

-    Tā es viņu nodēvēju. Manam vectēvam piederēja saimniecība, tāpēc es… nūja.

-     Kur?

-    Vallē, Sētesdāles ielejā.

-     Un tur tu redzēji, kā nokauj?

-Jā. Tonis vēstīja, ka vairāk viņa par to runāt nevēlas. Beāte piespieda pogu SLOW, un Stīnes Gretes seja atdzīvojās. Lēnām aizvērās un atkal atvērās plaksti, atdarījās lūpas. Harijs neviļus noskurinājās, tūlīt sekos šāviens. Pēkšņi Beāte apturēja ierakstu.

-     Nu, vai redzēji? viņa satraukti jautāja.

Pagāja vairākas sekundes, līdz Harijs aptvēra.

-     Viņa runāja! viņš teica. Pašā pēdējā brīdī viņa vēl kaut ko saka, taču ierakstā nekas nav dzirdams.

-     Tas tāpēc, ka viņa čukst.

-     Kā gan es to nepamanīju jau agrāk! Bet kāpēc? Un ko viņa saka?

-     Cerams, ka drīz uzzināsim. Esmu sazinājusies ar Nedzirdīgo biedrību un dabūjusi speciālistu, kas lasa no lūpām. Viņš jau ir ceļā.

-     Lieliski.

Beāte palūkojās pulkstenī. Harijs iekoda sev lūpā, tad, dziļi ieelpojis, klusu iesāka:

-     Klau, Beāt… Izdzirdusi savu vārdu, viņa gluži vai sastinga.

-     … man agrāk bija partnere. Viņu sauca Elēna Jeltēna.

-     Es zinu, Beāte strauji noteica. Viņu nogalināja pie Akešelvas.

-    Jā. Kad kopīgi strādājām pie kādas lietas, mēs mēdzām aktivizēt zemapziņā nogūlušo informāciju, izmantojām dažnedažādas asociāciju spēles. Pierakstījām uz lapiņām vārdus un tamlīdzīgi.

Harijs mulsi pasmaidīja.

-      Droši vien izklausās nenopietni, bet reizēm tas palīdzēja. Tāpēc es iedomājos, ka arī mēs varētu mazliet pamēģināt.

-    Ja tu tā vēlies.

Gribot negribot Harijam atkal bija jāatzīst, ka, raugoties monitora ekrānā vai pētot videoierakstu, Beāte jūtas daudz drošāk. Tagad viņa skatījās tik tramīgām acīm, it kā viņš būtu piedāvājis uzspēlēt pokeru uz izģērbšanos.

-     Es gribētu zināt, ko tu "jūti", domājot par šo lietu? Harijs jautāja.

Beāte vāri iesmējās.

-     Ko nu par jūtām.

-     Uz brīdi aizmirsti par faktiem. Harijs paliecās uz priekšu.

-      Neesi paraugbērns. Tev nav loģiski jāpamato katrs minējums. Gluži vienkārši ieklausies sevī.

Beāte kādu brīdi stingi vērās galdā. Harijs gaidīja. Tad viņa pacēla skatienu un ieskatījās viņam tieši acīs.

-     Es domāju par V.

-     V?

-     Viesuzvaru. Par uzvaru svešā laukumā. Tas ir viens no tiem piecdesmit procentiem gadījumu, kurus mēs nekad neatklāsim.

-     Pieņemsim. Bet kāpēc?

-    Vienkārša matemātika. Ja aizdomājamies par visiem tiem idiotiem, kurus nespējam notvert, tad tādam tipam kā Ekspeditors, kurš visu labi pārdomājis un acīmredzot šo to zina arī par mūsu darba metodēm, ir diezgan labas izredzes.

-     Mm. Harijs paberzēja seju. Tad iznāk, ka tavu intuīciju nodarbina tikai skaitļi?

-     Ne tikai. Tā liek domāt arī viņa uzvedība. Tas, cik apņēmīgi viņš to paveic. It kā viņu vadītu…

-     Kas viņu vada, Beāt? Naudaskāre?

-      Es nezinu. Pēc laupīšanu statistikas naudaskāre ir motīvs numur viens, azarts numur divi un…

-      Aizmirsti statistiku, Beāt. Tagad tu esi izmeklētāja, tagad tev nav jāanalizē tikai videoattēli, bet arī šķietami nepamatotie minējumi. Tici man, tas izmeklētāja darbā ir pats svarīgākais.

Beāte domīgi noraudzījās viņā. Harijs zināja, ka pamazām izdosies Beāti atraisīt.

-     Nu, turpini! viņš mudināja. Kas vada Ekspeditoru?

-    Jūtas.

-     Kādas jūtas?

-     Spēcīgas jūtas.

-     Bet kādas, Beāte?

Viņa aizvēra acis.

-     Mīlestība vai naids. Naids. Nē, mīlestība. Es nezinu.

-     Kāpēc viņš viņu nošāva?

-    Jo viņš… nē.

-    Nu, turpini. Kāpēc viņš Stīni nošāva? Harijs sprīdi pa sprīdim bija virzījies viņai arvien tuvāk, līdz atradās blakus.

-    Jo tā bija jādara. Tas bija nolemts… jau iepriekš.

-     Lieliski. Kāpēc tas bija nolemts jau iepriekš?

Pie durvīm klauvēja.

Harijs būtu gribējis, lai Frics Bjelke no Nedzirdīgo biedrības, dodoties viņiem palīgā, pa centra ielām nebūtu minies tik ātri.

Taču viņš jau stāvēja durvīs omulīgs, korpulents vīrietis ar apaļām acenēm un rozā riteņbraucēju ķiveri rokās. Bjelke nebija nedz kurls, nedz mēms. Lai atbraucējs labāk saprastu Stīnes Gretes lūpu veidotos vārdus, videoierakstu sāka atskaņot no tās vietas, kurā bija dzirdama viņas balss. Bjelke skatījās un vienlaikus tarkšķēja pats:

-     Es esmu speciālists, taču patiesībā mēs visi lasām no lūpām, lai ari dzirdam to, kas tiek teikts. Tas, piemēram, izskaidro, kāpēc jūtamies nelāgi, ja kinofilmā skaņa nav sinhronizēta ar attēlu, pietiek pat ar dažu sekundes simtdaļu lielu nobīdi.

-     Var jau būt, Harijs noteica. Taču personīgi es no viņas lūpu kustībām neko nespēju izlobīt.

-     Problēma ir tā, ka no lūpām var nolasīt tikai divdesmit līdz trīsdesmit procentu no visiem pateiktajiem vārdiem. Lai saprastu pārējo, ir jāskatās uz sejas izteiksmi, jāvēro ķermeņa valoda un jāliek lietā loģika un paša valodas izjūta. Iztrūkstošo vārdu atšifrēšanā domāšana ir tikpat svarīga kā vērīga acs.

-     Tūlīt viņa sāks čukstēt, pabrīdināja Beāte.

Spēji apklusis, Bjelke ārkārtīgi uzmanīgi sekoja tik tikko redzamajām lūpu kustībām uz ekrāna. Beāte apturēja videoierakstu mirkli pirms šāviena.

-     Tā, tā, Bjelke nobubināja. Vēlreiz.

Jau mazliet vēlāk:

-     Atkārtojam vēl.

Tad:

-     Esi tik mīļa, vēl vienu reizīti.

Pēc septītās reizes viņš palocīja galvu, dodams zīmi, ka pietiks.

-    Es nesaprotu, ko viņa gribējusi teikt, Bjelke ierunājās. Harijs un Beāte saskatījās. Taču es, liekas, zinu, ko viņa pateica.

Lai tiktu Harijam līdzi, Beāte gāja pa gaiteni pusteciņus.

-    Viņš šajā jomā skaitās mūsu zemes labākais eksperts, viņa skaidroja.

-     Nu un, Harijs noņurdēja. Viņš pats teica, ka nav pārliecināts.

-     Bet ja nu viņa patiešām to sacīja?

-    Kaut kas neklapē. Viņš droši vien būs palaidis garām vārdiņu "nav".

-     Nepiekrītu.

Harijs apstājās tik strauji, ka Beāte gandrīz uzskrēja viņam virsū. Viņa tramīgi pavērās Harija plati ieplestajās acīs.

-     Labi, viņš noteica.

Beāte apjuka.

-     Kas ir labi?

-    Tas, ka tu nepiekriti. Tas nozīmē, ka tu esi kaut ko saskatījusi vai sapratusi, lai arī nezini, ko īsti, bet es to neesmu ievērojis. Viņš atsāka iet. Pieņemsim, ka tev ir taisnība. Un tagad ir jāpārdomā, ko tas mums varētu dot. Apstājies pie lifta, viņš piespieda izsaukuma pogu.

-     Kurp tu tagad dosies? Beāte jautāja.

-     Pārbaudīt kādu detaļu. Būšu atpakaļ pēc nepilnas stundas.

Lifta durvis atvērās, un no kabīnes iznāca policijas nodaļas

priekšnieks īvarsons.

-     Ahā! viņš gluži vai starodams iesaucās. Lielie detektīvi dzen pēdas? Vai ir kādi jaunumi?

-     Paralēlu darba grupu izveidošanas jēga ir iespēja strādāt neatkarīgi, nekas daudz mums nebūtu jāstāsta, Harijs teica, apmezdams īvarsonam līkumu un iekāpdams liftā. Ja vien esmu tevi un FIB pareizi sapratis, viņš piebilda.

īvarsona seja atplauka platā smaidā, tomēr viņš spēja saglabāt stingru skatienu.

-     Ar pašiem svarīgākajiem jaunumiem mums, protams, jādalās.

Harijs piespieda pirmā stāva pogu, bet īvarsons iestājās lifta durvīs.

-     Nu?

Harijs paraustīja plecus.

-    Stīne Grete kaut ko čukstus teica laupītājam, pirms viņš izšāva.

-    Tā, tā?

-     Mēs domājam, ka viņa čukstēja: "Tā ir mana vaina."

-    Tā ir mana vaina?

-Jā.

īvarsons sarauca pieri.

-     Kaut kāds pārpratums? Būtu daudz ticamāk, ja viņa teiktu "tā nav mana vaina", tātad, nav viņas vaina, ka filiāles vadītājam vajadzējis sešas papildu sekundes, lai dabūtu naudu somā.

-     Nepiekrītu, Harijs atteica, demonstratīvi palūkojies pulkstenī. Mūs konsultēja mūsu zemes labākais eksperts šajā jomā. Bet labāk pajautā Beātei, viņa tev visu paskaidros.

īvarsons atspiedās pret lifta kabīnes durvīm, kas kaitinoši gnīdās mugurā.

-    Tad viņa būs tā apjukusi, ka vārdu "nav" aizmirsusi pateikt. Vai tas ir viss, kas jums ir? Beāt?

Beāte piesarka.

-     Nupat esmu sākusi skatīties Kirkeveienā notikušās aplaupīšanas ierakstu.

-     Ir kādi secinājumi?

Beātes skatiens pārsviedās no īvarsona uz Hariju un atkal atpakaļ.

-     Pagaidām nav.

-   Tātad nekādu, īvarsons noteica. Varbūt es varēšu jūs iepriecināt. Mēs esam izskaitļojuši deviņus aizdomīgos un grasāmies tos nopratināt. Un mums ir plāns, kā beidzot kaut ko izdabūt no Raskola.

-     No Raskola? Harijs pārjautāja.

-    No Raskola Bakseta, no paša žurku karaļa, īvarsons apstiprināja un, aizbāzis īkšķus aiz siksnas cilpiņām, sarāva augstāk bikses. Bet labāk pajautā Beātei, viņa tev noteikti visu paskaidros, viņš piebilda, apmierināti smīnēdams.

13. NODAĻA Marmors

Harijs apzinājās, ka dažkārt mēdz būt sīkmanīgs. Nu kaut vai tā pati Bugstaveiena. Harijam šī iela nepatika. Ja viņam jautātu, kāpēc, viņš nemācētu sakarīgi paskaidrot. Varbūt tāpēc, ka šeit, vietā, kas burtiski bruģēta ar zeltu un naftu, pašā Laimes zemes laimīgākajā vietā, neviens nesmaidīja? Harijs pats arī nesmaidīja, taču viņš dzīvoja Bišletā, viņam par smaidīšanu neviens nemaksāja, turklāt tieši šobrīd bija pāris būtisku iemeslu, lai negribētos smaidīt. Bet tas nenozīmēja, ka Harijs, tāpat kā vairums norvēģu, neprastu novērtēt sev veltītu smaidu.

Klusībā Harijs mēģināja piedot puisim aiz letes 7-Eleven kioskā, jo viņš, iespējams, ienīst savu darbu, ari dzīvo Bišletā, turklāt atkal sācis līņāt.

Ar apsārtušām pūtītēm klātās bālās sejas īpašnieks garlaikoti ieskatījās Harija ID kartē.

-     Kā lai es zinu, cik ilgi tas konteiners te stāv?

-    Tas ir zaļš un aizsedz tev skatu uz pusi ielas, Harijs sacīja.

Iestenējies puisis uzlika rokas uz gurniem, kā gribēdams saturēt

pārāk vaļīgās bikses.

-     Nedēļu. Apmēram tā. Ei, aiz tevis stāv rinda, un visi gaida.

-    Mm. Es tajā ieskatījos. Gandrīz tukšs, tikai dažas tukšas plastmasas pudeles un pāris avižu. Vai tu nezini, kas to pasūtījis?

-     Nē.

-    Es redzu, ka virs letes ir novērošanas kamera. Pēc leņķa var spriest, ka tā tver ari ārā esošo konteineru.

-     Nu, ja tu tā saki.

-     Ja tev vēl ir ieraksts no pagājušās piektdienas, es labprāt apskatītos.

-     Piezvani rīt, tad būs Tobens.

-     Tobens?

-     Veikala vadītājs.

-    Tādā gadījumā ierosinu zvani Tobenam tūlīt, lai viņš atļauj iedot lenti, un es jūs vairs neaizkavēšu.

-     Paskaties apkārt, puisis teica, un viņa pūtītes piesārta vēl vairāk. Man nav laika meklēt kaut kādu video.

-     Ahā, Harijs novilka, nepagriezis galvu. Tad varbūt pēc aizvēršanas?

-    Mēs strādājam visu diennakti, puisis atbildēja, zīmīgi paskatījies griestos.

-     Tas bija joks, Harijs noteica.

-    Skaidrs, ha-ha, puisis atbildēja kā mēnessērdzīgais. Varbūt tomēr kaut ko ņemsi?

Harijs papurināja galvu, un puisis, paliecies uz priekšu, uzsauca:

-     Nākamais, kase brīva!

Harijs nopūtās.

-    Kase nav brīva, viņš teica, pagriezies pret rindu. Es esmu no Oslo policijas. Viņš pacēla augstāk savu ID karti. Un šī persona ir arestēta par vārda "ņemt" nepareizu lietošanu.

Harijs dažos jautājumos varēja būt sīkumains. Taču šoreiz cilvēku reakcija viņu apmierināja. Viņam uzsmaidīja, un tas bija patīkami.

Bet nemaz nebija patīkami sastapties ar smaidu, kas acīmredzot bija viens no sludinātāju, politiķu un apbedīšanas aģentu profesionālās apmācības elementiem. Runājot viņi smaidīja ar acīm, un tas Sandemana kungam no Sandemana apbedīšanas biroja piešķīra sirsnlgumu, kas apvienojumā ar Majoštuenas baznīcas pagrabtelpas vēsumu uzdzina Harijam drebuļus. Viņš pavērās apkārt. Divi zārki, krēsls, vainags, apbedīšanas biroja aģents, melnas drānas un plikpauriem raksturīgā matu sasuka.

-    Viņa izskatās tik jauka, Sandemans sacīja. Tāda mierīga. Rāma. Cienījama. Vai esat no viņas ģimenes?

-     Ne gluži, Harijs parādīja savu policista ID karti, cerēdams, ka īpašā sirsnība paredzēta tikai tuviniekiem. Bet tā diemžēl nebija.

-    Traģiski, ka jaunam cilvēkam jāaiziet no dzīves šādā veidā, Sandemans smaidīja, spiezdams plaukstas vienu pret otru. Aģenta pirksti bija neparasti kārni un saliekti.

-     Es labprāt apskatītu drēbes, kas bija mugurā mirušajai, kad viņu atrada, Harijs sacīja. Birojā man sacīja, ka jūs esat tās atvedis uz šejieni.

Sandemans pamāja, atnesa baltu plastmasas maisu un paskaidroja, ka viņš tās atdošot, ja uzradīšoties vecāki vai māsa. Harijs veltīgi meklēja melnajos svārkos kādu kabatu.

-      Vai meklējat kaut ko īpašu? Sandemans nevainīgā tonī painteresējās, pārliecies Harijam pār plecu.

-     Mājokļa atslēgas, Harijs atbildēja. Vai neatradāt, kad… viņš blenza uz Sandemana līkajiem pirkstiem, … izģērbāt viņu?

Sandemans aizvēra acis un papurināja galvu.

-     Zem apģērba nekā nebija, tikai viņa pati. Izņemot, protams, to bildi, kas kurpē.

-     Bilde?

-Jā. Savādi, vai ne? Acīmredzot viņiem tāda paraža. Fotogrāfija joprojām ir turpat kurpē.

Harijs izņēma no maisa melnu augstpapēžu kurpi un pēkšņi redzēja acu priekšā Annu tādu, kāda viņa stāvēja durvīs tovakar, kad Harijs ieradās, melnā kleitā, melnās kurpēs un sarkanām lūpām. Ļoti sarkanām lūpām.

Tā bija saburzīta fotogrāfija ar sievieti un trim bērniem brīvdienās, šķiet, kādā Norvēģijas pludmalē ar viļņu nogludinātām klintīm un augstām priedēm uz pakalniem tālāk krastā.

-     Vai te ir bijis kāds no ģimenes? Harijs jautāja.

-     Tikai viņas onkulis. Kopā ar vienu jūsu kolēģi, protams.

-     Protams?

-    Jā, es tā sapratu, ka viņš izcieš sodu.

Harijs neatbildēja. Sandemans noliecās uz priekšu, mugura salīka, un mazā galva ieslīga starp pleciem, padarot viņu līdzīgu grifam.

-     Gribētos zināt, par ko tas varētu būt? Arī čukstošā balss atgādināja piesmakušu putna ķērcienu. Ja viņam pat neļāva piedalīties apbedīšanā.

Harijs nokrekšķinājās.

-     Vai varu viņu apskatīt?

Sandemans izskatījās vīlies, tomēr laipni pamāja ar roku uz vienu no zārkiem.

Hariju kārtējo reizi pārsteidza, cik ļoti profesionāļa roka var pārvērst mirušo. Anna patiešām izskatījās mierīga. Viņš pieskārās Annas pierei. Bija tāda sajūta, kā pieskaroties marmoram.

-     Kas tā par ķēdi viņai ap kaklu? Harijs pajautāja.

-      Tās ir zelta monētas, Sandemans atbildēja. To atnesa viņas onkulis.

-     Un kas tas? Harijs satvēra saišķi, kas bija apsiets ar resnu, brūnu striķi. Simtnieku naudaszīmes.

-     Tāda viņiem paraža, Sandemans paskaidroja.

-     Par kādiem viņiem jūs runājat?

-   Vai tad nezinājāt? Sandemana plānās, miklās lūpas atplauka smaidā. Viņa bija no čigānu dzimtas.

Visi galdiņi Policijas pārvaldes ēdnīcā bija aizņemti, un pie tiem raisījās dedzīgas sarunas. Izņemot vienu. Harijs devās pie tā.

-      Ar laiku tu visus te iepazīsi, viņš sacīja. Beāte uzlūkoja viņu ar neizpratni, un Harijs nosprieda, ka viņiem varbūt ir vairāk kopīga, nekā viņš bija domājis. Viņš apsēdās un nolika Beātei priekšā VHS kaseti.

-    Tā ir no 7-Eleven veikaliņa tā, kas tieši iepretī bankai, aplaupīšanas dienā. Un plus vēl no ceturtdienas nedēļu pirms laupīšanas. Apskaties, varbūt atklāsi ko interesantu?

-    Tu gribi teikt, lai apskatos, vai laupītājs bija tur iegriezies? Beāte nomurmināja, jo mute bija pilna ar maizi un aknu pastēti. Harijs nopētīja mājās gatavoto pusdienu paciņu.

-     Nūja, viņš sacīja. Cerēt taču mēs varam.

-     Katrā ziņā, viņa noteica un, mēģinot norīt kumosu, acīs sariesās asaras. Deviņdesmit trešajā gadā notika Kredītbankas laupīšana Frognerā, un laupītājam bija līdzi plastmasas maisi, kur ielikt naudu. Uz tiem bija Shell logo, tādēļ mēs pārbaudījām novērošanas kameru ierakstus tuvākajā Shell benzīntankā. Un izrādījās, ka laupītājs tos nopircis desmit minūtes pirms laupīšanas. Ģērbies tajās pašās drēbēs, taču bez maskas. Mēs viņu arestējām jau pēc pusstundas.

-     Mēs pirms desmit gadiem? Harijam izspruka.

Beātes sejas krāsa izmainījās tik strauji kā luksoforā. Paķērusi nākamo maizes šķēli, viņa centās paslēpties aiz tās. Mans tēvs, viņa nomurmināja.

-     Atvaino, es tā nebiju domājis.

-     Nekas, viss kārtībā, viņa strauji izgrūda.

-     Tavs tēvs taču…

-     Gāja bojā, viņa sacīja. Tas bija jau sen.

Klausoties, kā tiek košļāts ēdiens, Harijs sēdēja un pētīja savas rokas.

-     Kādēļ tu paņēmi arī ierakstu no iepriekšējās ceturtdienas? Beāte jautāja.

-     Tas konteiners, Harijs atbildēja.

-     Kas ir ar to?

-     Es piezvanīju uz Konteineru servisu un apjautājos. To pasūtījis kāds Steins Sebsta no Industrigātas, un tas nogādāts prasītajā vietā tieši pie 7-Eleven veikaliņa nākamajā dienā. Oslo dzīvo divi Steini Sebsti un abi noliedz, ka būtu pasūtījuši kādu konteineru. Mans pieņēmums ir tāds, ka laupītājs to tur novietojis, lai aizsegtu skatu pa logu un novērošanas kameras nevarētu viņu nofilmēt bridi, kad viņš iznāk no bankas un šķērso ielu. Iespējams, viņš ceturtdien ir iegriezies 7-Eleven, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā. Tad mēs ierakstā varbūt ievērosim personu, kas skatās uz augšu videokamerā un ārā pa logu uz banku, lai pārbaudītu leņķi un tamlīdzīgi.

-    Jā, ja paveiksies. Liecinieks, kas bija pie 7-Eleven, sacīja, ka laupītājs, iznākot no bankas, joprojām bijis maskā. Tad jājautā, kāpēc viņam būtu vajadzīga visa šī ņemšanās ar konteineru?

-     Varbūt viņš bija plānojis, ka, šķērsojot ielu, balaklavu noņems? Harijs nopūtās. Zinu tikai to, ka ar zaļo kontaineru kaut kas nav lāgā. Tas tur nostāvējis jau nedēļu, un neviens to nav izmantojis, vienīgi garāmgājēji iemetuši šādus tādus atkritumus.

-     Okay, Beāte sacīja, piecēlās un paņēma videokasetes.

-     Vēl viens jautājums, Harijs ierunājās. Ko tu zini par to Raskolu Baksetu?

-    Par Raskolu? Beāte sarauca pieri. Viņš bija tāda kā mītiska persona, pirms atnāca un pieteicās policijā. Ja var ticēt baumām, viņš tādā vai citādā veidā ir pielicis roku deviņdesmit procentos laupīšanu, kas notikušas Oslo. Es domāju, ka viņš varētu atpazīt ikvienu, kurš pēdējo divdesmit gadu laikā te veicis kādu bankas laupīšanu.

-     Tad tāpēc īvarsonam viņu savajadzējies? Kur viņš sēž?

Beāte ar īkšķi norādīja pāri plecam.

-     Tepat pāri A nodaļā.

-     Botsenā?

-    Jā. Un līdz šim vēl nevienam policistam nav izdevies izdabūt no viņa kaut vienu vārdu.

-     Tad kāpēc īvarsons domā, ka viņam veiksies labāk?

-     Viņš atklājis, ka Raskols beidzot kaut ko vēlas, un mēģinās tirgoties. Botsenā runā, ka šis ir pirmais gadījums kopš Raskola ierašanās, kad viņš kaut ko lūdz. Runa ir par kādu tikko mirušu radinieci.

-    Redz kā? Harijs novilka, cerēdams, ka sejas izteiksme viņu nenodos.

Pēc divām dienām būs bēres, un Raskols nosūtījis cietuma priekšniekam lūgumu, uzstājīgi prasot atļauju būt klāt.

Kad Beāte aizgāja, Harijs vēl kādu laiku palika sēžam. Pusdienlaiks beidzās, un ēdnīca pamazām tukšojās. Valsts ēdnīcu pārvaldes izpratnē te bija gaiši un mājīgi, tomēr Harijs izlēma paēst citur. Piepeši atmiņā uzplaiksnīja pērnais Ziemassvētku pasākums šajā pašā telpā, dejas; tieši te viņš bija sācis tuvoties Rākelai. Vai ari otrādi. Vēl tagad viņš atcerējās, kādas sajūtas pārņēma, plaukstai pieskaroties viņas viduklim.

Rākela.

Pēc divām dienām apbedīs Annu, un neviens nešaubījās, ka viņa mirusi no pašas rokas raidītas lodes. Viņš bija vienīgais, kas tovakar bija tur un varētu iebilst, taču neko neatcerējās. Varbūt lai tā ari paliek? Viņš varētu zaudēt visu un neiegūtu pilnīgi neko. Galu galā vai nevajadzētu nodot šo lietu aizmirstībai viņu abu, viņa un Rākelas, dēļ?

Atbalstījies ar elkoņiem pret galdu, Harijs ieslēpa seju plaukstās.

Ja viņš varētu iebilst, vai būtu to darījis?

Asa krēsla kāju skrapstoņa lika pie blakusgaldiņa sēdošajiem pagriezties, un viņi ieraudzīja, ka garkājainais, sliktu slavu iemantojušais policists ar gandrīz uz nullīti apgrieztiem matiem straujā gaitā atstāj ēdnīcu.

14. NODAĻA Veiksme

Durvju zvaniņš spalgi iezvanījās, un šaurajā, tumšajā kioskā naski ienāca divi vīrieši. Elmera Frukt & Tobakk bija viens no pēdējiem šāda veida kioskiem, kur vienu sienu aizņēma statīvi ar auto-moto, medību, sporta un erotiskajiem žurnāliem, otru cigaretes un cigāri, bet pie trešās uz letes, iespiesti starp salipušām lakricas standziņām un pažuvušām, pelēkām marcipāna cūkām ar iepriekšējā gada Ziemassvētku lentēm, bija novietoti trīs saišķi ar sportloto kuponiem.

-     Pēdējā brīdī, noteica Elmers kalsns, plikpaurains vīrs ap sešdesmit ar ūsām un nūrlanniešu akcentu.

-     Sasodīts, tas uznāca tik pēkšņi, Halvošens šķendējās, notrausdams no pleciem lietus pilienus.

-     Tipisks Oslo rudens, nūrlannietis centās runāt būkmolā. Te sauss, te gāž kā traks. Paciņu Camel?

Harijs pamāja un izvilka maku.

-      Un divas momentloterijas kartītes inspektoram? Elmers sniedza veiksmes kartītes Halvošenam. Mulsi smaidot, Halvošens tās žigli iebāza kabatā.

-    Elmer, kā būtu ar vienu smēķi te iekšā, vai netraucēs? Harijs jautāja, ar vienu aci pavēries netīrajā logā. Lietus šaltis kapāja trotuāru, un ārā pēkšņi vairs nemanīja nevienu gājēju.

-    Pīpē droši, Elmers atteica un izdeva viņiem atlikumu. Indes un azartspēles ir mana dienišķā maize.

Viegli paklanījies, viņš nozuda aiz šķībi piekārtā, brūnā aizkara, un drīz dziļumā iepakšķējās kafijas automāts.

-     Te ir tā fotogrāfija, Harijs teica. Es gribu pavisam maz, tev tikai jānoskaidro, kas ir šī sieviete.

-    Tik vien? Halvošens aplūkoja graudaino, saburzīto fotogrāfiju, ko viņam bija pasniedzis Harijs.

-     Vispirms noskaidro, kur fotogrāfija uzņemta, Harijs teica, mēģinādams aizturēt plaušās cigaretes dūmus, kas beidzās ar spēju un negantu klepus lēkmi. Izskatās pēc atpūtas vietas. Tādā gadījumā tuvumā droši vien būs kāda sīktirgotava, kāds vasaras māju izīrēšanas aģents, nu kaut kas tamlīdzīgs. Ja šī ģimenīte tur atpūšas gadu no gada, kāds noteikti zinās, kas viņi ir. Kad būsi to izdarījis, es parūpēšos par pārējo.

-     Un tas viss tikai tāpēc, ka šī bilde gulēja kaut kādā kurpē?

-     Parasti tādā vietā neviens bildes neliek, piekriti?

Halvošens paraustīja plecus un arī paraudzījās ārā.

-     Tas tik drīz nepāries, Harijs noteica.

-     Es zinu, bet mani patiešām gaida.

-     Kas?

-     Mana dzīve. Tā daļa, kas tev diezin vai liekas interesanta.

Harijs tā kā pasmaidīja, ļaujot noprast, ka viņš spēj novērtēt

smalku humoru.

-     Tīksminies vesels.

Atkal iešķindējās zvaniņš, un durvis aiz Halvošena aizcirtās. Harijs, smēķēdams cigareti, pētīja Elmera lasāmvielas klāstu un pēkšņi aizdomājās, cik maz viņam kopīgu interešu ar caurmēra norvēģu vīrieti. Un kas tad viņu vispār vairs interesēja? Nūjā, mūzika, taču pēdējo desmit gadu laikā neko prātīgu nebija radījuši pat kādreizējie elki. Filmas? Ja tagad, mūsdienās, iznākot no kinoteātra, viņš nejutās kā pēc lobotomijas operācijas, varēja uzskatīt, ka ir paveicies. Un tas ari viss. Citiem vārdiem sakot vienīgais, kas viņu joprojām aizrāva, bija vainīgo meklēšana un dabūšana aiz restēm. Bet pat tas vairs nelika sirdij pukstēt tik strauji kā agrāk. Un šausmīgākais, Harijs sprieda, uzlicis roku uz Elmera aukstās, jvludās letes, ka šis stāvoklis viņu nemaz nesarūgtināja. Viņš bija kapitulējis, padevies vecumam, bet tas radīja tikai atvieglojuma izjūtu.

Atkal spalgi iezvanījās zvaniņš.

-    Es aizmirsu tev pastāstīt par to puisi, kuru mēs vakar aizturējām par neatļautu ieroča nēsāšanu, Halvošens sacīja. Rojs Kvinsvīks, viens no skinhediem, kas uzturas Herberta picā. Halvošens stāvēja durvīs, un ap viņa slapjajām kurpēm dejoja lietus pilieni.

-     Mm?

-    Viņš bija manāmi nobijies, tādēļ es teicu, ka viņam jāpasaka kaut kas noderīgs, ja grib tikt cauri sveikā.

-     Un?

-     Viņš sacīja, ka redzējis Sverri Ulsenu Grinerlekā tajā naktī, kad Elēna tika nogalināta.

-     Un tad? Par to ir liecinājuši vairāki cilvēki.

-    Jā, bet šis puisis ir redzējis Ulsenu sēžam mašīnā un sarunājamies ar kādu cilvēku.

Harija cigarete nokrita uz grīdas. Viņš to nepacēla.

-     Vai viņš pazinis to cilvēku? viņš lēni jautāja.

Halvošens papurināja galvu.

-     Nē, viņš pazinis tikai Ulsenu.

-     Vai pierakstīji vismaz pazīmes?

-     Viņš atcerējās vienīgi, ka nodomājis tas ir policists. Bet sacīja, ka varbūt spēšot viņu atpazīt.

Harijs juta, ka mētelī sāk kļūt karsti, un katru nākamo vārdu izrunāja ļoti decenti.

-     Vai viņš varēja pateikt, kādas markas mašīna tā bija?

-     Nē, viņš ātri pasteidzies garām.

Harijs pamāja, slidinot roku pa leti šurpu turpu.

Halvošens nokrekšķinājās. Bet viņam licies, ka tā ir sporta mašīna.

Harijs paskatījās uz cigareti, kas dūmoja uz grīdas.

-     Kādā krāsā?

Halvošens vainīgi noplātīja rokas.

-    Vai tā bija sarkana? Harijs jautāja klusā, piesmakušā balsī.

-     Ko tu teici?

Harijs izslējās.

-     Neko. Iegaumē vārdu. Un ej mājās pie tās savas dzīves.

Nošķindēja zvaniņš.

Harijs pārstāja glaudīt leti, roka palika rāmi guļam, un pēkšņi šķita, ka tā pieskaras aukstam marmoram.

Četrdesmitpiecgadīgā Astri Monsena pārtika no franču daiļliteratūras tulkošanas mājās iekārtotajā birojā Sorgenfrīgātā, un viņas dzīvē nebija neviena vīrieša, toties bija skaņas ieraksts ar suņu rejām, kas katru nakti tika atskaņots pie ieejas durvīm. Harijs aiz durvīm dzirdēja viņas soļus, un noskrapstēja vismaz trīs atslēgas, pirms viņa pavēra spraugu un tajā zem melnu sprogu cekula parādījās sīka, vasarraibumaina seja.

-     Uh, viņai izspruka, ieraugot Harija iespaidīgo stāvu.

Kaut arī seja nebija pazīstama, Harijam uzreiz radās sajūta, ka

viņš šo sievieti ir saticis. Iespējams tādēļ, ka Anna savu bailīgo kaimiņieni bija tik detalizēti aprakstījusi.

-    Harijs Hols no Smago noziegumu nodaļas, viņš sacīja, parādījis kartīti. Atvainojiet, ka iztraucēju tik vēlā pēcpusdienā. Man ir daži jautājumi par to vakaru, kad nomira Anna Betsena.

Redzot, ka viņai mute palikusi vaļā, Harijs mēģināja mierinoši smaidīt. Tomēr ar sānskatu piefiksēja, ka aiz blakusdurvju stikla nokustas aizkars.

-     Vai varu ienākt, Monsenas kundze? Tas nebūs ilgi.

Astri Monsena pāris soļu atkāpās, un Harijs izmantoja iespēju, lai iesprauktos iekšā un aizvērtu aiz sevis durvis. Tagad viņš ieraudzīja visā pilnībā viņas afrikānisko frizūru. Mati melnajā tonī acīmredzot bija krāsoti un apkļāva viņas mazo, balto seju kā varens globuss.

Viņi stāvēja viens otram pretī pieticīgi apgaismotā koridorā, kas bija rotāts ar sausiem ziediem un ierāmētu plakātu no Šagāla muzeja Nicā.

-     Vai esat mani agrāk redzējusi? Harijs jautāja.

-     Kā… jūs to domājat?

-    Vienkārši vai esat mani kādreiz redzējusi? Pēc tam es turpināšu.

Viņas mute pavērās un atkal aizvērās. Tad viņa noteikti papurināja galvu.

-    Jauki, Harijs sacīja. Vai bijāt mājās otrdienas vakarā?

Sieviete nepārliecinoši pamāja.

-     Vai kaut ko redzējāt vai dzirdējāt?

-    Neko, viņa atbildēja. Harijam šķita, ka atbilde ir pārāk ātra.

-     Nesteidzieties, padomājiet mazliet, viņš mudināja, cenzdamies draudzīgi smaidīt. Šī sejas izteiksme viņa ierobežotajā variāciju amplitūdā bija īpaši maz vingrināta.

-    Pilnīgi, viņa sacīja, ar skatienu jau pievērsusies durvīm aiz Harija muguras. Neko.

Iznācis uz ielas, Harijs aizdedza cigareti. Viņš bija dzirdējis noklikšķam drošības atslēgu, līdzko bija izgājis pa durvīm. Nabadzīte. Viņa bija pēdējā Harija apgaitā, un viņš varēja secināt, ka neviens no kaimiņiem nav viņu vai kādu citu nedz redzējis, nedz dzirdējis tajā vakarā, kad Anna nomira.

Divreiz ievilcis dūmu, viņš nometa cigareti zemē.

Pārnācis mājās, viņš apsēdās savā atzveltnes krēslā un ilgi skatījās uz sarkano spuldzīti automātiskajā atbildētājā, pirms nospieda atskaņošanas pogu. Rākela novēlēja viņam labu nakti, un kāds žurnālists gribēja dzirdēt komentārus par divām pēdējām laupīšanām. Viņš patina lenti atpakaļ, un ieskanējās Annas balss: "Un vai tu būtu tik mīļš un uzvilktu tās džinsa bikses, kuras, kā tu zini, man tik ļoti patīk?"

Viņš paberzēja seju. Tad izņēma lenti un iemeta atkritumu maisā.

Aiz loga smidzināja lietus, un Harijs spaidīja televizora pulti. Dāmu handbols, ziepene un jautājumu-atbilžu viktorīna, kurā var kļūt par miljonāru. Harijs apstājās pie kādas Ziedrijas TV pārraides, kur kāds filozofs diskutēja ar sociālantropologu par atriebības tēmu. Viens no viņiem apgalvoja, ka tāda valsts kā ASV, kura iestājas par morālajām vērtībām, brīvību un demokrātiju, ir morāli atbildīga atriebt iebrukumu savā valstī, jo tas ir uzbrukums arī šīm vērtībām. "Tikai atmaksas solījums un tās neizbēgamība var pasargāt tik ievainojamu sistēmu kā demokrātija."

-      Bet ja nu atriebjoties tiek upurētas tieši tās vērtības, par kurām demokrātija iestājas? iebilda otrs runātājs. Ja no starptautisko tiesību viedokļa tiek aizskartas citas nācijas intereses? Kādas vērtības tiek aizstāvētas, ja, tvarstot vainīgos, tiek laupītas nevainīgu cilvēku likumīgās tiesības? Un kā ar morāles principu, kas saka ja tev sit, tad pagriez otru vaigu?

-     Problēma ir tāda, otrs smaidot atbildēja, ka cilvēkam ir tikai divi vaigi, vai ne?

Harijs izslēdza televizoru. Iedomājās, vai nevajadzētu piezvanīt Rākelai, tomēr izlēma, ka ir jau par vēlu. Tad atvēra un mēģināja palasīt Džima Tomsona grāmatu, bet atklāja, ka tajā trūkst no 24. līdz 38. lappusei. Piecēlies viņš sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Atvēra ledusskapi un bezmērķīgi blenza uz baltā siera gabalu un zemeņu ievārījuma burku. Viņam kaut ko gribējās, bet nevarēja īsti saprast ko. Viņš strauji aizvēra ledusskapja durvis. Kuru viņš tagad mēģina apmānīt? Viņam gribējās iedzert.

Pulksten divos naktī viņš pamodās, sēžot krēslā ar visām drēbēm. Piecēlās, aizgāja uz vannasistabu un izdzēra glāzi ūdens.

-     Sasodīts, viņš noteica, paskatījies uz sevi spogulī. Iegāja guļamistabā un ieslēdza datoru. Internetā atradās 104 raksti par pašnāvībām, bet neviena par atriebību. Ievadot šo atslēgvārdu, parādījās lērums norāžu uz atriebības motīviem literatūrā un grieķu mitoloģijā. Viņš jau grasījās izslēgt datoru, kad atcerējās, ka jau pāris nedēļu nav ieskatījies savā e-pastā. Bija pienākušas divas vēstules. Viena no tīkla operatora pirms divām nedēļām brīdināja par pakalpojuma slēgšanu. Otrā sūtīta no Annas e-pasta adreses anna.beth@chello.no . Divreiz uzklikšķinājis, viņš izlasīja: "Čau, Harij. Atceries par atslēgām. Anna." Vēstule bija nosūtīta divas stundas pirms viņu iepriekš norunātās tikšanās, kā izrādījās, viņu pēdējās tikšanās. Viņš ziņu izlasīja vēlreiz. Tik īsa. Tik… vienkārša. Viņš pieļāva, ka tieši šāda stila e-pasta vēstules cilvēki sūta viens otram. "Čau, Harij!" Nezinātājam varētu likties, ka viņi ir veci paziņas, taču viņu pazīšanās ilga vien sešas nedēļas un tas bija sen, un viņš pat nebija zinājis, ka Annai ir viņa e-pasta adrese.

Miegā viņš sapņoja, ka ir bankā ar ieroci rokās un visapkārt stāv marmora cilvēki.

15. NODAĻA Gadzo

-    Nu beidzot laiks uz goda, Bjārne Mellers paziņoja, nākamajā rītā kā vējš iebrāzies Harija un Halvošena darbistabā.

-    Jā, tu jau tā vari teikt, tev ir logs, Harijs atbildēja, malkodams kafiju un pat nepaskatīdamies uz ienācēju. Un ari jauns sēžamais, viņš piebilda, kad Mellers sparīgi atmetās Halvošena puspajukušajā krēslā un tas atsaucās ar žēlu vaidu.

-     Ei, kas tad nu, Mellers apvaicājās, izkāpi no gultas ar kreiso kāju?

Harijs paraustīja plecus.

-     Man tuvojas četrdesmit, un maza paburkšķēšana sāk likties tīri pieņemama. Vai tas tik traki?

-     Dieva dēļ. Starp citu, uzvalks tev tiešām piestāv.

Harijs pārsteigti pacēla žaketes atloku, it kā pats tumšo uzvalku būtu tikko pamanījis.

-    Vakar bija nodaļu vadītāju sanāksme. Kādu atstāstu tu vēlies dzirdēt īso vai garo?

Harijs ar zīmuli apmaisīja kafiju.

-     Mēs vairs nedrīkstam izmeklēt Elēnas lietu, vai tā?

-     Šī lieta jau sen ir slēgta, Harij. Un Kriminālistikas nodaļas šefs žēlojas, ka tu liec vēlreiz pārbaudīt vecus lietiskos pierādījumus un liecības.

-     Vakar ir uzradies jauns liecinieks, kas…

-     Vienmēr ir kāds jauns liecinieks, Harij. Viņi vienkārši vairs negrib par to neko dzirdēt.

-     Bet…

-     Svītra apakšā, Harij. Diemžēl.

Durvīs Mellers vēlreiz atskatījās.

-     Izej pastaigāt saulītē. Šī varbūt ir pēdējā siltā diena pirms garās ziemas.

-    Runā, ka ārā spīdot saule, Harijs sacīja, ienākdams pie Beātes Moku kambarī. Tikai, lai zini.

-     Izslēdz gaismu, viņa sacīja. Es tev kaut ko parādīšu.

Telefonsarunā Beāte bija izklausījusies satraukta, taču neko

nebija paskaidrojusi. Viņa paņēma pulti.

-     Es neko neatradu tajā lentē, kas ierakstīta dienā, kad tika pasūtīts konteiners, bet paskaties šo, laupīšanas dienā.

Uz ekrāna parādījās attēls zaļais konteiners aiz 7-Eleven loga, krēma smalkmaizītes un tā puiša, ar kuru viņš vakar bija runājis, pakausis un kailās miesas josla virs nošļukušajām biksēm. Puisis apkalpoja kādu jaunu būtni, kas pirka pienu, jauniešu žurnālu Det Nye un prezervatīvus.

-    Ieraksta laiks 15.05, tātad piecas minūtes pirms aplaupīšanas. Tagad skaties.

Dabūjusi prasīto, jaunā dāma aizgāja, rinda pavirzījās uz priekšu, un vīrietis melnā darba kombinezonā un ausainē ar nagu, pastiepis roku letes virzienā, norādīja uz kaut kādu preci. Viņš stāvēja, nodūris galvu, un viņa seja nebija saskatāma. Padusē bija iežmiegta melna, salocīta soma.

-     Velns ar ārā, Harijs nočukstēja.

-     Tas ir Ekspeditors.

-    Droši zini? Melns kombinezons mugurā ir daudziem, un laupītājam galvā nebija cepure.

-     Kad viņš mazliet atkāpsies no letes, tu ieraudzīsi, ka viņam kājās ir tādi paši apavi, kādi bija laupītājam. Un ievēro, kreisajos sānos kombinezons mazliet uzblīdis. Tur paslēpts AG3.

-     Viņš ieroci piesaitējis. Bet kāpēc viņš ir kioskā?

-     Gaida, kad atvedīs naudu, un viņam vajadzīga vieta, no kurienes var visu pārredzēt un vienlaikus nepievērst sev lieku uzmanību. Viņš te bijis jau agrāk un zina, ka inkasācijas mašīna piebrauc laika posmā no 15.15 līdz 15.20. Šajās minūtēs viņš nevar stāvēt balaklavā, lai priekšlaikus neatklātu savus nodomus, tāpēc izvēlējies cepuri, kas maksimāli aizsedz seju. Viņam ejot pie kases, ja labi ieskatās, var pamanīt mazus, četrstūrainus gaismas laukumiņus, kas pārvietojas pa leti. Tie ir atspulgi no brillēm. Ekspeditor, tu, sātan, tev ir saulesbrilles, viņa runāja klusi, bet strauji, turklāt bija tik uzbudināta, kādu Harijs viņu vēl nebija redzējis. Viņš acīmredzot zina, ka arī kioskā ir novērošanas kamera, un nemitīgi uzmanās. Redzi, kā viņš pieliecis galvu! Jāatzīst, viņš patiešām zina, ko dara.

Aiz letes stāvošais vīrietis kombinezonā ģērbtajam iedeva smalkmaizīti un tūlīt pat paņēma uz letes nolikto desmit kronu monētu.

-     Oho! Harijs iesaucās.

-     Tik tiešām, Beāte atbildēja. Viņam rokās nav cimdu. Bet neizskatās, ka viņš veikaliņā būtu kaut kam pieskāries. Un redzi, tur ir tas mazais gaismas četrstūris, par kuru es runāju.

Harijs neko neredzēja.

Vīrietis izgāja no veikaliņa, kad bija apkalpots pēdējais rindā stāvošais pircējs.

-     Hm. Būs jāsāk atkal meklēt lieciniekus, Harijs noteica un piecēlās.

-     Šajā ziņā neesmu visai optimistiska, Beāte atbildēja, joprojām neatraudama skatienu no ekrāna. Atceries, ka pieteicās tikai viens vienīgs liecinieks, kurš piektdienas burzmā bija redzējis Ekspeditoru. Ļaužu burzmā laupītāji var justies kā mājās.

-    Jauki, bet vai tev ir kādi citi priekšlikumi?

-     Apsēdies. Citādi palaidīsi garām pašu galveno.

Harijs mazliet pārsteigti paskatījās uz viņu un pagriezās atkal pret ekrānu. Aiz letes stāvošais bija pagriezies pret kameru un ar pirkstu urķēja degunu.

-    Ja pašu galveno, tad pašu galveno, Harijs noburkšķēja.

-     Paskaties uz konteineru aiz loga.

Atspīdumi stiklā netraucēja saskatīt vīrieti melnajā kombinezonā. Viņš stāvēja uz ietves starp konteineru un ielas malā novietotu mašīnu. Ar muguru pret kameru, uzlicis roku uz konteinera malas. Izskatījās, ka, palēnām ēzdams smalkmaizīti, viņš vēro banku. Somu viņš bija nolicis uz asfalta.

-    Šis ir viņa novērošanas postenis, Beāte sacīja. Viņš pasūtīja konteineru un lika to novietot tieši šeit. Vienkārši ģeniāli. Viņš gaida, kad ieradīsies mašīna ar naudu, un vienlaikus atrodas ārpus bankas novērošanas kameru redzamības lauka. Un pievērs uzmanību, kā viņš stāv. Pusei garāmgājēju viņš gluži vienkārši nav redzams. Bet pārējie redz vīrieti kombinezonā un naģenē pie konteinera, tātad kādu celtnieku, pārvākšanās firmas strādnieku vai atkritumu savācēju. īsāk sakot, ikdienišķu ainu, kas paslīd garām neievērota. Nav brīnums, ka mums nav liecinieku.

-    Uz konteinera viņš atstāj taukainus pirkstu nospiedumus, Harijs bilda. Žēl, ka visu pēdējo nedēļu bez mitas lijis.

-     Bet smalkmaizīte…

-     Viņš to notiesā ar visiem pirkstu nospiedumiem, Harijs nopūtās.

-     … rada viņā slāpes. Tagad skaties.

Vīrietis pieliecās, atvilka somas rāvējslēdzēju un izņēma baltu plastmasas maisiņu. Un no tā izvilka pudeli.

-    Kokakola, Beāte nočukstēja. Pirms tu atnāci, es palielināju stopkadru. Tā ir stikla pudele ar vīna korķi.

Kombinezonā ģērbtais, ar vienu roku pieturēdams pudeli, to atkorķēja. Tad atgāza galvu un, pacēlis pudeli, sāka dzert. Bija labi redzams, ka pēdējie pilieni notek gar pudeles kaklu, taču seja cepures dēļ nebija saskatāma arī tagad. Tad viņš iebāza pudeli maisiņā, maisiņu aizsēja un grasījās ielikt atpakaļ somā, bet tad apstājās.

-    Re, tagad viņš apdomājas, Beāte čukstēja un satraukti turpināja jau mazliet skaļākā balsī:

-     Cik vietas vajadzēs naudai? Cik vietas vajadzēs naudai?

Sižeta galvenais varonis uzmeta skatienu somai. Palūkojās

uz konteineru. Tad izšķiries strauji atvēzējās. Maisiņš ar pudeli, aprakstījis gaisā slaidu loku, piezemējās atvērtā konteinerā pašā viduci.

-     Trīs punkti! ieaurojās Harijs.

-     Uzvar laukuma saimnieki! iespiedzās Beāte.

-     Velns! noelsās Harijs.

-     0 nē! ievaidējās Beāte un izmisumā pieplaka ar seju mašīnas stūrei.

-     Iespējams, to nupat savākuši, Harijs izmeta. Uzgaidi!

Atgrūdis durvis un gandrīz notriecis garām braucošu velosipēdistu, kurš strauji metās sāņus, Harijs vienā stiepienā šķērsoja ielu, iebrāzās 7-Eleven veikaliņā un metās pie letes.

-     Kad aizveda konteineru? viņš jautāja puisim, kurš bija aizņemts ar hotdogu gatavošanu divām miesās raženām meičām.

-     Gaidi rindu, puisis atbildēja, pat nepacēlis acis.

Viena no meitenēm sašutumā ievaidējās, kad Harijs pārlika pār leti, nosprostojot piekļuvi kečupam, un sagrāba puisi aiz zaļā krekliņa.

-     Sveiks, tas atkal esmu es, Harijs sacīja. Tagad klausies labi uzmanīgi, citādi šī desa nonāks tev…

Šausmas puiša sejā lika Harijam saņemt sevi rokās. Viņš atlaida tvērienu un norādīja uz logu, kur tagad, kad skatu vairs neaizsedza zaļais konteiners, skaidri bija redzama Nordea bankas filiāle ielas otrā pusē.

-     Kad savāca konteineru? Aši!

Norīstījies puisis blenza uz Hariju.

-     Tikko. Tik tikko.

-     Ko nozīmē "tikko"?

-     Pirms… divām minūtēm. Puiša acis bija kļuvušas stiklainas.

-     Uz kurieni to aizveda?

-    Kā lai es to zinu? Es neko nesajēdz no visām tām jūsu konteineru būšanām.

-     Nesajēdzu.

-     Koa?

Bet Harijs jau bija izskrējis pa durvīm.

Harijs spieda pie auss Beātes sarkano telefonu.

-    Vai Oslo Uzkopšanas serviss? Te no policijas, Harijs Hols. Kur jūs iztukšojat savus konteinerus? Jā, privātos. Metodica, skaidrs, kur tas… Fabrikanta Fūrulunna ceļš Alnabrū? Paldies. Ko? Vai arī Grenmū? Kā lai zinu, uz kuru…

-     Skaties, Beāte ierunājās. Sastrēgums.

Mašīnas bija izveidojušas šķietami necaurejamu mūri, sākot no T veida krustojuma līdz kafejnīcai Lorry Hegdehaugsveienā.

-    Vajadzēja braukt pa Urānienborgveienu, Harijs sacīja. Vai Kirkeveienu.

-    Žēl, ka tu nesēdi pie stūres, Beāte noteica un strauji pagrieza stūri pa labi. Ar priekšējo labo riteni tikusi uz trotuāra, viņa uztaurēja un spieda gāzi grīdā. Cilvēki knapi paguva palēkt sāņus.

-    Hallo? Harijs atkal bija kādu sazvanījis. Jūs tikko savācāt zaļu konteineru, kas atradās Bugstaveienā pirms krustojuma ar Industrigātu. Uz kurieni to vedīs? Jā, es pagaidīšu.

-    Izmēģināsim laimi Alnabrū, Beāte sacīja un sānslīdē izvadīja mašīnu krustojumā tramvaja degunpriekšā. Riteņi, pirms guva saķēri ar asfaltu, brīdi buksēja uz sliedēm, un Hariju pārņēma neskaidra dejā vu sajūta.

Kad viņi bija tikuši līdz Pīlestrēdei, atzvanīja vīrs no Oslo Uzkopšanas servisa, vēstīdams, ka šoferis pa mobilo telefonu nav sazvanāms, taču konteinera vedējs, visticamāk, ir ceļā uz Alnabrū.

-     Labi, Harijs atbildēja, vai varat piezvanīt uz Metodica un palūgt, lai uzgaida ar konteinera satura iztukšošanu kurtuvē, līdz mēs… Jūsu birojs no pusdivpadsmitiem līdz divpadsmitiem slēgts? Uzmanies! Nē, es runāju ar šoferi. Nē, nē, ar savu šoferi.

Ibsena tunelī Harijs izsauca Grenlanni un lūdza, lai steigšus nosūta patruļmašīnu uz Metodica, taču tuvākā brīvā ekipāža atradās vismaz piecpadsmit minūšu brauciena attālumā.

-    Velns! Harijs aizlidināja telefonu pār plecu un ar dūri iebelza pa priekšējo paneli.

Lokveida krustojumā starp iepirkšanās centru Byporten un viesnīcu Plaza Beāte, braukdama pa sadalošo joslu, izspraucās starp sarkanu autobusu un Chevrolet kravas furgonu un jau pēc īsa brīža ar ātrumu simt desmit kilometri stundā traucās lejup pa divlīmeņu krustojuma estakādi. Kad viņa, riepām kaucot, izslīdinājās cauri gandrīz simt astoņdesmit grādu līkumam Oslo centrālās stacijas jūras pusē, Harijs saprata, ka viss vēl nav zaudēts.

-     Kurš maitas gabals tevi mācījis stūrēt? viņš jautāja, turēdamies ar abām rokām, kamēr viņi, līkumojot starp mašīnām, pa trīsjoslu autostrādi šāvās Ēkebergas tuneļa virzienā.

-     Es pati, Beāte atbildēja.

Volerengas tunelī viņi panāca lielu, stipri dūmojošu kravas mašīnu, kas vilkās pa labo joslu. Uz platformas, nostiprināts ar divām dzeltenām spīlēm katrā pusē, atradās zaļš konteiners. Uzraksts vēstīja, ka tas pieder Oslo Uzkopšanas servisam.

-     Yesl Harijs iesaucās.

Beāte apdzina kravas mašīnu, samazināja ātrumu un ieslēdza labā pagrieziena uguni. Bet Harijs nolaida logu un, vienā rokā turēdams policista apliecību, ar otru roku rādīja, lai šoferis nobrauc malā.

Šoferim nekas nebija pretī, ka Harijs apskata konteinera saturu, taču viņam likās prātīgāk vispirms nokļūt līdz Metodica un saturu izgāzt.

-     Tā pudele nedrīkst saplīst! Harijs no kravas platformas sauca, cenšoties pārkliegt ielas troksni.

-    Nu lai jau būtu, es tikai iedomājos par tavu skaisto uzvalku, šoferis sacīja, bet Harijs jau lēca konteinerā. Nākamajā mirklī iekšpusē nodārdēja kā pēc zibens spēriena, tam sekoja sulīgas lamas.

Tad bridi skaļa rosība. Beidzot atskanēja vēl viens yes!, un Harijs iznira no konteinera, kā trofeju turot virs galvas baltu plastmasas maisiņu.

-   Tūlīt pat iedod pudeli Vēberam un piesaki, ka tas ir steidzami, Harijs sacīja, kad Beāte iedarbināja motoru. Un pasveicini no manis.

-     Tas līdzēs?

Harijs pakasīja pakausi.

-     Nē. Pasaki tikai, ka tas ir steidzami.

Viņa iesmējās. Tā aprauti un ne visai sirsnīgi, tomēr tie bija smiekli.

-     Vai tu vienmēr esi tik dedzīgs?

-    Es? Un kā ar tevi pašu? Vai tu šī pierādījuma dēļ nedrāzi tā, it kā būtu gatava mūs abus aizraidīt pie senčiem?

Šoreiz viņa aprobežojās ar smaidu un, neko neatbildējusi, ilgi raudzījās spogulī, līdz izbrauca uz ceļa.

Harijs spēji palūkojās pulkstenī.

-     Sasodīts!

-     Vai kaut ko kavē?

-     Vai tu varētu mani aizraut līdz Majoštuenas baznīcai?

-     Protams. Tāpēc tas tumšais uzvalks?

-    Jā. Kāds… draugs.

-     Tad nebūtu slikti, ja tu tiktu vaļā no brūnā traipa, kas tev uz pleca.

Harijs piešķieba galvu.

-     No konteinera, viņš noteica un paberzēja. Nu, vai tagad labāk?

Beāte viņam pasniedza kabatlakatiņu.

-     Pamēģini ar siekalām. Vai tuvs draugs?

-     Nē. Kaut gan… Kādu bridi varbūt. Uz bērēm jau jāaiziet.

-     Patiešām?

-     Tu neej?

-     Es līdz šim esmu bijusi tikai vienās bērēs.

Kādu laiku abi brauca klusēdami.

-     Sava tēva?

Viņa palocīja galvu.

Viņi šķērsoja Sinsenes krustojumu. Mūselunnē, plašajā, līdzenajā zālienā lejpus jauniešu hosteļa Haraldsheim, kāds virs un divi puikas lidināja pūķi. Visi trīs, atgāzuši galvas, vērās zilajās debesis, un Harijs paguva ievērot, ka vīrietis sniedz auklu lielākajam zēnam.

-     Mēs viņu vēl joprojām neesam atraduši, teica Beāte.

-     Neesam gan, Harijs piekrita. Vēl joprojām.

-    Dievs dod un Dievs ņem. Piemiedzis acis, mācītājs noskatīja tukšās solu rindas un augumā garo vīrieti ar īsi apgrieztajiem matiem, kas nupat bija neuzkrītoši ienācis un grasījās apsēsties pašā aizmugurē. Viņš pagaidīja, līdz, vairākkārtīgi atbalsodamās baznīcas velvēs, aprimst sirdi plosošās elsas.

-     Bet dažkārt varētu likties, ka Viņš tikai ņem.

Izrunājot pēdējo vārdu, mācītājs pacēla balsi, un akustika parūpējās, lai tas izskanētu pa visu baznīcu. Elsas atkal pieņēmās spēkā. Harijs palūkojās apkārt. Viņš bija iedomājies, ka Annai, kas bija tik sabiedriska un dzirkstoša, ir daudz draugu, taču saskaitīja tikai astoņus cilvēkus sešus priekšējā rindā un divus mazliet tālāk. Astoņi. Tā gan. Un cik cilvēku atnāktu uz viņa paša bērēm? Astoņi pavadītāji varbūt nav nemaz tik slikti.

Elsas nāca no pirmās rindas, kur Harijs redzēja trīs košos lakatos tērptas sieviešu galvas un trīs kailus vīriešu pakaušus. Vēl bija kāds vīrietis, kurš sēdēja pa kreisi, un sieviete pie vidusejas. Harijs atpazina Astri Monsenas globusveida afrikāņu frizūru.

Noknikšķēja ērģeļu pedāļi, un baznīcu pieskanēja mūzika. Psalms. Dieva žēlsirdība. Aizvēris acis, Harijs juta, cik ļoti ir noguris. Ērģeļu skaņas pieņēmās spēkā un rima, augstie toņi urdza no griestiem kā ūdenskritums. Pašķidrs balsu koris dziedāja par piedošanu un žēlastību. Harijam uznāca vēlēšanās kaut kur iegrimt, ietīties siltumā un uz brīdi nozust. Dievs tiesās dzīvos un mirušos. Dieva atriebība, Dievs kā atriebes dieviete Nemese. Ērģeļu zemākie toņi lika nodrebēt tukšajiem koka soliem. Zobens vienā rokā, svari otrā, sods un taisnīgums. Vai nesodāmība un netaisnība. Harijs atvēra acis.

Četri vīri nesa zārku. Aiz diviem melnīgsnējiem novalkātos Armani uzvalkos un baltos kreklos ar vaļējām apkaklītēm Harijs atpazina policistu Ūlu Lī. Ceturtais nesējs bija tik garš, ka zārks bija sagāzies greizi. Uzvalks uz kalsnā auguma karājās kā uz pakaramā, tomēr viņš no četrotnes bija vienīgais, kurš šķietami nejuta zārka smagumu. Taču Harijs nevarēja atraut acis no viņa sejas. Smalki, pareizas formas vaibsti, lielas, brūnas, ciešanu pilnas, dziļi iegrimušas acis. Melnie mati mugurpusē bija sapīti garā bizē, atsedzot skaidru, augstu pieri. Jutīgo sirdsformas muti ieskāva gara, bet labi kopta bārda. Likās, ka pats Kristus, kura figūra atradās aiz mācītāja, nokāpis no altāra. Bet vēl jau nav pateikts viss ir tikai nedaudzas sejas, par kurām tā var sacīt, taču viņa seja staroja. Kamēr viņi lēnām tuvojās, Harijs mēģināja saskatīt, kas rada šo starojumu. Vai skumjas? Prieks ne. Varbūt labestība? Vai ļaunums?

Nesējiem garāmejot, viņu acis uz brīdi sastapās. Tad nolaistu skatienu sekoja Astri Monsena, vīrs vidējos gados, kurš atgādināja revidentu, un trīs sievietes divas vecākas un viena jauna visas tērpušās krāsainos svārkos. Viņas skaļi elsoja un vaimanāja, un to visu kā mēms pavadījums papildināja acu bolīšana un roku lauzīšana.

Harijs palika stāvam, līdz mazais pavadītāju pulciņš bija izgājis no baznīcas.

-     Interesanti ar tiem čigāniem, vai ne, Hole?

Vārdi noskanēja pa visu baznīcu. Harijs pagriezās. Tas bija īvarsons smaidošs, melnā uzvalkā ar kaklasaiti.

-     Bērnībā mums dārznieks bija čigāns ursārietis. Nu tu jau zini tie, kas braukā apkārt ar dejojošiem lāčiem. Viņu sauca Jozefs. Viena vienīga muzicēšana un māžošanās. Bet ar nāvi, kā redzi, ir citādi… Šiem ļaudīm ar nāvi ir krietni saspīlētākas attiecības nekā mums. Viņi šausmīgi baidās no mule mirušo gariem. Viņi tic, ka tie spokojas. Jozefs mēdza iet pie kādas sievietes, kura tos prata aizdzīt, laikam tikai sievietes to spēj. Nāc!

īvarsons viegli satvēra Harija roku, un viņam nācās krietni saņemties, lai neļautos impulsam un to neatrautu. Viņi izgāja uz baznīcas kāpnēm. Kirkeveienas satiksmes troksnis pārmāca baznīcas zvanus. Šēninga ielā ar atvērtām mugurējām durvīm bēru procesiju jau gaidīja melns Cadillac.

-Viņi vedīs zārku uz Vestres krematoriju, īvarsons sacīja. Šo hinduistu tradīciju līķu dedzināšanu viņi ir atveduši sev līdzi no Indijas. Anglijā viņi dedzina mirušo kopā ar visu furgonu, bet viņiem vairs nav atļauts atstāt tur arī atraitni, viņš smējās. Bet svarīgas personiskās mantas gan ir atļauts ņemt līdzi. Jozefs stāstīja, ka Ungārijā kāda čigānu ģimene vienam spridzinātājam ielika zārkā visu atlikušo dinamītu un viss krematorijs uzgāja gaisā.

Harijs paņēma Camel paciņu.

-     Es zinu, Hole, kāpēc tu esi šeit, īvarsons sacīja, nepārstājis smaidīt. Tu gaidi, vai neradīsies kāda izdevība aprunāties ar viņu, vai ne? īvarsons pamāja uz pavadītāju pulciņu, kur lēnā gaitā soļoja garš, tievs vīrietis, bet citi skrēja gandrīz teciņiem, lai tiktu līdzi.

-      Vai tas ir viņš, tas, kuru jūs saucat par Raskolu? Harijs jautāja, ielicis cigareti starp lūpām.

īvarsons pamāja.

-     Tas ir viņas onkulis.

-     Un tie citi?

-     Saka, ka esot paziņas.

-     Kur tad ģimene?

-     Viņi neatzīst mirušo.

-     Kā tā?

-     Tā ir Raskola versija. Čigāni ir nelabojami meļi, bet tas, ko Raskols stāsta, pilnībā saskan ar Jozefa teikto par viņu domāšanas veidu.

-     Un tas būtu?

-     Ģimenes gods svarīgāks par visu. Tieši tādēļ viņa tika atstumta. Pēc Raskola teiktā, četrpadsmit gadu vecumā viņa tika izprecināta kādam grieķiski runājošam gringo čigānam Spānijā, bet tieši pirms kāzu ceremonijas aizlaidās ar kādu gadzo.

-     Gadzo?

-     Tā viņi dēvē cittautiešus. Kādu dāņu jūrnieku. Tas skaitās pats ļaunākais, ko var izdarīt. Kauns visai dzimtai.

-    Mm. Neaizdegtā cigarete Harija mutē lēkāja augšup lejup, kad viņš sāka runāt: Izskatās, ka esi labi iepazinis šo Raskolu.

īvarsons atgaiņājās, it kā būtu uzpūsti tabakas dūmi.

-    Mēs esam aprunājušies. Es to sauktu pat tādu kā izlūkkauju. Būtiskās sarunas notiks vēlāk, kad būsim izpildījuši savu norunas daļu viņš būs ieradies šajās bērēs.

-     Tātad līdz šim neko daudz nav pavēstījis?

-    Nē, neko tādu, kas noderētu izmeklēšanai. Bet sarunas tonis bija cerīgs.

-     Tik cerīgs, ka policija tagad palīdz nest viņa radiniekus uz kapu?

-    Mācītājs palūdza, lai Lī vai es palīdzam ar nešanu, jo viņiem trūka vīru. Lai būtu, mēs tāpat esam šeit, lai pieskatītu Raskolu. Un to mēs arī darīsim. Tātad uzmanīsim viņu.

Paskatījies uz spilgto rudens sauli, Harijs samiedza acis.

īvarsons pagriezās pret viņu.

-     Atļaušos būt diezgan tiešs, Hole. Nevienam nav ļauts runāt ar Raskolu, pirms mēs neesam beiguši sarunu. Nevienam. Trīs gadus esmu mēģinājis piekļūt šim cilvēkam, kurš zina visu. Un tagad man tas ir izdevies. Es nevienam neļaušu to sagandēt, vai saproti, Hole, ko es saku?

-    Ja nu mēs tagad runājam aci pret aci, Harijs iesāka, izņemdams no mutes tabakas plēksni, saki man, īvarson, vai mēs šajā lietā pēkšņi esam kļuvuši konkurenti?

Pagriezis seju pret sauli, īvarsons ķiķinoši iesmējās.

-    Vai zini, ko es būtu darījis, ja būtu tavā vietā? viņš aizvērtām acīm jautāja.

-     Ko tad? Harijs jautāja, kad pauze kļuva neizturama.

-     Es būtu nosūtījis uzvalku uz ķīmisko tīrīšanu, tu izskaties kā gulējis atkritumu izgāztuvē. Pielicis divus pirkstus pie pieres, viņš atvadījās. Jauku dienu.

Palicis uz baznīcas kāpnēm viens, Harijs smēķēja un noskatījās, kā, sagāzies uz sāniem, pa trotuāru aizšūpojas prom baltais zārks.

Harijam ienākot, Halvošens biroja krēslā apsviedās riņķī.

-     Labi, ka tu nāc, man ir patīkami jaunumi. Es… sasodīts, kā tu smirdi! aizspiedis degunu, Halvošens ierunājās radio diktora intonācijā:

-     Kas noticis ar tavu uzvalku?

-     Ieslīdēju atkritumu konteinerā. Kādi jaunumi?

-     Ēe… jā, man likās, ka tā bilde varētu būt no kādas atpūtas vietas Dienvidnorvēģijā. Tādēļ izsūtīju meilus uz visiem Eustagderes lensmaņu iecirkņiem. Un patiesi, pavisam drīz viens no viņiem atzvanīja no Rīsēras un teica, ka ļoti labi pazīstot šo piekrasti. Un zini ko?

-     Nu ko?

-     Tā neatrodas vis Dienvidnorvēģijā, bet Larkollenē!

Halvošens skatījās uz Hariju ar gaidpilnu smaidu, bet, tā kā

Harijs nereaģēja, piebilda:

-     Tātad Estfollā. Aiz Mosas.

-     Halvošen, es zinu, kur atrodas Larkollene.

-    Jā, bet šis lensmanis ir no…

-     Arī dienvidnorvēģi brauc atpūsties. Vai zvanīji uz Larkollenu?

Halvošens zīmīgi paskatījās griestos.

-Jā, protams, es piezvanīju uz kempingu un divām vietām, kur tiek izīrētas brīvdienu mājiņas. Un ari uz abiem ikdienas preču veikaliem.

-     Trāpīji?

-     Tieši mērķī. Halvošens atkal sāka starot. Es aizfaksēju bildi, un izrādās, viena veikala vadītājs gluži labi zina, kas ir šī sieviete. Viņas virs palaikam pie viņiem iepērkas, un tajā apkaimē ir dažas tik šikas mājas.

-     Un sievietes vārds?

-     Vigdisa Albū.

-    Albū… kā angļu elbow?

-    Akurāt, Norvēģijā ir tikai divas sievietes ar šādu uzvārdu. Viena no viņām dzimusi tūkstoš deviņi simti devītajā gadā, otrai ir četrdesmit trīs, un viņa ar vīru Arni Albū dzīvo Šlemdālē, Bjērnetroketas ielā divpadsmit. Un abrakadabra šef, te ir viņas telefona numurs.

-    Nekad nesauc mani tādā vārdā, Harijs teica, tverdams pēc telefona klausules.

-     Kas tad nu? Jūties slikti?

-    Jā, taču ne tāpēc es tev to teicu. Šefs ir Mellers. Es ne. Okay1

Havošens grasījās atbildēt, bet Harijs ar žestu lika saprast, lai paklusē.

-     Albū kundze?

Albū māja. Lai tādu uzbūvētu, vajag daudz naudas, daudz laika un daudz vietas. Un gaumi. Pēc Harija domām, ļoti sliktu gaumi. Gribot negribot jādomā, ka arhitekts, ja vien tāds eksistēja, ir mēģinājis saplūdināt tipiskas norvēģu vasaras mājas un Amerikas dienvidštatu muižas stilu, papildinot to ar kripatu Donalda Daka piepilsētas idilles. Harija kājas stiga akmens šķembās. Iebraucamais ceļš veda garām labi koptam dārzam ar košumkrūmiem un bronzas alnēnu, kas dzer no strūklakas. Divdurvju garāžas jumta korei bija piestiprināta ovāla vara plāksne ar karogu dzeltenu trijstūri uz zila fona.

Aiz mājas aizgūtnēm vaukšķēja suns. Uzkāpis pa platajām kāpnēm ar kolonnām, Harijs piezvanīja un nebūtu pārsteigts, ja tūlīt parādītos tumšādaina matrona baltā priekšautā.

-    Sveicināti. Tas tika nočivināts gandrīz vienlaikus ar durvju atsprāgšanu vaļā. Vigdisa Albū izskatījās kā izkāpusi no kādas Atnesa reklāmas, Harijs tās dažkārt bija redzējis televīzijā, pārnākot mājā nakti. Tādi paši izbalināti Bārbijas mati, tāds pats smaids ar nedabiski baltu zobu rindām un tvirts, teicami trenēts augstāko aprindu augums, iespīlēts sporta legingos un īsā topiņā. Iespējams, mākslīgi palielinātas krūtis, taču šajā gadījumā viņai pieticis prāta nepārspīlēt ar izmēru.

-     Harijs…

-    Nāc, iesim iekšā! Viņa uzsmaidīja ar savām lielajām, zilajām acīm. Ap tām nedaudz kosmētikas un gandrīz nekādu krunciņu.

Harijs iegāja plašā priekštelpā, ko apdzīvoja drukni, neglīti koka troļļi augumā Harijam līdz viduklim.

-    Es šobrīd mazgāju, Vigdisa Albū paskaidroja un, atkal nomirdzinājusi zobus, ar rādītājpirkstu notrausa sviedru lāsi, kas draudēja pabojāt skropstu tušas klājumu.

-    Tad man jānovelk apavi, Harijs atbildēja un tajā pašā brīdī atcerējās par caurumu labās kājas zeķes papēdī.

-    Pasarg Dievs, ne jau māju, nē, to te dara citi, viņa iesmējās.

-     Bet drēbes gan labprāt mazgāju pati. Ir taču zināma robeža, cik tālu svešiniekus drīkstam ielaist savā dzīvē, vai ne?

-    Tā gan, Harijs norūca. Lai neatpaliktu, kāpjot augšā pa kāpnēm, viņam nācās pasteigties. Aiz pirmklasīgas virtuves atradās dzīvojamā istaba. Divas lielas bīdāmās stikla durvis to nodalīja no plašas terases. Pie garensienas milzīga ķieģeļu konstrukcija, izmēru ziņā kaut kas vidējs starp Oslo rātsnamu un kārtīgu kapakmeni.

-    To projektējis Pērs Hummels uz Arnes četrdesmito dzimšanas dienu, Vigdisa paskaidroja. Pērs ir mūsu draugs.

-     Ahā, tātad Pērs projektējis šo… kamīnu.

-    Tu taču pazīsti Pēru Hummelu? Arhitektu Pēru, kas projektējis jauno kapelu Holmenhollenā?

-    Diemžēl ne, Harijs atbildēja un pasniedza viņai fotogrāfiju.

-     Gribu, lai jūs aplūkojat šo foto.

Vigdisas sejā iegūla pārsteigums, un Harijs to, protams, pamanīja.

-    Bet tā taču ir fotogrāfija, ko Arne aizpagājušajā gadā uzņēma Larkollenē. Kur tu to dabūji?

Harijs vilcinājās ar atbildi, lai pārliecinātos, vai viņas mulsums ir neviltots. Šķiet, tāds tas patiešām bija.

-    Mēs to atradām kādas sievietes kurpē. Viņu sauc Anna Betsena, viņš sacīja.

Vigdisas sejā kā ekrānā atspoguļojās katra doma, emocija un nojausma. Tajā kā paātrinātā režīmā skatītā ziepju operā pārsteigumu nomainīja izbrīns un apjukums, tad uzzibsnīja pēkšņa ideja, tik neiespējama, ka vispirms izlauzās neticīgi smiekli, un tomēr tā neatkāpās un, šķiet, pārtapa par apjautu. Bet pēkšņi filma aprāvās, un sejas ekrānā parādījās uzraksts "Ir taču zināma robeža, cik tālu svešiniekus drīkstam ielaist savā dzīvē, vai ne?".

Harijs grozīja rokā no kabatas izņemto cigarešu paciņu. Kafijas galda vidū dižojās liels kristāla pelnu trauks.

-     Albū kundze, jūs pazīstat Annu Betsenu?

-     It nemaz. Vai man vajadzētu?

-     Es nezinu, Harijs godīgi atzina. Viņa ir mirusi. Es tikai mēģinu izprast, kāpēc šāda tik personiska fotogrāfija gulēja viņas kurpē. Vai ir kāda ideja?

Vigdisa Albū mēģināja iecietīgi pasmaidīt, taču lūpas lāgā negribēja klausīt un viņa apmierinājās ar enerģisku galvas nogrozīšanu.

Harijs gaidīja. Nekustīgs un atslābis. Viņa augums grima mīkstajā sofā, gluži kā pirmīt kājas bija grimušas akmens šķembu klājumā. No pieredzes viņš bija mācījies, ka no visām metodēm, ar kurām var panākt, lai cilvēki sāk runāt, visefektīvākā ir klusēšana. Kad divi sveši cilvēki sēž viens otram pretī, kā viņi šobrīd, klusums iedarbojas gandrīz kā vakuumsūknis, liekot atskanēt vārdiem. Viņi tā nosēdēja desmit bezgalgaras sekundes. Tad Vigdisa norīstījās. Varbūt apkopēja to kaut kur mājās atradusi un paņēmusi līdzi. Un tad iedevusi tai… Annai, tā viņu sauca?

-     Mm. Vai neiebildīsiet, ja es uzsmēķēšu, Albū kundze?

-     Mēs gan šeit nemēdzam smēķēt, nedz es, nedz mans vīrs… viņa aši pārlaida roku savai bizei. Aleksandram, mūsu jaunākajam, ir astma.

-     Cik žēl. Kā jūsu vīrs pavada laiku?

Vigdisa pārsteigti viņu uzlūkoja, un jau tā lielās, zilās acis kļuva

vēl lielākas.

-    Es gribēju teikt ar ko viņš nodarbojas? Harijs ielika cigarešu paciņu atpakaļ iekškabatā.

-      Viņš ir investors. Pirms trim gadiem pārdeva savu firmu.

-     Kādu firmu?

-    Albu AS. Importējām roku dvieļus un dušas paklājiņus viesnīcām un lielsaimniecībām.

-      Izskatās, ka šo roku dvieļu un paklājiņu bijis visai daudz.

-     Mums bija aģentūras visā Skandināvijā.

-     Apsveicu. Tas karogs virs jūsu garāžas vai tas ir konsulārais?

Albū kundze, atguvusi savaldību, izņēma no matiem matu gumiju. Harijs pamanīja, ka viņa kaut ko ir darījusi ar savu seju. Proporcijas šķita tādas kā greizas. Lai gan, patiesību sakot, tās bija pat pārāk pareizas, gandrīz māksloti simetriskas.

-    Tas ir Sentlūsijas karogs. Mans vīrs tur vienpadsmit gadus bija Norvēģijas konsuls. Tur atrodas fabrika, kurā šuj dušas paklājiņus. Mums tur ir ari neliela mājiņa. Vai esat bijis…?

-     Nē.

-    Fantastiski skaistas, brīnišķīgas salas. Tur joprojām dzīvo arī daļa seno iezemiešu, kas runā franciski. Patiesībā pavisam savādi runā, taču viņi ir neiedomājami šarmanti, tie iezemieši.

-     Kreoliešu franču.

-     Ko?

-     Kaut kur lasīju. Kā jums liekas, varbūt jūsu vīram ir kāda nojausma, kā šī fotogrāfija nonākusi pie mirušās?

-     Nedomāju vis. Kāpēc gan?

-     Nūja, Harijs pasmaidīja. Uz to atbildēt ir tikpat grūti kā nojaust, kāpēc svešu cilvēku fotogrāfija atrodas kādam kurpē. Harijs piecēlās. Kā es varu sazināties ar jūsu vīru, Albū kundze?

Pierakstot Albū biroja telefona numuru un adresi, Harijam ienāca prātā paskatīties uz sofu, kur tikko bija sēdējis.

-     Ee… viņš iesāka, ieraudzījis, ka Vigdisa Albū sekojusi viņa skatienam. Es ieslīdēju atkritumu konteinerā. Es tūlīt, protams…

-     Sīkums, viņa pārtrauca. Nākamnedēļ pārvalku šā vai tā vedīs tīrīt.

Stāvot uz kāpnēm pie ārdurvīm, viņa pajautāja, vai Harijs nevarētu nogaidīt un zvanīt viņas vīram pēc pieciem.

-     Tad viņš būs atgriezies mājās un nebūs tik aizņemts.

Harijs klusēja. Gaidot atbildi, viņas lūpu kaktiņi vairākkārt noraustījās.

-     Tad viņš un es… tad mēs abi padomātu, kā varam tev palīdzēt.

-     Paldies, tas tiešām jauki, taču esmu ar mašīnu un jūsu vīra birojs man ir pa ceļam, tāpēc piebraukšu. Varbūt sastapšu viņu darbā.

-     Nuja, viņa noteica un atkal uzdrošinājās plati pasmaidīt.

Iebraucamais ceļš bija pagarš, un visu laiku aiz muguras skanēja niknas suņa rejas. Pie vārtiem Harijs pagriezās. Vigdisa Albū joprojām stāvēja uz rozīgās plantatora mājas kāpnēm. Stāvēja, noliekusi galvu, un saule apspīdēja matus un spīdīgo sporta tērpu. Pa gabalu viņa izskatījās pēc maza bronzas alnēna.

Pie viesnīcas Vika Atrium nebija nevienas brīvas stāvvietas, un Arnes Albū vārds adrešu sarakstā nebija atrodams. Vien kāda reģistratore paskaidroja, ka Albū kungs īrējot biroju kopā ar trijiem citiem investoriem. Un šobrīd viņam esot lietišķa tikšanās neformālā gaisotnē ar mākleru kantora ļaudīm.

Kad Harijs iznāca, kāds transporta policijas darbinieks jau bija paguvis zem vējstikla slotiņas pabāzt soda kvīti. Ar to kabatā un piedevām nelāgā omā viņš iegāja DS Loise, kas atrodas Akerbrigc un ir restorāns, nevis tāda paša nosaukuma tvaikonis. Atšķirībā no Šrēdera viņi te pasniedza gluži ēdamu maltīti maksātspējīgiem apmeklētājiem, kuru biroji atrodas rajonā, ko, mazliet piepušķojot, var dēvēt par Oslo Volstrītu. Ākerbrigē Harijs allaž bija juties l<.i svešinieks, iespējams, tāpēc, ka uzskatīja sevi par Oslo iedzimto, nevis kaut kādu tur tūristu. Viņš pārmija dažus vārdus ar viesmīli, un tas norādīja uz galdiņu pie loga.

-     Godātie kungi, es ļoti atvainojos, Harijs iesāka.

-    Ak tad beidzot! iesaucās viens no trim pie galda sēdošajiem restorāna viesiem, ar strauju galvas kustību atmezdams atpakaļ uz pieres krītošos matus. Virsviesmīl, vai šis te būtu līdz istabas temperatūrai uzsildīts vīns?

-    Es teiktu, ka tas ir norvēģu sarkanvīns, iepildīts Clos des Papes pudelē, Harijs atbildēja.

Vaicātājs apstulba un ar acīm nomērīja Hariju no galvas līdz kājām, mazliet ilgāk pakavēdams skatienu pie viņa tumšā uzvalka.

-    Joks, Harijs pasmaidīja. Esmu no policijas.

Apjukumu sejā nomainīja neviltotu šausmu izteiksme.

-     Ne no ekonomiskās.

Atvieglojuma izteiksmi nomainīja neizpratne. Atskanēja zēniski smiekli, un Harijs ievilka elpu. Viņš bija izlēmis, kā rīkosies, taču nepavisam nebija pārliecināts par rezultātu.

-     Arne Albū?

-    Tas esmu es, atbildēja tas, kurš smējās, slaids vīrietis ar tumšiem, sprogainiem matiem un smaida rieviņām ap acīm, kas liecināja, ka viņš daudz smejas un ka viņam acīmredzot ir mazliet vairāk nekā tikai trīsdesmit pieci gadi, kā Harijs pirmajā mirklī bija domājis. Atvainojos par pārpratumu, viņš turpināja, joprojām smiedams. Vai varu kaut kā palīdzēt, konstebl?

Paskatījies uz viņu, Harijs aši centās gūt priekšstatu par gaidāmo sarunu biedru. Balss skanīga. Skatiens noteikts. Aiz stingra, taču ne pārmēru savilkta kaklasaites mezgla sniegbalta apkaklīte. Tas, ka viņš nebija aprobežojies ar vārdiem "tas esmu es", bet turpinājis ar atvainošanos un jautājumu "vai varu kaut kā palīdzēt, konstebl" ar nelielu ironisku akcentu uz "konstebl" -, liecināja, ka Arne Albū ir vai nu pilnīgi drošs par sevi, vai arī lieliski trenēts šāda iespaida radīšanai.

Harijs sakoncentrēja uzmanību, lai nepalaistu garām nevienu detaļu.

-    Jā, vari gan, Albū. Vai pazīsti Annu Betsenu?

Albū acis bija gandrīz tikpat zilas kā viņa sievai un, sekundi padomājis, viņš atbildēja skaļi un skaidri:

-     Nē.

Albū seja vēstīja tieši to pašu, ko viņa mute. Nevar teikt, ka Harijs nebūtu ar to rēķinājies. Viņš jau sen vairs neticēja mītam, ka cilvēki, kuri sava amata dēļ ik dienu saskaras ar meliem, iemācās tos atpazīt. Reiz kādā tiesā viens policists bija apgalvojis, ka "no pieredzes zinot, ka apsūdzētais melo", un Eune tad kļuva par aizstāvības glābiņu, jo taujāts atbildēja, ka esot pierādīts profesija nekādā mērā neietekmē to, cik labi cilvēki atpazīst melus, un mājkalpotāji šajā ziņā esot tikpat spējīgi kā psihologi vai policisti. Pareizāk gan būtu teikt tikpat nespējīgi. Mazliet labākas sekmes esot vienīgi slepeno dienestu aģentiem. Bet Harijs nebija nekāds slepenā dienesta aģents. Viņš bija puisis no Opsalas, kuram trūka laika, bija slikts noskaņojums un tieši šobrīd arī slikta taktikas izpratne. Konfrontēt kādu turklāt citu klātbūtnē ar viņu varbūtēji kompromitējošiem faktiem, neatklājot aizdomu būtību, pirmkārt, nebija visai efektīvi. Bet, otrkārt, to nevarēja nosaukt par tīru spēli. Tādēļ Harijs labi saprata, ka viņam nevajadzēja darīt to, ko viņš šobrīd dara.

-    Vai ir kāda nojausma, kas varēja iedot viņai šo fotogrāfiju? viņš jautāja.

Visi trīs vīrieši aplūkoja fotogrāfiju, kuru viņš bija nolicis uz galda.

-     Nav ne jausmas, Albū atbildēja. Varbūt mana sieva? Vai kāds no bērniem?

-     Mm. Harijs vēroja, vai neizmainās acu zīlītes, nepaātrinās pulss vai sejā neielīst sārtums.

-     Es nezinu, kāds ir tava apmeklējuma iemesls, konstebl, taču pieņemu, ka tas ir gana nopietns, ja jau esi pūlējies un atradis mani šeit. Un tādā gadījumā mēs varbūt varētu to apspriest aci pret aci pēc tam, kad būšu beidzis sarunu ar darījuma partneriem no Handelsbanken. Ja esi ar mieru uzgaidīt, likšu, lai viesmīlis tev ierāda galdiņu lejāk smēķētāju sektorā.

Harijs tā arī nesaprata, vai Albū smaids ir izsmējīgs vai pretimnākošs. Viņš nespēja pat to.

-     Man nav tik daudz laika, Harijs atbildēja. Tātad, ja mēs varētu apsēsties…

-     Baidos, ka man ari nav, Albū, nepaceldams balsi, viņu izlēmīgi pārtrauca. Šis ir mans darba laiks. Visdrīzāk varam aprunāties vakarpusē, ja vien tu joprojām uzskati, ka varu tev kaut kā līdzēt.

Harijs norīstījās. Viņš bija bezspēcīgs un redzēja, ka Albū to apzinās.

-     Sarunāts, Harijs noteica, pats dzirdēdams, cik bezpalīdzīgi tas izklausās.

-     Paldies, konstebl. Albū palocīja galvu un uzsmaidīja. Un par vīnu tev noteikti taisnība. Viņš pievērsās pārstāvjiem no Handelsbanken. Stein, tu ierunājies par Opticum.

Harijs savāca fotogrāfiju un pirms aiziešanas vēl uztvēra sev adresētu neslēpti ironisku pirmā runātāja smaidu.

Krastmalā Harijs aizdedza cigareti, taču dūms nebija labs, un Harijs smēķi asi aizsvieda. Saule spulgojās kādā Ākešhūsas cietokšņa rūtī, un jūra bija tik rāma, it kā to segtu plāna, pilnīgi caurspīdīga ledus kārta. Kāpēc viņš tā darīja? Kamdēļ šis kamikadziskais mēģinājums pazemot viņam pilnīgi svešu cilvēku? Vien tāpēc, lai kāds viņam taktiski un neuzbāzīgi norādītu uz durvīm.

Viņš pagrieza seju pret sauli, aizvēra acis un iedomājās, ka pārmaiņas pēc šodien vajadzētu izdarīt kaut ko saprātīgu. Piemēram, mest to visu pie malas. Pasaule mūžam bijusi haotiska un neizdibināma, un nekas šajā ziņā nav mainījies. Sāka spēlēt rātsnama zvani.

Harijs nezināja ne tik daudz, ka Melleram izrādīsies taisnība un šī patiešām būs gada pēdējā siltā diena.

16. NODAĻA Namco G-Con 45 Brašais Oļegs.

"Būs labi," viņš reizi pēc reizes bija atkārtojis, runājot pa telefonu, it kā viņam būtu zināms kāds slepens plāns. "Mēs ar mammu drīz atgriezīsimies."

Harijs stāvēja pie istabas loga un skatījās uz debesīm virs pretējās mājas, kur vakara saule sārti oranžos toņos iekrāsoja gaisīgas mākoņcakas. Mājupceļā temperatūra bija spēji un neizskaidrojami pazeminājusies, it kā būtu pavērušās neredzamas durvis un kāds enerģiski izsūknētu siltumu. Dzīvoklī no grīdas dēļu spraugām jau sāka vējot aukstums. Kur atrodas viņa filca čības, pagrabā vai bēniņos? Vai viņam maz ir filca čības? Viņš vairs pilnīgi neko neatcerējās. Par laimi, viņš bija pierakstījis spēļu konsoles Playstation piederuma nosaukumu, ko apsolīja nopirkt Oļegam, ja tas spēs pārsist Harija Tetris rekordu. Namco G-Con 45.

Aiz muguras četrpadsmit collu lielais ekrāns žužināja ziņas. Jauns labdarības koncerts upuru atbalstam. Džūlija Robertsa izsaka visdziļāko līdzjūtību, un Silvestrs Stalone pieņem zvanītāju ziedojumus. Un klāt atmaksas stunda. Kadri ar kasešu bumbu sabombardētām kalnu nogāzēm. Akmeņiem nosēta tuksnesīga ainava un melni dūmu stabi. Iezvanījās telefons.

Tas bija Vēbers. Policijas pārvaldē Vēberu uzskatīja par stūrgalvīgu īgņu, ar kuru grūti sastrādāties. Harijs bija gluži citās domās. Bija tikai jāsaprot, ka viņš tiešām iecērtas, ja viņu tur pai pamuļķi vai pārlieku uzplijas.

-     Es zinu, ka nevari vien sagaidīt, kad būs rezultāti, Vēbers iesāka. Uz pudeles neatradām nekādas DNS pēdas, taču bija daži pirkstu nospiedumi.

-    Lieliski. Es baidījos, ka tie varētu būt izdzisuši, lai arī pudele atradās maisiņā.

-    Labi, ka tā bija stikla pudele. Plastmasā tauku daļiņas pēc tik daudzām dienām būtu uzsūkušās.

Plak, plak, skanēja fonā. Kāds sirsnīgi ņēmās ar slotu.

-     Vēber, tu joprojām esi darbā? "Jā-

-     Kad jūs salīdzināsiet pirkstu nospiedumus ar datu bāzi?

-    Vai tas ir tik steidzami? vecais izmeklētājs aizdomīgi nomurmināja.

-     It nemaz, Vēber. Man laika pārpārēm.

-     Rīt. Es ne sevišķi labi orientējos modernajos datu apstrādes rīkos, un jaunie šovakar jau mājās.

-     Un tu?

-     Es paskatīšos, vai varu kaut ko atrast pēc vecās metodes. Guli mierīgi, Hol. Vecais policijas onka pieskatīs.

Harijs nolika klausuli un, iegājis guļamistabā, ieslēdza datoru. Microsoft dzīvespriecīgais meldiņš uz mirkli pārmāca amerikāņu atriebes retoriku dzīvojamā istabā. Vairākkārt uzklikšķinājis, viņš atvēra bankas aplaupīšanas video Kirkeveienā. Vairākas reizes noskatījās saraustīto ierakstu un cik gudrs bija, tik palika. Pēc tam uzklikšķināja uz e-pasta ikonas. Līdz ar stilizētu smilšu pulksteni parādījās vārdi "saņemts 1 jauns ziņojums". Gaitenī atkal iedžinkstējās telefons. Harijs uzmeta skatienu pulkstenim un, pacēlis klausuli, atsaucās balsī, kādā mēdza runāt ar Rākelu.

-     Te Arne Albū. Atvainojos, ka zvanu uz mājām, turklāt tik vēlā stundā. Es apdomājos un sapratu, ka vēlos izrunāt visu līdz galam un tad aizmirst par to. Numuru dabūju no savas sievas. Vai esat ar mieru?

-    Lai notiek, Harijs atbildēja, mazliet neveikli pāriedams uz lietišķo toni.

-    Tātad es aprunājos ar sievu, un neviens no mums šo sievieti nepazīst. Mēs arī nezinām, kā fotogrāfija varēja nonākt pie viņas. Taču to uzņēmis profesionāls fotogrāfs, un kāds ateljē darbinieks, iespējams, paņēmis kopiju. Un vēl, mūsu mājā ir bijuši visdažādākie cilvēki. Vārdu sakot, izskaidrojumu ir daudz, milzum daudz.

-     Hm, Harijs ievēroja, ka Arnes Albū balss vairs neskanēja tik pašpārliecināti kā dienā. Un tieši Albū bija tas, kurš pārtrauca vairākas sekundes ilgo pauzi, kuras laikā klausulē bija dzirdami vien klusi sprakšķi.

-Ja tomēr rodas vajadzība pēc vēl kādas sarunas, es vēlos, lai zvanāt man uz biroju. Cik noprotu, telefona numuru mana sieva jau iedeva.

-    Savukārt es sapratu, ka jūs nevēlaties, lai traucē darba laikā, Albū?

-     Es tikai gribu… mana sieva tā sanervozējās. Mirusi sieviete ar fotogrāfiju kurpē, pasarg Dievs! Gribu, lai sazināties tikai ar mani personīgi.

-     Es saprotu. Bet fotogrāfijā ir redzama viņa un bērni.

-    Es taču sacīju, ka viņai par to nav ne mazākās nojausmas! Un, kā atvainodamies par aizkaitināto toni, vēl piebilda: Es apsolu izpētīt visas iespējamās varbūtības, kā tas varēja notikt.

-    Pateicos par piedāvājumu, taču es tomēr paturēšu sev tiesības sazināties ar ikvienu pēc saviem ieskatiem. Harijs ieklausījās Albū elpā, pirms turpināja: Ceru, ka saprotat.

-     Paklau…

-    Un baidos, ka par to nav vērts diskutēt, Albū. Es kontaktēšos gan ar jums, gan jūsu sievu, ja gribēšu kaut ko uzzināt.

-      Pagaidiet! Jūs nesaprotat. Mana sieva… zaudē paškontroli.

-    Jums taisnība, es tiešām nesaprotu. Vai viņa ir slima?

-     Slima? Albū pārsteigti jautāja. Nē, bet…

-     Tad labāk beigsim šo sarunu. Harijs paraudzījās uz sevi spogulī. Šis nav mans darba laiks. Jauku vakaru, Albū.

Nolicis klausuli, viņš paskatījās spogulī vēlreiz. Smīniņš jau bija nozudis, nozudis ļaunais prieks. Zemiskums. Paštaisnība. Sadisms. Četras atriebības iezīmes. Tomēr bija vēl kaut kas, kam tā nevajadzētu būt. Kaut kā pietrūka. Viņš pētīja vēl rūpīgāk. Varbūt vainīga tikai savdabīgā gaisma.

Apsēdies pie datora, viņš iedomājās, ka par šīm četrām atriebības pazīmēm noteikti jāatceras pastāstīt Eunem, jo viņš kolekcionēja šādas atklāsmes. Ienākušais e-pasts bija nosūtīts no kādas agrāk neredzētas adreses: furie&bolde.com. Viņš uzklikšķināja.

Un tad Harija ķermenī ielija viss šajā gadā vēl neizjustais aukstums.

Lasot ekrānā redzamo tekstu, matiņi uz skausta sacēlās stāvus un šķita, ka āda žņaudz kā pārāk šauras drēbes.

Vai uzspēlēsim? Iedomāsimies, ka tu esi bijis vakariņās pie kādas sievietes un nākamajā dienā viņa tiek atrasta mirusi. Ko tu dari:

C#MN

Žēlīgi pīkstēja telefons. Harijs zināja, ka tā ir Rākela. Bet neatsaucās.

17. NODAĻA Arābijas asaras

Atvēris durvis un ieraudzījis Hariju jau priekšā, Halvošens bija ļoti pārsteigts.

-    Jau klāt? Vai zini, ka pulkstenis ir tikai…

-     Nevarēju gulēt, Harijs nomurmināja. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš vērās datora ekrānā. Sasodīts, cik lēni šīs mašīnas strādā.

Halvošens paskatījās viņam pār plecu.

-    Internetā vidē ļoti svarīgs ir datu plūsmas ātrums. Patlaban tu esi parastajā ISDN līnijā, taču varu tevi iepriecināt, ka drīz mums būs platjoslas pieslēgums. Dagens Naeringsliv, biznesa ziņas, kaut ko gribi atrast?

-     Mm… jā.

-     Arne Albū. Tiešām runāji ar Vigdisu Albū?

-    Jā, runāju.

-     Nu un kāda ir abu saistība ar banku aplaupīšanu?

Harijs nepacēla skatienu. Par laupīšanu viņš nebija pat ieminējies, pareizāk sakot, viņš vispār nebija devis nekādas norādes, tāpēc kolēģa pieļāvums bija gluži loģisks. Harijs izvairījās no atbildes, jo tieši tajā brīdī ekrānā parādījās Ārnes Albū seja. Harijs šodien jau bija skatījis vairākus tikpat ciešus kaklasaites mezglus, taču tik platu smaidu redzēja pirmo reizi. Halvošens, skaļi nočāpstinājis lūpas, lasīja:

-     Trīsdesmit miljoni par ģimenes uzņēmumu, vakar visas Albu AS akcijas pārgāja viesnīcu ķēdes Choice īpašumā, un šodien Arne Albū savā bankas kontā var ieskaitīt trīsdesmit miljonu kronu. Arne Albū apgalvo, ka vēlas veltīt vairāk laika ģimenei un tas esot galvenais iemesls, kāpēc viņš tagad pārdodot sekmīgu uzņēmumu. "Es gribu redzēt, kā izaug mani bērni," komentē Albū. "Ģimene ir mana svarīgākā investīcija."

Harijs piespieda izvēlni PRINT.

-     Un pārējā raksta daļa tevi neinteresē?

-     Nē, man vajadzīga vienīgi bilde, Harijs atteica.

-     Trīsdesmit miljoni bankā, un šis vēl ķeras pie laupīšanas?

-     Paskaidrošu vēlāk, Harijs teica pieceldamies. Tikām vari man pateikt, kā atrast e-pasta vēstules sūtītāju.

-     Ikvienā e-pasta vēstulē ir norādīta sūtītāja adrese.

-     Un es to varu atrast telefongrāmatā?

-    Nē, taču tu vari noskaidrot, no kāda servera tā sūtīta. Tieši šī adrese tiek uzrādīta. Savukārt servera īpašniekiem ir pilna informācija par visiem elektronisko adrešu abonentiem. Ļoti vienkārši. Vai esi saņēmis kaut ko neparastu?

Harijs papurināja galvu.

-     Iedod to adresi, atradīšu tev vienā rāvienā.

-     Labi. Vai esi kaut ko dzirdējis par servera adresi, kas sākas ar bolde dot com?

-     Nē, bet varu to pārbaudīt. Kāda ir pilnā adrese?

-     Harijs brīdi svārstījās.

-     Neatceros, viņš pēdīgi noteica.

Rekvizējis garāžā kādu dienesta mašīnu, Harijs lēnām braucā cauri Grenlannei. Ass vējš dzenāja gar ietvju malām vakardienas saulē apžuvušās lapas. Cilvēki gāja, sabāzuši rokas kabatās un ierāvuši galvu apkaklē.

Pīlestrēdē, iekārtojies aiz tramvaja, Harijs noskaņoja radio uz NRK Alltid Nyheter viļņa. Par Stīni vairs ne vārda. Lēsa, ka Afganistānā gaidāma barga ziema un simtiem tūkstošu bēgļu bērnu to var nepārdzīvot. Dzīvību zaudējis kāds amerikāņu kareivis. Intervija ar ģimeni. Piederīgie alka atriebties. Bišletā satiksme bija slēgta, un Harijam nācās apbraukt.

-    Jā? Pietika ar šo īso namrunl pateikto vārdiņu, lai Harijs noprastu, ka Astri Monsena ir nopietni saaukstējusies.

-     Te Harijs Hols, mēs jau tikāmies, vai atceraties? Es labprāt uzdotu vēl dažus jautājumus. Vai jums atrastos brīvs brītiņš?

Divreiz nošņaukājusies, viņa atbildēja:

-     Par ko?

-     Es negribētu to darīt, stāvēdams ārā pie vārtiņiem. Viņa nošņaukājās vēl divas reizes.

-     Vai esmu ieradies nelaikā?

No slēdzenes atskanēja klusa dūkoņa, un Harijs atgrūda vārtiņus.

Astri Monsena stāvēja gaiteni ar šalli ap pleciem un uz krūtīm sakrustotām rokām un gaidīja Hariju.

-     Es jūs redzēju bērēs, Harijs ierunājās.

-     Man likās, ka vismaz vienam kaimiņam būtu tur jāstāv. Balss skanēja tā, it kā viņa runātu megafonā.

-     Mani interesē, vai jūs pazīstat šo personu. Viņa negribīgi paņēma saņurcīto fotogrāfiju.

-     Kuru tieši?

-    Jebkuru no viņiem, nodimdēja kāpņu telpā. Astri Monsena skatījās. Ilgi.

-     Nu?

Viņa papurināja galvu.

-     Noteikti?

Viņa lika saprast, ka jā.

-     Hm. Vai jūs zināt, ka Annai bija mīļākais?

-     Viens?

Harijs dziļi ievilka elpu.

-    Jūs gribat teikt, ka vairāki? Viņa paraustīja plecus.

-     Te dzirdama ik skaņa. Gadījās, ka pa kāpnēm kāds uzkāpa, teiksim tā.

-     Vai tas bija nopietni?

-     To es nezinu.

Harijs gaidīja. Viņa neizturēja un pirmā pārtrauca klusumu:

-     Pagājušajā vasarā uz viņas pastkastītes parādījās lapiņa ar vēl vienu vārdu. Lai gan nezinu, vai bija tik nopietni…

-     Tad nebija?

-     Izskatījās pēc viņas rokraksta. Uz lapiņas bija tikai uzvārds "Ēriksens". Plānajās lūpās pazibēja kaut kas līdzīgs smaidam.

-     Varbūt viņš bija aizmirsis viņai pateikt savu vārdu? Katrā ziņā pēc nedēļas lapiņa bija pazudusi.

Harijs paraudzījās pār margām lejup. Kāpnes bija stāvas.

-    Viena nedēļa. Tas tomēr ir labāk nekā neviena. Jūs nepiekrītat?

-     Dažiem varbūt, viņa atbildēja, satverdama durvju rokturi.

-     Man tagad jāiet, dzirdu, ka pienācis e-pasts.

-     Tas taču prom nemuks? Sekoja šķavu lēkme.

-     Man jāatbild, viņa teica asaru pilnām acīm. Tas ir rakstnieks. Mēs apspriežam tulkojumu.

-     Aizkavēšu jūs pavisam nedaudz, sacīja Harijs. Es gribu, lai jūs aplūkojat arī šo.

Viņš pasniedza viņai lapu. Paņēmusi viņa uzmeta lapai īsu skatienu, tad aizdomīgi uzlūkoja Hariju.

-     Nesteidzieties, Harijs teica. Apskatiet labi.

-     Tas būtu pilnīgi lieki, viņa atbildēja, atdodama lapu.

Lai no Policijas pārvaldes aizietu līdz Hjelberggātai 21A, Harijam bija vajadzīgas desmit minūtes. Apbružātajā mūra ēkā savulaik bija izvietota ādu ģērētava, spiestuve, kalve, droši vien vēl šis tas. Apliecinājums tam, ka Oslo kādreiz bija rūpniecības pilsēta. Tagad te bija iekārtojusies Kriminālistikas nodaļa. Mūsdienīgais apgaismojums un interjers nespēja līdz galam pārmākt fabrikas gaisotni. Vēberu Harijs atrada kādā aukstā, plašā telpā.

-     Sasodīts, Harijs izmeta. Vai tu esi pilnīgi drošs?

Vēbers gurdi pasmaidīja.

-     Pirkstu nospiedumi uz pudeles bija ļoti skaidri, un, ja mūsu arhīvā tādi būtu, dators tos noteikti sameklētu. Protams, lai būtu droši par visiem simt desmit procentiem, mēs varētu meklēt pa vecam, ar rokām izcilājot visas kartītes. Bet tas vilktos nedēļām ilgi, un arī tad mēs, visticamāk, neko neatrastu. Garantēju.

-    Sorry, Harijs atvainojās. Biju iedomājies, ka tagad gan mēs viņu dabūsim rokā. Iespēju, ka tas zellis ne reizi nav aizturēts, es vērtēju kā mikroskopisku.

-    Jā, arhīvā tā zeļļa nav, un tas nozīmē, ka mums būs jāmeklē citur. Taču tagad mums vismaz ir konkrētas pēdas. Šie pirkstu nospiedumi un auduma šķiedras Kirkeveienā. Ja jūs to razbainieku atradīsiet, mums būs neapgāžami pierādījumi. Helgesen!

Garām steidzošais jaunais vīrietis spēji apstājās.

-      Cepuri no Ākešelvas es saņēmu neaizzīmogotā maisiņā, Vēbers noducināja. Mēs te nebarojam cūkas vai aitas. Saprati?

Palocījis galvu, Helgesens veltīja Harijam zīmīgu skatienu.

-     Tu to uztver kā vīrs, Vēbers teica, atkal pievērsies Harijam. Tev gājuši secen tādi pārdzīvojumi kā šodien īvarsonam.

-     īvarsonam?

-     Tu tiešām neesi dzirdējis, kas šodien atgadījās Kulvertē?

Harijs papurināja galvu, un Vēbers, klusi pasmiedamies, saberzēja rokas.

-     Nu, Hol, pacienāšu tevi vismaz ar smeķīgu stāstu.

Vēbera stāstījums atgādināja viņa rakstītos ziņojumus. īsi, nepieslīpēti teikumi, kas ieskicē notikumu gaitu, bet nekādi neataino sajūtas, intonācijas un mīmiku. Taču trūkstošos elementus Harijs viegli papildināja pats. Gara acīm viņš redzēja, kā nodaļas priekšnieks Rūne īvarsons un Vēbers ieiet vienā no divām A bloka apmeklētāju istabām un dzird aiz sevis noskrapstam durvju atslēgu. Abas telpas atradās līdzās reģistratūrai un tika izmantotas kā vieta, kur satikties ar ģimeni. Tajās ieslodzītie kādu brīsniņu varēja rāmi pasēdēt kopā ar tuviniekiem. Bija pat mēģināts padarīt šīs telpas cik necik mājīgas dažas vienkāršas mēbeles, plastmasas ziedi un pāris pabalējušu akvareļu pie sienas.

Abiem ienākot, Raskols jau stāvēja priekšā ar biezu grāmatu padusē. Turpat līdzās uz zema galdiņa šaha dēlis ar saliktām figūrām. Viņš bija ģērbies baltā, garā kreklā, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem, un neteica ne vārda, vien uzlūkoja ienācējus ar brūnām, sāpju pilnām acīm. īvarsons šķita sanervozējies, asā balsī lika garajam, kalsnajam čigānam apsēsties. Raskols tā kā pasmaidīja un darīja, kā pavēlēts.

Izmeklēšanas grupas jaunuļu vietā īvarsons sev līdzi bija paņēmis Vēberu, jo uzskatīja, ka vecais viltnieks labāk spēs palīdzēt, kā bija izteicies pats īvarsons, "atkost Raskolu". Vēbers piestūma krēslu pie durvīm un izņēma piezīmju grāmatiņu, tikām īvarsons apsēdās tieši pretī bēdīgi slavenajam cietumniekam.

-    Lūgtum, policijas nodaļas priekšniek īvarson, Raskols sacīja, ar roku norādīdams uz šaha galdiņu un likdams saprast, ka policista kungam jāizdara pirmais gājiens.

-     Mēs neesam nākuši spēlēt, mums vajadzīga informācija, īvarsons paziņoja un izklāja uz galda piecas fotogrāfijas videoieraksta piecus stopkadrus no laupīšanas Bugstaveienā. Mēs gribam zināt, kas viņš ir.

Raskols, pa vienai vien paņēmis rokās visas piecas bildes, sāka tās pētīt, vairākkārt izdvesdams skaļu "hm".

-     Vai varu dabūt pildspalvu? viņš palūdza, aplūkojis visas fotogrāfijas.

Vēbers un īvarsons saskatījās.

-    Te būs, Vēbers teica, pasniegdams viņam tintes pildspalvu.

-    Es dodu priekšroku parastajām, Raskols bilda, ar acīm iezīdies īvarsonā.

Nodaļas priekšnieks, paraustījis plecus, izņēma no iekškabatas skrotzīmuli un iedeva to Raskolam.

-     Vispirms pastāstīšu jums šo to par krāsu kapsulām, Raskols teica un vienlaikus sāka izjaukt īvarsona balto lodīšu pildspalvu ar DnB bankas logo tā, protams, bija tikai nejauša sakritība. Kā jūs zināt, notiekot aplaupīšanai, bankas darbinieki starp naudas zīmēm vienmēr mēģina ievietot krāsu kapsulu. Bankomātu naudas kasetēs tā iemontēta jau priekšlaikus. Dažas kapsulas saslēgtas ar raidītāju un aktivizējas, tiklīdz tās pārvieto, piemēram, ieliek somā. Citas aktivizējas, slīdot garām detektoram, kas, piemēram, var būt piestiprināts virs bankas durvīm. Arī pašā kapsulā var būt mikroraidītājs, kas to aktivizē, un tā sprāgst, zūdot kontaktam ar uztvērēju, teiksim, pēc simts metriem. Ir arī tādas kapsulas, kas aktivētas eksplodē nevis uzreiz, bet pēc zināma laika. Kapsulu forma un tehniskais izpildījums var būt visdažādākais, taču tām jābūt tik mazām, lai varētu paslēpt starp banknotēm. Dažas ir pavisam sīkas. Lūk, tādas. Raskols salika īkšķi un rādītājpirkstu tā, lai starp tiem paliktu pāris centimetru liela sprauga. Laupītāja dzīvību eksplozija neapdraud, visa sāls slēpjas krāsvielā, tintē.

Raskols pacēla augstāk izjauktā rakstāmrīka serdeni.

-    Mans vectēvs bija tinšu meistars. Viņš stāstīja, ka senāk tā sauktās dzelzsgalla tintes pagatavošanai izmantoja akāciju sveķus. Tos mēdza dēvēt par Arābijas asarām, jo tie, sūkdamies no mizu ieplīsumiem, veidoja zeltainas lāses, apmēram tādas. Salicis kopā īkšķi un rādītājpirkstu, Raskols atveidoja apli valrieksta lielumā. Sveķi darīja tinti biezāku un neļāva tai izplūst. Un neļāva nosēsties dzelzs sāļiem. Vēl bija vajadzīgs šķīdinātājs. Vecos laikos šim nolūkam ieteica lietusūdeni vai baltvīnu. Vai arī etiķi. Mans vectēvs sacīja tā: "Rakstot naidniekam, liec klāt etiķi, rakstot draugam vīnu."

īvarsons nokremšļojās, bet Raskols nejutās iztraucēts un runāja tik tālāk:

-     Sākotnēji tinte ir neredzama. Tā kļūst redzama, tikai nonākot kontaktā ar papīru. Krāsu kapsulā ir sarkanas mikrodaļiņas, kas, saskaroties ar naudas zīmēm, ķīmiski sasaistās ar banknošu papīru un vairs nav atdalāmas. Nolaupītā nauda tiek neatgriezeniski iezīmēta.

-     Es zinu, kā funkcionē krāsu kapsula, īvarsons viņu pārtrauca. Tu man labāk pasaki…

-     Pacietību, dārgo policijas priekšniek. Vislielākā šīs tehnoloģijas burvība ir tās vienkāršība. Tā ir tik vienkārša, ka es pašrocīgi varētu pagatavot tādu krāsu kapsulu, ievietot to jebkur un likt tai eksplodēt zināmā attālumā no uztvērēja. Viss man nepieciešamais aprīkojums brīvi satilptu plastmasas ēdientraukā.

Vēbers vairs neko nepierakstīja.

-     Taču šo kapsulu būtība nav tehnoloģijās. Būtība, policijas nodaļas priekšniek īvarson, ir principā, un šo principu sauc nosūdzēšana. Raskola sejā atplauka plats smaids. Tinte pieķeras arī laupītāja drēbēm un rokām. Un tā ir tik stipra, ka, tikusi uz rokām, vairs nav nomazgājama. Poncijs Pilāts un Jūda, ne tā? Asinis uz rokām. Asins nauda. Tiesneša mokas. Nosūdzētāja sods.

Raskolam izkrita no rokām pildspalvas serdenis un paripoja zem galda, un, kamēr viņš noliecās, lai to paceltu, īvarsons ar zīmi parādīja, lai Vēbers iedod savu piezīmju grāmatiņu.

-    Es gribu, lai tu uzraksti fotogrāfijās redzamā cilvēka vārdu, īvarsons teica, nolikdams bloknotu uz galda. Kā jau minēju, mēs neesam nākuši spēlēties.

-     Nekāda spēlēšanās, ne, ne, Raskols atbildēja un lēnām samontēja izjaukto pildspalvu. Es apsolīju, ka atklāšu tev tā vīra vārdu, kurš paņēma naudu, vai ne?

-     Tā bija runāts, jā, īvarsons teica un gaidpilni paliecās uz priekšu, Raskolam sākot rakstīt.

-     Mēs, xoraxane, zinām, kas ir noruna. noteica Raskols. Te es pierakstu ne tikai viņa, bet arī tās prostitūtas vārdu, pie kuras viņš regulāri piestaigā, un tā vīrieša vārdu, kuru gribēja nolīgt, lai sadragātu celi puisim, kas nesen salauzis viņa meitas sirdi. Uzrunātais, starp citu, gan atteicās.

-     Nu… brīnišķīgi. īvarsons strauji pagriezās pret Vēberu, un viņa sejā parādījās uzvarošs smaids.

-    Te būs. Raskols pasniedza piezīmju grāmatiņu un pildspalvu īvarsonam, kurš steigšus sāka lasīt.

Līksmais smaids apdzisa.

-      Bet… viņš izstostīja. Helge Klementsens. Viņš taču ir filiāles vadītājs. Tad pār īvarsonu nāca apgaismība. Viņš tajā iesaistīts?

-     Vistiešākajā veidā, Raskols atsaucās. Viņš taču bija tas, kurš paņēma naudu, vai ne?

-     Un ielika to laupītāja somā, pie durvīm klusi nobubināja Vēbers.

Neizpratni īvarsona sejā lēnām nomainīja niknums.

-     Kas tās par blēņām? Tu man apsolīji palīdzēt.

Raskols brīdi pētīja labās rokas mazā pirksta garo, nosmailināto nagu. Tad, nopietni palocījis galvu, padevās uz priekšu un rādīja īvarsonam, lai paliecas pretī.

-     Tev taisnība, viņš čukstēja. Un te būs mana palīdzība. Mācies saprast, kas ir dzīve. Apsēdies un uzmanīgi vēro savu bērnu. Nav viegli no jauna atrast nozaudētu pavedienu, bet dažkārt tas tomēr izdodas. Paklapējis nodaļas priekšniekam pa plecu, Raskols atliecās, sakrustoja rokas uz krūtīm un ar galvas mājienu norādīja uz šaha galdiņu. Tavs gājiens, policijas nodaļas priekšniek.

īvarsons vai vārījās aiz niknuma, kamēr abi ar Vēberu gāja pa Kulvertu trīssimt metrus garu pazemes tuneli starp Botsenu un Policijas pārvaldi.

-     Un es noticēju vienam no tiem, kam melošana jau asinīs! īvarsons sēca. Uzticējos tam velna čigānam! Vārdi atlēca no betona sienām kā tenisa bumbiņas. Vēbers gāja steidzīgi, gribēja pēc iespējas ātrāk izkļūt no aukstā, mitrā tuneļa. Kulvertu izmantoja, lai aizgādātu apcietinātos uz nopratināšanu Policijas pārvaldē, un tika melsts, ka še notikušas visādas nelādzības.

īvarsons sakļāva ciešāk žaketi un ari pielika soli.

-    Apsoli man vienu lietu, viņš uzrunāja Vēberu. Par notikušo nevienam ne vārda. Labi?

Pagriezies pret Vēberu, viņš ar sarauktu pieri pārprasīja: Nu, sarunāts?

Tieši šajā brīdi gājēji bija sasnieguši to Kulverta vietu, kur kailās sienas atsvaidzināja oranžs krāsojums, un atbilde uz nodaļas šefa jautājumu, visticamāk, būtu apstiprinoša, ja vien Vēbers neizdzirdētu klusu "puff". īvarsons, šaušalīgi iebļāvies, sakņupa uz ceļiem ūdens lāmā un piegrūda roku krūtīm.

Vēbers kā vilciņš apsviedās apkārt, mezdams skatienus uz abiem pārejas galiem. Neviena. Tad pievērsās īvarsonam, kurš, pārbijies līdz nāvei, raudzījās uz savu asinssarkano roku.

-     Es noasiņoju, viņš stenēja. Es mirstu.

Vēberam likās, ka īvarsona acis tūlīt izsprāgs no redzokļiem.

-     Kas ir? īvarsons jautāja drebelīgā balsī, ieraudzījis Vēberu brīnāmies ar pavērtu muti.

-     Tev jādodas uz ķīmisko tīrītavu, noteica Vēbers.

Nu arī īvarsons paskatījās uz sevi. Krekls un pat citronzaļā žakete krūšu apvidū tagad bija sarkanā krāsā.

-     Sarkanā tinte, Vēbers paskaidroja.

īvarsons izvilka DnB bankas skrotzīmuļa atliekas. Mikrosprādziens bija to sašķēlis divās daļās. Brīdi īvarsons palika tupam aizvērtām acīm. Tad, atguvis elpu, uzlūkoja Vēberu.

-    Vai zini, kas bija Hitlera lielākais grēks? viņš jautāja, pastiepdams uz priekšu tīro roku. Vēbers to satvēra un palīdzēja nodaļas šefam piecelties. īvarsons pameta skatienu atpakaļ uz tuneļa galu. Viņš čigānu lietu atstāja pusdarītu.

-    Nevienam ne vārda, Vēbers smīkņādams kariķēja. īvarsons devās taisnā ceļā uz garāžu un aizbrauca mājās. Tinte vēl vismaz trīs dienas nebūs nodabūjama nost no ādas.

Harijs neticīgi nogrozīja galvu.

-     Un ko jūs izdarījāt ar Raskolu?

Vēbers paraustīja plecus.

-     īvarsons teica, ka parūpēšoties, lai viņu iesēdina izolatorā. Lai gan domāju, ka tas maz ko līdzēs. Tas zellis ir… citāds. Ja jau esam ierunājušies par citādību, kā sokas jums ar Beāti? Vai bez šiem pirkstu nospiedumiem ir vēl kaut kas?

Harijs papurināja galvu.

-     Tas meitēns ir īpašs, teica Vēbers. Atgādina tēvu. Viņa būs lietaskoks.

-     Būs gan. Tu pazini viņas tēvu?

Vēbers palocīja galvu

-     Lielisks cilvēks. Uzticams. Žēl, ka viss beidzās tā.

-     Dīvaini, ka tik pieredzējis policists pieļāva tādu kļūmi.

-     Nedomāju, ka tā bija kļūme, Vēbers teica, izlietnē skalodams kafijas tasi.

-     Tā?

Vēbers kaut ko noņurdēja zem deguna.

-     Ko tu teici, Vēber?

-     Neko, Vēbers noducināja. Viņam droši vien bija iemesls tā darīt, tas ari viss.

-    Ir pat ļoti ticams, ka bolde dot com ir serveris, klāstīja Halvošens. Es tikai saku, ka tas nekur nav reģistrēts. Taču tas var, piemēram, atrasties kāda Kijevas nama pagrabā un ļaut anonīmiem abonentiem apmainīties ar porno failiem. Nu kaut kā tā. Tos, kuri grib paslēpties internetā džungļos, mēs, parastie mirstīgie, nevaram sadzenāt. Ja gribi atrast, tev vajadzīgs speciālists, īsts pēddzinis.

Klauvējiens bija tik vārs, ka Harijs to nesaklausīja, bet Halvošens iesaucās:

-     Iekšā.

Kāds piesardzīgi vēra durvis.

-     Sveika! Halvošens sacīja un uzsmaidīja. Beāte, vai uzminēju?

Pamājusi viņa ar skatienu žigli uzmeklēja Hariju.

-    Es mēģināju ar tevi sazināties. Tavs mobilā telefona numurs…

-    Viņš to ir pazaudējis, Halvošens teica pieceldamies. Nāc, apsēdies, es tikām pagatavošu Halvošena espresso.

Viņa saminstinājās.

-     Paldies, bet man ir kaut kas parādāms Moku kambarī. Harij, tev ir laiks?

-     Atliektiem galiem, Harijs atbildēja un atlaidās dziļāk krēslā. Vēberam bija tikai sliktas ziņas. Neviena līdzīga pirkstu nospieduma. Un Raskols šodien aptinis īvarsonu ap pirkstu kā mazu bērnu.

-    Vai tad tā ir kāda slikta ziņa? Beātei paspruka. Tūdaļ gan viņa piešāva mutei priekšā plaukstu. Harijs ar Halvošenu sāka smieties.

-      Gaidu tevi atpakaļ, Beāt, Halvošens sacīja, kad viņa un Harijs devās uz durvīm. Atbildes vietā saņēmis vien pētošu Harija skatienu, Halvošens palika stāvam telpas vidū un izskatījās mazliet apmulsis.

Moku kambara vienā kaktā bija nolikts divvietīgs IKEA dīvāns. Uz tā Harijs ievēroja ātrumā salocītu segu.

-    Tu naktī gulēji te?

-     Tikai nosnaudos, viņa atbildēja un ieslēdza videoatskaņotāju. Paskaties uz šo kadru, uz Ekspeditoru un Stīni Greti.

Viņa norādīja uz ekrānu. Stopkadrā bija redzams, ka Stīne paliekusies pretī laupītājam. Harijs atkal sajuta dīvainu kņudoņu pakausī.

-     Šajā kadrā ir kaut kas neparasts, viņa teica. Vai ne? Harijs skatījās uz laupītāju. Tad uz Stīni. Un zināja, ka šis ir tieši

tas kadrs, kas licis viņam skatīties video atkal un atkal, meklējot kaut ko, kas visu laiku paslīd garām. Tāpat kā šoreiz.

-     Kas tas ir? viņš jautāja. Kas tas ir, ko tu saredzi, bet es ne?

-     Mēģini vēl.

-     Esmu velti mēģinājis jau neskaitāmas reizes.

-     Ļauj, lai šis kadrs iespiežas tīklenē, tad aizver acis un izjūti.

-     Godīgi sakot…

-     Nu taču, Harij. Viņa smaidīja. Šī ir izmeklēšana, vai ne? Harijs uzlūkoja viņu ar klusu izbrīnu. Tad, paraustījis plecus, sekoja viņas padomam.

-     Ko tu redzi, Harij?

-     Plakstiņu iekšmalas.

-     Koncentrējies. Nu tā, nu, saki, kas nesaskan?

-    Tas kaut kā saistīts ar viņiem abiem. Ar to… kā viņi stāv.

-     Labi. Kā viņi stāv?

-     Viņi stāv… es nezinu, kaut kā nepareizi.

-     Kādā ziņā nepareizi?

Harijam likās, ka viņš stieg, gluži kā ejot pa iebraucamo ceļu uz Vigdisas Albū māju. Viņš redzēja Stīni Greti, kas sēdēja, paliekusies uz priekšu, kā gribēdama uztvert laupītāja vārdus. Un viņu, kurš caur maskā izgrieztajiem caurumiem skatās tā cilvēka sejā, ko tūlīt nogalinās. Ko viņš domā? Un ko domā viņa? Vai ari viņa šajā apturētajā laika mirklī mēģina saprast, kas viņš ir, sis vīrietis ar balaklavu pār seju?

-     Kādā ziņā nepareizi? Beāte atkārtoja.

-     Viņi… viņi…

Rokās ierocis, pirksts uz mēlītes. Cilvēki ap viņiem pārvērtušies marmorā. Viņa paver muti. Viņš skatās viņas acīs caur tēmēkli. Stobrs atduras pret zobiem.

-     Kādā ziņā nepareizi?

-     Viņi… viņi ir viens otram pārāk tuvu.

-     Bravo, Harij!

Viņš atvēra acis. Redzes laukā lēkāja zvaigznītes un šaudījās amēbveidīgi tēlu fragmenti.

-     Bravo? viņš nomurmināja. Kāpēc tad tā?

-     Tu spēji atrast īstos vārdus, lai pateiktu, ko visu laiku esam redzējuši. Harij, tev ir pilnīga taisnība, viņi atrodas pārāk tuvu viens otram.

-    Jā, es dzirdēju sevi tā sakām. Taču vai vari paskaidrot, kādā

ziņā pārāk tuvu?

-     Pārāk tuvu cilvēkiem, kas nekad viens otru nav redzējuši.

-     Redz kā?

-     Vai esi dzirdējis par Edvardu Hollu?

-     Neko daudz.

-    Antropologs. Viņš bija pirmais, kas norādīja uz sakarību starp to, cik tālu viens no otra stāv divi sarunu biedri, un viņu attiecībām. Un tā ir pavisam konkrēta.

-     Turpini.

-     Sociālā distance starp diviem savstarpēji nepazīstamiem cilvēkiem ir no viena līdz trīsarpus metriem. Tas ir attālums, kādā cilvēki stāv viens no otra, ja situācija to pieļauj, tu labi zini, kā izskatās rinda autobusu pieturā vai pie sabiedriskās tualetes. Tokijā šī distance gan ir mazliet mazāka, taču atšķirības dažādu kultūru vidū ir visai nebūtiskas.

-     Viņš taču nevarēja viņai čukstēt no vairāku metru attāluma.

-      Nē, taču tas bija pilnīgi iespējams, atrodoties personiskās distances zonā, kas aptver attālumu no četrdesmit pieciem centimetriem līdz vienam metram. Tā mēs stāvam, sarunājoties ar draugiem vai paziņām. Taču, kā redzi, Ekspeditors un Stīne Grete pārkāpj arī šo robežu. Esmu izmērījusi atstatumu, divdesmit centimetri. Tas nozīmē, ka viņi atrodas intīmajā zonā. Šādā attālumā vairs nav iespējams redzēt sarunu biedra seju kā vienu veselumu vai nesajust otra cilvēka ķermeņa smaržu un siltumu. Šī zona pieejama tikai mīļotajiem un tuviem ģimenes locekļiem.

-    Hm, novilka Harijs. Tavas zināšanas ir tiešām pārsteidzošas, taču šie divi cilvēki ir ļoti dramatiskā situācijā.

-      Lūk, lūk, taisni tas jau arī ir tas intriģējošākais! Beāte iesaucās, abām rokām iekrampējušies krēsla paroceņos, it kā baidītos pacelties gaisā. Ja nav īpašas vajadzības, cilvēki nepārkāpj Holla aprakstītās robežas. Nedz Stīnei Gretei, nedz Ekspeditoram nevajadzēja tās pārkāpt.

Harijs pakasīja zodu.

-     Pieņemsim, tev taisnība. Un tālāk?

-     Es domāju, ka Ekspeditors pazina Stīni Greti, pasludināja Beāte. Pat ļoti labi.

-     Tā, tā. Iegremdējis seju plaukstās, Harijs runāja caur pirkstiem. Tātad Stīne pazinusi kādu izveicīgu banku aplaupītāju, kurš, realizējis teicami izplānotu laupīšanu, viņu nošauj. Tu taču saproti, kurp virza šāds redzējums?

Beāte palocīja galvu.

-     Es nekavējoties pārbaudīšu, ko varam atrast par Stīni Greti.

-      Lieliski. Un pēc tam mēs parunāsim ar kādu, kas atradies viņas visintīmākajā zonā.

18. NODAĻA Brīnišķīga diena

-     Šī vieta man uzdzen drebuļus. Beāte noskurinājās.

-    Te bijis Arnolls Juklerēds, viens no viņu zināmākajiem pacientiem, bilda Harijs. Viņš teicis, ka šeit ir slimā psihiatrijas zvēra smadzenes. Tātad par Stīni Greti tu neko neatradi?

-      Nē. Nekādu pārkāpumu, un arī bankas konti neliecina, ka būtu bijušas naudas problēmas. Apģērbu veikalos un restorānos kredītkartes lietojusi apdomīgi. Nekādu laimestu izmaksu Bjerkes hipodromā vai norāžu par aizraušanos ar azartspēlēm. Pati ekstravagantākā atļaušanās, ko varēju atrast, ir ceļojums uz Sanpaulu šovasar.

-     Un viņas vīru?

-     Tieši tas pats. Solīds un saprātīgi domājošs.

Izgājuši cauri Geustas psihiatriskās slimnīcas vārtu telpai, viņi nokļuva pagalmā, ko ieskāva lielas sarkanu ķieģeļu ēkas.

-     Atgādina cietumu, Beāte teica.

-    Heinrihs Širmers, Harijs paskaidroja. Deviņpadsmitā gadsimta vācu arhitekts. Tas pats, kurš projektējis Botsenu.

Pienāca aprūpētājs un aizveda viņus no reģistratūras. Viņam bija nedabiski melni, visticamāk, krāsoti mati, un varēja nodomāt, ka viņš spēlē kādā rokgrupā vai nodarbojas ar dizainu, un savā ziņā tā arī bija.

-    Grete lielākoties sēž un skatās ārā pa logu, viņš teica, kamēr viņi ātrā gaitā soļoja pa gaiteni uz G2 nodaļu.

-     Vai viņš ir pietiekami sakarīgs, lai runātu? Harijs jautāja.

-Jā, viņš spēj sarunāties… Kopējs bija iztērējis sešsimt kronu,

lai viņa melnais cekuls izskatītos tieši tik nevīžīgs, un tagad, atglaudis matu šķipsnu, acis piemiedzis, vērās Harijā caur brillēm melnā raga ietvarā, kas lika viņam izskatīties pēc grāmatu tārpa tieši tik lielā mērā, lai tie, kuri kaut ko jēdz, saprastu, ka viņš ir nevis zubriķis, bet stilīgs.

-     Mans kolēģis vēlas zināt, vai viņš ir gana vesels, lai runātu par savu sievu. Beāte precizēja.

-      Mēģiniet, kopējs noteica, atlicis šķipsnu tai paredzētajā vietā. Ja viņš atkal sāks psihot, tad vēl nav gatavs.

Harijs nepajautāja, kā var zināt, ka cilvēks sācis psihot. Viņi aizgāja līdz gaiteņa galam, un aprūpētājs atslēdza kādas durvis ar iebūvētu lodziņu.

-    Vai viņu ir nepieciešams ieslēgt? Beāte jautāja, apskatīdama gaišo telpu.

-    Nē, kopējs atbildēja, neko nepaskaidrodams, un norādīja uz vientulīgu stāvu baltā halātā, kas sēdēja pie paša loga ar muguru pret viņiem.

-     Es būšu dežūrtelpā koridorā pa kreisi, pasauciet, kad iesiet prom.

Viņi piegāja pie vīrieša. Tas sēdēja un nekustīgi skatījās ārā pa logu, vienīgi labā roka lēni vilka līnijas piezīmju blociņā. Kustība bija saraustīta un mehāniska, it kā roku vadītu robots.

-     Trunns Grete? Harijs jautāja.

Cilvēku, kas pagriezās pret viņiem, nevarēja ne pazīt. Mati nodzīti, seja sakritusi, un mežonīgo izteiksmi acīs, kas viņus bija pārsteigusi tajā vakarā tenisa kortos, nomainījis mierīgs, tukšs, pārpasaulīgs skatiens, kas it kā skatījās viņiem cauri. Harijs tādu bija redzējis arī agrāk. Tā izskatās pirmoreiz notiesātie, kad pavadījuši aiz restēm pirmās pāris nedēļas. Un Harijs gluži instinktīvi juta, ka tieši tā jūtas ari šis cilvēks. Viņš izcieš sodu.

-     Mēs esam no policijas, Harijs sacīja.

Grete gausi paskatījās uz viņu pusi.

-     Saistībā ar bankas aplaupīšanu un jūsu sievu.

Grete pievēra acis, it kā mēģinādams koncentrēties, lai saprastu, par ko Harijs runā.

-      Vai drīkstam uzdot dažus jautājumus? Beāte skaļi vaicāja.

Grete gausi pamāja. Beāte pievilka krēslu viņam tuvāk un apsēdās.

-     Vai vari pastāstīt mums par viņu? viņa jautāja.

-     Pastāstīt? Viņa balss čīkstēja kā slikti ieeļļotas durvis.

-     Jā, Beāte, maigi smaidot, atbildēja. Mēs gribam zināt, kāda viņa bija. Ko darīja? Kas viņai patika? Kādi bija jūsu plāni? Un tādā garā.

-    Tādā garā? Grete paskatījās uz Beāti. Tad nolika pildspalvu. Mēs gribējām bērnus. Tāds bija plāns. Mēģenes bērnus. Viņa cerēja, ka būs dvīņi. Divreiz pa divi, viņa mēdza atkārtot. Divi plus divi. Mēs tieši tagad grasījāmies ķerties tam klāt. Tieši tagad. Viņam acis sariesās asaras.

-     Tieši tagad?

-    Jā, manuprāt, šodien. Vai rit. Kāds šodien ir datums?

-     Septiņpadsmitais, Harijs sacīja. Jūs laikam bijāt precējušies diezgan ilgi?

-    Desmit gadus, Grete atbildēja. Es neiebilstu, ja viņi negribētu spēlēt tenisu. Vecāki nedrīkst bērniem uzspiest savas intereses, vai ne? Varbūt viņiem labāk patiktu jāt ar zirgu. Jāt ir forši.

-     Kāda viņa bija?

-     Desmit gadus, Grete atkārtoja un atkal pagriezās pret logu. Mēs satikāmies 1988. gadā. Es biju sācis studēt BI, bet viņa pēdējo gadu mācījās Nisena ģimnāzijā. Viņa bija skaistākā meitene, kādu jebkad esmu redzējis. Visi jau saka, ka skaistākā vienmēr ir tā, kuru tu neesi dabūjis un varbūt jau esi aizmirsis. Bet Stīne tiešām tāda bija. Un es nekad nepārstāju domāt, ka viņa ir visskaistākā. Mēs sagājām kopā jau mēnesi pēc iepazīšanās un bijām kopā katru dienu un nakti triju gadu garumā. Un tomēr, kad viņa piekrita kļūt par Stīni Greti, es nespēju tam noticēt. Vai nav dīvaini? Ja kāds kādu ļoti stipri mii, liekas gandrīz vai neticami, ka otram ir tādas pašas jūtas. Vajadzētu taču būt otrādi, vai ne?

Uz krēsla atzveltnes noripoja asara.

-     Viņa bija mīļa. Vairs nav daudz cilvēku, kuri prot novērtēt šo īpašību. Viņa bija uzticama, uzticīga un vienmēr laipna. Un arī drosmīga. Ja es biju aizmidzis, pati cēlās naktī augšā un gāja lejā uz viesistabu, ja viņai izklausījās, ka dzirdamas kādas skaņas. Es teicu, lai viņa katrā ziņā mani modina, jo kas notiks tad, ja kādudien tiešām būs ielauzies kāds zaglis. Bet viņa tikai pasmējās un noteica: "Tad es piedāvāšu viņam vafeles un tu, kā jau parasti, pamodīsies no vafeļu smaržas." Es tiešām vienmēr pamodos, ja viņa cepa vafeles… jā.

Viņš tikko valdīja elsas. Vējbrāzmās aiz loga viņiem māja kailie bērzu zari.

-   Tev vajadzēja tagad cept vafeles, viņš čukstēja. Tad mēģināja iesmieties, bet smiekli, vienalga, izklausījās pēc raudām.

-     Kādi draugi viņai bija? Beāte jautāja.

Grete vēl nebija beidzis smieties, tādēļ Beātei nācās jautājumu atkārtot.

-    Viņai patika būt vienai, viņš sacīja. Varbūt tāpēc, ka viņa bija vienīgais bērns. Viņai bija ļoti labas attiecības ar vecākiem. Un vēl viņai biju es. Mums nekas vairāk nebija vajadzīgs.

-     Iespējams, viņai bija kādi kontakti ar citiem, par kuriem tu nezināji? Beāte jautāja.

Grete viņu uzlūkoja.

-     Kā tas jāsaprot?

Drudžaini pietvīkusi, Beāte pasmaidīja.

-     Tas jāsaprot tā, ka tava sieva, visticamāk, neatskaitījās par katru sarunu, kas viņai bijusi ar citiem cilvēkiem, ko viņa satika.

-     Kāpēc ne? Kurp īsti jūs tagad vedināt?

Beāte norīstījās un pārmija skatienu ar Hariju. Viņš iesaistījās sarunā.

-     Ir dažas varbūtības, kas mums jāpārbauda vienmēr banku laupīšanu sakarā, lai cik neticamas tās arī liktos. Un viena no tādām ir, ka kāds no bankas darbiniekiem varētu būt uz vienu roku ar laupītāju. Gadās, ka laupītāji sarūpē sev palīdzību no iekšpuses, gan plānojot, gan īstenojot aplaupīšanu. Mums, piemēram, nav gandrīz nekādu šaubu, ka laupītājs zināja, cikos tiek piepildīts bankomāts. Harijs pētīja Gretes seju, lai saprastu, kā viņš to uztver. Bet skatiens bija tik izklaidīgs, ka Grete laikam viņā vairs neklausījās. Mēs šādi esam iztaujājuši arī visus citus darbiniekus, Harijs meloja.

Aiz loga spalgi iekliedzās putns. Žēlabaini, vientuļi. Grete pamāja. Sākumā lēni, tad arvien ātrāk.

-     Nūja, viņš sacīja. Es saprotu. Jūs domājat, ka Stīne tika nošauta tāpēc. Jūs domājat, ka viņa pazina laupītāju. Kad viņš bija viņu izmantojis, tad nošāva, lai aprautu visus iespējamos pavedienus. Vai man taisnība?

-     Teorētiski tāda varbūtība pastāv, Harijs atbildēja.

Grete papurināja galvu un atkal iesmējās tukšiem, skumjiem smiekliem.

-     Skaidri redzams, ka jūs nepazināt manu Stīni. Viņa nekad nedarītu ko tādu. Un kāpēc lai viņa to darītu? Būtu palikusi dzīva, drīz vien kļūtu par miljonāri.

-     Kā tā?

-    Valle Betkers, viņas vectēvs. Viņam ir astoņdesmit pieci gadi un pieder trīs daudzdzīvokļu nami centrā. Vasarā viņam konstatēja plaušu vēzi, un tagad viss iet savu gaitu. Katram no trim mazbērniem būtu jāmanto viens nams.

Jautājums Harijam izlauzās gluži spontāni: Kurš tagad mantos Stīnei paredzēto namu?

-     Pārējie mazbērni. Gretes balsī ieskanējās riebums. Un tagad jūs droši vien sāksiet pārbaudīt, vai viņiem ir alibi, ne tā?

-     Un tev šķiet, ka nevajadzētu, Grete? Harijs jautāja.

Grete jau grasijās atbildēt, bet, sastapis Harija skatienu, aprāvās

un iekoda apakšlūpā.

-    Es atvainojos, viņš sacīja, pārlaidis roku tikko ataugt sākušajiem matiem. Man, protams, būtu jāpriecājas, ka jūs izmeklējat visas iespējamās varbūtības. Bet diemžēl tas viss liekas bezcerīgi. Un bezjēdzīgi. Pat ja jūs viņu notversiet, es nekad neatgūšu to, ko esmu zaudējis. Tur nelīdzētu pat nāvessoda piespriešana. Jo dzīvības zaudēšana nav tas ļaunākais, kas var ar cilvēku notikt. Harijs jau zināja, kas sekos. Ļaunākais ir zaudēt to, kura dēļ esi dzīvojis.

-     Labi, Harijs pieceldamies sacīja. Te būs mana vizītkarte. Zvaniet, ja kaut kas vēl ienāk prātā. Vari jautāt arī Beāti Lennu.

Grete atkal bija pagriezies pret logu un neredzēja Harija sniegto kartīti. Harijs nolika to uz galda. Arā jau sāka satumst, un viņu blāvie, puscaurspīdīgie atspīdumi logu stiklā atgādināja spokus.

-      Man ir tāda sajūta, ka es viņu redzēju, Grete ierunājās. Piektdienās tūlīt pēc darba es mēdzu doties uz Sporta centru Spūrveisgātā, lai uzspēlētu skvošu. Tovakar man neatradās partneris, tādēļ iegāju fitnesa zālē. Pacilāju svarus, pabraucu ar velotrenažieri un tamlīdzīgi. Bet tajā laikā tur ir tik pilns ar cilvēkiem, ka nākas stāvēt rindās.

-     Es zinu, Harijs sacīja.

-    Es biju tur, kad Stīne tika nogalināta. Trīssimt metru attālumā no bankas. Atsvaidzinājos dušā un braucu mājās, lai sāktu gatavot vakariņas. Piektdienās vienmēr es gatavoju vakariņas. Man patika viņu sagaidīt. Patika… gaidīt. Ne visi vīrieši tā dara.

-      Ko tu domāji, kad teici, ka esi viņu redzējis? Beāte jautāja.

-      Es redzēju kādu personu, kas pagāja man garām un iegāja garderobē. Viņam mugurā bija platas, melnas drēbes. Kombinezons vai kaut kas tamlīdzīgs.

-     Un balaklava?

Grete papurināja galvu.

-     Varbūt cepure ar nagu? Harijs jautāja.

-     Viņš turēja cepuri rokā. Tā varēja būt balaklava. Vai arī naģene.

-    Vai redzēji viņa sej…Harijs iesāka, bet Beāte viņu pārtrauca.

-     Viņa garums?

-     Nezinu, Grete atbildēja. Parasts garums. Kas ir parasts? Metrs astoņdesmit varbūt.

-     Kāpēc mums to nepastāstīji iepriekš? Harijs jautāja.

-     Tāpēc, Grete atbildēja, piespiedis pirkstus pie loga stikla, ka tās ir tikai sajūtas. Es zinu, ka tas nebija viņš.

-     Kā tu vari būt tik drošs? Harijs jautāja.

-     Jo pirms dažām dienām te bija ieradušies divi jūsu kolēģi. Viņus abus sauc Lī. Viņš spēji pagriezās pret Hariju. Vai viņi ir radinieki?

-     Nē, kāpēc gan?

Grete atrāva roku no loga. Stikls ap taukainajiem nospiedumiem bija nosvīdis.

-    Viņi gribēja noskaidrot, vai Stīne nav bijusi uz vienu roku ar laupītāju. Un rādīja man bildes no aplaupīšanas.

-     Un?

-    Bildēs redzamais kombinezons bija melns bez jebkādiem uzrakstiem. Tam, ko redzēju Sporta centrā, uz muguras bija lieli, balti burti.

-     Tieši kādi burti? Beāte jautāja.

-     P-O-L-I-C-I-J-A, Grete sacīja, noberzdams no stikla pirkstu nospiedumus. Kad es iznācu uz ielas, dzirdēju policijas sirēnas Majoštuenā. Pirmais, kas man ienāca prātā, kā gan zaglis var aizlaisties, ja visapkārt tik daudz policistu.

-     Skaidrs. Kāpēc, tavuprāt, tu tā nodomāji tieši tobrīd?

-     Nezinu. Kāds tikko, kamēr trenējos, garderobē bija nozadzis manu skvoša raketi, varbūt tāpēc? Nākamā doma bija, ka tiek aplaupīta Stīnes banka. Tādas domas iešaujas prātā, kad smadzenes ne ar ko nav nodarbinātas, vai ne? Tad es aizbraucu mājās un gatavoju lazanju. Stīnei ļoti garšoja lazanja. Grete mēģināja pasmaidīt. Tad sāka līt asaras.

Lai nebūtu jāredz pieaudzis vīrietis raudam, Harijs pievērsa skatienu Gretes aprakstītajai lapiņai.

-     Pēc jūsu bankas konta izraksta redzams, ka pēdējā pusgadā esat izņēmis no konta prāvu summu. Beātes balss izklausījās skarba un metāliska. Trīsdesmit tūkstoši kronu Sanpaulu. Kā jūs tos izlietojāt?

Harijs pārsteigts paskatījās uz Beāti. Izskatījās, ka viņu te notiekošais nemaz neiespaido.

Grete pasmaidīja caur asarām.

-    Mēs ar Stīni tur svinējām mūsu kāzu desmito gadadienu. Viņai pienācās atvaļinājums, un viņa aizbrauca uz turieni jau nedēļu ātrāk. Tas bija ilgākais laiks, ko esam pavadījuši šķirti.

-    Es jautāju, kam jūs iztērējāt trīsdesmit tūkstošus kronu Brazīlijas valūtā? Beāte neatkāpās.

Grete skatījās ārā pa logu.

-     Tā ir personīga lieta.

-     Un šī ir slepkavības lieta, Gretes kungs.

Grete pagriezās pret Beāti un ilgi skatījās uz viņu.

-    Jūs laikam nekad neviens nav mīlējis, vai man taisnība?

Beātes seja satumsa.

-    Vācu juvelieri Sanpaulu skaitās vieni no labākajiem pasaulē, Grete sacīja. Es nopirku to briljanta gredzenu, kas Stīnei bija pirkstā, kad viņu nogalināja.

Ieradās divi kopēji un aizveda Greti vakariņās. Pavadījuši viņu ar skatienu, Harijs un Beāte palika stāvam pie loga, gaidot, kad viņus izvedīs no slimnīcas.

-    Man ļoti žēl, Beāte sacīja. Es uzvedos kā galīga muļķe… es…

-     Viss kārtībā, Harijs atbildēja.

-    Mēs vienmēr pārbaudām laupīšanās aizdomās turamo finanses, bet šoreiz es laikam…

-    Es teicu, ka viss ir kārtībā, Beāte. Nekad nenožēlo, ja esi kaut ko pajautājusi, bet tikai tad, ja neesi pajautājusi.

Atnāca kopējs un izlaida viņus no palātas.

-     Cik ilgi viņš te paliks? Harijs jautāja.

-     Trešdien viņu sūtīs mājās, kopējs atbildēja.

Braucot mašīnā centra virzienā, Harijs Beātei pajautāja, kāpēc kopēji par pacientiem vienmēr saka "sūtīs mājās". Viņi taču viņus netransportē, vai ne? Un pacienti paši izlemj, vai dosies tieši uz mājām vai uz kādu citu vietu, vai tad ne? Tad kāpēc viņi nesaka "dosies mājās" vai "tiks izrakstīts"?

Beātei par šo jautājumu nebija viedokļa, un Harijs, lūkojoties apkārt valdošajā pelēcībā, nosprieda, ka viņš sācis runāt kā vecs īgņa. Agrāk viņš bija tikai īgņa.

-     Viņam tagad ir citādi mati, Beāte sacīja. Un brilles.

-     Kuram tad?

-    Tam kopējam.

-     Ak tā? Neizskatījās, ka jūs būtu pazīstami.

-     Mēs neesam. Es viņu reiz redzēju pludmalē Hūkā. Un Eldorado. Un arī Stūrtingsgātā. Man liekas, ka tas bija Stūrtingsgātā… Tas varēja būt pirms kādiem pieciem gadiem.

Harijs uzlūkoja Beāti.

-     Es nezināju, ka tādi kā viņš ir tavā gaumē.

-     Ne jau tas, viņa atbildēja.

-    Ak jā, Harijs sacīja. Es aizmirsu, ka tev ir tas smadzeņu defekts.

Viņa smaidīja.

-     Oslo ir neliela pilsēta.

-     Ak tā? Cik reizes tu mani esi redzējusi, pirms sāki strādāt Policijas pārvaldē?

-     Vienu reizi. Pirms sešiem gadiem.

-     Un kur?

-     Televīzijā. Tu biji atšķetinājis to lietu Sidnejā.

-     Mm. Jādomā, ka tas atstāja uz tevi iespaidu.

-    Atceros tikai to, ka jutos aizkaitināta, ka viņi pataisa tevi par varoni, kaut ari tu cieti neveiksmi.

-     Ak tā?

-     Tu nepanāci, ka slepkavu notiesā, tu taču viņu nošāvi.

Harijs aizvēra acis un aizdomājās, cik labs būs pirmais nākamās cigaretes dūms, un aptaustīja cigarešu paciņu iekškabatā. Tad izņēma salocītu papīra lapu un parādīja Beātei.

-     Kas tas? viņa jautāja.

-     Tā ir lapiņa, uz kuras Grete visu laiku rakstīja.

-     Brīnišķīga diena, viņa izlasīja.

-     Viņš to ir uzrakstījis trīspadsmit reizes. Kaut kas no Mirdzuma, vai ne?

-    Mirdzuma?

-    Zini tādu šausmeni? Stenlijs Kubriks. Viņš iesāņus uzmeta Beātei skatienu. Džeks Nikolsons tur sēž viesnīcā un raksta atkal un atkal vienu un to pašu teikumu.

-     Man nepatīk šausmu filmas, viņa klusu sacīja.

Harijs pagriezās pret viņu. Jau grasījās kaut ko sacīt, bet izlēma, ka labāk tomēr paklusēt.

-     Kur tu dzīvo? viņa jautāja.

-     Bišletā.

-    Tas ir pa ceļam.

-     Mm. Uz kurieni pa ceļam?

-     Uz Opsalu.

-     Redz kā? Kur tieši Opsalā?

-     Vētlannsveienā. Pie pašas stacijas. Vai zini, kur ir Jernslekveiena?

-    Jā, uz paša stūra tur atrodas liela, dzeltena koka māja.

-     Tieši tā. Tajā es dzīvoju. Otrajā stāvā. Mana mamma dzīvo pirmajā stāvā. Tā ir māja, kurā es uzaugu.

-    Es arī bērnībā dzīvoju Opsalā, Harijs sacīja. Varbūt mums ir kopīgi paziņas?

-     Varbūt, Beāte atbildēja, skatīdamās ārā pa sānu logu.

-     Kādreiz būs jānoskaidro, Harijs noteica.

Tālāk viņi brauca klusēdami.

Vakarā vējš pastiprinājās. Laika vēstīs ziņoja par vētru uz dienvidiem no Stades un spēcīgām vēja brāzmām ziemeļos. Harijam uznāca klepus. Viņš sameklēja kamzoli, ko māte bija noadījusi tēvam un tēvs vairākus gadus pēc viņas nāves Ziemassvētkos savukārt atdāvinājis viņam. Cik savādi, Harijs nodomāja. Viņš uzsildīja makaronus ar kotletēm, pēc tam piezvanīja Rākelai un stāstīja par māju, kurā pavadījis bērnību.

Rākela atbildēja tikai retumis, taču Harijs pēc balss noprata, ka viņai patīk klausīties, kā viņš runā par savu istabu. Rotaļlietām un mazo kumodi. Par to, kā fantazējis, raugoties tapešu rakstos, it kā lasītu viņam vien zināmā veidā pierakstītus stāstus. Par īpašo kumodes atvilktni, kas pēc abpusējas vienošanās ar mammu piederējusi tikai viņam un kurā mamma pat nedrīkstējusi ielūkoties.

"Tajā bija populāru futbolistu kartītes," viņš stāstīja. "Viena pat ar Toma Lunna autogrāfu. Un vēstule no Selvi, meitenes, ko satiku vasaras brīvdienās Ondalsnēsē. Bet vēlāk tur iegūla pirmā cigarešu paciņa. Pēc tam arī prezervatīvu paciņa. Tā palika neatvērta, līdz beidzās derīguma termiņš. Tie bija tā sažuvuši, ka sasprāga cits pēc cita, kad mēs ar māsu mēģinājām tos uzpūst."

Rākela smējās. Harijs stāstīja vēl, lai atkal dzirdētu viņas smieklus.

Pēc tam viņš bezmērķīgi staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Diktore lasīja ziņas, un viņam likās, ka ir tās dzirdējis jau vakar. Aizvien spēcīgāki vēji pie Džalalabadas.

Iegājis guļamistabā, Harijs ieslēdza datoru. Kamēr tas sprakšķinādams un dūkdams lādēja programmas, Harijs pamanīja, ka viņam pienācis vēl viens e-pasts. Ieraudzījis sūtītāja adresi, viņš juta, ka pulss strauji paātrinās. Viņš uzklikšķināja.

Sveiks, Harij!

Spēle ir sākusies. Sekeija parāda, ka tu varēji būt klāt,

kad viņa mira. Vai tāpēc tu nevienam neko nesaki?

Visai prātīgi. Kaut izskatās pēc pašnāvības, ir pāris

lielas, kas nerīmējas, vai ne? laģad gājiens tev.

C#MN

Ass troksnis lika Harijam satrūkties, un viņš aptvēra, ka ir no visa spēka triecis plaukstu pret galda virsmu. Viņš pārlaida skatienu tumšajai istabai. Viņš bija nikns un nobijies, taču visbriesmīgākā bija sajūta, ka sūtītājs ir… tepat blakus. Pastiepis roku, Harijs piedūra joprojām sūrstošo plaukstu monitora ekrānam. Aukstais stikls atvēsināja ādu, taču no mašīnas dzīlēm plūda siltums gluži kā no ķermeņa.

19. NODAĻA Kurpes uz vada

Elmers steidzās lejup pa Grenlannsleiri, īsi sveicinādams un uzsmaidīdams blakusveikaliņu darbiniekiem un pircējiem. Viņš piktojās uz sevi, jo, atkal palicis bez maiņas naudas, bija spiests uzkarināt uz kioska durvīm tāfelīti ar uzrakstu "Drīz atgriezīšos" un cilpot uz banku.

Atrāvis durvis, viņš ielidoja zālē, dziedošā balsī padeva ierasto labrītu un paņēma kārtas numuriņu. Neviens neatbildēja, bet viņš jau sen bija pieradis pie šādas attieksmes, jo te taču strādā baltie norvēģi. Kāds, liekas, laboja bankomātu, un tie divi, kas arī varēja būt apmeklētāji, stāvēja pie loga, pagriezušies pret ielu. Telpā valdīja neierasts klusums. Vai ārā būtu atgadījies kaut kas, ko viņš nebija ievērojis?

-      Divdesmit, skaļi sauca sievietes balss. Elmers ieskatījās savā taloniņā. Piecdesmit viens. Tā kā visi citi lodziņi bija ciet, viņš devās pie tā, no kura bija atskanējis sauciens.

-    Sveika, Katrin, jaukumiņ, viņš teica, snaikstīdams kaklu un mezdams ziņkārīgus skatienus uz loga pusi. Piecus stabiņus ar piecdesmitniecēm un vienkronu monētām.

-     Divdesmit viens, Elmers pārsteigts pagriezās pret Katrīnu Skeieni un tikai tagad pamanīja viņai līdzās stāvošo vīrieti. Vispirms Elmers nodomāja, ka tas ir kāds melnais, bet tad ieraudzīja, ka vīrieša seju sedz melna maska un viņam rokās ir AG3. Ieroča stobrs, aizvirzījies no sievietes, tagad bija pavērsts pret Elmeru.

-      Divdesmit divi, Katrīne sauca pārvērstā metāliskā balsī.

-      Kāpēc te? Halvošens jautāja, ļaudams skatienam klist pār lejā gulošo Oslo fjordu. Vējš jauca viņa matus. Lai no izplūdes gāzu pārpilnās Grennlannes uzbrauktu augšā Ēkebergā, kas pacēlās virs pilsētas dienvidaustrumu daļas kā zaļš sargtornis, bija vajadzīgas nepilnas piecas minūtes. Starp kokiem viņi bija atraduši solu ar skatu uz seno, skaisto mūra celtni, ko Harijs aizvien vēl sauca par jūrskolu, lai arī mūsdienās tur skoloja topošos biznesmeņus.

-     Pirmkārt, tāpēc, ka te ir skaisti, Harijs atbildēja. Otrkārt, lai kādam iebraucējam mazliet paskaidrotu pilsētas vārda izcelsmi. "Os" ir garena ar mežu apauguša kalna mugura, vieta, kur mēs tagad sēžam. "Lo", viņš rādīja, ir tas līdzenums, ko tu redzi lejā. Bet, treškārt, mēs uz šo kalnu raugāmies katru dienu, un vai tev neliekas svarīgi kādreiz redzēt, kas ir aiz tā?

Halvošens neatbildēja.

-     Es negribēju par to runāt mūsu kantorī, Harijs turpināja. Arī pie Elmera ne. Tomēr man tev tas jāpasaka. Pat tik augstu virs fjorda Harijam likās, ka spēcīgās brāzmas sviež sejā jūras sāļumu. Es pazinu Annu Betsenu.

Halvošens palocīja galvu.

-     Tu neizskaties sevišķi pārsteigts, Harijs piebilda.

-     Bija aizdomas, ka tā varētu būt.

-     Bet tas vēl nav viss. -Jā?

Harijs iebāza mutē neaizdegtu cigareti.

-    Pirms es turpinu, man tevi jābrīdina. Tam, ko grasos tev teikt, ir jāpaliek tikai starp mums, un tieši tas var radīt tev nopietnas problēmas. Vai saproti? Tāpēc, ja tu nevēlies iesaistīties, man jāapstājas un mēs šo sarunu beidzam. Nu tad kā, man turpināt?

Halvošens paskatījās uz Hariju. Ja arī viņš apsvēra, tad tas nevilkās ilgi. Viņš vēlreiz pamāja ar galvu.

-     Kāds sācis man uz privāto e-pastu sūtīt vēstules, Harijs teica. Par to nāves gadījumu.

-     Kāds, kuru tu pazīsti?

-     Nav ne jausmas. Adrese man neko neizsaka.

-     Tad tāpēc tu vakar jautāji, kā lai noskaidro e-pasta vēstuļu sūtītāju?

-     Es šajā ziņā esmu pilnīgs analfabēts, ko nevar teikt par tevi.

Harijs neveiksmīgi mēģināja aizdegt cigareti brāzmainajā vējā.

-     Man vajadzīga palīdzība. Es domāju, ka Annu nogalināja.

Kamēr ziemeļrietenis rāva no Ēkebergā kokiem pēdējās lapas,

Harijs pastāstīja par savādajām e-pasta vēstulēm no personas, kurai, šķiet, zināms viss, kas zināms viņiem, un acīmredzot arī tas, ko viņi nezināja. Viņš neteica, ka vēstulēs pieminēta viņa paša atrašanās notikuma vietā tovakar, kad izdzisa Annas dzīvība. Taču runāja par pistoli Annas labajā rokā, kaut krāsu paletes atrašanās vieta liecināja, ka viņa bijusi kreile. Par fotogrāfiju kurpē. Un sarunu ar Astri Monsenu.

-     Astri Monsena sacīja, ka nekad nav redzējusi Vigdisu Albū un viņas bērnus, teica Harijs. Taču, kad parādīju Arnes Albū fotogrāfiju no Dagens Nsringsliv, viņai pietika ar īsu skatienu. Viņa nezināja vīrieša vārdu, bet viņš bijis bieži. Monsena viņu vairākkārt redzējusi, kad gājusi izņemt pastu. Viņš nācis pēcpusdienās un devies prom vēlu vakarā.

-     To sauc strādājis virsstundas.

-      Es jautāju Monsenai, vai viņi tikušies tikai darbdienās, un viņa atbildēja, ka dažkārt viņš ieradies arī nedēļas nogalē, un tad abi aizbraukuši ar mašīnu.

-     Varbūt viņiem dažādības pēc patika izbraukt zaļumos.

-     Izbraukt varbūt patika, taču ne zaļumos. Astri Monsena ir patiesi pedantiska un vērīga sieviete. Zināja teikt, ka viņš nekad nav iebraucis pēc viņas gada siltajos mēnešos. Tas lika man aizdomāties.

-     Aizdomāties par ko? Par viesnīcu?

-    Iespējams. Bet viesnīcas numuru var dabūt arī vasarā. Domā, Halvošen. Domā par visreālāko variantu.

Halvošens atstiepa apakšlūpu, un viņa sejā bija skaidri lasāms, ka tam vairs nav neviena varianta. Pasmaidījis Harijs izpūta biezu dūmu mutuli.

-     Tu taču pats to vietu atradi.

Halvošenens pārsteigumā sarauca uzacis.

-     Vasaras māja! Nu, protams!

-    Vai ne? Ekskluzīva un diskrēta mīlnieku ligzdiņa, kad ģimene pēc vasaras sezonas atgriezusies pilsētā un ziņkārīgo kaimiņu logiem priekšā aizvirtņi. Un tikai stundas brauciena attālumā no Oslo.

-    Bet tālāk? Halvošens jautāja. Tas mums neko daudz nedod.

-     Nesaki vis. Ja varēsim pierādīt, ka Anna tur bijusi, Albū būs spiests sniegt paskaidrojumus. Nevajag jau nemaz tik daudz. Kāds nejauši saglabājies pirkstu nospiedums. Izkritis mats. Modrs tirgotājs, kas laiku pa laikam piegādā preces.

Halvošens pakasīja pakausi.

-     Bet kāpēc iet aplinkus ceļus, ja var doties uz Annas dzīvokli? Tur droši vien pilns ar Albū pirkstu nospiedumiem.

-     Tāpēc, ka maz ticams, vai mēs spētu kādu atrast. Pēc Astri Monsenas vārdiem iznāk, ka pirms gada viņa vizītes pie Annas spēji pārtrūkušas. Līdz kādai pagājušā mēneša sestdienai, kad viņš, negaidot uzradies, atkal aizvedis Annu sev līdzi. Monsena to atceras ļoti skaidri, jo Anna piezvanījusi pie viņas durvīm un lūgusi pieskatīt, vai prombūtnes laikā kāds nemēģina viņu apzagt.

-     Un tu domā, ka viņi braukuši uz vasaras māju?

-     Es domāju, iesāka Harijs un iemeta vēl kvēlojošo izsmēķi peļķē, kur tas šņākdams apdzisa, ka fotogrāfija Annas kurpē gadījās tieši šī brauciena dēļ. Vai atceries, ko Policijas akadēmijā mācīja par lietisko pierādījumu vākšanu?

-    Jā, cik nu vispār mums to mācīja. Tev ne?

-      Nē. Koferis ar standartaprīkojumu ir triju dienesta mašīnu bagāžniekos. Pulveris, ota un daktiloskopiskā plēve pirkstu nospiedumiem. Mērlente, kabatas lukturītis, knaibles un vēl šis tas tamlīdzīgs. Es gribu, lai tu vienu no šīm mašīnām piesaki uz rītdienu.

-     Harij…

-    Un jau iepriekš piezvani ikdienas preču tirgotājam un uzzini ceļu. Jautā tā, lai viņam nerodas aizdomas. Saki, ka arī tu cel atpūtas mītni un tavs arhitekts norādījis uz Albū māju kā atdarināšanas vērtu paraugu. Tāpēc vēlies to apskatīt.

-     Harij, mēs nevaram tāpat vien…

-     Paķer līdzi arī lauzni.

-     Harij, uzklausi!

Halvošena kliedziens iztrūcināja divas kaijas. Pacēlušās spārnos, abas ķērkdamas aizlaidās uz fjorda pusi.

-     Mums nav kratīšanas atļaujas, Halvošens sāka skaitīt uz pirkstiem, mums nav pierādījumu, lai tādu dabūtu, mums nav… nekā. Bet pats galvenais mēs, pareizāk sakot, es, nezinu visus faktus. Jo tu man neesi izstāstījis visu. Tā taču ir, Harij?

-     Kas tev liek tā…

-    Elementāri. Motīvs ir pārlieku vājš. Labi, tu pazini to sievieti, bet tas vēl nav pietiekami spēcīgs iegansts, lai tu pēkšņi liktu uz spēles savu un arī manu karjeru un patvarīgi ielauztos vasaras mājās. Harij, es zinu, ka tu mēdz kādreiz pāršaut pār strīpu, taču tu neesi idiots.

Harijs raudzījās uz peļķē peldošo cigaretes nodeguli.

-     Cik ilgi mēs pazīstam viens otru, Halvošen?

-     Drīz būs divi gadi.

-     Vai šajā laikā esmu tev kādreiz samelojies?

-     Divi gadi nav sevišķi ilgs laiks.

-     Es jautāju, vai esmu tev melojis?

-     Pilnīgi noteikti.

-     Vai esmu melojis, lai tevi iegāztu?

-     Es nezinu.

-     Okay. Arī šoreiz es negribu tev melot. Tev taisnība, es nepateicu visu. Un jā palīdzēdams man, tu riskē ar savu darbu. Varu tev pateikt tikai to, ka, atklājot visu, es nostādītu tevi vēl neapskaužamākā situācijā. Ja paliek tā, kā tas ir šobrīd, tu vari man uzticēties. Vari arī pārdomāt. Katrā ziņā, tev joprojām ir iespēja atteikties.

Bridi viņi sēdēja klusēdami un skatījās uz fjordu. Kaijas bija pārvērtušās par diviem maziem punktiņiem tālumā.

-     Ko tu darītu manā vietā? Halvošens pēdīgi iejautājās.

-     Atteiktos.

Punktiņi sāka atkal vērsties lielāki. Kaijas bija pagriezušās.

Zīmīte uz galda Policijas pārvaldē līdzās telefonam vēstīja, ka viņu meklējis Mellers.

-     Izmetīsim kādu līkumu, viņš ierosināja, kad Harijs viņam atzvanīja.

-     Kur acis rāda, teica Mellers, kad abi bija izgājuši ārā.

-     Tad ejam pie Elmera, Harijs sacīja. Man vajag smēķus.

Mellers sekoja Harijam pa dubļainu taciņu, iemītu pāri zālienam

starp Policijas pārvaldi un bruģēto Botsenā piebrauktuvi. Harijs jau sen bija pamanījis, ka plānotāji, šķiet, nekad nav novērtējuši cilvēku spēju atrast īsāko ceļu starp diviem punktiem. Taciņas galā pusizgāzta zīme brīdināja: "Pa zālienu nestaigāt."

-      Vai zini, ka šorīt bija laupīšana Grenlannsleirē? Mellers jautāja.

Harijs pamāja ar galvu.

-     Interesanti, ka no viņa izraudzītā uzbrukuma objekta līdz Policijas pārvaldei ir tikai pārsimt metru.

-      Viņam paveicās, ka bankā remontdarbu dēļ bija atslēgta trauksmes poga.

-     Nedomāju, ka tā bija plika veiksme.

-     Ak tā? Tu pieļauj, ka viņam bija informatori bankas darbinieku vidū?

Harijs paraustīja plecus.

-     Varbūt kāds, kas zināja par ieplānotajiem remontdarbiem.

-     Zināja tikai bankas ļaudis un paši remontētāji. Jā, un tagad arī mēs.

-     Šef, ne jau par tās bankas aplaupīšanu tu grasījies ar mani runāt, vai ne?

-     Tev taisnība, Mellers atbildēja, apiedams peļķi. Policijas pārvaldes priekšniekam ir bijusi saruna ar mēru. Visas šis laupīšanas darot viņu nemierīgu.

Viņi apstājās, lai palaistu garām sievieti ar trim bērniem, kas kūņājās nopakaļ. Viņa tos aprāja gurdā, dusmīgā balsi, skatīdamās garām Harijam. Botsenā bija apmeklētāju laiks.

-    īvarsons ir ļoti kvalificēts, par to neviens nešaubās, Mellers iesāka. Taču šis Ekspeditors, liekas, ir no augstākiem plauktiem nekā mūsu ierastā klientūra. Pārvaldes priekšnieks uzskata, ka parastās metodes varētu nenostrādāt.

-    Iespējams. Un kas par to? Viena viesuzvara vairāk vai mazāk. Vai tas kāds skandāls?

-     Viesuzvara?

-     Neatklāta lieta. Tas tāds savējo žargons, šef.

-     Harij, šoreiz ir citādi. Žurnālisti neatstājas no mums ne mirkli, tas ir visīstākais murgs. Viņi to nodēvējuši par jauno Martinu Pēdešenu. Un portālā Verdens Gang uzoduši, ka mēs viņu dēvējam par Ekspeditoru.

-     Tas pats vecais stāsts, Harijs teica, šķērsodams ielu pie sarkanās gaismas. Mellers, mirkli svārstījies, sekoja. Žurnālisti atkal mēģina diktēt, kas mums jādara.

-    Jā jau, jā, tomēr neaizmirsīsim, ka ir ari slepkavība.

-    Bet tajās, par kurām vairs neraksta, izmeklēšana tiek izbeigta.

-     Nē! Mellers noskaldīja. Nesāksim nu atkal.

Harijs paraustīja plecus un pārkāpa vēja apgāztam avīžu statīvam. Kādai uz ielas nokritušai avīzei milzīgā tempā šķīrās lapa pēc lapas.

-    Tad ko tu no manis vēlies? Harijs jautāja.

-    Priekšnieku, protams, uztrauc, kā šī lieta ietekmēs pārvaldes prestižu. Kaut kādas pasta nodaļas aplaupīšanu publika aizmirst labu laiku, pirms lieta tiek izbeigta, neviens pat nepamana, ka vainīgais izsprucis sveikā. Taču šajā gadījumā vēros katru mūsu soli. Un, jo vairāk valodu, jo vairāk neveselīgas ziņkāres. Martins Pēdešens bija gluži parasts cilvēks, bet izdarīja to, par ko fantazē daudzi, un kļuva par tādu mūslaiku Džesiju Džeimsu, kas bēguļo no likuma. Tā dzimst mīti, bilžu varoņi, kam gribas līdzināties. Un banku aplaupītāju rindas aug. Kamēr prese rakstīja par Martinu

Pēdešenu, banku laupīšanas gadījumu skaits šāvās debesis visā valsti.

-     Baidāties, ka sērga var būt lipīga. Visai pamatoti. Bet kāds tam visam sakars ar mani?

-    Vēlreiz atkārtoju neviens nešaubās, ka īvarsons ir ļoti kvalificēts. Kārtīgs, disciplinēts policists, kas vienmēr rīkojas saskaņā ar likumu. Taču Ekspeditors nav parasts laupītājs. Un izmeklēšanas gaita neveicina pārvaldes priekšnieka optimismu. Mellers pameta ar galvu pāri ielai uz cietuma pusi. Viņš jau dzirdējis par Raskolu.

-     Hm.

-    Es pirms pusdienām biju viņa kabinetā, un tur tika pieminēts tavs vārds. Turklāt vairākkārt.

-     Re kā, vai man tagad būtu jājūtas pagodinātam?

-     Katrā ziņā tu esi izmeklētājs, kurš jau ir guvis panākumus, izmantojot netradicionālas metodes.

Harijs greizi pasmīnēja.

-     Maigs kamikadzes raksturojums…

-      īsāk sakot, ir nolemts tā, Harij. Visu pārējo met pie malas un dod man ziņu, ja tev vajadzīgi papildspēki. īvarsons ar savu komandu turpinās kā iepriekš. Bet mēs ceram uz tevi. Un vēl… Mellers bija pienācis Harijam cieši klāt. Groži tiks palaisti vaļīgāk. Mēs esam ar mieru pieļaut, ka likumus var interpretēt dažādi. Par to, protams, tālāk ne vārda.

-     Mm. Liekas, es saprotu. Bet ko tad, ja kaut kas noiet greizi?

-    Mēs tevi piesegsim, cik ilgi vien tas būs iespējams. Bet visam, protams, ir robežas.

Iešķindējas durvju zvaniņš. Elmers pagriezās un ar galvas mājienu norādīja uz mazo, pārnēsājamo radio sev priekšā.

-    Iedomājies tikai, es Kandaharu vienmēr esmu uzskatījis tikai par slēpju stiprinājumu. Paciņu Camel?

Harijs pamāja. Elmers pagrieza radio klusāk, un ziņu diktora balss saplūda ar ielas troksni garāmbraucošajām mašīnām, vēju, kas raustīja karnīzi, un krītošo lapu šalkoņu.

-    Un ko tavam kolēģim? Elmers pamāja uz durvju pusi, kur bija nostājies Mellers.

-    Viņam vajadzētu vienu kamikadzi, Harijs sacīja, atvērdams paciņu.

-     Ak tā?

-      Bet viņš ir aizmirsis pajautāt par cenu, Harijs piebilda un viņam nebija jāpagriežas, lai justu Mellera ironisko smaidiņu.

-    Un cik tad šajos laikos maksā kamikadzes? kioska īpašnieks Harijam jautāja, izdodams naudas atlikumu.

-    Ja viņš izdzīvo, tad saņem atļauju turpmāk darīt, kā pašam tik, Harijs sacīja. Tas ir vienīgais noteikums, kuru viņš izvirza. Un vienīgais, kuru pieņem.

-     Izklausās pieņemami, Elmers atbildēja. Lai jums jauka diena, mani kungi.

Atpakaļceļā Mellers apsolīja parunāt ar policijas priekšnieku, lai Harijam atļauj izmeklēt Elēnas lietu vēl trīs mēnešus. Protams, tikai tad, ja Ekspeditors tiks notverts. Harijs pamāja. Pie uzraksta Pa zālienu nestaigāt Mellers domīgi apstājās.

-     Tas ir īsākais ceļš, šef.

-    Jā, Mellers atbildēja. Bet kurpes kļūst tik netīras.

-      Dari, kā gribi, Harijs atbildēja, sperdams soli uz taciņas. Manas jau ir netīras.

Tūlīt aiz pagrieziena uz Ulveju satiksmes sastrēgums beidzās. Bija pārstājis līt, un jau pie Ljānas asfalts bija sauss. Gabaliņu tālāk šoseja paplašinājās līdz četrām joslām, un mašīnas rāvās uz priekšu kā no saitēm palaisti dzinējsuņi. Harijs iesāņus palūkojās uz Halvošenu, gaidīdams, kad beidzot ari viņš saklausīs skrāpējošo čīkstoņu. Taču Halvošens neko nedzirdēja, jo skotu grupa Travis no radio mudināja: "Sing, sing, siing.J." un Halvošens to uztvēra burtiski.

-     Halvošen…

-     "For the love you bring…"

Harijs nogrieza skaņu, un Halvošens veltīja viņam neizpratnes pilnu skatienu.

-     Stikla tīrītāji, Harijs teica. Tu vari tos izslēgt?

-     0 jā. Sorry.

Tagad salonā valdīja klusums.

-     Ko tu teici veikala zellim? Harijs pēc briža iejautājās.

-     Nedomāju, ka gribi to dzirdēt.

-     Bet tajā ceturtdienā pirms piecām nedēļām viņš taču bija piegādājis preces?

-    Jā, tā viņš teica gan.

-     Pirms ieradās Albū?

-     Viņš tikai pateica, ka atstājis iekšā kā parasti.

-     Tātad viņam ir atslēga?

-     Harij, ar tik vārgu pamatojumu es nevarēju jautāt sazin ko.

-     Par ko tu uzdevies?

Halvošens nopūtās.

-     Par lauku ciemu topogrāfu.

-     Lauku ciemu to…?

-     … pogrāfu.

-     Kas tas tāds?

-     Nav ne jausmas.

Larkollene atradās trīspadsmit gausu kilometru un četrpadsmit slaidu līkumu attālumā no galvenā ceļa.

-     Pa labi pie sarkanās mājas aiz benzīntanka, Halvošens atsauca atmiņā norādi un iegrieza grantsceļā.

-      Milzīga dušas paklāju čupa, Harijs nomurmināja piecas minūtes vēlāk, kad Halvošens, apstādinājis mašīnu, norādīja uz gigantisku guļbūvi. Aiz kokiem vīdošā celtne atgādināja hipertrofētu augstkalnu ganību māju, kas pārpratuma pēc nonākusi jūras krastā.

-     Šķiet, te nevienu nemana, Halvošens teica, pārlaidis skatienu kaimiņu mājām. Tikai kaijas. Ellīgi daudz kaiju. Varbūt tuvumā ir izgāztuve?

-     Hm. Harijs paskatījās pulkstenī. Pabrauksim tomēr vēl nedaudz uz priekšu.

Ceļa galā varēja apgriezties. Halvošens izslēdza aizdedzi, un Harijs, atvēris durvis, izkāpa. Atlieca muguru un bridi ieklausījās kaiju klaigās un tālajā krastmalas dunā, kur viļņi sitās pret piekrastes akmeņiem.

-     Eh, Halvošens noteica, ieelpojis ar pilnu krūti. Gaiss te tomēr pavisam citāds nekā Oslo. Jūti?

-      Kā nu ne, Harijs atbildēja, meklēdams cigarešu paciņu. Vai koferi paņēmi?

Ejot pa taku uz atpūtas māju, Harijs ievēroja lielu, dzeltenbaltu kaiju, kas sēdēja uz sētas staba un, sekojot viņu gaitai, lēnām grieza galvu no viena sāna uz otru. Un visu atlikušo ceļu līdz mājai Harijam šķita, ka viņu pavada putna blāvais skatiens.

-     Tas nebūs viegli, Halvošens secināja, kad abi bija rūpīgāk aplūkojuši iespaidīgo ārdurvju slēdzeni. Savu žokejcepuri viņš jau bija iekāris kalta dzelzs luktura vītnē virs masīvajām ozolkoka durvīm.

-     Mm. Ķeries tik klāt! Harijs aizdedza cigareti. Es tikām apmetīšu loku ap māju.

-     Klau, Halvošens iejautājās, atvērdams čemodānu, kāpēc pēkšņi esi sācis smēķēt cigareti pēc cigaretes?

Harijs bridi skatījās uz mežu.

-     Lai dotu tev iespēju kādreiz atstāt mani jaņos uz velotrenažiera.

Ogļmelni baļķi, pamatīgi logi. Māja viscaur šķita robusta un nepieejama. Harijs mirkli pat apsvēra, vai nevarētu iekļūt iekšā caur lielizmēra akmens dūmeni. Viņš devās pa taciņu lejup. Pēdējo dienu lietavas bija to izmērcējušas un padarījušas dubļainu. Taču Harijs gluži labi varēja iztēloties, kā vasarā pa saules sasildīto taku dip basas bērnu kājeles, tiem steidzot uz viļņu nopulētiem akmeņiem klāto krastmalu. Viņš apstājās un aizvēra acis. Un pasaule ap viņu ieskanējās. Dūca kukaiņi, vējā līgojās un klusi šalca garā zāle, stiprākas brāzmas palaikam atnesa tālas radio balsis, krastmalā līksmi klaigāja un spiedza bērnu pulks. Viņam bija tikai desmit gadi, un viņš, uzmanīgi sperdams soļus, gāja uz veikalu pēc piena un maizes. Katrs olis, katrs sīkākais akmentiņš nejauki griezās pēdās, bet viņš, sakodis zobus, gāja tik uz priekšu, jo bija nolēmis šovasar norūdīt pēdas tā, lai, atgriezies mājās, varētu basām kājām skraidīt kopā ar Eisteinu. Atceļā smagā pārtikas soma viņu burtiski spieda iekšā ceļa segumā un viņam likās, ka iet pa nokaitētām oglēm. Un tad viņš nedaudz tālāk izraudzījās kādu objektu kādu prāvāku akmeni vai lapu un iedomājās, ka vēl tikai jāpieveic šis nieks un viņš būs galā. Kad viņš beidzot pēc pusotras stundas pārradās mājās, piens saulē bija saskābis un mamma sirdījās. Harijs atvēra acis. Debesīs joņoja pelēki mākoņi.

Dzeltenbrūnajā zālē līdzās ceļam Harijs ievēroja riteņu pēdas. Dziļie, skaidri saskatāmie riepu protektoru iespiedumi liecināja, ka te braukusi prāva apvidus mašīna Landrover vai kaut kas tamlīdzīgs. Ņemot vērā pēdējo dienu bagātīgo nokrišņu devu, bija mazticams, ka pēdas būtu atstātas pirms dažām nedēļām vai vēl agrāk. Divas dienas, ne vairāk.

Vēlreiz pavēries apkārt, viņš nodomāja, ka būtu grūti atrast vientulīgāku vietu par atpūtas māju koloniju rudenī. Iedams pa taku atpakaļ, viņš pamāja kaijai.

Halvošens ar elektrisko mūķīzeri rokās, skaļi pūzdams, līkņāja gar atslēgu.

-     Kā iet?

-     Slikti, Halvošens, izslējies visā augumā, notrausa sviedrus. Šī slēdzene amatieriem nav pa zobam. Tev būs jāņem lauznis, citādi mums to neuzveikt.

-     Pilnīgi izslēgts. Harijs parīvēja zodu. Vai zem kājslauķa paskatījies?

Halvošens nopūtās.

-     Nē. Un pat netaisos to darīt.

-     Kāpēc ne?

-     Tāpēc, ka ir cits gadu tūkstotis un zem kājslauķa atslēgu vairs neviens neliek. It īpaši tādās mājās kā šī. Ja briesmīgi vēlies, varam saderēt uz simtnieku, taču tavā vietā es tā nedarītu. Vai skaidrs?

Harijs palocīja galvu.

-Jauki, Halvošens noteica un pietupās, lai saliktu rīkus atpakaļ koferī.

-     Man patika tā doma par simtnieku, Harijs nevērīgi izmeta.

-     Tu joko? Halvošens viņu uzlūkoja.

Harijs papurināja galvu.

Halvošens satvēra zaļā mākslīgās šķiedras kājslauķa malu.

-    Abrakadabra… viņš nomurmināja un parāva kājslauķi sāņus, iztraucējot trīs skudras, divus vienādkājvēzīšus un spīļasti, kas nu satraukti skraidelēja pa pelēko akmens virsmu. Atslēgas, protams, nebija.

-    Reizēm tu esi neticami naivs, Halvošens sacīja, pastiepdams roku. Kāpēc lai viņš ārā atstātu atslēgu?

-    Tāpēc, Harijs atteica, nemanīdams Halvošena pasniegto roku, jo viņa skatienu bija piesaistījis lukturis. Ilgi stāvot saulē, piens saskābst. Piegājis pie luktura, viņš sāka skrūvēt vaļā vāciņu.

-     Nesapratu?

-    Pārtiku piegādā dienu pirms Albū ierašanās, vai ne? Un gluži loģiski, ka tā tiek ienesta mājā.

-     Nu un? Varbūt preču piegādātājam ir pašam sava atslēga.

-    Šaubos. Manuprāt, Albū būs gribējis nodrošināties, lai neviens neiesperas iekšā, kad viņš ar Annu ir šeit. Nocēlis vāku, Harijs ieskatījās stikla kupolā. Jā, tagad vairs nav nekādu šaubu.

Halvošens, kaut ko murminādams, atvilka roku.

-     Pazīstama smarža, Harijs sacīja, ieejot istabā.

-Jā, zaļās ziepes, Halvošens atbildēja. Kāds nesen uzskatījis par vajadzīgu šeit kārtīgi uzkopt.

Masīvās mēbeles, antikvārie iedzīves priekšmeti un lielais speķakmens kamīns atsauca atmiņā Lieldienu brīvdienas. Piegājis pie priedes koka sekcijas ar sen izdotu grāmatu plauktiem istabas otrā galā, Harijs ļāva skatienam klīst pār nobružāto grāmatu muguriņām, vienlaikus pieķerdams sevi pie domas, ka tām šeit neviens nav pieskāries. Varbūt nopirktas vairumā kādā Majoštuenas antikvariātā. Veci albumi. Atvilktnes. Tajās kārba ar Cohiba and Bolivar cigāriem. Viena no atvilktnēm aizslēgta.

Te taču uzkopts, Halvošens ierunājās. Harijs pagriezās un ieraudzīja, ka kolēģis rāda uz slapjajiem, brūnajiem pēdu nospiedumiem, kas stiepās pāri visai istabai.

Priekšnamā novilkuši apavus, viņi sameklēja virtuvē lupatu un uzslaucīja grīdu. Tad vienojās, ka Halvošens pārmeklēs dzīvojamo istabu, bet Harijs guļamistabu un vannasistabu.

To, ko Harijs zināja par kratīšanām, viņš bija apguvis piekarsušā Policijas augstskolas auditorijā kādā piektdienā pēc pusdienām, kad visi citi jau sapņoja par mājām, aukstu dušu un došanos uz pilsētu. Nebija nevienas mācību grāmatas, tikai vecākais izmeklētājs Rekke. Un tajā piektdienā viņš Harijam bija devis padomu, kuru tas turpmāk izmantoja kā vadmotīvu, veicot jebkuru kratīšanu: "Nedomā par to, kas tev būtu jāatrod. Domā par to, ko tu atrodi. Kāpēc tas tur atrodas? Vai tam tur bija jābūt? Ko tas nozīmē? Līdzīgi kā lasot ja tu domāsi par "1", skatoties uz "k", vārdus nekad nesapratīsi."

Ieejot pirmajā guļamistabā, Harijs vispirms ieraudzīja lielu divguļamo gultu un Albū kunga un kundzes bildi uz naktsgaldiņa. Fotogrāfija nebija liela, bet krita acīs, jo bija vienīgā šajā telpā un novietota tā, ka redzama jau no durvīm.

Harijs atvēra pirmā skapja durvis. Nāsīs iesitās svešu cilvēku drēbju smarža. Te nebija neviena mājas vai sporta tērpa, toties bija vakarkleitas, blūzes un pāris uzvalku. Arī specializētie golfa apavi.

Harijs sistemātiski pārmeklēja visus trīs skapjus. Pēc tik daudziem izmeklētāja darbā pavadītiem gadiem citiem piederošu priekšmetu apskatīšana un aptaustīšana viņu nemaz nemulsināja.

Apsēdies uz gultas malas, viņš aplūkoja uz naktsgaldiņa novietoto bildi. Fonā tikai debesis un jūra, taču tas, kā krita gaisma, lika domāt, ka fotogrāfija uzņemta kādā dienvidu zemē. Arne Albū bija iededzis brūns, un viņa sejā bija tā pati puiciskā nebēdnība, ko Harijs jau bija manījis Akerbriges restorānā. Ar vienu roku viņš apkļāva sievas vidukli. Tik cieši, ka Vigdisas Albū auguma augšdaļa gandrīz vai padevās sānis.

Harijs atvilka gultas pārvalku un segu. Ja Anna te gulējusi un viss atstāts, kā bijis, viņi noteikti atrastu matus, ādas plēksnītes, siekalas vai dzimumsekrētu. Visticamāk, pa druskai no visa. Taču priekšnojauta nevīla. Viņš piedūra plaukstu iestīvinātajam palagam, iegremdēja seju spilvendrānā un pasmaržoja. Tikko mazgāts. Sasodīts.

Harijs atvēra naktsskapīša atvilktni. Paciņa Extra košļājamās gumijas, neatvērts iesaiņojums ar paracetamolu, atslēgu gredzens ar vienu atslēgu un misiņa plāksnīti ar iniciāļiem ĀA, fotogrāfija ar pliku zīdaini, kas izlocījies uz pārtinamā galda kā tārpiņš, un šveiciešu armijas nazis.

Viņš jau taisījās paņemt nazi rokās, kad izdzirda spalgu kaijas kliedzienu. Neviļus nodrebējis, viņš pavērās pa logu. Kaija bija aizlaidusies. Viņš dzīrās atsākt meklēšanu, bet pēkšņi ārā atskanēja spalgas suņa rejas.

Tajā pašā mirklī durvīs parādījās Halvošens.

-     Pa taciņu kāds nāk.

Likās, ka sirds sāk sisties turbo režīmā.

-     Es paņemšu kurpes, tu ienes koferi un piederumus, Harijs izrīkoja.

-     Bet…

-     Kad viņi būs iegājuši mājā, mēs izlēksim pa logu. Nu, aiziet!

Suns rēja aizvien neatlaidīgāk. Harijs aiznesās uz priekšnamu, kamēr Halvošens, nometies ceļos pie sekcijas, meta koferī pulveri, otu un daktiloskopisko plēvi. Suns jau bija tik tuvu, ka rējienu starplaikā Harijs varēja saklausīt zemu, piesmakušu rūkšanu. Soļi uz kāpnēm. Durvis palikušas neaizslēgtas, un nu jau bija par vēlu kaut ko mainīt. Vēl mirklis, un viņus pieķers! Harijs ievilka elpu un gaidīja. Ja nu konfrontācija bija neizbēgama, tad labāk, lai tā notiek šeit. Varbūt Halvošenam izdosies nozust un uz viņa sirdsapziņas negulsies arī kolēģa atlaišana.

-     Gregor! aiz durvīm atskanēja vīrieša balss. Atpakaļ!

Riešana nedaudz attālinājās, un uz kāpnēm atkal ieskanējās

apavu klaudzoņa. Vīrietis kāpa lejup.

-     Gregor! Nedzenā zvērus!

Harijs paspēra divus soļus un piesardzīgi pagrieza slēdzeni. Tad, savācis abus apavu pārus, uz pirkstgaliem ieslīdēja dzīvojamā istabā. Ārā iešķindējās atslēgu saišķis, un namdurvis vērās tieši tajā brīdī, kad Harijs aiz sevis aizdarīja guļamistabas durvis.

Halvošens sēdēja uz grīdas zem loga un ieplestām acīm skatījās uz Hariju.

-     Kas ir? Harijs čukstus vaicāja.

-    Es jau kāpu ārā, bet tad uzradās tas trakais suns, Halvošens tāpat čukstus atbildēja. Milzu rotveilers.

Harijs palūkojās ārā. Tieši zem viņa bija suns ar priekšķepām uz sienas un draudīgi atieztu rīkli. Pamanījis Hariju, tas sāka lēkāt gar sienu un, šķiezdams siekalas, rēja kā apsēsts. Dzīvojamā istabā bija dzirdami smagi soļi. Harijs noslīga uz grīdas līdzās Halvošenam.

-     Ne vairāk kā septiņdesmit kilogramu, Harijs čukstēja. Tīrais nieks.

-     Laipni lūdzu. Esmu redzējis, kā rotveilers uzbrūk Viktoram.

-     Mm.

-    Treniņa laikā viena kuce kļuva nevaldāma. Inspektoram, kurš tēloja bandītu, pēc tam nācās šūt roku hospitālī.

-     Man likās, ka viņus kārtīgi nopolsterē.

-     Tā jau ir.

Viņi sēdēja un klausījās suņa rejās. Soļi viesistabā bija apstājušies.

-    Varbūt iesim un sasveicināsimies? Halvošens čukstēja. Tas ir tikai laika jautājums, kad…

-     Kuš!

Viņi atkal sadzirdēja soļus. Tie tuvojās guļamistabas durvīm. Halvošens aizvēra acis. Kā sakopodams spēkus gaidāmajam pazemojumam. Atkal tās atvēris, viņš ieraudzīja Hariju lūdzoši turam pie lūpām rādītājpirkstu.

Tad aiz guļamistabas loga atskanēja balss: Gregor! Nāc! Mums jādodas mājās!

Vēl pāris rējienu, un pēkšņi viss noklusa. Harijs uztvēra vien drudžainu, strauju elpu, tikai nebija skaidrs, vai tā ir viņa paša vai Halvošena.

-     Ir nu gan paklausīgi tie rotveileri, Halvošens nočukstēja.

Viņi nogaidīja, līdz lejā uz ceļa ierūcas motors. Tad metās uz

viesistabu, un Harijs vēl paguva samanīt tumšzila Cherokee džipa pakaļpusi, pirms tas nozuda skatienam. Halvošens atšļuka uz sofas un atgāza galvu.

-     Ak Dievs, viņš ievaidējās. Vienubrīd jau domāju, ka būs ar kaunu jāatgriežas Steinhjerā. Ko, pie velna, viņam te vajadzēja? Viņš taču te bija tikai divas minūtes. Halvošens pielēca atkal kājās. Kā tev liekas viņš atgriezīsies? Varbūt viņš aizbrauca tikai līdz tuvējam veikalam?

Harijs papurināja galvu.

-    Viņš aizbrauca mājās. Tādi ļaudis niekus saviem suņiem nemelš.

-     Vai esi pārliecināts?

-    Pilnīgi. Kādudien viņš uzsauks: "Vietā, Gregor, mums jābrauc pie vetārsta un jāiemidzina tevi!" Harijs aplūkoja istabu. Tad, nostājies pie sekcijas, vilka ar pirkstu pār grāmatu muguriņām no augšējā līdz pat apakšējam plauktam.

Halvošens, drūmi skatoties sāņus, pamāja.

-     Un Gregors atskries, asti luncinādams. Tiešām savādas radības tie suņi.

Harijs pārtrauca savu nodarbi un pasmaidīja.

-     Vai nožēlo, Halvošen?

-     Nūja. Es to nožēloju ne vairāk kā visu citu.

-     Nu tu sāc izklausīties pēc manis.

-     Es tiešām runāju kā tu. Es tevi citēju kopš tās dienas, kad nopirkām espresso kafijas automātu. Ko tu meklē?

-     Nezinu, Harijs atbildēja, izvilkdams no plaukta un atvērdams biezu, lielu grāmatu. Skat, fotoalbums. Interesanti.

-     Ak tā? Atkal esmu palaidis kaut ko garām?

Ar roku norādījis uz grīdu sev aiz muguras, Harijs turpināja šķirstīt. Halvošens piecēlās. Paskatījās un visu saprata. Miklas zābaku pēdas no priekšnama virzījās pāri visai istabai līdz grāmatu plauktiem, kur stāvēja Harijs.

Ielicis albumu atpakaļ plauktā, Harijs paņēma citu un sāka pārlapot.

-     Re kā, viņš pēc mirkļa noteica. Tad piespieda albumu sejai un pasmaržoja. Tieši tā.

-     Kas?

Harijs nolika albumu uz galda Halvošenam priekšā. Melnajā lapā bija ielīmētas sešas fotogrāfijas, un Harijs norādīja uz vienu no tām. Smaidīga sieviete ar trim tikpat smaidošiem bērniem jūras krastā.

-      Tā pati fotogrāfija, ko atradu Annas kurpē, Harijs sacīja. Paosti to.

-     Nav vajadzīgs, tāpat sajūtu, ka ož pēc līmes.

-    Precīzi. Viņš to nupat ielīmēja, ja mazliet pabīdīsi, redzēsi, ka līme vēl nav sakaltusi. Taču pasmaržo ari pašu fotogrāfiju.

-     Okay. Halvošens piedūra degunu smaidošajām sejām. Es sajūtu… kaut kādas ķimikālijas.

-     Kādas ķimikālijas?

-     Tā smaržo tikko attīstītas bildes.

-     Atkal precīzi. Un ko mēs no tā varam secināt?

-     Ka viņš… ka viņam patīk ielīmēt fotogrāfijas?

Harijs palūkojās pulkstenī. Ja Albū brauktu taisni uz mājām, viņš tur varētu būt apmēram pēc stundas.

-    Mašīnā paskaidrošu, viņš noteica. Esam atraduši meklēto. Mums tagad ir pierādījums.

Uzbraucot uz E6, sāka līt. Slapjajā asfaltā spoguļojās pretimbraucošo mašīnu ugunis.

-     Tagad es zinu, kur atradās Annas kurpē ieliktā fotogrāfija, Harijs teica. Pieņemu, ka Anna, pēdējo reizi būdama vasaras mājā, to izdevīgā brīdi izrāva no albuma.

-     Bet ko viņa ar to grasījās iesākt?

-    Dievs viņu zina. Varbūt, lai redzētu, kas nostājies starp viņu un Arni Albū. Lai labāk saprastu. Vai ari, lai būtu kur sadurt adatas.

-    Un, kad tu parādīji viņam fotogrāfiju, viņš saprata, no kurienes Anna to paņēmusi?

-    Protams. Cherokee atstātie riepu nospiedumi ir tādi paši, kādi te jau bija, kad ieradāmies. Tas liecina, ka viņš te bijis ne senāk kā pirms pāris dienām, varbūt pat vakar.

-     Lai sakoptu māju un noslaucītu visus pirkstu nospiedumus?

-     Un lai pārbaudītu radušās aizdomas, ka albumā varētu trūkt vienas fotogrāfijas. Pārbraucis mājās, viņš sameklēja negatīvu un aiznesa to uz fotodarbnīcu.

-    Droši vien uz tādu, kur bildes izgatavo stundas laikā. Un tad brauca atpakaļ uz atpūtas māju, lai ielīmētu to izrautās vietā.

-     Mm.

Priekšā esošās fūres aizmugurējie riteņi uz vējstiklu svieda netīru, eļļainu šķidrumu, un stikla tīrītāja slotiņas drudžaini kustējās šurpu turpu.

-     Albū ir gājis diezgan tālu, lai slēptu savu sānsoļu pēdas, Halvošens sacīja. Bet vai tu tiešām domā, ka viņš laupījis dzīvību Annai Betsenai?

Harijs skatījās uz priekšu, uz fūres durvīm bija logo. "AMOROMA mūžīgi tavs."

-     Kāpēc gan ne?

-     Viņš diez ko neizskatās pēc slepkavas. Labi izglītots, pareizi orientēts, gādīgs ģimenes tēvs ar nevainojamu reputāciju, kas izveidojis pats savu biznesu.

-     Viņš bijis neuzticīgs.

-     Kurš gan nav?

-    Jā, kurš gan nav, Harijs lēnām atkārtoja. Un pēkšņi aizkaitināts iesaucās: Vai mēs līdz pašai Oslo vilksimies aiz šīs fūres un ļausim mūs apķēzīt?

Ieskatījies spogulī, Halvošens pārvietojās kreisajā joslā.

-     Un kāds tad būtu viņa motīvs?

-     Pajautāsim, Harijs atbildēja.

-     Nesapratu? Iebrauksim pie viņa mājās un pajautāsim? Un atklāsim, ka esam nelikumīgi ieguvuši pierādījumus, lai tūlīt pat tiktu patriekti?

-     Tu vari nenākt, es to izdarīšu viens.

-     Un tālāk? Ja nāks gaismā, ka esam iekļuvuši viņa mājā bez kratīšanas ordera, šajā valstī neatradīsies neviens tiesnesis, kurš būs ar mieru skatīt šo lietu.

-    Tieši tāpēc.

-Tieši… Piedod, bet mani šī noslēpumainība sāk mazliet nogurdināt, Harij.

-     Tā kā mums nav nekā, ko varam izmantot tiesā, mums jāizprovocē kaut kas, ko mēs varēsim izmantot.

Tad varbūt vajadzētu aizgādāt viņu uz nopratināšanu, apsēdināt ērtā krēslā, pacienāt ar mūsu espresso un ieslēgt ierakstu.

-     Nē. Mums nav vajadzīgs lērums melu, iekams nevaram pierādīt, ka viņš melo. Toties mums ļoti noderētu sabiedrotais. Kāds, kas viņu atmaskotu mūsu vietā.

-     Un tas būtu?

-     Vigdisa Albū.

-     Ahā. Un kādā veidā…

-     Ja Arne Albū bijis neuzticīgs, ir labas izredzes, ka Vigdisa gribēs aizrakties līdz saknēm. Un ir pat ļoti ticams, ka viņas rīcībā jau tagad ir mūs interesējošā informācija. Savukārt mēs zinām dažus faktus, kas var vairot viņas vēlmi izpētīt visu kā nākas.

Halvošens sašķieba spoguli fūre bija iesēdusies viņiem astē, un tās ugunis žilbināja acis.

-     Harij, tu esi drošs, ka tā ir laba doma?

-     Nē. Vai zini, kas ir palindroms?

-     Nav ne jausmas.

-    Burtu spēle. Vārds, ko vienlīdz labi var lasīt gan no vienas, gan otras puses. Piemēram, paskaties uz fūri sānu spogulī. AMOROMA.

Vari to lasīt gan no sākuma, gan beigām rezultāts abos gadījumos būs viens un tas pats.

Halvošens grasījās kaut ko bilst, bet pārdomājis vien bezcerīgi nošūpoja galvu.

-     Aizved mani līdz Šrēderam, Harijs palūdza.

Gaisu pildīja tabakas dūmi, sviedru, lietū samirkušu virsdrēbju izgarojumi un saucieni pēc alus.

Beāte Lenna sēdēja pie tā paša galdiņa, pie kura bija sēdējis Eune. Viņu pamanīt bija tikpat viegli kā ieraudzīt zebru govju kūtī.

-     Vai ilgi gaidīji? Harijs jautāja.

-     Nepavisam, viņa samelojās.

Viņas priekšā stāvēja neaizskarta, jau daļēji novadējusies dzira puslitra glāzē. Pamanījusi Harija skatienu, viņa to negribīgi pacēla.

-     Te nav obligāti jādzer, Harijs teica, ar acīm uzmeklējis Maju. Tas tikai tā izskatās.

-     Nav nemaz tik negaršīgs. Beāte nodzēra mazītiņu malku. Mans tēvs mēdza teikt, ka neuzticas cilvēkiem, kas nedzer alu.

Harija priekšā tika nolikta kafijas kanniņa un tase. Beāte pietvīka.

-     Es agrāk mēdzu iedzert alu, Harijs sacīja. Nācās atmest.

Beāte pētīja galdautu.

-    Tas arī ir vienīgais trūkums, no kura esmu atbrīvojies, Harijs turpināja. Es smēķēju, mānos un esmu atriebīgs. Viņš pacēla tasīti, it kā grasītos ar to saskandināt. Un no kā ciet tu, Lenna? Papildus tam, ka esi apsēsta ar video un atceries ikvienu seju, ko jebkad esi redzējusi?

-    Nekā daudz vairāk jau nav. Viņa pacēla alus glāzi. Vienīgi tā Sētesdāles raustīšanās.

-     Vai tas ir nopietni?

-      Diezgan. Patiesībā to sauc par Hantingtona slimību. Tā ir pārmantojama kaite, kas visai bieži sastopama Sētesdālē.

-     Kāpēc tieši tur?

-     Tā ir… šaura ieleja ar augstiem kalniem visapkārt. Tālu no citiem cilvēkiem.

-     Saprotu.

-    Abi mani vecāki ir no Sētesdāles. Mana mamma pat sākumā negribēja ar tēti precēties, jo vienai viņa tantei bija šī Sētesdāles raustīšanās. Tantei reizēm nekontrolēti raustījās rokas, tādēļ cilvēki centās turēties no viņas pa gabalu.

-     Un tagad arī tev tā ir?

Beāte smaidīja.

-     Kad biju maza, tētis mēdza mammu ķircināt par to. Jo, kad mēs ar tēti sitām viens otram knipjus, es biju tik žigla un situ tik stipri, ka tētim likās man ir Sētesdāles raustīšanās. Man tas likās jautri, un es vēlējos, lai man tā būtu. Bet kādu dienu mamma man izstāstīja, ka no Hantingtona slimības cilvēki mirst. Viņa sēdēja un grozīja pirkstos glāzi.

-     Un tajā pašā vasarā es uzzināju, ko nozīmē nāve.

Harijs pamāja kādam vecam kara gadu jūrniekam pie blakusgaldiņa, bet tas likās nemanām. Harijs ieklepojās.

-     Un kā ar atriebes kāri, vai ciet arī no tās?

Beāte jautājoši viņu uzlūkoja.

-     īsti nesapratu.

Harijs paraustīja plecus.

-    Paskaties apkārt. Cilvēce bez tās nefunkcionētu. Atriebība un atmaksa divi galvenie dzinējspēki gan puišelim, kurš skolā tiek apsmiets un vēlāk kļūst par multimiljonāru, gan bankas aplaupītājam, kuram liekas, ka sabiedrība nodarījusi viņam pāri. Un mēs paši? Sabiedrības karstā atriebība aukstas, racionālas atmaksas ietērpā tāda ir mūsu profesija.

-     Tā tam jābūt, viņa sacīja, neskatīdamās acīs. Bez soda sabiedrība nevarētu pastāvēt.

-     Jā gan, bet ir kaut kas vairāk, vai ne? Katarse. Atriebībā ir attīrīšanās. Aristotelis rakstīja, ka cilvēka dvēsele bailēs un līdzjūtībā, ko viņā izraisa traģēdija, attīrās. Visai šausminoša doma, vai ne? Caur atriebības traģiku mēs piepildām mūsu dvēseles slēptās alkas.

-     Filozofija nav mana mīļākā lasāmviela. Beāte pacēla glāzi un nodzēra prāvu malku.

-    Ari mana ne. Harijs pielieca galvu. Es tikai cenšos atstāt iespaidu. Pie lietas?

-     Vispirms sliktā ziņa. Mēģinājums rekonstruēt maskas aizsegto seju izrādījās visai neveiksmīgs. Tikai deguns un aptuvenas galvas aprises.

-     Un labā?

-     Sieviete, kuru laupītājs izmantoja kā ķllnieci Grenlannsleirē, domā, ka varētu atpazīt laupītāja balsi. Viņa apgalvo, ka tā bijusi neparasti augsta un viņa pat bijusi gatava noticēt, ka tā ir sievietes.

-     Mm. Vai vēl kas?

-Jā. Es runāju ar sporta centra kalpotāju un mazliet pārbaudīju. Trunns Grete tur ieradās pustrijos un aizgāja ap četriem.

-     Kā tu par to vari būt tik pārliecināta?

-      Tāpēc, ka par skvoša treniņu viņš norēķinājies ar maksājuma karti. Maksājums piereģistrēts 14.34. Un vai atceries nozagto skvoša raketi? Viņš par to, protams, pateicis kalpotājai. Tās piektdienas maiņā strādājošā darbiniece rakstījusi ziņojumu un tajā minējusi laiku, kad Grete vērsies pie viņas. Tādējādi ir zināms, ka sporta centru viņš atstājis 16.02.

-     Un tā būtu tā labā ziņa?

-     Nē, tā vēl tikai sekos. Vai atceries vīrieti kombinezonā, ko Grete redzējis paejam garām trenažieru zālei?

-     To, kuram uz muguras bija rakstīts POLICIJA?

-     Es vēlreiz skatījos video. Liekas, Ekspeditoram uz muguras un krūtīm ir līplentes.

-     Un?

-    Ja tas tiešām bijis Ekspeditors, viņš varēja jau iepriekš sagatavot līplentes ar attiecīgo uzrakstu un piestiprināt tās, tiklīdz nokļuva ārpus kameru redzamības zonas.

-     Mm. Harijs skaļi iestrēba kafiju.

-     Tas varētu izskaidrot, kāpēc nebija ziņojumu par personu melnā kombinezonā tūlīt pēc aplaupīšanas taču visas tuvākās ielas bija kā nosētas ar policistiem melnās uniformās.

-     Ko saka sporta centrā?

-     Nu kļūst pavisam interesanti. Centra darbiniece tiešām atceras vīrieti kombinezonā, ko viņa noturējusi par policistu. Viņš padrāzies garām, un viņa nospriedusi, ka steidzas uz skvoša vai kādu citu treniņu.

-     Tātad viņa nezina tā tipa vārdu?

-     Nē.

-     Tad jau nekā diža…

-     Pagaidi, pats labākais vēl tikai sekos. To vīrieti viņa atcerējās tālab, ka nospriedusi laikam no specvienības vai kādas citas tamlīdzīgas organizācijas, nu, tāds Netīrā Harija tips. Viņam… Beāte aprāvās pusvārdā un izbiedēti paraudzījās uz kolēģi. Es tiešām nedomāju…

-     Viss kārtībā, Harijs noteica. Turpini.

Beāte atbīdīja glāzi, un Harijam likās, ka redz īsu mirkli uzplaiksnām triumfējošu smaidu.

-     Viņam bijusi uz augšu uzritināta balaklava un lielas saulesbrilles, kas aizsegušas vai pusi sejas. Un vēl, viņa teica, ka viņš nesis melnu, no skata ļoti smagu somu.

Harijs aizrijās ar kafiju.

Uz elektrības vada, kas bija novilkts starp mājām Dovregātā, karājās vecs, ar šņorēm sasiets kurpju pāris. Lukturis spīdēja, cik spēja, lai apgaismotu bruģēto ietvi, taču rudens tumsa laikam bija uzsūkusi visu pilsētas gaismu. Hariju tas neuztrauca, viņš ceļu starp Sofiesgāti un Šrēderu zinātu arī melnā tumsā. Bija to pārbaudījis ne vienu reizi vien.

Beāte no sporta centra bija saņēmusi sarakstu ar skvoša vai aerobikas apmeklētājiem, kuri tur bijuši vienlaikus ar kombinezonā ģērbto vīrieti, un rīt grasījās sākt apzvanīšanu. Pat ja vīrieti neatrastu, bija lielas izredzes, ka garderobē kāds atradies tieši tajā brīdi, kad viņš ienāca, lai pārģērbtos, un varēs viņu raksturot.

Harijs pagāja garām kurpju pārim, kas karājās uz vada. Bija to redzējis jau gadiem ilgi un sen samierinājies ar domu, ka nekad neuzzinās, kā tas tur nokļuvis.

Kad Harijs ienāca mājā, Alī mazgāja kāpnes.

-    Tev vajadzētu ienīst Norvēģijas rudeni, Harijs sacīja, slaucīdams kurpes. Tikai netīrumi un dubļi.

-      Manā dzimtajā pilsētā, kas atrodas Pakistānā, redzamība piesārņojuma dēļ ir tikai piecdesmit metru, Alī smaidot sacīja. Visu cauru gadu.

Harijs saklausīja tālu, bet labi pazīstamu skaņu. Telefons, kā likums, sāka zvanīt, līdzko to varēja dzirdēt, bet vēl nevarēja sasniegt. Viņš paskatījās pulkstenī. Desmit. Rākela bija teikusi, ka zvanīs viņam deviņos.

-   Tavas pagrabtelpas… Alī iesāka, bet Harijs jau metās augšā pa kāpnēm, uz katra ceturtā pakāpiena atstādams doktora Martena zābaku nospiedumus.

Telefons pārstāja zvanīt, līdzko viņš bija atslēdzis durvis.

Nospārdījis no kājām zābakus, viņš pārvilka rokas pār seju. Piegāja pie telefona un nocēla klausuli. Viesnīcas telefona numurs bija uzrakstīts uz dzeltenas lapiņas un pielipināts pie spoguļa. Līdzko tā bija norauta, viņš spogulī pamanīja pirmo C#MN sūtīto e-pasta vēstuli. Viņš to bija izprintējis un piespraudis pie sienas. Sens ieradums Smago noziegumu nodaļā viņiem ar fotogrāfijām, vēstulēm un citiem lietas pavedieniem, kas varētu palīdzēt saskatīt kopsakarības vai kā citādi aktivizēt zemapziņu, bija izrotātas visas sienas. Harijs nespēja lasīt spoguļattēlā, taču viņam tas nebija nepieciešams:

Iedomāsimies, ka lu esi bijis vakariņās pie kādas

sievietes un nākamajā dienā viņa tiek atrasta mirusi.

Ko tu dari?

C#MN

Harijs pārdomāja, iegāja istabā, ieslēdza televizoru un atslīga atzveltnes krēslā. Tad spēji piecēlās, atkal izgāja gaiteni un uzspieda numuru.

Rākela izklausījās sagurusi.

-     Biju pie Šrēdera, Harijs sacīja. Tikko pārrados.

-     Es jau zvanīju kādas desmit reizes.

-    Vai kas atgadījies?

-     Esmu nobijusies, Harij.

-     Mm. Vai ļoti nobijusies?

Harijs iestājās istabas durvju ailā un, iespiedis telefona klausuli starp plecu un ausi, ar pulti noregulēja klusāk televizora skaņu.

-     Ļoti nē, viņa sacīja. Mazliet.

-     Mazliet baidīties nav bīstami. No tā cilvēks kļūst stiprāks.

-     Bet ja nu es būšu ļoti nobijusies?

-    Tad es nekavējoties braukšu pie tevis. Tev tikai jādod ziņa.

-    Tu to nedrīksti, Harij, es taču jau esmu teikusi.

-    Tagad tu esi sev piešķīrusi tiesības pārdomāt.

Harijs televizorā pamanīja vīrieti turbānā un maskēšanās apģērbā. Viņa seja šķita pārsteidzoši pazīstama, viņš bija kādam līdzīgs.

-     Pasaule brūk kopā, viņa sacīja. Man vienkārši jāzina, ka man kāds ir.

-    Tev tiešām kāds ir.

-     Bet izklausās, ka esi tik tālu.

Harijs novērsās no televizora un atbalstījās pret durvju aiļu.

-    Man žēl. Bet es esmu šeit un domāju par tevi. Kaut arī izklausās, ka esmu tālu.

Viņa sāka raudāt.

-    Harij, piedod man. Tev laikam liekas, ka esmu šausmīga pinkšķe. Es zinu, ka tu tur esi, viņa sacīja un turpināja čukstus: Es zinu, ka varu uz tevi paļauties.

Harijs dziļi ieelpoja. Galvassāpes sākās lēni, bet uzstājīgi. Savilkās kā dzelzs stīpa ap pieri. Kad viņi beidza sarunu, viņš jau deniņos juta katru pulsa sitienu.

Izslēdzis televizoru, Harijs uzlika Radiohead disku, bet Toma Jorkas balss šodien likās neciešama. Viņš iegāja vannasistabā un noskaloja seju. Tad, pastāvējis virtuvē, bezmērķīgi ielūkojās ledusskapī. Ilgāk gan tas vairs nebija atliekams, un viņš iegāja guļamistabā. Datora ekrāns atdzīvojās un piestrāvoja telpu ar aukstu, zilganu gaismu. Nu viņš bija kontaktā ar apkārtējo pasauli. Un tā vēstīja, ka saņemts e-pasts. Tagad viņš juta tās pavisam skaidri. Slāpes. Tās raustīja važas kā suņu pajūgs, kas grib izrauties brīvībā. Harijs uzklikšķināja uz e-pasta.

Man vajadzēja pārbaudīt viņas kurpi. Fotogrāfija noteikti atradās uz naktsgaldiņa, ja viņa paguva to paņemt, kamēr es pielādēju ieroci. Bet tas galu galā spēli padara mazliet aizraujošāku. Maz liet.

C#MN

P. S. Viņa kija nobijusies. Es tikai gribu, lai tu to zini.

Harijs iebāza roku kabatā un izņēma atslēgu gredzenu. Pie tā bija misiņa plāksnīte ar iniciāļiem ĀA.

trešā daļa

20. NODAĻA Piezemēšanās

Ko cilvēki domā, skatoties stobra atverē? Reizēm man liekas, ka viņi vispār nedomā. Piemēram, tā sieviete šodien. "Nenošauj mani," viņa sacīja. Vai tiešām viņa ticēja, ka šāds lūgums varētu kaut ko mainīt? Uz personas kartītes bija rakstīts DnB un Katrīne Skeiene, un kad es jautāju, kāpēc viņas uzvārdā ir tik daudzi "e", viņa tikai skatījās uz mani ar dumju govs sejiņu un atkārtoja: "Nenošauj mani." Tūlīt pēc tam es zaudēju kontroli, iemaurojos un šāvu viņai tieši starp ragiem.

Mašīnas man priekšā vairs nekustas. Jūtu, ka svīstu un sēdeklis līp pie muguras. Radio noskaņots uz NRK ziņu kanāla viļņa, un pagaidām nav bilsts ne vārds. Ieskatos pulkstenī. Ja viss ritētu, kā nākas, man vajadzētu būt drošībā atpūtas mājā jau pusstundas laikā. Man pa priekšu braucošajai mašīnai ir katalizators, tādēļ izslēdzu ventilatoru. Ir sākušies pēcpusdienas sastrēgumi, bet šoreiz kustība ir vēl gausāka nekā parasti. Varbūt priekšā kāds avarējis? Vai ari policija jau nobloķējusi ceļus? Nevar būt. Soma ar naudu atrodas uz aizmugurējā sēdekļa zem jakas. Turpat arī pielādēts AG3. Priekšā stāvošās mašīnas motors skaļi iegaudojas, pirms vadītājs atlaiž sajūgu un pabrauc pāris metru uz priekšu. Un mēs atkal apstājamies. Es prātoju, vai man vajadzētu garlaikoties, baidīties vai justies aizkaitinātam, bet tad ieraugu viņus. Starp mašīnu joslām iet divi cilvēki. Sieviete policijas formā un gara auguma vīrietis pelēkā mētelī. Viņi vērīgi ieskatās mašīnās gan pa labi, gan pa kreisi. Viens no viņiem apstājas un smaidot pārmij dažus vārdus ar autovadītāju, kurš acīmredzot nav piesprādzējies. Varbūt tā ir tikai ikdienišķa pārbaude. Viņi nāk tuvāk. Pa NRK radiokanālu nazāla balss angliski vēsta, ka temperatūra nosēšanās vietā ir vairāk nekā 40 grādi un jāievēro piesardzība, lai nedabūtu saulesdūrienu. Es automātiski sāku svīst, kaut labi zinu, ka ārpusē ir auksts un mitrs. Viņi ir tieši pie manas mašīnas. Tas ir policists. Harijs Hols. Sieviete ir līdzīga Stīnei. Viņa garāmejot uzmet man skatienu. Es atviegloti uzelpoju. Man tagad vajadzētu skaļi iesmieties, bet kāds pabungo pa sānstiklu. Es lēni pagriežos. Ārkārtīgi lēni. Viņa smaida, un es atklāju, ka sānstiklsjau nolaists. Dīvaini. Viņa kaut ko saka, taču vārdus apslāpē priekšā rēcošais motors.

-     Ko? es jautāju un vēlreiz atveru acis.

-      Could you please put the back of your seat to an upright position? [4]

-    Atzveltni? es apjucis pārjautāju.

-      We'll be landing shortly, sir." Vēl viens smaids, un viņa nozūd.

Es izberzēju no acīm miegu, un viss atgriežas. Laupīšana. Bēgšana. Diplomāts ar lidmašīnas biļeti ārpilsētas mājā. īsziņa no Prinča: "Gaiss tīrs". Un viegla nervozitāte, Gardermūenes lidostā uzrādot pasi. Izlidošana. Viss notika, kā plānots.

Paraugos ārā pa iluminatoru. Es pilnīgi noteikti vēl neesmu līdz galam atmodies, jo īsu brīdi man liekas, ka lidojam virs zvaigznēm. Tad saprotu, ka tās ir pilsētas ugunis, un sāku domāt par mašīnu, ko esmu sev pasūtījis. Vai būtu prāta darbs pārlaist nakti lielā, izgarojumu pilnā, smirdīgā pilsētā un tikai rīt braukt tālāk uz dienvidiem? Nē. Esmu šķērsojis vairākas laika joslas un rīt būšu tikpat saguris. Labāk braukt turp, cik ātri vien iespējams. Ļaudis velti nievā manis izraudzīto vietu, tur mīt pat daži norvēģi, ar kuriem varēšu parunāt savā mēlē. Saule, jūra un labāka dzīve. Tāds ir plāns. Katrā ziņā tāds ir mans plāns.

Man rokās ir glāze, ko paguvu savākt, pirms stjuarte nolaida galdiņu. Tad kāpēc es šim plānam neticu?

Dzinēju rūkoņa te pieņemas, te pieklust. Jūtu, ka laižamies lejup. Aizveru acis un instinktīvi ieelpoju, zinādams, kas tūlīt sekos. Viņa. Viņa tērpusies tajā pašā kleitā, kas bija mugurā, viņu pirmo reizi ieraugot. Ak Dievs, es jau ilgojos pēc viņas. Zinu, ka ilgas nebūtu remdējamas arī tad, ja viņa paliktu dzīva, bet tas neko nemaina. Viņa bija visādā ziņā ļoti īpaša. Tiklība un trakulīga kaisle. Mati, kuriem, šķiet, vajadzēja būt blāvākiem par blāviem, taču tie mirdzēja kā zelts. Izaicinošie smiekli un vienlaikus pār vaigiem ritošās asaras. Naida izteiksme acīs, kad ieguvu viņu. Tukšie mīlestības vārdi un neviltotais prieks par manu muļķīgo taisnošanos, kad biju lauzis kādu solījumu. Kas tika atkārtoti, guļot viņai blakus, kamēr no spilvena vēl nebija izzudusi kādas citas galvas atstātā iedobe. Tas viss bija ļoti sen. Pirms miljons gadiem. Es samiedzu acis ciešāk, lai neredzētu turpinājumu. Lodi, ko ieraidu viņā. Acu zīlītes, kas ieplešas kā lēni plaukstoša, melna roze, no brūces līstošās, lejup krītošās asiņu piles un gurdām nopūtām līdzīgos pakšķus. Kakla lūšanu, galvas atkrišanu atpakaļ. Un tagad sieviete, kuru es mīlu, ir pagalam. Tik vienkārši tas ir. Bet tas joprojām neko neatrisina. Un tieši tas ir skaisti. Tik vienkārši un skaisti, ka gandrīz vai gribas mirt. Salonā krītas spiediens, bet spriegums kāpj. Iekšējais spriegums. Neredzams spēks, kas spiež uz bungādiņām un smadzeņu mīkstajiem audiem. Un priekšnojauta teic, ka tieši tā arī notiks. Neviens mani neatradīs, neviens neatņems manu noslēpumu. Taču plāns, vienalga, sagrūs. Tiks saārdīts no iekšpuses.

21. NODAĻA Monopols

Hariju uzmodināja radiopulkstenis un ziņas. Bombardēšana kļuvusi intensīvāka. Tā izklausījās kā reprīze.

Viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka laiks celties.

Radiobalss vēstīja, ka norvēģu vīrieša un sievietes vidējais svars kopš 1975. gada pieaudzis attiecīgi par trīspadsmit un deviņiem kilogramiem. Pievēris acis, Harijs domāja par Eunes reiz stāstīto. Ka eskeipisms jeb vairīšanās no īstenības gluži nepamatoti iemantojusi nelabu slavu. Nāca miegs. Tā pati saldā, siltā sajūta kā bērnībā, kad viņš jau gulēja gultā, durvis bija vaļā un viņš dzirdēja, kā tēvs staigā pa māju un vienu pēc otras nodzēš gaismas, un aiz istabas durvīm kļuva arvien, arvien tumšāks.

"Pēc pēdējo nedēļu varmācīgajām laupīšanām Oslo centra bankās darbinieki visapdraudētākajās filiālēs pieprasa apsardzi. Policijai ir aizdomas, ka arī vakardienas uzbrukumu Gjensidige NOR filiālei Grenlannsleirē veicis tā dēvētais Ekspeditors. Persona, kas šauj un nogalina…"

Harija pēdas pieskārās aukstajam linolejam. No vannasistabas spoguļa viņam pretī raudzījās ķēmīgs vēlīnā Pikaso tēls.

Beāte sēdēja pie telefona un kādam atbildēja. Kad ienāca Harijs, viņa noraidoši pakratīja galvu. Harijs pamāja un grasījās iet, taču Beāte deva zīmi, lai paliek.

-     Katrā ziņā paldies par palīdzību, viņa pabeidza un nolika klausuli.

-     Atnācu nelaikā? Harijs jautāja, nolikdams viņai priekšā kafijas tasi.

-    Nē, galvu grozīju tāpēc, ka neizdevās neko uzzināt. Es nupat runāju ar pēdējo mūsu sarakstā iekļauto vīrieti. No visiem, kas tajā laikā atradās sporta centrā, tikai viens neskaidri atceras kaut kādu tipu kombinezonā. Turklāt viņš nepavisam nav drošs, ka redzējis to tieši garderobē.

-     Mm, Apsēdies Harijs pārlaida skatienu telpai. Viss izskatījās tieši tā, kā viņš bija iedomājies. Arī te, tāpat kā viņa kabinetā, nebija neviena telpu atsvaidzinoša akcenta, izņemot kādu bieži redzētu istabas augu uz palodzes, kura nosaukumu gan viņš nezināja. Uz Beātes galda stāvēja ierāmēta fotogrāfija. lā bija aizgriezta, taču Harijs nojauta, kas tā par bildi.

-    Tu zvanīji tikai vīriešiem? Harijs jautāja.

-     Pieņēmums ir tāds, ka viņš pārģērbies kungu garderobē, vai ne?

-     Un pēc tam klejojis pa Morristaunas ielām kā parasts pilsētnieks. Nūja. Vai ir kādi jaunumi no bankas laupīšanas Grenlannsleirē?

-     Kas tur jauns? Es drīzāk teiktu, ka tā ir reprīze. Tāda paša tipa drēbes un AG3. Lika ķīlniecei runāt savā vietā. Savāca naudu no bankomāta, tas prasīja minūti un piecdesmit sekundes. Nekādu pēdu. īsāk sakot…

-     Ekspeditors… Harijs pateica Beātes vietā.

-     Kas tas? Beāte jautāja, pacēlusi kafijas tasi.

-     Kapučīno. Halvošens sūta sveicienus.

-     Kafija ar pienu? Viņa sarauca degunu.

-    Mēģināšu minēt, teica Harijs. Tavs tēvs sacīja, ka neuzticas cilvēkiem, kuri nedzer melnu kafiju.

Ieraudzījis Beātes pārsteigto seju, viņš uzreiz nožēloja savus tikko teiktos vārdus.

-    Piedod, viņš nomurmināja. Es negribēju… tas bija garām.

-    Un ko tagad darīsim? Beātes steigšus jautāja, knibinādama krūzes osiņu. Esam atgriezušies starta pozīcijā.

Atslīdzis krēslā, Harijs blenza uz savu zābaku purngaliem.

-     Pa taisno uz cietumu.

-     Ko?

-Jādodas pa taisno uz cietumu. Harijs atkal izslējās. Pat ja tiksi garām startam, divus tūkstošus kronu nedabūsi.

-     Par ko tu runā?

-     Par Monopola kartītēm izmēģini laimi. Tieši tas mums jādara. Jāizmēģina laime. Cietumā. Vai tev ir Botsenā telefona numurs?

-     Tas ir zemē nomests laiks, Beāte sacīja.

Viņa sīkiem solīšiem tipināja blakus Harijam, un vārdi atbalsojās no Kulvertena mūra sienām.

-    Varbūt, viņš atbildēja. Tieši tāpat kā deviņdesmit procenti no visa izmeklēšanai veltītā laika.

-     Esmu lasījusi visus ziņojumus un pratināšanu protokolus, kas ar viņu saistīti. Viņš nekad neko neizpauž. Tikai gvelž visādas filozofiskas muļķības, kam ar lietu nav nekāda sakara.

Harijs nospieda selektora pogu līdzās pelēkām dzelzs durvīm tuneļa pašā galā.

-    Vai esi dzirdējusi parunu: ja esi kaut ko pazaudējis, meklē, kur gaišāks, nevis tur, kur pazaudēji. Tam droši vien būtu jāraksturo cilvēku muļķība. Bet man liekas, ka tā ir īstena gudrība.

"Paceliet identitātes kartes pret kameru," balss selektora tālrunī sacīja.

-     Kāpēc man jānāk līdzi, ja tu gribi runāt ar viņu viens? Beāte jautāja, iesprukusi pa durvīm tūlīt aiz Harija.

-     Šādu metodi mēs bieži izmantojām, pratinot aizdomās turamos, kad strādājām kopā ar Elēnu. Kamēr viens no mums veica nopratināšanu, otrs sēdēja un klausījās. Manot, ka nopratināšana draud iestrēgt, mēs to uz brīdi pārtraucām. Ja jautājumus biju uzdevis es, izgāju ārā, bet Elēna uzsāka sarunu par kaut ko pilnīgi ikdienišķu. Piemēram, par to, cik labi būtu atmest smēķēšanu, vai ari pažēlojis, ka televizijā rādot vienas vienīgas draņķības, ka viņu pametis puisis un viņa tikai tagad ievērojusi, cik ļoti kož makā ikmēneša īres rēķini. Ļāvu abiem brīdi tērgāt, tad, pabāzis durvīs galvu, teicu, ka parādījušies jauni fakti un viņai jāturpinot vienai.

-    Vai nostrādāja?

-     Vienmēr.

Uzkāpuši pa kāpnēm, viņi nonāca slēgtā priekštelpā. Cietumsargs aiz bieza, ložu necaurlaidīga stikla, pasveicinājis viņus ar galvas mājienu, nospieda kaut kādu pogu. Nazāla balss vēstīja: "Uzraugs tūlīt nāks."

Uzraugs bija paīsa auguma, muskuļots, gāja gāzelēdamies un atgādināja rūķi. Viņš ieveda abus cietuma kameru blokā lielā, garenā zālē, kuru apņēma trīsstāvu galerija ar zilu cietuma kameru durvju rindām. Starp stāviem nostiepts tērauda siets. Nekur neredzēja nevienu dzīvu dvēseli, un klusumu pārtrauca vien kādu durvju aizciršanās.

Harijs te bija bijis jau daudzkārt, un vienmēr viņu bija pārņēmusi dīvaina nerealitātes izjūta, iedomājoties, ka aiz šīm durvīm pret pašu gribu ieslēgti cilvēki, ko sabiedrība uzskatījusi par vajadzīgu izolēt. Harijs īsti nezināja, kāpēc viņam tas liekas tik absurdi. Iespējams, tāpēc, ka šī vieta uzskatāmi demonstrēja, kā sabiedrība atriebjas tās likumu pārkāpējiem. Svaru kausi un zobens.

Iežvadzējās atslēgu saišķis, un uzraugs viņus ielaida telpā, virs kuras durvīm piestiprinātā plāksnīte vēstīja Apmeklētāju istaba.

-     Lūdzu. Kad gribēsiet beigt, vienkārši pieklauvējiet.

Viņi iegāja, un durvis aiz viņiem skaļi noklaudzēja. Tad iestājās klusums, vien kāda dienasgaismas spuldze brīdi pa brīdim klusi iesīcās. Pie sienas plastmasas ziedi meta bālas ēnas uz palsiem akvareļiem. Pie dzeltenās gala sienas vidū noliktā galda, izstiepies taisns kā svece, sēdēja vīrietis. Viņš bija salicis rokas uz galda, un starp tām atradās šaha dēlītis. Garie, taisnie mati cieši atglausti atpakaļ gar pareizi veidotām ausīm. Mugurā gludas, pelēkas drēbes, kas attāli atgādināja darba tērpu. Katru reizi, kad izslēdzās bojātā lampa, biezās uzacis un deguna neapspīdētā puse veidoja skaidru "T". Taču Hariju, tāpat kā bērēs, visvairāk pārsteidza vīrieša skatiens tajā vienādā mērā bija gan ciešanas, gan pilnīga vienaldzība, un tas lika Harijam iedomāties par kādu citu.

Harijs deva Beātei zīmi, lai apsēžas pie durvīm. Pats piebīdīja krēslu pie galda un apsēdās tieši pretī Raskolam.

-     Paldies, ka atlicināji laiku, lai ar mums tiktos.

-      Laiks, Raskols sacīja pārsteidzoši gaišā un maigā balsī, te ir nevērtīgs. Viņš runāja skaidri, ar austrumeiropiešiem raksturīgo cieto "r".

-     Saprotu. Mani sauc Harijs Hols un manu kolēģi…

-     Beāte Lenna. Tu esi līdzīga savam tēvam, Beāt.

Beāte dziļi ieelpoja, it kā viņai trūktu gaisa, un Harijs paskatījās uz viņas pusi. Seja nebija piesarkusi, gluži otrādi gaišā āda vēl bālāka nekā parasti, un mute sastingusi tādā grimasē, it kā viņu kāds būtu iepļaukājis.

Harijs nokrekšķinājās, vērdamies galdā, un tikai tagad ievēroja, ka gandrīz baiso simetrijas asi, kas precīzi sadalīja uz pusēm istabu un Raskolu, izjauca pavisam maza detaļa karalis un dāma uz šaha galdiņa.

-     Un kur es tevi agrāk būtu redzējis, Hol?

-     Es visbiežāk uzturos nelaiķu tuvumā, Harijs sacīja.

-    Nūja. Bērēs. Tu laikam biji viens no nodaļas priekšnieka sargsuņiem?

-     Nē.

-    Tātad tev nepatīk, ka saucu par viņa sargsuņi. Vai esat naidā?

-     Nē. Harijs apdomājās. Mēs vienkārši nejūtam simpātijas viens pret otru. Jūs, cik noprotu, ari ne?

Raskols maigi pasmaidīja, un tieši šajā brīdī atkal uzzibsnīja dienasgaismas spuldze.

-     Es ceru, ka viņš neuztvēra to pārāk personīgi. Un izskatījās, ka tas bija ļoti lēts uzvalks.

-     Es nedomāju, ka tas bija uzvalks, kas cieta visvairāk.

-     Viņš gribēja, lai es viņam kaut ko pastāstu. Un es ari kaut ko pastāstīju.

-     Ka ziņotāji tiek iezīmēti uz visiem laikiem?

-     Nav slikti, vecāko inspektor. Bet tā krāsa ar laiku izbalo. Vai tu spēlē šahu?

Harijs centās nepievērst uzmanību tam, ka Raskols nosauc viņa amatu. Varbūt viņš tikai minējis.

-     Es tikai nevaru saprast, kā tev izdevās paslēpt raidītāju, Harijs turpināja. Runā, ka vēlāk te visu apgriezuši kājām gaisā.

-     Kas teicis, ka esmu kaut ko paslēpis? Baltos vai melnos?

-     Runā arī, ka joprojām vairums skaļāko laupīšanu plānu Norvēģijā dzimstot tavā galvā, ka šī esot tava bāzes vieta un tava peļņas daļa nogulstot ārzemju bankā. Vai tāpēc tu pacenties nokļūt šeit, Botsenā A nodaļā, jo tieši šeit sēž tie ar īsajiem termiņiem, kuri, tikuši brīvībā, varēs īstenot tevis izperinātos plānus? Un kā tu ar viņiem sazinies, kad viņi ir laukā? Vai tev arī šeit ir mobilais telefons? Dators?

Raskols nopūtās.

-     Tu iesāki daudzsološi, vecāko inspektor, bet tagad jau sāc mani garlaikot. Nu tad kā: spēlēsim vai nespēlēsim?

-     Spēle ir garlaicīga, Harijs teica. Ja vien galdā nav kaut kas vērtīgs.

-     Gluži manas domas. Uz ko spēlējam?

-     Uz šo. Harija rokā parādījās atslēgu gredzens ar vienu atslēgu un misiņa plāksnīti.

-     Un kas tas ir? Raskols jautāja.

-    To neviens nezina. Lāgiem vajag vienkārši paļauties, ka tam, kas likts galdā, ir vērtība.

-     Kāpēc man tas būtu jādara?

Harijs paliecās uz priekšu.

-     Tāpēc, ka tu man uzticies.

Raskols skaļi iesmējās.

-    Dod man kaut vienu iemeslu, kas liecinātu, ka varu tev uzticēties, Spiuni.

-     Beāt, Harijs teica, neatraujot skatienu no Raskola, esi tik laba, izej ārā un atstāj mūs vienus.

Klauvējiens. Atslēgu žvadzoņa. Durvis atvērās un, slēdzenei plūdeni noklakšķot, atkal aizvērās.

-     Paskaties! Harijs nolika atslēgu uz galda.

-      A-a? pabrīnījās Raskols, joprojām skatīdamies Harijam acīs.

Harijs pasniedzās pēc baltā karaļa. Prasmīga meistara izgatavotā, skaistā šaha figūra izrādījās neparasti viegla.

-     Uz tās ir kāda vīrieša iniciāļi. Šim vīrietim bija radusies delikāta problēma. Viņš bija bagāts. Viņam bija sieva un bērni. Savrupnams un vasaras māja. Suns un mīļākā. Viss likās tip top. Harijs pavirpināja figūru. Taču notika šis un tas, un, laikam ritot, bagātā vīra prāts mainījās. Un kādudien viņš atzina, ka dzīvē nav nekā svarīgāka par ģimeni. Tad viņš pārdeva firmu, sarāva attiecības ar mīļāko un nosolījās pats sev un saviem vistuvākajiem, ka turpmāk būs īsts ģimenes cilvēks. Problēma bija tā, ka mīļākā sāka draudēt, teicās, ka atklāšot patiesību par viņu romānu. Jā, iespējams, prasīja arī naudu. Ne aiz alkatības, drīzāk tāpēc, ka cieta trūkumu. Turklāt ļoti vēlējās pabeigt kādu mākslas darbu, ko pati uzskatīja par šedevru un gribēja parādīt pasaulei, bet tam, protams, atkal bija vajadzīga nauda. Prasības kļuva aizvien uzstājīgākas, un kādā vēlā vakarā vīrietis nolēma viņu apciemot. Nevis jebkurā citā vakarā, bet tieši tajā, jo viņa bija tam izstāstījusi, ka tovakar pie viņas atnāks sens pielūdzējs. Kāpēc viņa to pateica? Gribēja uzšķilt greizsirdības dzirksti? Nodemonstrēt, ka viņu iekāro arī citi vīrieši? Varbūt. Taču mūsu stāsta varonis nekļuva greizsirdīgs. Viņš līksmoja. Tā bija spīdoša iespēja. Harijs uzmeta neuzkrītošu skatienu Raskolam, kurš sēdēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un raudzījās uz Hariju. Viņš gaidīja ārpusē. Ilgi gaidīja, pacietīgi gaidīja, vērdamies viņas dzīvokļa izgaismotajos logos. īsi pirms pusnakts ciemiņš aizgāja. Kāda nejauša vīriešu kārtas persona, kurai ja tas izrādītos nepieciešams nebūtu nekāda alibi, un, jādomā, kāds cits vēlāk apstiprinātu, ka šī persona bijusi pie Annas visu cauru vakaru. Galējā gadījumā pietiktu ar to, ka ārkārtīgi modrā kaimiņiene Astri Monsena katrā ziņā būs dzirdējusi pievakarē zvanām pie Annas durvīm. Bet mūsu varonis nezvanīja. Viņam bija pašam sava atslēga. Viņš klusiņām uzkāpa pa kāpnēm un tikpat klusiņām atslēdza durvis.

Harijs paņēma saujā ari melno karali un salīdzināja ar balto. Mazāk vērīgam cilvēkam droši vien varētu iestāstīt, ka abas figūras ir pilnīgi vienādas.

-      Ierocis nekur nav reģistrēts. Varbūt tas piederējis Annai, varbūt bijis viņa paša. Kas īsti tajā dzīvoklī notika, es nezinu. Un neviena dzīva dvēsele to laikam nekad neuzzinās, jo Anna ir mirusi. Bet policijai viss skaidrs, pašnāvība, tāpēc lieta slēgta.

-     Es? Policijai? Raskols braucīja kazbārdiņu. Nevis "mēs" un "mums". Vai tu, vecāko inspektor, gribi man teikt, ka šajā lietā spēlē solo partiju?

-     Un kā tu domā?

-     Tu gluži labi zini, ko es domāju. Es saprotu, ka tas triks ar kolēģes izsūtīšanu ārā tika izspēlēts, lai radītu man iespaidu, ka saruna paliek tikai starp tevi un mani. Bet… Viņš salika plaukstas vienu pret otru. Tas nebūt neizslēdz iespēju, ka tieši tā arī ir noticis. Vai ir vēl kāds, kurš zina to, ko tu stāstīji?

Harijs papurināja galvu.

-     Pēc kā tad esi atnācis? Pēc naudas?

-     Nē.

-     Es tavā vietā tā nesteigtos ar atbildi, vecāko inspektor. Es vēl neesmu paguvis pateikt, cik šī informācija man ir vērta. Var gadīties, ka runa ir par lielu summu. Ja varēsi pierādīt, ka tev taisnība. Un vainīgā sodīšana notiks teiksim tā privātā režijā bez liekas oficiālo iestāžu iejaukšanās.

-     Jautājums nav par to, Harijs sacīja, cerēdams, ka sviedri vēl nav izspiedušies uz pieres. Jautājums ir, cik vērtīga ir tava informācija priekš manis.

-     Ko tad tu ierosini, Spiuni?

-    Es ierosinu, Harijs sacija, turēdams abus karaļus vienā rokā,

-     neizšķirtu. Tu man izstāsti, kas ir Ekspeditors. Bet es sarūpēju pierādījumus pret vīrieti, kurš laupīja dzīvību Annai.

Raskols klusu iesmējās.

-     Lūk, lūk. Tu vari iet, Spiuni.

-     Padomā par to, Raskol.

-    Nav nepieciešams. Es uzticos cilvēkiem, kuri dzenas pēc naudas, nevis krustnešiem.

Viņi nomērīja viens otru ar skatienu. Nosprakšķēja dienasgaismas spuldze. Harijs palocīja galvu, nolika figūras uz galda, piecēlās un, piegājis pie durvīm, pieklauvēja.

-     Izskatās, ka esi mīlējis viņu, viņš sacīja, stāvēdams ar muguru pret Raskolu. Atklājās, ka dzīvoklis Sorgenfrīgātā ir reģistrēts uz tava vārda, un es labi zinu, cik trūcīgi Annai bija ar līdzekļiem.

-     A?

-     Tā kā tas ir tavs dzīvoklis, es liku, lai mājas valde atslēgu nosūta tev. Kurjers to atgādās šīs dienas laikā. Iesaku tev to salīdzināt ar to, kuru šodien dabūji no manis.

-     Kāpēc?

-     Ir trīs Annas dzīvokļa atslēgas. Viena bija Annai, otra elektriķim. Trešo es atradu naktsgaldiņa atvilktnē atpūtas mājā, kas pieder tam vīrietim, par kuru es stāstīju. Tā ir vienīgā, kura varēja tikt izmantota, kad Annu nogalināja.

Aiz durvīm bija dzirdami soļi.

-     Un, ja tas var vairot manu uzticamību, Harijs turpināja,

-     šurp atnācu, lai glābtu savu ādu.

22. NODAĻA Amerika

Izslāpuši cilvēki dzer jebkur. Piemēram, Terēzes ielas Malikā. Tas bija kāds hamburgeru bārs, un tajā nebija pilnīgi nekā no tā, kas lāva Šrēderu, neraugoties uz visiem tā trūkumiem, dēvēt par pilntiesīgu krogu. Taisnību sakot, uz Maliku lielākoties gāja hamburgeru dēļ, uzskatīja, ka tur tie esot labāki nekā pie konkurentiem, un, ja bija īpaši vēlīgā noskaņojumā, varēja pat atzīt, ka pamuļķīgajam interjeram ar dažiem orientāliem akcentiem un norvēģu karaliskās ģimenes bildi piemīt zināms šarms. Bet citādi tā bija tipiska ātrās ēdināšanas iestāde, kurā tie, kas ir gatavi maksāt par satura uzticamību, nemūžam neiedomāsies iztukšot savu puslitru.

Pie pēdējiem Harijs nekad nebija piederējis.

Viņš te nebija rādījies ilgi, taču, pavēries apkārt, secināja, ka Malikā viss pa vecam. Eisteins līdz ar vairākiem pudeles brāļiem un vienu pudeles māsu sēdēja pie smēķētāju galdiņa. Fonā skanot pusaizmirstībā aizgājušiem popmūzikas hitiem, Eirosporta kanālam un eļļas sprakšķiem, tika dzīvi apspriesti loto laimesti, Orderudu lieta un kāda iztrūkstoša drauga morālā seja.

-      Nevar būt, Harijs! Eisteina piesmakusī balss pārkliedza apkārtējo troksni. Atmetis atpakaļ garās, taukainās matu lēkšķes, viņš patrina roku pret biksēm un tad sniedza to Harijam.

-     Ei, ļaudis, tas ir tas kruķis, par kuru jums stāstīju. Tas, kurš noknieba to tipu Austrālijā. Iepidžināja taisni starp acīm, pareizi saku?

-    Pareizi, atsaucās kāds, kurš sēdēja, pārlicis pār galdu. Garie mati kā aizkars aizslēpa ne tikai seju, bet daļēji ari puslitrīgo alus glāzi. Paraziti ir jāiznīdē.

Harijs ar roku norādīja uz brīvu galdiņu, un Eisteins, piekrītoši palocījis galvu, apdzēsa cigareti, iestūma džinsa krekla krūšu kabatā paštinamās tabakas paciņu un mirkli apdomāja, kā lai aiznes līdz malām pilno alus glāzi, neizšļakstot ne lāsi.

-      Kur tie gadi, Eisteins novilka, sākdams tīt jaunu smēķi. Ar citiem džekiem, starp citu, ir tāpat. Sen ne ar vienu neesmu saskrējies. Aizklīduši kur kurais, apsievojušies, apbērnojušies. Eisteins iesmējās, čerkstoši un rūgti. Nu visi baigi pareizie. Vai kāds to varēja iedomāties?

-     Mm.

-     Vai uz Opsalu vēl aizšauj? Tēvs taču vēl turpat, tā ir?

-    Jā. Bet esmu tur tikai retumis. Mēs reizēm aprunājamies pa telefonu.

-     Un tava māšele? Vai viņai labāk?

Harijs pasmaidīja.

-     Eistein, ar Dauna sindromu labāk nekļūst. Taču viņa turas. Dzīvo Sognā pati savā dzīvoklī. Ir draugs.

-     Velns, tad jau labāk nekā man, gandrīz vai.

-     Kā sokas ar stūrēšanu?

-     Nu tā. Nupat pārgāju pie cita. Iepriekšējam, redz, likās, ka es smirdot. Nolāpītais muļķis.

-     Un par programmēšanu joprojām nekādas intereses?

-     Nē, tu tiešam esi nojūdzies! Eisteins vai locījās aizturētos smieklos, ar mēles galiņu apslapinādams smēķu papīru. Miljons gadā un kluss kabinets, skaidrs, ka esmu par to domājis. Taču vilciens ir aizgājis, Harij. Tādiem rokenrola paaudzes džekiem kā man IT lauciņā vairs nav ko darīt.

-      Es nesen runāju ar vienu zelli, kas rūpējas par DnB datu drošību. Viņš teica, ka tu esot bijis kodu uzlaušanas pionieris un ar tevi joprojām rēķinoties.

-     Pionieris, Harij, ir kaut kas ļoti sens. Nu kam tagad vajadzīgs pirms desmit gadiem atvaļināts hakeris, ko? Un tad vēl tas pārākais tracis.

-     Mm. Kas tad īsti toreiz notika?

-    Nē, man patīk, kas notika? Eisteins pavērsa acis pret griestiem. Tu mani pazīsti. Vienreiz hipijs, vienmēr hipijs. Vajadzēja piķi. Pieķēros kodam, ko nekādā ziņā nedrīkstēju aiztikt. Aizdedzis smēķi, viņš ar skatienu velti meklēja pelnu trauku. Un kā tev? Vairs ne lāsītes vai tomēr pa druskai?

-    Cenšos atturēties. Pasniedzies Harijs paņēma uz blakusgaldiņa esošo pelnu trauku. Man ir jaunas attiecības.

Viņš pastāstīja par Rākelu, Oļegu un tiesas prāvu Maskavā. Tad vēl šo to par dzīvi. Pavisam īsi.

Eisteins savukārt izstāstīja, kas zināms par citiem opsaliešiem no viņu kādreizējā draugu pulka. Sigens pārcēlies uz Hāreštua un dzīvojot tur ar dāmu, kas, Eisteina ieskatā, esot viņam par smalku, bet Kristiāns, braucot ar moci uz ziemeļiem no Minnesunnas, pakļuvis zem mašīnas un tagad sēžot invalīda ratiņos, taču ārsti sakot, ka vēl ir cerības.

-     Cerības? Uz ko? Harijs jautāja.

-     Cerības atkal kniebties, Eisteins atbildēja un iztukšoja atlikušo alu. Tūre joprojām pa skolu, taču šķīries no Siljes. Viņam gan vairs nekas nespīd, Eisteins teica. Trīsdesmit kilo klāt. Tāpēc jau viņa aiztinās. Es zinu! Torkills šo saticis pilsētā, un šī teikusi, ka ar tādu miesas blāķi nedzīvošot. Viņš nolika glāzi atpakaļ uz galda. Bet ne jau to tu gribēji uzzināt, zvanot man?

-     Nē. Es risinu kādu lietu, un man vajadzīga palīdzība.

-    Lai noķertu sliktos? Un tu nāc pie manis? Traks var palikt! Eisteina nevaldāmos smieklus aprāva klepus.

-     Tā ir lieta, kurā arī pats esmu iesaistīts, Harijs teica. Izskaidrot visos sīkumos, kas un kā, laikam nevarēšu, taču īsumā stāsts ir šāds man uz mājām kāds sūta elektroniskās vēstules un man šis cilvēks jāatrod. Domāju, ka e-pasts tiek sūtīts no kāda ārvalstu servera ar anonīmiem abonentiem.

Eisteins domigi pamāja.

-     Tātad esi ķezā?

-     Varbūt. Bet kāpēc tev tā liekas?

-     Es braucu ar taksīti, palaikam kožu un nejēdzu pilnīgi neko par jaunākajām datu pārraides tehnoloģijām. Visi, kas mani pazīst, zina, ka varu pamest pusratā jebkuru darbu. īsāk sakot pie manis var nākt tikai tāpēc, ka esmu vecs čoms. Savējais. Tāpēc, ka turēšu muti, vai ne? Eisteins ķērās pie jaunas alus glāzes un nodzēra pamatīgu malku. Varbūt, ka dzeru par daudz, taču es neesmu stulbs, Harij. Viņš izpūta vairākus kuplus dūmus. Nu tad tā kad sākam?

Pār Šlemdāli bija nolaidusies nakts. Vērās durvis, atklājot skatienam kāpnes. Uz tām kāds vīrietis un kāda sieviete smējīgi atvadījās no nama saimnieka, tad izgāja ārā. Kamēr zem melnajiem, spožajiem apaviem knakstēja iebraucamā ceļa sīkakmeņi, abi pusčukstus apmainījās domām par mielastu, saimniekiem un pārējiem viesiem. Aizrāvušies sarunā, viņi nepamanīja, ka mazu gabaliņu aiz vārtiem Bjērnetroketas ielas malā stāv taksometrs. Harijs, nodzēsis cigareti, ieslēdza mašīnas radio. Kanālā P4 Elviss Kostello blēja Watching The Detectives. Harijs bija ielāgojis, ka, gadiem ejot, pat paši spicākie gabali pārceļas uz mazāk spiciem kanāliem. Protams, viņš gluži labi apzinājās, ka tas nozīmē tikai vienu uz priekšu lēkšo ari paša gadi. Vakar pensionāru iecienītajā Devītajā stundā bija Niks Keivs.

Glaimīga nakts balss pieteica Another day in paradise. Harijs izslēdza radio. Nolaidis logu, viņš ieklausījās. No Albū mājas plūstošie klusinātie basi bija vienīgās skaņas, kas izjauca nakts mieru. Svinības. Darījumu partneri, kaimiņi un kādreizējie studiju biedri no BI. Ne gluži Mazo putniņu deja, ne gluži nakts diskotēku mūzika, bet džins ar toniku, ABBA un Rolling Stones. Labi izglītoti cilvēki, kam tuvojas četrdesmit un drīz jāsteidzas pie bērniem. Citiem vārdiem sakot, jālaiž mājās bērnaukles. Harijs paskatījās pulkstenī. Viņš domāja par pēdējo e-pastu, ko bija izlasījis kopā ar Eisteinu.

Es garlaikojos, lu esi nobijies vai vienkārši muļķis?

C#MN.

Viņš bija atstājis datoru Eisteinam un dabūjis viņa taksometru nolietotu septiņdesmito gadu Mercedes, kas, svempjoties pāri privātmāju rajonā izkaisītajiem gulošajiem policistiem, bija zvārojies kā vecs atsperu matracis, bet citādi braukt ar tādu bija tīrais prieks. Ieraudzījis no Albū mājas izejam solīdi ģērbušos viesus, Harijs bija izlēmis nogaidīt. Jebkādi skandāli būtu nevēlami. Turklāt bija mazliet jāapdomājas, lai vēlāk nesastrādātu muļķības. Viņš bija centies būt pragmatisks, taču šis es garlaikojos bija uzsitis asinis.

Tagad tu esi apdomājies, Harijs murmināja savam atspulgam atpakaļskata spogulī. Tagad tu drīksti sastrādāt muļķības.

Durvis atvēra Vigdisa Albū. Viņai bija padevies tas maģiskais triks, ko pieprata vienīgi sieviešu kārtas iluzionistes un ko vīrieši, tostarp arī Harijs, laikam nekad neatšifrēs. Viņam pretī stāvēja īsta skaistule, un vienīgā Harijam pamanāmā pārvērtība bija viņas lielajām, tirkīzzilajām un tobrīd izbrīnā ieplestajām acīm pieskaņota vakarkleita.

-     Atvainojos par vēlo vizīti, Albū kundze. Es gribētu runāt ar jūsu vīru.

-    Mums ir viesības, viņa atbildēja. Varbūt jūs varat pagaidīt līdz rītam? Viņa lūdzoši pasmaidīja, taču bija redzams, ka viņai nav viegli savaldīties, lai neaizcirstu durvis.

-    Vēlreiz atvainojos, viņš neatlaidās. Jūsu vīrs melo, sacīdams, ka nepazīst Annu Betsenu. Un, manuprāt, jūs tāpat. Varbūt vainīga bija vakarkleita, varbūt negaidītā konfrontācija, taču Harijs runāja neparasti pieklājīgi. Vigdisas Albū lūpas savilkās mēmā "o".

-     Man ir liecinieks, kas jūs redzējis kopā, Harijs teica. Un es zinu, no kurienes ir fotogrāfija.

Viņa divas reizes samirkšķināja acis.

-     Kāpēc… viņa izstostīja. Kāpēc…

-     Tāpēc, ka viņi bija mīļākie, Albū kundze.

-     Nē, ne jau tas kāpēc tu to saki man? Kas tev devis tādas tiesības?

Harijs jau vēra muti, lai atbildētu. Grasījās teikt, ka viņai ir tiesības to zināt, ka tas kādudien atklāsies šā vai tā, un tamlīdzīgi. Taču vārdi izpalika, viņš stāvēja un skatījās, jo Vigdisa zināja, kāpēc viņš to teicis. Harijs pats to saprata tikai tagad. Viņš norīstījās.

-     Uz ko tiesības, mīļā?

Harijs ieraudzīja Arni Albū nākam lejā pa kāpnēm. Nosvīdusi piere spīdēja, tauriņa mezgls atrisis. Augšstāvā Deivids Bovijs dziesmoja This is not America.

-    Kuš, Arne, neuzmodini bērnus, Vigdisa teica, nenovērsdama lūdzošās acis no Harija.

-      Ko tu, viņi nepamostos, pat ja te nomestu atombumbu, novilka dzīvesbiedrs.

-     Manuprāt, taisni to Hols nupat izdarīja, viņa klusi sacīja.

-     Šķiet, ar nolūku radīt maksimālus postījumus.

Harija un Vigdisas skatieni sastapās.

-     Nu? Plati smaidīdams, Arne aplika roku sievas pleciem.

-    Spēlēsim bariņā? Smaids bija ēverģēlīgs, bet vienlaikus atklāts, gandrīz nevainīgs. Kā bezatbildīgam, sajūsmas pilnam puišelim, kas pa kluso aizņēmies tēva mašīnu.

-     Atvainojos, Harijs teica. Spēlīte ir beigusies. Mums ir skaidri pierādījumi. Un tieši šobrīd mūsu datu eksperts izseko adresi, no kuras jūs sūtījāt pastu.

-     Par ko viņš runā, Arne iesmējās. Kādi pierādījumi? Kāds pasts?

Harijs vēroja viņa seju.

-    Fotogrāfija Annas kurpē. Viņa to izņēma no albuma, kad viņi abi pirms vairākām nedēļām bija Larkollenē.

-     Nedēļām? Vigdisa jautāja, pievērsusies vīram.

-      Kad parādīju fotogrāfiju, viņš visu saprata, Harijs sacīja.

-     Vakar viņš bija Larkollenā un trūkstošās fotogrāfijas vietā ielīmēja kopiju.

Arne Albū rauca pieri, taču turpināja smaidīt.

-     Konstebl, vai esat dzēris?

-Jums nevajadzēja viņai teikt, ka grasāties nogalināt, Harijs turpināja, juzdams, ka ilgi vairs nespēs turēt sevi grožos. Un nekādā gadījumā nedrīkstējāt izlaist viņu no acīm pēc tam, kad bijāt to pateicis. Viņai izdevās nobēdzināt bildi kurpē. Un tas jūs iegāza, Albū.

Albū kundzes elpa kļuva skaļāka.

-    Kurpes, kurpes, ak, šis kurpes, Arne sacīja, kutinādams sievas pakausi. Vai zināt, kāpēc mūsu uzņēmējiem ārzemēs neveicas? Viņi nepadomā par kurpēm. Mugurā tiem Prada uzvalks par piecpadsmit tūkstošiem kronu, bet kājās Skoringen izpārdošanā pirkti apavi. Ārzemniekiem tas liekas aizdomīgi. Skaties! Albū ar roku rādīja lejup. Itāļu kurpes. Gatavotas pēc individuāla pasūtījuma. Astoņpadsmit tūkstoši kronu. Tas ir lēti, ja runa ir par uzticības pirkšanu.

-     Es tikai nesaprotu, kāpēc tik neatlaidīgi likāt manīt, ka bijāt turpat tuvumā? Harijs jautāja. Tiešām aiz greizsirdības?

Arne smējās un purināja galvu, bet Albū kundze atvirzījās.

-     Vai jūs uzskatījāt, ka esmu viņas jaunais mīļākais? Harijs turpināja. Un pieņēmis, ka neuzdrīkstēšos kustināt lietu, kura var pavērsties pret mani pašu, nolēmāt mazliet paspēlēties, pamocīt mani, dzīt izmisumā. Vai tā?

-      Nāc, Arne! Kristiāns grib teikt runu! Kāpņu galā, viegli līgodamies, stāvēja vīrietis ar dzēriena glāzi un cigāru rokās.

-    Sāciet bez manis, Arne teica. Man vispirms jāaizvada šis simpātiskais kungs.

Vīrietis sarauca uzacis.

-     Vai kādas problēmas?

-     Nē, nē, Vigdisa steidzīgi atsaucās. Ej vien atpakaļ pie pārējiem, Tomas.

Vīrietis, paraustījis plecus, nozuda.

-     Un vēl es nekādi nesaprotu, Harijs teica, kā jūs varējāt būt tik iedomīgs un sūtīt man elektroniskās vēstules, kaut biju jums parādījis fotogrāfiju?

-     Es atvainojos, ka man nākas atkārtoties, konstebl. Arne izspieda caur zobiem. Bet kas tās par vēstulēm, kas tas par pastu?

-      Nu labi. Daudzi iedomājas, ka var sūtīt anonīmus e-pasta ziņojumus, izmantojot serveri, kas neprasa uzrādīt abonenta īsto vārdu. Tā ir kļūda. Mans draugs, hakeris, pavisam nesen man paskaidroja, ka viss pilnīgi viss -, kas tiek darīts tiklā, atstāj elektroniskas pēdas, kuras var aizvest un mūsu gadījumā aizvedīs līdz konkrētai iekārtai, no kuras kaut kas nosūtīts. Tikai jāzina, kā meklēt, bet tas jau ir gluži tehniskas dabas jautājums. Harijs no iekškabatas izvilka cigarešu paciņu.

-     Vai tomēr ne… Vigdisa iesāka, bet tad spēji aprāvās.

-    Pastāstiet man, Albū kungs, Harijs teica, aizdegdams smēķi, kur jūs bijāt pagājušās otrdienas vakarā no pulksten vienpadsmitiem līdz vieniem nakti.

Arne un Vigdisa pārmija skatienus.

-     Varam to nokārtot šeit, varam doties uz Policijas pārvaldi, Harijs paskaidroja.

-     Viņš bija te, Vigdisa atbildēja vīra vietā.

-     Atgādinu vēlreiz. Harijs izlaida caur degunu dūmus. Viņš apzinājās, ka pārspīlē, taču, ja blefojot apstājas pusceļā, iznākums ir gauži bēdīgs, tāpēc atkāpties bija par vēlu. Varam to nokārtot šeit, varam doties uz iecirkni. Vai man jāsaka viesiem, ka ballīte beigusies?

Vigdisa iekoda apakšlūpā.

-     Bet es taču jau teicu, ka viņš bija… tā iesāka. Viņa vairs nelikās skaista.

-     Ir jau labi, Vigdis, Albū sacīja, draudzīgi uzsizdams viņai pa plecu. Ej, pakavē laiku viesiem. Es tikām pavadīšu Holu līdz vārtiem.

Lejā vēju tikpat kā nemanīja, taču augstāk, šķiet, pūta pamatīgi, jo pāri debesīm traucās mākoņi, laiku pa laikam aizēnojot mēnesi. Viņi gāja nesteidzīgi.

-     Kāpēc te? Albū jautāja.

-    Jūs pats lūdzāt.

Albū viegli palocīja galvu.

-     Iespējams. Bet kāpēc viņai tas bija jāuzzina šādi?

Harijs paraustīja plecus.

-     Kā tad viņai būtu vajadzējis to uzzināt?

Mūzika bija pieklususi, un no mājas ik pa brīdim atskanēja smieklu šaltis. Kristiāns plēsa jokus.

-    Vai varu dabūt cigareti? Albū jautāja. Patiesībā gan esmu atmetis.

Harijs pasniedza paciņu.

-    Paldies. Albū ielika cigareti mutē un pieliecās tuvāk Harija šķiltavu ugunij. Kas jums vajadzīgs? Nauda?

-     Kāpēc visi jautā par naudu? Harijs nomurmināja.

-Jūs esat viens. Jums nav aresta ordera, bet, vienalga, mēģināt blefot, ka vedīsiet mani uz iecirkni. Un, ja esat bijis Larkollenas mājā, tad šobrīd atrodaties tikpat neapskaužamā situācijā kā es, ja ne vēl draņķīgākā.

Harijs papurināja galvu.

-      Nauda ne? Albū atgāza galvu. Tur augšā mirdzēja dažas vientuļas zvaigznes. Tātad kaut kas personisks? Vai jūs bijāt mīļākie?

-     Es domāju, ka jums par mani zināms viss, Harijs teica.

-    Annai mīlestība nozīmēja ārkārtīgi daudz. Viņa mīlēja mīlestību. Nē, ne mīlēja, dievināja, jā, tas ir īstais vārds. Viņa dievināja mīlestību. Tikai mīlestībai viņas dzīvē bija kāda nozīme. Mīlestībai un naidam. Ar galvas mājienu norādījis uz debesīm, viņš turpināja: Abas šīs jūtas viņai bija kā neitronu zvaigznes. Vai zini, kas ir neitronu zvaigzne?

Harijs nezināja. Albū pacēla augstāk cigareti.

-    Tie ir ārkārtīgi blīvi debess ķermeņi ar tik spēcīgu gravitāciju, ka šī cigarete, ja es to būtu nosviedis uz šādas zvaigznes, triektos pret tās virsmu ar atombumbas eksplozijas spēku. Gluži tāpat bija ar Annu. Mīlestības un naida gravitācija bija tik stipra, ka nekas cits nevarēja eksistēt telpā starp abām šīm jūtām. Un katrs nieks izraisīja atomsprādzienu. Vai saproti? Tomēr bija vajadzīgs zināms laiks, līdz es to aptvēru. Viņa bija kā Jupiters aizsegusies aiz mūžīgiem sēra mākoņiem. Un humora. Un seksualitātes.

-     Venera.

-     Kā, lūdzu?

-     Pateicu tāpat vien.

Mākoņu spraugā parādījās mēness, un dārzā kā pasaku tēls no ēnu pinekļiem atraisījās bronzas alnēns.

-     Mums ar Annu bija norunāts satikties ap pusnakti, Albū turpināja. Viņa teica, ka gribot atdot dažas man piederošas lietas. Es sēdēju savā auto pie viņas mājas Sorgenfrīgātā no divpadsmitiem līdz divpadsmitiem piecpadsmit. Bijām norunājuši, ka zvanīšu nevis pie durvīm, bet no mašīnas. Tas pārlieku ziņkārīgās kaimiņienes dēļ. Bet viņa neatsaucās. Tad braucu mājās.

-     Tātad jūsu sieva meloja?

-    Protams. Mēs norunājām, ka viņa apstiprinās manu alibi tajā pašā dienā, kad ieradies ar fotogrāfiju.

-     Un kāpēc jūs tagad pats to iznīcināt?

Albū iesmējās.

-    Šajā mazajā pastaigā? Vienīgais mūsu abu sarunas liecinieks ir mēness, un tas ir mēms. Vēlāk es varu visu noliegt. Būšu pavisam vaļsirdīgs, es šaubos, vai jums ir kaut kas, ko varat izmantot pret mani.

-     Tad kāpēc nepasakāt arī pārējo?

-     Jūs iedomājaties, ka es viņu nogalināju? Viņš atkal iesmējās un šoreiz jau skaļāk. Nu tad pierādiet, tas galu galā ir jūsu darbs. Ne tā?

Viņi bija pienākuši pie vārtiem.

-     Minēšu, jūs tikai gribējāt pavērot, kā mēs reaģēsim? Albū nodzēsa cigareti, piespiezdams to marmora plāksnei. Un vēl jums gribējās atriebties, tāpēc izstāstījāt to viņai. Jūs bijāt nikns. Mazs, nikns puišelis, kas metas virsū, ja kaut kas pagadās ceļā. Vai tagad esat apmierināts?

-   Kad noskaidrošu, no kurienes sūtītas e-pasta vēstules, jūs būsiet man rokā. Harijs teica. Viņš vairs nebija nikns. Tikai noguris.

-Jūs neatradīsiet nekādu adresi, Albū sacīja. Es atvainojos, dārgais draugs. Mēs varam turpināt šo spēli, taču jūs nevarat uzvarēt.

Harijs sita. īss, slāpēts trieciena troksnis, dūrē sažņaugtajiem pirkstiem ķerot miesu. Albū sagrīļojās un, soli atkāpies, aptaustīja uzaci.

Harijs pat tumsā redzēja, kā izelpojot kūp viņa paša dvaša.

-     Nāksies likt šuves, viņš noteica.

Paskatījies uz asiņaino roku, Albū skaļi iesmējās.

-    Ak Dievs, kāds tu tomēr esi nožēlojams neveiksminieks, Harij. Vai neapvainojies, ja uzrunāju tevi vārdā? Es jūtu, ka tagad būsim vēl tuvāki viens otram. Tu tā nedomā?

Harijs neatbildēja, un Albū smējās vēl skaļāk.

-     Ko viņa tevī saskatīja, Harij? Annai taču nepatika zaudētāji! Katrā ziņā viņa neļāva tiem sevi drāzt.

Atkal un atkal jaunu smieklu uzplūdu pavadīts, Harijs gāja uz taksometru, un mašīnas atslēgu robotās malas griezās saujā aizvien sāpīgāk un sāpīgāk.

23. NODAĻA Zirga galvas miglājs

Pamodies no telefona zvana, Harijs uzmeta skatienu pulkstenim. 7.30. Tas bija Eisteins. Viņš bija atstājis Harija dzīvokli tikai pirms trim stundām, lokalizējis serveri Ēģiptē. Tagad bija pavirzījies vēl tālāk.

-      Es aizrakstīju e-pastu kādam senam paziņam. Viņš dzīvo Malaizijā un joprojām mazliet piestrādā par hakeri. Serveris atrodas E1 Torā Sinajas pussalā. Viņiem tur ir pat vairāki serveri, tas acīmredzot tāds kā centrs tādām nodarbēm. Vai tu gulēji?

-     Zināmā mērā. Kā tu atradīsi mūsu abonentu?

-     Baidos, ka ir tikai viens veids, kā to izdarīt. Jālido turp ar krietnu žūksni amerikāņu zaļo.

-     Un cik daudz?

-     Pietiekami, lai kāds gribētu pastāstīt, ar ko ir jārunā. Un lai tas, ar kuru jārunā, gribētu pateikt, ar ko patiešām ir jārunā. Un, lai tas, ar kuru tiešām ir jārunā, gribētu…

-     Es saprotu. Cik?

-     Ar tūkstoš zaļajiem kaut ko varētu pasākt.

-    Tu saki?

-     Es tikai prātoju. Kā lai es, pie joda, zinu?

-     Okay. Vai uzņemies šo lietu?

-     Kas zina.

-     Es maksāju draņķīgi. Lidosi ar lētāko lidmašīnu un dzīvosi švakā viesnīcā.

-     Lai notiek.

Pulkstenis bija divpadsmit un Policijas pārvaldes ēdnīcā apmeklētāju maksimums. Harijs iegāja, sakodis zobus. Nebija tā, ka viņam principā nepatiktu kolēģi, nepatika bija gluži instinktīva. Un ar gadiem kļuva tikai sliktāk.

Eune to bija nosaucis par "gluži parastu paranoju". "Arī man tāda piemīt. Man liekas, ka visi psihologi mani kaut kā apdraud, kaut patiesībā, visticamāk, ne vairāk kā puse no viņiem."

Pārlaidis skatienu telpai, Harijs pamanīja Beāti ar līdzi paņemtajām sviestmaizēm uz galda. Viņai kompāniju sastādīja kāds, kuram varēja redzēt tikai muguru. Harijs centās nepievērst uzmanību skatieniem, kas, ejot gar galdiņiem, tika viņam veltīti. Dažs nomurmināja "hei", bet, nospriedis, ka tas domāts ironiski, Harijs neko neatbildēja.

-     Vai iztraucēju?

Beāte paskatījās uz viņu ar tādu izteiksmi, it kā būtu pieķerta nozieguma vietā.

-     Nepavisam, labi pazīstamas balss īpašnieks sacīja un piecēlās. Es tieši grasījos doties prom.

Harijs juta, ka mati pakausī saceļas ne principiāli, bet instinktīvi.

-     Tad redzamies vakarā, Toms Volers sacīja, veltījis koši piesarkušajai Beātei plašu smaidu. Tad paņēma savu paplāti, pamāja Harijam un nozuda. Beāte, nodūrusi acis, skatījās uz brūno sieru, varītēm cenzdamās piešķirt sejai uzticamu izteiksmi, bet Harijs apsēdās viņai pretī.

-     Nu?

-     Par ko tu? viņa pārspīlēti neizprotoši nočivināja.

-      Manā automātiskajā atbildētājā bija atstāta ziņa, ka tev ir jaunumi, Harijs sacīja. Es nospriedu, ka tas ir steidzami.

-      Es tiku skaidrībā, Beāte iedzēra malku piena. Ar tiem zīmējumiem, kur datorprogramma izveido Ekspeditora seju. Man visu laiku uzmācās doma, ka tie kaut ko atgādina.

-    Tu runā par tām izdrukām, kuras man rādīji? Tur taču nebija nekā, kas kaut nedaudz līdzinātos sejai, tikai nejaušas uz lapas savilktas līnijas.

-     Tomēr.

Harijs paraustīja plecus.

-     Tev jau ir tās fusiform gyrus. Stāsti.

-     Šonakt es sapratu, kas tas ir. Iedzērusi vēl vienu malku, viņa noslaucīja lūpas ar salveti.

-     Un?

-     Trunns Grete.

Harijs ilgi skatījās uz viņu.

-     Tagad tu mels niekus, vai ne?

-     Nē, viņa atbildēja. Es tikai saku, ka ir zināma līdzība. Un Grete galu galā laupīšanas brīdi atradās Bugstaveienas tuvumā. Bet es, kā jau teicu, tiku ar visu skaidrībā.

-     Un kā…

-    Es sazinājos ar Gausta slimnīcu. Ja DnB bankas filiāli Kirkeveienā ir aplaupījis tas pats laupītājs, tad tas nav Grete. Jo viņš tajā laikā sēdēja TV studijā kopā ar vismaz trijiem slimnieku kopējiem. Un es nosūtīju pāris puišu no Kriminālistikas nodaļas uz Gretes mājām, lai iegūtu viņa pirkstu nospiedumus. Un Vēbers tos tikko ir salīdzinājis ar nospiedumiem uz kolas pudeles. Tie nekādā ziņā nav viņa nospiedumi.

-     Tad jau iznāk, ka šoreiz esi kļūdījusies?

Beāte papurināja galvu.

-     Nē, mēs meklējam personu ar Gretei raksturīgo sejas savdabību.

-    Piedod, ka man tas jāsaka, Beāt, bet Gretes ārienē vai sejā nav nekā savdabīga. Viņš ir revidents, kurš arī izskatās kā revidents. Es pat jau esmu aizmirsis, kā viņš izskatās.

-     Lai tā būtu, viņa sacīja, izņēmusi starppapīru no nākamās maizītes. Bet es gan neesmu aizmirsusi. Uz to ari balstīsimies.

-     Mm. Var gadīties, ka man ir labi jaunumi.

-     Ak tā?

-     Esmu ceļā uz Botsenu. Raskols gribēja ar mani runāt.

-     Redz kā. Vēlu veiksmi.

-     Paldies. Harijs piecēlās. Bridi svārstījās. Tad spēra laukā.

-     Es zinu, ka neesmu tavs tēvs, bet vai drīkstu tev kaut ko sacīt?

-    Jā, lūdzu.

Harijs paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka viņus neviens nedzird.

-     Es tev ieteiktu būt piesardzīgai ar Voleru.

-    Paldies. Beāte nokoda krietnu kumosu. Un tas, ko tu sacīji par sevi un manu tēvu, ir pareizi.

-    Es gandrīz visu mūžu esmu dzīvojis Norvēģijā, Harijs sacīja. Uzaugu Opsalā. Abi vecāki bija skolotāji. Tēvs tagad ir pensijā un pēc mammas nāves dzīvo kā mēnessērdzīgais, kas tikai paretam apciemo tos, kas nomodā. Manai jaunākajai māsai viņa pietrūkst. Un, šķiet, man ari. Viņu abu. Viņi domāja, ka es kļūšu par skolotāju. Es ari tā domāju. Bet galu galā iestājos Policijas akadēmijā. Mazliet pamācījos ari jurisprudenci. Ja tu man jautāsi, kāpēc nolēmu kļūt par policistu, varu nosaukt desmit saprātīgus iemeslus, bet nevienam no tiem es pats neticu. Es vairs nemēdzu daudz par to prātot. Tas ir darbs, par kuru man maksā, un reizēm man liekas, ka daru kaut ko labu, un ar to pietiek. Biju kļuvis par alkoholiķi jau pirms trīsdesmitās dzimšanas dienas. Varbūt pat pirms divdesmitās, kā uz to paskatās. Saka, ka tas esot gēnos. Iespējams. Kad biju jau pieaudzis, uzzināju, ka mans vectēvs no Ondalsnēses piecdesmit gadus diendienā piedzēries. Mēs tur bijām katru vasaru, līdz man palika piecpadsmit, bet es neko neievēroju. Diemžēl šo viņa talantu neesmu mantojis. Esmu darījis trakas lietas, un tās nav palikušas gluži nepamanītas. īsāk sakot, tas ir brīnums, ka man vēl ir darbs policijā.

Pašķielējis uz plakātu ar uzrakstu "Nesmēķēt!", Harijs aizdedza cigareti.

-    Mēs ar Annu bijām mīļākie sešas nedēļas. Viņa nemīlēja mani. Es nemīlēju viņu. Kad pārstāju ar viņu saieties, izdarīju viņai lielāku pakalpojumu nekā sev. Viņai likās citādi.

Otrs telpā esošais vīrietis palocīja galvu.

-     Es savā mūžā esmu mīlējis trīs sievietes, Harijs turpināja. Pirmā bija jaunības mīlestība, ar kuru grasījos precēties, pirms mums viss sagāja grīstē. Ilgu laiku pēc tam, kad aizgājām katrs savu ceļu, viņa izdarīja pašnāvību, un tam ar mani nebija nekāda sakara. Otro nogalināja vīrietis, kuru centos notvert zemeslodes otrā pusē. Starp citu, līdzīgs liktenis piemeklēja arī manu kolēģi, Elēnu. Es nezinu, kāpēc tā, bet sievietes manā tuvumā mirst. Varbūt arī to nosaka gēni.

-     Un kā ar trešo sievieti, kuru esi mīlējis?

Trešā sieviete. Trešā atslēga. Harijs pārvilka pirkstus pār iniciāļiem ĀA un atslēgas zobiņiem, atslēgu Raskols viņam bija pasniedzis, kad tika aizslēgtas kameras durvis. Kad Harijs bija jautājis, vai tā ir identiska tai, kuru viņš saņēmis pa pastu, Raskols bija pamājis.

Pēc tam viņš bija lūdzis, lai Harijs pastāsta par sevi.

Tagad Raskols sēdēja, ar elkoņiem atbalstījies pret galdu, un garie, slaikie pirksti bija savīti kā lūgšanā. Bojātā spuldze bija nomainīta, un gaisma baloja uz viņa sejas kā zilbalts pūderis.

-     Trešā sieviete ir Maskavā, Harijs sacīja. Es ceru, ka viņai veiksies labāk.

-     Viņa ir tava?

-     Es tā neizteiktos.

-     Bet jūs esat kopā? -Jā-

-     Un jūs plānojat pavadīt atlikušo dzīvi kopā?

-     Kā lai saka. Mēs neplānojam. Tas vēl būtu pāragri.

Raskols rūgti pasmaidīja.

-     Tu gribēji teikt, ka tu neplāno. Bet sievietes plāno. Sievietes vienmēr plāno.

-     Tieši tāpat kā tu?

Raskols papurināja galvu.

-     Es tikai zinu, kā plāno naudas zādzību. Bet, ja runājam par siržu zagšanu, tad visi vīrieši ir amatieri. Mēs jau varam domāt, ka esam viņu iekarojuši, līdzīgi kā karavadonis, kas ieņēmis cietoksni, pārāk vēlu aptver ja vispār aptver -, ka ir ticis tajā ievilināts. Vai esi dzirdējis par Suņdzi?

Harijs pamāja ar galvu.

-     Ķīniešu ģenerālis un kara stratēģis. Viņš sarakstījis traktātu Karamāksla.

-     Tā apgalvo, ka viņš sarakstījis Karamākslu. Personīgi es uzskatu, ka to ir sarakstījusi sieviete. Tā šķietami ir kaujas lauka taktikas rokasgrāmata, bet, ja paskatās dziļāk, tajā ir atklāts, kā uzvarēt konfliktos. Izsakoties vēl precīzāk: māksla, kā iegūt to, ko vēlies, par iespējami zemāku cenu. Tas, kurš uzvar karā, ne vienmēr ir uzvarētājs. Daudzi ir ieguvuši troni, bet zaudējuši tik daudz kareivju, ka spēj valdīt tikai pēc savu šķietami uzvarēto pretinieku noteikumiem. Ja runa ir par varu, sievietes nav tik godkārīgas kā vīrieši. Viņām nav nepieciešama redzama vara. Pilnīgi pietiek ar tādu, kas sniedz visu, ko viņas vēlas. Drošību. Ēdienu. Baudu. Atriebību. Mieru. Sieviete ir tā racionālā, plānojošā valdniece, kas nedomā tikai par kauju vai uzvaras svinībām. Tā kā spēja saredzēt sava upura vājās vietas viņai ir iedzimta, viņa instinktīvi zina, kad un kur jāizdara trieciens. Un kad labāk jāpaliek malā. Tādas lietas nevar iemācīties, Spiuni.

-     Vai tāpēc tu sēdi cietumā?

Aizvēris acis, Raskols neskanīgi iesmējās.

-    Es tev varētu atbildēt, bet tu nedrīksti ticēt nevienam manam vārdam. Suņdzi saka, ka pirmais kara princips ir tromperie maldināšana. Tici man visi čigāni melo.

-     Mm. Ticēt tev kā tajā grieķu paradoksā?

-      Spried pats, policist, ja reiz zini ko vairāk nekā tikai Kriminālkodeksu. Ja visi čigāni melo un es esmu čigāns, tātad nav taisnība, ka visi čigāni melo. Tā kā ir skaidrs, ka es saku patiesību, tad ir taisnība, ka visi čigāni melo. Tātad es meloju. Tas ir loģiski noslēgts aplis, no kura nav iespējams izkļūt. Tāda ir mana dzīve, un tā ir vienīgā patiesība. Viņš iesmējās ar maigiem, gandrīz sievišķīgiem smiekliem.

-     Nūja. Tagad tu esi redzējis manu atklātni. Tavs gājiens.

Raskols paskatījās uz Hariju. Tad pamāja ar galvu.

-      Mani sauc Raskols Baksets. Tas ir albāņu vārds, bet mans tēvs noliedza, ka esam albāņi; viņš mēdza sacīt, ka Albānija ir Eiropas anālā atvere. Tādēļ gan man, gan visām manām māsām tika iestāstīts, ka esam dzimuši Rumānijā, kristīti Bulgārijā un apgraizīti Ungārijā.

Raskols pastāstīja, ka viņa ģimene acīmredzot bija meckarier, tātad, piederīga Albānijas lielākajai čigānu kopienai. Glābjoties no čigānu nīdēja Envera Hodži, viņi pāri kalniem pārmukuši uz Melnkalni un pamazām virzījušies tālāk uz austrumiem.

-     Mēs tikām vajāti visur, lai kur mēs ietu. Apgalvoja, ka mēs zogam. Mēs, protams, to arī darījām, bet nebija pat nepieciešami pierādījumi, pietika tikai ar faktu, ka esam čigāni. Es to stāstu tādēļ, ka saprast čigānu var tikai tad, ja saprot, ka viņš ir piedzimis ar zemākas kārtas cilvēka zīmogu pierē. Eiropā mūs ir vajājis ikviens režīms gan fašisti, gan komunisti, gan demokrāti. Vienīgā atšķirība, ka fašisti bija mazliet efektīvāki. Čigāniem nav nekāda īpaša attieksme pret holokaustu, jo atšķirība no tā, pie kā jau sen bijām pieraduši, nav nemaz tik liela. Izskatās, ka tu man netici.

Harijs paraustīja plecus. Raskols sakrustoja rokas.

-     1589. gadā Dānijā tika ieviests nāvessods čigānu baroniem, viņš sacīja. Pēc piecdesmit gadiem zviedri nolēma, ka visi čigānu vīrieši jāpakar. Morāvijā čigānietēm tika nogriezta kreisā auss, bet Bohēmijā labā. Maincas arhibīskaps pasludināja, ka visi čigāni ir jāsoda ar nāvi bez tiesas sprieduma, jo pats viņu dzīvesveids ir aizliegts. 1725. gadā Prūsijā tika pieņemts likums, ka visi čigāni, kas vecāki par astoņpadsmit gadiem, ir jāsoda ar nāvi bez tiesas, bet vēlāk likums tika mainits vecuma robežu pavirzīja uz leju -, tātad visi, kas vecāki par četrpadsmit gadiem. Četri tēva brāļi mira gūstā. Un tikai viens no viņiem kara laikā. Vai turpināt?

Harijs papurināja galvu.

-    Bet arī tas ir loģiski noslēgts aplis, Raskols sacīja. Iemesls, kāpēc mēs tiekam vajāti un kāpēc izdzīvojam, ir viens un tas pats. Mēs esam un gribam būt atšķirīgi. Tieši tāpat, kā mūs atstāj malā, arī mēs neielaižam savā vidū gadzo. Čigāns ir tas mistiskais, draudīgais svešinieks, par kuru tu neko nezini, bet par kuru tiek stāstītas visas iespējamās baumas. Cilvēki daudzu paaudžu garumā ticēja, ka čigāni ir kanibāli. Vietā, kur es uzaugu Baltenī, Bukarestes pievārtē -, apgalvoja, ka mēs esot Kaina pēcteči un tāpēc lemti mūžīgam postam. Mūsu gadzo kaimiņš pat deva mums naudu, lai mēs turētos no viņa pa gabalu.

Raskola skatiens klīda pa bezlogu sienām.

-      Mans tēvs bija kalējs, bet Rumānijā kalējiem nebija darba. Mums nācās pārvākties uz atkritumu izgāztuvi piepilsētā, kur uzturējās kalderas čigāni. Albānijā tēvs bija bijis bulibas vietējais čigānu līderis un vidutājs -, bet tur, starp kalderas, viņš bija tikai kalējs bez darba.

Raskols smagi nopūtās.

-    Es nekad neaizmirsīšu tēva sejas izteiksmi, kad viņš pārradās mājās ar mazu, brūnu pieradinātu lācēnu, kuru saitē veda aiz sevis. Viņš to bija nopircis par pēdējo naudu no kādas ursāriešu grupas. "Tas prot dejot," tēvs sacīja. Komunisti maksāja, lai redzētu dejojošu lāci. Viņi tad jutās labāk. Mans brālis Stefans mēģināja iedot lācēnam kaut ko ēdamu, bet tas neēda, un mana mamma tēvam jautāja, vai tas nav slims. Viņš atbildēja, ka viņi mērojuši ceļu no pašas Bukarestes un vajadzīga tikai neliela atpūta. Pēc četrām dienām lācēns nomira.

Raskols aizvēra acis un pasmaidīja savu skumjo smaidu.

-    Tajā pašā rudenī mēs ar Stefanu aizmukām. Divas mutes mazāk, ko barot. Mēs devāmies ziemeļu virzienā.

-     Cik veci jūs bijāt?

-     Man bija deviņi gadi, brālim divpadsmit. Gribējām nokļūt Rietumvācijā. Tajā laikā viņi ielaida valstī un baroja bēgļus no visas pasaules, tas acīmredzot bija veids, kā viņi izpirka grēkus. Stefanam likās, ka tik jauniem kā mēs iekļūt valstī būs tīrais nieks. Bet mēs tikām apturēti jau uz Polijas robežas. Tomēr nonācām Varšavā un nakšņojām zem tilta norobežotā teritorijā austrumu dzelzceļa stacijā, ietinušies katrs savā vilnas segā. Mēs zinājām, ka šeit var sastapt schlepper cilvēku kontrabandistu. Dažas dienas meklējuši, sastapām kādu viru, kurš runāja čigānu mēlē un dēvēja sevi par robežu gidu. Viņš solījās dabūt mūs pāri Rietumvācijas robežai. Naudas, lai samaksātu, mums nebija, bet viņš zināja padomu pazīstot kādu vīru, kurš labi maksājot par jauniem, skaistiem čigānu puišiem. Es toreiz nesapratu, par ko viņš runā, bet Stefans gan, liekas, saprata. Viņš pavilka gidu tālāk, un viņi abi kādu bridi skaļi diskutēja, kamēr gids norādīja uz mani. Stefans vairākas reizes purināja galvu, un galu galā gids noplātīja rokas un padevās. Palūdzis, lai viņu gaidu, Stefans kopā ar svešo iekāpa mašīnā. Es paklausīgi gaidīju, bet stundas gāja. Uznāca nakts, un es apgūlos. Pirmajās divās zem tilta pavadītajās naktīs mani bija uztrūcinājusi ienākošo kravas vilcienu bremžu kaukšana, bet manas jaunās ausis ātri ielāgoja, ka šīs nav tās skaņas, no kurām būtu jātrūkstas augšā. Tāpēc pamodos vien tad, kad tuvumā izdzirdēju piesardzīgus soļus. Tas bija Stefans. Palīdis zem segas, viņš piespiedās pie mitrā mūra. Es dzirdēju viņu raudam, bet neko neizrādīju un atkal aizvēru acis. Un drīz vien dzirdēju vairs tikai vilcienus. Raskols pacēla galvu. Vai tev patīk vilcieni, Spiuni?

Harijs palocīja galvu.

Gids atgriezās nākamajā dienā. Viņš prasīja vēl. Un Stefans atkal aizbrauca kopā ar viņu. Pēc četrām dienām es pamodos pašā rīta agrumā un paskatījos uz Stefanu. Viņš bija bijis prom visu nakti. Viņš gulēja puspievērtām acīm, kā parasti mēdza, un aukstajā rīta gaisā bija redzama viņa elpa. Pie matu saknēm bija asinis, un viena lūpa uztūkuši. Paņēmis savu vilnas segu, es devos uz galveno stacijas ēku, kur pie tualetēm bija apmetusies kāda kalderas čigānu ģimene, gaidot, kad varēs tikt tālāk uz rietumiem. Aprunājos ar vecāko no zēniem. Viņš man pastāstīja, ka tas, kurš uzdevās par schlepper, ir parasts suteners, kurš klimst stacijas apkārtnē. Viņš zēnu tēvam bija piedāvājis trīsdesmit zlotus, lai varētu divus jaunākos vest sev līdzi. Es parādīju viņam savu segu. Tā bija bieza un skaista, nozagta no veļas auklas Ļubļanā. Viņam tā patika. Tuvojās decembris. Es palūdzu, lai viņš parāda savu nazi. Tas bija aizbāzts viņam aiz krekla.

-     Kā tu zināji, ka viņam ir nazis?

-    Visiem čigāniem ir nazis. Ēšanai. Pat vienas ģimenes locekļiem ir katram savi riki, lai nedabūtu mahrime infekciju. Bet viņam tas bija izdevigs darījums. Nazis bija mazs un neass. Par laimi, man izdevās to uzasināt dzelzceļa smēdē.

Raskols paberzēja virsdeguni ar garo, smailo labās rokas mazā pirkstiņa nagu.

-      Tajā pašā vakarā, kad Stefans jau bija iesēdies mašīnā, es pajautāju suteneram, vai viņam atradīsies kāds klients arī man. Viņš ieņirdzās un teica, lai pagaidu. Kad atgriezās, es stāvēju ēnā zem tilta un skatījos, kā stacijā ieslīd un izslīd vilcieni. "Nāc, smukulīt!" viņš kliedza. "Man ir labs kunde. Bagāts partijnieks. Nāc nu, mēs steidzamies!" Es atbildēju: "Mums jāsagaida vilciens no Krakovas." Viņš pienāca pie manis un sagrāba aiz rokas. "Tev tagad jānāk, vai saproti?" Es augumā biju viņam līdz krūtīm. "Tur jau tas nāk," es sacīju, pamādams ar roku. Viņš atlaida mani un paskatījās. Garām ripoja melna tērauda vagonu karavāna, no vagonu logiem uz mums nolūkojās bālas sejas. Un tad notika tas, ko gaidīju. Tika nospiestas bremzes, un tērauds trinās gar tēraudu. Šī skaņa pārmāca visu citu.

Harijs samiedza acis, it kā tā būtu vieglāk tikt skaidrībā, vai Raskols melo.

-     Kad garām slīdēja pēdējie vagoni, es ieraudzīju, ka uz mani pa logu skatās sieviete. Viņa bija kā rēgs. Līdzīga manai mammai. Es pacēlu asiņaino nazi un parādīju viņai. Un zini ko, Spiuni? Tas ir vienīgais mirklis manā dzīvē, kad esmu juties bezgala laimīgs. Raskols aizvēra acis, kā vēlēdamies piedzīvot to vēlreiz. Koke per koke. Galva pret galvu. Tā albāņi apzīmē asinsatriebību. Tas ir labākais un bīstamākais apreibināšanās veids, ko Dievs cilvēkiem devis.

-     Kas notika pēc tam?

Raskols atvēra acis.

-     Vai zini, kas ir baxt, Spiuni?

-     Nav ne jausmas.

-     Liktenis. Elle un karma. Tieši tas nosaka mūsu dzīvi. Kad es izņēmu no kabatas tā savedēja maku, tajā atradās trīs tūkstoši zlotu. Stefans atgriezās, un mēs pārstiepām līķi pāri sliedēm un ielikām vienā no kravas vagoniem, kas devās uz austrumiem. Bet paši devāmies uz ziemeļiem. Pēc divām nedēļām ielavījāmies kuģī, kas no Gdaņskas aizveda mūs līdz Gēteborgai. No turienes nokļuvām Oslo. Atradām zemes gabalu Teijenē ar četriem furgoniem. Trijos no tiem dzīvoja čigāni. Ceturtais bija vecs, ar bojātu asi, tāpēc ticis atstāts. Tad nu tas kļuva par manām un Stefana mājām uz pieciem gadiem. Tur mēs, palīduši zem vienīgās vilnas segas, kas mums vēl bija palikusi, ar kēksu un glāzi piena nosvinējām manu devīto dzimšanas dienu, kas ir tieši Ziemassvētku vakarā. Bet pirmajos Ziemassvētkos kopīgi pirmoreiz uzlauzām kiosku un sapratām, ka esam nonākuši īstajā vietā. Raskols plaši pasmaidīja. Tas bija tikpat vienkārši kā nočiept sīkajiem ledenes.

Krietnu brīdi viņi sēdēja klusēdami.

-    Joprojām izskatās, ka tu man lāgā netici, Raskols galu galā sacīja.

-     Vai tam kāda nozīme? Harijs jautāja.

Raskols smaidīja.

-     Kā tu zini, ka Anna tevi nemīlēja? Raskols pajautāja.

Harijs paraustīja plecus.

Roku rokā, saslēgti kopā ar roku dzelžiem, viņi izgāja caur Kulvertu.

-     Tikai neuzskati, ka man jāzina, kas ir laupītājs, Raskols sacīja. Tas var būt arī kāds pašdarbnieks.

-     Es saprotu, Harijs sacīja.

-     Tad labi.

-Ja Anna ir Stefana meita un viņš dzīvo Norvēģijā, kāpēc viņš neatnāca uz bērēm?

-     Tāpēc, ka viņš ir miris. Viņš pirms dažiem gadiem taisīja remontu kādā mājā un novēlās no jumta.

-     Un Annas māte?

-     Pēc Stefana nāves viņa kopā ar māsu un brāli devās uz dienvidiem, uz Rumāniju. Man nav viņas adreses. Un šaubos, vai viņai tāda maz ir.

-     īvarsonam tu stāstīji, ka ģimene nav ieradusies uz bērēm tāpēc, ka Anna viņus apkaunojusi.

-     Vai tiešām? Harijs redzēja, ka Raskola brūnajās acīs uzplaiksni draiskulība. Vai noticēsi, ja teikšu, ka es mānījos?

-Jā-

-    Bet es nemānījos. Anna bija izslēgta no ģimenes. Tēvam viņa vairs neeksistēja, viņš visiem noliedza izrunāt viņas vārdu. Vai saproti?

-     Šķiet, ka ne.

Viņi iegāja Policijas pārvaldē un apstājās, gaidot liftu. Raskols kaut ko nomurmināja savā nodabā un tad skaļi jautāja:

-     Kāpēc tu man uzticies, Spiuni?

-     Vai tad man ir kāda izvēle?

-     Izvēle ir vienmēr.

-     Daudz interesantāks ir jautājums, kāpēc tu uzticies man. Pat ja atslēga, kuru tu dabūji no manis, ir vienāda ar to, kura ir no Annas dzīvokļa, tas vēl nebūt nenozīmē, ka ir taisnība, ka es to atradu slepkavas dzīvoklī.

Raskols papurināja galvu.

-      Tu pārproti. Es nevienam neuzticos. Uzticos tikai savam instinktam. Un tas man vēsta, ka tu neesi dumjš vīrs. Visiem ir iemesls, kāpēc dzīvot. Kaut kas, ko var atņemt. Arī tev. Tur nav nekā īpaši sarežģīta.

Lifta durvis atvērās, un viņi iekāpa.

Kamēr Raskols skatījās laupīšanas videoierakstu, Harijs pustumsā viņu vēroja. Čigāns sēdēja ar taisnu muguru, saspiedis kopā plaukstas, sejā nebija manāmas nekādas emocijas. Pat tad ne, kad Moku kambarī nodārdēja ieroča šāviens.

-     Vai gribi noskatīties vēlreiz? Harijs jautāja, kad ekrānā parādījās beidzamie kadri un Ekspeditors nozuda Industrigātā.

-     Nav nepieciešams, Raskols atbildēja.

-     Nu? Harijs centās noslēpt satraukumu.

-     Vai ir vēl kaut kas?

Harijam tās šķita sliktas ziņas.

-    Kā lai saka. Man ir videoieraksts no 7-Eleven kioska, kas atrodas pāri ielai, tas bija viņa novērošanas postenis pirms laupīšanas.

-     Uzliec to.

Harijs parādīja ierakstu divas reizes.

-     Nu? Harijs atkārtoja, kad uz ekrāna atkal sāka virpuļot sniedziņš.

-     Es saprotu, ka viņš noteikti ir izdarījis vairākas laupīšanas, un mēs varētu noskatīties arī tās, Raskols sacīja, ieskatījies pulkstenī. Bet tas būtu velti tērēts laiks.

-      Manuprāt, tu sacīji, ka laiks ir vienīgais, kas tev ir papilnam.

-      Vistīrākie meli, viņš sacīja, pieceldamies un sniegdams roku. Laiks ir vienīgais, kā man trūkst. Vari saslēgt mūs atkal kopā, Spiuni.

Harijs pie sevis nolamājās. Tad aplika Raskolam roku dzelžus un viņi sāniski virzījās gar galdu un sienu uz durvju pusi. Harijs satvēra durvju rokturi.

-     Vairums banku laupītāju ir vienkārši ļaudis, Raskols sacīja. Un tieši tāpēc kļūst par banku laupītājiem.

Harijs apstājās.

-    Viens no pasaulē slavenākajiem banku laupītājiem bija amerikānis Villijs Satons, Raskols turpināja. Pēdīgi viņš tika notverts un tiesāts, un tiesnesis viņam jautāja, kāpēc viņš aplaupa bankas. Un Satons atbildēja: "Because that's where the money is."[5] Tagad tas amerikāņiem kļuvis par pastāvīgu sarunvalodas izteicienu, kuram acīmredzot jāpauž, cik ģeniāli vienkārši un tieši var pateikt. Savukārt man tas vēsta tikai par kādu idiotu, kurš ticis notverts. Labi banku aplaupītāji nekļūst slaveni un netiek citēti. Tu neko neesi par viņiem dzirdējis. Jo viņi nekad nav tikuši notverti. Viņi nav tieši un vienkārši. Tas, ko jūs meklējat, ir tāds.

Harijs gaidīja.

-     Grete, Raskols sacīja.

-    Grete? Beāte skatījās uz Hariju tik ieplestām acīm, ka likās tās tūlīt izsprāgs no viņas mazās galviņas. Grete? Viņas kakla vēna pietūka. Gretem ir alibi! Trunns Grete ir revidents, kurš slimo ar nerviem, nevis banku aplaupītājs! Trunns Grete… ir… ir…

-      Piedod, Harijs sacīja. Es zinu. Viņš bija aizvēris viņas kabineta durvis un iekārtojies krēslā pie rakstāmgalda. Bet ne jau par Trunnu Greti ir runa.

Beātes lūpas sakļāvās ar skaidri saklausāmu plakšķi.

-     Vai esi dzirdējusi par Levu Greti? Harijs jautāja. Raskols sacīja, ka viņam pieticis ar pirmajām trīsdesmit videoieraksta sekundēm, bet viņš gribējis noskatīties līdz galam, lai būtu drošs. Jo neviens Levu nav redzējis jau vairākus gadus. Pēdējās baumas, ko Raskols dzirdējis, esot, ka Levs atrodas kaut kur ārzemēs.

-      Levs Grete, Beāte noteica, un viņas skatiens kaut kur aizklīda. Viņš bija tāds kā brīnumbērns, atceros, tēvs man par viņu stāstīja. Esmu lasījusi atskaites, kurās viņš figurē kā līdzdalībnieks banku laupīšanā, kad viņam bija tikai sešpadsmit gadi. Viņš kļuva leģendārs, jo policijai nekad neizdevās viņu notvert, un, kad viņš nozuda, mums nebija pat viņa pirkstu nospiedumu. Viņa skatījās uz Hariju. Kā gan varēju būt tik dumja? Tāda pati ķermeņa uzbūve. Līdzīgi sejas vaibsti. Tas ir Trunna Gretes brālis, vai ne?

Harijs palocīja galvu.

Beāte sarauca pieri.

-     Bet tas taču nozīmē, ka viņš nošāvis sava brāļa sievu.

-      Un tādējādi savās vietās nostājas ari pāris citu lietu, vai ne?

Beāte gausi pamāja.

-    Divdesmit centimetru attālums starp viņu sejām. Viņi pazina viens otru.

-     Un, ja Levs Grete saprata, ka viņu var atpazīt…

-     Protams, Beāte sacīja. Viņa bija lieciniece, viņš nevarēja riskēt, ka Stīne varētu viņu nodot.

Harijs piecēlās.

-     Palūgšu, lai Halvošens mums pagatavo ko labi stipru. Mēs tagad skatīsimies video.

-     Varu saderēt, ka Levs Grete iepriekš nezināja, ka Stīne Grete tur strādā, Harijs bilda, skatoties ekrānā. Interesanti ir tas, ka viņš acīmredzot Stīni pazina, bet, vienalga, nolēma izmantot kā ķīlnieci. Viņam vajadzēja zināt, ka Stīne viņu tuvumā pazīs, ja ne citādi, tad pēc balss. Beāte neizpratnē purināja galvu, bankas zālē pagaidām viss vēl bija mierīgi, un Augusts Šulcs bija nošļūkājis tikai pusceļu līdz savam mērķim. Tad kāpēc viņš to darīja?

-    Viņš ir profesionālis. Neko neatstāj nejaušību varā. No šī mirkļa Stīne Grete ir lemta nāvei. Harijs apturēja video brīdī, kad laupītājs ienāk pa durvim un pārlaiž skatienu telpai. Kad Levs Grete viņu ieraudzīja un saprata, ka varētu tikt pazīts, viņš nolēma, ka Stīnei jāmirst. Tāpēc arī viņu varēja ņemt par ķīlnieci.

-     Stindzinoši.

-    Mīnus četrdesmit grādu. Vienīgais, ko es vēl īsti nesaprotu, kāpēc viņš izšķīrās par slepkavību, ja zināja, ka tiek jau meklēts par citām laupīšanām.

Vēbers ienāca viesistabā ar kafijas paplāti rokās.

-Jā gan, taču Levs Grete nekad nav ticis apsūdzēts laupīšanā, viņš teica, uzmanīgi nolikdams paplāti uz paveca žurnālu galdiņa. Izskatījās, ka istabā kopš piecdesmitajiem gadiem, kad tā acīmredzot iekārtota, nav pārbīdīta neviena mēbele. Plīša krēsli, pianīns un apputējuši istabas augi uz palodzes raidīja telpā dīvainu klusumu, pat sienas pulksteņa pendele šūpojās bez mazākās skaņas. Mēma bija arī smejošā, gaišmatainā spulgace fotogrāfijā pie kamīna sienas; šķita, ka klusums, kas ienācis telpā pirms astoņiem gadiem, kad Vēbers kļuva par atraitni, sastindzinājis visu, pat no pianīna nekāda vara vairs nespētu izdabūt ne toni. Dzīvoklis atradās pirmajā stāvā vecā daudzstāvu ēkā Teijenē, un ielas duna telpā iemājojušo klusumu tikai paspilgtināja. Vēbers apsēdās klubkrēslā tādi pavisam bija divi un darīja to tik uzmanīgi, it kā tas būtu muzeja eksponāts.

-    Mums nekad nav bijis neviena konkrēta pierādījuma, ka Grete iejaukts kādā laupīšanā. Nevienas liecinieka norādes, neviena ziņu pienesēja signāla, neviena pirkstu nospieduma vai kādu citu pēdu. Policijas ziņojumos atrodams vien tas, ka viņš bijis aizdomās turamo skaitā.

-     Mm. Sanāk, ka policijas acīs viņš bijis īsts paipuisītis, bet Stīne Grete varētu viņu nodot.

-     Akurāt. Varbūt cepumus?

Beāte papurināja galvu.

Vēberam pienācās brīvdiena, bet Harijs pa telefonu bija uzstājis, ka viņiem noteikti jāsatiekas. Viņš nojauta, ka Vēbers nelabprāt uzņem ciemiņus, taču tas patiešām bija steidzami.

-    Mēs runājām ar dežurējošo kriminālistu. Lūdzām, lai sameklē visas lietas, kurās Levs Grete minēts kā aizdomās turamais, un salīdzina tur figurējošos pirkstu nospiedumus ar pirkstu nospiedumiem uz kolas pudeles, teica Beāte. Bet viņš neko neatrada.

-     Kā jau minēju, Vēbers pārbaudīja, vai kafijkannas vāciņš ir uzlikts, kā nākas, Levs Grete noziegumu vietā pēdas neatstāj.

Beāte ieskatījās savās piezīmēs.

-     Vai tu piekriti Raskolam, ka vainīgais ir Levs Grete?

-     M…jā. Kālab gan ne?

Vēbers sāka saliet kafiju.

-     Tāpēc, ka neviena laupīšana, kas saistās ar viņa vārdu, nav bijusi vardarbīga. Turklāt Stīne bija viņa svaine. Nogalināt tikai tāpēc, ka tevi kāds atpazinis, vai tas neskan mazliet nepārliecinoši?

Vēbers, pārtraucis savu nodarbi, paskatijās uz viņu. Tad jautājoši uzlūkoja Hariju, bet tas paraustīja plecus.

-     Nē, viņš noteica. Un turpināja liet tasēs kafiju. Beāte pietvīka.

-     Vēbers ir klasiskās skolas piekritējs, Harijs sacīja kā atvainodamies. Viņš uzskata, ka slepkavības fakts izslēdz jebkāda skaidra, racionāla motīva pastāvēšanu. Runa var būt vienīgi par lielākā vai mazākā mērā slimīgām psihes deformācijām, lai arī dažos gadījumos šķiet, ka rīcība bijusi pilnīgi apzināta.

-    Precīzi, Vēbers noteica, nolikdams kafijas kanniņu uz galda.

-    Es tikai nesaprotu, Harijs turpināja, kāpēc Levam Gretem vajadzēja pamest valsti, ja jau policijai pret viņu nekā nav?

Vēbers notrausa no krēsla neredzamu putekli.

-     Varu tikai minēt.

-     Minēt?

Ar resno īkšķi un nikotīna nodzeltināto rādītājpirkstu Vēbers satvēra smalkās porcelāna tases osiņu.

-     Savulaik klīda visādas valodas. Mēs gan tajās daudz neklausījāmies, bet mēļoja, ka ne jau policijas dēļ aizlaidies. Kāds bija padzirdējis, ka pēdējā laupīšanā šis tas noticis citādi, nekā plānots. Ka Grete pametis savu partneri likteņa varā.

-     Kādā veidā? Beāte jautāja.

-     To neviens nezināja. Daži domāja, ka Grete gaidījis mašīnā un, ierodoties policijai, aizbraucis, kamēr otrs vēl atradies bankā. Citi apgalvoja, ka laupīšana izdevusies un Grete aizmucis uz ārzemēm, atstādams otru ar garu degunu. Nodzēris malku, Vēbers uzmanīgi nolika tasi atpakaļ uz galda. Ja arī mēs zinātu, kā viņš to izdarījis, tas neko daudz šobrīd nedotu. Pavisam cita lieta, ja mēs droši zinātu, kurš bija tas otrais.

-     Tu gribi teikt, ka tas varētu… Harijs iesāka, raudzīdamies uz Vēberu.

Vecais krimināleksperts palocīja galvu. Harijs un Beāte saskatījās.

-     Velns, Harijs izmeta.

Beāte bija ieslēgusi kreiso pagrieziena rādītāju un gaidīja, kad varēs iekļauties pa Teijengāti traucošo mašīnu straumē. Jumtu kapāja lietus. Harijs pievēra acis. Viņš zināja, ja sakoncentrētos, garām skrienošo mašīnu švīksti pārvērstos viļņu šļakstos pret prāmja priekšgalu un viņš atkal stāvētu rokrokā ar vectēvu asajā vējā un raudzītos lejup uz baltajām putām. Bet šobrīd to nevarēja atļauties.

-    Tātad Raskolu ar Levu Greti saistot veci rēķini, Harijs teica, atvēris acis. Viņš norāda uz Levu. Vai video redzamais vīrietis tiešām ir Grete? Varbūt Raskols tikai vēlas atriebties? Varbūt tas ir viņa kārtējais jociņš?

-    Vai arī, kā teica Vēbers, vienīgi minējums, Beāte piebalsoja, ar pirkstiem nepacietīgi bungojot pa stūri. No labās puses joprojām nāca automašīna pēc automašīnas.

-    Varbūt tev taisnība, sacīja Harijs. Ja Raskols gribētu Gretem atriebties, viņš tiktu galā bez policijas palīdzības. Taču, ja tās ir tikai baumas, kāpēc viņš nosauca Gretes vārdu, ja pieņemam, ka tas nav bijis Grete?

-     Pēkšņa ideja?

Harijs papurināja galvu

-     Raskols ir taktiķis. Viņš nenorādīs uz nepareizo vīru tāpat vien. Iespējams, Ekspeditors nemaz nav spēlējis solo partiju.

-     Kā tu to domā?

-    Varbūt ir kāds, kas laupīšanas izplānojis. Kas buras internetā, kas sagādā ieročus. Bēgšanas mašīnu. Pagaidu dzīvokli. Kuram ir savs tīrītājs, kas bez pēdām likvidē laupīšanā izmantotās drēbes un šaujamos. Un savs mazgātājs, kas legalizē iegūto naudu.

-     Raskols?

-    Ja Raskols grib novērst mūsu uzmanību no īstā vaininieka, tad kas var būt labāk, kā likt mums meklēt vīru, kas jau sen miris un apbedīts vai dzīvo ar citu vārdu nevienam nezināmā zemē, meklēt kādu, ko mēs nekad nespēsim izslēgt no aizdomās turamo saraksta? Piespēlējot šādu ilgtermiņa projektu, viņš liktu mums dzīties pakaļ pašu ēnai, kamēr viņa cilvēks būtu drošībā.

-     Tātad tu domā, ka viņš melo?

-     Visi čigāni melo.

-     Oo?

-     Es tikai citēju Raskolu.

-     Viņam nenoliedzami piemīt humora izjūta. Un patiešām, ja viņš melojis visiem, tad kāpēc lai tev teiktu taisnību?

Harijs neatbildēja.

-    Beidzot ir sprauga, noteica Beāte, viegli piespiezdama gāzes pedāli.

-      Pagaidi! Harijs iesaucās. Griez pa labi. Uz Finnmarkgāti.

-    Labi, viņa izbrīnījusies noteica un izgrieza uz ielas iepretim Teijenparkam.

-     Kurp brauksim?

-     Dosimies mājas vizītē pie Trunna Gretes.

Tenisa laukumu vairs neapjoza žogs. Gretes mājā visi logi bija tumši.

-      Laikam izgājis, Beāte secināja, divreiz velti piespiedusi zvana pogu.

Pavērās kaimiņu logs.

-     Iekšā, iekšā, Trunns ir iekšā, sieva ritināja vārdus, un viņas krunkainā seja Harijam likās vēl brūnāka nekā iepriekšējā reizē. Viņš tikai negrib atvērt. Spiež ilgāk, tad viņš nāks.

Beāte turēja pirkstu uz pogas, un pat ārpusē bija dzirdams, cik terorizējoši ņerkst zvans. Kaimiņu logs aizvērās, un nākamajā brīdī viņu priekšā parādījās bāla seja ar ziliem riņķiem zem acīm un vienaldzīgu skatienu. Trunns Grete bija ģērbies dzeltenos rītasvārkos. Paraugoties uz viņu, varēja nospriest, ka viņš iztraucēts no nedēļu ilga miega. Un būtu varējis gulēt vēl. Neizdvesis ne vārda, viņš ar rokas mājienu aicināja nācējus iekšā. Saules gaismā uz kreisā, mazā pirksta uzzibsnīja briljanta gredzens.

-   Levs bija citāds, Trunns teica. Kad viņam bija piecpadsmit, viņš gandrīz nogalināja kādu vīrieti.

Viņš pasmaidīja, it kā pēkšņi būtu atcerējies mīļu, sen piemirstu bērnības ainu.

-    Man dažkārt liekas, ka mums ticis piešķirts viens gēnu komplekts, ko esam sadalījuši savā starpā. Kas nebija viņam, tas bija man un otrādi. Mūsu bērnība pagāja šeit, Dīsengrennā, šajā mājā. Par Levu tuvākajā apkaimē stāstīja leģendas, bet es biju tikai Leva mazais brālis. Pirmā spilgtākā epizode, kas nāk prātā, saistās ar skolas laiku, kad Levs starpbrīdī balansēja uz jumta notekcaurules. Tā bija četrstāvu ēka, un neviens skolotājs neuzdrīkstējās rāpties viņam pakaļ. Mēs stāvējām apakšā un uzmundrinājām ar sajūsmas saucieniem, bet viņš, rokas izpletis, dejoja un griezās tur augšā. Viņa stāvs zilo debesu fonā man iespiedies atmiņā uz mūžu. Es nebaidījos, ne mirkli neiedomājos, ka mans lielais brālis varētu nokrist. Un, manuprāt, lidzīgi jutās arī citi. Levs bija vienīgais, kas spēja uzveikt brāļus Geustenus no Trāverveienas blokmājām, lai arī viņi bija divus gadus vecāki un jau uzturējušies pāraudzināšanas iestādē. Kad Levam bija četrpadsmit, viņš iesēdās tēva mašīnā un aizvizinājās uz Lillestremu, un atgriezās ar Twist konfekšu paciņu, ko bija nospēris dzelzceļa stacijas kioskā. Tēvs neko pat nenojauta. Paciņu Levs atdeva man.

Šķiet, Trunns mēģināja pasmaidīt. Viņi sēdēja pie virtuves galda. Trunns bija pagatavojis kakao. Iebēris pulveri un nolicis kārbu vietā, viņš ilgi stāvēja un skatījās uz to. Uz metāliskās kārbas kāds ar flomāsteru bija uzvilcis KAKAO. Skaisti izvītiem, apaļīgiem burtiem.

-      Sliktākais bija tas, ka Levam nekas īsti negāja pie sirds, Trunns turpināja. Viņam viss ātri apnika. Skeidas klubā daudzi teica, ka viņš ir pēdējo gadu talantīgākais futbolists, taču, kad viņu uzaicināja uz valsts jauniešu izlases treniņnometni, viņš turp pat neaizbrauca. Kad viņam palika piecpadsmit, viņš aizņēmās ģitāru un pēc diviem mēnešiem uzstājās skolā ar pašsacerētām dziesmām. Pēc tam kāds puisis, kas sevi dēvēja par Voktoru, aicināja spēlēt Grūrudas skolas grupā, bet viņš atteicās, jo viņi esot pārāk slikti. Levam padevās viss. Skolu viņš būtu beidzis ar izcilību, ja vien būtu mācījies un nebūtu tik daudz bastojis. Trunns greizi pasmaidīja. Viņš čiepa saldumus un ar tiem maksāja man, lai es iemācītos atdarināt viņa rokrakstu un viņa vietā rakstītu sacerējumus. Vismaz norvēģu valodā atzīmes bija pieklājīgas. Trunns pēkšņi iesmējās, bet tikpat spēji atkal kļuva nopietns. Drīz apnika arī ģitāra, un viņu aizvien biežāk manīja kopā ar vairākiem pārus gadus vecākiem tipiem no Orvollas. Levs nedomāja, ka nepastāvība varētu viņam kaut kā kaitēt, un gandrīz nekad nenožēloja, ka pametis to vai citu nodarbi. Jo vienmēr gabaliņu priekšā bija kaut kas cits, kaut kas labāks, kaut kas aizraujošāks.

-     Vai tu viņu labi pazini? Harijs iejautājās. Es saprotu, ka tev šis jautājums var likties muļķīgs.

Trunns aizdomājās.

-      Nē, jautājums nemaz nav muļķīgs. Jā, mēs uzaugām kopā. Un, jā, ārēji Levs bija sabiedrisks, interesants un visi gan zēni, gan meitenes gribēja ar viņu iepazīties. Bet patiesībā Levs bija vientuļais vilks. Reiz viņš man teica, ka viņam nekad nav bijis neviena īsta biedra, tikai pielūdzēji un mīļākās. Daudzējādā ziņā Levs man bija mīkla. Atceros, brāļi Geusteni bieži līda kauties. Viņi bija trīs, un visi vecāki nekā Levs. Es un pārējie apkaimes zēni, pamanījuši viņus nākam, ņēmām kājas pār pleciem un nozudām. Bet Levs palika. Viņu kaustīja piecus gadus. Bet kādudien vecākais no brāļiem Rogers atnāca viens. Mēs kā vienmēr aizlaidāmies. Kad palūkojos no mājas stūra, Rogers gulēja garšļaukus un Levs, uzmeties viņam virsū, ar kājām spieda viņa rokas pie zemes. Levam rokās bija zars. Es piegāju tuvāk. Abi smagi elsoja, bet citādi neizdvesa ne skaņas. Un tad es ieraudzīju, ka Levs zaru iegrūdis Rogeram acī.

Beāte iesēdās dziļāk krēslā.

-    Levs izskatījās ļoti sasprindzis, it kā darītu kaut ko, kas prasa milzīgu precizitāti un uzmanību. Šķita, ka viņš mēģina izspiest Rogeram acābolu. Plūda asinis. No acs tās tecēja pāri sejai uz ausi. Bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā pilieni no auss ļipiņas krīt lejā uz asfaltu. Plak… plak…

-     Un ko tu? Beāte jautāja.

-    Es izvēmos. Es nekad neesmu varējis skatīties uz asinīm; tās ieraugot, man iekšā viss sagriežas. Trunns noskurinājās. Levs palaida Rogeru vaļā un aizveda mani mājās. Rogera aci tomēr izdevās saglābt, taču pēc tam brāļi Geusteni mūsu pusē vairs nerādījās. Levs ar zaru rokā šo ainu es vienmēr atcerēšos. Šķiet, tieši toreiz nodomāju, ka reizēm mans lielais brālis pārvēršas par citu, man pilnīgi nepazīstamu cilvēku, kas nejauši iemaldījies mūsu pagalmā. Diemžēl šis svešais pie mums sāka iemaldīties aizvien biežāk.

-     Tu minēji, ka viņš gandrīz nonāvējis kādu vīrieti.

-    Tas notika svētdienas rītā. Paķēris skrūvgriezi un zīmuli, Levs uzsēdās uz divriteņa un minās pa ielu lejup virzienā uz Ringveienu. Pār to veda vairāki gājēju tiltiņi. Esat taču pa kādu no tiem gājuši? Soļot pa kvadrātveidīgajām, režģotajām dzelzs plāksnēm ir visai neomulīgi, jo tieši zem kājām redzams asfalts un līdz tam septiņi metri. Kā jau teicu, bija svētdienas rīts un gājēju pavisam maz. Levs atskrūvēja vienu no plāksnēm. Atstāja tikai divas skrūves un zem brīvā stūra kā balstu palika zīmuli. Tad gaidīja. Vispirms nāca jauna dāmīte, kas, runājot Leva vārdiem, izskatījās nupat kniebusies, bija balles drēbēs, sajauktiem matiem, kliboja un nikni lādēja nolūzušo kurpes papēdi. Trunns klusi iesmējās. Piecpadsmit gadu vecumā Levs jau bija paguvis daudz ko pieredzēt un izbaudīt. Viņš pielika kakao tasi pie lūpām un pārsteigts skatījās pa virtuves logu uz atkritumu mašīnu, kas apstājās pie konteineriem aiz veļas žāvēšanas statīva. Vai šodien pirmdiena?

-     Nē, Harijs atbildēja. Viņš savai tasei nebija pat pieskāries. Kas notika ar jauno sievieti?

-     Ir divas plākšņu rindas. Viņa gāja pa kreiso. Neraža, tā to komentēja Levs. Tai vajadzēja būt viņai, nevis vecim, viņš teica.

Tad nāca vecais. Viņš gāja pa labo rindu. Zīmuļa dēļ plāksne bija mazliet augstāka par pārējām, un Levs domāja, ka vecais vīrs manījis ko nelāgu, jo kustējies aizvien lēnāk un lēnāk. Kad vajadzējis spert pēdējo soli, viņš it kā sastindzis gaisā.

Lielā mašīna dūkdama aprija kaimiņu atkritumus. Trunns lēni nogrozīja galvu.

-     Tiklīdz viņa pēda skāra plāksni, tā iebruka gluži kā ešafota lūka pakarot. Nokrītot uz asfalta, vecais salauza abas kājas. Ja nebūtu svētdienas rīts, viņš acumirklī tiktu sabraukts. Arī to Levs nosauca par neražu.

-     Vai to pašu viņš teica arī policijā? Harijs jautāja.

-    Jā, policija, Trunns bilda, raudzīdamies tasē. Viņi piezvanīja pēc divām dienām. Durvis atvēru es. Viņi jautāja, vai pie sienas pieslietais ritenis pieder kādam no mājiniekiem. Es atbildēju: jā. Izrādījās, kāds tomēr bija redzējis Levu braucam prom no gājēju tiltiņa un ziņojis par velosipēdu un zēnu sarkanā vējjakā. Tad parādīju viņiem Leva sarkano jaku.

-     Tu? jautāja Harijs. Tu nodevi savu brāli?

Trunns nopūtās.

-     Es teicu, ka tas ir mans velosipēds. Un mana jaka. Mēs ar Levu izskatījāmies ļoti līdzīgi.

-     Vēl labāk. Kāpēc tā?

-     Man bija tikai četrpadsmit, biju par jaunu, lai mani sodītu. Bet Levs nonāktu tajā pašā labošanas iestādē, kur pirms tam bija atradies Rogers Geustens.

-     Bet ko teica tēvs un māte?

-    Ko viņi varēja teikt? Visi, kas mūs pazina, taču saprata, ka to izdarījis Levs. Viņš bija dauzoņa, viņš čiepa saldumus un mētājās ar akmeņiem, turpretī es biju tas labi audzinātais, jaukais bērns, kas cītīgi mācās un palīdz vecākām dāmām pāriet ielu. Vēlāk šis gadījums vairs nekad netika pieminēts.

-    Kam ienāca prātā, iekāsējusies jautāja Beāte, ka tev jāuzņemas vaina?

-     Man. Es mīlēju Levu kā nevienu. Un tagad, kad pagājis tik daudz gadu, es varu to atklāt. Patiesībā… Trunna sejā iegūla viņam raksturīgais citā realitātē mītoša cilvēka smaids. Es dažkārt vēlējos, kaut to būtu izdarījis es.

Iestājās klusums. Harijs un Beāte grozīja katrs savu tasi. Harijs prātoja, kam tagad vajadzētu uzdot nākamo jautājumu. Ja līdzās būtu Elēna Jeltēna, viņi to zinātu intuitīvi.

-     Kur… viņi iesāka reizē. Trunns samirkšķināja acis. Harijs pamāja Beātei, lai turpina.

-     Kur tagad atrodas tavs brālis? viņa jautāja.

-     Kur… ir Levs? Trunns pārjautāja, neizpratnē skatīdamies uz Beāti.

-     Jā, viņa apstiprināja. Mēs zinām, ka viņš pirms kāda laika nozuda.

Grete pagriezās pret Hariju.

-Jūs neteicāt, ka jautāsiet par Levu. Viņa balss skanēja apsūdzoši.

-     Mēs teicām, ka gribam mazliet parunāt par šo un to un uzdot dažus jautājumus, Harijs atgādināja. Parunāšanu mēs tā kā būtu beiguši.

Trunns strauji pielēca kājās, satvēra savu tasi un, piegājis pie izlietnes, izlēja kakao.

-     Bet Levs… viņš taču ir… apžēliņ, kāds gan viņam sakars ar šo…?

-     Iespējams, nekāds, Harijs noteica. Tādā gadījumā mēs ceram uz tavu palīdzību, lai varētu izslēgt viņu no šajā lietā iesaistīto personu loka.

-     Viņš taču šobrīd nemaz nedzīvo Norvēģijā, Trunns nostenējās un pagriezās pret viņiem.

Harijs ar Beāti saskatījās.

-     Un kur tad viņš dzīvo? Harijs jautāja.

Trunns vilcinājās tieši sekundes desmito daļu par ilgu, pirms atbildēja:

-     Es nezinu.

Harijs ar skatienu pavadīja dzelteno atkritumu savākšanas mašīnu, kas aizlīgoja pa ielu.

-     Meli nav tava stiprā puse, vai ne?

Neko neatbildējis, Trunns raudzījās uz viņu ar neko neredzošām acīm.

-     Hm, Harijs noņurdēja. No vienas puses, varētu saprast, ka nevēlies mums palīdzēt atrast tavu brāli. Bet, no otras puses, runa taču ir par tavu sievu. Viņa ir nogalināta, un mums ir liecinieks, kas apgalvo, ka slepkava ir tavs brālis. Izrunājis pēdējās zilbes, viņš pacēla skatienu un paguva ievērot, kā zem bālās ādas noraustās Trunna ādamābols. Pēc tam telpā bija tik kluss, ka varēja saklausīt blakusmājā skanošo radio.

Harijs ieklepojās.

-     Ja nu tomēr tev ir kaut kas mums sakāms, mēs ar lielāko prieku to uzklausītu.

Trunns papurināja galvu.

Viņi vēl brīdi pasēdēja, tad Harijs piecēlās.

-     Labi, tu zini, kā mūs atrast, ja kaut ko izdomā.

Ārpusē uz kāpnēm Trunns izskatījās tikpat sagumis, kā viņiem atnākot. Mākoņu spraugā parādījusies zemā saule iespīdēja Harija sasarkušajās acīs, un viņš samiedza plakstus.

-     Es saprotu, ka tas nav viegli, Harijs uzrunāja Greti, bet varbūt ir pienācis īstais brīdis, lai šķirtos no sarkanās vējjakas.

Grete neatbildēja. Izbraucot no stāvvietas, viņš joprojām stāvēja uz kāpnēm un knibināja briljanta gredzenu mazajā pirkstā, bet blakusmājas logā pazibēja brūna, krunku izvagota seja.

Vakarā ēnas pazuda. Mājupceļā no Šrēdera Harijs apstājās Dovregātas augstākajā punktā un paskatījās augšup. Bezmēness tumsā zvīļoja zvaigznes. Viena uguntiņa kāda lidmašīna lēni slīdēja uz ziemeļiem, uz Gardermūenes lidostu. Zirga galvas miglājs Oriona zvaigznājā. Zirga galvas miglājs. Orions. Kas viņam par to bija stāstījis? Vai tiešām Anna?

Iegājis dzivokli, viņš ieslēdza televizoru, lai paskatītos jaunākās ziņas. NRK slavēja varonīgos amerikāņu ugunsdzēsējus. Viņš televizoru atkal izslēdza. Ārā kāds skaļā balsī sauca sievieti, izklausījās, ka vīrietis ir stipri iereibis. Harijs izčamdīja kabatas, kur vajadzēja atrasties lapiņai ar Rākelas jauno telefona numuru, un atklāja, ka joprojām nēsā līdzi atslēgu ar iniciāļiem ĀA. Viņš ielika to telefona galdiņa atvilktnē un piezvanīja. Rākela neatbildēja. Kad telefons brīdi vēlāk iedzinkstējās, viņš bija pārliecināts, ka zvana viņa, taču Rākelas balss vietā izdzirda sprakšķus un Eisteina pukošanos.

-    Johaidī, kā viņi te vālē!

-     Eistein, nekliedz.

-     Velns viņus rāvis, lai kur braucu, uz ceļa vieni slepkavas! Šarm eš Šeihā sadabūju taksīti. Domāju, nu tik izvizināšos cauri tuksnesim, maz mašīnu, taisns ceļš. Kā es varēju būt tik stulbs! Es tev saku, tas ir brīnums, ka esmu vēl dzīvs. Un karstums kā uz cepešpannas! Vai esi dzirdējis, kā sisina šejienes sienāži tuksneša circeņi? Čirkā neciešami augstu, un es tev zvēru, skaļuma ziņā pārspļauj visus sugas brāļus! Griež, izdzimteņi, smadzenēs kā ar nazi. Bet ūdens gan te pilnīgi nenormāls. Nenormāls! Dzidrs, dzidrs, drusku zaļgans. Ķermeņa temperatūrā, tu to pat nejūti. Vakar pat, ielīdu jūrā, un zinies, sāku domāt, vai maz esmu…

-    Eistein, par ūdens temperatūru vari izlaist. Vai serveri atradi?

-     Gan jā, gan nē.

-     Kā to saprast?

Atbilde nesekoja. Bija noprotams, ka vada otrā galā sākusies asa vārdu pārmaiņa. Līdz Harija ausīm atlidoja vien the boss un the money.

-    Harij? Sorry, džeki te mazliet paranoiski. Un es arī. Tas velna karstums! Manuprāt, esmu aizracies līdz īstajam serverim. Ir, protams, jārēķinās, ka džeki mēģinās mani piekāst, taču rīt es tikšot pie dzelžiem un varēšot satikt pašu šefu. Trīs minūtes pie tastatūras, un es zināšu, vai tas ir īstais. Tad atliks vien vienoties par cenu. Cerams, ka tā. Es piezvanīšu rīt. Tev vajadzētu redzēt, kādi beduīnu džekiem te dunči…

Vēl noskanēja dobji smiekli.

Harijs, pirms izslēdza gaismu, vēl ieskatījās enciklopēdijā. Zirga galvas miglājs tumšs putekļu mākonis, par kuru zināms pavisam maz, tieši tāpat kā par Orionu, vienu no pašiem skaistākajiem zvaigznājiem. Ari par mītisku grieķu varoni, titānu, dižu mednieku, bija rakstīts enciklopēdijā. Viņš padevies rītausmas dieves Ēosas valdzinājumam, bet aizkaitinātā Artemīda viņu dusmās nogalinājusi. Aizmiegot Harijam bija sajūta, ka par viņu kāds domā.

Kad viņš nākamajā rītā atvēra acis, galvā bija pilnīgs juceklis, domu fragmenti, atmiņu uzplaiksnījumi, pusaizmirsti tēli viss malās kā lielā kaleidoskopā. It kā naktī kāds būtu pārmeklējis viņa smadzenes un saturu, kas sašķirots gulējis skapjos un atvilktnēs, izkaisījis pa malu malām. Acīmredzot viņš kaut ko sapņojis. Gaitenī uzstājīgi zvanīja telefons. Harijs piespieda sevi piecelties. Tas atkal bija Eisteins, sēžot kaut kādā kantorī El Tūrā.

Mums ir problēma, viņš teica.

24. NODAĻA sanpaulu

Raskola mutei un lūpām bija maiga smaida forma. Tāpēc nebija iespējams uzminēt, vai viņš šobrid smaida vai ne. Harijs nolēma, ka ticamāks ir pēdējais variants.

-    Tātad tev ir draugs, kurš šobrīd atrodas kādā Ēģiptes pilsētā un meklē telefona numuru, Raskols sacīja, bet Harijs nespēja noteikt, vai viņa tonis ir dzēlīgs vai tikai konstatējošs.

-     El Tūrā, Harijs precizēja, berzēdams plaukstu gar krēsla roku balstu. Viņš jutās pavisam nelāgi. Ne tikai tāpēc, ka atkal nācās sēdēt tukšajā apmeklētāju telpā, bet visa šī nāciena dēļ. Viņš bija apdomājis visas citas iespējas. Personiska aizņēmuma ņemšanu. Bjārnes Mellera iesaistīšanu šajā lietā. Ford Escort pārdošanu darbnīcai, kurā tas jau atradās. Bet šī bija vienīgā reālā iespēja, vienīgā loģiskā rīcība. Un vienlaikus vājprāts.

-      Un tas telefona numurs nav tikai numurs, Harijs bilda. Tas mūs aizvedis pie abonenta, kurš man sūtīja e-pasta vēstules. Vēstules, kas pierāda, ka viņš ir detalizēti informēts par Annas nāves apstākļiem. Tas nebūtu iespējams, ja viņš tur nebūtu bijis jau iepriekš.

-     Un tavs draugs saka, ka tie, kuriem pieder serveris, ir pieprasījuši sešdesmit tūkstošus ēģiptiešu mārciņu. Tas ir?

-     Aptuveni simt divdesmit tūkstoši kronu.

-     Kurus, tavuprāt, man vajadzētu tev iedot?

-     Es tev tikai stāstu, kāda ir situācija. Viņi grib naudu, bet man tās nav.

Raskols pārvilka pirkstu pār augšlūpu.

-     Kāpēc tev liekas, ka tā būtu mana problēma, Harij? Mums bija noruna, un es savu norunas daļu esmu izpildījis.

-     Es arī savu noteikti izpildīšu, tikai bez naudas tas varētu prasīt ilgu laiku.

Raskols papurināja galvu, noplātīja rokas un nomurmināja kaut ko svešā, visticamāk, čigānu mēlē. Eisteins telefonā bija izklausījies izmisis. Neesot nekādu šaubu, ka viņi atraduši īsto serveri. Taču Eisteins bijis iztēlojies sarūsējušu antikvāra cienīgu eksponātu kaut kādā graustā, kas klab un grab. Un kādu zirgu tirgoni ar turbānu galvā, kurš pret sarakstu ar visiem abonentiem gribētu trīs kamieļus un paciņu amerikāņu cigarešu. Tā vietā viņš nonācis birojā ar gaisa kondicionētāju un rakstāmgaldu, un kāds gados jauns, uzvalkā ģērbies ēģiptietis ar brillēm sudraba ietvarā viņam teicis, ka cena esot non-negotiable, jāmaksājot skaidrā, lai darījums nebūtu izsekojams banku sistēmās, un piedāvājums esot spēkā trīs dienas.

-    Es pieņemu, ka esi apdomājis visas konsekvences, kas varētu sekot, ja kļūtu zināms, ka darba laikā esi pieņēmis naudu no tāda kā es?

-     Es neesmu darbā, Harijs atbildēja.

Raskols pārlaida plaukstas abām ausīm.

-    Suņdzi saka ja tu nekontrolē notikumus, tie kontrolēs tevi. Tev nav kontroles pār notikumiem, Spiuni. Tas nozīmē, ka esi izdarījis kļūdu. Es neuzticos cilvēkiem, kuri izdara kļūdas. Tāpēc man ir priekšlikums. Darīsim tā, lai būtu vienkāršāk abām pusēm. Tu man pasaki tā vīrieša vārdu, un es nokārtošu pārējo.

-    Nē! Harijs uzsita ar plaukstu pa galda virsmu. Viņš nedrīkst prasti mirt no tavas gorillas rokas. Viņam jāsēž aiz restēm.

-    Tu mani pārsteidz, Spiuni. Ja esmu tevi sapratis pareizi, tu šajā lietā jau esi diezgan kutelīgā situācijā. Kāpēc tad neļaut taisnajai tiesai notikt tik nesāpīgi, cik vien iespējams?

-     Nekādas vendetas. Tāda bija noruna.

Raskols smaidīja.

-    Tu esi ciets rieksts, Hol. Man tas patīk. Un es ievēroju norunas. Bet, ja tu sāc pieļaut kļūdas, kā es varu būt drošs, ka tas ir īstais cilvēks?

-     Tu pats varēji pārbaudīt, ka atslēga, kuru es atradu viņa atpūtas mājā, ir vienāda ar Annas atslēgu.

-     Un tagad tu atkal esi atnācis pie manis pēc palīdzības. Tev man jādod vēl kaut kas.

Harijs norīstījās.

-     Annas kurpē bija kāda fotogrāfija.

-     Turpini.

-    Es domāju, ka viņa to paguva tur ielikt, pirms slepkava viņu nošāva. Tā ir slepkavas ģimenes fotogrāfija.

-     Vai tas ir viss? -Jā-

Raskols papurināja galvu, paskatījās uz Hariju un papurināja vēlreiz.

-    Es nezinu, kurš te ir pats dumjākais. Tu, noticēdams draugam, kurš tevi piekrāps? Tavs draugs, iedomādamies, ka spēs noslēpties ar man nozagto naudu? Viņš smagi nopūtās. Vai es, dodams jums naudu?

Harijs nodomāja, ka tagad būtu jāpriecājas vai vismaz jājūt atvieglojums. Bet iekšā viss sažņaudzās vēl vairāk.

-     Tad ko tu vēlies zināt?

-     Tava drauga vārdu un tās Ēģiptes bankas nosaukumu, no kuras tiks izņemta nauda.

-     To tu dabūsi zināt stundas laikā. Harijs piecēlās.

Raskols paberzēja plaukstu locītavas, it kā viņam nupat būtu

noņemti roku dzelži.

-    Es ceru, tu neiedomājies, ka saproti mani, Spiuni, viņš klusi noteica, nepaceldams skatienu.

Harijs apstājās.

-     Varbūt paskaidrosi?

-     Es esmu čigāns. Manā pasaulē viss var būt otrādi. Vai zini, kā čigāniski ir Dievs?

-     Nē.

-     Devel. Pārsteidzoši, vai ne? Ja grasās pārdot savu dvēseli, ir noderīgi zināt, kam to pārdod, Spiuni.

Halvošenam likās, ka Harijs izskatās sašļucis.

-    Paskaidro, ko tu saproti ar vārdu "sašļucis"! Harijs jautāja, atlaidies pret krēsla atzveltni. Lai gan nē, nevajag.

Kad Halvošens apjautājās, kā klājas, un Harijs lūdza, lai paskaidro, kas "klājas", Halvošens nopūtās un pameta biroju, lai izmēģinātu laimi ar Elmeru.

Harijs piezvanīja pa numuru, kuru bija iedevusi Rākela, bet atkal uzdūrās balsij, kas runāja krieviski un, kā Harijs nosprieda, darīja zināmu, ka viņš nošāvis greizi. Tad viņš piezvanīja Bjārnem Melleram un mēģināja pārliecināt šefu, ka pagaidām nav nošāvis greizi. Iespējams, Mellers domāja citādi.

-      Harij, es gaidu labas ziņas. Nevis atskaites par to, kā esi pavadījis dienu.

Ienāca Beāte un teica, ka vēl desmit reizes noskatījusies video un tagad viņai neesot ne mazāko šaubu Ekspeditors un Stīne Grete viens otru pazinuši.

-     Es domāju, viņš pēdējā bridi pateicis viņai, ka tā mirs. Tas izlasāms viņas acis. Tajās ir redzama spīts un vienlaikus bailes, gluži kā brīvības cīnītājiem kara filmās, kad uz tiem tēmē soda komanda.

Klusums.

-    Ei! Beāte novēdināja ar plaukstu gar acīm. Izskaties pavisam sašļucis.

Zvans Eunem.

-    Te Harijs. Kā izturas cilvēki pēdējā mirklī pirms nāves sprieduma izpildes?

Klusi, ķiķinoši smiekli.

-     Viņi tver, viņš teica, katru atlikušo sekundi.

-     Un bailes? Panika?

-     Atkarībā no apstākļiem. Par kādu soda veidu ir runa?

-     Par publisku. Bankā.

-     Es saprotu. Es tev pārzvanīšu apmēram pēc divām minūtēm.

Harijs skatījās pulkstenī un gaidīja. Tieši simt desmit sekundes.

-    Došanās nāvē, gluži tāpat kā piedzimšana, ir ārkārtīgi intīms notikums, Eune teica. Šādā brīdī cilvēks gluži instinktīvi vēlas, lai neviens viņu neredz. Tas saistīts ar absolūtu neaizsargātības izjūtu, bet ne tikai. Nāve citu acu priekšā, kā tas notiek, sodot publiski, ir divkāršs sods, jo viscietsirdīgākajā veidā tiek pazemota upura personība. Pa daļai tieši šī iemesla dēļ tika uzskatīts, ka publiska sodīšana efektīvāk attur krimināli noskaņotus prātus no jaunu noziegumu izdarīšanas nekā eksekūcija vieninieku kamerā bez liecinieku klātbūtnes. Tomēr zināmu apsvērumu dēļ bendem bija jāaizklāj seja ar masku. Daudzi tagad iedomājas, ka tā slēpa bendes identitāti. Bet nē, visi tāpat zināja, ka darītājs ir vietējais miesnieks vai virvju vijējs. Masku vilka tāpēc, lai upurim pirms pašas nāves nebūtu jāredz sev līdzās sveša cilvēka seja.

-     Mm. Bankas aplaupītājs arī bija maskā.

-      Mums, psihologiem, masku izmantošana ir vesela atsevišķa joma. Piemēram, šobrīd sabiedrībā izplatītais priekšstats, ka masku nēsāšana ierobežo mūsu brīvību, var tikt apgāzts kājām gaisā. Maska depersonalizē, bet vienlaikus liek cilvēkam justies brīvākam. Padomā, kālab viktoriānisma laikmetā tik ļoti cienīja maskuballes! Un kāpēc maskas ir daudzu seksuālo rotaļu atribūts? Tomēr bankas aplaupītājam, protams, ir daudz prozaiskāki iemesli slēpties maskā.

-     Iespējams.

-     Iespējams?

-     Es nezinu. Harijs nopūtās.

-     Tu liecies…

-     Noguris. Paliec sveiks.

Harija atrašanās vieta uz zemeslodes lēnām griezās prom no saules, un pēcpusdienās satumsa aizvien agrāk. Harijs gāja pa Sūfīesgāti, citroni pie Alī veikaliņa spīdēja kā mazas, dzeltenas zvaigznes, un asfaltu nedzirdami mazgāja smidzinošs lietus. Pēcpusdiena bija pagājusi, kārtojot naudas pārvedumu uz El Tūru. Tas izrādījās pavisam vienkārši. Eisteins nodiktēja savu pases numuru un viesnīcai tuvākās bankas adresi, viņš šo informāciju pa telefonu nodeva tālāk uz ieslodzīto avīzes Gjengangeren redakciju, kur Raskols gatavoja rakstu par Suņdzi. Pēc tam atlika tikai gaidīt.

Harijs jau bija pie vārtiem un grasījās ņemt atslēgas, kad pēkšņi izdzirdēja, ka no aizmugures kāds tuvojas ātriem, klusiem soļiem. Viņš nepagriezās.

Līdz sev aiz muguras izdzirdēja klusu rūkšanu.

Patiesībā viņš nemaz nejutās pārsteigts. Ja esi pakūris uguni zem ātrvārāmā katla, tad zini, ka agri vai vēlu kaut kas notiks.

Suņa purns bija melns kā nakts un izteikti kontrastēja ar atiezto zobu baltumu. Vārtu lampas blāvajā gaismā milzīga, gara ilkņa galā iespīdējās slienu pile.

-    Sēdēt! atskanēja pazīstama balss otrpus šaurās, klusās ielas. Balss īpašnieks bija nostājies ēnā pie garāžu iebraucamā ceļa. Rotveilers negribīgi pieglauda plato, muskuļaino purnu slapjajam asfaltam, nenolaizdams no Harija brūnās, spožās acis. Skatienam nebija nekā kopīga ar to, ko parasti iztēlojamies, domājot par suņa skatienu.

Vīrietis tuvojās, seju neļāva saskatīt cepures apmale.

-     Labvakar, Harij. Vai baidies no suņiem?

Harijs paskatījās uz sarkano, pavērto rīkli savā priekšā. Prātā uznira kāda zināšanu drumsla. Romieši rotveileru senčus esot izmantojuši Eiropas iekarošanā. Nē. Ko tu gribi?

-     Gribu izteikt tev priekšlikumu. Priekšlikumu, kuru tu… nu kā to sauca?

-     Viss kārtībā, tikai saki, kāds ir tavs priekšlikums, Albū.

-    Pamiers. Arne Albū uzlocīja Ready cepures apmali. Un mēģināja puiciski smaidīt, bet šoreiz tas neizskatījās tik dabiski kā iepriekš. Tu turies pa gabalu no manis, un es turos pa gabalu no tevis.

-     Interesanti. Un ko tad tu man varētu nodarīt, Albū?

Albū pamāja uz rotveilera pusi, kurš it kā sēdēja, tomēr bija pilnīgi gatavs lēcienam.

-      Man ir savas metodes. Un es neesmu gluži bez resursiem.

-      Mm. Harija roka jau sniedzās pēc cigarešu paciņas jakas kabatā, bet apstājās pusceļā, kad rūkoņa kļuva izteikti draudīga. Tu izskaties noguris, Albū. Vai skraidīšana tevi tā nomocījusi?

Albū papurināja galvu. Ne jau es skraidu, Harij. Tu to dari.

-    Ak tā? Neskaidri draudi policistam publiskā vietā uz ielas. Es te saskatu noguruma pazīmes. Kāpēc negribi turpināt spēli?

-     Spēli? Vai tā tu to uztver? Loto ar cilvēku likteņiem?

Albū acīs Harijs saskatīja niknumu. Bet ne tikai to. Žokļu muskuļi saspringa un atslāba, deniņos un uz pieres izspiedās vēnas. Tas bija izmisums.

-Vai tu pats maz saproti, ko esi izdarījis? viņš runāja gandrīz čukstus un vairs pat nemēģināja smaidīt. Viņa ir aizgājusi no manis. Viņa ir… paņēmusi līdzi bērnus un aizgājusi. Kāda nenozīmīga romāna dēļ. Anna man vairs neko nenozīmēja.

Arne pienāca Harijam pavisam tuvu klāt.

-      Mēs ar Annu pirmoreiz satikāmies vernisāžā. Kāds mans draugs gribēja parādīt savu galeriju, un tur bija arī Annas darbi, īsti nesaprotu, kāpēc, bet es pat nopirku divas viņas gleznas. Teicu, ka savam birojam. Tās, protams, nekad nekur netika piekārtas. Kad nākamajā dienā ierados pēc gleznām, mēs ar Annu sākām runāties un pēkšņi es biju uzaicinājis viņu uz kafejnīcu. Pēc tam kopīgas pusdienas. Un pēc divām nedēļām jau brīvdienu brauciens uz Berlīni. Viss sagriezās trakā virpulī. Es biju kā pieburts un pat nemēģināju atbrīvoties. Līdz Vigdisa atklāja, kas notiek, un draudēja mani pamest.

Viņa balss viegli iedrebējās.

-    Es apsolīju Vigdisai, ka tā bijusi kļūda, kas vairs neatkārtosies, idiotiska iemīlēšanās, kas laiku pa laikam piemeklē mana vecuma vīriešus, satiekot jaunu sievieti un atceroties gadus, kad paši bija jauni, stipri un brīvi. Bet jau sen tādi vairs nav. Katrā ziņā ne brīvi. Varbūt sapratīsi, kad pašam būs bērni…

Balss aizlūza, elpa bija kļuvusi smaga. Paslēpis rokas kabatās, viņš atsāka:

-     Anna, viņa mīlēja tik neprātīgi. Kā apsēsta. Ne par ko negribēja laist prom. Man burtiski vajadzēja izrauties ar varu. Reiz jau pie durvīm viņa man saplēsa žaketi. Es domāju, tu saproti, par ko es runāju. Anna kādudien izstāstīja, kā jutusies, kad tu viņu atstāji. Gandrīz aizgājusi nebūtībā.

Vēsts Harijam bija pārāk pārsteidzoša, lai kaut ko atbildētu.

-     Bet man laikam bija viņas žēl, Albū turpināja. Citādi es nebūtu piekritis satikties vēlreiz. Biju teicis bez aplinkiem, ka starp mums viss beidzies, bet viņa paskaidroja, ka tikai vēloties atdot man dažas lietas. Un es taču nevarēju zināt, ka uzradīsies arī tu un sāksi duļķot ūdeni. Pavērsīsi to tā, it kā mēs… atkal satiktos. Viņš nolieca galvu. Šoreiz Vigdisa vairs nepiedeva. Viņa teica, ka nemūžam man vairs nenoticēšot. Pat vienu vienīgu reizi ne.

Albū atlieca muguru, un viņa acīs bija izmisums.

-     Hol, tu esi atņēmis vienīgo, kas man bija. Man ir tikai viņi. Un es nezinu, vai varēšu dabūt viņus atpakaļ.

Viņa seju izķēmoja sāpju grimase.

Harijs atkal iedomājās par ātrvārāmo katlu. Tas varēja notikt kuru katru brīdi.

-     Man nav gandrīz nekādu izredžu, ja nu vienīgi… ja nu tu…

Albū roka mēteļa kabatā sakustējās, un Harijs reaģēja gandrīz

instinktīvi. Viņš spēra, trāpīdams pa Albū labās kājas celi. Albū pakrita. Tajā pašā mirklī rotveilers metās virsū. Viņš paguva pašaut sejai priekšā roku, plīsa audums, miesā ieurbās zobi. Viņš cerēja, ka suņa žoklis tagad sakļausies, taču gudrais elles izdzimums roku atlaida. Harijs izgrūda uz priekšu kāju, tēmēdams melnajā, muskuļotajā purnā, bet netrāpīja. Viņš dzirdēja, kā atsperoties noskrapst nagi, un ieraudzīja draudīgi atplestu rīkli. Kāds bija stāstījis, ka rotveileri jau no trīs nedēļu vecuma zinot, ka upuri visvieglāk nobeigt, tam pārkožot rīkli, un tagad piecdesmit kilogramu smagais muskuļu kamols lidoja garām viņa rokām. Pēc neveiksmīgā spēriena ķermenis inerces pēc turpināja kustību, un tieši tāpēc suns sakampa viņu aiz skausta, nevis rīkles. Ar to gan problēmas nebeidzās. Pametis rokas augšup, viņš ieķērās suņa žokļos un no visa spēka rāva tos katru uz savu pusi. Taču rezultātā tie sakļāvās vēl par dažiem milimetriem ciešāk. It kā rīkles muskuļi un cīpslas būtu no tērauda. Harijs, paspēris pāris soļu atpakaļ, metās pret sienu. Suņa kauli nokrakstēja, bet tvēriens neatslāba. Harijs juta, ka viņu pārņem panika. Plēsējiem dažkārt varēja būt neticami spēcīgs sakodiens. Viņš bija dzirdējis par hiēnu, kas iekodusies lauvu tēviņa rīklē un neatlaidusi upuri, kaut pašu saplosījušas citas lauvenes. Viņš juta, ka T krekls mugurpusē kļuvis slapjš un pār muguru līst kaut kas silts, un atklāja, ka nokritis uz ceļiem. Vai viņš jau būtu sācis zaudēt samaņu? Kur palikuši visi cilvēki? Sufīesgāte bija samērā klusa ieliņa, taču Harijam likās, ka tā vēl nekad nav bijusi tik vientulīgi tukša kā šobrīd. Viss bija noritējis pilnīgā klusumā, nekādu kliedzienu, nekādas rejas, vien troksnis, kas rodas, saduroties diviem ķermeņiem un plīstot ādai. Viņš mēģināja kliegt, bet pār lūpām nepārvēlās ne skaņa. Acu kaktiņos sāka tumst, un viņš saprata, ka ir saspiesta miega artērija un smadzenes netiek pienācīgi apasiņotas. Spožie citroni pie Alī veikaliņa sāka bālēt. Pret seju kā eksplodējot triecās kaut kas melns, gluds, mitrs un smags. Viņš sajuta asfalta smaržu. Kaut kur tālu, tālu ieskanējās Arnes Albū balss:

-     Atlaist!

Spiediens kakla rajonā atslāba. Bet Harija atrašanās vieta uz zemeslodes lēnām griezās prom no saules, un bija jau pavisam tumšs, kad viņš izdzirda kādu sakām:

-     Vai tu esi dzīvs? Vai tu mani dzirdi?

Tad viņam pie pašas auss noskanēja metālisks klikšķis. Ierocis. Kāds pārvilka aizslēgu.

-      Fu tu… Atskanēja kluss vaids, ko pavadīja rīstīšanās un vēmekļu šļākšanās pret asfaltu. Tad jauns klikšķis. Noņēma no drošinātāja… Vēl dažas sekundes, un viss būs beidzies. Tad, lūk, kā jūtas šādā bridi. Nav ne izmisuma, ne baiļu, pat ne nožēlas. Tikai atvieglojums. Būtībā jau nebija nekā daudz, ko zaudēt. Bet Albū nesteidzās. Un Harijs paguva aptvert, ka šis tas tomēr vēl ir. Vēl nevarēja doties prom. Viņš dziļi ieelpoja, plaušas piepildījās ar gaisu. Asinis uzsūca skābekli un grūdieniem aizvadīja tālāk uz smadzenēm.

-    Tagad ir… Tālāk par diviem vārdiem runātājs netika, jo viņa balseni ķēra Harija dūre.

Viņš uztrausās ceļos. Tas prasīja gandrīz visus vēl atlikušos spēkus. Pūlēdamies nezaudēt samaņu, viņš gaidīja izšķirošo uzbrukumu. Pagāja sekunde. Divas. Trīs. Degunā iecirtās asa vēmekļu dvinga. Gaišie plankumi virs viņa galvas lēnām pārtapa laternu gaismās. Iela bija tukša. Pavisam tukša. Tikai kāds vīrietis zilā vējjakā, no kuras līda ārā pidžamai līdzīgs krekla stūris, gulēja blakām un gārdza. Lampu gaismā atspīdēja metāls. Taču tā nebija pistole, tas bija lukturītis. Tikai tagad Harijs ieraudzīja, ka tas nav Arne Albū. Zemē gulēja Trunns Grete.

Trunna elpa joprojām bija drudžaina un sēcoša, bet acis panikas izvalbītas. Harijs nolika viņam priekšā uz virtuves galda kūpošu tējas tasi. Pašam reiba galva un šķebināja, bet pakausis pulsēja un svila kā deguma brūce.

-    Dzer! Harijs sacīja. Tur ir klāt lērums citrona, tas uz muskulatūru iedarbojas kā narkotika, tā atslābs, un tu varēsi vieglāk elpot.

Trunns paklausīja. Un, Harijam par lielu pārsteigumu, izskatījās, ka dzēriens iedarbojas. Jau pēc dažiem malkiem un pāris klepus lēkmēm Trunna bālajos vaigos sāka atgriezties krāsa.

-     Tiskat draņķ, viņš izdvesa.

-     Kā lūdzu? Harijs atslīga uz otra virtuves krēsla.

-     Tu izskaties draņķīgi.

Harijs pasmaidīja un aptaustīja roku dvieli, ko bija aptinis sev ap kaklu. Tas jau bija piesūcies ar asinīm. Vai tāpēc tu izvēmies?

-    Es nepanesu asinis, Trunns atbildēja. Es kļūstu pavisam… Viņš izvalbīja acis.

-     Nūja. Varēja būt arī sliktāk. Tu mani izglābi.

Trunns papurināja galvu.

-     Es biju krietnu gabalu tālāk uz ielas, kad jūs ieraudzīju, es tikai uzkliedzu. Neesmu nemaz tik pārliecināts, ka viņš lika sunim tevi atlaist manis dēļ. Mašīnas numuru diemžēl nesaskatīju, bet marku gan iegaumēju, viņi aizbrauca ar Jeep Cherokee.

Harijs izvairīgi pamāja ar roku.

-     Es zinu, kas viņš ir.

-     Ak tā?

-    Tas tips iesaistīts lietā, kuru šobrīd izmeklēju. Labāk pastāsti, ko pats darīji šajā pusē, Grete.

Trunns grozīja tējas tasi.

-     Vispār tev vajadzētu aiziet pie ārsta, tāda brūce.

-     Es padomāšu. Pēc mūsu pēdējās sarunas tu varbūt būsi šo to izvērtējis?

Trunns lēnām pamāja.

-     Un pie kādiem secinājumiem tad esi nonācis?

-    Ka turpmāk vairs nevaru viņam palīdzēt. Harijam bija grūti saprast, vai tikai savainotā balsene bija pie vainas, ka Trunns pēdējo teikumu izrunāja čukstus.

-     Nu, kur tad atrodas tavs brālis?

-     Es vēlos, lai jūs viņam pasakiet, ka tieši es jums to pateicu. Viņš sapratīs.

-    Jā, labi.

-     Portoseguro.

-     Redz kā.

-     Tā ir pilsēta Brazīlijā.

Harijs sarauca degunu. Jauki. Kā mēs viņu tur atradīsim?

-     Viņš man stāstīja, ka viņam tur esot māja. Adresi negribēja dot, pateica tikai mobilā telefona numuru.

-     Kāpēc ne? Viņš nav meklēšanā izsludināta persona.

-    Par to pēdējo neesmu pārliecināts. Trunns iedzēra vēl vienu malku. Katrā ziņā viņš teica, ka man viņa adresi labāk nezināt.

-     Mm. Vai tā ir liela pilsēta?

-     Levs teica, ka tur dzīvo nepilns miljons.

-      Redzi nu. Vai nav vēl kas? Kāds, kurš viņu pazīst, kuram varētu būt adrese?

Trunns bridi vilcinājās, tad papurināja galvu.

-     Klāj tik vaļā, Harijs mudināja.

-    Pēdējoreiz tiekoties Oslo, mēs ar Levu iemalkojām kafiju. Viņš teica, ka tā esot vēl bezgaršīgāka nekā agrāk. Ka viņš esot pieradis pie cafezinho vietējā ahwa.

-    Ahwa? Vai tā nesauc arābu kafijas namus?

-    Tā ir. Cafezinho ir mazliet pašerps espresso variants brazīliešu gaumē. Levs teica, ka ejot turp gandrīz katru dienu. Dzerot kafiju, pīpējot ūdenspīpi un spēlējot domino ar kafijas nama īpašnieku, pēc tautības sīrieti, kurš kļuvis viņam par tādu kā draugu. Atceros arī viņa vārdu. Muhameds Alī. Tāpat kā tas bokseris.

-     Tā sauc vēl piecdesmit miljonus arābu. Vai brālis minēja, kā to kafijas bāru sauc?

-     Noteikti, bet esmu aizmirsis. Brazīliešu pilsētā nevarētu būt visai daudz šādu ahwa, kā tev liekas?

-     Grūti pateikt. Harijs aizdomājās. Nu vismaz bija kaut kas konkrēts, ar ko strādāt. Viņš gribēja pielikt roku pie pieres, bet sāpošā skausta dēļ tas nebija iespējams.

-    Vēl tikai pēdējais jautājums, Grete. Kas lika tev pārdomāt un nākt pie manis?

Trunns grozīja tējas tasi šurpu turpu.

-     Es zināju, ka viņš ir Oslo.

Ap kaklu apliktais dvielis spieda kā smaga virve.

-     Kā?

Trunns krietnu brīdi ieskāja pazodi, pirms atbildēja.

-      Mēs nebijām redzējušies vairāk nekā divus gadus. Pēkšņi viņš piezvanīja un teica, ka ir Oslo. Mēs satikāmies kafejnīcā, un mums bija gara saruna. Tātad, dzerot kafiju.

-     Kad tas bija?

-     Trīs dienas pirms laupīšanas.

-     Par ko jūs runājāt?

-     Par visu. Un neko. Ja cilvēki ir pazīstami tik ilgi kā mēs, tad lielās lietas parasti ir izaugušas tik lielas, ka gribas runāt par mazajām. Par… tēva rozēm un tamlīdzīgi.

-     Kādas ir tās lielās lietas?

-     Tās, kuras nebūtu vajadzējis darīt. Un teikt.

-     Un tāpēc jūs runājāt par rozēm?

-     Kad es un Stīne sākām saimniekot tēva mājā, līdzi nāca arī rozes. Tur bija pagājusi mana un Leva bērnība. Tur vajadzēja izaugt maniem bērniem. Viņš iekoda apakšlūpā. Skatiens bija piekalts brūni baltajai vaskadrānai, vienīgajai lietai, ko Harijs bija pārņēmis no savas mammas.

-     Vai par laupīšanu viņš neko neminēja?

Trunns papurināja galvu.

-    Tu taču apzinies, ka tieši tobrīd, iespējams, dzima laupīšanas plāns? Ka tika izraudzīta tavas sievas banka?

Trunns smagi nopūtās.

-Ja būtu bijis kā senāk, es varbūt to uzzinātu un varētu iejaukties. Levs ar milzīgu labpatiku stāstīja man par savām gaitām. Kaut ko apzogot, viņš parasti pamanījās savākt arī novērošanas kameru ierakstus, ko glabāja bēniņos Dīsengrennā, un lāgiem uzstāja, ka gribot, lai mēs tos noskatītos kopā. Un tad es varēju pārliecināties, cik mans vecākais brālis tomēr izveicīgs. Kad apprecējos ar Stīni un sāku strādāt, man kļuva skaidrs, ka par viņa plāniem vairs neko nevēlos zināt. Jo varu nokļūt gauži kutelīgā situācijā.

-     Mm. Tātad viņš nezināja, ka bankā būs Stīne?

-    Biju viņam teicis, ka viņa strādā Nordea bankā, bet, manuprāt, neatklāju, tieši kurā filiālē.

-     Bet vai viņi pazina viens otru?

-     Bija vairākkārt satikušies, noteikti. Nu, ģimenes svētkos un tamlīdzīgās sanākšanās. Levs pret tādiem pasākumiem vienmēr bija izturējies visai vienaldzīgi, taču pāris reižu atnāca.

-     Un kā viņi satika?

-     Labi. Levs, ja vien gribēja, prata būt ļoti šarmants. Trunns sāji pasmaidīji. Kā jau teicu, uz mums abiem bija iedalīts viens gēnu komplekts. Man tiešām bija prieks, ka viņš cenšas parādīt sevi no gaišās puses. Un, tā kā biju izstāstījis, kā viņš mēdz izrīkoties ar cilvēkiem, kurus diez cik augstu nevērtē, viņa jutās glaimota. Pirmajā reizē, kad Stīne viesojās mūsu mājā, Levs viņu izvadāja pa bērnības rotaļu un cīņu vietām.

-     Uz gājēju tiltiņu arī?

-      Nē, tur gan ne. Trunns, pacēlis rokas, domīgi vērās uz tām. Bet nedomā, ka viņam bija kādi personiski nolūki. Savu no sabiedrības viedokļa nelikumīgo gaitu atstāstīšana bija viena no mīļākajām Leva izklaidēm. Taču es negribēju, lai viņa zinātu, kāds patiesībā ir mans brālis, un viņš to respektēja.

-    Mm. Tu esi drošs, ka neiztēlojies savu brāli cēlāku, nekā viņš patiesībā ir?

Trunns papurināja galvu.

-     Levam ir gan gaišā, gan tumšā puse. Gluži tāpat kā mums visiem. Sev tuvo cilvēku dēļ viņš ies kaut nāvē.

-     Bet ne cietumā?

Trunns tā kā gribēja kaut ko atbildēt, tomēr neviens vārds no viņa lūpām neatskanēja. Zem acs spontāni savilkās un atslāba kāds muskulis. Harijs nopūtās, tad raudzīja slieties kājās.

-      Būs tomēr jāizsauc taksometrs un jāaizbrauc pie dežūrārsta.

-     Esmu ar mašīnu, Trunns sacīja.

Automašīnas motors klusi dūca. Harijs skatījās, kā nakts melnajās debesīs slīd ielas laternas, skatījās uz vadības paneli un stūri, uz Trunna mazā pirksta blāvi iemirdzējās briljants.

-     Tu meloji par to gredzenu, kas tev pirkstā, Harijs čukstēja. Briljants ir pārāk mazs, lai maksātu trīsdesmit tūkstošus. Tas varētu maksāt kādus piecus, un tu Stīnei to nopirki pie kāda zeltkaļa Oslo. Vai taisnība?

Trunns pamāja.

-    Tu satiki Levu Sanpaulu, vai ne? Nauda bija vajadzīga viņam.

Trunns atkal pamāja.

-     Kādam brīdim ar to pietika, Harijs turpināja. Pietika lidmašīnas biļetei, kad viņš nolēma atgriezties Oslo, lai atsāktu strādāt.

Trunns neatbildēja.

-    Un Levs joprojām ir Oslo, Harijs čukstēja. Man vajag viņa telefona numuru.

-    Zini ko? Trunns uzmanīgi nogriezās pa labi pie Aleksandra Hjellanna laukuma. Šonakt es sapņoju, ka Stīne ienāk guļamistabā un runā ar mani. Viņa bija eņģeļa tērpā. Ne gluži kā īstie eņģeļi, bet tādā kā karnevāla maskā. Viņa sacīja, ka tur augšā neiederoties. Kad es pamodos, es domāju par Levu. Atcerējos, kā viņš sēdēja uz skolas jumta malas un šūpoja kājas, kad mēs devāmies iekšā uz nākamo stundu. Viņš izskatījās kā sīks punktiņš, bet es atceros, ko toreiz nodomāju. Ka viņš tur augšā ir kā mājās.

25. NODAĻA Bakšišs

īvarsona kabinetā sēdēja trīs personas. Sterili tīra galda vienā pusē īvarsons, viņam pretī uz mazliet zemākiem krēsliem Beāte un Harijs. Triks ar mazliet zemākiem krēsliem ir tik labi zināma ietekmēšanas tehnika, ka diezin vai varētu pārmest nekompetenci, ja kāds teiktu šodien tās efektivitāte pielīdzināma nullei taču īvarsonam bija pašam sava galva uz pleciem. Un pieredze apstiprināja pamatvērtības nekad nenoveco.

Harijs savu krēslu bija nolicis ieslīpi pret logu un tagad varēja skatīties uz Plaza Hotel. Virs stikla torņa un pilsētas lēni slīdošie, apaļie mākoņi vēstīja, ka tuvākajās stundās varētu iztikt bez lietus. Harijam nebija izdevies iemigt, nelīdzēja pat vairākas pretsāpju tabletes pēc tam, kad dežūrārsts bija injicējis zāles pret stinguma krampjiem. Kolēģiem sniegtais paskaidrojums par satrakojušos bezsaimnieka suņa uzbrukumu bija gana oriģināls, lai būtu ticams, un gana tuvs patiesībai, lai viņa balss skanētu kaut cik pārliecinoši. Kakls bija pietūcis, un ciešais apsējs grauza. Harijs labi apzinājās, kādas sāpes būtu jāizcieš, ja viņš, izrādot cieņu runātājam, tagad mēģinātu pagriezt galvu uz īvarsona pusi. Tiesa, tikpat ļoti viņš to nevēlētos darīt, ja nekas nesāpētu.

Tātad jūs gribat lidot uz Brazīliju un meklēt tur? īvarsons teica, pārlaizdams roku tukšajam galdam un izlikdamies, ka apspiež smaidu. Kamēr Ekspeditors, kā tas neapstrīdami pierādījies, aplaupa bankas šeit, Oslo?

-     Mēs nezinām, kur viņš Oslo apmeties, Beāte sacīja. Nezinām pat to, vai viņš maz uzturas Oslo. Toties mēs ceram, ka atradīsim māju Portoseguro, par kuru mums stāstīja viņa brālis. Atraduši māju, mēs atradīsim ari pirkstu nospiedumus. Un, kad būsim tos salīdzinājuši ar pirkstu nospiedumiem uz kolas pudeles, mūsu rīcībā būs neapgāžams pierādījums. Tālab būtu vērts turp aizbraukt.

-     Ak tā? Un kas ir tie pirkstu nospiedumi, par kuriem zināms tikai jums?

Beāte mēģināja saskatīties ar Hariju, bet velti. Viņa nokremšļojās.

-    Tā kā ir noteikts, ka abām grupām jāstrādā neatkarīgi vienai no otras, mēs nolēmām, ka šo informāciju neizpaudīsim. Pagaidām.

-     Dārgo Beāt, īvarsons iesāka, aizmiedzis labo aci, tu teici "mēs", bet es dzirdu tikai Harija Holes viedokli. Es novērtēju Holes spēju ātri uztvert manas metodes, taču mēs nedrīkstam ļaut principam stāties ceļā rezultātiem, kas sasniedzami, darbojoties kopā. Tāpēc es atkārtoju kam pieder tie pirkstu nospiedumi?

Beāte raidīja izmisīgu skatienu Harija virzienā.

-     Hole? īvarsons uzrunāja Hariju.

-     Mēs turpināsim iet savu ceļu, Harijs teica. Pagaidām.

-     Kā vēlies, noteica īvarsons. Bet aizmirstiet par lidojumu. Jums vajadzēs sazināties ar Brazīlijas policiju un lūgt, lai viņi palīdz jums sagādāt tos pirkstu nospiedumus.

-    Es jau pārbaudīju, iekāsējusies teica Beāte. Mums jānosūta rakstisks pieprasījums, adresējot to Baijas štata policijas šefam, un jādabū kāds brazīliešu advokāts, kas iepazīsies ar lietu, un tad, iespējams, tiks dota atļauja veikt mājā kratīšanu. Persona, ar kuru es runāju, teica, ka bez kontaktiem brazīliešu birokrātijā viss process varētu ilgt no diviem mēnešiem līdz diviem gadiem.

-    Mums ir rezervēta vieta lidmašīnā, kas izlido rītvakar, Harijs teica, pētīdams pirksta nagu. Kāds būtu lēmums?

īvarsons iesmējās.

-    Ko tu iedomājies? Jūs ierodaties pie manis, lai prasītu naudu lidmašīnas biļetēm uz otru pasaules malu, bet negribat pat tik daudz, kā pamatot savu vajadzību. Gribat veikt kratīšanu bez attiecīgās atļaujas. Pat ja jums paveiktos un jūs dabūtu lietiskos pierādījumus, tiesai tos nāktos noraidīt kā iegūtus nelikumīgā ceļā.

-     Triks ar ķieģeli, Harijs klusu sacīja.

-     Kā, lūdzu?

-      Kāda nezināma persona iemet logā ķieģeli. Gluži nejauši tajā brīdī iet garām policija, un tai nav nepieciešams orderis, lai ieietu mājā. Viņiem liekas, ka dzīvojamā istabā ož pēc marihuānas. Gluži subjektīvs iespaids, taču pamatots iegansts, lai sāktu tūlītēju kratīšanu. Tā var iegūt tādus lietiskos pierādījumus kā pirkstu nospiedumi. Pavisam likumīgi.

-     īsāk sakot, mēs esam domājuši par to, ko tu saki, Beāte steigšus piebilda. Ja atradīsim māju, tad, visticamāk, dabūsim pirkstu nospiedumus likumīgā ceļā.

-     Ak tā?

-     Cerams, ka bez ķieģeļa.

īvarsons papurināja galvu.

-     Mani tas neapmierina. Atbilde ir skaļš un skanīgs nē. Viņš paskatījās pulkstenī, likdams saprast, ka saruna ir galā, bet tad, pasmaidījis reptiļa cienīgu smaidu, piebilda: Pagaidām.

-     Būtu viņam labāk kaut ko tomēr pateicis, Beāte Harijam sacīja, kad viņi, atstājuši īvarsona kabinetu, devās prom pa gaiteni.

-     Ko tad? Harijs jautāja, uzmanīgi pagriezis kaklu. Viņš visu bija izlēmis jau iepriekš.

-     Bet tu viņam pat nedevi iespēju pārdomāt un dot mums tās biļetes.

-     Es viņam devu iespēju netikt ignorētam.

-     Kā tu to domā? Viņi apstājās pie lifta.

-     Es jau tev stāstīju, ka mums šajā lietā ir dotas zināmas pilnvaras.

Beāte pagriezās un paskatījās uz viņu.

-Jā, liekas, es saprotu, viņa lēni sacīja. Un kas tagad notiks?

-     Ignorēšana. Neaizmirsti saules krēmu.

Atvērās lifta durvis.

Vēlāk pēcpusdienā Bjārne Mellers Harijam pastāstīja, cik gara bijusi īvarsona seja, kad pats pārvaldes priekšnieks viņam darījis zināmu, ka Harijam un Beātei jādodas uz Brazīliju un visi izdevumi jāsedz no viņa nodaļas budžeta.

-    Nu, vai tagad esi ar sevi apmierināts? Beāte jautāja Harijam, kad viņš posās mājup.

Lai cik dīvaini tas būtu, no gandarījuma nebija ne miņas, kad viņš gāja gar stikloto viesnīcu un mākoņu slūžas tomēr bija parautas vaļā.

-     Bakšišs? Harijs kliedza klausulē. Kas, ellē, ir bakšišs?

-    Kukulis, Eisteins paskaidroja. Bez tā šajā sasodītajā zemē neviens nepakustinās ne mazo pirkstiņu.

-Velns! Harijs nikni iespēra galdiņam, kas stāvēja pie spoguļa. Telefona aparāts noslīdēja zemē, paraujot līdzi arī klausuli.

-    Hallo? Vai tu mani dzirdi, Harij? sprakšķēja no zemē gulošās klausules.

Harijs vislabprātāk būtu to pametis likteņa varā un devies prom. Vai uzgriezis atskaņotāju uz pilnu jaudu un klausījies Metallica. Kādu no vecajiem diskiem.

-     Harij, beidz māžoties! pīkstēja no lejas.

Harijs pietupās, turēdams galvu taisni, un pacēla klausuli.

-    Sorry, Eistein. Cik daudz viņi prasa?

-    Divdesmit tūkstoši ēģiptiešu naudā. Četrdesmit tūkstoši norvēģu. Un numurs uz karstām pēdām būšot mans.

-     Viņi mūs šmauc, Eistein.

-     Protams. Tad kā, mums vajag dabūt rokā to abonentu vai nevajag?

-     Nauda būs. Tikai paseko, lai tev iedod kvīti, okay?

Apgūlies Harijs vērās griestos un gaidīja, kad iedarbosies trīskāršā sāpju remdinošā līdzekļa deva. Gar acīm slīdēja visādas ainas. Pēdējais, ko viņš atcerējās, pirms apziņa iegrima tumsā, bija kāds zēns, kas sēdēja tur augšā un, šūpinādams kājas, skatījās lejā uz viņu.

ceturtā daļa

26. NODAĻA Dažuda

Fredu Beugestadu mocīja paģiras. Viņš bija trīsdesmit vienu gadu vecs, šķīries un strādāja uz naftas platformas Stadtfjod B. Darbs nebija no vieglajiem, un darba laikā nedrīkstēja pat aliņu iedzert, toties alga dāsna, istabā televizors, lielisks ēdiens un pats galvenais trīs nedēļas nostrādā, nākamās četras brīvas. Dažs brauca uz mājām pie sievas un blenza grieztos, dažs, lai nenobeigtos no garlaicības, vadīja taksometru vai cēla māju, bet dažs darīja kā Freds aizbrauca uz kādu siltu zemi un mēģināja nodzerties līdz nemaņai. Reizēm uzrakstīja pastkarti Karmejai, savai meitai jeb "sīkajam", kā viņš joprojām mēdza viņu saukt, kaut viņai bija desmit gadi. Vai varbūt vienpadsmit? Lai nu kā tur būtu, tā bija viņa vienīgā saikne ar cietzemi, un labi, ka tā. Pēdējoreiz runājot ar tēvu, viņš bija žēlojies, ka mammu atkal aizturējuši, jo pieķēruši Rimi zogam kēksus. "Es aizlūgšu par viņu," tēvs bija teicis un painteresējies, vai Fredam esot līdzi norvēģu Bībele. "Tēv, tā grāmata man ir tikpat nepieciešama kā brokastis," Freds bija atbildējis. Un tā bija pilnīga taisnība, jo, esot Dažudā, Freds pirmo reizi ieturējās lenča laikā. Ja vien par ēdienu neuzskata kaipiriņju. Jautājums bija diskutabls, ja ņem vērā, ka pie katra kokteiļa viņš piebēra vismaz četras ēdamkarotes cukura. Freds Beugestads dzēra kaipiriņju, jo tas bija patiesi draņķīgs. Eiropā šim dzeramajam bija nepamatoti laba slava, jo tur tas tika taisīts no ruma vai vodkas, nevis kašasas stipra un sīva cukurniedru šņabja, kas padarīja kaipiriņjas dzeršanu par tādu kā grēku izpirkšanu, kādai tai, Fredaprāt, ari vajadzēja būt. Abi Freda vectēvi bija bijuši alkoholiķi, un Fredam likās, ka ar tādu ģenētisko mantojumu labāk sevi pasargāt un dzert kaut ko tik draņķīgu, no kā nekad nekļūtu atkarīgs.

Šodien pulksten divpadsmitos viņš bija aizvilcies līdz Muhamedam, izdzēris tur tasi espresso un vienu brendiju un tad pa šauro, izdangāto ceļu, abpus kuram bija nelielas, zemas, vairāk vai mazāk baltas mūra mājas, gausi slājis atpakaļ. Gaiss jau bija piekarsis un saulē virmoja. Māju, ko viņš īrēja uz pusēm ar Rogeru, par baltu varēja saukt tikai nosacīti. Apmetums bija atlupis, un mitrie Atlantijas okeāna vēji brīvi staigāja cauri iekšpusē pelēkajām, neapmestajām mūra sienām. Ja izbāza mēli, varēja pat sajust mazliet kodīgu garšu. Freds gan tam nepiešķīra nekādu nozīmi. Jo citādi mājai nebija ne vainas. Trīs guļamtelpas, divi matrači, ledusskapis, plīts. Piedevām viena sofa un galda plate uz diviem vieglklinkera blokiem telpā, ko abi apzīmēja ar vārdiem "dzīvojamā istaba", jo tai sienā bija gandrīz kvadrātveida caurums, ko viņi sauca par logu. Tiesa kas tiesa, ar uzkopšanu viņi īpaši neaizrāvās. Virtuvi pilnībā bija okupējušas dzeltenās dzēlējskudras brazīlieši tās dēvēja par lava pe, un koda tās patiešām šaušalīgi -, taču viņi bija pārnesuši ledusskapi uz "dzīvojamo istabu", un virtuvē Freds lieki galvu nebāza. Kad ienāca Rogers, Freds gulēja uz sofas un kala plānus atlikušajai dienas daļai.

-     Kur tu biji? Freds jautāja

-     Porto aptiekā, Rogers atbildēja, smaidīdams pa visu plato, saules apsvilināto seju. Velns, tu neticēsi, ko viņi tur pārdod. Norvēģijā to pat uz receptēm nedod.

Iztukšojis plastmasas maisiņa saturu, viņš skaļā balsī sāka lasīt etiķetēs minēto vielu nosaukumus:

-    Trīs miligrami benzodiazepīna. Divi miligrami flunitrazepāma. Johaidī, Fred, tas taču tas pats rohipnols vien ir!

Freds neatbildēja.

-      Čābiski? Rogers burbuļoja. Vēl neesi neko iestūmis māgā?

-     Nāo. Tikai kafiju pie Muhameda. Starp citu, tur bija kāds mīklains tips. Prasīja Muhamedam par Levu.

Rogers spēji atrāva skatienu no zālēm.

-     Prasīja par Levu? Kā viņš izskatījās?

-     Garš, gaišmatains, zilām acīm, spriežot pēc izrunas, norvēģis.

-     Velns, turpmāk mani tā nebiedē, sarunāts, Fred? Rogers no jauna pievērsās etiķetēm.

-     Nesapratu.

-     Mēģināšu paskaidrot. Ja viņš būtu bijis tumšmatains, garš un tievs, mums no Dažudas vajadzētu pazust. Un drošības labad arī no rietumu puslodes. Vai viņš izskatījās kā kruķis?

-     Kā izskatās kruķi?

-     Viņi… labi, aizmirsti par to, naftiniek.

-     Izskatījās, ka viņš vēlas ieraut. Tādus gan es pazīstu pa gabalu.

-    Tad jau labi. Varbūt Leva čoms. Vai mums viņam būtu jāpalīdz?

Freds papurināja galvu.

-    Levs ir teicis, ka viņš te dzīvojot in… in..„ nu, kaut kāds latīņu vārds, kas nozīmē pilnīgi slepeni. Muhameds izlikās, ka neko par tādu Levu nav dzirdējis. Ja Levs gribēs, tad tas tips viņu atradīs.

-     Es tikai muldos. Starp citu, kur ir Levs? Es viņu neesmu redzējis jau vairākas nedēļas.

-    Viņš grasījās aizlaist uz Norvēģiju, tas ir viss, ko es zinu, Freds noteica un piesardzīgi mēģināja pacelt galvu.

-     Varbūt sadedzis, ņemot banku, sacīja Rogers un neviļus pasmaidīja. Ne tāpēc, ka būtu gribējis, lai Levs iekrīt, bet tālab, ka doma par banku aplaupīšana viņam vienmēr bija likusi pasmaidīt. Pats viņš to bija darījis trīskārt, un kaifs ikreiz bija vienlīdz liels. Tiesa, pirmajās divās reizēs ne viss ritēja gludi un viņus saņēma ciet, toties trešajā reizē viņš visu izdarīja pareizi. Aprakstot pārdrošo ielaušanos, viņš parasti, aizmirsa pieminēt, ka palīdzējusi arī veiksme, jo tieši tobrīd īslaicīgi bija atslēgtas novērošanas kameras. Lai vai kā, kumoss gadījās tik brangs, ka viņš tagad varēja baudīt pelnītu atpūtu Dažudā un dažkārt pat paniekoties ar opiju. Skaistā, mazā pilsētiņa atradās mazliet uz dienvidiem no Portoseguro un līdz pat pēdējam laikam deva pajumti kontinenta lielākajam meklēšanā izsludināto personu pulkam uz dienvidiem no Bogotas. Tas sākās septiņdesmitajos gados, kad uz Dažudu arvien lielākā skaitā devās hipiji un visvisādi nemiera gari, kas vasarās pelnīja iztiku, Eiropā muzicējot ielās, pārdodot pašdarinātas rotas vai tetovējot. Pilsētiņā viņi nevienam īpaši netraucēja, vēl vairāk viņu dēļ kasēs ieripoja papildu reāli, tālab abas brazīliešu ģimenes, kurām būtībā piederēja viss, kas še deva kādus ienākumus, un vietējās policijas priekšnieks bija vienisprātis zālītes pīpēšana neskaitās nekāds pārkāpums, ja to dara pludmalē vai kafejnīcā, vai bāros, vai uz ielas, faktiski, jebkur.

Taču bija viena problēma. Valsts policistiem gan šeit, gan visur citur maksāja nožēlojamus grašus, un ļoti nozīmīgu viņu ienākumu daļu veidoja tūristu "sodīšana" par zālītes pīpēšanu un visvisādu iebraucējiem nezināmu likumu pārkāpšanu. Lai policisti un ienākumus nesošie tūristi varētu mierīgi līdzāspastāvēt, ģimenēm bija jāpiedāvā policistiem alternatīvi peļņas avoti. Vietējo marihuānas rūpalu te pieskatīja viens amerikāņu sociologs un viņa mīļākais, kāds argentīnietis. Šiem abiem tad tika silti ieteikts maksāt policijas priekšniekam komisijas naudu, pretim solot aizstāvību un monopoltiesības, tas ir, ka potenciālie konkurenti tikšot uz karstām pēdām arestēti un, fanfarām un urravām skanot, nodoti federālajai policijai. Naudiņa ripoja, neviens neko lieku nepļāpāja, visiem bija labi līdz brīdim, kad uzradās trīs meksikāņi un piedāvāja lielāku komisijas naudu, un kādā svētdienas rītā laukumā iepretim pasta ēkai amerikānis un argentīnietis, fanfarām un urravām skanot, tika nodoti federālās policijas rokās. Pateicoties brīvā tirgus likumu efektivitātei, aizstāvības pirkšanas un pārdošanas bizness gāja no rokas, un drīz policijas vajātie plūda uz Dažudu no visiem pasaules kaktiem. Šeit par relatīvu drošību vajadzēja maksāt krietni mazāku cenu nekā Pataijā un daudzās citās vietās. Taču astoņdesmitajos gados skaisto un tolaik gandrīz nepārveidoto dabas pērli ar lieliskām, garām pludmalēm, koši sārtiem saulrietiem un lielisku marihuānu atklāja tūrisma industrijas spārnaini mugursomnieki. Viņi salidoja šurp tādā skaitā un ar tādu vēlmi tērēt, ka abām ģimenēm nācās vēlreiz izvērtēt, cik ienesīga ir Dažudas pārvēršana par likuma bēgļu kluso piestātni. Mazpamazām tīkami tumšos bārus aizstāja niršanas piederumu nomātavas, vietējo lambadas cienītāju kupli apmeklētās kafejnīcas pilnmēness naktīs sāka rīkot Wild-Wild-Moonparty, un, kāda dīvaina sakritība, vietējie kārtības sargi arvien biežāk ieklupa nosacīti baltajās mūra ēkās un stiepa skaļi protestējošos arestantus uz pasta laukumu. Nepatīkami, un tomēr Dažudā likumpārkāpēji varēja justies drošāk nekā vairumā citu pasaules nostūru, lai ari skudriņas pār muguru skrēja ne tikai Rogeram. Tās skrēja visiem.

Tieši šis pēdējais apstāklis noteica, kāpēc Dažudas iemītnieku barošanās ķēdē bija vieta Muhamedam Alī. Viņa tiesības pastāvēt sekmēja stratēģiski veiksmīgā atrašanās vieta laukumā, kur bija gala pietura autobusam no Portoseguro. Stāvot aiz letes savā ahwa, Muhameds redzēja visu, kas notika saules piekveldētajā Dažudas vienīgajā bruģakmeņiem klātajā laukumā. Pienākot kārtējam autobusam, viņš pārtrauca pasniegt kafiju un piebāzt ūdenspīpes ar brazīliešu tabaku draņķīgu viņa dzimtās m'aasil aizvietotāju un pievērsa skatienu atbraucējiem, mēģinādams noteikt, vai to vidū nav kāds kārtībsargs vai atlīdzību mednieks. Laikam būtu lieki teikt, ka uz savu degunu viņš varēja paļauties. Sazīmējis personu, kas pieskaitāma kādai no iepriekšminētajām kategorijām, viņš nekavējoties cēla trauksmi. Tā bija pasūtināma, nu gluži kā preses izdevumi. Tie, kas katru mēnesi noskaitīja zināmu summu, varēja rēķināties, ka viņiem piezvanīs vai pie viņu durvīm pieklauvēs mazais, ārkārtīgi žiglais Paulinjo. Muhamedam bija arī kāds gluži personisks iemesls uzmanīt katru autobusu, kas ieradās Dažudā. Kad viņš un Rozalita aizbēga no Rio un viņas vīra, bija pilnīgi skaidrs, kas sagaidāms, ja bešā palikusī puse uzodīs, kur viņi apmetušies. Rio vai Sanpaulu favelās pavisam viegli varēja atrast cilvēkus, kas gatavi kādu nomušit par divsimts zaļajiem, pat rūdīti slepkavas prasīja nieka divus trīs tūkstošus dolāru plus izdevumi, kas saistīti ar find-and-destroy[6] uzdevuma veikšanu, un pēdējos desmit gadus šajā "tirgus nišā" cenas diktēja pircēji. Turklāt par pāri deva solīdas atlaides.

Gadījās, ka dažs, ko Muhameds uzskatīja par atlīdzību mednieku, taisnā ceļā devās uz viņa ahwa. Pieklājības pēc palūdza kafiju, nodzēra, cik uzskatīja par vajadzīgu, un plāja vaļā: "vaitu-zini-kur-dzīvo-mans-draugs-tāds-un-tāds" vai, rādīdams fotogrāfiju, "vai-pazīsti-esmu-viņam-parādā". Ja Muhameda standartatbilde ("Senjor, redzēju viņu pirms divām dienām ar lielu koferi iekāpjam autobusā uz Portoseguro") lika medniekam jau ar nākamo autobusu doties atpakaļ, viņš prasīja piemaksāt.

Kad garais, gaišmatainais vīrietis saburzītā lina uzvalkā ar apsaitētu kaklu, nolicis uz letes ceļasomu un spēļu konsoles Playstation maisiņu, noslaucīja no pieres sviedrus un angliski pasūtīja kafiju, Muhameds jauta, ka arī šodien makā ieslīdēs reālu žūksnītis. Ja vīrietis būtu viens, Muhameda instinkti varbūt arī klusētu. Taču viņam līdzās bija sieviete. Uz viņas pieres gan nebija rakstīts POLICIJA, bet lietas būtību tas nemainīja.

Harijs pavērās apkārt. Telpā bez viņa paša, Beātes un arāba aiz letes bija vēl trīs personas. Divi mugursomnieki un kāds pagalam saguris tūrists. Izskatījās, ka viņš ne pirmo dienu cīnās ar nopietnām paģirām. Harijs paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas tieši divdesmit stundas, kopš viņi atstāja Oslo. Kakls beidza vai nost. Vēl esot Oslo, piezvanīja Oļegs: Tetris rekords esot pārsists, un Harijs pirms izlidošanas uz Resifi Hītrovas lidostas datorspēļu veikaliņā bija paguvis nopirkt Oļega pieprasīto Namco G-Con 45. No Resifi uz Portoseguro viņus aizveda neliela lidmašīna. Turpat pie lidostas par vietējo izpratnē pasakainu cenu bija vienojušies ar taksometra šoferi, un tas viņus aizvedis līdz piestātnei, tālāk ar prāmi pārcēlušies pāri līcim un atlikušo ceļu kratījušies autobusā.

Pirms divdesmit četrām stundām Botsenā apmeklētāju istabā Harijs bija Raskolam skaidrojis, ka ēģiptieši prasot vēl četrdesmit tūkstošus kronu. Savukārt Raskols viņam paskaidrojis, ka Muhameda Alī ahwa neatrodas pašā Portoseguro, bet gan netālu esošajā pilsētiņā.

-    Dažudā, plati smaidot, bija teicis Raskols. Es pazīstu vairākus, kas tur šobrīd dzīvo.

Uzlūkojis Beāti un saņēmis zīmi, ka nevēlas, arābs kafiju pasniedza Harijam. Iā bija stipra un rūgta.

-     Muhameds, Harijs teica. Vīrietis aiz letes sastinga. You are Muhammed, right?[7]

Arābs norīstījās.

-     Who's asking?**

-Afriend.*** Harijs iebāza labo roku žaketes kabatā. Tumšajā sejā bija lasāma panika. Levu meklē viņa jaunākais brālis. Harijs izvilka no kabatas vienu no Beātes sagādātajām fotogrāfijām un nolika uz letes.

Muhameds uz mirkli pievēra acis, un šķita, ka viņa lūpas veido mēmus pateicības vārdus.

Fotogrāfijā bija redzami divi zēni. Lielākais bija ģērbies sarkanā vējjakā. Viņš stāvēja, draudzīgi aplicis roku otra pleciem, un smējās, turpretī mazākais, mulsi smaidot, skatījās kamerā.

-     Es nezinu, vai Levs tev minējis jaunākā brāļa vārdu, Harijs teica. Viņu sauc Trunns.

Muhameds paņēma fotogrāfiju un uzmanīgi apskatīja.

-     Hm, viņš noņurdēja, pakasījis bārdu. Neesmu te redzējis nevienu no viņiem. Par tādu Levu dzirdu pirmo reizi. Un es pazīstu gandrīz visus, kas dzīvo Dažudā.

Viņš atdeva fotogrāfiju Harijam, kurš to iebāza atpakaļ žaketes kabatā.

-    Mums jāsameklē naktsmājas, Muhamed, Harijs teica, izdzēris atlikušo kafiju. Tad mēs atgriezīsimies. Tikām tu padomā.

Muhameds, purinādams galvu, paņēma divdesmit dolāru banknoti, ko Harijs bija palicis zem kafijas tases un sniedza atpakaļ Harijam.

-     Es nepieņemu lielu naudu.

Harijs paraustīja plecus.

-     Mēs, vienalga, atgriezīsimies, Muhamed.

Bija klusā sezona, un mazajā viesnīcā, ko sauca Vittoria, plaši numuri tika abiem. Uz Harijam iedotās atslēgas bija rakstīts 69, kaut divstāvu ēkā varēja būt labi ja divdesmit numuru. Pavilcis vaļā pie sarkanās sirdsveida gultas stāvošā naktsskapīša atvilktni un atradis tajā divus prezervatīvus un apsveikuma kartīti, viņš nosprieda, ka ir dabūjis jaunlaulāto apartamentus. Vannasistabas durvis visā to garumā sedza spogulis, un tajā varēja sevi vērot, neizkāpjot no gultas. Neproporcionāli lielajā un dziļajā skapī, kas bija vienīgā mēbele telpā, ja neskaita gultu, karājās divi nedaudz padiluši frotē peldmēteļi ar austrumnieciskiem simboliem uz muguras, garumā nedaudz pāri gurniem.

Viesnīcas reģistratore tikai smaidīja un purināja galvu, kad viņai parādīja Leva Gretes fotogrāfijas. Tas pats viņus sagaidīja blakus esošajā restorānā un internetā kafejnīcā nedaudz tālāk pilsētiņas neparasti tukšajā galvenajā ielā. Tā ierasti veda no baznīcas uz kapsētu, taču bija lepni pārdēvēta par Brodveju. Ikdienas preču veikaliņā, uz kura durvīm bija rakstīts SUPERMARKET un kurā pārdeva ūdeni un Ziemassvētku rotājumus, vienīgais dzīvais cilvēks bija sieviete pie kases aparāta. Lai ko abi jautātu, viņa atbildēja ar yes un skatījās ar neko nezinošām acīm, līdz viņi atmeta ar roku un devās prom. Arī ejot atpakaļ, ceļā gadījās tikai viens cilvēks, jauns vīrietis policista formā ar zemu noslīdējušu ieroča maksti, kas stāvēja, atspiedies pret džipu, sakrustojis rokas uz krūtīm, un žāvādamies pavadīja viņus ar skatienu.

Muhameda ahwa aiz letes stāvošais izstīdzējušais puisis viņiem paskaidroja, ka šefs pēkšņi izlēmis atpūsties un devies pastaigā. Beāte pajautāja, kad viņš varētu atgriezties, bet puisis tikai kratīja galvu, rādīja uz sauli un vairākkārt atkārtoja Trankoso.

Viesnīcā reģistratore zināja teikt, ka trīspadsmit kilometru garā pastaiga pa neskarto, baltām smiltīm klāto pludmali līdz Trankoso esot galvenā Dažudā pieejamā izklaide. Ja nu nemaz neesot noskaņojuma, tad atliekot vien katoļu baznīca.

-     Mm. Kāpēc te viss ir kā izmiris, senjora? Harijs jautāja.

Viņa pasmaidīja un ar roku norādīja uz okeāna pusi.

Un tur viņi bija. Karstajās smiltīs, kas stiepās abos virzienos, cik tālu vien šajā svelmē varēja saskatīt. Sauļošanās cienītāji, apskatāmi no visām pusēm kā mauzolejā, pludmales tirgotāji, kas brida pa irdenajām smiltīm, stigdami tajās līdz potītēm, salīkuši zem aukstumsomu un augļu maisu smaguma, smējīgi bārmeņi uz ātru roku sameistarotos pagaidu bāros ar salmu jumtiem un sambas ritmos dārdošām tumbām, sērfotāji Brazīlijas sporta spēļu komandām raksturīgajos dzeltenajos tērpos, kas kontrastēja ar cinka oksīdu noziestajām, baltajām lūpām. Un divi cilvēki, vīrietis un sieviete, kas gāja uz dienvidiem, nesdami rokās kurpes. Sieviete šortos, īsā topiņā un salmu cepurē, ko bija uzlikusi galvā jau viesnīcā. Vīrietis joprojām saburzītās lina drēbēs, joprojām ar kailu galvu.

-    Viņa tiešām teica, ka trīspadsmit kilometri? Harijs ieteicās, aizpūtis no degungala sviedru pili.

-    Izskatās, ka satumsis, pirms būsim atgriezušies, sacīja Beāte. Redzi, viņa ar roku pameta uz priekšu, visi jau nāk atpakaļ.

Šķietami bezgalīga cilvēku karavāna, kas tālumā izskatās kā gara, melna lente.

-      Nu gluži kā pēc pasūtījuma, Harijs teica, sakārtojis saulesbrilles. Visa Dažuda sastājusies vienā rindā. Mums jātur acis vaļā. Muhameda vietā varbūt palaimējas ieraudzīt pašu Levu.

Beātes sejā atplauka smaids.

-     Varam saderēt uz simtnieku.

Tveicē viņiem garām ņirbēja sejas. Melnas, baltas, jaunas, vecas, skaistas, neglītas, smaidošas, drūmas. Improvizētie bāri un vējdēļu nomāšanas kioski pazuda, priekšā tikai smiltis, pa kreisi okeāns, pa labi blīvi saaudzis tropu mežs. Šur un tur nelielās grupiņās sēdēja cilvēki, un no viņiem plūda labi pazīstamā marihuānas smarža.

-    Es vēl joprojām domāju par tām intimitātes zonām un tuvības teoriju, Harijs sacīja. Vai, tavuprāt, Levs un Stīne būtu varējuši pazīt viens otru ne tikai kā vīrabrālis un brāļasieva?

-     Ka viņš būtu iesaistījis viņu plānošanā un pēc tam nošāvis, lai dzēstu pēdas? Beāte pašķielēja uz sauli. Mjā, kāpēc ne?

Kaut arī pulkstenis jau bija pāri četriem, karstums nebija jūtami mazinājies. Viņi uzāva kurpes, lai pārietu akmens krāvumu, tam otrā pusē gulēja resns, sauss krastā izskalots zars. Harijs iesprauda to smiltīs un, izņēmis no kabatas maku un pasi, uz pagaidu pakaramā uzkāra žaketi.

Tālumā jau bija redzama Trankoso, kad Beāte sacīja, ka viņi tikko pagājuši garām vīrietim, kuru viņa redzējusi kādā video. Harijs sākumā nodomāja, ka viņa runā par kādu mazāk pazīstamu aktieri, bet Beāte paskaidroja, ka tas ir Rogers Pēšons, sēdējis ne tikai par dažādām narkotiku lietām, bet arī par pasta nodaļu aplaupīšanu Gamlebīenā un Veitvētā un tiek turēts aizdomās par pasta aplaupīšanu Ullevolā.

Freds Trankoso pludmales restorānā bija piebeidzis trīs kaipiriņjas, bet joprojām uzskatīja, ka vilkties trīspadsmit kilometrus vien tāpēc, lai, kā izteicās Rogers, sēnītes neuzmestos arī uz ādas, bija muļķīga iedoma.

-     Sadzēries jaunās ripas un vairs nevari notupēt uz vietas, Freds gremzās uz biedru, kas, augsti cilādams kājas un mazliet piepacēlies pirkstgalos, brida viņam pa priekšu.

-     Nu un? Tev šā vai tā jānodedzina dažas kalorijas, pirms Ziemeļjūrā atkal sēsties pie zviedru galda. Labāk pastāsti, ko Muhameds pa telefonu teica par tiem abiem poličiem.

Freds nopūtās un negribīgi pārcilāja nesen ieglabātos atmiņas failus.

-Viņš pieminēja bāliņu, gandrīz caurspīdīgu meitēnu un dūšīgu vācu plenci.

-     Vācu?

-    Muhameds tikai minēja. Tikpat labi tas varēja būt kāds krievs. Vai inku pēctecis, vai…

-     Smieklīgi. Vai viņš bija simtprocentīgi pārliecināts, ka tie ir kruķi?

-     Ko tu ar to gribi teikt?

Rogers spēji apstājās, un Freds gandrīz uzgrūdās viņam virsū.

-    Teiksim tā, man tas nepatīk, Rogers paskaidroja. Cik zinu, Levs bankas aptīrīja tikai Norvēģijā. Un norvēģu poliči jau nu nevilksies uz Brazīliju pēc štrunta banku dīrātāja. Tie noteikti ir krievi. Sasodīts. Tad mēs zinām, kas šos sūtījis. Un tādā gadījumā viņi nav nākuši tikai pēc Leva.

Freds iestenējās.

-     Lūdzu, nesāc nu atkal par to čigānu velnu.

-    Tu laikam domā, ka man paranoja, bet viņš ir sātana iemiesojums. Aci nepamirkšķinājis, piebeigs ikvienu, kas nokrāpis viņam kaut kronu. Es cerēju, ka viņš neuzodīs, paņēmu tikai kabatas naudu, tikai pāris tūkstoš kronu naudas zīmes no vienas somas. Sīkums, vai ne? Bet zini, tā tiešām ir principa lieta. Vai nu tevi respektē, vai…

-    Roger! Beidz par tām mafiozo blēņām, ja ne, iznomāšu video un lūrēšu filmas.

Rogers neatbildēja.

-     Ei, Roger?

-     Aizveries, Rogers čukstēja. Negriezies apkārt un turpini iet.

-     Ko?

-     Nebūtu tu tā pievilcies, tad būtu pamanījis, ka mēs nupat pagājām garām vienai caurspīdīgajai un vienam plencim.

-     Tiešām? Freds atskatījās. Roger…

-Jā?

-     Liekas, tev taisnība. Tagad viņi nāk uz mūsu pusi…

-    Velns, velns, velns! Rogers neatskatoties gāja tik uz priekšu.

-     Ko darīsim?

Nesaņēmis atbildi, Freds atkal pagriezās iešanas virzienā un atklāja, ka Rogers ir nozudis. Bezgala pārsteigts, viņš sāka pētīt pēdas smiltīs un uzdūrās vietai, kur tās, iespiedušās smiltīs dziļāk nekā parasti, spēji pagriezās pa kreisi. Atkal pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja priekšā zibošos Rogera papēžus. Tad arī Freds sāka skriet zaļās sienas virzienā.

Harijs padevās pavisam drīz.

-     Nav vērts, viņš sauca Beātei nopakaļ, un viņa negribīgi apstājās.

Tas bija tikai nedaudzus metrus no pludmales, bet šķita, ka viņi atrodas pilnīgi citā pasaulē. Pustumsā zem zaļās lapotnes starp koku stumbriem valdīja mikla bezvēja svelme. Visas skaņas, ko varētu radīt abi bēgošie vīrieši, apslāpēja putnu klaigas un jūras duna.

-     Tas, kas gāja nopakaļus, neizskatījās gluži pēc sprintera, Beāte bilda.

-    Viņi šīs takas zina labāk nekā mēs, Harijs sacīja. Un mums nav ieroča, bet viņiem gan varbūt ir.

-    Ja Levs līdz šim vēl nebija brīdināts, tad tagad tas noteikti tiks izdarīts. Ko darīsim?

Harijs paberzēja kakla apsēju, tas jau bija pavisam slapjš. Sāka uzmākties moskīti. Mēs pārslēdzamies uz plānu B.

-     Ak tā? Un tas nozīmē?

Harijs skatījās uz Beāti un prātoja, kā tas var būt, ka viņai uz pieres nav pat sviedru lāsītes, bet viņš pil kā satrunējusi notekcaurule.

-     Mēs dosimies makšķerēt, viņš sacīja.

Saulriets bija īss, bet krāšņs debesis iekrāsojās visdažādākajās sarkano toņu niansēs. Muhameds apgalvoja, ka ir vēl pāris krāsu, rādīdams uz sauli, kas izkusa horizontā kā sviesta pikucis uz kvēlojošas pannas.

Bet vācietis pie letes nebija ieinteresēts saulrietā, viņš tikko bija pavēstījis, ka maksāšot tūkstoš dolārus tam, kurš palīdzēs atrast Levu Greti vai Rogeru Pēšonu. Vai Muhameds nebūtu tik laipns un nepaziņotu citiem par šo piedāvājumu? Ieinteresētās personas varot nākt uz viesnīcas Vittoria 69. numuru, sacīja vācietis, pirms atstāja ahwa kopā ar bālo sievieti.

Bezdelīgas kliedza kā neprātīgas, insektiem sākot savas vakara dejas, bet arī tās bija īsas. Saule bija pārvērtusies par izplūdušu, sarkanu smēru virs jūras spoguļa, un jau pēc desmit minūtēm bija pilnīgi tumšs.

Kad pēc stundas lamādamies pie Muhameda ienāca Rogers, viņa iedegušie vaigi bija bāli.

-     Sātana čigāns, viņš nomurmināja un pastāstīja Muhamedam, ka runas par dāsno atlīdzību dzirdējis jau Fredo bārā, tāpēc aši devies no turienes prom. Pa ceļam iegriezies Petras supermārketā, un viņa teikusi, ka vācietis kopā ar to blondo sievišķi šodien tur bijuši divas reizes. Pēdējā reizē neesot neko jautājuši, tikai nopirkuši makšķerauklu.

-     Ko viņi ar to iesāks? viņš jautāja, pametis skatu apkārt, kamēr Muhameds lēja viņam krūzē kafiju. Makšķerēs zivis?

-    Lūdzu! Muhameds teica, norādīdams uz kafijas tasi. Palīdz pret paranoju.

-     Paranoja? Rogers iesaucās. Tas ir veselais saprāts. Sūda tūkstoš dolāri! Šejienieši ar prieku savu māti pārdos par nieka desmito daļu.

-     Ko tad esi nolēmis darīt?

-    To, kas man jādara. Apsteigšu to vācieti.

-     Tiešām? Kādā veidā?

Nomēģinājis kafiju, Rogers izvilka no bikšu jostas melnu pistoli ar īsu, sarkanbrūnu spalu. "Sasveicinies ar Taurus PT92C no Sanpaulu."

-     Nu nē, Muhameds izdvesa. Aizvāc to rīku tūlīt pat. Tu esi traks. Vai tu domā tikt ar to vācieti galā viens?

Paraustījis plecus, Rogers iebāza pistoli atpakaļ.

-     Freds guļ mājās un dreb. Teica, ka laikam nekad vairs nebūšot skaidrā.

-     Tas virs ir profiņš, Roger.

-     Un es ne? Rogers pavīpsnāja. Es arī esmu paņēmis dažu labu banku. Un zini, kas ir svarīgākais, Muhamed? Pārsteiguma moments. Tas izšķir visu. Rogers izdzēra atlikušo kafiju. Un kāds gan viņš, pie joda, profiņš, ja visiem pavēstīja, kurā istabā dzīvo.

Muhameds paskatījās griestos un pārkrustījās.

-     Allāhs tevi redz, Muhamed, Rogers vienaldzīgi nomurmināja un piecēlās.

Ienācis viesnīcas vestibilā, Rogers blondo sievieti pamanīja uzreiz. Viņa sēdēja pie bāra letes kopā ar vairākiem vīriešiem, kuri televīzijā skatījās futbola spēli. Nu protams, šovakar taču flaflu, tradicionālais Flamengo un Fluminence duelis Rio, un tādās reizēs Fredo bija pārpildīts.

Viņš ātri pagāja garām, cerēdams, ka viņu nepamanīs. Uzskrēja pa kāpnēm, kas bija apdarinātas ar mīksto segumu, un aizsteidza tālāk pa gaiteni. Viņš labi zināja, kur atrodas istaba. Dažkārt, kad Petras virs aizbrauca komandējumā, gadījās tā, ka Rogers jau priekšlaikus bija pasūtījis 69. numuru sev.

Rogers pielika ausi durvīm un ieklausījās ne skaņas. Tad ieskatījās atslēgas caurumā, iekšā bija tumšs. Varbūt vācietis bija izgājis, varbūt gulēja. Rogers norija siekalas. Sirds sitās strauji, bet iepriekš norītā pustablete darīja savu un viņš bija mierīgs. Pārliecinājies, ka pistole ir pielādēta un noņemta no drošinātāja, viņš uzmanīgi nospieda rokturi. Durvis bija vaļā! Atri ieslīdējis istabā, Rogers durvis aiz sevis atkal klusām aizvēra. Tad palika stāvam un centās neelpot. Tumsā nekas nebija nedz redzams, nedz dzirdams. Nekur nekādas kustības, nekādas šņākuļošanas. Vien klusa, klusa dūkoņa, kas nāca no griestiem. Ventilators. Par laimi, šīs istabas iekārtojumu Rogers zināja no galvas. Viņš pavērsa pistoli pret vietu, kur atradās sirdsveida gulta, tikām acis sāka aprast ar tumsu. Šaura mēness sirpja plūdinātā gaisma bija pietiekama, lai saskatītu, ka sega atmesta sāņus un gultā neviena nav. Viņš steigšus pārcilāja domās iespējamos variantus. Vai vācietis būtu izgājis un aizmirsis aizslēgt? Tādā gadījumā viņš varētu apsēsties un vienā mierā sagaidīt, kad vācietis neko neredzošām acīm parādīsies durvju ailā. Taču tas likās pārāk skaisti, lai būtu ticami, gluži kā banka, kur aizmirsts aktivizēt laika aiztures atslēgu. Tā gluži vienkārši nenotiek. Ventilators.

Tajā pašā mirklī aizdomas apstiprinājās. Rogers gandrīz vai salēcās, kad vannasistabā skaļi iešalcās ūdens. Ahā, puisis sēdējis uz poda! Rogers satvēra pistoli ar abām rokām un pavērsa stobru pret vietu, kur, kā viņš zināja, atradās vannasistabas durvis. Pagāja piecas sekundes. Astoņas sekundes. Ilgāk Rogers vairs nespēja neelpot. Ko viņš tur čammājas, ūdeni taču jau nolaida? Divpadsmit sekundes. Varbūt kaut ko saklausījis? Varbūt mēģina aizlaisties, Rogers pēkšņi atcerējās par nelielo logu vannasistabas sienā. Velns! Šī bija viņa iespēja, un viņš nedrīkstēja ļaut šim tagad aizmukt. Aizlavījies garām skapim ar peldmēteli, kas tik ļoti piestāvēja Petrai, viņš nostājās pie vannasistabas durvīm. Ievilka elpu un, ar vienu roku satvēris rokturi, grasījās to pagriezt, bet pēkšņi sajuta pavisam niecīgu gaisa pūsmu. Bet ne no ventilatora vai loga. Nē, tas bija kaut kas pavisam cits.

Freeze![8]' teica kāda balss pavisam tuvu aiz muguras. Un tieši to Rogers arī darīja pēc tam, kad, pacēlis galvu, ieskatījās spogulī. Viņam sala tā, ka zobi sāka klabēt. Skapja durvis bija atslīdējušas vaļā, un tur iekšā starp gaišajiem peldmēteļiem viņš samanīja ducīgu stāvu. Taču pēkšņās aukstuma lēkmes iemesls gan bija cits. Psiholoģiskais šoks, atklājot, ka pret tevi kāds pavērsis stobru, kas ir daudz lielāks par tavējo, nekļūst mazāks no tā vien, ka drusku pazīsti ieročus. Gluži otrādi, ja zini, cik efektīvi lielkalibra lodes saārda audus. Rogera Taurus PT92C bija kaķene salīdzinājumā ar masīvo, melno monstru, kas bija nomanāms mēness gaismā aiz viņa muguras. Ievizējās sīka dzīsliņa, kas atgādināja makšķerauklu un aizstiepās no spraugas vannasistabas durvīs uz skapi.

-     Guten Abend, Rogers nočukstēja.

Kad pēc sešiem gadiem Rogers, ieklīdis Pataijas bārā, kādā bārdainī sazīmēja Fredu un tas, atbīdījis krēslu, aicināja piesēst, viņš jutās tik pārsteigts, ka pirmajā mirklī palika stāvam, nespēdams pat pakustēties.

Pasūtījis dzeramo, Freds pastāstīja, ka vairs nestrādājot Norvēģijas jūrā. Saņemot invaliditātes pensiju. Mirkli vilcinājies, Rogers apsēdās blakām un, neiedziļinoties detaļās, paskaidroja, ka pēdējos sešus gadus bijis saistīts ar kurjersūtījumu piegādi no Čiangrajas. Pēc otrās iztukšotās glāzes Freds iekrekšķinājies apjautājās, kas tad īsti tovakar notika, ka Rogers tik pēkšņi pazuda no Dažudas.

Blenzdams savā glāzē un dziļi ievilcis elpu, Rogers teica, ka viņam neesot bijusi izvēle. Ka tas vācietis, kas, starp citu, nemaz nebijis vācietis, apvedis viņu ap stūri un bijis gatavs nobeigt uz līdzenas vietas. Tomēr pēdējā bridi Rogeram izdevies ar viņu vienoties. Viņam tika dotas trīsdesmit minūtes, lai pazustu no Dažudas, ja viņš izstāstīs, kur slēpjas Levs Grete.

-      Kā tu teici, kāda veida šaujamais tam tipam bija? Freds jautāja.

-    Lāgā nesaskatīju, bija pārāk tumšs. Katrā ziņā nekāda pazīstama marka tā nebija. Bet to gan es tev galvoju, ka mana galva būtu aizripojusi līdz pat bāram. Rogers pameta ašu skatienu uz ieejas durvju pusi.

-     Starp citu, esmu atradis te mitekli, Freds sacīja. Vai esi kaut kur apmeties vai arī…?

Rogers skatījās uz Fredu ar tādu skatienu, it kā nekad nebūtu par šo jautājumu aizdomājies. Un, krietnu brīdi berzējis bārdas rugājus, atbildēja:

-     Patiesībā ne.

27. NODAĻA Edvards Grīgs

Leva māja atradās mazliet savrupi aklās ielas pašā galā. Tāpat kā vairums apkārtējo māju, tā bija vienkārša mūra ēka, vienīgi šai logos patiešām bija stikli. Vientulīga laterna raidīja tumsā dzeltenīgu gaismas kūli, atklājot iespaidīgu daudzumu visdažādāko insektu, kas cīnījās par savu vietu, kamēr rijīgs sikspārnis ik pa laikam izšāvās un atkal nozuda tumsā.

-     Neizskatās, ka te kāds būtu mājās, Beāte čukstēja.

-     Varbūt viņš vienkārši taupa elektrību, Harijs noteica.

Viņi apstājās pie zemiem, sarūsējušiem dzelzs vārtiem.

-     Nu, kā tad mēs darīsim? Beāte jautāja. Iesim augšā un klauvēsim?

-    Nē. Tu ieslēdz mobilo telefonu, stāvi te un gaidi. Kad redzēsi, ka esmu nostājies tur zem tā loga, tad zvani pa šo numuru. Harijs iedeva Beātei lapiņu, kuru bija izrāvis no piezīmju blociņa.

-     Kāpēc tā?

-     Ja es dzirdēšu, ka iekšā zvana mobilais telefons, varēsim pieņemt, ka Levs ir mājās.

-     Pareizi. Un kā esi nolēmis viņu aizturēt? Ar šo te? viņa norādīja uz maslvo, melno daiktu, ko Harijs turēja labajā rokā.

-     Kāpēc ne? Harijs noteica. Uz Rogeru Pēšonu iedarbojās.

-    Harij, viņš stāvēja pustumšā istabā un redzēja to tikai spogulī.

-      Nūja. Bet, tā kā mēs nevarējām ievest Brazīlijā īstu ieroci, jāiztiek ar to, kas ir.

-     Līdzīgi kā pie klozetpoda auklas piestiprinātā makšķeraukla un tā spēļmantiņa?

-     Bet ne kura katra spēļmantiņa, Beāt. īsts Namco G-Con 45. Harijs paklapēja pa dabiska lieluma plastmasas šaujamo.

-     Bet noņem vismaz to Playstation uzlīmi, Beāte noteica, papurinādama galvu.

Harijs noāva kurpes un saliecies pārskrēja sausai sasprēgājušas zemes strēlei, kas kādreiz noteikti bija iecerēta kā zāliens. Nonācis pie mājas, viņš apsēdās zem loga un, piekļāvis muguru pie sienas, pamāja ar roku Beātei. Viņš pats Beāti neredzēja, bet zināja, ka viņa gan Hariju uz baltās sienas fona redz. Harijs paskatījās debesīs, kur Visums bija izlicis apskatei savas zvaigznes. Dažas sekundes vēlāk mājā ieskanējās klusa, bet skaidra mobilā telefona melodija. Dovres veča zāle. Pērs Gints. Citiem vārdiem sakot, vīram tiešām bija humora izjūta.

Izvēlējies kādu zvaigzni, Harijs raudzījās uz to, mēģinādams izmest no galvas visas citas domas un domāt tikai par veicamo uzdevumu. Neizdevās. Eune reiz bija izteicies, ja zinām, ka mūsu galaktikā ir vairāk zvaigžņu nekā smilšu graudiņu vidēji lielā pludmalē, kāpēc prātojam, vai tur ārā eksistē dzīvība? Mums drīzāk vajadzētu sev jautāt, cik ticama ir iespēja, ka visi svešie būs noskaņoti miermīlīgi. Un tad apsvērt, cik ļoti riskējam, mēģinot nodibināt pirmo kontaktu. Harijs sažņaudza ciešāk pistoles spalu. Tieši šo pašu jautājumu viņš tagad uzdeva sev.

Telefons bija beidzis spēlēt Grīga melodiju. Harijs nogaidīja. Tad ievilka elpu, piecēlās un klusām aizzagās līdz durvīm. Ieklausījās, bija dzirdama tikai sisināšana. Piesardzīgi satvēra durvju rokturi, jau paredzēdams, ka tās būs aizslēgtas.

Un tās patiešām bija ciet.

Harijs klusu nolamājās. Viņš jau iepriekš bija izlēmis ja durvis būs aizslēgtas tā, ka zūd pārsteiguma moments, vajadzēs nākamajā dienā mazliet iepirkties un tikai tad nākt atpakaļ. Tādā vietā kā šī sadabūt divus kārtīgus šaujamos droši vien nesagādātu ne mazāko problēmu. Taču Harijam tikpat skaidrs bija arī kas cits pavisam drīz Levs būs uzzinājis par šīsdienas notikumiem. Rīkoties vajadzēja ātri.

Harijs salēcās, labajā pēdā kaut kas asi iedzēla. Instinktīvi atrāvis kāju no zemes, viņš paskatījās lejup. Ārkārtīgi skopajā zvaigžņu gaismā uz nobalsinātā mūra varēja samanīt melnu svītru. Sākusies no durvīm, tā veda pāri vietai, kur tikko bija atradusies viņa kāja, un izzuda skatienam pie pirmā lejupvedošā pakāpiena. Harijs izzvejoja no kabatas mini lukturīti un ieslēdza. Tās bija skudras. Lielas, dzeltenas, puscaurspīdīgas skudras maršēja divās kolonnās. Viena virzījās uz durvju spraugu, otra lejup pa kāpnēm. Šīs pilnīgi noteikti bija citādas nekā melnās mājas skudriņas dzimtenē. Diemžēl mini lukturīša gaisma bija pārāk vāja, lai saskatītu, ko viņas nes, bet kaut ko viņas nesa. Tik daudz Harijs zināja, ka skudras, melnas vai dzeltenas, vienmēr kaut ko nes.

Harijs izslēdza lukturīti. Apdomājās. Un gāja. Pa kāpnēm lejup un tālāk uz vārtiem. Pusceļā viņš apstājās, pagriezās un sāka skriet. Pussatrunējušās, necilās koka durvis, neizturēdamas frontālu sadursmi ar gandrīz trīsdesmit kilometrus stundā lidojošo un deviņdesmit piecus kilogramus smago Harija Hola augumu, izgāzās no rāmja. Līdz ar durvju atliekām piezemējoties uz cietās grīdas, viņš automātiski parāva elkoni zem sevis. Sāpju impulss aizskrēja līdz pat kaklam. Viņš palika guļam tumsā un gaidīja pistoles mēlītes plūdeno klikšķi. Tomēr nekas nenotika, un viņš piecēlies atkal iededza lukturiti. Šaurais staru kūlis vēlreiz uztaustīja skudru kolonnas. Sajutis siltumu zem apsēja, Harijs noprata, ka brūce uz kakla atsākusi asiņot. Spīdīgu skudru taka šķērsoja netīru paklāju un ievirzījās nākamajā istabā. Tur kolonnas, spēji nogriezušās pa kreisi, virzījās augšup pa sienu. Gaismas aplis, sekojot skudrām, pārslīdēja kaut kādas Kāmasūtras bildes malai. Karavāna, vēlreiz mainījusi virzienu, pārmetās uz griestiem. Harijs uzmanīgi atgāza galvu. Kakls smeldza kā vēl nekad. Skudras plūda taisni virs viņa. Gribot negribot bija jāpagriežas. Pagāja dažas sekundes, līdz drebošais staru kūlītis atkal sameklēja abas kolonnas. Vai tiešām tas bija īsākais ceļš, lai tiktu pie mērķa? Harijs vēl nebija izdomājis domu līdz galam, kad acis jau lūkojās Leva Gretes sejā. Lejāk iezīmējās tumšs stāvs. Harijs atkāpās, lukturītis nokrita uz grīdas. Lai ari prāts teica priekšā, ka ir jau par vēlu, pirksti, nervu šoka un muļķības vadīti, taustījās pēc Namco G-Con 45.

28. NODAĻA Lava pe

Beāte izturēja tieši divas minūtes, tad neciešamā smaka izdzina viņu ārā. Pēc tam stāvēja, salikusi deviņos līkumos, līdz nesteidzīgi iznāca arī Harijs. Apsēdās uz kāpnēm un aizsmēķēja.

-    Vai tu smaku nejūti? Beāte iestenējās, kuņģa saturam rodot ceļu gan caur muti, gan nāsīm.

-     Anosmija. Harijs vēroja kvēlojošo cigareti. Daļējs ožas zudums. Ir lietas, ko es vairs nesaožu. Eune saka: tas tāpēc, ka man bijusi darīšana ar pārāk daudziem līķiem. Psiholoģiskā trauma un tamlīdzīgi.

Beāte vēlreiz iztukšoja kuņģi.

-    Piedod, viņa kunkstēja. Tās skudras. Es tiešām nesaprotu, kāpēc tiem pretīgajiem kukaiņiem jālien nāsīs un jāpārvērš tās par divvirzienu šoseju?

-    Nesaproti? Nu, ja tu uzstāj, es labprāt pastāstīšu, kur cilvēka ķermenī atrodas proteīniem visbagātākie orgāni.

-     Nē, nevajag!

-    Atvaino. Harijs nosvieda cigareti uz izkaltušās zemes. Tu turējies braši. Dzīvē tas vienmēr izskatās citādi nekā video.

Piecēlies viņš iegāja atpakaļ mājā.

Levs Grete karājās īsā striķī, kas bija piesiets pie lampas āķa, apmēram pusmetru virs grīdas. Līdzās gulēja apgāzts krēsls. Tas tad arī izskaidroja, kāpēc mušām un dzeltenajām skudrām, kas joprojām tecēja pa striķi augšup lejup, līdz šim piederēja monopoltiesības uz līķi.

Beāte uz grīdas blakus sofai bija atradusi lādētājam pieslēgtu mobilo telefonu un teikusi, ka viņa varētu noskaidrot, kad notikusi pēdējā saruna. Iegājis virtuvē, Harijs ieslēdza apgaismojumu. Uz sola gulēja A4 formāta lapa, un uz tās ūsas kustināja zilgani metāliskas krāsas tarakāns. Pēc mirkļa tas veica zibenīgu atkāpšanās manevru uz pavardu. Harijs pacēla lapu. Tā bija aprakstīta. Viņš bija lasījis daudzas pašnāvnieku atvadu vēstules, un tikai dažas no tām varēja uzskatīt par literāriem sacerējumiem. Slavenie pēdējie vārdi visbiežāk izrādījās tukša muldēšana, izmisīgs sauciens pēc palīdzības vai prozaiskas instrukcijas par to, kurš mantos tosteri, kurš zāles pļāvēju. Vienu no saturiski jēdzīgākajiem pirmsnāves vēstījumiem ar krītu uz siena šķūņa dēļiem bija uzšņāpis kāds Maridāles zemnieks: Te iekšā karājas mironis. Esi tik labs un piezvani policijai. Piedod. Šādā gaismā Leva Gretes vēstule bija ja ne unikāla, tad vismaz ļoti neparasta.

Mīļais Trunn!

Es vienmēr esmu domājis, ko viņš toreiz juta, kad, ejot pār gājēju tiltiņu, pamats pēkšņi pazuda zem kājām. Zem viņa pavērās bezdibenis, un viņš saprata, ka tūlīt notiks kaut kas pilnīgi bezjēdzīgs, ka viņam jāmirst un tam nav nekādas jēgas. Iespējams, vēl bija kaut kas darāms. Varbūt kāds tajā rītā gaidīja viņu pārnākam. Varbūt viņš domāja, ka tieši šajā dienā varētu sākties kaut kas jauns. Un par pēdējo viņam savā ziņā izrādījās taisnība…

Es tev nekad neesmu stāstījis, ka apmeklēju viņu slimnīcā. Es paņēmu lielu rožu pušķi un pastāstīju, ka tas biju es, kas redzēju visu pa blokmājas logu, piezvanīju ātrajai palīdzībai un policijai aprakstīju zēna un riteņa pazīmes. Viņš gulēja gultā tāds pavisam sīks un pelēks un teica man paldies. Un tad es pajautāju kā draņķīgs sporta žurnālists: "Ko tujuti?"

Viņš neatbildēja. Gulēja tur ar visām tām caurulītēm un pilošajām pudelēm un skatījās uz mani. Tad pateicās vēlreiz un medmāsa pavēstīja, ka man jādodas prom.

Un tā es nekad neuzzināju, kā tādā brīdī jūtas. Līdz kādai dienai, kad bezdibenis pēkšņi atvērās arī zem manis. Tas nenotika, pēc laupīšanas skrienot pa Industrigātu. Vai skaitot pēc tam naudu. Vai redzot to visu ziņās. Tas notika tieši tāpat kā tam vecajam vīram kādā rītā, kad es mierīgi gāju un nejautu nekādas briesmas. Spīdēja saule, es biju atgriezies Dažudā, varēju beidzot atslābināties un padomāt. Un es domāju. Es domāju par to, ka esmu cilvēkam, kuru mīlēju visvairāk, atņēmis to, kuru viņš mīlēja visvairāk. Man tagad ir divi miljoni, bet nav vairs nekā, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Tas bija šodien, no rīta.

Es negaidu, ka tu sapratīsi to, ko es izdarīju, Trunn. Ka, man laupot banku, viņa mani atpazina, ka cilvēks ir gūsteknis spēlē, kurai ir pašai savi noteikumi, nekam no tā visa nav vietas tavā dzīvē. Un es nepavisam negaidu, ka tu sapratīsi to, ko grasos darīt tagad. Bet es domāju, ka tu varbūt saproti, ka arī tas var kļūt mokoši. Dzīvot.

Levs

P. S. Toreiz es to neaptvēru, bet vecais vīrs nesmaidīja, kad man pateicās. Bet šodien es par to domāju, Trunn. Ka viņam tomēr nebija kaut kas vai kāds, kas viņu gaidīja. Viņš varbūt bija jutis tikai atvieglojumu, kad bezdibenis atvērās un viņš saprata, ka nebūs tas jādara pašam.

Kad Harijs ienāca istabā, Beāte bija pakāpusies uz ķeblīša līdzās Leva līķim. Viņa centās atliekt vienu no sastingušajiem pirkstiem, lai iespiestu to mazā, spožā metāla kastītē.

-   Sasodīts! Beāte noteica. Spilventiņš viesnīcā ir palicis saulē un iekaltis.

-  Ja tev neizdosies dabūt kārtīgu nospiedumu, tad ķersimies pie ugunsdzēsēju metodes, Harijs atbildēja.

-     Un tā būtu?

-     Ugunsgrēka laikā degoši cilvēki instinktīvi sažmiedz dūres. Dažreiz pat pilnīgi pārogļojušiem ķermeņiem pirkstu galos paliek mazi neskartas ādas laukumiņi, pēc kuriem var veikt pirkstu nospiedumu identifikāciju. Bet dažreiz ugunsdzēsējiem praktisku apsvērumu dēļ nākas nogriezt vienu pirkstu, lai nodotu kriminālistikas daļai.

-     To sauc par līķa identifikāciju.

Harijs paraustīja plecus.

-     Hm, paskaties, otrai rokai jau trūkst viena pirksta.

-     Jā, es redzēju, viņa atbildēja. Izskatās, ka tas tiešām nogriezts. Ko tas varētu nozīmēt?

Harijs pienāca tuvāk un uzspīdināja kabatas lukturīti.

-     Brūce nav sadzijusi, bet gandrīz nav asiņu. Tas liecina, ka pirksts ticis nogriezts krietnu laiku pēc viņa pakāršanās. Kāds droši vien ieradās un secināja, ka darbiņš jau izdarīts viņu vietā.

-     Kurš tas varētu būt?

-    Mjā. Dažās zemēs čigāni soda zagļus, nogriežot viņiem pirkstus, Harijs sacīja. Taču jāņem vērā, ka tikai tad, ja viņi apzaguši čigānus.

-     Manuprāt, esmu ieguvusi labu nospiedumu, Beāte teica, noslaucījusi no pieres sviedrus. Vai pārgriezīsim auklu?

-    Nē, Harijs atbildēja. Vēlreiz visu apskatīsim, sakopsim aiz sevis un iesim prom. Galvenajā ielā redzēju telefona grāmatu, es anonīmi piezvanīšu policijai un paziņošu par nelaiķi. Kad būsim atgriezušies Oslo, tu piezvanīsi uz šejieni un palūgsi, lai atsūta izziņu par nāves apstākļiem. Ne mirkli nešaubos, ka nāves iemesls ir nosmakšana, taču es gribu uzzināt, kad tas varētu būt noticis.

-     Ko darīsim ar durvīm?

-     Lai paliek, kā ir.

-     Un tavs kakls? Apsējs ir vienās asinīs.

-     Aizmirsti. Daudz ļaunāk ir ar roku, uz kuras piezemējos, izgāžoties cauri durvīm.

-     Cik ļauni?

Harijs piesardzīgi pacēla roku, un viņa seju izķēmoja sāpju grimase.

-     Kamēr nekustinu, ir ciešami.

-    Tad jau tu vari justies laimīgs, ka tevi nav piemeklējusi Sētesdāles raustīšanās.

Istabā viņi bija trīs, iesmējās tikai divi, taču smiekli ātri noklusa.

Atceļā uz viesnīcu Beāte Harijam jautāja, vai var teikt, ka te viss ir skaidrs.

-    Formāli jā. Vienīgi pašnāvība man vienmēr ir likusies un liksies pilnīgi bezjēdzīga rīcība. Viņš aizsvieda cigareti, kas ievilka kvēlojošu loku gluži vai sataustāmajā nakts tumsā. Bet tāds nu es esmu.

29. NODAĻA 316. istaba

Logs atsprāga vaļā ar skaļu blaukšķi.

-     Trunna tur nav, sieviete teica, kā valstot pa muti karstu kartupeli. Izbalinātie, plānie mati, caur kuriem vidēja āda, nepārprotami bija nesen saņēmuši jaunu ķimikāliju porciju. Jūs ko, no dienvidiem?

Harijs pagriezās pret runātāju, viņa seja patiešām bija iedegusi.

-    Tā varētu teikt. Vai jūs zināt, kur viņu meklēt?

-     Viņš kravā mantas mašinā, viņa teica, ar roku rādīdama, ka tas ir otrpus mājas. Nabags laikam taisās prom.

-     Mm.

Beāte jau paspēra soli, lai ietu turp, bet Harijs palika uz vietas.

-    Jūs laikam te dzīvojat ne pirmo gadu? viņš jautāja.

-     0 jā! Jau trīsdesmit divus.

-     Tad jau droši vien pazīstat Levu un Trunnu kopš bērnu dienām.

-    Protams. Viņus te pazina visi. Pasmaidījusi sieviete atspiedās pret palodzi. Sevišķi jau Levu. Tāds valšķis. Mēs agri manījām, ka dāmām vajadzēs piesargāties.

-     Jā, piesargāties. Jūs varbūt atceraties to gadījumu ar veco vīru, kas nokrita no gājēju tiltiņa.

Viņas seja satumsa un balsī ieskanējās traģiska nots.

-    Ak jā! Šausmu lietas. Dzirdēju, ka nabaga večuks klibojis visu atlikušo mūžu. Ceļi palikuši stīvi. Vai varat iedomāties, kā bērnam var ienākt prātā tāda negantība?

-     Mm. Viņš bija īsts velnēns.

-     Velnēns? Viņa pielika plaukstu pie pieres, kā skatīdamās tālumā. Es vis tā neteiktu. Bija pieklājīgs, labi audzināts zēns. Tur jau tas trakums.

-     Un visi šejienieši zināja, ka tas ir viņa roku darbs?

-    Visi. Pati biju pie loga un redzēju, kā viņš aizbrauc ar riteni, un viņam mugurā bija sarkana vējjaka. Un zēns bija pavisam bāls, kad atgriezās. Man jau uzreiz vajadzēja saprast, ka nav labi. Viņa nodrebēja, uzpūšot aukstai vēja brāzmai. Tad pameta ar roku uz ceļa pusi.

Trunna rokas nekustīgi nokarājās gar sāniem. Jo tuvāk viņš nāca, jo gausāka kļuva viņa gaita.

-Jūs Leva dēļ, vai ne? viņš teica, beidzot pienācis viņiem klāt.

-    Jā, Harijs atbildēja.

-     Vai viņš ir miris?

Ar acs kaktiņu Harijs logā redzēja pavērtu muti.

-    Jā. Viņš ir miris.

-     Nūja, Trunns noteica. Tad noliecies aizsedza ar plaukstām seju.

Harijs pabāza galvu puspavērtajās durvīs, Bjārne Mellers stāvēja pie loga un rūpju nomāktu seju raudzījās ārā. Harijs uzmanīgi pieklauvēja.

Mellers pagriezās.

-     A, sveiks! Viņš manāmi atplauka.

-      Šef, te ir ziņojums. Viņš nometa uz rakstāmgalda zaļu mapi.

Strauji apsēdies un iegrozījis savas pārāk garās kājas zem rakstāmgalda, Mellers uzlika brilles.

-     Nūja, viņš nomurmināja, atvēris mapi ar uzrakstu DOKUMENTIEM. Iekšā vientuļi gulēja A4 formāta lapa.

-     Es domāju, ka detaļas nevienu neinteresēs, Harijs teica.

-     Ja tu tā domā, tad tā droši vien ari ir, Mellers piekrita, sākdams skatīt ar lielām atstarpēm atdalītās teksta rindiņas.

Harijs pār šefa plecu palūkojās ārā. Nekā ievērības cienīga, vien bieza, mitra migla, kas uzgūlusi pilsētai kā panēsāts auts. Mellers atstūma lapu tālāk no sevis.

-     Tātad jūs aizbraucāt turp, kāds pateica, kur tas zellis dzīvo, jūs aizgājāt un atradāt Ekspeditoru karājamies virvē?

-     Būtībā tieši tā arī bija.

Mellers paraustīja plecus.

-     Mani tas pilnībā apmierina, ja tikai mums ir neapstrīdami pierādījumi, ka viņš patiešām bija tas vīrs, ko mēs meklējām.

-     Vēbers šorīt salīdzināja pirkstu nospiedumus.

-     Un?

Tagad apsēdās arī Harijs.

-    Tie ir identiski pirkstu nospiedumiem uz kolas pudeles, kuru laupītājs turēja rokās īsi pirms ielaušanās bankā.

-     Vai mēs droši varam teikt, ka tā ir tā pati pudele, kas…

-    Atslābsti, šef, mums ir video, un tajā ir redzams gan laupītājs, gan pudele. Un tu pats tikko ziņojumā izlasīji, ka mums ir ar roku rakstīta pirmsnāves vēstule, kurā Levs Grete atzīst savu vainu. Tā ir? Mēs šorīt bijām Dīsengrennā un iedevām vēstuli Trunnam Gretem. Mājas bēniņos atradās vairākas Leva skolas burtnīcas. Beāte tās aiznesa kriptologam, un viņš teica, ka tās pierakstījusi tā pati roka, kas rakstījusi pirmsnāves vēstuli.

-     Labi, labi, es tikai gribu būt pilnīgi drošs, pirms runājam ar presi. Harij, tu taču saproti, ka tas būs avīžu pirmajās lappusēs.

-    Šef, kad tu iemācīsies būt mazliet līksmāks? Harijs piecēlās. Mums jau labu laiku nav bijusi neviena tik skaļa lieta, un mēs to nupat esam atrisinājuši. Tagad vajadzētu svinēt, greznot telpu ar baloniem un vītnēm.

-     Tev noteikti taisnība, Mellers nopūtās un, ieturējis mazu pauzi, teica: Bet arī tu neizskaties daudz priecīgāks. Kāpēc?

-     Es nekļūšu priecīgs, pirms mēs nebūsim atrisinājuši to otru lietu, par kuru tu labi zini. Harijs devās uz durvju pusi. Mēs ar Halvošenu šodien nokopjam galdus un rit ķeramies klāt Elēnas lietai.

Izdzirdējis Melleru nokremšļojamies, Harijs durvis apstājās.

-    Jā, šef?

-     Es tikai prātoju, kā tu atklāji, ka Ekspeditors ir Levs Grete?

-     Hm. Oficiālā versija ir tāda, ka Beāte viņu atpazina videoierakstā. Vai gribi zināt arī neoficiālo?

Mellers pamasēja notirpušo celi. Sejā bija atgriezusies raižpilnā izteiksme.

-     Visticamāk, ka ne.

-    Jā, jā, Harijs noteica, apstājies Moku kambara durvīs.

-     Jā, jā, teica Beāte, pagriezdamās ar visu krēslu un cieši vērdamās attēlos, kas slīdēja pa ekrānu.

-    Tad nu laikam jāpateicas par lielisko sadarbību, Harijs sacīja.

-     Tev tāpat.

Harijs joprojām stāvēja, grozīdams rokās atslēgu saišķi.

-     Lai nu kā, viņš teica, bet īvarsonam nebūtu iemesla ilgi ļaunoties, viņam taču arī tika daļa goda, jo tieši viņš salika mūs vienā komandā.

Beāte vāri pasmaidīja.

-     Nu jau tās vairs nav.

-     Bet atceries, ko es tev teicu par tu zini, par kuru.

-     Nē. Beātes acīs iedzalkstījās uguntiņas.

Harijs paraustīja plecus.

-     Viņš ir cūka. Man nebūtu tīra sirdsapziņa, ja es tev to nepateiktu.

-     Bija patīkami ar tevi iepazīties, Harij.

Harijs ļāva, lai durvis aiz viņa lēnām aizveras.

Aizslēdzis dzīvokļa durvis, Harijs nolika somu un Playstation maisu gaiteņa vidū uz grīdas un devās gulēt. Dziļo bezsapņu miegu pēc trim stundām pārtrauca telefona iezvanīšanās. Apgriezies uz otriem sāniem un ieraudzījis, ka modinātājs rāda 19.03, viņš izcēla kājas no gultas, aizšļūkāja līdz gaitenim un pacēla klausuli.

-    Sveiks, Eistein, viņš teica, pirms otrs bija paguvis nosaukt savu vārdu.

-   Hallo, Eisteins atsaucās. Es esmu Kairas lidostā. Mēs bijām norunājuši sazvanīties, vai ne?

-    Tu esi precizitātes iemiesojums. Harijs nožāvājās. Un tu esi pilnā.

-    Pilnā? Nē, Eisteins sašutis svepstēja. Esmu izdzēris tikai divas Stellas. Nu varbūt trīs. Te, tuksnesī, zini, ir jāuzmanās no pārkalšanas. Harij, puikiņam galva ir pilnīgi skaidra.

-    Jauki. Es ceru, ka tev ir vēl kāda laba ziņa.

-    Man, kā saka dakteri, ir viena laba un viena slikta ziņa. Vispirms par to labo…

-     Nu?

Sekoja ilga pauze, un vienīgā skaņa bija neskaidri trokšņi, kas atgādināja sēkšanu.

-     Eistein?

"Jā?

-     Es degu aiz nepacietības kā bērns, es gaidu.

-     Ko?

-     Labo ziņu.

-    0 jā! Tad nu tā… Harij, man ir abonenta numurs. Noproblemo, kā saka vietējie. Tas ir norvēģu mobilā telefona numurs.

-     Mobilā? Tu nejauc?

-      Bezvadu e-pastu var nosūtīt no jebkuras pasaules malas. Saslēdz datoru ar mobilo telefonu un tad zvani uz serveri. Harij, tas jau sen nav nekāds jaunums.

-     Pieņemsim, bet vai tā abonenta vārdu ari zini?

-     Nu… noskaidroju. Šejienes spečukiem gan tas nav vajadzīgs, viņi tikai ielādē norvēģu operatoru, šajā gadījumā TElenor, un tas savukārt piesūta rēķinu klientam. Tad nu es zvanīju uz Norvēģiju. Un dabūju vārdu.

-    Jā? Beidzot Harijs bija pilnīgi atmodies.

-     Tagad esam tikuši līdz ne sevišķi labai ziņai.

-     Un tā būtu?

-     Harij, vai esi paskatījies, kāds ir tavs telefona rēķins par pēdējām divām nedēļām?

Harijam vajadzēja tikai pāris sekunžu, lai saprastu, ko nozīmē Eisteina vārdi.

-    Mans mobilais? Tas draņķis izmanto manu mobilo telefonu?

-     Bet tu vairs neesi tā īpašnieks, ja pareizi saprotu?

-     Tā ir. Es to pazaudēju tovakar pie… pie Annas. Nolādēts!

-     Harij, ja pazūd telefons, tad numurs ir jāslēdz. Tev ne reizi neienāca prātā tik elementāra doma?

-      Doma? Harijs iestenējās. Zini, Eistein, man vairs nav bijusi neviena prātīga doma, kopš sākās visi tie sūdi! Piedod, ka muldu nez ko, viss taču ir tik vienkārši. Lūk, kāpēc es Annas mājā neatradu savu telefonu. Lūk, kāpēc viņš jūtas neuzvarams.

-     Man tiešām žēl, ka sabojāju tev dienu.

-    Pagaidi! Harija balss pēkšņi atdzīvojās. Ja mēs varam pierādīt, ka viņam ir mans mobilais telefons, tad mēs varam pierādīt arī to, ka viņš bijis pie Annas pēc tam, kad es aizgāju!

-    Jē! Eisteins iegavilējās un turpināja jau mazliet piesardzīgākā tonī: Tas nozīmē, ka tomēr bija vērts? Hallo? Harij?

-     Es dzirdu. Es domāju.

-     Domāt ir labi. Tu tikai domā vien tālāk, bet man ir sarunāta tikšanās ar kādu Stellu. Faktiski, ar vairākām. Un ja es gribu pagūt uz Oslo lidmašīnu…

-     Paliec sveiks, Eistein.

Harijs palika stāvam ar klausuli rokā un brīdi apsvēra: lidināt vai nelidināt to spoguļattēlā. Pamodies nākamajā rītā, viņš cerēja, ka saruna ar Eisteinu bijusi tikai sapnis. Un viņš patiešām bija sapņojis. Sešas vai septiņas šīs sarunas versijas.

Harijs runāja, un Raskols sēdēja nolaistu galvu, atbalstījis to rokās. Viņš ne reizi nepakustējās un nepārtrauca, kamēr Harijs izskaidroja, kā viņi atraduši Levu Greti un kā Harija paša mobilais telefons kļuvis par iemeslu, kāpēc viņiem joprojām nav pierādījumu pret Annas slepkavu. Kad Harijs bija beidzis, Raskols salika kopā rokas un lēnām pacēla galvu: latad tu savu lietu esi atrisinājis. Turpretī manējā paliek neskaidra.

-    Es to neuzskatu par tavu un manu lietu, Raskol. Mana atbildība…

-     Es gan uzskatu, Spiuni, Raskols viņu pārtrauca. Un es esmu karavadonis.

-     Mm. Ko tieši tu ar to domā?

Raskols aizvēra acis.

-    Vai esmu tev stāstījis, Spiuni, kā Vū karalis ielūdza pie sevis Suņdzi, lai tas mācītu viņa galma konkubīnēm karamākslu?

-     Laikam… nē.

Raskols smaidīja.

-     Suņdzi bija intelektuālis un sāka mācības ar to, ka pamatīgi un pedagoģiski izskaidroja sievietēm maršēšanas principus. Bet, kad sāka rībēt bungas, viņas nemaršēja tikai ķiķināja un smējās. "Ja komanda nav saprasta, tā ir ģenerāļa vaina," Suņdzi teica un izskaidroja visu vēlreiz. Bet, kad viņš nokomandēja "Soļos marš!", atkārtojās tas pats, kas iepriekš. "Ja pavēle ir saprasta, bet netiek pildīta, tā ir virsnieku vaina," viņš sacīja un deva diviem vīriem pavēli izraudzīties divas iecienītākās konkubīnes. Un tad viņām visu citu pārbiedēto konkubīņu acu priekšā tika nocirsta galva. Kad karalis uzzināja, ka divām mīļākajām konkubīnēm ir nocirsta galva, viņš saslima un palika gultā vairākas dienas. Bet, piecēlies pēc slimības, uzticēja Suņdzi sava karaspēka vadību. Raskols atvēra acis. Ko mums šis stāsts māca, Spiuni?

Harijs neatbildēja.

-     Jā, tas mums māca, ka militārā organizācijā loģikai jābūt pilnīgai un konsekvencei absolūtai. Ja nebūsi līdz galam konsekvents, paliksi sēžam galmā ar bariņu ķiķinošu konkubīņu. Kad tu atnāci un palūdzi papildu četrdesmit tūkstošus kronu, tu tās dabūji, jo es noticēju stāstam par bildi Annas kurpē. Anna ir čigāniete. Kad čigāni ir ceļā, viņi atstāj krustcelēs patrin. Tas var būt ap zaru apsiets sarkans lakatiņš vai kauls ar iecirtumu katrai zimei ir sava atšķirīga nozīme. Bilde nozīmē, ka drīz kāds mirs. Vai ir jau miris. To tu nevarēji zināt, tāpēc es paļāvos, ka stāsti taisnibu. Raskols uzlika rokas uz galda ar plaukstām uz augšu. Bet vīrietis, kurš laupīja mana brāļa meitai dzīvību, ir brīvībā, un tagad, uz tevi skatoties, es redzu ķiķinošu konkubīni, Spiuni. Absolūta konsekvence. Saki man viņa vārdu, Spiuni.

Harijs ievilka elpu. Divi vārdi. Četras zilbes. Ja viņš pats atmaskotu Albū, kāds sods Albū tiktu piespriests? Slepkavība ar iepriekšēju nodomu greizsirdības dēļ deviņi gadi cietumā, nosēdētu vien sešus. Un sekas viņam pašam? Izmeklēšanā droši vien atklātos, ka, būdams policists, slēpis patiesību, lai aizdomas nekristu uz viņu. Nepārprotama galvas bāšana cilpā. Divi vārdi. Četras zilbes. Un visas viņa problēmas būtu atrisinātas. Bet Albū nāktos izbaudīt, ko nozīmē absolūta konsekvence.

Tomēr Harijs atbildēja tikai ar vienu zilbi.

Raskols pamāja un uzlūkoja Hariju skumjām acīm.

-    Es jau baidījos, ka tu atbildēsi tā. Tad tu man neatstāj nekādu izvēli, Spiuni. Vai atceries, ko es tev atbildēju, kad tu jautāji, kāpēc es tev uzticos?

Harijs pamāja.

-    Visiem ir kaut kas, kādēļ viņi dzīvo, vai ne, Spiuni? Kaut kas, ko var atņemt. Labi, vai skaitlis 316 izklausās pazīstams?

Harijs neatbildēja.

-    Tad ļauj man tevi informēt, ka 316 ir istabas numurs viesnīcā International Maskavā. Tā stāva dežuranti sauc Olga. Viņai drīz klāt pensija, un viņa sapņo par garu atvaļinājumu pie Melnās jūras. Uz to stāvu ved divas kāpnes un lifts. Plus vēl personāla lifts. Istabā ir divas atsevišķas gultas.

Harijs norīstījās.

Raskols atbalstīja pieri pret sakļautajām rokām: Mazākais guļ tuvāk logam.

Harijs piecēlās, piegāja pie durvīm un spēcīgi uzsita. Gaitenī noskanēja atbalss. Viņš turpināja sist, līdz izdzirdēja slēdzenē noskrapstam atslēgu.

30. NODAĻA Vibrācijas režīms

-     Soryy, ātrāk nekādi nevarēju, Eisteins teica, izgriezdams taksometru atpakaļ uz ielas pie Elmera Frukt & Tobakk.

-     Apsveicu ar atgriešanos, Harijs atbildēja, vienlaikus vērodams, vai no labās puses braucošā autobusa šoferis ir sapratis, ka Eisteins netaisās te uzkavēties.

-    Tātad laižam uz Šlemdāli? Eisteins izlikās nedzirdam spalgos brīdinājuma signālus.

-     Uz Bjērnetroketu. Vai zini, ka tev vajadzēja dot ceļu?

-     Izvēlējos būt nesaprotošs.

Harijs pagrieza galvu uz drauga pusi. Viņa acis bija piesarkušas un pavisam šauras.

-     Esi saguris?

-     Laika zonu maiņa.

-    Eistein, atšķirība starp mums un Ēģipti ir tikai viena stunda.

-     Viena jau nu noteikti.

Sēdekļa atsperes un amortizatori bija savu laiku nokalpojuši, tādēļ, līkumojot pa ieliņām uz Albū villu, bija jūtams katrs lielāks bruģakmens, katra asfalta rise. Taču Harija prātu tobrīd nodarbināja pavisam kas cits. Aizņēmies no Eisteina mobilo telefonu, viņš zvanīja uz viesnīcas International 316. numuru. Atsaucās Oļegs. Jautāja, no kurienes viņš zvanot, un Harijs zēna balsī saklausīja neviltotu prieku.

-     No mašīnas. Kur mamma?

-     Viņa aizgāja uz Ky3Heu,Kuū Mocm.

-     Es domāju, ka uz tiesu jāiet tikai rit?

-    Viņai tikšanās ar advokātiem, viņš teica liela cilvēka nopietnībā. Pēc stundas būs atpakaļ.

-      Klau, Oļeg, vai vari nodot mammai ziņu? Pasaki viņai, ka jums jāmaina viesnīca. Nekavējoties.

-     Kāpēc?

-     Tāpēc… ka es tā teicu. Vienkārši pasaki to viņai, sarunāts? Es tad piezvanīšu vēlāk.

-     Labi.

-     Tu esi brašs zēns. Bet tagad man jāsteidzas.

-     Harij…

-     Nu?

-     Ai, nekas.

-     Okay. Un neaizmirsti, kas tev jāpasaka mammai.

Eisteins piebremzēja un nobrauca malā.

-      Gaidi šeit, Harijs noteica, izkāpdams no mašīnas. Ja pēc divdesmit minūtēm neesmu atpakaļ, zvani uz dežūrdaļu pa numuru, ko es tev iedevu. Un saki, ka…

-    Slepkavību nodaļas vecākais inspektors Hols lūdz nekavējoties nosūtīt patruļmašīnu ar apbruņotu ekipāžu. Es to iegaumēju.

-     Labi. Bet, ja izdzirdi šāvienus, tad zvani uzreiz.

-     Skaidrs. Kurā filmā tā bija?

Harijs vēroja māju. Suņa rejas viņš nedzirdēja. Garām lēni pabrauca un gabaliņu tālāk apstājās tumši zils BMW, citādi viss bija pavisam kluss.

-     Daudzās.

-     Forši, Eisteins iesmējās. Tad pierē iegūla rūpju rieva. Tas taču būs forši? Ellīgi bīstami, bet forši, vai ne?

Durvis atvēra Vigdisa Albū. Viņa bija ģērbusies tikko gludinātā baltā blūzē un īsos svārkos, bet skatiens bija tik aizmiglots, it kā viņa nupat būtu izkāpusi no gultas.

-    Es zvanīju jūsu vīram uz darbu, Harijs teica. Man paskaidroja, ka viņš šodien esot mājās.

-   Iespējams, viņa atbildēja. Tikai viņš te vairs nedzīvo. Viņa spēji iesmējās. Kāpēc tāds izbrīns, inspektor. Pats taču atskrēji kā sadedzis ar stāstu par to… par to… Viņa žestikulēja, kā gribēdama atrast piemērotāku apzīmējumu, bet neatradusi rezignēti pasmaidīja par savu nevarību, … to mauku.

-     Vai drīkstu ienākt, Albū kundze?

Viņa salīgi sarāvās.

-     Sauc mani par Vigdisu, sauc, kā vien vēlies, tikai ne tā.

-     Vigdis, Harijs viegli paklanījās, vai drīkstu ienākt?

Viņa sarauca uzacis, ja tā varēja dēvēt šauro, tumšo svītriņu virs acīm. Brīdi vilcinājās, tad pamāja ar roku.

-    Jā, kāpēc gan ne?

Harijam likās, ka novējo pēc džina, bet tikpat labi tas varēja būt kāds Vigdisas parfīms. Iekšā nekas neliecināja par dramatiskām pārmaiņām ierastajā dzīves ritmā. Tīras, sakoptas telpas, gaiss pilns ar patīkamām smaržām, uz zema skapja vāze ar svaigiem ziediem. Harijs ievēroja, ka sofas pārvalks vairs nav tik izteikti pelēks kā iepriekšējā reizē, kad viņš te bija. Skanēja klusināta klasiskā mūzika, tumbas gan nekur nemanīja.

-     Mālers? Harijs jautāja.

-     Slavenākie ieraksti, Vigdisa atbildēja. Arne pirka tikai labāko darbu izlases. Pārējie diski viņu neinteresēja, viņa piebilda.

-     Tiešām uzteicami, ka viņš tos nav savācis sev līdzi. Starp citu, kur viņš šobrīd uzturas?

-     Pirmkārt, viņam te nepieder pilnīgi nekas. Otrkārt, nedz es zinu, nedz vēlos zināt, kur viņš uzturas. Vai tev neatradīsies cigarete, inspektor?

Harijs pasniedza paciņu un, brīdi vērojis viņas neveiklo ņemšanos ar masīvu sudraba un tīkkoka izstrādājumu, paliecās pāri galdam un piedāvāja savas gāzes šķiltavas.

-     Paldies. Es domāju, ka viņš ir izbraucis. Uz kādu zemi ar siltāku klimatu. Tikai baidos, ka tur nav tik karsts, kā es vēlētos.

-     Mm. Kā man būtu jāsaprot jūsu vārdi, ka viņam šeit nekas nepieder?

-    Tieši tā, kā es teicu. Māja, mēbeles, mašīna tas viss pieder man. Viņa enerģiski izpūta dūmu mutuli. Vari pajautāt manam advokātam.

-     Es domāju, ka tavam vīram bija pietiekami naudas, lai…

-      Nesauc viņu par manu vīru! Vigdisa Albū, šķiet, grasījās vienā paņēmienā izsmēķēt visu atlikušo cigareti. Jā, nauda viņam bija. Viņam bija pietiekami daudz naudas, lai nopirktu šo māju, šīs mēbeles un mašīnas, atpūtas māju un rotaslietas, kuras viņš man gādāja tikai tāpēc, lai es tās izrādītu mūsu tā sauktajiem draugiem. Vienīgais, kam Arne piešķīra nozīmi, bija tas, ko citi par to domās. Viņa radi, mani radi, kolēģi, kaimiņi, studiju biedri. Dusmas piešķīra viņas balsij spalgu, metālisku pieskaņu, it kā viņa runātu megafonā. Ārnes Albū fantastiskā dzīve bija visiem domāta izrāde, un viņiem bija jāaplaudē, kad viss bija labi. Ja Arne tikpat daudz enerģijas būtu ieguldījis sava uzņēmuma vadīšanā, cik veltīja aplausu pelnīšanā, tad, iespējams, Albu AS nebūtu nogājis pa burbuli.

-     Mm. Pēc Dagens N&ringsliv pieejamās informācijas Albu AS bija veiksmīgs uzņēmums.

-     Tas bija ģimenes, nevis biržā reģistrēts uzņēmums, kam jāpublisko grāmatvedības detaļas. Arne, pārdodot uzņēmuma daļas, panāca, ka tas šķietami darbojas ar peļņu. Viņa pelnu traukā apdzēsa līdz pusei izsmēķēto cigareti. Pirms pāris gadiem uzņēmumam iestājās akūta likviditātes krīze un, tā kā Albū personīgi bija atbildīgs par parādiem, viņš pārrakstīja māju un citus īpašumus uz mani un bērniem.

-    Mm. Bet tie, kas pirka viņa biznesu, taču maksāja, cik prasīts. Avīzē bija rakstīts par trīsdesmit miljoniem.

Vigdisa rūgti iesmējās.

-    Esi nopircis stāstu par veiksmīgu biznesmeni, kurš sašaurinās, lai vairāk laika varētu veltīt ģimenei? Tādas lietas Arnem padodas, to nevar noliegt. Atļaušos teikt tā Arnem bija izvēle: vai nu labprātīgi atdot savu biznesu, vai arī bankrotēt. Viņš, protams, izvēlējās pirmo variantu.

-     Un tie trīsdesmit miljoni?

-     Arne, kad vēlas, ir velnišķīgi šarmants. Un tad ļaudis viņam viegli notic. Tāpēc viņš ir lielisks pārrunu vedējs, jo īpaši spiedīgās situācijās. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc banka un piegādātājs gaidīja tik ilgi. Kad piegādātāja pacietības mērs beidzot bija pilns, Arne līgumā, kam patiesībā vajadzēja būt kapitulācijas aktam, panāca divas lietas. Viņam izdevās paturēt atpūtas māju, jā, tā joprojām pieder viņam. Un vēl viņš panāca, ka publiskojamā darījuma summa ir trīsdesmit miljoni. Pircējam tas nenozīmēja pilnīgi neko, jo tieši tik liels bija Albu AS parāds par piegādātajām precēm. Taču Arne Albū saglabāja veiksminieka tēlu, un viņam tas nozīmēja visu. Bankrots, kas publiski izskatās kā izcili spožs darījums. Tas nu tiešām ir īsts burvju triks, vai ne?

Viņa atmeta galvu un skaļi iesmējās. Harijs ievēroja, ka viņai zem zoda ir neliela rēta.

-     Bet kas jums būtu sakāms par Annu Betsenu? viņš jautāja.

-     To viņa padauzu? Viņa pārcēla savas slaidās kājas vienu pār otru, ar pirkstu atglauda no sejas matu cirtu un, vienaldzīgi vērdamās kādā sienas punktā, turpināja: Viņa bija tikai rotaļlieta. Viņam briesmīgi patika palielīties draugiem, ka viņam ir mīļākā, turklāt nevis šāda tāda, bet īsta čigāniete, bet tā bija viņa kļūda. Ne visi, ko Arne uzskatīja par saviem draugiem, bija viņam, kā lai to labāk pasaka, patiešām lojāli. Vārdu sakot, es tiku informēta.

-     Un?

-     Es viņam devu iespēju sākt visu no jauna. Bērnu dēļ. Esmu saprātīga sieviete. Viņa paskatījās uz Hariju, un viņš ievēroja, cik pietūkuši ir viņas plakstiņi. Bet viņš to neizmantoja.

-     Varbūt viņš saprata, ka viņa vairs nav tikai rotaļlieta vien?

Vigdisa neatbildēja, tikai vēl ciešāk saknieba jau tā plānās lūpas.

-    Viņam te bija kabinets vai kaut kas tamlīdzīgs? Harijs jautāja.

Vigdisa Albū palocīja galvu.

Viņa devās uz kāpnēm, Harijs sekoja.

-    Viņš dažkārt ieslēdzās un nosēdēja te līdz pusnaktij. Atslēgusi durvis, viņa iegāja bēniņistabā, no kurienes pavērās skats uz kaimiņmāju jumtiem.

-     Strādāja?

-    Sērfoja internetā. Bija kā uzburts. Teica, ka pētot mašīnas un tamlīdzīgi. Dievs vien zina, vai tā patiešām bija.

Harijs piegāja pie rakstāmgalda un pavilka kādu atvilktni.

-     Tukšs?

-     Visu, kas bija atvilktnēs, viņš salika plastikāta maisā un paņēma līdzi.

-     Arī datoru?

-     Viņam bija tikai laptops.

-     Ko viņš dažkārt pieslēdza mobilajam telefonam?

Viņa sarauca uzacis.

-     Par to es neko nezinu.

-     Es tikai painteresējos.

-     Vai vēl kaut ko gribi redzēt?

Harijs pagriezās. Vigdisa Albū bija nostājusies durvju ailā un vienu roku pacēlusi virs galvas, bet otru uzlikusi uz gurniem. Uzvilnīja pārsteidzoša dejā vu sajūta.

-     Vēl pēdējais jautājums… Vigdisas kundze.

-     Ak tā? Vai tiešām tā steidzies, inspektor?

-     Mani gaida taksometrs ar ieslēgtu skaitītāju. Jautājums ir diezgan vienkāršs. Kā jums liekas, vai viņš varēja viņu nogalināt?

Vigdisa domīgi skatījās uz Hariju, ar kurpes papēdi viegli piesizdama slieksnim. Harijs gaidīja.

-    Zini, kas bija pirmais, ko viņš man sacīja, kad pateicu, ka zinu par viņa mauku? "Tev jāapsola, ka nevienam to neteiksi, Vigdis." Es, lūk, nedrīkstēju nevienam stāstīt! Arnem apkārtējo priekšstats, ka mēs esam laimīgi, bija svarīgāks par to, vai mēs patiešām tādi bijām. Mana atbilde, inspektor, ir tāda, ka es nezinu, uz ko viņš ir spējīgs. Es viņu nepazīstu.

Harijs izvilka no iekškabatas savu vizītkarti.

-    Es gribu, lai jūs man zvanāt, ja viņš ar jums sazinās. Vai ari, ja uzzināt, kur viņš atrodas. Nekavējoties.

Vigdisa paskatījās uz vizītkarti ar tikko manāmu smaidu maigi rozīgajās lūpās.

-    Vai tikai tad, inspektor? Harijs neatbildēja.

Ārpusē uz kāpnēm viņš pagriezās pret viņu.

-     Vai kādreiz izstāstījāt?

-     Ka mans vīrs ir neuzticīgs? Un kā tu domā?

-     Es? Es domāju, ka jūs esat praktiska sieviete. Viņa plati pasmaidīja.

-     Astoņpadsmit minūtes, Eisteins teica. Fu tu, velns, man jau sirds sāka lēkšot.

-     Vai tu zvanīji uz manu veco telefona numuru, kamēr biju mājā?

-     Kā tad. Zvanīju neatņemdamies.

-     Es neko nedzirdēju. Acīmredzot tas vairs tur neatrodas.

-     Atvaino, bet varbūt dzirdēji vibrozvanu?

-     Ko?

Eisteins demonstrēja epilepsijas lēkmi.

-     Apmēram tā. Vibrācijas režīms jeb klusais zvans.

-    Mans maksāja vienu kronu, un tam bija tikai parastais zvans. Viņš to ir paņēmis līdzi. Eistein, kur palika zilais BMW, kas stāvēja gabalu tālāk?

-     Kas?

Harijs nopūtās.

-     Braucam.

31. NODAĻA Maglite

-     Tu saki, ka mūs kāds trakais tagad vajā, jo tu nevari atrast personu, kas nogalināja vienu no viņa radiniekiem? Rākelas balss klausulē nejauki griezās ausīs.

Harijs aizvēra acis. Halvošens bija aizgājis līdz Elmeram, un birojā viņš šobrīd bija viens pats.

-    īsumā sakot, jā. Mums ar viņu bija noruna. Viņš savu norunas daļu ir izpildījis.

-     Un tāpēc mūs vajā kā zvērus? Man tagad jābēg no viesnīcas kopā ar dēlu, kurš kuru katru dienu uzzinās, vai varēs palikt kopā ar savu mammu vai ne? Tāpēc… tāpēc… Viņas balss no niknuma kļuva saraustīta un aizlūza. Harijs ļāva viņai pabeigt.

-     Kāpēc, Harij?

-    Pasaulē vecākais iemesls, viņš sacīja. Asinsatriebība. Vendeta.

-     Kāds tam sakars ar mums?

-     Kā jau es teicu nekāds. Tu un Oļegs neesat mērķis, vienīgi līdzeklis. Šis vīrietis uzskata par savu pienākumu atriebt slepkavību.

-     Pienākumu? Viņas kliedziens gandrīz pārplēsa bungādiņu.

-     Atriebība, ar kuru jūs, vīrieši, ņematies, ir kaut kāda teritorijas dališana, tam nav nekā kopīga ar pienākumu, drīzāk ar neandertāliešu dziņām.

Harijs nogaidīja, līdz izklausījās, ka Rākela ir beigusi.

-     Man ļoti žēl, ka tā. Bet šobrīd es neko tur nevaru līdzēt.

Viņa neatbildēja.

-     Rākela? -Jā-

-     Kur jūs esat?

-    Ja tas, ko tu saki, ka viņi mūs tik viegli atrada, ir taisnība, tad es laikam neizteikšos pa telefonu.

-     Labi. Vai tā ir droša vieta?

-     Domāju, ka jā.

-     Mm.

Kāda krievu balss fonā pastiprinājās un pavājinājās kā īsviļņu radiostacijā.

-     Kāpēc tu nevari mani vienkārši pārliecināt, ka mēs esam drošībā, Harij? Saki, ka tās ir tikai pasakas, ka viņi blefo… Viņas balsi ieskanējās samtainas notis. Saki jebko.

Ieturējis pauzi, Harijs atbildēja lēni un skaidri: Tāpēc, ka ir nepieciešams, lai tu būtu nobijusies, Rākel. Pietiekami nobijusies, lai rīkotos pareizi.

-     Un tas būtu?

Harijs dziļi ievilka elpu.

-     Es visu nokārtošu, Rākel. Es visu nokārtošu.

Līdzko Rākela bija nolikusi klausuli, Harijs zvanīja Vigdisai Albū. Viņa atbildēja jau pēc pirmā zvana signāla.

-     Te Hols. Vai sēžat pie telefona un gaidāt kādu, Albū kundze?

-     Un kā tu domā? Viņai metās mēle, un Harijs noprata, ka viņa paguvusi izdzert vēl vismaz pāris kokteiļu.

-    Nav ne jausmas. Bet es gribu, lai jūs paziņojat par sava vīra pazušanu.

-     Kāpēc gan? Man viņa nemaz netrūkst. Viņa skumīgi iesmējās.

-      Nu, teiksim tā, man ir nepieciešams iemesls, lai uzsāktu viņa meklēšanas procedūru. Jūs varat izvēlēties vai nu jūs pati paziņojat par viņa pazušanu, vai arī es izsludinu viņa meklēšanu. Par slepkavību.

Krietnu bridi klausulē bija klusums.

-     Es nesaprotu, konstebl.

-     Te nav visai daudz, ko saprast, Albū kundze. Vai varu ziņot, ka esat pieteikusi viņa pazušanu?

-      Pagaidiet! viņa iesaucās. Harijs dzirdēja plīstoša stikla troksni. Par ko īsti jūs runājat? Ārnes lieta taču jau tiek izmeklēta.

-     Jā, es to izmeklēju. Bet es pagaidām nevienu citu neesmu informējis.

-      Ak tā? Un kas tad bija tie trīs detektīvi, kas te ieradās pēc jūsu aizbraukšanas?

Harijam pēkšņi šķita, ka pa muguru kāds pārvelk ledainu pirkstu.

-     Kādi trīs detektīvi?

-      Vai jūs tur policijā nesarunājaties? Viņi pat negribēja iet prom, gandrīz jau sabijos.

Harijs bija piecēlies no biroja krēsla.

-     Vai viņi atbrauca ar zilu BMW, Albū kundze?

-     Vai atceraties, ko es jums teicu par sievu lietām, Harij?

-     Ko jūs viņiem izstāstījāt?

-    Ko es varēju izstāstīt? Neko tādu, ko neesmu teikusi arī jums. Viņi apskatījās dažas fotogrāfijas un… jā, nevar teikt, ka viņi būtu bijuši gluži rupji, bet…

-     Ko jūs viņiem pateicāt, pirms viņi devās prom?

-     Devās prom?

-    Viņi negāja prom, pirms nebija dabūjuši to, pēc kā bija ieradušies. Varat man ticēt, Albū kundze.

-     Harij, es jau sāku nogurt no atcerēšanās…

-     Domājiet! Tas ir svarīgi.

-      Bet, ak Dievs, cilvēk. Es neko tādu neteicu. Es… ak jā, es atskaņoju ierakstu, ko Arne bija atstājis automātiskajā atbildētājā pirms divām dienām. Un tad viņi aizgāja.

-     Bet man jūs teicāt, ka neesat ar viņu runājusi.

-   Es jau ari nerunāju. Viņš tikai bija atstājis ziņu, ka ir paņēmis lidzi Gregoru. Un tā ir taisnība, es dzirdēju Gregoru rejam.

-     No kurienes viņš zvanīja?

-     Kā gan es to varu zināt?

-     Tie, kas jūs apmeklēja, to saprata, noteikti. Vai varat man atskaņot to ierakstu?

-     Bet viņš jau pateica tikai…

-     Esiet tik laipna un dariet, ko es teicu. Runa ir par… Harijs centās izdomāt, kā pateikt to citiem vārdiem, bet viņam neizdevās. … dzīvību un nāvi.

Par satiksmes organizēšanu Harijs neko daudz nezināja. Viņš nebija dzirdējis par aprēķiniem, kas pierādīja, ka vēl viena tuneļa izbūve pie Vinterbrū un šosejas pagarināšana likvidēs sastrēgumus uz E6 dienvidos no Oslo. Viņš nezināja nedz to, ka galvenais arguments šai miljardu vērtajai investīcijai bija satiksmes drošība, bet Mosas un Drēbakas šurpu turpu braukājošo vēlētāju vēlmēm bija tikai pakārtota nozīme, nedz arī to, ka amatpersonas, lai aprēķinātu projekta sabiedrisko labumu, bija izgudrojušas formulu un tajā cilvēka dzīvība bija novērtēta ar 20,4 miljoniem kronu, ieskaitot ātrās palīdzības mašīnu un satiksmes plūsmu pārkārtošanas izmaksas un pāragrās nāves dēļ neiekasētos nodokļus. Eisteina Mercedes, vēža ātrumā vilkdamies uz dienvidiem pa E6, Harijs nezināja pat to, cik vērta ir Ārnes Albū dzīvība un kāds būtu guvums, ja viņš to glābtu. Harijs zināja tikai to, ko riskē zaudēt, un arī to, ka šis zaudējums nebūs atlīdzināms. Nekādā veidā. Tāpēc bija pat labāk, ja par to daudz nedomāja.

Vigdisas Albū pa telefonu atskaņotais ieraksts bija ildzis vien piecas sekundes un saturēja tikai vienu informācijas drumslu, kurai bija kaut kāda vērtība. Taču ar to pietika. Tā nebija iekodēta Ārnes Albū desmit īsajos vārdos: "Es paņēmu līdzi Gregoru, saku to tāpēc, lai tu zinātu", ko viņš pateica, pirms nolika klausuli.

Tā neslēpās fonā dzirdamajā Gregora mežonīgajā riešanā.

Tās bija griezīgās klaigas. Kaiju klaigas.

Ceļazīmi ar norādi, ka šeit jānogriežas uz Larkollenu, viņš ieraudzīja jau tumsā.

Te bija tikai Jeep Cheroke, ari apgriešanās laukumā neredzēja nevienu zilu BMW. Harijs piebrauca mājai, cik tuvu vien varēja. Par klusu ielavīšanos nebija vērts pat domāt, jo suņa rejas bija dzirdamas jau iebraucamā ceļa tālākajā galā, tiklīdz viņš nolaida mašīnas logu.

Tagad Harijs nožēloja, ka nav paņēmis līdzi ieroci. Ne tāpēc, ka baidītos no Ārnes Albū. Ārne, visticamāk, bija neapbruņots un neapzinājās situācijas nopietnību. Taču aktieru pulks, spēlei turpinoties, bija kļuvis kuplāks.

Harijs izkāpa no mašīnas. Kaijas nebija nedz redzamas, nedz dzirdamas. Droši vien klaigā tikai diennakts gaišajā laikā, viņš nodomāja.

Gregors bija piesiets pie lieveņa margām. Mēness gaismā spīdēja zobi, un neviļus pārskrējušās aukstās tirpas lika nelāgi iesmelgties joprojām jutīgajam kaklam, tomēr Harijs, pārvarējis sevi, mierīgiem, gariem soļiem tuvojās rejošajam dzīvniekam.

-     Nu, atceries vēl mani? Harijs čukstēja, pienācis tik tuvu, ka varēja sajust suņa karsto dvašu. Ķēde, kurā bija piesiets Gregors, bija nostiepusies un vibrēja. Harijs notupās, un pilnīgi negaidot suns kļuva rāmāks, tad nolika galvu uz priekšķepām un apklusa pavisam. Vien sēcošā elpa liecināja, ka suns rējis ilgi. Harijs satvēra durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Viņš ieklausījās. Vai tur kāds runāja? Viesistabā dega gaisma.

-     Ārne Albū!

Neviens neatsaucās.

Brīdi pagaidījis, Harijs mēģināja vēlreiz.

Lukturī atslēgas nebija. Izraudzījies piemērotu akmeni, viņš ietrausās verandā, izsita stikloto verandas durvju rūti un pasniedzies atdarīja durvis no iekšpuses.

Istabā nebija nekādu cīņas pēdu. Šķita, tā pamesta lielā steigā. Uz galda gulēja atvērta grāmata. Harijs to pacēla. Šekspīra Makbets. Viena teksta rinda bija apvilkta ar zilu pildspalvu. "Man vārdu trūkst; lai šķēps par mani runā!"[9] Viņš paskatījās apkārt, pildspalvu nekur nemanīja.

Mazākās guļamistabas gultā kāds bija gulējis. Uz naktsgaldiņa žurnāls Mēs Vīrieši.

Virtuvē, aptuveni noregulēts uz kanālu P4, klusi šņāca mazs radio. Harijs to izslēdza. Uz sola gulēja pilnīgi atkusis antrekots un plēvē iesaiņoti brokoļi. Harijs paņēma antrekotu un izgāja priekšnamā. Aiz durvīm atskanēja skrapstoņa, un viņš tās atslēdza. Divas brūnas acis raudzījās uz viņu. Pareizāk sakot, uz antrekotu, kas tika saplosīts, tiklīdz ar mīkstu plakšķi piezemējās uz kāpnēm.

Vērodams rijīgo suni, Harijs apsvēra, ko darīt tālāk. Ja vien jau nebija par vēlu. Ārne Albū nelasīja Šekspīru, par to nu viņš bija pilnīgi pārliecināts.

Kad bija notiesāts pēdējais gaļas kriksis, Gregors, pagriezis galvu uz ceļa pusi, atsāka riet ar divkāršu sparu. Harijs piegāja lieveņa margām, atraisīja ķēdi un tik tikko noturējās kājās uz miklā pamata, Gregoram raujoties uz priekšu. Suns veda viņu lejup pa taciņu, pāri ceļam un atkal lejup pa stāvu nogāzi pretim tumšu viļņu vāliem, kas šļācās pret mēness apspīdētām klinšu mugurām. Viņš brida pa garu, slapju zāli, kas pinās pa kājām, kā gribēdama aizkavēt, taču Gregors apstājās tikai tad, kad zem Harija martenseniem iešņirkstējās akmenteļi un smiltis. Viņi atradās krastmalā, un suņa strupā aste bija gaisā. Bija pats paisuma pīķis, visapkārt šņāca un burbuļoja, it kā būtu atvērta gāzēta dzēriena pudele, viļņi gandrīz skāra cieto piekrastes zāli un atkāpjoties atstāja aiz sevis smiltīs putu svītras. Gregors atsāka riet.

Vai viņš būtu iekāpis laivā? Harijs jautāja pa daļai sev, pa daļai Gregoram. Viens vai kopā ar vēl kādu?

Jautājums palika neatbildēts. Lai nu kā tur būtu vai nebūtu, bija pilnīgi skaidrs, ka te pēdas izbeidzas. Harijs satvēra rotveilera kakla siksnu un pavilka, taču lielais dzīvnieks palika uz vietas. Tad Harijs iededza savu Maglite lukturīti un pavērsa gaismas kūli pret jūru. Baltas viļņu rindas kā kokaina svītras uz melna spoguļstikla, tas bija viss, ko viņš redzēja. Seklūdens josla te acīmredzot stiepās tālu. Harijs pavilka vēlreiz. Gregors, izmisīgi iegaudojies, ar priekšķepām sāka kārpīt zemi.

Harijs nopūtās, izslēdza lukturīti un gāja atpakaļ uz atpūtas māju. Virtuvē pagatavoja sev kafiju, ieklausīdamies, vai tālās rejas beidzot neapklusīs. Izskalojis krūzi, viņš no jauna devās uz krastmalu un sameklēja klinšu sienā iedobi. Ticis aizvējā, apsēdās, aizdedza cigareti un mēģināja domāt. Tad, sajozis ciešāk mēteli, aizvēra acis.

Reiz naktī, kad viņi gulēja viņas gultā, Anna bija kaut ko teikusi. Šķiet, tas notika sešu nedēļu ilgā romāna beigās un viņš laikam bija iedzēris mazāk nekā parasti, ja tagad to atcerējās. Viņa bija sacījusi, ka viņas gulta esot kuģis un viņi divi dzīves jūrā avarējuši, vientuļi cilvēki, kas vago okeānu un vairāk par visu baidās pie horizonta ieraudzīt zemi. Vai beidzās tieši tā, vai viņi ieraudzīja zemi? Ja atmiņa nevīla, bija citādi, liekas, viņš pameta kuģi, pārlēkdams pār bortu. Bet varbūt atmiņa tomēr vīla.

Viņš vēlreiz pievēra acis un mēģināja atcerēties, kā viņa izskatījās. Ne tajā naktī, kad viņi bija divi vientuļnieki uz kuģa, bet todien, kad redzēja viņu pēdējo reizi. Viņi bija pavakariņojuši. Šķiet, ka tā. Viņa ielējusi glāzē ko? Vīnu? Droši vien. Viņš to izdzēris? Laikam taču. Viņa ielējusi vēlreiz. Viņš zaudējis sajēgu. Lējis sev pats. Viņa smējusies par viņu. Skūpstījusi viņu. Dejojusi viņam. Atkal čukstējusi ausī mazās nerātnības. Viņi iekrituši gultā un ļāvuši vaļu instinktiem. Vai tiešām viņai tas bijis tik viegli? Un viņam?

Nē, tā nevarēja būt.

Bet kā bija patiesībā? Vai viņš to zināja? Vai varēja ar simtprocentīgu pārliecību teikt, ka, atkal saticis kādreizējo mīļāko, nav ar svētlaimīgu smaidu uz lūpām gulējis gultā Sorgenfrīgātas dzīvokli, kamēr Rākela Maskavā, baidīdamās, ka var zaudēt bērnu, cīnījusies ar bezmiegu?

Harijs sakņupa. Aukstais, asais vējš pūta cauri, it kā viņš būtu rēgs, un domas, ko viņš līdz šim bija turējis pa gabalu, nu uzgruva visas uzreiz. Ja jau viņš pat nespēj sniegt sev skaidru atbildi, vai ir piekrāpis sievieti, kas viņam nozīmē vairāk par visām citām kopā ņemtām, tad kā lai zina, ko vēl viņš sadarījis? Eune bija apgalvojis, ka reibums tikai pastiprina vai pavājina indivīda noslieksmes. Bet kurš tad droši zina, kādas ir viņa noslieksmes? Cilvēki nav roboti, un smadzeņu ķīmija ir mainīga. Kura rīcībā ir pilns saraksts, ko var sastrādāt cilvēks nelāgā situācijā, turklāt vēl akūtas intoksikācijas stāvoklī?

Harijs drebinājās un sunīja sevi. Tagad viņš to saprata. Saprata, kāpēc jāatrod Ārne Albū un jāpanāk viņa atzīšanās, pirms citi apklusinājuši Ārni uz visiem laikiem. Un ne jau tāpēc, ka būtu līdz kaulam policists un tiesiska valsts būtu kļuvusi par viņa personisko lietu, bet gan tāpēc, ka viņam bija jāzina. Un Ārne Albū bija vienīgais, kurš viņam varēja to pastāstīt.

Viļņi plīsa ar apnicīgu regularitāti, granīta spraugās klusi svilpa vējš, un Harijs vēlreiz aizmiedza acis.

Kad viņš tās atkal atvēra, likās, ka kļuvis mazliet gaišāks. Vējš bija iztrenkājis mākoņus, un debesīs virs viņa blāvi mirdzēja zvaigznes. Mēness bija paslīdējis gabalu tālāk. Harijs paraudzījās pulkstenī. Viņš bija te sēdējis gandrīz stundu un gandrīz vairs nejuta kājas. Gregors ūdens malā joprojām rēja kā apsēsts. Ar pūlēm uzslējies stāvus, viņš nedrošā gaitā vilkās pie Gregora. Mēness gravitācija bija mainījusi adresi, ūdens līmenis krities un seklūdens josla pārvērtusies par platu, smilšainu pludmali.

Nāc, Gregor, mēs te neko neatradīsim.

Suns koda, tiklīdz Harijs pasniedzās, lai saņemtu kaklasiksnu, un Harijs instinktīvi atlēca soli atpakaļ. Piemiedzis acis, viņš uzmanīgi pārskatīja tuvējo ūdens joslu. Mēness skopajā gaismā jūra likās pilnīgi tumša, tomēr tur bija kaut kas, ko viņš nebija saskatījis paisuma lielākajā uzplūdā. No ūdens bija izlīduši divi kāši, kas atgādināja pietauvošanās pāļu cepures. Piegājis pie ūdens malas, Harijs no jauna ieslēdza lukturīti.

Augstā debess, viņš nočukstēja.

Gregors ielēca ūdeni, Harijs viņam brišus sekoja. Desmit metrus tālāk, esot ūdeni tikai līdz puslieliem, Harija skatiens atdūrās pret kurpēm. Itāļu, gatavotām pēc individuāla pasūtījuma. Harijs uzspīdināja lukturīti un ieraudzīja zem ūdens zilibaltus, kailus stilbus, kas slējās kā divi bālūksnēji kapakmeņi.

Vējš un viļņu dārdi acumirklī noslāpēja Harija kliedzienu. Bet no rokām izslīdējušais lukturītis smilšainajā jūras gultnē dega vēl gandrīz divdesmit četras stundas. Nākamajā vasarā to nejauši atrada kāds puisēns un aiznesa tēvam, un nedz viens, nedz otrs neiedomājās, ka sāļā ūdens saēstajam Mini Maglite lukturītim varētu būt kāda saistība ar šaušalīgo atradumu, par ko pērnruden ziņoja visi laikraksti, bet bija vasaras vidus, un tas likās tik sen.

piektā daļa

32. NODAĻA Deivids Haselhofs

Izspraukusies caur mākoņu spraugu, austošā rīta gaisma pletās virs fjordiem kā staru kūlis, un Toms Volers šādu parādību bija nodēvējis par Jēzus gaismu. Mājās pie sienām viņam bija karājusies ne viena vien šāda bilde. Viņš pārsoļoja pāri plastikāta lentei, kas norobežoja notikuma vietu. Tie, kas iedomājās viņu pazīstam, būtu teikuši, ka tas ir viņa dabā lēkt pāri, nevis pieliekties. Un par to dabu viņiem būtu taisnība, bet par pazīšanu gan ne. Tomam Voleram nebija zināms neviens, kas viņu pazītu. Un viņš bija nolēmis, ka tā tam arī jāpaliek.

Viņš pietuvināja tēraudzilajiem Police saulesbriļļu stikliem mazu digitālo fotokameru. Šādu saulesbriļļu viņam mājās bija vesels ducis. Pretpakalpojums no kāda pateicīga klienta. Tāpat kā fotokamera. Skatu meklētājā tika notverta izraktā bedre un līķis tai līdzās. Tas bija melnās biksēs un kreklā, kas kādreiz bijis balts, bet tagad no māliem un smiltīm kļuvis brūns.

-    Jauna bilde privātajai kolekcijai? Taujātājs bija Vēbers.

-    Šī tik tiešām jauna, Volers sacīja, neatrāvis acis. Man patīk slepkavas ar bagātu fantāziju. Vai esat identificējuši vīrieti?

-    Arne Albū. 42 gadi. Precējies, trīs bērni. Izskatās, ka bijušas naudas grūtības. Viņam pieder atpūtas māja tepat blakus.

-     Vai kāds kaut ko redzējis vai dzirdējis?

-     Pašreiz tiek iztaujāji tuvākie kaimiņi. Bet pats redzi, cik te vientulīgi.

-     Varbūt tur tālāk hotelī? Volers pamāja uz lielas, dzeltenas koka mājas pusi piekrastes galā.

-     Šaubos, Vēbers noteica. Diez vai šajā gadalaikā tur kāds uzturas.

-     Un kas atrada mirušo?

-     Anonīms zvans no telefonbūdas Mosā. Uz Mosas Policijas iecirkni.

-     Slepkava?

-     Diez vai. Viņš pastāstīja, ka ejot vakara pastaigā ar suni, pamanījis jūrā slejamies divas kājas.

-     Vai saruna ir ierakstīta?

Vēbers papurināja galvu.

-     Viņš nezvanīja uz ārkārtas numuru.

-     Un ko jūs varat secināt? Volers norādīja uz līķi.

-    Ārstu ziņojums būs vēlāk, bet man izskatās, ka viņš ir aprakts dzīvs. Nav nekādu vardarbības pazīmju uz ķermeņa, bet asinis nāsīs un mutē un plīsuši asinsvadiņi acīs liecina par lielu asins pieplūdumu galvai. Turklāt esam atraduši dziļi rīklē smiltis, kas liecina, ka viņš aprakšanas brīdī vēl elpojis.

-     Saprotu. Vēl kaut kas?

-     Suns bija piesiets pie mājas, tā atrodas tepat augšā. Milzīgs, pretīgs rotveilers. Pārsteidzoši labā formā. Māja nebija aizslēgta. Arī tur nekādu cīkstēšanās pēdu.

-    Citiem vārdiem sakot, vairāki mums nezināmi cilvēki iespērušies mājā, piedraudējuši ar kādu šaujamo, piesējuši suni, izrakuši bedri un laipni palūguši tajā iekāpt.

-    Ja vien bijuši vairāki.

-    Liels rotveilers, pusotru metru dziļa bedre. Manuprāt, par to nav šaubu, Vēber.

Vēbers neatbildēja. Viņš nekad nebija noskaņots pret strādāšanu kopā ar Voleru; tam vīram piemita rets izmeklētāja talants, ko skaidri apliecināja darba rezultāti. Bet tas vēl nenozīmē, ka Vēberam būtu jājūt pret Voleru simpātijas. Vārds nepatika te laikam nebūtu īsti vietā. Bija kaut kas cits, kaut kas tāds, kas lika aizdomāties par spēli "atrodi septiņas nepareizās bildes" nevarēja skaidri parādit, kas tieši nav kārtībā, tomēr kaut kas satrauca. Jā, satrauca, tas bija īstais vārds.

Volers notupās blakus līķim. Viņš zināja, ka Vēberam nepatīk. Bet tas viņu neuztrauca. Vēbers bija vecs Kriminālistikas nodaļas policists, kurš nebija iecerējis pāriet uz kādu amatu, kuram varētu būt ietekme uz Volera karjeru vai dzīvi vispār. Citiem vārdiem sakot, viņš bija persona, kura simpātijas Voleram nekādi nebija noderīgas.

-     Kas viņu identificēja?

-     Te bija atnākuši apskatīt daži vietējie, Vēbers atbildēja.

Vietējā veikaliņa īpašnieks viņu atpazina. Mēs sazinājāmies arī ar viņa sievu Oslo un atvedām to šurp. Viņa apliecināja, ka tas ir Arne Albū.

-     Un kur viņa ir tagad?

-    Atpūtas mājā.

-    Vai kāds ar viņu jau ir runājis?

Vēbers paraustīja plecus.

-     Man patīk būt pirmajam, Volers sacīja, paliecās uz priekšu un nofotografēja līķa seju tuvplānā.

-      Šī lieta ir Mosas policijas iecirkņa ziņā. Mēs esam atsaukti tikai palīdzēt.

-     Bet mums taču ir pieredze, Volers teica. Vai kāds tiem laukiem pieklājīgā veidā to ir paskaidrojis?

-    Daži no mums ir izmeklējuši slepkavības arī iepriekš, viņiem aiz muguras kāds sacīja. Volers paskatījās uz smaidošu vīrieti policista melnajā ādas jakā. Uz uzplečiem ar zelta apmali bija viena zvaigzne.

-     No hardfeelings,* vecākais inspektors iesmējās. Es esmu Pauls Sērensens. Un jūs laikam esat Volers.

Volers atturīgi pamāja ar galvu un izlikās nemanām, ka Sērensens grasās sniegt viņam roku. Ķermeniska saskarsme ar nepa-

' Neņemiet ļaunā. (Angļu vai) zīstamiem vīriešiem viņam likās netīkama, ar pazīstamiem, starp citu, tāpat. Pavisam citādi bija ar sievietēm. Vismaz tad, ja viņš pats bija iniciators. Un tāds viņš parasti bija.

-      Neko tamlīdzīgu jūs agrāk neesat izmeklējuši, Sērensen, Volers noteica, pavilkdams uz augšu mirušā acu plakstu un atklādams asinīm pieplūdušu acābolu. Tas nav naža dūriens vietējā krogā vai nejaušs šāviens dzērumā. Tāpēc jūs mums zvanījāt, vai ne?

-     Nē, tas tiešām neizskatās pēc vietēja konflikta, Sērensens piekrita.

-    Nu tad es ierosinu, ka jūs ar puišiem pagaidām te padežurējat, bet es eju aprunāties ar mirušā sievu.

Sērensens iesmējās tā, it kā Volers būtu pateicis kādu labu joku, bet aprima, pamanījis, cik augstu virs Police brillēm uzrauktas Volera uzacis. Toms Volers piecēlās un devās uz policijas nožogojumu pusi. Lēni noskaitījis līdz trīs, viņš nepagriezies uzkliedza:

-    Un pārvietojiet to policijas auto, kuru esat novietojis apgriešanās laukumā, Sērensen. Mūsu tehniķi meklē slepkavas mašīnas riepu nospiedumus. Jau iepriekš pateicos.

Viņam nebija jāpagriežas, lai zinātu, ka Sērensena padevīgajā sejā ir izzudis smaids. Un to, ka notikuma vietu tikko ieņēmusi Oslo Policijas pārvalde.

-    Albū kundze? Volers jautāja, ienācis istabā. Tā kā bija norunāts ieturēt lenču kopā ar jaunu, cerības raisošu meiteni, viņš bija nolēmis nevilkt garumā.

Vigdisa Albū pacēla galvu no fotoalbuma, kuru šķirstīja. -Jā?

Voleram patika tas, ko viņš ieraudzīja. Rūpīgi kopts augums, pašpārliecināta poza sēžot, greznojusies kā TV zvaigzne Dorte Skapele un trešā podziņa blūzē neaizpogāta. Un viņam patika arī tas, ko viņš dzirdēja. Maigā balss bija kā radīta tiem īpašajiem vārdiem, kurus viņam patika no savām sievietēm dzirdēt. Un viņam patika arī mute, kuru viņš jau iztēlojās šos vārdus izrunājam.

-    Vecākais inspektors Toms Volers, viņš sacīja un apsēdās tieši viņai pretī. Es saprotu, kāds jums tas bija šoks. Un, kaut ari tas izklausīsies banāli un diez vai jums šobrīd palīdzēs, gribu izteikt jums savu līdzjūtību. Ari pats nesen zaudēju tuvu cilvēku.

Viņš nogaidīja. Līdz viņa bija spiesta paskatīties uz augšu un varēja ieskatīties acīs. 1ās bija aizmiglotas, un pirmajā mirklī Volers nodomāja, ka no asarām. Bet, atskanot atbildei, viņš saprata, ka Vidgisa ir iereibuši.

-     Vai jums ir cigarete, konstebl?

-     Sauciet mani par Tomu. Es nesmēķēju. Diemžēl.

-     Cik ilgi man te vēl jāpaliek, Tom?

-     Es parūpēšos, lai varat doties prom, cik ātri vien iespējams. Man tikai jāuzdod jums pāris jautājumu. Piekrītat?

-     Piekrītu.

-     Jauki. Vai jums ir kāda nojausma, kas varēja vēlēties jūsu vīra nāvi?

Atbalstījusi zodu plaukstā, Vigdisa skatījās ārā pa logu.

-     Kur tad tas otrs konstebls, Tom?

-     Kā, lūdzu?

-     Vai viņam nevajadzēja tagad būt šeit?

-     Kuram konsteblam, Albū kundze?

-     Harijam. Viņš taču nodarbojas ar šo lietu, vai tad ne?

Svarīgākais iemesls, kāpēc Toms bija virzījies augšup pa karjeras kāpnēm policijā straujāk nekā jebkurš cits no viņa kursa, bija tas, ka viņš bija sapratis neviens, pat ne aizstāvības advokāti, neizrāda interesi, kā ir iegūti pierādījumi, ja apsūdzētā vaina tiek pierādīta pietiekami skaidri. Bet otrs svarīgākais iemesls bija jutīgie pakauša matiņi. Protams, dažreiz gadījās, ka tie nenoreaģē, kaut būtu vajadzējis. Bet nekad vēl nebija gadījies, ka tie reaģētu bez iemesla. Un tagad tie reaģēja.

-     Vai jūs runājat par Hariju Holu, Albū kundze?

-    Jūs varat apstāties šeit.

Tomam Voleram balss joprojām patika. Viņš uzbrauca uz trotuāra malas, paliecās uz priekšu un apskatīja rozīgo māju pakalna pašā augšā. Priekšpusdienas saule dārzā apmirdzēja kaut ko zvēram līdzigu.

-     Tas bija ļoti laipni no jūsu puses, Vigdisa Albū sacīja. Ka panācāt, ka tas Sērensens ļauj man doties prom, un ka atvedāt mani.

Volers silti pasmaidīja. Viņš zināja, ka tas ir silti. Ne viena vien bija teikusi, ka viņš līdzinās Deividam Haselhofam no filmas Pludmales patruļa, viņam esot tāds pats skausts, augums un smaids. Viņš bija redzējis šo filmu un zināja, ko viņas ar to domā.

-     Tieši man būtu jāpateicas, viņš sacīja.

Tā bija taisnība. Ceļā no Larkollenas viņš bija dabūjis zināt vairākas interesantas lietas. Piemēram, to, ka Harijs Hols ir mēģinājis atrast pierādījumus, ka viņas vīrs nogalinājis Annu Betsenu: to sievieti, kura, ja atmiņa nevīla, pirms kāda laika bija izdarījusi pašnāvību Sorgenfrīgātā. Šī lieta bija izbeigta, Volers pats bija izdarījis slēdzienu par pašnāvību un uzrakstījis protokolu. Ko tad tas idiņš Hols tur vēl rakājas? Grib atriebt kādu senu pārestību? Grib pierādīt, ka Anna bijusi nozieguma upuris, lai sakompromitētu viņu Tomu Voleru? Ko tādu no tā trakā alkaša varētu sagaidīt, jā, bet Voleram nelikās visai ticami, ka viņš ieguldītu tik daudz enerģijas lietā, kur pašā ļaunākajā gadījumā varētu izrādīties, ka Volers ir izdarījis pārsteidzīgus secinājumus. Tādu varbūtību, ka Harija motīvs būtu patiesības noskaidrošana, Volers atmeta uzreiz tikai filmās policisti ziedoja laiku tādiem niekiem.

Fakts, ka Harija aizdomās turamais tagad pats nogalināts, protams, pavēra iespēju apdomāt arī citas varbūtējās atbildes. Volers vēl īsti nezināja, kādas, bet, ja reiz skausta matiņi bija vēstījuši, ka Hols tajā visā ir iesaistīts, viņš bija ieinteresēts to noskaidrot. Un tādēļ, kad Vigdisa Albū apjautājās, vai tas negrib kopā ar viņu iedzert tasīti kafijas, satraucošā doma par jaunizcepto atraitni nebūt nebija galvenais iemesls, kāpēc viņš piekrita. Te varēja pavērties iespēja nopurināt no sevis vīru, kurš elpojis viņam pakausī nu jau jā, cik tad ilgi tas jau vilkās? Astoņus mēnešus?

Jā, bija pagājuši astoņi mēneši. Astoņi mēneši, kopš inspektore Elēna Jeltēna kādas Sverres Ulsena muļķības dēļ bija atklājusi, ka Toms Volers ir galvenais organizētās ieroču kontrabandas organizētājs Oslo. Kad viņš bija devis Ulsenam pavēli viņu nonāvēt, pirms tā ir paguvusi nodot tālāk sev zināmo informāciju, viņš, protams, bija apzinājies, ka Hols neliksies mierā, pirms neuzzinās, kas Elēnu ir nonāvējis. Tāpēc pats personīgi bija parūpējies, lai Ulsena cepure tiktu atrasta notikuma vietā un viņš varētu nonāvēt aizdomās turamo "pašaizsardzības nolūkā" arestēšanas brīdī. Pret pašu Voleru nebija nekādu pierādījumu, tomēr viņam laiku pa laikam bija netīkama sajūta, ka Harijs ticis viņam uz pēdām. Un ka viņš var būt bīstams.

-     Māja ir tik tukša, kad visi prom, Vigdisa Albū sacīja, atslēgdama durvis.

-      Cik ilgi jūs jau esat… ē, viena? Volers jautāja, sekodams viņai augšup pa kāpnēm uz viesistabu. Viņam joprojām patika tas, ko redzēja.

-      Bērni ir pie maniem vecākiem Nūrbī. Bija domāts, ka viņi būs tur, līdz viss normalizēsies. Viņa nopūtās un atslīga vienā no dziļajiem atzveltnes krēsliem. Man kaut kas jāiedzer. Un tad jāzvana viņiem.

Toms Volers palika stāvam un skatījās uz viņu. Ar pēdējiem vārdiem Vigdisa visu bija sabojājusi, tikko jaušamās trīsas bija prom. Un pēkšņi viņa izskatījās daudz vecāka. Varbūt tāpēc, ka reibums, kas bija izlīdzinājis krunkas un lūpas padarījis maigas, bija gandrīz pagaisis. Tagad mute atgādināja greizi savilktu rozā rievu.

-     Apsēdies, Tom. Es uzvārīšu mums kafiju.

Viņš atkrita krēslā, un Vigdisa nozuda virtuvē. Bet, iepletis kājas, viņš pamanīja uz krēsla auduma izbalojušu traipu. Tas atgādināja menstruāciju asiņu traipu uz viņa paša sofas.

Atceroties viņš pasmaidīja.

Atceroties Beāti Lennu.

Jaukā, nevainīgā Beāte Lenna bija sēdējusi viņam kafejnīcā pretī un aprijusi katru viņa teikto vārdu, it kā tie būtu cukurgraudiņi viņas caffē au lait šajā mazu meiteņu dzērienā. Man svarīgākais liekas uzdrīkstēties būt pašam, tomēr. Un attiecībās svarīgākais ir godīgums, vai tev tā nešķiet? Tiekoties ar jaunām meitenēm, reizēm ir grūti noteikt, cik zemu vai augstu ir jānoliek latiņa, izrunājot šādas šķietami gudras banalitātes, bet ar Beāti viņš acīmredzot bija trāpījis desmitniekā. Viņa padevīgi bija atnākusi līdzi uz mājām, un tad viņš pagatavoja kaut ko krietni labāku par mazu meiteņu dzērienu.

Viņam uznāca smiekli. Vēl nākamajā dienā Beāte bija pārliecināta, ka nolūzusi lielā noguruma dēļ un arī dzēriens bijis mazliet stiprāks, nekā ierasts. Bet viņš gan zināja, ka visu izšķir pareizā deva.

Tomēr pats komiskākais notika nākamajā rītā, kad viņš ienāca istabā un ieraudzīja Beāti ar slapju lupatu beržam sofu vietā, kur viņi vakar bija veikuši pirmo piegājienu, pirms viņa atslēdzās un sākās īstās izpriecas.

-    Man ļoti žēl, viņa sacīja tuvu asarām. Es tikai tagad ieraudzīju. Tik apkaunojoši, es domāju, ka man tās sāksies ne ātrāk kā nākamajā nedēļā.

-    Viss kārtībā, viņš bija atbildējis un paklapējis pa vaigu. Jo tu taču pacentīsies to draņķa traipu dabūt nost.

Un tad viņam steigšus bija jāskrien uz virtuvi. Tur viņš atgrieza ūdenskrānu un klabināja ledusskapja durvis, lai nebūtu dzirdami viņa smiekli. Bet Beāte tikmēr turpināja berzt Lindas menstruāciju asiņu traipu. Bet varbūt tas bija Kārenas?

Vigdisa no virtuves uzsauca: Tom, vai kafiju dzerat ar pienu? Viņas balss izklausījās griezīga un ar rietumpuses akcentu. Galu galā viņš visu vajadzīgo jau bija uzzinājis.

-     Es tikko atcerējos, ka man pilsētā norunāta tikšanās, viņš sacīja. Un pagriezies ieraudzīja, ka viņa stāv virtuves durvīs ar divām kafijas tasītēm rokās un skatās uz viņu lielām, pārsteiguma pilnām acim. It kā tikko būtu iepļaukāta. Viņš izbaudīja šo domu.

-     Turklāt jums ir nepieciešams mazliet pabūt vienai, viņš sacīja pieceldamies. Es zinu, jo, kā jau teicu, nesen pats zaudēju tuvu draugu.

-    Man ļoti žēl, Vigdisa apjukusi teica. Un neesmu pat pajautājusi, kas tā bija.

-     Viņu sauca Elēna. Kolēģe. Man viņa ļoti patika. Mazliet pieliecis galvu, Toms Volers skatījās uz Vigdisu, un viņa nedroši uzsmaidīja.

-     Par ko jūs domājat? viņa jautāja.

-      Ka man kādudien varbūt jāiegriežas apraudzīt, kā jums klājas. Viņš pasmaidīja īpaši silti savu izcilāko Deivida Haselhofa smaidu, un domāja, cik haotiska gan kļūtu pasaule, ja cilvēki spētu lasīt cits cita domas.

33. NODAĻA Anosmija

Bija sākusies pēcpusdienas sastrēgumstunda, un pa Grennlansleiri garām Policijas pārvaldei lēnām defilēja mašīnas un tajās sēdošie algas vergi. Kādā zarā ielaidās peļkājīte, un pēdējā lapa, atrāvusies no koka, aizplanēja gar piektajā stāvā esošās apspriežu telpas logu.

-    Es neesmu nekāds lielais svētku runu teicējs, Bjārne Mellers iesāka, un tie klātesošie, kuri bija dzirdējuši viņu runājam jau agrāk, piekrītoši pamāja.

Mellera runas beigas gaidīja visi, kas bija piedalījušies Ekspeditora lietas izmeklēšanā, pudele dzirkstošā vīna Opera par 79 kronām un četrpadsmit joprojām neizsaiņotas plastmasas glāzes.

-    Pirmkārt, es gribu nodot sveicienus no Pilsētas domes, mēra un Oslo policijas priekšnieka un pateikties visiem par labi paveiktu darbu. Mēs bijām kā jūs labi zināt diezgan spiedīgā situācijā, kad sapratām, ka ir darīšana ar vienu sērijveida laupītāju…

-     Es nezināju, ka eksistē arī citi! īvarsons iesaucās, izpelnīdamies smieklus. Viņš bija nostājies telpas aizmugurē pie durvīm, vietā, kur labi pārredzēja visus sanākušos.

-    Jā, to tu labi pateici. Mellers pasmaidīja. Bet es gribēju teikt, ka… jā, jūs zināt… mēs priecājamies, ka viss tagad noskaidrojies. Un, pirms mēs iedzeram glāzi šampanieša un dodamies mājās, es gribu teikt īpašu paldies personai, kurai pienākas galvenais gods…

Harijs juta sev pievērstos skatienus. Viņš ienīda šādas atzīmēšanas. Priekšnieku runas, atbildes runas, pateicības klauniem, visu šo banalitāšu teātri.

-… Rūnem īvarsonam, kurš vadīja izmeklēšanu. Apsveicu, Rūne.

Aplausu zalve.

-     Varbūt gribi teikt kādu vārdu, Rūne?

-     Nē, Harijs klusi caur zobiem norūca.

-    Jā, paldies, īvarsons sacīja. Sanākušie pagriezās pret viņu. Viņš nokrekšķinājās.

-     Man nav tā privilēģija, kas tev, Bjārne, es nevaru teikt, ka neesmu nekāds lielais svinīgu uzrunu teicējs. Jo es esmu. Atkal smiekli. Esmu teicis svētku uzrunas pēc daudzām veiksmīgi atrisinātām lietām un no iepriekšējās pieredzes zinu, ka ir visai nogurdinoši pateikties pa labi un pa kreisi. Policijas darbs, kā mēs visi zinām, ir komandas darbs. Harijs un Beāte iesita bumbu vārtos, bet visus priekšdarbus veica komanda.

Harijs neticēja savām acīm ļaudis atkal piekrītoši māja ar galvu.

-    Tāpēc paldies visiem, īvarsons pārlaida skatienu kolēģiem, acīmredzot tāpēc, lai ikviens justos pamanīts un novērtēts. Un tad priecīgi iesaucās: Bet tagad, draugi, nekavēsimies vairs ne mirkli un tukšosim šampanieti!

Kāds padeva pudeli, un viņš sāka to atkorķēt, iepriekš pamatīgi sakratījis.

-     Es to nepanesu, Harijs Beātei čukstēja. Es laižos.

Viņa veltīja Harijam pārmetošu skatienu.

-     Uzmanību! Korķis ielidoja griestos. Dodiet šurp glāzes!

-     Sorry, Harijs sacīja. Tiksimies rīt.

Viņš iegāja savā kabinetā un paņēma jaku. Braucot ar liftu lejup, atbalstījās pret sienu. Bija gulējis tikai tās pāris stundas pie Albū. Pulksten sešos no rīta bija aizbraucis līdz Mosas dzelzceļa stacijai, atradis telefona automātu un Mosas Policija iecirkņa telefona numuru un paziņojis par līķi jūrā. Harijs zināja, ka viņi aicinās palīgā Oslo Policijas pārvaldi. Tādēļ, ap astoņiem iebraucis Oslo, bija iegājis kādā kafejnīcā Ullevolsveienā un dzēris cortado, līdz kļuva skaidrs, ka šim uzdevumam ir izraudzīts kāds cits un viņš droši var doties uz darbu.

Lifta durvis atvērās, un Harijs devās prom. Arā pa durvīm. Prom aukstajā, dzedrajā Oslo rudens gaisā, kurš, kā tika apgalvots, bija piesārņots vairāk nekā Bankokā. Viņš atgādināja sev, ka nav nekur jāsteidzas, piespieda sevi iet lēnām. Šodien ne par ko nebija jādomā, bija tikai jāizguļas, cerot, ka nerādīsies sapņi un viņš pamodīsies no rīta, aizvēris aiz sevis visas durvis.

Visas, izņemot vienas. Tās, kuras nevarēja aizvērt, kuras viņš negribēja aizvērt. Bet par to būs jādomā tikai rīt. Rīt viņi kopā ar Halvošenu dosies pastaigā gar Akešelvas upi. Apstāsies pie koka, kur viņa tika atrasta. Rekonstruēs notikušo jau simto reizi. Ne tāpēc, ka būtu kaut ko aizmirsuši, bet lai atgrieztos tā brīža sajūtās, ieelpotu to gaisu. Jau tagad bija bail.

Viņš izvēlējās mazo taciņu, kas stiepās pār zālienu. Atro ceļu. Pat nepaskatījās pa kreisi uz pelēko cietuma ēku. Raskols droši vien šobrīd nolicis malā šaha galdiņu. Viņi nekad nedz Larkollenē, nedz citviet neatrastu neko, kas norādītu uz čigāna vai viņa rokaspuišu vainu, pat tad ne, ja Harijs pats ķertos klāt izmeklēšanai. Viņi bija nogaidījuši tik ilgi, cik uzskatīja par nepieciešamu. Ekspeditors bija miris. Arī Arne Albū bija miris. Taisnīgums ir kā ūdens, Elēna reiz bija teikusi. Tas vienmēr atradīs sev ceļu. Viņi zināja, ka tā nav taisnība, bet šādos melos dažreiz varēja rast mierinājumu.

Gaudoja sirēnas. Harijs bija dzirdējis tās jau labu brīdi. Baltās policistu mašīnas pabrauca viņam garām ar ieslēgtām zilajām bākugunīm un nozuda Grenlannsleires virzienā. Viņš centās nedomāt, kādēļ tās izbraukušas. Visticamāk, tā nebija viņa darīšana. Bet, ja bija, tad tas var pagaidīt. Līdz rītdienai.

Toms Volers konstatēja, ka ir atnācis par agru, bāli dzeltenās daudzdzīvokļu mājas iedzīvotāji dienas laikā nesēdēja mājās, bet darīja ko citu. Viņš tikko bija spiedis apakšējo un pēdējo namruņa pogu un jau grasījās doties prom, kad izdzirdēja slāpētu, metālisku balsi: Hallo?

Volers apmetās apkārt.

-     Sveiki, vai… Viņš ieskatījās vārdu plāksnītē līdzās pogai.

Astri Monsena?

Pēc divdesmit sekundēm viņš jau stāvēja kāpņu laukumā un pa durvju spraugu aiz drošības ķēdes uz viņu skatījās pārbijusies, vasarraibumaina seja.

-    Vai drīkstu ienākt, Monsenas jaunkundz? viņš jautāja, atiezdams zobus īpašajā Deivida Haselhofa smaidā.

-     Labāk ne, viņa iepīkstējās. Viņa laikam nebija skatījusies Pludmales patruļu.

Viņš parādīja viņai savu ID karti.

-     Esmu atnācis pajautāt, vai ir kaut kas, kas mums būtu jāzina sakarā ar Annas Betsenas nāvi. Mēs vairs neesam tik pārliecināti, ka tā bija pašnāvība. Mēs zinām, ka viens mans kolēģis sācis izmeklēt šo lietu pēc personiskas iniciatīvas, un es gribu zināt, vai esat runājusi ar viņu.

Toms Volers bija dzirdējis, ka dzīvnieki, jo īpaši plēsīgie, spēj saost baiļu smaku. Tas viņu nepārsteidza. Viņu pārsteidza tas, ka to nespēj saost pilnīgi visi, jo bailēm bija tāda pati gaisīgi rūgta smaka kā buļļu urīnam.

-     No kā jūs baidāties, Monsenas jaunkundz?

Viņas acu zīlītes kļuva vēl mazliet lielākas. Volera skausta matiņi jau bija sacēlušies stāvus.

-     Ir ļoti svarīgi, lai jūs mums palīdzat, Volers sacīja. Svarīgākais policistu un iedzīvotāju attiecībās ir godīgums, vai piekrītat?

Viņas acis kļuva šaudīgas, un viņš izmantoja iespēju: Es domāju, ka mans kolēģis tā vai citādi ir iesaistīts šajā lietā.

Viņas apakšžoklis atkārās un skatiens kļuva bezpalīdzīgs. Bingo!

Viņi sēdēja virtuvē. Brūnās sienas bija noklātas ar bērnu zīmējumiem. Volers nosprieda, ka viņa droši vien ir tante lērumam bērnu. Monsenas teikto viņš pierakstīja bloknotā.

-     Es izdzirdēju gaiteni rīboņu un, kad iznācu ārā, pie manām durvīm kāpņu laukumiņā gulēja sakņupis vīrietis. Viņš acīmredzot bija nokritis, tādēļ pajautāju, vai nevajag palīdzēt, bet nekādu skaidru atbildi nesaņēmu. Tad es uzgāju augšā un piezvanīju pie Annas Betsenas durvīm, bet arī tur nebija atbildes. Kad nonācu atkal lejā, palīdzēju viņam tikt kājās. Visas lietas no viņa kabatām bija izbirušas pa grīdu. Es atradu maku un bankas karti, tur bija vārds un adrese. Tad palīdzēju viņam iziet uz ielas, apturēju brīvu taksometru un iedevu šoferim adresi. Tas ir viss, ko es zinu.

-     Un jūs esat pārliecināta, ka tā bija tā pati persona, kas vēlāk jūs apmeklēja? Tātad Harijs Hols.

Viņa norīstījās. Un pamāja.

-    Jauki, Astri. Kā jūs zinājāt, ka viņš bijis pie Annas?

-     Es dzirdēju, ka viņš atnāk.

-     Jūs dzirdējāt viņu atnākam, un dzirdējāt, ka viņš ieiet pie Annas?

-     Mana darbistaba atrodas tieši pret gaiteni. Laba dzirdamība. Šī ir mierīga māja, nekas daudz te nenotiek.

-     Vai dzirdējāt vēl kādu nākam un ieejam pie Annas?

Viņa vilcinājās.

-     Man liekas, ka es dzirdēju kādu zogamies pa kāpnēm tūlīt pēc tam, kad policists bija aizbraucis. Bet izklausījās, ka tā ir sieviete. Ziniet, ar augstiem papēžiem. Tad skaņa ir pavisam citāda. Bet tā jau laikam bija Gunnešena kundze no ceturtā stāva.

-     Ak tā?

-    Viņa mēdz tā zagties, kad atkal iedzērusi kādu glāzi pie Gamle Major.

-     Vai dzirdējāt šāvienu?

Astri papurināja galvu.

-     Starp dzīvokļiem ir laba skaņas izolācija.

-     Vai atceraties taksometra numuru?

-     Nē.

-     Cik bija pulkstenis, kad izdzirdējāt troksni gaitenī?

-     Ceturksnis pāri vienpadsmitiem.

-     Vai esat pilnīgi pārliecināta, Astri?

Viņa pamāja. Un dziļi ievilka elpu.

Volers bija pārsteigts par pēkšņo noteiktību balsī, kad viņa sacīja: Viņš nogalināja Annu.

Volers juta, ka pulss paātrinās. Tā gan.

-     Kas liek jums tā domāt, Astri?

-     Es sapratu, ka nav īsti lāgā, kad dzirdēju, ka Anna tovakar esot izdarījusi pašnāvību. Tā persona gulēja uz kāpnēm galīgi piedzērusies, un Anna neatsaucās, kad zvanīju pie durvīm savādi, vai ne? Es jau grasījos sazināties ar policiju, bet tad viņš atkal te ieradās… Astri paskatījās uz Tomu Voleru kā slīcējs uz glābēju. Pirmais, ko viņš pajautāja, bija vai es esot viņu jau kādreiz redzējusi. Un es taču sapratu, ko viņš ar to domā, vai ne?

-     Ko viņš ar to domāja, Astri?

Viņas balss kļuva par pusoktāvu augstāka.

-    Slepkava prasa vienīgajai lieciniecei, vai tā ir viņu redzējusi? Kā jums liekas? Viņš, protams, ieradās, lai mani brīdinātu, kas notiks, ja es viņu nodošu. Un es darīju tā, kā viņš gribēja, pateicu, ka nekad neesmu viņu redzējusi.

-     Bet jūs teicāt, ka viņš pēc kāda laika atgriezās un iztaujāja jūs par Arni Albū?

-Jā, viņš gribēja, lai es iesaistos vainas uzgrūšanā kādam citam. Jūs taču saprotat, cik ļoti es biju nobijusies. Tāpēc izlikos neko nenojaušam un piebalsoju viņam… Volers dzirdēja, ka viņas balss saitēs sāk vibrēt raudas.

-     Bet tagad jūs esat gatava par to pastāstīt? Arī tiesas zālē, dodot zvērestu?

-    Jā, ja jūs esat… ja zinu, ka man nekas nedraud, jā.

Otrā istabā noskanēja īsais e-pasta pienākšanas signāls. Volers ieskatījās pulkstenī. Puspieci. Tam jānotiek ātri, vislabāk jau šovakar.

Bez divdesmit piecām minūtēm piecos, slēdzot vaļā sava dzīvokļa durvis, Harijs pēkšņi atcerējās, ka bija sarunājis ar Halvošenu šajā laikā mīt pedāļus trenažieru zālē. Nometis kurpes, viņš iegāja viesistabā un nospieda mirgojošo automātiskā atbildētāja pogu. Tā bija Rākela.

"Tiesa būs trešdien. Esmu pasūtījusi biļetes uz ceturtdienu. Gardermūenē mēs būsim ap vienpadsmitiem. Oļegs jautāja, vai varēsi atbraukt pretī."

Mēs. Viņa bija teikusi, ka spriedums stāsies spēkā nekavējoties. Ja viņi paspēlēs, nekādu "mēs" nebūs un viņš sagaidīs sievieti, kas zaudējusi visu. Viņa nebija atstājusi telefona numuru, tāpēc viņš nevarēja piezvanīt un pateikt, ka viss beidzies un vairs nevajag bažīgi atskatīties pār plecu. Harijs nopūtās un atslīga zaļajā klubkrēslā. Viņš tikai pievēra acis un atkal bija tur. Pie Rākelas. Baltais palags bija tik auksts, ka apsvilināja ādu, logs bija vaļā, brīžiem viegli sakustējās aizkari, mēness strēle krita uz viņas kailo roku. Viņš ar pirkstu galiem bezgala liegi pieskārās viņas plakstiņiem, noglauda rokas, šauros plecus, garo, smalko kaklu, kājas, kas bija savijušās ar viņējām. Juta viņas mierīgo, silto elpu, kas pavisam, pavisam nedaudz mainīja ritmu, kad viņš viegli slidināja roku lejpus krustiem. Tikpat nemanāmi, atsaucoties glāstiem, ievibrējās viņas gurni, it kā viņa būtu ieslīgusi ziemas miegā un gaidītu.

Pulksten piecos Rūne īvarsons pacēla telefona klausuli savā mājā Ēsterosā, lai pateiktu zvanītājam, ka ģimene nupat apsēdusies pie galda un kopīga maltīte šajā mājā ir svētums, tāpēc vai attiecīgā persona nebūtu tik laipna un nepārzvanītu vēlāk?

-     Piedod, ka traucēju, īvarson. Te Toms Volers.

-     Sveiks, Tom, īvarsons atbildēja ar pusnotiesātu kartupeli mutē. Man jāteic, ka tev…

-    Man vajadzīgs orderis, lai arestētu Hariju Holu. Un vēl viens orderis, lai veiktu kratīšanu viņa dzīvoklī. Man ir pamatotas aizdomas, ka Hols iejaukts slepkavībā vainu pastiprinošos apstākļos.

īvarsonam kartupelis iesprūda kaklā.

-     Tas ir steidzami, Volers turpināja. Pierādījumu iznīcināšanas risks ir ļoti liels.

-    Bjārne Mellers, tas bija viss, ko īvarsonam izdevās izspiest starp klepus lēkmēm.

-     Jā, jā, es, protams, saprotu, ka esmu ielīdis svešā lauciņā, Volers teica. Bet es ceru, tu man piekritīsi, ka viņš šajā gadījumā ir ieinteresētā persona. Desmit gadus nostrādājis kopā ar Hariju.

-     Tas ir nopietns arguments. Taču pašās dienas beigās mums uzpeldējusi jauna lieta, un visi manējie ir tur.

-     Rūne… Tā bija īvarsona sieva, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās viņu lieki ērcināt. Viņš jau tāpat bija ieradies mājās ar divdesmit minūšu novēlošanos pēc šampanieša vēl bija izsaukums uz DnB bankas filiāli Grensenā, kārtējā laupīšana.

-     Voler, sarunājam tā, es ar tevi sazināšos vēlāk. Vispirms piezvanīšu prokuroram un noskaidrošu, ko lietas labā varam darīt. Tad nokāsējies piebilda tieši tik skaļi, lai to dzirdētu viņa sieva: Pēc tam kad būsim paēduši.

Harijs pēkšņi uztrūkās; kāds neatlaidīgi bija dauzījies pie durvīm. Prāts gluži automātiski pieņēma, ka nācējs klauvējis jau labu bridi un lieliski zina, ka viņš ir mājās. Harijs paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm seši. Viņš bija sapņojis par Rākelu. Klubkrēslā izstaipījis kaulus, viņš piecēlās.

Klauvēja atkal. Skaļi.

-      Jā, jā, Harijs atsaucās, iedams uz durvīm. Caur viļņoto durvju stiklu varēja samanīt kādu stāvu. Droši vien kaimiņš, ja jau nezvanīja no vārtiem.

Uzlicis roku uz durvju roktura, viņš pamanīja, ka vilcinās. Juta saspringstam skaustu. Acu priekšā kaut kas ieņirbējās. Sirds sāka sisties ātrāk. Blēņas. Pagriezis rokturi, viņš atvēra.

Tas bija Alī. Stāvēja, saraucis uzacis.

-    Tu apsolīji, ka šodien būsi izvācis no pagraba savas mantas, viņš teica.

Harijs iesita sev pa pieri.

-     Velns! Sorry, Alī. Esmu īsts aunapiere.

-      Ir jau labi, Harij. Varu palīdzēt, ja tev šovakar atradīsies brīvs brīdis.

Harija acis pavīdēja izbrīns.

-     Palīdzēt? To mazumu, kas man tur ir, var aizvākt desmit sekundēs. Godīgi sakot, es nemaz neatceros, ka būtu tur kaut ko nolicis, bet pieņemsim, ka tev taisnība.

-     Harij, tās ir pat ļoti vērtīgas mantas. Alī nogrozīja galvu. Tu esi galīgi traks, ja atļaujies kaut ko tādu glabāt pagrabā.

-    Tiešām nesaprotu, par ko tu runā. Es aizkāpšu līdz Šrēderam un mazliet iekodīšu, un pēc tam es tev piezvanīšu. Sarunāts, Alī?

Aizvēris durvis, Harijs atlaidās klubkrēslā un piespieda televizora pults pogu. Rādīja ziņas ar surdotulkojumu. Reiz, šķetinot kādu lietu, vajadzēja izjautāt vairākus mēmus lieciniekus, viņš dažas zīmes bija iegaumējis, un tagad mēģināja sasaistīt reportiera žestus ar subtitriem ekrāna apakšā. Tuvo Austrumu frontē bez pārmaiņām. Kāds amerikānis, kas cīnījies talibu pusē, tikšot nodots kara tribunālam. Tālāk Harijs vairs nesekoja. Viņš sāka apcerēt savu šīvakara programmu. Maltīte pie Šrēdera, kafija, cigarete, tad gājiens uz pagrabu un pēc tam pa taisno uz gultu. Satvēris pulti, viņš grasījās izslēgt, bet pēkšņi ieraudzīja, ka diktors paceļ roku ar augšup vērstu īkšķi un rādītājpirkstu. Šo zīmi viņš atcerējās. Kāds ir nošauts. Arne Albū, Harijs gluži instinktīvi iedomājās, bet tad attapās, ka Arne tika nosmacēts. Viņš pievērsās subtitriem. Uz mirkli gluži vai pārakmeņojās. Un sāka drudžaini spaidīt pu'ts pogas. Ziņa bija slikta, iespējams, pat ļoti, ļoti slikta. Teleteksts vēstīja apmēram to pašu, ko Harijs jau bija izlasījis:

Sašauta bankas darbiniece. Šodien pēcpusdienā, aplaupot DnB bankas filiāli Grensenā, laupītājs sašāvis bankas darbinieci. Cietušās stāvoklis ir kritisks.

Harijs iegāja guļamistabā un ieslēdza datoru. Attiecīgais virsraksts bija arī sākuma lapā. Harijs divreiz uzklikšķināja:

Maskā ģērbies laupītājs ienāca filiāles telpā dažas minūtes pirms bankas slēgšanas un, piedraudēdams ar ieroci, lika filiāles vadītājai iztukšot bankomātu. Tā kā tika pārsniegts šai operācijai atvēlētais laiks, laupītājs sašāva galvā kādu trīsdesmit četrus gadus vecu bankas darbinieci. Sašautās sievietes stāvoklis tiek vērtēts kā kritisks. Policijas nodaļas vadītājs Rūne īvarsons apgalvo, ka laupītājs neesot atstājis nekādas pēdas, un atsakās komentēt pieņēmumu, ka atkal uzdarbojies tā sauktais Ekspeditors, kurš saskaņā ar policijas šonedēļ izplatīto informāciju esot atrasts miris nelielā Brazīlijas pilsētiņā.

Nejauša sakritība? Protams, tā var gadīties. Taču ne šoreiz. Tā nekādā gadījumā nebija sakritība. Harijs pārlaida plaukstu sejai. Tieši no tā viņš bija baidījies. Levs Grete bija veicis tikai vienu laupīšanu. Visas pārējās kāds cits. Kāds, kurš domā, ka ir iesitis roku. Turklāt tik labi, ka uzskata par savu godu kopēt sākotnējo Ekspeditoru līdz vissīkākajai detaļai, ieskaitot pat vardarbību.

Harijs mēģināja atslēgties. Nedomāt par iespējamo laupītāju. Par sašauto bankas darbinieci. Par iespējamajām sekām, ja izrādīsies, ka ir divi Ekspeditori un viņam nāksies turpināt darbu īvarsona vadītajā laupīšanu nodaļā, bet Elēnas lieta atkal būs jāatliek. Stop. Šodien pietiek. Tālāk domāsim rīt.

Taču kājas pašas iznesa viņu gaitenī un pirksti uzspieda Vēbera mobilā telefona numuru.

-     Te Harijs. Kas jums?

-     Mums paveicies, lūk, kas mums ir. Vēbera balss skanēja apbrīnojami mundri. Čakliem bērniem laime uzsmaida vienmēr.

-     Nebiju pamanījis, Harijs noburkšķēja. Nu, klāj vaļā.

-     Mēs vēl strādājām bankā, kad no Moku kambara man piezvanīja Beāte Lenna. Viņa tikko bija sākusi skatīties novērošanas kameras ierakstu un uzreiz atklājusi kaut ko interesantu. Laupītājs runājot stāvējis ļoti tuvu organiskā stikla nožogojumam virs letes. Viņa ierosināja, lai mēs pārbaudot, vai uz tā nav palikuši siekalu pilieni. Kopš laupīšanas bija pagājusi tikai pusstunda, un bija pat ļoti iespējams, ka izdosies kaut ko atrast.

-     Un? Harijs nepacietīgi jautāja.

-     Siekalas mēs neatradām. Harijs iestenējās.

-     Toties atklājām mikroskopisku izelpas kondensāta pilīti, Vēbers noteica.

-     Tiešām?

-     Yes.

-     Kāds nesen būs kvēli nolūdzies. Apsveicu, Vēber.

-     Es rēķinos, ka pēc trijām dienām zināsim DNS nukleotidu secibu. Tad varēs sākt salīdzināt. Atļaušos minēt, ka līdz nedēļas beigām viņš mums būs rokā.

-     Ceru, ka nekļūdies.

-     Es tāpat.

-    Nu ko. Tev pateicība par to, ka nebūšu zaudējis pēdējās apetītes paliekas.

Nolicis klausuli, Harijs saģērbās un jau grasījās vērt durvis, kad atcerējās, ka nav izslēdzis datoru, un iegāja atpakaļ guļamistabā. Vēl mirklis, un ekrāns būtu apdzisis, taču viņš tomēr to ieraudzīja. Likās, ka sirds pamirst un dzīslās sāk stingt asinis. Bija pienācis jauns e-pasta sūtijums. Viņš, protams, būtu varējis izslēgt. Viņam vajadzēja izslēgt, jo nekas neliecināja, ka tas ir kas steidzams. To varēja atsūtīt jebkurš. Patiesībā bija tikai viens, kurš to nevarēja nosūtīt. Viņš taču jau varēja būt ceļā. Varēja gausi soļot pa Dovregāti, paprātot par vecumveco apavu pāri, kas karājās starp debesīm un zemi, ar baudu atcerēties sapni par Rākelu. Un tamlīdzīgi. Bet bija jau par vēlu, pirksti atkal izrādījās veiklāki par viņu pašu. Kaut kas ierūcās, iečerkstējās. Tad parādījās pati vēstule. Tā bija gara.

Beidzis lasīt, Harijs paskatījās pulkstenī gluži neapzināts reflekss, kas izveidojies, daudzus gadus rakstot ziņojumus. 18.04. Un tāpēc viņš varētu ar minūtes precizitāti pierakstīt, cikos zem viņa kājām sašūpojās zeme.

Sveiks, Harij!

Kāpēc tev tik gara seja? Varbūt I>iji iedomājies, ka vairāk sūtījumu nebūs? N'u ko, Harij, dzīvē gadās visādi pārsteigumi. Es domāju, ka pie šādas atziņas brīdī, kad tu lasi šīs rindas, ir nonācis arī Arne Albū. Jā, mēs abi, es un tu, esam padarījuši viņa dzīvi neciešamu, lā taču ir, vai ne? Laikam daudz nekļūdīšos. pieļaujot, ka viņa sieva ir paņēmusi bērnus pie sevis

un aizgājusi no viņa. Briesmīgi, vai ne? Atņemt kādam ģimeni. īpaši tad, ja labi zini, ka tā šim cilvēkam ir dzīves galvenā vērtība. Bet viņš var vainot tikai pats sevi. Neuzticīgam neviens sods nav par bargu, lu man piekriti, I larij? Bet mana mazā atriebības akcija tomēr ir galā. Sī tiešām ir pēdējā vēstule.

Bet, tā kā lu šajā stāslā esi ierauts, ja tā var teikl, pret paša gribu, laikam esmu tev parādā paskaidrojumu. Un tas ir gaužām vienkāršs. Es Annu mīlēju. Es patiešām mīlēju gan viņu pašu, gan to, ko viņa man sniedza. Diemžēl viņa mīlēja tikai to. ko viņai sniedzu es. I he Biģ / /. I hc /i/g Slccp. lu nezināji, ka viņa bija rūdīta narkomāne? Kā jau teieu, dzīvē gadās visādi pārsteigumi. Pirmo devu viņa dabūja no manis pēc kādas ārkārtīgi neveiksmīgas — sauksim lietas īstajos vārdos — mākslas izstādes. Saderība bija ideāla. Di bija mīlestība no pirmā dūriena. C etrus gadus Anna bija mana kliente un slepena mīļākā un, teiksim tā, šīs lomas nebija nošķiramas.

Harij, jūties apmulsis? Varbūt tāpēc, ka neatradāt uz viņas miesas dūrienu pēdas? Jā, atzīstos, "mīlestība no pirmā dūriena ir tikai vārdu spēle. Redzi, izrādījās, ka Anna nepanes injekcijas. Mēs ietinām beroīnu ( uhn šokolādes sudraba papīrā un tad smēķējām, las, protams, sanāca dārgāk nekā injekcijas, be Anna šā vai tā beroīnu dabūja par puscenu, zināms, kamēr bija kopā ar mani. Mēs bijām — kā to pareizāk pateikt — nešķirami. Domājot par to laiku, man joprojām gribas raudāt. Viņa darīja visu, ko vien sieviete var darīt vīrieša labā, — drāzās, baroja, dzirdīja, izklaidēja un mierināja. Un lūdzās. Būtībā bija tikai viena lieta, ko viņa nedarīja — viņa mani nemīlēja. Kāpēc viņai las bija tik sasodīti grūti, Harij? levi taču viņa mīlēja, kaut tu ne sūda nedarīji viņas labā.

Viņa iemīlēja pat Arni All>ū. Un es iedomājos, ka viņa no (ā idiņa tikai noslauc naudu, lai pirktu narkotikas par tirgus cenu un uz brīdi atkratītos no manis.

Bet tad kādā maija vakarā es viņai piezvanīju. Es tikko pats savas muļķības dēļ biju nosēdējis trīs mēnešus, turklāt mēs jau ilgiīku laiku nebijām pārmijuši ne vārda.

teicu, ka derētu atzīmēt, ka esmu ticis pie pasaulē tīrākās mantas, tieši no C iangrajas labrikas. Ršc viņas balss es uzreiz nopratu,

ka k aut kas ir noticis. Viņa bilda. Ra esot atteikusies. Es jautāju: no kā? N o heroīna vai no manis? Gan no beroīna, gan tevis, viņa atbildēja. Viņa, lūk, esot ķērusies pie tā mākslas darba, pēc kura viņu atcerēšoties, un tam nekas nedrīkstot traucēt, tā viņa paskaidroja. Kā lu pats labi zini, Anna, ja ieņēma kaut ko galvā, spēja būt neticami spītīga čigānu jauktene, un esmu gatavs liki galvu ķīlā, ka viņas asinīs nekā neatradāt. Jūs taču pārbaudījāt, vai ne? Un tad

viņa man paslaslīja par Arni 1 \lb ū. T iekoties viņi jau kād u laiku un plānojot saiet kopa pavisam. Viņam tikai jānokārtojot attiecības ar sievu. Esi taču dzirdējis kādu tā sakām, vai ne, 1 larij? Lūk. lūk, es tāpat.

Vai nav dīvaini, cik skaidri sāk darboties prāts, kad pasaule ap tevi grūst? Es zināju, ka atriebšos, pirms vēl biju nolicis klausuli. Primitīvi? Nepavisam. Atriebība ir domājoša cilvēka reflekss, sarežģīts rīcības un seku kopums, kas nepiemīt nevienai citai dzīvai būtnei, las izrādījies apbrīnojami efektīvs evolūcijas rīks, jo izdzīvojuši ir tikai paši atriebīgākie no mums. Atriebies vai mirsti. Vesterna cienīgs nosaukums, vai ne? Bet atceries, ka tieši atmaksas loģika iedibināja tiesiskumu, stingri piesolot — aci pret aci, zobu pret zobu un pravietojot — grēcinieks degs elles ugunīs vai vismaz šūposies karātavās. Atriebība. I larij, ir civilizācijas pamats.

Es visu izplānoju jau tajā pašā vakarā.

Es rīkojos pavisam vienkārši.

Pasūtīju Annas dzīvokļa Iriovtnģ atslēgu. Lai paliek noslēpums, kā man tas izdevās, lu aizgāji, es atslēdzu durvis. Anna jau kija apgūlusies. Man ar viņu bija gara un ļoti informatīva saruna, ak jā, kija arī trešais sarunu biedrs — Bcretta A192F. Es paprasīju, lai vina sameklē kādu ar Arni Alb ū saistītu lielu, kādu pastkarti, vēstuli, vizītkarti, vienalga, ko. Jūs to vēlāk atrastu, un tas jūs uzvedinātu uz domām, ka vainīgais ir Arne. Skaists plāns, vai ne? lāču Annai kija tikai kāda Albū atpūtas mājā bildēta ģimenes fotogrālija. ko viņa izņēmusi no fotoalbuma. Es sapratu, ka šāda norāde varētu likties pārāk mīklaina un man jums jādod vēl kāda zīme. lad man radās ideja. Bcrettas kundze pierunāja Annu izstāstīt, kā īe kļūt Albū maja. proti, ka atslēga glabājoties āra lampā virs durvīm.

Kad biju viņu nošāvis — neizplūdīšu detaļās, jo piedzīvoju lielu vilšanos (viņa sabojāja visu izrādi — ne baiļu, ne nožēlas) —. ieliku fotogrāfiju viņas kurpē un nekavējoties braucu uz Larkolleni. Iur, kā jau būsi nopratis, noglabāju Annas dzīvokļa rezerves atslēgu. Jau grasījos to ielīmēt tualetes poda skalojamās kasies iekšpusē, savā vismīļākajā slēptuvē — atceries Krusttēvu /. Maikls pistoli paslēpa tieši tur. Bet diezin vai lu būtu iedomājies me klēt tik savdabīgā vietā, turh lāl tas būt u bezjēdzīgi, lāpēc ieliku to naktsgaldiņa atvilktnē. Elementāri, vai ne?

Līdz ar to priekšdarbi bija pabeigti un uz skatuves varēji kāpt lu un pārējās marionetes. Starp citu. ceru, ka neņēmi ļaunā mazo pabikstīšanu pa ceļam, jo jūsu. policistu, intelektuālais līmenis tiešām nav visai spožs.

las laikam būtu viss. Paldies par kompāniju un palīdzību, bija prieks ar tevi sastrādāties. I larij.

C#MN '

34. NODAĻA Pluvianus aegyptius*

Viena policijas mašīna atradās tieši pie vārtiem, otra bija apstājusies Sufīesgātes un Dovregātas krustojumā.

Nekādu sirēnu vai zilo bākuguņu, bija pavēlējis Toms Volers.

Rācijai sprakšķot, viņš pārbaudīja, vai visi ir vietās. Cits pēc cita skanēja īsi apstiprinājumi. Tieši pirms četrdesmit minūtēm īvarsons bija ziņojis, ka no prokuratūras saņemta zilā lapa aresta atļauja un kratīšanas orderis, savukārt Volers skaidri un gaiši pateicis, ka vienība Delta viņam tikai traucēšot. Viņš pats vadīšot aizturēšanu, un vajadzīgie cilvēki jau esot viņa rīcībā. īvarsonu tas pilnībā apmierināja.

Toms Volers berzēja rokas. No Bisleta stadiona puses pūta ledains vējš, taču aukstumu viņš tikpat kā nemanīja. Viņu bija pārņēmušas līksmas gaidas. Aizturēšana bija šī darba interesantākā daļa. To viņš bija sapratis jau bērnībā, kad kopā ar Jūakimu rudens vakaros gulēja slēpnī vecāku ābolu dārzā un gaidīja, kad salašņas no dzīvokļu kooperatīva nāks čiept ābolus. Un viņi nāca. Visbiežāk astoņu desmit puišeļu lielā barā. Taču skaitam nebija nozīmes, jo vienmēr, kad viņš ar Jūakimu iededza kabatas baterijas un iebļāvās pašdarinātajos megafonos, ābolos nācējus pārņēma neaprakstāma panika. Viņi piekopa to pašu principu, ko vilki, medījot ziemeļbriežus, izvēlējās mazāko un vājāko. Taču tālāk lomas dalījās. Ja

' Ēģiptes tārtiņš, saukts ari par krokodilputnu. (Latīņu vai.)

Toma jājamzirdziņš bija aizturēšana jeb izraudzitā upura nogāšana gar zemi, tad Jūakims ar sirdi un dvēseli nodevās sodīšanai un dažkārt bija tik radošs, ka Tomam nācās iejaukties. Tikai nevajag iedomāties, ka viņš to darīja aiz līdzcietības pret zaglēniem. Toms atšķirībā no Jūakima vienmēr sprieda racionāli un spēja izvērtēt iespējamās sekas. Toms ne vienu reizi vien bija iedomājies, ka šāds lomu sadalījums nav bijis nejaušs. Jūakims tagad bija tiesneša palīgs Oslo pirmās instances tiesā, un viņam tika pareģota spoža karjera.

Aizturēšana tātad bija galvenais dzinulis, kāpēc Toms stājās policijas dienestā. Tēvs gan labprātāk būtu vēlējies, lai Toms ietu viņa pēdās un izraudzītos teoloģiju vai studētu medicīnu. Viņam taču bija pats labākais atestāts. Kālab policija? Tēvs bija neizpratnē. Laba izglītība vairojot pašcieņu, viņš teica un mazliet pastāstīja par savu vecāko brāli, kurš strādājot par skrūvju pārdevēju un ienīstot cilvēkus, jo jūtot, ka tie ir pārāki par viņu.

Toms pamācības noklausījās ar greizu smīnu, labi zinādams, ka tieši šo sejas izteiksmi tēvs necieš. Ne jau dēla pašcieņa bija viņam prātā. Ko teiks kaimiņi un radi, ja vienīgais dēls būs "tikai" policists, lūk, kas viņu satrauca. Tēvs nekad nebija sapratis, ka cilvēkus var nicināt arī tad, ja jūties par tiem labāks un gudrāks. Nicināt tieši tāpēc, ka esi labāks un gudrāks.

Toms paskatījās pulkstenī. Trīspadsmit minūtes pāri sešiem. Viņš piespieda kāda pirmā stāva dzīvokļa zvana pogu.

-     Kas tur ir? atsaucās sievietes balss.

-     Policija, Volers teica. Vai vari mūs ielaist?

-     Kā es varu zināt, ka tu esi no policijas?

Sasodītā imigrante, Volers nodomāja un palūdza, lai paskatoties ārā uz policijas mašīnām. Vārtu slēdzene iezumējās.

-     Un pati paliec iekšā, viņš vēl nobrīdināja vārtu skaļrunī.

Vienu vīru Volers atstāja sētas pusē pie ugunsdzēsēju kāpnēm.

Mājas plānojumu viņš jau bija apskatījis internetā, iegaumējis, kur atrodas Harija dzīvoklis, un noskaidrojis, ka šajā mājā nav citu atkāpšanās ceļu.

Volers un vēl divi vīri, katrs ar savu MP3 plecā, klusiem soļiem zagās augšup pa nostaigātajām koka kāpnēm. Trešajā stāvā Volers apstājās un norādīja uz durvīm, pie kurām nebija plāksnītes, un tā, visticamāk, nekad arī nav bijusi vajadzīga. Viņš paskatījās uz pārējiem. Viņi elpoja straujāk nekā parasti. Un tas nebija kāpiena dēļ.

Viņi uzvilka sejas maskas. Tagad atslēgas vārdi bija ātrums, efektivitāte un izlēmība, ar pēdējo saprotot gatavību pielietot fizisku spēku un, ja nepieciešams, arī nogalināt. Kas tiešām nepieciešams bija tikai ļoti retos gadījumos. Pat rūdīti likumpārkāpēji sastinga kā pārakmeņojušies, kad telpā negaidot iebruka maskās ģērbušies, bruņoti vīri. Citiem vārdiem sakot, viņi piekopa to pašu taktiku, ko banku aplaupītāji.

Volers sagatavojās un ar galvu pamāja vienam no savējiem, un tas ar diviem pirkstiem klusu, klusu piebungāja, lai vēlāk ziņojumā varētu rakstīt, ka viņi vispirms pieklauvējuši. Volers ar mašīnpistoles laidi izsita stiklu un, turpinot kustību, iebāza caurumā roku, un atvēra durvis. Viņš iebļāvās, un viņi drāzās iekšā. Ja viņam jautātu, vai tā bija atsevišķa skaņa vai kāda vārda pirmā zilbe, viņš nemācētu atbildēt. Viņš tikai zināja, ka tieši tāpat bija kliedzis, kad viņi ar Jūakimu ieslēdza kabatas lukturus. Šī bija operācijas vislabākā daļa.

-     Kartupeļu bumbas, Maja teica, pacēlusi šķīvi, un veltīja Harijam pārmetošu skatienu. Un tu pat neesi pieskāries.

-     Atvaino, Harijs atbildēja. Nav apetītes. Pasveicini pavāru un pasaki, ka tā nebija viņa vaina. Šoreiz.

Sirsnīgi izsmējusies, Maja uzņēma kursu uz virtuvi.

-     Maja…

Viņa lēnām pagriezās. Harija balsī Maja bija saklausījusi pazīstamas notis un jau zināja, kas tagad sekos.

-     Esi tik laba, atnes man vienu alu.

Maja atsāka pārtraukto virzību uz virtuvi. Man gar to nav nekādas daļas, viņa domāja. Es tikai apkalpoju. Mani tas neskar.

-     Maja, kas lēcies? jautāja pavārs.

-     Tā nav mana darīšana, viņa atbildēja, iestumdama šķīvja saturu atkritumu spainī. Tā ir viņa dzīve. Tā dulbura.

Beātes kabinetā uzstājīgi iedžinkstējās telefons, un viņa pacēla klausuli. Vispirms bija dzirdama murdoņa, smiekli un glāžu šķindēšana. Tad atskanēja vārdi:

-     Vai iztraucēju?

Viņa mirkli saminstinājās, balss likās svešāda. Taču tas varēja būt tikai viņš.

-     Harij?

-     Ko tu šobrīd dari?

-     Es… es skatos, vai kaut kas neparādās internetā. Harij…

-     Tātad jūs ievietojāt tīklā ari pēdējās laupīšanas video?

-    Jā, bet tu…

-     Beāt, man tev jāpasaka divas lietas. Arne Albū…

-     Par to vēlāk, labi? Tagad klausies.

-     Beāt, tu esi par ko kaut satraukusies?

-Jā, esmu! Viņas kliedziens gandrīz vai sarāva gabalos klausuli. Harij, viņi ir devušies pēc tevis, viņa turpināja jau mazliet mierīgākā tonī. Tiklīdz viņi aizbrauca, es mēģināju tevi brīdināt, taču tu nebiji sazvanāms.

-     Ko tu tur runā?

-     Tomam Voleram ir orderis. Viņš grib tevi saņemt ciet.

-     Ehē? Tātad mani grib arestēt?

Tagad Beāte saprata, kas viņai Harija balsī liekas svešāds. Viņš bija dzēris. Viņa iekāsējās.

-      Pasaki, kur tu šobrīd atrodies, un es aizbraukšu tev pakaļ. Tad varēs sacīt, ka tu pats pieteicies. Harij, es vēl nezinu, kas ir noticis, bet es tev palīdzēšu. Es apsolu. Harij? Nedari muļķības. Labi? Hallo?

Viņa palika sēžam un klausījās murdoņu, smieklus un glāžu šķindēšanu, līdz izdzirdēja kādu pienākam pie telefona.

-    Šrēdera restorāns, te runā Maja, teica sieviete piesmakušā balsī.

-     Kur…?

-     Viņš aizgāja.

35. NODAĻA SOS

Vigdisu Albū pamodināja Gregora riešana ārā. Pa jumtu grabinājās lietus. Viņa ieskatījās pulkstenī. Pusastoņi. Acīmredzot bija iesnaudusies. Priekšā stāvēja tukša glāze, māja bija tukša, viss bija tukšs. Tā viņa nebija plānojusi.

Piecēlusies viņa piegāja pie terases durvīm un paskatījās uz Gregoru. Viņš stāvēja, pagriezies pret vārtiem, ar saspicētām ausīm un asti gaisā. Ko lai viņa iesāk? Atdot suni kādam? Iemidzināt? Pat bērniem nav nekādu siltu jūtu pret hiperaktīvo, nervozo dzīvnieku. Jā, plāns. Viņa paskatījās uz pustukšo džina pudeli uz stikla galda. Laiks nolikt citu.

Gregora riešana tricināja gaisu. Vau! Vau! Ārne bija teicis, ka viņam kaitinošā riešana liekas nomierinoša, tā radot iracionālu sajūtu, ka tiec sargāts. Viņš sacīja arī, ka suņi saožot ienaidniekus, jo tie, kuri vēlot ļaunu, izplatot citādu smaržu nekā draudzīgie. Viņa nolēma, ka zvanīs veterinārārstam jau rīt, jo bija apnicis uzturēt suni, kurš sāka riet ikreiz, kad viņa ienāca istabā.

Atvērusi terases durvis plaši vaļā, viņa ieklausījās. Caur suņa rejām un lietu varēja saklausīt arī grants šņirkstoņu. Viņa paguva izlaist caur matiem suku un notīrīt skropstu tušas traipus zem kreisās acs, kad atskanēja durvju zvana trīs pazīstamās Hendeļa Mesijas dāvana no vīra vecākiem, ievācoties jaunajā mājā. Viņa nojauta, kas tas varētu būt. Un viņai bija taisnība. Gandrīz.

Konstebl? viņa iesaucās. Kāds patīkams pārsteigums!

Vīrietis, kas stāvēja uz kāpnēm, bija pilnīgi izmircis, ūdens pilēja pat no uzacīm. Viņš ar vienu roku balstījās pret durvju stenderi un skatījās, neko neatbildēdams. Vigdisa Albū plaši atvēra durvis un atkal paskatījās uz viņu šķelmīgām acīm: Vai gribi ienākt?

Vigdisa gāja pa priekšu un dzirdēja sev aiz muguras šļakstam viņa kurpes. Viņa arī zināja, ka nācējam patīk tas, ko viņš redz. Vīrietis apsēdās atzveltnes krēslā, nenovilcis mēteli. Audums, uzsūkdams ūdeni, pamazām kļūst tumšs.

-     Džinu, konstebl?

-     Vai tev ir Jim Beam?

-     Nē.

-    Jā, lai būtu džins.

Viņa paņēma kristāla glāzes vīra vecāku kāzu dāvanu un ielēja viņiem abiem.

-     Izsaku līdzjūtību, policists sacīja, uzlūkodams viņu sarkanām, spīdīgām acīm, un Vigdisa secināja, ka tas šodien nav pirmais dzēriens.

-     Paldies, viņa sacīja. Iedzersim!

Nolikusi glāzi, ievēroja, ka viņš savu iztukšojis jau līdz pusei. Tagad nervozi grozīja to rokās, līdz pēkšņi ierunājās: Es esmu vainīgs tava vīra nāvē.

Vigdisa neviļus satvēra pērļu kaklarotu, kas viņai bija ap kaklu, rīta dāvanu.

-    Es negribēju, ka tas tā beidzas, viņš sacīja. Bet biju dumjš un neuzmanīgs. Aizvadīju slepkavas tieši pie viņa.

Vigdisa steigšus pielika glāzi pie lūpām, lai viņš neredzētu, k,i tā apvalda smieklus.

-     Tagad tu to zini, viņš sacīja.

-    Tagad es to zinu, Harij, viņa čukstēja. Viņai likās, ka paman.i tā skatienā tādu kā pārsteigumu.

-     Tu esi runājusi ar Tomu Voleru. Tas vairāk izklausījās pri apgalvojuma, nevis jautājuma.

-    Tu domā to izmeklētāju, kurš uzskata sevi par Dieva dāv.inu katrai… nūja. Jā, es runāju ar viņu. Un, protams, izstāstīju visu. ko zinu. Vai man nevajadzēja to darīt, Harij?

Viņš paraustīja plecus.

-     Vai esi manis dēļ nonācis grūtā situācijā, Harij? Viņa bija pavilkuši kājas zem sevis uz sofas un, turēdama paceltu glāzi, lūkojās uz Hariju ar bažīgu skatienu.

Viņš neatbildēja.

-     Vai ieliet vēl?

Viņš pamāja.

-    Katrā ziņā man jums ir labi jaunumi. Viņš nenolaida acis no glāzes, kamēr viņa ielēja. Es šovakar saņēmu e-pastu no kādas personas, kura atzīstas Annas Betsenas slepkavībā. Un visu laiku mani vedināja uz domām, ka vainīgs ir Arne.

-     Tad jauki, viņa sacīja. Oi, tas laikam bija mazliet par šerpu. Viņa izlaistīja džinu uz galda.

-     Tu neizklausies visai pārsteigta.

-     Mani nekas vairs nepārsteidz. Atklāti sakot, es neticēju, ka Arnem būtu pieticis dūšas kādu cilvēku nogalināt.

Harijs paberzēja pakausi.

-      Un tomēr. Tagad man ir pierādījumi, ka Anna Betsena tika nogalināta. Pirms iziešanas no mājām šovakar es aizsūtīju šīs personas atzīšanos savai kolēģei. Kopā ar visām citām saņemtajām e-pasta vēstulēm. Tas nozīmē, ka lieku visas kārtis galdā arī par savu līdzdalību. Anna kādreiz bija mana draudzene. Un, kā par nelaimi, tieši tovakar, kad viņa tika nogalināta, es biju pie viņas. Man vajadzēja to izstāstīt jau uzreiz, bet es biju dumjš un neuzmanīgs un domāju, ka izdosies lietu atrisināt paša spēkiem, vienlaikus parūpējoties, ka pats netieku iejaukts. Es biju…

-     Dumjš un neuzmanīgs. Tagad tas ir skaidrs. Viņa domīgi skatījās uz Hariju, vienlaikus glāstīdama dīvāna spilvenu sev blakus. Tas, protams, daudz ko izskaidro. Bet es tomēr īsti nesaprotu, kāpēc lai tas būtu noziegums, ja vīrietis pavada laiku kopā ar sievieti, ar kuru grib… pavadīt laiku kopā. Tev tomēr vajadzētu paskaidrot, Harij.

-    Nūja. Viņš kāri iedzēra malku dzidrā dzēriena. Nākamajā rītā atmodies, es neko vairs neatcerējos.

-     Saprotu. Vigdisa piecēlās no sofas, piegāja klāt un nostājās viņa priekšā. Vai tu zini, kas viņš ir?

Atbalstījis galvu pret atzveltni, Harijs skatījās uz viņu.

-     Kurš ir teicis, ka tas ir viņš? viņš mazliet šļupstot noteica.

Viņa pastiepa slaidu roku. Viņš jautājoši paskatījās.

-    Mēteli, viņa sacīja. Un tad dodies uz vannasistabu un ieej karstā vannā. Es tikmēr uzvārīšu kafiju un sameklēšu dažas sausas drēbes. Nedomāju, ka viņam būtu kas iebilstams. Daudzējādā ziņā viņš bija prātīgs vīrietis.

-     Es…

-     Nāc nu.

Karstā ūdens skavas lika nodrebēt baudā. Maigā durstīšana pletās no ceļiem līdz gurniem, un viss augums pārklājās ar zosādu. Viņš ievaidējās. Tad iegremdēja verdošajā ūdenī visu ķermeni un atgāza galvu pret vannas malu.

Arī te varēja dzirdēt lietu, un viņš ieklausījās, vai sadzirdēs Vigdisas soļus, bet viņa bija ieslēgusi mūziku. Grupa Police. Greatest hits. Viņš aizvēra acis.

"Sending out an SOS, sending out an SOS…" dziedāja Stings. Un Harijs bija uz to puisi tā paļāvies. Starp citu. Viņš rēķinājās, ka Beāte tagad ir izlasījusi viņa sūtīto e-pastu. Un nodevusi ziņu tālāk, tāpēc lapsu medības atsauktas. Plakstiņi no alkohola bija kļuvuši smagi. Bet, aizvēris acis, viņš ikreiz virs kūpošā vannas ūdens ieraudzīja divas itāļu amatnieku darinātās kurpēs ieautas kājas. Viņš sāka taustīt vannas malu sev aiz galvas, kur bija nolicis glāzi. Pie Šrēdera bija paguvis izdzert tikai divus lielos alus, pirms zvanīja Beātei, bet uz neilgu bridi tas bija devis vajadzīgo reibumu. Kur tā sasodītā glāze? Vai tiešām Toms Volers tomēr mēģinās viņu atrast? Harijs labi zināja, cik ļoti Volers alkst viņu arestēt. Bet pats nepavisam nebija ieinteresēts ļaut sevi iesēdināt īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, pirms nav salicis visu pa plauktiņiem. Un tagad vairs nevarēja paļauties uz nevienu citu kā tikai sevi. Tas jāielāgo. Bet pirms tam vajadzīgs neliels time-out. Vēl viens dzēriens. Jāaizņemas sofa uz vienu nakti. Jātiek pie skaidras galvas. Jāielāgo. Rit.

Roka sataustīja bieza kristāla glāzi un tā ar dobju knakšķi nokrita uz flīžu grīdas.

Nolamājies Harijs cēlās kājās. Stipri sagrīļojās, tomēr pēdējā brīdī paguva atbalstīties pret sienu. Aptinis sev apkārt biezu, pūkainu dvieli, viņš izgāja viesistabā. Džina pudele joprojām stāvēja uz kafijas galda. Atradis bāra plauktā glāzi, viņš pielēja to līdz malām. Virtuvē burbuļoja kafijas automāts. Un no pirmā stāva halles skanēja Vigdisas balss. Viņš iegāja atpakaļ vannasistabā un uzmanīgi nolika glāzi līdzās drēbēm, kuras Vigdisa bija viņam sameklējusi, tas bija Bjērna Borga kolekcijas pilns komplekts gaiši zilā un melnā krāsā. Ar dvieli pārlaidis roku aizsvīdušajam spogulim, viņš tajā sastapa pats savu skatienu.

Idiots tāds, viņš nočukstēja.

Tad paskatījās uz grīdu. Pa flīžu šuvi uz notekas pusi plūda sarkana straumīte. Un izrādījās, ka tā sākas starp viņa labās kājas pirkstiem. Viņš nebija pamanījis, ka stāv tieši uz stikla lauskām. Un nebija jutis, ka sagriežas. Atkal ieskatījies spogulī, viņš skaļi iesmējās.

Vigdisa nolika klausuli. Bija nācies improvizēt. Un improvizēšanu viņa ienīda. Ja notikumi neritēja pēc plāna, viņa sāka justies fiziski slima. Jau no mazām dienām bija sapratusi, ka nekas nenotiek pats no sevis un viss jāplāno. Joprojām nebija pagaisis no atmiņas, kā, ejot trešajā klasē, viņa ar vecākiem bija pārcēlusies no Šīenas uz Šlemdāli un viņai bija jāiziet jaunās klases priekšā. Viņa bija nosaukusi savu vārdu, bet visi citi sēdēja un pētīja viņu, viņas drēbes un dīvaino plastikāta mugursomu, par kuru pāris meitenes bija sākušas pat ķiķināt un rādīt ar pirkstu. Un pēdējā stundā viņa bija uzrakstījusi sarakstu, kurām no klases meitenēm jākļūst par viņas labākajām draudzenēm, kuras tiks izstumtas, kuriem klases puišiem viņā ir jāiemīlas un kuriem skolotājiem viņa kļūs par mīļāko skolnieci. Pārnākusi mājās, viņa sarakstu piekāra pie gultas un noņēma tikai pirms Ziemassvētkiem, kad pie visiem vārdiem bija pievilkts ķeksītis.

Bet tagad bija citādi, tagad bija jāpaļaujas uz citiem, lai viss nostātos savās vietās.

Viņa ieskatījās pulkstenī. Divdesmit pāri astoņiem. Toms Volers bija teicis, ka viņi ieradīšoties divpadsmit minūšu laikā. Viņš bija apsolījis izslēgt sirēnas jau krietnu bridi pirms Šlemdāles, lai viņai nebūtu jābīstas no kaimiņiem. Kaut viņa nebija par to pat ieminējusies.

Viņa sēdēja hallē un gaidīja. Cerēja, ka Hols vannā būs aizmidzis. Tad atkal ieskatījās pulkstenī. Ieklausījās mūzikā. Stresainās Police dziesmas, par laimi, bija izskanējušas, un tagad Stings savā burvīgajā, nomierinošajā balsī dziedāja dziesmas no soloalbuma. Par lietu, kas atkal un atkal nolīst kā zvaigžņu asaras. Tik skaisti, ka gandrīz vai jāraud.

Bet tad atskanēja Gregora piesmakušie rējieni. Beidzot.

Atvērusi durvis, viņa, kā norunāts, izgāja uz kāpnēm. Pamanīja kādu stāvu caur dārzu skrienam uz terases pusi, bet otru aizskrienam gar mājas stūri. Viņas priekšā apstājās divi melnās uniformās tērpušies vīri maskās un ar maziem, īsiem ieročiem rokās.

-    Joprojām vannā? viens no viņiem caur melno balaklavu čukstēja. Pa kreisi aiz kāpnēm?

-    Jā, Tom, viņa čukstēja. Un paldies, ka ieradāties tik…

Bet viņi jau steidzās iekšā.

Aizvērusi acis, Vigdisa ieklausījās. Ašu soļu duna kāpnēs, Gregora izmisīgā riešana uz terases, Stinga maigais How fragile we are, un tad troksnis, pēc spēriena atsprāgstot vaļā vannasistabas durvīm.

Viņa pagriezās un devās iekšā. Augšup pa kāpnēm. Kur skanēja klaigas. Viņai gribējās iedzert. Trepju augšā ieraudzīja Tomu Voleru, jau bez balaklavas, bet ar tā pārvērstu seju, ka viņu bija grūti pazīt. Viņš uz kaut ko rādīja. Uz paklāju. Viņa paskatījās lejup. Asins traipi. Viņa sekoja tiem ar acīm pāri visai istabai līdz atvērtajām terases durvīm. Un vairs nedzirdēja, ko melnā tērpies idiots viņai kliedza. Spēja domāt vienīgi par plānu. Tā nebija plānots.

36. NODAĻA Waltzing Mathilda

Harijs skrēja. Gregora aprautie rējieni viņam aiz muguras skanēja kā nikni metronoma tikšķi, bet citādi apkārtnē viss bija kluss. Vienīgi plikās pēdas plakšķēja pret slapjo zāli. Turēdams sev priekšā rokas, viņš izspraucās cauri vēl vienam dzīvžogam, gandrīz nejuzdams, kā ērkšķi ieplēš plaukstu virspusi un smalkās kolekcijas apģērbu. Savas paša drēbes un apavus viņš nebija atradis, acīmredzot Vigdisa tās bija paņēmusi līdzi uz pirmo stāvu, kur sēdēja un gaidīja. Viņš bija meklējis kādas citas kurpes, bet tad Gregors bija sācis riet un viņam nācās laisties lapās ar to, kas mugurā, tikai biksēs un kreklā. Acis, pielijušas ar lietu, aizmiglojās, un māju, ābeļu un krūmu kontūras izplūda. No tumsas iznira vēl viens dārzs. Žogs bija zems, un viņš šoreiz nolēma lēkt pāri, taču zaudēja līdzsvaru. Promiles darīja savu. Viņš ar seju iekrita labi koptajā zālienā. Brīdi gulēja un ieklausījās.

Tagad, šķiet, rēja jau vairāki suņi. Vai būtu ieradies arī Viktors? Tik ātri? Volers droši vien tos tur gatavībā. Harijs piecēlās un paskatījās apkārt. Viņš bija virzījies uz pakalna pusi un tagad jau atradās pašā augšā.

Apzināti bija izvairījies no apgaismotiem ceļiem, kur viņu varētu ieraudzīt cilvēki un drīz sāks patrulēt policijas mašīnas. Tagad varēja saredzēt arī Albū īpašumu lejā pie Bjērnetroketas ielas. Pie vārtiem stāvēja četras mašīnas, divas no tām ar rotējošajām bākugunīm. Viņš paskatījās lejā uz otru pusi no pakalna.

Vai to sauca Holmens vai Gresbānens? Kaut kas tamlidzigs bija. Tur lejā krustojumā stāvēja civila mašīna ar ieslēgtām apstāšanās ugunim. Tā bija novietota uz gājēju pārejas. Harijs bija rikojies ātri, bet Volers bijis vēl ātrāks. Tikai policisti tā novietoja mašīnas.

Viņš enerģiski saberzēja seju. Centās atsvabināties no reibuma, pēc kura pirms mirkļa bija tā alcis. Tālumā uz Stašūnveienas starp kokiem nozibēja zilās ugunis. Viņš bija tīklā, un tas draudēja savilkties. Aizbēgt neizdosies. Volers bija pārāk prasmīgs. Tomēr kaut kas Harijam nebija skaidrs. Tas nevarēja būt Volera solo izlēciens, kādam bija jādod atļauja tik plašai spēku izmantošanai, lai arestētu vienu vientuļu cilvēku. Kas bija noticis, vai Beāte nebūtu saņēmusi viņa sūtīto e-pastu?

Harijs ieklausījās. Suņi noteikti bija vairāki. Viņš pavērās apkārt. Uz izgaismotajām villām, kas bija izkaisītas pa visu nakts melno nokalni. Un aizdomājās par siltumu un mājīgumu, kas tur iekšā valdīja. Norvēģiem patika gaisma. Un strāvas netrūka. Tikai tad, kad viņi devās brīvdienu braucienos uz dienvidiem un bija prom vismaz četrpadsmit dienas, viņi to izslēdza. Viņa skatiens lēkāja no mājas uz māju.

Toms Volers skatījās augšup uz villām, kas greznoja ainavu kā Ziemassvētku ugunis. Lieli, tumši dārzi. Ābolu zagšana. Viņš sēdēja, uzlicis kājas uz vadības paneļa speciāli Viktoram izgatavotajā autofurgonā. Šeit bija labākā komunikāciju iekārta, tāpēc bija pārcēlis operācijas vadīšanu uz šejieni. Tagad viņam bija radiosakari ar ikvienu apkārtnes aplenkšanā iesaistīto vienību. Viņš ieskatījās pulkstenī. Suņi dzina pēdas, bija pagājušas jau gandrīz desmit minūtes, kopš tie kopā ar saviem saimniekiem bija aizskrējuši pa ceļu cauri dārziem un nozuduši tumsā.

Iesprakšķējās radio.

-    Stašūnveiena Viktoram viens. Stigs Antonsens grib doties uz Rēvehīveienu septiņpadsmit, braucot no darba. Vai mums viņš…

-    Pārbaudi identitāti un adresi, ja viss kārtībā, tad laid, Volers atbildēja. Vai visi dzirdēja? Domājiet taču ari paši.

Volers no krūšu kabatas izķeksēja kompaktdisku un ielika atskaņotājā. Falsetā vairāki dziedāja: Thunder all through the night, and a promise to see Jesus in the morning light. Blakussēdētājs vadītāja krēslā sarauca pieri, bet Volers izlikās, ka neko nav manījis, un pagrieza skaļāk. Viens pants. Otrs pants. Piedziedājums. Vēl viens pants. Vēlreiz piedziedājums. Nākamā dziesma. Pop Daddy, Daddy Pop. Oh, sock it to me. You're the best. Volers atkal pavērās pulkstenī. Velns, kur viņi ar visiem suņiem tik ilgi vazājas! Viņš spēcīgi uzsita pa priekšējo paneli un tika apveltīts ar blakussēdētāja skatienu.

-      Dzen svaigas asiņu pēdas, Volers ierunājās. Tam taču vajadzētu būt vienkāršāk par vienkāršu.

-    Tie ir tikai suņi, nevis roboti, teica blakussēdētājs. Atslābsti, drīz viņu atradīs.

Mākslinieks, kuru jau sen sauca tikai par Prince, dziedāja kompozīciju Diamonds and Pearls. Dziesmas vidū pienāca ziņojums:

-    Viktors trīs Viktoram viens. Liekas, mēs viņu esam atraduši. Mēs stāvam pie baltas villas… nu, kā sauc, eh… Ēriks mēģina noskaidrot ielas nosaukumu, katrā ziņā uz mājas sienas plāksne ar numuru sešpadsmit.

Volers izslēdza mūziku.

-     Labi. Noskaidro un gaidi mūs. Kas tev tur tā pīkst?

-     Skaņa nāk no mājas.

Radio atkal ieskrapstējās:

-     Stašūnveiena Viktoram viens. Atvainojos, ka pārtraucu, bet te piebrauca Falck apsardzes auto. Viņi apgalvo, ka dodas uz Hārelabenu sešpadsmit. No turienes pienācis trauksmes zvans. Vai man…

-      Viktors viens visām vienībām! Volers iekliedzās. Uz priekšu! Hārelabena sešpadsmit!

Bjārne Mellers bija sliktā omā. Pašā TV šova Open Post vidū! Atradis balto savrupmāju ar 16. numuru, viņš atstāja mašīnu, iegāja pa vārtiem un devās augšā pa kāpnēm, kur pie atvērtajām durvīm stāvēja policists ar vācu aitu suni saitē.

-    Vai Volers te ir? policijas nodaļas vadītājs jautāja, un policists pamāja uz durvju pusi. Mellers ievēroja, ka ieejas durvju stikls ir izsists. Volers stāvēja gaitenī un kaismīgi diskutēja ar kādu citu policistu.

-    Kas, pie joda, tagad notiek? Mellers bez jebkāda ievada jautāj a.

Volers pagriezās.

-     Redz kā. Kādi vēji tevi atpūtuši, Meller?

-     Zvans no Beātes Lennas. Kas ir autorizējis šo vājprātu?

-     Mūsu prokurors.

-     Es nerunāju par aresta orderi. Es runāju par to, kurš ir devis atļauju uzsākt Trešo pasaules karu, jo vienam no mūsu kolēģiem varbūt es uzsveru varbūt pāris lietu jāpaskaidro sīkāk.

Volers sašūpojās uz papēžiem, skatīdamies Melleram tieši acīs.

-    Nodaļas vadītājs īvarsons. Mēs pie Harija mājās atradām pāris lietu, kas liek domāt, ka viņš nav persona, ar kuru gribam tikai aprunāties. Viņš tiek turēts aizdomās par slepkavību. Vai vēl kaut kas interesē, Meller?

Mellers pārsteigts pacēla uzaci un nosprieda, ka Volers laikam ir ļoti iekarsis, jo tā bija pirmā reize, kad viņš runāja ar augstākstāvošu personu tik izaicinošā tonī.

-    Jā. Kur ir Harijs?

Volers norādīja uz sarkanajiem pēdu nospiedumiem uz parketa.

-    Viņš bija šeit. Ielauzies, kā redzi. Izskatās, ka viņam būs visai daudz, ko paskaidrot, vai ne?

-     Es jautāju, kur viņš ir tagad?

Volers un otrs policists pārmija skatienus.

-     Izskatās, ka Harijs nemaz nav ieinteresēts sniegt kādus paskaidrojumus. Kad mēs ieradāmies, putniņš jau bija aizlidojis.

-     Ak tā? Man radās iespaids, ka esat visai apkārtnei apjozuši "dzelzs stīpu".

-     Esam gan, Volers noteica.

-     Un kā tad viņš tika cauri?

-     Ar šo te, Volers norādīja uz telefona aparātu. Uz klausules bija traipi, kas atgādināja asinis.

-     Viņš aizlaidās pa telefonu? Mellers juta sliktajam garastāvoklim un nopietnajai situācijai gluži neadekvātu vēlmi smaidīt.

-     Ir pamats domāt, Volers teica, bet Mellers vēroja, kā saspringst un atslābst spēcīgie Deivida Haselhofa žokļu muskuļi, ka viņš ir pasūtījis taksometru.

Lēni izbraucis caur aleju, Eisteins iegriezās bruģētajā laukumā, kas pie Oslo cietuma vārtiem veidoja pusapli. Atmuguriski iestūmās starp divām mašīnām un apstājās ar aizmuguri pret tukšo parku un Grenlannsleiri. Pēc tam pagrieza aizdedzes atslēgu tā, lai motors noslāptu, bet stikla tīrītāji turpinātu kustēties. Brīdi nogaidīja. Nedz laukumā, nedz parkā nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Tad, uzmetis skatienu Policijas pārvaldes ēkai, pavilka zem stūres esošo sviru. Klusu noklikšķot, pacēlās bagāžnieka vāks.

-     Kāp ārā! viņš uzsauca, raudzīdamies atpakaļskata spoguli.

Auto sašūpojās, bagāžnieka vāks pacēlās līdz pašai augšai un

atkal aizcirtās. Tad atvērās durvis, un aizmugurējā sēdeklī ietrausās vīrietis. Viņš bija izmircis līdz ādai un salīgi drebinājās. Eisteins viņu spogulī vēroja.

-     Harij, tu izskaties sasodīti labi.

-     Paldies.

-     Ari klozīte uz goda.

-      Nav gluži mans izmērs, toties kaut kas no Bjerna Borga. Aizdosi savas kurpes?

-     Ko?

-     Gaiteni atradu tikai filca čības, es taču nevaru tādās doties uz cietumu. Pie reizes iedod ari savu jaku.

Eisteins, izteiksmīgi pavēries salona griestos, novilka īso ādas jaku.

-     Vai bloķētāji nemēģināja tevi aizturēt? Harijs jautāja.

-    Tikai turpceļā. Gribēja pārliecināties, ka zinu personas vārdu, kas gaida paku, un adresi, kurp man jābrauc.

-     Vārdu izlasīju uz durvju plāksnītes.

-    Atceļā tikai palūrēja salonā un pamāja, lai laižu tālāk. Pagāja labi ja pusminūte, un ēterā sākās baigā jezga. Uzmanību visām vienībām un tādā garā. He-he.

-    Jā, šķiet, es arī kaut ko dzirdēju, guļot tavā bagāžniekā. Bet vai tu, Eistein, apzinies, ka noskaņošanās uz policijas radiovilni ir pretlikumīga rīcība?

-    Ei, kas gan tur pretlikumīgs? Es saprotu, ka nav labi noklausīties. Bet to es daru tikai ārkārtas gadījumos.

Harijs aizsaitēja kurpju šņores un pasvieda Eisteinam filca čības.

-      Debesis tevi atalgos. Ja viņi būs pierakstījuši numuru un ieradīsies pēc paskaidrojumiem, tu varēsi teikt baltu patiesību. Tev piezvanīja pa mobilo telefonu, un pasažieris izrādīja nepārprotamu vēlmi iezvelties bagāžas nodalījumā.

-     Vai ne? Tā ir balta patiesība?

-     Visbaltākā, kādu vien gadījies dzirdēt.

Dziļi ievilcis elpu, Harijs nospieda zvana pogu. Sākumposmā briesmām nevajadzētu draudēt, vienīgi nebija skaidri zināms, cik ātri izplatās ziņas, ka viņš ir meklēšanā. Taču policisti te staigāja iekšā ārā visu laiku.

-    Jā? namrunī kāds atsaucās.

-     Vecākais inspektors Harijs Hols, Harijs sacīja, pārspīlēti skaidri izrunājot vārdus un skatoties tieši videokamerā virs vārtiem, cerēdams, ka viņa skatiens ir gana neapmiglots. Pie Raskola Bakseta.

-     Tu neesi sarakstā.

-     Neesmu? Harijs teica. Es Beātei Lennai lūdzu, lai jums piezvana un mani iekļauj. Šovakar pulksten deviņos. Pajautājiet pašam Raskolam.

-     Ja tas ir ārpus apmeklējumu laika, tev jābūt sarakstā, Hol. Nāksies zvanīt rīt biroja darba laikā.

Harijs nomainīja uzsvaru.

-     Kā tevi sauc?

-     Beigsets. Tātad es nevaru…

-     Paklau, Beigset. Šī informācija ir vajadzīga svarīgai policijas lietai, kura nevar gaidīt līdz rītam. Droši vien esi dzirdējis, kā policijas mašīnas ar ieslēgtām sirēnām šovakar brauc iekšā un ārā no Policijas pārvaldes, ko?

-     Nūjā, bet…

-     Tā kā tev diez vai būs vēlēšanās rīt avīžniekiem skaidrot, kā jums izdevās pazaudēt sarakstu ar manu vārdu, es ierosinu, ka mēs izslēdzam robota režīmu un nospiežam "veselā saprāta pogu". Tā atrodas tieši tev acu priekšā, Beigset.

Harijs cieši skatījās aklajā kameras acī. Tūkstotis un viens, tūkstotis un divi… Atslēga iedūcās.

Kad Hariju ielaida kamerā, Raskols sēdēja uz krēsla.

-    Paldies, ka apstiprināji apmeklējuma norunu, Harijs sacīja, apskatīdams mazo tikai četri reiz četri metri kameru. Gulta, rakstāmgalds, divi skapīši, dažas grāmatas. Ne radio, ne žurnālu, nekādu personisko mantu, kailas sienas.

-     Man patīk tieši tā, Raskols sacīja, kā atbildot uz Harija domām. Tas asina prātu.

-    Tad paskatīsimies, vai ari šī ziņa asinās prātu, Harijs sacīja, apsēdies uz gultas malas. Tas tomēr nebija Ārne Albū, kas nogalināja Annu. Jūs novācāt nepareizo cilvēku. Jums uz rokām ir nevainīga cilvēka asinis, Raskol.

Harijs nebija īsti drošs, taču šķita, ka mazliet noraustās čigāna maigā, bet vienlaikus aukstā mocekļa maska. Raskols nolieca galvu un pielika plaukstas pie deniņiem.

-     Es saņēmu no slepkavas e-pastu, Harijs sacīja. Izrādās, viņš ar mani manipulējis jau no pirmās dienas. Harijs atstāstīja vēstules saturu, braucīdams ar roku rūtaino segas pārvalku. Pēc tam īsumā pavēstīja par šīsdienas notikumiem.

Raskols nekustīgi sēdēja un klausījās, līdz Harijs apklusa. Tad pacēla galvu.

-    Tas nozīmē, ka nevainīga cilvēka asinis ir arī uz tavām rokām, Spiuni.

Harijs pamāja.

-     Un tagad tu esi ieradies, lai man pateiktu, ka tā ir mana vaina. Un tāpēc esmu tavs parādnieks.

Harijs neatbildēja.

-     Es piekrītu. Raskols sacīja. Saki, ko esmu parādā.

Harijs pārstāja braucīt segas pārvalku.

-   Tu esi man parādā trīs lietas. Pirmkārt, man ir vajadzīga vieta, kur paslēpties, līdz aizrakšos šajā lietā līdz pamatiem.

Raskols pamāja.

-     Otrkārt, man ir vajadzīga Annas dzīvokļa atslēga, lai šo to pārbaudītu.

-     Tu jau dabūji no manis atpakaļ to atslēgu.

-     Ne to atslēgu ar ĀA iniciāļiem, tā atrodas kādā atvilktnē pie manis mājās, un šobrīd es tur nevaru iet. Un treškārt…

Harijs apklusa, un Raskols jautājoši paskatījās uz viņu.

-     Ja dzirdēšu no Rākelas, ka uz viņiem kāds kaut vai greizi paskatījies, es pats pieteikšos un likšu visas kārtis galdā, un norādīšu uz tevi kā cilvēku, kas stāv aiz Ārnes Albu slepkavības.

Raskols pasmaidīja ar draudzīgi iecietīgu smaidu. It kā Harija dēļ justos vainīgs par to, kas, protams, bija skaidrs viņiem abiem, ka nevienam nekad neizdosies pierādīt jebkādu Raskola saistību ar slepkavību.

-     Par Rākelu un Oļegu tev nav jābaidās, Spiuni. Mans cilvēks saņēma ziņu, ka jāatsauc rokaspuiši, līdzko bijām tikuši galā ar Albū. Tev vairāk būtu jāraizējas par tieslietas iznākumu. Mana kontaktpersona saka, ka neizskatās cerīgi. Es tā sapratu, ka bērna ģimenei no tēva puses ir zināmi sakari?

Harijs paraustīja plecus.

Raskols atvilka rakstāmgalda atvilktni, izņēma spožo Trioving atslēgu un pasniedza Harijam.

-     Ej taisni lejā uz metrostaciju Grenlannē. Kad noiesi pa pirmajām kāpnēm, pie tualetēm būs lodziņš, aiz tā sēdēs sieviete.

Iedod viņai piecas kronas, lai tiktu iekšā, un saki, ka Harijs ir ieradies. Tad ieej vīriešu tualetē un ieslēdzies vienā no kabīnēm. Kad dzirdēsi kādu ienākam un svilpojam Waltzing Mathilda, tad zini, ka tavs transports ir klāt. Lai veicas, Spiuni.

Lietus kapāja tik spēcīgi, ka virs asfalta augšup šļācās jauka ūdens duša, un, ja atvēlētu tam laiku, Sofīesgātes šaurajā slēgtajā posmā ielas galā laternu gaismā varētu saskatīt mazas varavīksnītes. Bet Bjārnem Melleram laika nebija. Izkāpis no mašīnas, viņš pārvilka galvai mēteli un skrēja pāri ielai pie vārtiem, kur viņu jau gaidīja īvarsons, Vēbers un kāds vīrietis, kurš pēc izskata atgādināja pakistāni.

Mellers ar visiem sarokojās, un tumšādainais pavēstīja, ka esot Harija kaimiņš Alī Niazi.

-     Volers ieradīsies, līdzko būs visu nokārtojis Šlemdālē, Mellers sacīja. Ko jūs te esat atraduši?

-    Baidos, ka visai sensacionālas lietas, īvarsons sacīja. Svarīgākais šobrīd būtu izdomāt, kā lai pasniedz to presei, ka viens no mūsu kolēģiem…

-     Paga, paga, Mellers nodārdināja. Ne tik strauji. Sniedz vispirms man ziņojumu.

īvarsons sāji pasmaidīja.

-     Nāc te.

Laupīšanu nodaļas priekšnieks gāja pa priekšu, un pārējie trīs sekoja caur zemām durvīm un lejup pa greizām akmens kāpnēm uz pagrabu. Mellers salieca garo, tievo augumu, cik vien spēja, lai nebūtu jāsaskaras ar griestiem vai sienām. Viņam nepatika pagrabi.

īvarsona balss muļķīgi atbalsojās mūra sienās.

-     Kā tu jau zini, Beāte Lenna šovakar saņēma daudz pārsūtītu e-pasta vēstuļu no Holes. Tie ir e-pasti, kurus, kā apgalvo Hole, sūtījusi persona, kura atzīstas Annas Betsenas slepkavībā. Es pirms stundas biju Policijas pārvaldē un izlasīju tās vēstules. Atklāti sakot, tā ir pārsvarā nesaprotama un nesakarīga muldēšana. Bet tās satur ari tādu informāciju, kāda rakstītājam nebūtu pieejama, ja viņam nebūtu visai detalizēti zināms, kas notika tajā vakarā, kad Anna Betsena nomira. Un, kaut arī no šīm vēstulēm izriet, ka Hole tajā vakarā bijis Annas Betsenas dzīvoklī, vienlaikus tās sniedz Holem šķietamu alibi.

-     Šķietamu? Mellers panira zem vēl vienas durvju ailas. Aiz tām griesti bija vēl zemāki un viņš gāja salīcis, pūlēdamies piemirst, ka atrodas zem četriem stāviem mājas masas, kas acīmredzot celta no māliem un simts gadus veciem koka baļķiem. Kā tas jāsaprot, īvarson? Vai tu neteici, ka šīs vēstules satur arī atzīšanos?

-    Mēs vispirms pārmeklējām dzīvokli, īvarsons sacīja. Ieslēdzām viņa datoru, atvērām ienākošās e-pasta vēstules un atradām visas tās vēstules, kuras viņš saņēmis. Tieši tā, kā viņš bija to izklāstījis Beātei Lennai. Šķietams alibi tātad.

-      To es jau dzirdēju, Mellers sacīja, neslēpdams aizkaitinājumu. Vai drīz tiksim līdz lietas būtībai?

-      Lietas būtība, protams, ir tajā, kas šīs vēstules sūtījis uz Harija PC.

Mellers dzirdēja kādu runājam.

-     Tas ir te ap stūri, sacīja tas, kurš bija stādījies priekšā kā Harija kaimiņš.

Viņi apstājās pie kāda pagraba būceņa. Aiz metāla režģa nožogojuma tupēja divi vīri. Vienam no viņiem rokā bija lukturis, un viņš to spīdināja uz pārnēsājamā datora mugurpusi un skaļi nolasīja numuru, kuru otrs pierakstīja. Mellers ievēroja, ka no sienas rozetes stiepjas divi strāvas vadi. Viens uz pārnēsājamo datoru, bet otrs uz noskrambātu Nokia mobilo telefonu, kurš arī bija savienots ar datoru.

Mellers iztaisnoja muguru, cik nu tas šeit bija iespējams.

-     Un ko tas viss nozīmē?

īvarsons Harija kaimiņam uzlika uz pleca roku.

-    Alī saka, ka bijis pagrabā pāris dienu pēc Annas noslepkavošanas, un tā bijusi pirmā reize, kad viņš ieraudzījis šo datoru ar pieslēgtu mobilo telefonu Harija pagraba kambari. Mobilo telefonu mēs jau pārbaudījām.

-     Un?

-     Tas ir Holes. Tagad mēs cenšamies noskaidrot, kas ir nopircis šo laptopu. Tomēr jau pieslēdzāmies un apskatījām izejošos e-pastus.

Mellers aizvēra acis. Mugura jau sāpēja.

-    Un tur tie ir. īvarsons daudznozīmīgi nogrozīja galvu. Tur ir visi tie e-pasti, kurus Harijam, kā viņš mēģina mums iestāstīt, sūtījis kāds mistisks slepkava.

-     Hm, Mellers noteica. Tas neizklausās labi.

-     Bet īsto pierādījumu Vēbers atrada viņa dzīvoklī.

Mellers jautājoši paskatījās uz Vēberu, kurš ar drūmu seju pasniedza viņam mazu, caurspīdīgu plastmasas maisiņu.

-     Atslēga? Mellers noteica. Ar iniciāļiem ĀA.

-    Atrasta telefongaldiņa atvilktnē, Vēbers piebilda. Zobiņi saskan ar Annas Betsenas dzīvokļa atslēgu.

Mellers skatījās uz Vēberu ar tukšu skatienu. Spilgtajā kailo spuldžu gaismā sejas izskatījās līķu bālas, tāpat kā ar balto kaļķi klātās sienas, un Melleru pārņēma izjūta, ka viņi atrodas kapā.

-     Man jātiek laukā, viņš klusu sacīja.

37. NODAĻA Spiuni gjerman

Atvēris acis, Harijs ieraudzīja smejošas meitenes seju un sajuta galvā pirmo vesera sitienu.

Viņš saknieba plakstus, bet neizzuda nedz meitenes smiekli, nedz sāpes.

Viņš mēģināja rekonstruēt notikumus.

Raskols, metrostacijas tualete, mazs, drukns, svilpojošs vīrietis novalkātā Armani uzvalkā, pastiepta roka ar zelta gredzeniem, melni mati un garš, spics mazā pirkstiņa nags. "Sveiks, Harij, es esmu tavs draugs Simons." Un krasā kontrastā ar noplukušo uzvalku spožs, jauns Mercedes ar šoferi, kurš izskatījās pēc Simona brāļa, jo viņam bija tādas pašas brūnas, liksmas acis un sarokojoties tāda pati spalvaina, ar zeltu greznota roka.

Ceļā abi priekšā sēdošie bija runājuši kaut kādā norvēģu un zviedru valodas sajaukumā tajā savdabīgajā intonācijā, kas raksturīga cirka māksliniekiem, nažu tirgotājiem, mācītājiem un deju grupu vokālistiem. Bet neteica jau neko svarīgu. "Vai jūties labi, mans draugs?" "Draņķīgs laiks, vai ne?" "Tev smukas drēbes, mans draugs. Maināmies?" Sirsnīgi smiekli un knipis pa šķiltaviņām. Vai Harijs smēķējot? Krievu cigaretes, laipni lūdzu, garantēti draņķīgas, bet "savā ziņā, zini, labas". Atkal smiekli. Raskols ne reizi netika pieminēts, arī viņu ceļa mērķis ne.

Un izrādījās, ka tas nemaz nav tālu.

Viņi nogriezās aiz Munka muzeja un tālāk lēkāja pa bedrainu ceļu līdz kādai stāvvietai pie dubļaina, tukša futbola laukuma. Stāvlaukuma galā stāvēja trīs kempinga vagoniņi. Divi jauni un lieli, trešais bez riteņiem, pavecs un mazs, novietots uz četriem vieglklinkera blokiem.

Pavērās durvis, un vienā no lielajiem vagoniņiem Harijs ieraudzīja sievietes siluetu. Aiz viņas drūzmējās bērni. Harijs saskaitīja piecas galvas.

Harijs teica, ka neesot izsalcis, un, sēdēdams vagoniņa stūrī, noraudzījās uz ēdējiem. Maltīti pasniedza jaunākā no abām sievietēm, to notiesāja ātri, iztiekot bez ceremoniālām uzrunām. Bērni knosījās, grūda cits citam dunkas sānos, neaizmirsdami ik pa brīdim palūkoties uz Hariju. Viņš savukārt miedza tiem ar aci un mēģināja uzsmaidīt, vienlaikus juzdams, ka pārsalušajā miesā sāk atgriezties siltums. Tas bija gan labi, gan ļauni, jo katru gandrīz divmetrīgā auguma centimetru nu durstīja sāpju adatiņas. Pēc tam Simons viņam iedeva divas vilnas segas, draudzīgi uzsita uz pleca un ar galvas mājienu norādīja uz mazāko vagoniņu. "Nekāds Hiltons jau tas nav, mans draugs, toties tu būsi drošībā."

Tiklīdz Harijs spēra kāju pāri slieksnim, olveidīgais vagoniņš pārvērtās par ledusskapi un tas mazumiņš siltuma, kas bija paguvis ielīt Harija ķermenī, pagaisa kā nebijis. Nosviedis Eisteina kurpes, kas bija vismaz vienu numuru par mazām, viņš izrīvēja pēdas un raudzīja kaut kā iegrozīties īsajā gultā. Tad mēģināja nodabūt nost slapjās bikses, un tas arī viss.

Hi-hi-hi.

Harijs no jauna atdarīja acis. Mazā, brūnā sejiņa bija nozudusi, un smiekli tagad skanēja no āra. Caur pavērtajām durvīm drosmīgi ielavījies telpā, saules staru kūlis apspīdēja sienu ar vairākām fotogrāfijām virs viņa galvas. Paslējies uz elkoņiem, Harijs tās aplūkoja. Vienā bija redzami divi zēni, kas, apmetuši rokas viens otram ap pleciem, stāvēja, šķiet, pie tā paša vagoniņa, kurā tagad gulēja viņš. Viņi izskatījās līksmi. Kaut gan nē, tas nebija īstais apzīmējums. Viņi izskatījās laimīgi. Iespējams, tieši tāpēc Harijs tikai pēc laba brīža saprata, ka redz Raskolu agrā jaunībā.

Nolaidis kājas uz grīdas, Harijs apņēmās aizmirst par sāpošo galvu. Dažas sekundes pasēdēja, lai saprastu, vai spēs pieveikt nelabumu. Citkārt viņš bija bijis bēdīgākā stāvoklī, daudz bēdīgākā. Vakar vakarā viņš pat bija grasījies palūgt, vai neatradīsies kaut kas stiprāks, tomēr pēdējā brīdī spējis atturēties. Varbūt ķermenis pēc tik ilga atturības perioda vairs tā neatgrūda stipro dziru?

Šis jautājums noskaidrojās, tiklīdz viņš izgāja no vagoniņa.

Bērni ieplestām acīm noskatījās, kā Harijs, atbalstījies pret sakabes āķi, klepodams pievēma sabrūnējušo zāli. Pēc vairākām lēkmēm, ar plaukstas virspusi noslaucījis muti, viņš atlieca muguru, pagriezās un atradās aci pret aci ar Simonu, kurš vēlīgi smaidīja, it kā teikdams, ka kuņģa satura iztukšošana ir gluži dabiska rīta procedūra.

-     Brokastosi, mans draugs?

Norijis siekalas, Harijs pamāja.

Simons Harijam aizlienēja saņurcītu uzvalku, tīru kreklu ar platu apkaklīti un lielas saulesbrilles. Viņi iesēdās Mercedes un devās augšup pa Finmarkgātu. Pirms Kārla Berneša laukuma luksoforā iedegās sarkanā gaisma un viņi apstājās. Simons nolaida logu un uzsauca kādam vīrietim, kurš pie kioska kūpināja cigāru. Harijam likās, ka ir šo vīru kaut kur jau redzējis. No pieredzes viņš zināja, ka visbiežāk tas nozīmē vienu vīrs ir policijas reģistros. Vīrietis iesmējās un kaut ko atkliedza, bet vārdus Harijs nesaklausīja.

-     Paziņa? viņš pajautāja.

-     Kontaktpersona, Simons atbildēja.

-     Kontaktpersona, Harijs atkārtoja, skatīdamies uz policijas auto, kas gaidīja zaļo gaismu otrpus krustojumam.

Simons nogriezās un tagad brauca Ullevollas slimnīcas virzienā.

-      Saki man, Harijs ierunājās, ar ko Raskols kontaktējas Maskavā, ja šie cilvēki spēj atrast konkrētu personu pilsētā, kurā mīt divdesmit miljoni? Harijs uzsita knipi. Tātad? Ar krievu mafiju?

Simons iesmējās.

-     Varbūt. Ja tev nav padomā kāds cits, kurš to pieprot labāk.

-     KGB1

-    Ja atceros pareizi, mans draugs, tā iestāde vairs nepastāv. Simons smējās vēl sirsnīgāk.

-    Mūsu slepenā dienesta Krievijas eksperti man stāstīja, ka tajā zemē groži joprojām esot KGB cilvēku rokās.

Simons paraustīja plecus.

-    Pakalpojumi, mans draugs. Un pretpakalpojumi. Lūk, kur tas āķis.

-     Es domāju, ka svarīga ir tikai nauda.

-     Mans draugs, mēs runājam vienā valodā.

Harijs izkāpa Sorgenfrīgātā, bet Simons brauca tālāk, lai kārtotu kaut kādas darīšanas Sāgenē.

-     Citādi nevar, viņš piebilda.

Harijs paskatījās uz vienu pusi, paskatījās uz otru. Garām paslīdēja kravas mašīna. Viņš bija pierunājis Tesu, brūnacaino meitēnu, kas viņu pamodināja, lai tā aizskrien līdz Teijenei un nopērk Dagbladet un Verdens Gang, bet nevienā laikrakstā nebija minēts, ka tiek meklēts policijas inspektors. Tas gan nenozīmēja, ka viņš var droši doties, kur acis rāda, jo fotogrāfijas droši vien jau karājas katrā policijas iecirknī.

Steidzīgi piegājis pie vārtiem, Harijs ielika slēdzenē Raskola atslēgu un pagrieza. Pa kāpnēm gāja, cik klusu vien iespējams. Pie Astri Monsenas durvīm gulēja avīze. Iekļuvis Annas dzīvoklī un uzmanīgi aizvēris durvis, viņš dziļi ieelpoja.

Nedomā, kas varētu būt tas, ko tu meklē.

Gaiss bija sasmacis. Harijs iegāja istabā. Kopš pēdējās reizes, kad viņš te bija, nekas nebija aiztikts. No loga krītošās gaismas strēlē dejoja putekļi, un tā aizsniedzās līdz pat portretiem. Harijs apstājās un brīdi vēroja. Visās trijās kroplajās galvu formās bija kaut kas pārsteidzoši pazīstams. Piegājis klāt, viņš ar pirkstu galiem pieskārās apgleznotajam audeklam. Varbūt krāsu švīkas mēģināja ko teikt, taču viņš triepienu valodu nesaprata.

Harijs pārcēlās uz virtuvi.

Oda pēc atkritumiem un veciem taukiem. Atvilcis vaļā logu, viņš sāka pētīt uz izlietnes galda atstātos traukus un galda piederumus. Tie nebija mazgāti, tikai noskaloti. Brīdi ar dakšiņu bakstījis ēdiena atliekas, viņš no sakaltušās mērces atdalīja mazu, sarkanu gabaliņu un iebāza mutē. Japone chili.

Aiz apjomīga katla stāvēja divas lielas sarkanvīna glāzes. Vienas dibenā gulēja plāna sarkanīgu nogulšņu kārtiņa, otra šķita neizmantota. Harijs piebāza degunu pie pašas glāzes, bet sajuta vien stikla siltumu. Blakus vīna glāzēm atradās divas sulas glāzes. Viņš sameklēja roku dvieli, lai varētu tās apskatīt pret gaismu, neatstājot pirkstu nospiedumus. Viena bija tīra, otru klāja blīva nosēdumu plēve. Harijs pakasīja ar nagu un pasūkāja. Saldens. Tāda kā kafija. Kola? Harijs pievēra acis. Vīns un kola? Nē. Ūdens un vīns vienam. Kola un neizmantotā vīna glāze otram. Viņš ievīstīja glāzi dvielī un iebāza žaketes kabatā.

Pēkšņa impulsa vadīts, viņš iegāja vannasistabā, nomontēja skalojamās tvertnes vāku un ar roku iztaustīja iekšpusi. Nekā.

Ārā laiks bija mainījies, no rietiem tuvojās mākoņu fronte, ari vējš pieņēmies spēkā. Harijs saknieba lūpas. Tad izšķīries aizsoļoja Vībes ielas virzienā.

Jaunekli, kas stāvēja aiz letes atslēgu darbnīcā, viņš pazina uzreiz.

-     Labdien, esmu no policijas, Harijs sasveicinājās, cerēdams, ka puisis neprasīs viņa ID karti, kas bija palikusi guļam vējjakā Albū savrupnamā Šlemdālē.

Jauneklis nolika žurnālu.

-     Es zinu.

Hariju pēkšņi sagrāba panika.

-    Es tevi atceros, tu biji atnācis pēc atslēgas. Jaunais cilvēks plati pasmaidīja. Es atceros visus klientus.

Harijs iekāsējās.

-     Nuja. Es gan, taisnību sakot, neesmu klients.

-     Kā?

-     Tā atslēga nebija domāta man. Taču šoreiz es…

-    Tomēr bija atstāta tev, jauneklis viņu pārtrauca. Tā taču bija universālā atslēga, vai ne?

Harijs pamāja. Ar sānskatu viņš redzēja, ka garām lēni pabrauc policijas patruļmašīna.

-    Tieši par šāda tipa atslēgām esmu atnācis parunāt. Es gribu zināt, kā nepiederoša persona var tikt pie universālās atslēgas kopijas. Piemēram, pie Trioving atslēgas.

-    Tas nav iespējams, jauneklis atbildēja, ticēdams savu vārdu nemaldīgumam kā īstens Ilustrētās Zinātnes lasītājs. Funkcionālu dublikātu var izgatavot tikai pašā Trioving. Līdz ar to vienīgā iespēja ir viltot mājas komitejas izsniegto pilnvaru. Taču arī tas tiks atklāts, tiklīdz tu ieradīsies saņemt atslēgu, jo mēs pieprasām uzrādīt personu apliecinošu dokumentu un salīdzinām to ar attiecīgās mājas dzīvokļu īpašnieku sarakstu.

-    Bet es taču šeit saņēmu universālo atslēgu. Un man to palūdza izņemt kāda cita persona.

Jauneklis sarauca pieri.

-    Nē, es skaidri atceros, ka tu uzrādīji ID karti un es salīdzināju. Kā atslēgu tad tu, tavuprāt, paņēmi, ja tā nebija tavējā? Nu?

Harijs spogulī pamanīja to pašu policijas auto aizbraucam pretējā virzienā.

-     Labi, aizmirsti par to. Vai ir arī kāds cits veids, kā dabūt dublikātu?

-     Nē. Kā jau teicu, atslēgas pieslīpē Trioving un firma pieņem pasūtījumus tikai no sertificētiem atslēgu tirgotājiem, tādiem kā mēs. Savukārt mēs pārbaudām dokumentāciju un uzskaitām visas namīpašniekiem un dzīvokļu kooperatīviem izsniegtās atslēgas. Sistēmai jābūt pietiekami drošai.

-    Tāda tā arī izklausās, jā. Harijs nikni parīvēja vaigu. Pirms kāda laika es zvanīju un man paskaidroja, ka sieviete, kas dzīvoja

Sorgenfrīgātā, ir saņēmusi trīs atslēgas. Vienu mēs sameklējām viņas dzīvokli, otru viņa iedeva elektriķim, lai tas varētu kaut ko salabot, bet trešā atradās pavisam citā vietā. Taču man ir pamatotas aizdomas, ka šo trešo atslēgu viņa pati nav pasūtījusi. Vai tu vari to pārbaudīt?

Jaunais cilvēks paraustīja plecus.

-     Skaidrs, ka varu, bet kāpēc to nepajautāt viņai pašai?

-     Kāds iešāvis viņai galvā lodi.

-      Ups, noteica jauneklis, un viņa sejā nenoraustljās ne vaibsts.

Harijs pamira. Viņš kaut ko sajuta. Niecīgu vēsmiņu. Varbūt no durvīm. Taču pietiekami stipru, lai pakausī iekņudētos. Aiz muguras kāds piesardzīgi iekremšļojās. Kāds bija ienācis, un viņš nebija dzirdējis. Nepagriezies viņš mēģināja ienācēju saskatīt, taču nekā, tik tālu skatiens nesniedzās.

-    Policija, teica augstas, dzidras balss īpašnieks. Harijs norija siekalas.

-     Un? jauneklis vaicāja, iesāņus pablenzis uz Hariju.

-     Viņi stāv ārā, turpināja ienācējs. Apgalvo, ka lejāk četrpadsmitajā numurā notikusi ielaušanās pie kādas vecas dāmas. Steigšus vajagot jaunu atslēgu, un šie grib zināt, vai varam kādu aizsūtīt.

-     Alf, soļo vien pats. Tu redzi, ka esmu aizņemts.

Harijs ieklausījās. Soļi attālinājās.

-      Runa ir par Annu Betsenu, Harijs dzirdēja sevi čukstam. Tu vari pārbaudīt, vai viņa personiski saņēmusi visas atslēgas?

-     Tas ir pilnīgi lieki, protams, ka ir.

Harijs paliecās pār leti.

-     Bet tu tomēr pārbaudi. Sarunāts?

Jauneklis grūti nopūtās un nozuda dibentelpā. Atgriezās ar ātršuvēju rokās un uzšķīra.

-     Skaties pats, viņš teica. Te, te un te.

Harijs pazina izsniegšanas veidlapas. Precīzi tādas pašas kā tās, ko viņš bija parakstījis, saņemot Annas atslēgu. Taču uz visām blankām bija Annas paraksts. Harijs jau grasijās jautāt, kur palikuši viņa parakstītie dokumenti, kad skatiens apstājās pie datuma.

-     Te rakstīts, ka pēdējo atslēgu viņa saņēmusi jau augustā, viņš teica. Bet tas ir ilgi, pirms es biju šeit un…

-     Un?

Harijs skatījās vienā punktā.

-     Paldies, viņš pateicās. Esmu uzzinājis visu, ko gribēju.

Ārā vējš pūta vēl negantāk. Valkīras laukumā Harijs piezvanīja

no telefona automāta.

-     Beāt?

Iepretim jūrskolas tornim augstu gaisā, turēdamās pret vēju, lidinājās divas kaijas. Lejā Oslo fjords rādīja draudīgu tumšzaļganu vaigu, un Ēkebergā virsotnē divi uz sola sēdošie cilvēki bija vien sīki punktiņi.

Harijs bija beidzis stāstīt par Annu Betsenu. Par viņu satikšanos. Par vakaru, kas pilnībā izdzisis no viņa atmiņas. Par Raskolu. Savukārt Beāte bija pavēstījusi, ka ir noskaidrojuši viņa pagrabā atrastā pārnēsājamā datora izcelsmi. Tas esot iegādāts pirms diviem mēnešiem Expert veikalā pie kinoteātra Kolizejs, un garantijas talonā ierakstīts Annas Betsenas vārds. Bet pie datora tiešām bijis pieslēgts Harija nozaudētais mobilais telefons.

-     Es neciešu kaiju klaigas, bilda Harijs.

-     Tas ir viss, kas tev bija sakāms?

-     Šobrīd jā.

Beāte piecēlās.

-    Man nevajadzēja šurp nākt, Harij. Tev nevajadzēja man zvanīt.

-     Bet tu atnāci. Harijs atteicās no veltajiem pūliņiem brāzmainajā vējā aizdegt cigareti. Tas nozīmē, ka tu man uzticies. Tā taču ir, vai ne?

Beāte atbildes vietā vien nikni noplātīja rokas.

-     Es zinu tikpat, cik tu, Harijs turpināja. Es pat nevaru izslēgt iespēju, ka tieši es esmu nošāvis Annu.

Kaijas šāvās augšup un, brāzmas nestas, apmeta elegantu nāves cilpu.

-     Pastāsti man vēlreiz visu, ko tu zini, Beāte sacija.

-    Es zinu, ka tas tips kaut kādā veidā ir ticis pie Annas dzīvokļa atslēgām un slepkavības nakti bijis pie viņas. Aizejot viņš paņēmis Annas pārnēsājamo datoru un manu telefonu.

-     Kā tavs telefons gadījās Annas dzīvokli?

-     Droši vien izslīdējis no jakas kabatas. Kā jau teicu, es lāgā neapzinājos, ko daru.

-     Un tālāk?

-     Viņa sākotnējais plāns bija vienkāršs. Tūlīt pēc slepkavības viņš grasījās braukt uz Larkollenu un Ārnes Albū atpūtas mājā atstāt savu tikko izmantoto atslēgu, iepriekš piestiprinot to piekariņam ar iniciāļiem ĀA, lai nevienam vēlāk nebūtu nekādu šaubu, apmēram tā. Taču, atradis manu mobilo telefonu, viņš pēkšņi saprata, ka radusies iespēja plānu samezglot. Proti, izdarīt tā, lai izskatītos, ka es esmu nonāvējis Annu un, slēpdams pēdas, mēģinājis novelt vainu uz Albū. Pēc tam viņš, izmantojot manu mobilo telefonu, caur ēģiptiešu serveri sāka bombardēt mani ar e-pasta vēstulēm, labi zinādams, ka nav iespējams izsekot īstā nosūtītāja adresei.

-     Un, ja tomēr izdotos, tad atklātos, ka sūtītājs…

-     Esmu es. Jebkurā gadījumā kaut ko nelāgu es noprastu tikai, saņēmis nākamo TElenor rēķinu. Un, ņemot vērā, ka neesmu pats centīgākais sarunu izdruku pētītājs, tas droši vien notiktu vēl vēlāk.

-     Vai arī tad, ja, pazaudējis telefonu, būtu slēdzis numuru.

-      Mm. Harijs spēji piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu. Daudz grūtāk ir izprast, kā viņš iekļuvis manas mājas pagrabā. Jūs neatradāt nekādas ielaušanās pēdas, un neviens mūsu mājas iemītnieks nepiederošas personas turp neielaistu. Tas nozīmē, ka viņam bija atslēgas. Taisnību sakot, viņam bija vajadzīga tikai viena atslēga, jo mūsu mājā visiem ir universālās atslēgas, kas der gan vārtiem, gan bēniņiem, gan pagrabam, gan dzīvokļiem.

Taču tikt pie šādas atslēgas nav viegli. Jā, Annas dzīvokli viņš ari atslēdza ar universālo atslēgu…

Harijs pēkšņi apstājās, vērdamies tālumā. No dienvidu puses fjordam tuvojās zaļš kravas kuģis ar diviem lieliem ceļamkrāniem.

-     Par ko tu aizdomājies? Beāte jautāja.

-     Es prātoju, vai man būtu vērts lūgt, lai tu pārbaudi dažus vārdus.

-     Nekādā gadījumā, Harij. Kā jau teicu, es te nemaz neatrodos.

-     Un vēl es prātoju, kā tu esi tikusi pie tiem zilumiem.

Beāte aši aizsedza kaklu.

-     Biju treniņā. Džudo. Vai vēl kas?

-     Jā, es domāju, ka tu varētu nodot Vēberam šo te. Viņš izņēma no kabatas dvielī ievīstīto glāzi. Palūdz, lai viņš noņem pirkstu nospiedumus un salīdzina tos ar manējiem.

-     Vai viņam tādi ir?

-     Kriminālistikas nodaļā ir visu operatīvo darbinieku pirkstu nospiedumi. Un palūdz, lai viņš izanalizē, kas bijis glāzē.

-     Harij… viņa brīdinoši iesāka.

-     Tu taču būsi tik laba?

Nopūtusies Beāte paņēma ievīstīto glāzi.

-     Lēsesmeden AS, Harijs sacīja.

-     Kas tas?

-     Ja nu tu tomēr pārdomā savu iepriekš pausto nostāju, tad vari pārbaudīt, kas tur strādā. Tā ir pavisam neliela firmiņa.

Viņa izteiksmīgi paraudzījās uz Hariju.

Viņš paraustīja plecus.

-      Būšu vairāk nekā laimīgs, ja vismaz glāzi atdosi Vēberam.

-     Kur lai es tevi atrodu, kad man būs atbilde no Vēbera?

-     Tu patiešām to gribi zināt? Harijs pasmaidīja.

-     Es gribu zināt pēc iespējas mazāk. Tātad tu ar mani sazināsies?

Harijs savilka jaku ciešāk.

-     Vai iesim?

Viņa palocīja galvu, taču palika stāvam uz vietas. Harijs viņu jautājoši uzlūkoja.

-     Viņa vārdi, Beāte iesāka. Tie vārdi, ka izdzīvojuši ir tikai paši atriebīgākie no mums. Harij, tu tici, ka tā patiešām ir?

Harijs gulēja vagoniņā un mēģināja izstiept kājas. Mašīnu duna Finmarkgātā atsauca Hariju bērnībā Opsalā, kad viņš, gulēdams pie atvērta loga, arī bija ieklausījies ielas trokšņos. Vasarās pie vectēva Ondalsnēsē bija klusums, un tad viņam tik ļoti pietrūka vienmērīgās, iemidzinošās ielas zunoņas, ko tikai reizumis pārtrauca kāda motocikla ierūkšanās, dobjš būkšķis klusinātājā vai tāla policijas sirēnas iekaukšanās.

Pie durvīm klauvēja. Tas bija Simons.

-     Tesa grib, lai tu arī rīt izstāsti vakara pasaku, viņš teica, pārkāpdams pār slieksni. Harijs bija stāstījis, kā ķengurs iemācījies lēkt, un visi bērni pateikdamies bija krituši viņam ap kaklu.

Abi vīrieši bridi smēķēja klusējot.

-    Tas ir Raskols, Harijs pēdīgi ieteicās, rādīdams uz fotogrāfiju pie sienas, un viņa brālis, Stefans, vai ne? Annas tēvs.

Simons pamāja.

-     Kur tagad Stefans?

Simons izvairīgi paraustīja plecus, un Harijs saprata, ka par šo tēmu labāk nerunāt.

-     Izskatās, ka viņi labi satikuši, Harijs turpināja sarunu.

-    Viņi bija kā Siāmas dvīņi, saproti. Nešķirami biedri. Džiordži divas reizes Stefana vietā sēdēja cietumā. Simons iesmējās. Tu esi pārsteigts, mans draugs. Redzi, tā ir pieņemts. Tā ir goda lieta izciest sodu brāļa vai tēva vietā.

-     Policijā tā gluži nedomā.

-    Džiordži un Stefans izskatījās tik līdzīgi. Čigāni, turklāt brāļi. Grūti atšķirt norvēģu polismeņiem. Plati pasmaidījis, viņš piedāvāja Harijam vēl vienu cigareti. Sevišķi tad, ja sejām priekšā bijušas maskas.

Ievilcis dūmu, Harijs izlēma šaut uz labu laimi:

-     Kas viņus izšķīra?

-    Un kā tu domā? Simona acis dramatiski iepletās. Sieviete, kas gan cits.

-     Anna?

Simons neatbildēja, bet Harijs juta, ka ir pavisam karsts.

-     Stefans atteicās no Annas tāpēc, ka viņa iemīlēja gadzo1

Simons apdzēsa cigareti un piecēlās.

-     Tā nebija Anna. Bet Annai bija māte, lūk, tā. Arlabunakti, Spiuni.

-     Mm. Vēl tikai pēdējais jautājums.

Simons apstājās.

-     Ko nozīmē spiuni?

Simonām paspruka smiekli.

-    Tas ir saīsinājums no spiuni german vācu spiegs. Bet nomierinies, mans draugs. Tas nav ļauni domāts, dažviet tā dēvē pat puišeļus.

Tad durvis aizdarījās, un viņš bija prom.

Vējš vairs nesvilpa, tikai Finmarkgātā joprojām kursēja mašīnas. Tomēr miegs no Harija bēga.

Beāte gulēja un klausījās garām braucošo automašīnu dūkšanā. Mazotnē viņa bija radusi iemigt, klausoties tēva balsī. Viņa stāstītās pasakas nebija atrodamas nevienā grāmatā, tās tapa stāstīšanas brīdī. Tās nekad neatkārtojās, lai arī reizumis iesākās vienādi un tajās darbojās vieni un tie paši personāži divi neģēlīgi zagļi, labsirdīgs tētis un viņa mazā, varonīgā meitiņa. Un tās beidzās labi neģēlīgie zagļi allaž nonāca aiz restēm.

Beāte nekad nebija redzējusi tēvu lasām. Paaugusies viņa uzzināja, ka tēvs ciešot no disleksijas. Nebijusi tā kaite, tētis būtu kļuvis par juristu, tā skaidroja mamma. Bet tu gan noteikti kļūsi, viņa tūdaļ steidza piebilst.

Taču pasakās par juristiem nebija ne vārda, un, kad Beāte pavēstīja, ka ir uzņemta Policijas akadēmijā, mamma apraudājās.

Pēkšņi Beāte atvēra acis. Bija ieskanējies durvju zvans. Pikti nopūtusies, viņa iztrausās no gultas.

-     Tas esmu es, atskanēja no namruņa.

-     Es taču teicu, lai vairs nenāc, Beāte teica, drebinādamās plānajos rītasvārkos. Ej prom!

-     Aiziešu, tiklīdz būšu palūdzis piedošanu. Nezinu, kas man uznāca. Es tāds neesmu. Es tikai drusku par daudz… iekarsu. Esi tik laba, Beāt. Tikai piecas minūtes.

Viņa vilcinājās. Kakls mugurpusē joprojām bija stīvs, un Harijs bija pamanījis zilumus.

-     Man tev ir dāvana, viņš neatkāpās.

Viņa nopūtās. Viņi tiktos šā vai tā. Galu galā bija labāk nokārtot rēķinus te, nevis darbā visu acu priekšā. Nospiedusi pogu, viņa savilka ciešāk rītakleitu un gaidīja pie durvīm. Kāpnēs atskanēja soļi.

-    Sveika, viņš uzsmaidījis teica. Silti, pa visu seju, kā Deivids Haselhofs.

38. NODAĻA Fusiform gyrus

Toms Volers pasniedza viņai dāvanu, bet vairijās pieskarties, jo viņa joprojām izturējās kā nobijusies antilope, kas saodusi tuvumā plēsīgu zvēru. Pagājis viņai garām, viņš iegāja istabā un apsēdās uz sofas. Viņa sekoja, bet palika stāvam. Viņš apskatījās apkārt. Dzīvoklis bija iekārtots tāpat kā vairums jauno sieviešu mitekļu, kuros viņš ar regulāriem starplaikiem nokļuva,personiski un neoriģināli, mājīgi un garlaicīgi.

-     Vai tu atvērsi? viņš jautāja. Viņa paklausīja.

-     Kaut kāds CD? viņa samulsusi teica.

-     Tas nav kaut kāds, viņš sacīja. Tas ir Purple Rain. Uzliec, tad sapratīsi.

Kamēr viņa darbojās gar savu nožēlojamo "viss-vienā" aparatūru, kuru viņa un viņai līdzīgās dēvēja par stereoiekārtu, viņš Beāti pētīja. Gluži par skaistu Lennas jaunkundzi nevarēja saukt, bet savā ziņā viņa bija piemīlīga. Augums mazliet vienmuļš, maz formu, kur piedurt roku. Bet slaids un labi trenēts. Un viņai bija paticis tas, ko viņš ar viņu darīja, viņa bija pat izrādījusi patiesu entuziasmu. Vismaz pirmajos raundos, kad viņš vēl bija turējies rāmāk. Jā, jo faktiski tās tiešām bija vairākas reizes. Savādi, patiešām, jo Beāte galīgi nebija viņa tips.

Bet tad kādu vakaru viņš bija paņēmis viņu priekšā pēc pilnas programmas. Un viņa, tāpat kā vairums sieviešu, ar kurām viņš satikās, īsti neiesaistījās spēlē. Viņš pats tādējādi guva vēl vairāk, bet tas, parasti, tomēr nozimēja, ka viņš nekad vairs viņas neredzēja. Taču ari tas viņu, pilnībā apmierināja. Un Beātei vajadzētu pateikties liktenim. Viņai varēja iziet daudz plānāk. Pirms pāris vakariem, guļot viņa gultā, tā pēkšņi bija izstāstījusi, kur redzējusi viņu pirmo reizi.

-    Tas bija Grīnerlekā, viņa bija teikusi. Bija vakars, tu sēdēji sarkanā mašīnā. Ielās bija ļoti daudz cilvēku, un logs bija nolaists. Tas bija ziemā. Pērngad.

Viņš bija mazliet apstulbis. Jo īpaši tāpēc, ka pērnziem, ja atmiņa nevīla, viņš Grīnerlekā bijis tikai tajā sestdienas vakarā, kad viņi novāca Elēnu Jeltēnu.

-     Es atceros sejas, viņa bija sacījusi ar triumfējošu smaidu, redzot manu sejas izteiksmi. Fusiform gyrus. Tā ir tā smadzeņu daļa, kas atbild par seju atpazīšanu. Man tā ir nenormāli attīstīta. Varētu uzstāties šovos.

-     Nu skaidrs, viņš bija noteicis. Ko vēl tu atceries?

-     Tu runāji ar kādu personu.

Viņš bija atbalstījies uz elkoņiem, pārliecies viņai pāri un ar īkšķi glāstījis viņas kaklu. Jutis dunam pulsu kā mazam, pārbiedētam zaķēnam. Bet varbūt juta pats savu pulsu?

-     Tad tu droši vien atceries arī tās personas seju? viņš bija jautājis, jau sākdams apsvērt konsekvences. Vai kāds zina, ka viņa šovakar atrodas šeit? Vai turējusi mēli aiz zobiem par viņu sakaru, kā bija lūdzis? Vai virtuves skapī ir atkritumu maisi?

Viņa bija pagriezusies un pārsteigti pasmaidījusi. Kas tev padomā?

-    Vai tu pazītu arī to otru personu, ja, piemēram, redzētu viņu fotogrāfijā?

Viņa bija ilgi uz viņu skatījusies. Uzmanīgi noskūpstījusi.

-    Nu? viņš bija teicis, lēni izvilkdams no segapakšas arī otru roku.

-     Mm. Mnē. Viņš stāvēja ar muguru.

-     Bet tu droši vien atceries, kas viņam bija mugurā? Nu, gadījumā, ja tev lūgtu viņu atpazīt.

Viņa bija papurinājusi galvu.

-    Fusiform gyrus atceras tikai sejas. Pārējā smadzeņu daļa man ir pavisam parasta.

-     Tomēr tu atceries, kādas krāsas mašinā es sēdēju?

Viņa bija iesmējusies un piekļāvusies viņam.

-     Tas laikam nozīmē, ka man patika tas, ko redzēju.

Viņš bija zagšus noņēmis roku no viņas kakla.

Pēc diviem vakariem viņa bija pieredzējusi īsto šovu. Un redzētais viņai nebija paticis. Arī dzirdētais. Un sajustais.

"Dig if you will the picture of you and i engaged in a kiss the sweat of the body covers me…"

Viņa pagrieza klusāk skaņu.

-      Ko tu gribi? viņa jautāja, apsēdusies atzveltnes krēslā.

-     Kā jau teicu. Lūgt piedošanu.

-     Tagad tas ir izdarīts. Pārvelkam tam svītru. Viņa demonstratīvi nožāvājās. Vispār es jau grasījos iet gulēt, Tom.

Viņš juta, ka pārņem dusmas. Ne tās, kas kā sārta migla visu izkropļo un padara aklu, bet tās baltās, kas visu izgaismo, dod skaidrību un enerģiju.

-    Jauki, tad pāriešu pie darba lietām. Kur ir Harijs Hols?

Beāte iesmējās. Princis tagad kliedza falsetā.

Toms aizvēra acis un juta, ka no niknuma, kas plūda pa viņa vēnām kā atsvaidzinošs ledusūdens, kļūst arvien stiprāks un stiprāks.

-    Harijs tev zvanīja tajā vakarā, kad viņš nozuda. Un viņš pārsūtīja tev tos e-pastus. Tu esi viņa kontaktpersona, vienīgā, uz kuru viņš šobrīd paļaujas. Kur viņš ir?

-     Es patiešām esmu nogurusi, Tom. Viņa piecēlās. Ja tev ir vēl kādi jautājumi, uz kuriem nevarēšu atbildēt, ierosinu pārcelt to uz rītu.

Toms Volers palika sēžam.

-    Man šodien bija interesanta saruna ar vienu no cietuma darbiniekiem Botsenā. Harijs vakar vakarā tur ir bijis, tieši mums degungalā, kamēr mēs un puse no Operatīvās grupas viņu meklējām pavisam citur. Vai zināji, ka Harijs ir uz vienu roku ar Raskolu?

-    Man nav ne jausmas, par ko tu runā un kāds tam varētu būt sakars ar lietu.

-      Man arī ne, bet es ierosinu, lai tu uz brīdi apsēdies, Beāt. Un paklausies nelielu stāstiņu, kurš, manuprāt, liks tev mainīt attieksmi pret Hariju un viņa draugiem.

-     Mana atbilde ir nē, Tom. Ej!

-     Pat tad, ja stāstā ir iesaistīts tavs tēvs?

Viņas lūpas viegli noraustījās, un Toms saprata, ka ir uz pareizā ceļa.

-     Man ir informācijas avoti, kuri kā lai to pasaka nav pieejami vidusmēra policistam, un tāpēc es zinu, kas notika toreiz, kad tavs tēvs Rīenā tika nošauts. Un kas viņu nošāva.

Beāte nenolaida no viņa acis.

Volers iesmējās.

-     Ar to laikam nebiji rēķinājusies, ko?

-     Tu melo.

-    Tavs tēvs tika nogalināts ar Uzi seši šāvieni krūtīs. Saskaņā ar ziņojumu viņš iegāja bankā, lai veiktu pārrunas, kaut bija viens un bez ieroča un tātad pārrunām nebija nekāda pamata. Vienīgais, ko viņš būtu varējis panākt,padarīt laupītājus nervozus un agresīvus. Vislielākais tabu. Pilnīgi neaptverami. Jo īpaši tādēļ, ka tavs tēvs bija leģendārs tieši savas profesionalitātes dēļ. Bet patiesībā viņam līdzi bija kolēģis. Jauns, daudzsološs inspektors, no kura daudz tika gaidīts un kuram pareģoja spožu karjeru. Bet viņš nekad nebija pieredzējis reālu bankas aplaupīšanu, vismaz ne ar īstiem ieročiem. Un todien pēc darba viņš pieteicās aizvest tavu tēvu mājās, jo vienmēr ļoti centās atrasties augstākstāvošo tuvumā. Un ziņojumā nav pieminēts, ka tavs tēvs Rienā neieradās ar savu mašīnu. Jo tā tobrīd atradās mājās garāžā, Beāt, kad jūs ar mammu saņēmāt ziņu, vai ne?

Viņš ievēroja, kā piebriest un kļūst zilas viņas kakla vēnas.

-     Velns lai parauj, Tom.

-     Nāc nu šurp un paklausies papuča pasaciņu, viņš sacīja, paklapēdams pa dīvāna spilvenu sev blakus. Jo es tagad runāšu pavisam klusu, un tev, atklāti sakot, vajadzētu to iegaumēt.

Viņa negribīgi paspēra soli uz priekšu un palika stāvam.

-     Okay, Toms noteica. Bija tā, ka todien kad tas bija, Beāt?

-    Piektdien, trešajā jūnijā bez piecpadsmit trijos, viņa nočukstēja.

-      Nūja, jūnijā. Viņi dzird ziņojumu pa radio, banka atrodas netālu, viņi brauc turp un ieņem pozīcijas ārpusē, ir bruņoti. Jaunais inspektors un pieredzējušais vecākais inspektors. Viņi ievēro grāmatās mācīto gaida papildspēkus vai brīdi, kad laupītāji nāks ārā no bankas. Viņiem pat prātā nenāk iet iekšā bankā. Līdz brīdim, kad viens no laupītājiem parādās durvīs, pielicis ieroci pie deniņiem vienai no bankas darbiniecēm. Viņš izkliedz tava tēva vārdu. Laupītājs viņus ir redzējis un pazinis vecāko inspektoru Lennu. Viņš kliedz, ka sievietei neko nedarīs, bet viņam nepieciešams ķīlnieks. Viņiem nekas nebūtu pretī, ja Lenns ieņemtu viņas vietu. Bet tad viņam esot jānoliek ierocis un jāienāk bankā vienam, lai notiktu apmaiņa. Un ko tavs tēvs dara? Viņš domā. Viņam ir jādomā ātri. Sieviete ir šokā. Un no šoka cilvēki mirst. Viņš domā par savu sievu, tavu mammu. Ir jūnijs, piektdiena, pirms brīvdienām. Un saule… vai spīdēja saule, Beāt?

Viņa pamāja.

-    Viņš domā par to, cik karsti ir tur iekšā bankas telpās. Spriedze. Izmisums. Un tad viņš izlemj. Ko viņš izlemj? Ko viņš izlemj, Beāt?

-     Viņš dodas iekšā. Viņas čukstu slāpēja asaras.

-      Viņš dodas iekšā. Volers pieklusināja balsi. Vecākais inspektors Lenns ir iegājis bankā, un viņa jaunais kolēģis gaida. Gaida papildspēkus. Gaida, kad iznāks sieviete. Gaida, kad viņam kāds pateiks, kas tagad būtu darāms, vai arī ka tas ir tikai sapnis vai mācības un tagad viņš var doties mājās, jo ir piektdiena un spīd saule. Tā vietā viņš dzird… Volers noklakšķināja ar mēli pret aukslējām. Tavs tēvs krīt uz ieejas durvīm, tās atveras, un viņš paliek guļam pa pusei ārpusē. Ar sešām lodēm krūtīs.

Beāte atslīgst krēslā.

-    Jaunais inspektors redz viņu tur guļam un saprot, ka tās nav mācības. Vai sapnis. Saprot, ka viņiem tur iekšā ir īsti automātiskie ieroči un viņi vēsā mierā var nošaut policistu. Viņš ir tik ļoti nobijies kā nekad agrāk un arī pēc tam ne. Viņš ir mācījies par to, dabūjis labu novērtējumu psiholoģijas kursa apguvē. Bet tomēr nespēj sevi pārvarēt. Viņu ir pārņēmusi tā panika, kuru viņš tik labi bija aprakstījis eksāmenā. Un viņš iesēžas mašīnā un aizbrauc. Viņš brauc un brauc, līdz ir mājās, un viņa sieva, ar kuru viņš tikko ir apprecējies, iznāk uz kāpnēm dusmīga, ka viņš nokavējis vakariņas. Viņš stāv un uzklausa rājienu kā skolas puika un apsola, ka tas nekad vairs neatkārtosies, un viņi sēžas pie galda. Pēc vakariņām viņi skatās televīziju un kāds reportieris ziņo, ka bankas aplaupīšanas laikā ir nošauts policists. Tavs tēvs ir miris.

Beāte ieslēpa seju rokās. Viss bija atdzīvojies. Visa tā diena. Pat apaļā, it kā pārsteigtā saule bezjēdzīgi skaidrajās debesīs. Arī viņa bija domājusi, ka tas ir sapnis.

-    Kas varēja būt laupītāji? Kurš zina tava tēva vārdu, kurš pazīst visus, kas izmeklē laupīšanas, kurš zina, ka no tiem diviem, kas ārā, tieši vecākais inspektors Lenns var radīt viņiem draudus? Kurš ir tik aukstasinīgs un stratēģisks, lai nostādītu tavu tēvu izvēles priekšā, labi zinot, kā viņš rīkosies? Lai pēc tam varētu viņu nošaut un darīt, kas ienāk prātā ar to jauniņo, pārbijušos inspektoru? Kurš tas ir? Beāte?

Asaras plūda viņai caur pirkstiem.

-     Ras… Viņa šņukstēja.

-     Beāt, es nedzirdu.

-     Raskols.

-    Jā, Raskols. Vienīgi viņš. Viņa partneris bija visai saniknots. Viņi esot laupītāji, nevis slepkavas, viņš teica. Un bija tik dumjš, ka draudēja Raskolam, ka ies atzities un nodos ari Raskolu. Par laimi, paguva aizlaisties uz ārzemēm, pirms Raskols dabūja viņu ciet.

Beāte šņukstēja. Volers gaidija.

-    Bet zini, kas ir viskomiskākais? Tas, ka tu ļauj sevi krāpt sava tēva slepkavam. Tieši tāpat kā tavs tēvs.

Beāte paskatījās uz viņu.

-     Ko… kā tas jāsaprot?

Volers paraustīja plecus.

-Jūs lūdzat Raskolam, lai parāda jums slepkavu. Viņš vajā kādu personu, kura ir draudējusi liecināt pret viņu slepkavības lietā. Ko viņš dara? Viņš, protams, norāda uz šo personu.

-     Uz Levu Greti? Viņa noslauka asaras.

-     Un kāpēc ne? Lai jūs palīdzētu viņu atrast. Es lasīju, ka esat atraduši Greti karājamies virvē. Viņš esot izdarījis pašnāvību. Negribas īsti ticēt. Drīzāk kāds būs jūs mazliet apsteidzis.

Beāte nokrekšķinājās.

-     Tu piemirsti pāris lietu. Pirmkārt, mēs atradām pirmsnāves vēstuli. Levs nebija atstājis daudz rakstītu tekstu, bet es runāju ar viņa brāli, un viņš bēniņos Dīsengrennā atrada pāris Leva skolas klades. Es tās aiznesu uz KRIPOS rokrakstu ekspertam Sānam Hūe, un viņš apliecināja, ka vēstuli rakstījis Levs Grete. Bet, otrkārt, Raskols jau sēž cietumā. Brīvprātīgi. Tādēļ nebūtu visai loģiski, ka viņš nogalinātu, lai izvairītos no soda.

Volers papurināja galvu.

-    Tu esi spējīga meitene, bet tev, tāpat kā tavam tēvam, trūkst psiholoģiska instinkta, tu nesaproti, kā funkcionē noziedznieka smadzenes. Raskols nesēž cietumā, viņš tikai uz laiku ir apmeties Botsenā. Apsūdzība slepkavībā to visu varētu mainīt. Un starplaikā tu viņu aizsargā. Un viņa draugs Harijs Hols. Viņš pieliecās tuvāk un uzlika roku uz viņas plaukstas. Piedod, ja tas bija sāpīgi, bet tagad tu zini, Beāt. Tavs tēvs nepieļāva rupju kļūdu. Un Harijs sadarbojas ar to, kurš viņu nogalināja. Un kas no tā izriet? Vai meklēsim Hariju kopā?

Beāte aizmiedza acis un izspieda pēdējo asaru. Kad viņa atvēra acis, Volers jau viņai sniedza kabatlakatiņu, un viņa to paņēma.

-     Tom, viņa teica. Man tev kaut kas jāpaskaidro.

-    Nav nepieciešams, Toms noglāstīja viņas roku. Es saprotu. Tas ir lojalitātes konflikts. Bet tu padomā, kā būtu rīkojies tavs tēvs. To sauktu par profesionālismu, vai ne?

Beāte domīgi uzlūkoja viņu. Tad lēni pamāja. Viņa ievilka elpu. Un tieši tajā brīdī iezvanījās telefons.

-     Vai tu neatsauksies? Volers jautāja, kad tas trīsreiz bija iezvanījies.

-    Tā ir mana māte, Beāte teica. Es viņai pārzvanīšu pēc trīsdesmit sekundēm.

-     Trīsdesmit sekundēm?

-     Tik ilgs laiks ir vajadzīgs, lai tev paskaidrotu ja es zinātu, kur Harijs šobrīd atrodas, tu būtu pēdējais, kam es to stāstītu. Viņa pasniedza viņam kabatlakatiņu. Un lai tu uzvilktu kurpes un aizietu.

Toms Volers juta, ka niknums kā tirpoņa pārskrien pār muguru un skaustu. Pāris sekunžu izbaudījis šo sajūtu, viņš sakampa viņu ar vienu roku un pavilka zem sevis. Viņa elsoja un pretojās, bet viņš zināja viņa ir sajutusi viņa erekciju un drīz cieši sažmiegtās lūpas atvērsies.

Kad telefons bija sešreiz nozvanījis, Harijs nolika klausuli un izgāja no telefonbūdiņas, ielaizdams kādu meiteni. Pagriezis muguru pret Hjēlberggātu un vēju, viņš aizdedza cigareti un centās pūst dūmus uz stāvvietas un furgoniņu pusi. Tas patiešām bija komiski. Viņš te stāvēja pāris kārtīgu akmens metienu attālumā no Kriminālistikas nodaļas vienā virzienā, Policijas pārvaldes otrā virzienā un furgoniņiem trešajā. Ģērbies čigānu drēbēs. Izsludināts meklēšanā. Var nomirt no smiekliem.

Harijam noklabēja zobi. Viņš pagriezās prom, kad pa maģistrāli, kura bija pilna mašīnu, bet bez cilvēkiem, strauji tuvojās policijas mašīna. Viņš nebija varējis aizmigt. Nespēja tur nekustīgi gulēt, kamēr laiks darbojas pret viņu. Viņš ar papēdi apdzēsa cigareti un jau grasījās doties prom, kad ieraudzīja, ka telefonbūdiņa atkal ir tukša. Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. Drīz jau pusnakts, savādi, ka viņa nav mājās. Varbūt bija iemigusi un nepaguva pacelt telefonu? Viņš uzsita numuru vēlreiz. Viņa atbildēja pēc pirmā pīkstiena: Beāte.

-    Te Harijs. Vai uzmodināju tevi?

-     Es… jā.

-     Piedod. Vai pārzvanīt rīt no rīta?

-     Nē, varam runāt arī tagad.

-     Vai esi viena?

Brīdi bija klusums.

-     Kāpēc tu par to jautā?

-     Tu izklausies tik… nē, aizmirsti. Vai esi kaut ko atradusi?

Viņš dzirdēja, ka Beāte norīstās, it kā viņai trūktu elpas.

-    Vēbers pārbaudīja pirkstu nospiedumus uz glāzes. Un vairums ir tavējo. Pārējie rezultāti būs zināmi pēc pāris dienām.

-    Jauki.

-     Kas attiecas uz datoru tavā pagraba kambarī, tad izrādās, ka tam ir speciāla programma, ar kuru var iepriekš noteikt, kurā datumā un cikos kurš e-pasts ir jānosūta. Pēdējās izmaiņas ir izdarītas tajā dienā, kad Anna Betsena nomira.

Harijs vairs nejuta auksto vēju.

-      Tas nozīmē, ka e-pasti, kurus tu saņēmi, bija jau sagatavoti, kad dators tika novietots tavā pagrabā, Beāte sacīja. Tas izskaidro, kāpēc tavs pakistāņu kaimiņš to redzējis jau krietni sen.

-     Tu gribi teikt, ka tas tur visu laiku ir stāvējis un darbojies pats no sevis?

-    Ja strāva ir pieslēgta gan datoram, gan telefonam, tad tas ir pilnīgi reāli.

-     Pie joda! Harijs uzsita sev pa pieri. Tad jau iznāk, ka tas, kurš ieprogrammējis datoru, ir paredzējis visu notikumu gaitu. Un viss bijis vien sasodīts leļļu teātris. Un mēs lelles.

-     Tā izskatās. Harij?

-     Tepat esmu. Vienkārši mēģinu to visu kaut kā sagremot. Lai gan man tas uz bridi tagad jāaizmirst vienai reizei tā kā par daudz. Vai izdevās kaut ko noskaidrot par firmu?

-     Ak jā, firma. No kā tu secini, ka esmu kaut ko uzzinājusi?

-     Ne no kā. Pirms nebiji pajautājusi.

-     Bet es neko tādu neteicu.

-     Nē, bet tu runāji tādā daudzsološā tonī.

-     Ak tā?

-     Tu kaut ko atradi, vai ne?

-    Jā, atradu gan.

-     Nu tad uz priekšu.

-    Es piezvanīju grāmatvedības firmai, kuru tā atslēgu darbnīca izmanto, un viena dāma bija ar mieru man atsūtīt personu kodus visiem tur strādājošajiem. Četri strādā uz pilnu slodzi, divi uz nepilnu. Es visus pārbaudīju Sodāmības un sociālajā reģistrā. Pieciem ir pilnīgi tīri papīri. Bet tas viens tipiņš…

"Jā?

-     Ar vienu monitora laukumu bija par maz, nācās vel patīt uz leju, lai visu izlasītu. Galvenokārt narkotikas. Bijis apsūdzēts heroīna un morfija izplatīšanā, bet notiesāts tikai par neliela daudzuma hašiša glabāšanu. Sēdējis ari par ielaušanos un divām laupīšanām vainu pastiprinošos apstākļos.

-     Vardarbīgām?

-     Vienā viņš izmantojis pistoli. Nav izšāvis, taču tā bijusi pielādēta.

-     Perfekti. Viņš ir mūsu cilvēks. Tu esi eņģelis. Kā viņu sauc?

-      Alfs Gunneruds. Trīsdesmit divi gadi, neprecējies. Adrese: Tūra Ulsena iela 9. Izskatās, ka dzīvo viens.

-     Atkārto vārdu un adresi.

Beāte atkārtoja.

-    Mm. Neticami, ka Gunneruds dabūjis darbu atslēgu darbnīcā ar tādu personisko lietu.

-     Kā veikala īpašnieks ir reģistrēts Birgers Gunneruds.

-     Kā tad. Saprotu. Vai esi droša, ka viss okay?

Pauze.

-     Beāt?

-     Viss ir okay, Harij. Ko esi nolēmis darīt?

-     Esmu nolēmis apciemot viņa mitekli, varbūt atrodu ko interesantu. Tādā gadījumā es tev no turienes zvanīšu un tu atsūtīsi mašīnu, lai reģistrētu pierādījumus pēc visiem priekšrakstiem.

-     Kad brauksi uz turieni?

-     Kāpēc jautā?

Atkal pauze.

-     Lai zinu, kad man jābūt mājās, kad tu zvanīsi.

-    Rīt pulksten vienpadsmitos no rīta. Tad viņš varētu būt darbā.

Nolicis klausuli, Harijs bridi stāvēja un skatījās zvaigžņotajās

debesīs, kas sedza pilsētu kā dzeltens kupols. Sarunas laikā fonā bija skanējusi mūzika. Tikko dzirdami. Bet ar to bija gana:

I only want to see you bathing in the purple rain.

Iemetis telefonā vēl vienu monētu, viņš uzsita 1881.

-     Man vajadzīgs Alfa Gunneruda telefona numurs…

Cauri naktij, cauri regulējamiem krustojumiem, zem laternām un ceļa zīmēm, kas rādīja virzienu uz pilsētas centru, kā klusa, melna zivs slīdēja taksometrs.

-     Ilgi tā tikties mēs nevarēsim, Eisteins teica, spogulī vērodams, kā Harijs uzģērbj viņa melno kamzoli.

-     Vai lauzni paķēri? Harijs noprasīja.

-     Guļ bagāžniekā. Ei, ja nu tas tipiņš tomēr ir mājās, ko tad?

-     Tad viņš būtu pacēlis klausuli.

-     Bet ja viņš atgriežas, kamēr tu esi iekšā?

-     Tad tu dari, kā es teicu, divreiz īsi uztaurē.

-     Labi, labi, ja vien es zinātu, kā šis izskatās.

-    Es jau tev teicu, tā ap trīsdesmit. Ja mani tāda vecuma vīrieti ieejam devītajā numurā, uzreiz signalizē.

Eisteins iekārtojās tieši līdzās zīmei "Apstāties aizliegts" ārkārtīgi netīras, mašīnu pārblīvētas brauktuves malā, kas netālu esošajā

Deikmanna bibliotēkā apputējušas grāmatas ar nosaukumu Pilsētas tēvi IV 265. lappusē raksturota kā "nepievilcīga un augstākā mērā neinteresanta iela, kas nes Tūra Ulsena vārdu". Taču tovakar tas Harijam nāca tikai par labu. Garām braucošo mašīnu rūkoņa un tumsa būs lielisks aizsegs, un kam gan dursies acis ielas malā gaidošs taksometrs.

Ieslidinājis namdara lauzni ādas jakas piedurknē, Harijs ātri šķērsoja ielu. Sev par lielu atvieglojumu viņš ieraudzīja, ka pie vārtiem ir vismaz divdesmit zvana pogu. Tas nozīmēja, ka viņš varēs mēģināt vēl un vēl, ja sadomātajai pasaciņai nenoticēs jau pirmajā piegājienā. Alfa Gunneruda vārds atradās pašā augšā pa labi. Harijs nopētīja ēkas fasādi. Labajā pusē piektā stāva logi bija tumši. Viņš nolēma sākt ar pirmo stāvu. Atsaucās kāda samiegojusies sieviete.

-     Sveiki, man jātiek pie Alfa, Harijs teica. Es zvanīju, taču tur, protams, mūzika uzgriezta uz visskaļāko, un tādā troksnī jau zvanu nedzird. Tātad pie Alfa Gunneruda. Pie atslēdznieka, kas dzīvo piektajā stāvā. Vai jūs mani neielaistu? Jau iepriekš pateicos.

-     Ir jau pāri pusnaktij.

-     Es tiešām atvainojos, kundze. Es parūpēšos, lai Alfs nogriež mūziku klusāk.

Harijs gaidīja. Pēc mirkļa slēdzene iezumējās.

Viņš kāpa pa trijiem pakāpieniem uzreiz. Piektajā stāvā uz brīdi apstājās un ieklausījās, bet vienīgā skaņa bija paša sirdspuksti. Priekšā bija divas durvis. Pie vienām pielīmēta pelēka kartona plāksnīte, uz kuras ar flomāsteru uzvilkts vārds Andersens, otras bez uzraksta.

Šī bija plāna viskritiskākā daļa. Vienkāršu atslēgu varētu atspiest bez lieka trokšņa, taču, ja Alfs izmantojis visu, kas pieejams darbnīcā L&sesmeden AS, būs jāpasvlst. Harijs rūpīgi nopētīja durvis no augšas līdz apakšai, bet tā ari neatrada nevienu Falck vai kādas citas apsardzes firmas uzlīmi. Un slēdzene. Nē, tā nebija sevišķi drošā, ar mūķīzeri praktiski neatveramā un necaururbjamā TVvin cilindra ar divām neatkarīgām pīņu rindām. Tai bija visparastākais vecum vecais Yale cilindrs, kas angliski runājošo zemēs iedēvēts par "kūciņu".

Pavilcis ādas jakas piedurkni, Harijs satvēra lauzni. Vēl mirkli nogaidīja un tad ielika laužņa atliekto galu durvīs tieši zem slēdzenes. Tas likās pat pārāk viegli. Taču ilgi domāt nebija laika, un viņam nebija izvēles. Viņš atspieda durvis uz sienas pusi tik daudz, lai aiz slēdzenes mēlītes varētu aizbāzt Eisteina bankas karti. Tad palauza vēl mazliet. Durvis dažus milimetrus panāca uz āru, un viņš varēja durvju apakšmalu aizķert ar kurpju zoli. Piespieda vēlreiz, vienlaikus strauji izraujot Eisteina karti, un eņģes žēli iečīkstējās. Ieslīdējis dzīvoklī, Harijs durvis atkal aizdarīja. Visa operācija ilga astoņas sekundes.

Iekšā dūca leduskapis, kaimiņu dzīvoklī skanēja smiekli tur skatījās kārtējo situāciju komēdiju. Harijs, stāvēdams aklā tumsā un ieklausīdamies, centās elpot mierīgi un dziļi. Automašīnu rūkoņa un tikko manāma vēsa gaisa strāva liecināja, ka dzīvoklī ir veci logi. Taču viņš neuztvēra nevienu skaņu, kas liecinātu, ka te kāds ir, un tas bija galvenais.

Viņš sataustīja gaismas slēdzi. Gaitenis brēktin brēca pēc kosmētiskā remonta, dzīvojamā istaba pēc kapitālā remonta. Virtuvi neglābtu nedz viens, nedz otrs. Dzīvokļa interjers, pareizāk sakot, tā neesamība, izskaidroja pieticību drošības pasākumu izvēlē. Alfam Gunnerudam nebija pat stereoiekārtas, un Harijs nemaz nevarētu palūgt, lai Alfs pieklusina mūziku. Divi piknika krēsli, zaļš žurnālu galdiņš, nekārtīgi izmētātas drēbes un gulta ar segu bez pārvalka bija visa viņa mantība.

Harijs uzvilka Eisteina sagādātos gumijas cimdus un, paņēmis vienu krēslu, iznesa to gaitenī, un nolika pie bufetes ar antresolu, kas sniedzās līdz pat trīs metrus augstajiem griestiem. Nedomādams, ko vēlas atrast, piesardzīgi pakāpās uz krēsla. Pēkšņi iezvanījās telefons. Harijs neviļus paspēra mazu solīti sāņus, piknika krēsls sakļāvās, un viņš ar skaļu būkšķi novēlās uz grīdas.

Tomam Voleram bija nelāga oma. Viņš vienmēr bija tiecies pēc skaidrības, bet situācija, kā par spīti, bija neskaidra. Tā kā viņa karjera un nākotnes izredzes daudzējādā ziņā bija atkarīgas ari no sabiedroto rīcības, vienmēr pastāvēja cilvēciskā faktora risks. Un slikti viņš jutās tāpēc, ka tieši šobrīd nebija noprotams, vai var paļauties uz Beāti Lennu, Rūni īvarsonu un, pats galvenais, uz savu svarīgāko naudas avotu, zelli ar iesauku Kalps.

Padzirdējis, ka pēc laupīšanas Grenlannsleirē pie Policijas pārvaldes priekšnieka vērsusies pilsētas vadiba un pieprasījusi darīt visu, lai pēc iespējas ātrāk notvertu Ekspeditoru, viņš Kalpam bija licis uz laiku nozust. Abi bijuši vienisprātis par iespējamo patvēruma vietu. Pataijā Kalps bija uzturējies jau agrāk, tā atradās tikai pusstundas brauciena attālumā no Bangkokas, un tajā bija lielākais bēguļojošo vecās pasaules likumpārkāpēju kontingents Austrumu puslodē. Uzdodamies par tūristu, Kalps sakustu ar rietumnieku ordām. "Āzijas Sodoma", kalps bija teicis, raksturojot Pataiju, tāpēc jo lielāks bija Volera izbrīns, pēkšņi ieraugot viņu atkal Oslo, viņš, lūk, vairs nevarot tur izturēt.

Ūelannsgātē iedegās sarkanā gaisma, un Volers, ieslēdzis kreiso pagrieziena rādītāju, apstājās. Tiešām nelāgi. Veicot pēdējo aplaupīšanu, Kalps bija darbojies uz savu roku, un tas bija nopietns spēles noteikumu pārkāpums. Būtu kaut kā jāreaģē.

Volers tikko bija nesekmīgi zvanījis Kalpam uz māju. Iespēju bija daudz. Piemēram, varēja pieļaut, ka viņš šobrīd atrodas atpūtas mājā Trīvannā un plāno uzbrukumu inkasācijas busiņam, par ko abi iepriekš bija runājuši. Varbūt pārbauda aprīkojumu drēbes, ieročus, policijas rāciju, rasējumus. Bet tikpat labi tas varēja nozīmēt, ka viņš kārtējo reizi norāvies un kūko istabas kaktā uz grīdas ar šļirces adatu vēnā.

Volers lēni brauca pa tumšo, piedrazoto ieliņu garām mājai, kur dzīvo Kalps. Pretējā pusē gaidīja taksometrs. Volers paraudzījās uz viņa dzīvokļa logiem. Savādi, tur dega gaisma. Ja Kalps tiešām uzsēdies uz adatas, ies atkal kā pa elli. Iekļūt viņa dzīvoklī būtu vieglāk par vieglu, slēdzene viņa durvīs bija tikai formas pēc. Volers paskatījās pulkstenī. Vizīte pie Beātes bija viņu uzkurinājusi, nu viņš zināja, ka vēl ilgi negribēs gulēt. Viņš vēl mazliet pariņķos, vēl pāris reižu piezvanīs, un tad jau redzēs.

Volers ielika atskaņotājā disku ar Prince ierakstiem, uzspieda uz akseleratora un nogriezās uz Ullevolsveienu.

Harijs sēdēja piknika krēslā, atspiedis galvu rokās. Sasistais gurns smeldza, un viņam nebija nekādu pierādījumu pret Alfu Gunnerudu. Bija vajadzīgas tikai divdesmit minūtes, lai izpētītu nedaudzās mantas; to bija tik maz, ka uzmācās šaubas, vai tik šī ir īstā Gunneruda dzīvesvieta. Vannasistabā Harijs bija atradis zobu birsti, gandrīz izlietotu Solidox zobu pastas tūbiņu un ziepju trauciņa dibenam pielipušu nenosakāmas izcelsmes ziepju gabaliņu. Un vēl dvieli, kas, iespējams, kādreiz bijis balts. Tas arī viss. Nekā cita. Šī bija viņa iespēja, un, redz, kas no tās iznācis.

Harijam gribējās histēriski smieties. Sist galvu pret sienu. Nodauzīt Jim Beam pudeles kakliņu un izdzert to sausu līdz ar visām stikla lauskām. Jo tam vajadzēja, tam noteikti vajadzēja būt Gunnerudam. No statistikas viedokļa svarīgākais punkts bija iepriekšējās sodāmības un izvirzītās apsūdzības. Visi lietas apstākļi burtiski brēca tas ir Gunneruds. Viņa rēķinā bija narkotikas un ieroča izmantošana, viņš strādāja pie sertificēta atslēgu meistara, varēja pasūtīt universālās atslēgas, kādas vien vēlējās. Piemēram, Annas dzīvoklim. Un arī Harija.

Viņš piegāja pie loga. Vēlreiz atcerējās, kā ticis ierauts notikumu virpuli un punktu pa punktam sekojis kāda traka vīrieša sarakstītajam scenārijam. Bet replikas bija pateiktas, un jaunu instrukciju vairs nebija. Mākoņu spraugā iznira mēness un izskatījās pēc pusnosūkātas fluora tabletes, bet pat tas nespēja dot viņam nekādas norādes.

Viņš pievēra acis. Koncentrējās. Kur šajā dzīvoklī bija ierakstīta nākamā teksta rindiņa, kas bija paslīdējusi viņam garām? Atmiņā viņš vēlreiz izstaigāja dzīvokli, soli pa solim.

Pēc trim minūtēm viņš meta mieru. Bezcerīgi. Te nekā nebija.

Pārbaudījis, vai viss ir tāpat kā pirms viņa ierašanās, Harijs izslēdza istabā gaismu. Tad iegāja tualetē, nostājās pie klozetpoda un atpogāja bikšu priekšu. Bridi gaidīja. Jēziņ, pat to viņš vairs nespēja. Beidzot viņš gurdi nopūtās, pavilka auklu, sāka mutuļot ūdens, un tajā pašā mirkli viņš sastinga. Vai ārā neatskanēja automašīnas taures signāls? Viņš izgāja gaiteni un aizvēra tualetes durvis. Jā, protams. īss, spalgs signāltaures brēciens lejā uz ielas. Gunneruds atgriežas! Harijs jau bija durvis, un tad viņš atcerējās. Atcerējās bridi, kad bija jau par vēlu. Mutuļojošais ūdens. Krusttēvs. Pistole. Savā vismīļākajā slēptuvē.

-     Velns, velns, velns!

Harijs iemetās atpakaļ tualetē, satvēra pogu skalojamās kastes augšpusē un sāka drudžaini skrūvēt. Parādījās sarkanīga, aprūsējusi vītne.

-     Ātrāk, viņš čukstēja, turpinādams skrūvēt un juzdams, ka sirds sitas aizvien straujāk, jo vītne aprāvās un poga, žēli čīkstēdama, griezās ap stieni, nepadodamās ne par milimetru. Lejā noklaudzēja durvis. Beidzot tā tomēr bija noskrūvēta, un viņš nocēla skalojamās kastes vāku. Tas piesitās pamatnei, spalgais troksnis atbalsojās tvertnes pustumsā, kur ieplūda jauna ūdens porcija. Harijs pabāza roku un taustīja, pirksti skāra glumu aplikumu. Pie joda, kas tad nu? Arī te nekā? Viņš apgrieza otrādi skalojamās kastes vāku. Un tur tas bija! Cieši piestiprināts ar līmlenti vāka iekšpusei. Viņš dziļi ieelpoja. Atslēgai, kas atradās zem baltās līmlentes joslas, viņš pazina katru izvirzījumu, katru robiņu, katru iezobi. Ar to varēja atslēgt nama, dzīvokļa un pagraba durvis. Tikpat labi viņš pazina blakus esošo fotogrāfiju. To, kas vairs nebija redzama spogulī virs telefongaldiņa. Māšele smaidīja, Harijs mēģināja izskatīties bargs. Abi iedeguši, ar bērnības laimīgo neziņu sejās. Toties balto pulveri plastikāta maisiņā, kas vākam bija piestiprināts ar trijām platām melnas, īpaši izturīgas līmlentes strēmelēm, viņš redzēja pirmo reizi, taču būtu gatavs derēt uz apaļu summu, ka tur atrodas diacetilmorfīns, plašāk pazīstams ar nosaukumu heroīns. Daudz heroīna. Garantēti seši gadi. Neko neaizticis, Harijs uzlika atpakaļ vāku un sāka skrūvēt, ieklausīdamies, vai neatskanēs soļi. Kā bija aizrādījusi Beāte, pierādījumi būs kaķim zem astes, ja atklāsies, ka Harijs nesankcionēti ielauzies dzīvoklī. Pēdīgi poga bija vietā, un viņš skrēja uz durvīm. Atvēra, jo tā bija vienīgā iespējamā rīcība, un izgāja trepju telpā. Kāds šļūcošiem soļiem kāpa augšup. Klusi aizvēris durvis, Harijs piegāja pie margām un dažus stāvus zemāk ieraudzīja tumšu matu ērkuli. Pēc piecām sekundēm viņš būtu vaigu vaigā saskrējies ar Hariju. Pietiktu ar trim gariem soļiem augšup pa kāpnēm, lai viņš Hariju nepamanītu.

Ieraudzījis savā priekšā uz kāpnēm sēžam Hariju, jaunais cilvēks spēji apstājās.

-     Sveiks, Alf, Harijs teica. Es tevi gaidīju.

Jaunajam cilvēkam iepletās acis. Bāla, vasarraibumiem klāta seja, pagari, sataukojušies mati, frizūra ap ausīm kā Laiemam Galaheram. Nē, viņš nepavisam neizskatījās pēc aukstasinīga slepkavas, drīzāk pēc puišeļa, kas baidās dabūt vēl kādu pērienu.

-     Ko tu gribi? jaunais cilvēks jautāja augstā, dzidrā balsī.

-     Tev jānāk man līdzi uz Policijas pārvaldi.

Jaunais cilvēks reaģēja zibenīgi. Viņš pagriezās, atspiedās pret margām un lēca, piezemēdamies nākamajā kāpņu laukumiņā.

-      Hei! Harijs uzsauca, bet jaunais cilvēks jau bija pazudis skatienam. Kāpņu telpā būkšķēja lēcieni, kājām skarot katru piekto vai sesto pakāpienu.

-     Gunnerud!

Atbildes vietā noblākšķēja durvis. Harijs pēc veca paraduma iešāva roku iekškabatā un tikai tad atcerējās, ka viņam nav cigarešu. Viņš piecēlās un nesteidzīgi soļoja nopakaļ. Tagad bija kārta kavalērijai.

Nogriezis mūziku, izvilcis no kabatas pīkstošo mobilo telefonu un nospiedis YES pogu, Toms Volers pielika to pie auss. Sākumā dzirdēja tikai strauju, nervozu elpu un ielas troksni.

-     Hallo? kāda balss sauca. Vai tu tur esi? Tas bija Kalps. Izklausījās nobijies.

-     Kas noticis, Kalp?

-    Ak Dievs, tas esi tu. Elle zemes virsū. Tev man jāpalīdz. Ātri.

-     Man nekas nav… Atbildi uz jautājumiem.

-    Viņi mūs ir atklājuši. Kad nācu mājās, trepēs sēdēja un mani gaidīja viens okšķeris.

Volers apstājās pie gājēju pārejas pie Ringveienas. Ielu dīvainiem, sīkiem solīšiem šķērsoja kāds vecs vīrs. Tas vilkās bezgala ilgi.

-     Ko viņš gribēja? Volers jautāja.

-     Un kā tev liekas? Laikam taču arestēt mani.

-     Un kāpēc tu neesi arestēts?

-    Laidos kā nelabais. Vienā mirklī biju prom. Bet viņi man min uz papēžiem, garām pabraukušas jau trīs policijas mašīnas. Vai dzirdi? Viņi mani saņems ciet, ja tu ne…

-     Nekliedz tik traki. Kur bija citi policisti?

-     Es citus neredzēju, tikai jozu.

-     Un tik viegli aizlaidies? Vai esi pārliecināts, ka tas tips bija policists?

-    Jā, tas taču bija viņš!

-     Kurš viņš?

-     Nu Harijs Hols taču. Viņš nesen bija iegriezies arī darbnīcā.

-     Tu man nebiji par to stāstījis.

-     Tā ir atslēgu darbnīca! Tur policisti apgrozās visu laiku!

Iedegās zaļā gaisma. Volers uztaurēja priekšā stāvošajai mašīnai.

-     Okay, par to vēlāk. Kur tu tagad esi?

-    Stāvu telefonbūdā pie, ēe… Tiesas nama. Viņš nervozi iesmējās. Un man te diez ko nepatīk.

-      Vai tavā dzīvoklī ir kaut kas tāds, kam tur nevajadzēja būt?

-     Tas ir tīrs. Viss aprīkojums ir atpūtas mājā.

-     Un tu pats, arī tīrs?

-     Tu taču zini, ka es vairs nelietoju. Tad tu brauksi, vai kā? Pie joda, es drebu pie visām miesām.

-     Tu vienkārši neņem galvā, Kalp. Volers rēķināja, cik ilgs laiks viņam būs nepieciešams. Trivanna. Policijas pārvalde. Centrs. Iedomājies, ka tā ir bankas aplaupīšana. Dabūsi no manis tableti, kad atbraukšu.

-     Es taču teicu, ka esmu atmetis. Viņš svārstījās. Es nezināju, ka tu staigā apkārt ar tabletēm, Princi.

-     Vienmēr.

Pauze.

-     Un kādas tev ir?

-    Mother arms.[10] rohypnols. Vai tev ir lidzi Jericho pistole, kuru es tev iedevu?

-     Vienmēr.

-     Jauki. Klausies tagad uzmanīgi. Tiekamies kuģu piestātnē uz austrumiem no ostas noliktavām. Es esmu diezgan patālu no turienes, tādēļ dod man četrdesmit minūtes.

-     Ko tu tur runā? Tev, pie joda, jāierodas šeit. Tūlīt!

Volers klausījās, kā sprakšķ viņa elpa, bet neko neatbildēja.

-    Ja jūs mani saņemsiet ciet, es ievilkšu tevi arī, ceru, ka tu to saproti, Princi. Es tevi nostučīšu, ja tā varēšu tikt cauri gludāk. Pie velna, es negrasos atsēdēt arī par tevi, ja tu ne…

-     Izklausās pēc panikas, Kalp. Un panika mums šobrīd ir lieka. Kāda man ir garantija, ka tu jau neesi arestēts un šīs nav lamatas, lai notvertu arī mani? Vai tagad saproti? Tev tur jābūt vienam un jāstāv zem laternas, lai redzu tevi skaidri, kad ieradīšos.

Kalps novaidējās.

-     Sasodīts! Sasodīts!

-     Nu?

-     Nūja. Labi. Tikai paņem tās tabletes. Sasodīts!

-     Ostas noliktavās pēc četrdesmit minūtēm. Zem laternas.

-     Nekavē.

-     Pagaidi, vēl kaut kas. Es apstāšos gabaliņu tālāk, un, kad došu ziņu, tev jāizņem pistole, lai skaidri to redzu.

-     Kāpēc tā? Paranoja, vai?

-   Teiksim tā situācija šobrīd ir mazliet neskaidra un es negribu riskēt. Vienkārši dari, kā es saku.

Volers nospieda NO pogu un paskatījās pulkstenī. Tad uzgrieza mūziku pilnā skaļumā. Ģitāras. Brīnišķīgs, balts troksnis. Brīnišķīgs, balts niknums.

Viņš iegriezās benzīntankā.

Pārkāpis pār slieksni, Bjārne Mellers apskatīja istabu ar kritisku skatienu.

-     Mājīgi, vai ne? Vēbers sacīja.

-     Dzirdēju, ka tas ir sens mūsu paziņa?

-     Alfs Gunneruds. Vismaz uz viņa vārda ir reģistrēts dzīvoklis. Mums te lērums pirkstu nospiedumu, un drīz uzzināsim, vai tie ir viņa. Stikls. Viņš norādīja uz jaunu vīrieti, kurš ar otiņu braucīja stikla virsmu. Labākie pirkstu nospiedumi vienmēr ir uz stikla.

-    Tā kā esat sākuši ņemt nospiedumus, pieņemu, ka esat atraduši vēl kaut ko?

Vēbers norādīja uz plastmasas maisiņu, kas kopā ar citiem priekšmetiem atradās uz vilnas paklāja uz grīdas. Mellers notupās un iebāza maisiņa atverē pirkstu.

-     Hm. Garšo pēc heroīna. Te jau kāds puskilograms. Un kas tas?

-     Fotogrāfija ar diviem bērniem, mēs vēl nezinām, kas tie ir. Un Trioving atslēga, kas noteikti neder šī dzīvokļa durvīm.

-Ja tā ir sistēmatslēga, Trioving var noskaidrot, kam tā pieder. Tas puisis bildē izskatās tāds kā pazīstams.

-     Man arī tā šķiet.

-    Fusiform gyrus, kāda balss viņiem aiz muguras sacīja.

-    Lennas jaunkundze, Mellers viņu pārsteigts sveicināja. Ko šeit dara Laupīšanu nodaļa?

-     Es saņēmu ziņu, ka šeit ir heroīns. Un lūdzu jūs izsaukt.

-     Tātad tev ir ziņotāji arī no narkomānu vides?

-     Zini, laupītāji un narkomāni ir viena liela, laimīga ģimene.

-     Kas ir ziņotājs?

-     Nav ne jausmas.

-     Viņš zvanīja man uz mājām, kad biju jau aizgājusi gulēt. Negribēja teikt, kā viņu sauc un kā viņš zina, ka esmu policiste. Bet ziņojums bija tik konkrēts un detalizēts, ka uzdrīkstējos modināt vienu no mūsu prokuroriem.

-      Hm, Mellers noteica. Narkotikas. Agrāk tiesāts. Pierādījumu iznīcināšanas draudi. Jādomā, ka saņēmi atjauju nekavējoties.

-Jā-

-     Neredzu te nevienu līķi, kāpēc tad es tiku izsaukts?

-     Tāpēc, ka ziņotājs pavēstīja vēl kaut ko.

-     Redz kā?

-    Alfam Gunnerudam ar Annu Betsenu esot bijusi intīma pazīšanās. Viņš bijis gan mīļākais, gan piegādātājs. Līdz brīdim, kad pēkšņi viņu atšuvusi, jo satikusi citu, kamēr viņš sēdējis cietumā. Kā tev tas patīk, Meller?

Mellers skatījās uz viņu.

-      Esmu priecīgs, viņš sacīja ar pilnīgi nemainīgu sejas izteiksmi. Tu pat nespēj iedomāties, cik priecīgs.

Viņš joprojām skatījās uz Beāti, un galu galā viņa bija spiesta novērsties.

-     Vēber, viņš sacīja. Es gribu, lai jūs aplencat šo dzīvokli un atsaucat šurp visus cilvēkus, kas ir jūsu rīcībā. Mums ir kaut kas darāms.

39. NODAĻA Glock

Steins Tommesens bija nostrādājis kriminālistikas dežūrdaļā divus gadus. Viņa vēlme bija kļūt par izmeklētāju un sapnis kāds vadošs amats. Ar stingru darbalaiku, personisko kabinetu un algu, kas lielāka nekā vecākajam inspektoram. Tad viņš nāktu vakaros mājās un stāstītu Trinei par interesantām darba problēmām, kuras viņi kopā ar Smago noziegumu nodaļas speciālistiem risinājuši, un viņai tās liktos sarežģītas un bezgala komplicētas. Bet pagaidām viņš gāja uz dežūrām par nieka algu, pamodās līdz nāvei pārguris pat tad, ja bija dabūjis gulēt desmit stundas, un, kad Trine sacīja, ka negrasās tā dzīvot visu atlikušo mūžu, viņš mēģināja izskaidrot, kā tas ir pavadīt cauras dienas, vedot pārdozējušus pusaudžus uz Akūto nodaļu, skaidrojot sīkajiem, ka tēvu nāksies vest līdzi, jo viņš ir sitis mammu, un uzklausot lamas no visiem tiem, kuri tevi ienīst tikai uniformas dēļ. Bet Trine tikai zīmīgi nogrozījusi acis, liekot saprast, ka jānomaina plate.

Kad Smago noziegumu nodaļas vecākais inspektors Toms Volers ienāca dežūrdaļā un apjautājās, vai Steins Tommesens varētu atbraukt viņam līdzi, lai saņemtu ciet vienu aizdomās turamo, Tommesenam pirmā doma bija, ka Volers varbūt varētu dot viņam kādu padomu, kā izsisties izmeklētājos.

Braucot pa Nīlannsveienu un tuvojoties šķērsojuma mezglam, viņš par to ieminējās. Volers smaidīja un lūdza uzrakstīt dažus vārdus uz papīra lapas, sliktāk jau nebūšot. Un varbūt tieši viņš Volers aizlikšot par viņu kādu labu vārdu.

-     Tas būtu… ļoti jauki. Tommesens prātoja, vai būtu jāsaka paldies vai arī tā izklausītos pēc pieglaimošanās. Jo vēl jau nebija nekā daudz, par ko pateikties, it kā. Bet nekādā ziņā nedrīkst piemirst Trīnei izstāstīt, ka viņš ir izmetis makšķeres. Jā, tieši tā ir jāsaka: "izmetis makšķeres". Un vairāk neko, jāsaglabā noslēpumainība, līdz tiešām kaut kas nāks ausīs.

-     Kas tas par tipu, kas mums jāaiztur? viņš pajautāja.

-     Es braucu ar mašīnu un nejauši pa radio dzirdēju, ka Tūra Ulsena ielā konfiscējuši heroīnu. Tas būs Alfs Gunneruds.

-    Jā, es arī dežūrā par to dzirdēju. Gandrīz puskilogramu.

-    Un tūlīt pēc tam piezvanīja kāds tips un paziņoja, ka redzējis Gunnerudu pie ostas noliktavām.

-     Ziņotāji laikam šovakar ļoti aktīvi. Uz heroīnu arī uzvedis kāds anonīmais zvanītājs. Var jau būt, ka sakritība, bet savādi, ka divi anonīmie…

-     Varbūt tas ir viens un tas pats ziņotājs, Volers viņu pārtrauca. Varbūt kāds, kurš vajā Gunnerudu, jo ticis piešmaukts vai tamlīdzīgi.

-     Varbūt…

-     Tātad tu vēlies būt izmeklētājs, Volers sacīja, un Tommesenam šķita, ka viņa balsī ieskanas aizkaitinājums. Viņi no šķērsojuma mezgla nogriezās uz ostas pusi. Jā, to var saprast. Kaut kādas pārmaiņas tomēr. Vai esi domājis, kurā nodaļā?

-    Smago noziegumu, Tommesens sacīja. Vai Laupīšanu. Bet Seksuālo noziegumu gan laikam ne.

-    Jā, skaidrs. Esam klāt.

Viņi lēni slīdēja caur lielu, tumšu laukumu, kurā viens otram virsū bija sakrauti konteineri, bet laukuma galā vīdēja liela, rozā celtne.

-     Tas, kas stāv tur tālāk zem laternas, atbilst aprakstam, Volers sacīja.

-     Kur? Tommesens jautāja, samiegdams acis.

-     Tur pie tās ēkas.

-     Velns, tev gan laba redze.

-    Vai tev ir līdzi ierocis? Volers jautāja, samazinājis ātrumu.

Tommesens pārsteigts paskatījās uz viņu.

-     Tu neko neteici par…

-    Viss kārtībā, man ir ierocis. Tad paliec mašīnā, lai vari sasaukt papildspēkus, ja radīsies kādas problēmas, okay?

-     Labi. Vai esi drošs, ka nevajadzētu saukt jau…

-     Mums nav laika. Volers ieslēdza tālās ugunis un apturēja mašīnu. Tommesens nosprieda, ka attālums līdz siluetam zem laternas varētu būt piecdesmit metri, bet vēlāk mērījumi rādīja, ka ir trīsdesmit četri metri.

Volers pielādēja pistoli Glock 20, viņš bija pieprasījis un saņēmis īpašu atļauju tās nēsāšanai. Tad paņēma lielu, melnu kabatas lukturi, kas bija nolikts starp priekšējiem sēdekļiem, un izkāpa no mašīnas. Sākdams iet uz vīrieša pusi, viņš kaut ko kliedza. Un divu policistu retrospektīvajās atskaitēs par notikušo bija atšķirības tieši šajā punktā. Volera ziņojumā bija rakstīts, ka viņš kliedzis: "Policija! Parādi man tās!" Ar to tātad domādams, ka jāpaceļ abas rokas virs galvas. Un valsts prokurors bija piekritis, ka agrāk tiesāta un vairākas reizes arestēta persona varētu zināt šo slenga izteicienu. Un vecākais inspektors Volers jebkurā gadījumā bija skaidri pateicis, ka ir no policijas. Bet Tommesena atskaitē sākotnēji bija rakstīts, ka Volers esot kliedzis: "Hei, te policijas onkulis. Parādi man to!" Taču pēc konsultēšanās ar Voleru Tommesens tomēr atzinis, ka Volera versija droši vien ir tuvāka patiesībai.

Savukārt par notikušo viņu viedokļi pilnībā sakrita. Zem laternas stāvošais vīrietis, reaģējot uz saucienu, bija izrāvis jakas iekšpusē paslēptu pistoli, kā vēlāk izrādījās Jericho ar noslīpētu sērijas numuru, par kuru tādēļ nebija nekādu ziņu. Volers saskaņā ar Policijas iekšējās drošības dienesta sniegto informāciju viņš bijis viens no precīzākajiem šāvējiem šīs organizācijas biedru vidū iekliedzies un citu pēc citas raidījis vīrieša virzienā trīs lodes. Divas no tām ķērušas Alfu Gunnerudu. Viena kreisajā plecā, otra gurnā. Ievainojumi nebija nāvējoši, taču pietiekami nopietni, lai Gunneruds pakristu un paliktu guļam. Tad Volers ar paceltu pistoli skrējis viņam klāt saukdams: "Policija! Neaiztiec ieroci, citādi šaušu! Atkārtoju, neaiztiec ieroci!"

No šis vietas un turpmāk inspektora Steina Tommesena ziņojumā vairs nebija nekādu būtisku papildinājumu, jo viņš atradās trīsdesmit četru metru attālumā, bija tumšs un Volers kustoties aizsedza Gunnerudu. Tomēr Tommesena ziņojumā un ari notikuma vietas apskatē neatradās nekas tāds, kas būtu pretrunā ar Volera aprakstīto turpmāko notikumu gaitu: Gunneruds esot satvēris pistoli un pavērsis pret viņu, par spīti brīdinājumiem, bet Voleram esot izdevies izšaut pirmajam. Attālums starp viņiem tajā brīdī bija tris līdz četri metri.

Man jāmirst. Un tam nav nekādas jēgas. Es skatos dūmojošajā stobra atverē. Tā nebija plānots, katrā ziņā es tā nebiju plānojis. Bet var jau būt, ka visu laiku neapzināti esmu tam tuvojies. Bet plānots tā nebija. Mans plāns bija krietni labāks. Ar jēgu. Spiediens salonā krītas un neredzams spēks spiež uz bungādiņām. Kāds pieliecas man klāt un jautā, vai esmu gatavs mums jāpiezemējas.

Es čukstu, ka esmu zadzis, melojis, izplatījis narkotikas, nodevies izvirtībām un kāvies. Bet nekad neesmu kādu nogalinājis. To sievieti Grensenā es savainoju negadījuma dēļ. Zvaigžņu gaisma redzama pat caur lidmašīnas fizelāžu.

"Ir viens grēks… es čukstu. Pret to, kuru mīlēju. Vai arī to var piedot? Bet stjuarte jau ir aizgājusi, un visapkārt uzliesmo piezemēšanās ugunis.

Tas bija tovakar, kad Anna pirmoreiz teica nē, bet es teicu jā un plaši atvēru durvis. Tā bija tīrākā manta, kādu jebkad biju dabūjis, un šoreiz mēs nedrīkstējām sabojāt kaifu smēķējot. Viņa protestēja, bet es teicu, ka tas uz mana rēķina, un sagatavoju šļirci. Viņa nekad nebija sev špricējusi, un es pats viņai ielaidu vēnā. Otram iešpricēt ir grūtāk. Kad divas reizes nebiju trāpījis, viņa uz mani paskatījās un lēni sacīja: "Es neesmu lietojusi jau tris mēnešus. Biju glābta." "Apsveicu ar atgriešanos," es atbildēju. Viņa aprauti iesmējās un sacīja: "Es tevi nogalināšu." Trešajā piegājienā es trāpīju. Viņas acu zīlītes pletās lēni kā melnas rozes, asins lāses no apakšdelma noripoja uz tepiķa ar gurdu nopūtu.

Mēs būtu varējuši dzīvot pavisam labi, tu un es. Tāds bija plāns, tāda jēga. Kāda jēga ir tam, kas notiek tagad, es nezinu.

Saskaņā ar tiesu medicīniskās ekspertīzes slēdzienu desmitmilimetrīgā lode sadragājusi Alfa Gunneruda degunu, līdz ar deguna kaula lauskām caururbusi plāno starpsienu, kas to atdala no mīkstajiem smadzeņu audiem, triecoties tālāk, pilnībā iznīcinājusi talamusu, limbisko sistēmu un smadzenītes un izgājusi ārā galvaskausa pakauša daļā. Pēc tam ietriekusies tikai pirms divām dienām Veidekke AS uzklātajā un līdz galam vēl nesacietējušajā asfaltā.

40. NODAĻA Bonija Tailere

Tā bija drūma, īsa un būtībā nekur nederīga diena. Pār pilsētu, neizlaizdami ne valgmes pilienu, vilkās svina pelēki pietūkuši mākoņu vāli, un tikai reta vējbrāzma lika iečabēties laikrakstiem statīvā pie Elmera Frukt & Tobakk. Avīžu virsraksti liecināja, ka cilvēkiem sāk apnikt tā sauktais karš pret terorismu, kurš, no vienas puses, aizvien vairāk sāk izskatīties pēc odioza priekšvēlēšanu saukļa, no otras puses, neglābjami zaudē aktualitāti, jo neviens nezināja, kur dējies galvenais vaininieks. Daži pat izteicās, ka neesot vairs starp dzīvajiem. Tādēļ laikrakstu pirmajās lappusēs atkal bija vieta realitātes šovu zvaigznēm, ārvalstu otrās šķiras slavenībām, kas atzinīgi izteikušās par kādu norvēģi vai pašu Norvēģiju, un karaliskās ģimenes brīvdienu plāniem. Vienmuļības triumfu izjauca vien apšaude pie lielās ostas noliktavas ēkas. Kāds slepkavnieks un narkotiku tirgonis pacēlis ieroci pret policijas darbinieku, bet ticis nogalināts, pirms pats paguvis izšaut. Mirušā dzīvoklī konfiscēts ievērojams heroīna daudzums, tā zināja teikt Narkotiku apkarošanas nodaļas šefs. Smago noziegumu nodaļas priekšstāvis gan skaidroja, ka slepkavība, kuru, domājams, izdarījis nošautais trīsdesmit divus gadus vecais vīrietis, joprojām tiekot izmeklēta. Visvēlāk drukāšanā nodotajā laikrakstā tomēr bija norādīts, ka pierādījumi pret nošauto Norvēģijā dzimušo pilsoni ir gandrīz neapgāžami. Taču, lai cik tas būtu dīvaini, incidentā esot iesaistīts tas pats policists, kas apmēram pirms gada vai mazliet vairāk paša mājā nāvīgi ievainojis neonacistu Sverri

Ulsenu. Kārtībsargs esot uz laiku atstādināts no amata pienākumu pildīšanas, lidz savu atzinumu sniegs Policijas iekšējās drošības dienests, tā vēstīja laikraksts un citēja Kriminālpolicijas šefu tā šādos gadījumos esot ierastā lietu kārtība, un tam neesot nekāda sakara ar Sverres Ulsena lietu.

Dažās skopās rindiņās tika ziņots arī par ugunsgrēku Trīvannā, jo gabalu nostāk no pilnībā nodegušās atpūtas mājas atrasta tukša degvielas kanna, kurā bijis benzīns, un policija pieļauj, ka notikusi ļaunprātīga dedzināšana. Interesanti, ka nevienā preses izdevumā neparādījās informācija par žurnālistu, kas mēģināja sazināties ar Birgeru Gunnerudu un noskaidrot, kā jūtas cilvēks, kas vienā vakarā zaudējis gan atpūtas māju, gan dēlu.

Satumsa agri, un jau trijos ieslēdza laternas.

Harijam ieejot Moku kambarī, uz ekrāna trīsēja stopkadrs no aplaupīšanas Grensenā.

-      Vai ir tikts uz priekšu? viņš jautāja, ar galvas mājienu norādīdams uz ekrānu, kas rādīja Ekspeditoru darbībā.

Beāte papurināja galvu.

-     Mēs gaidām.

-     Kad viņš atkal uzbruks?

-    Viņš patlaban kaut kur sēž un plāno jaunu laupīšanu. Domāju, tā notiks nākamnedēļ.

-     Tu runā ļoti pārliecinoši.

Viņa paraustīja plecus.

-     Zinu pēc pieredzes.

-     Savas?

Viņa aprobežojās ar smaidu.

Harijs apsēdās.

-    Es ceru, neļaunojies uz mani, ka nerīkojos saskaņā ar iepriekš teikto.

Viņa sarauca pieri.

-     Kā tu to domā?

-     Kad runājām pa telefonu, es taču teicu, ka došos uz viņa dzīvokli tikai šodien.

Harijs vēroja Beātes seju. Tā pauda īstu, neviltotu apjukumu. Kaut gan Harijs nebija praktizējies Secret Service. Viņš grasijās kaut ko paskaidrot, bet pārdomāja. Toties ierunājās Beāte:

-     Harij, man tev jāuzdod kāds jautājums.

-     Uz priekšu.

-     Tu zināji par Raskolu un manu tēvu?

-     Ko tieši?

-    Ka Raskols… ka viņš bija tajā bankā. Ka viņš bija tas, kas šāva. Harijs bridi pētīja savus pirkstus.

-     Nē, viņš teica. Es nezināju.

-     Bet tu biji par to iedomājies?

Viņš pacēla galvu, un viņu skatieni sastapās.

-    Jā, tāda doma man ienāca prātā. Tas arī viss.

-     Kas tevi uzvedināja uz tādām domām?

-     Vainas izpirkšana.

-     Vainas izpirkšana? Harijs ievilka krūtīs gaisu.

-    Dažkārt nozieguma sekas ir tik smagas, ka tās aizēno pasauli. Jebšu neļauj sadzīvot ar sevi.

-     Lūdzu, paskaidro.

-    Visi cilvēki agri vai vēlu vēlas izpirkt savus nodarījumus. Tu to dari, Beāt. Dievi apliecinās, ka es tāpat. Un to dara arī Raskols. Tā ir tāda pati pamatvajadzība kā, piemēram, mazgāšanās. Runa ir par harmoniju, par līdzsvaru. Par to līdzsvaru, ko apzīmējam ar vārdu "tikumība".

Harijs pamanīja, ka Beāte nobāl. Piesarkst. Paver muti.

-     Neviens nezina, kāpēc Raskols pieteicās, Harijs turpināja. Taču es esmu pārliecināts, ka viņš tā rīkojās, lai izpirktu vainu. Jo tam, kuram brīva pārvietošanās jau no bērna kājas bijusi vienīgā pieejamā brīvība, došanās cietumā ir visbargākais veids, kā sevi sodīt. Atņemt kādam dzīvību ir pavisam kas cits nekā atņemt naudu. Pieļauju, ka viņš izdarījis ko tādu, kas laupīja līdzsvaru. Un izlēma, ka vienīgā izeja ir slepena grēku izpirkšana cietuma vientulībā sevis paša un, ja vien tic, arī Visaugstākā priekšā.

-    Tikumisks… slepkava? Beāte beidzot pārdabūja pār lūpām.

Harijs gaidīja, taču citi vārdi nesekoja.

-    Tikumisks ir tāds cilvēks, kas atbild par savas rīcības sekām. Kam ir sirdsapziņa, viņš klusi piebilda.

-     Un kā tad, ja es apjoztu šo te? viņa ierunājās ar rūgtumu balsī, pavērusi atvilktni un izņēmusi pistoles maksti. Ieslēgtos apmeklētāju istabā un pēc tam teiktu, ka Raskols man uzbrucis un es aizstāvoties viņu nošāvusi? Atriebtu savu tēvu un vienlaikus iznīcinātu nešķīsteni. Vai tev tā liktos gana tikumiska rīcība? Viņa nosvieda maksti uz galda.

Harijs atspieda muguru pret krēsla atzveltni un sēdēja, aizvēris acis, līdz dzirdēja, ka viņas elpa kļuvusi rāmāka.

-    Šajā gadījumā, Beāt, svarīgi ir tikai tas, vai tev pašai tas liekas gana tikumiski. Es nezinu, kāpēc tu esi paņēmusi šo maksti, un es negrasos tev kaut ko aizliegt.

Harijs piecēlās.

-     Liec tēvam ar sevi lepoties, Beāt.

Harijs jau bija satvēris durvju rokturi, kad pēkšņi izdzirda Beāti iešņukstamies. Viņš pagriezās.

-    Tu nesaproti! viņa elsodama teica. Es biju apņēmusies… es domāju, ka tā būs… sava veida rēķinu slēgšana, vai saproti?

Brīdi stāvējis, Harijs piestūma krēslu un, apsēdies līdzās, pieglauda roku viņas vaigam. Kamēr vien viņa runāja, raupjo ādu kņudināja siltas asaras.

-    Par policistu taču kļūst pārliecības dēļ, vai ne? Tāpēc, ka jūti ir jābūt kārtībai, līdzsvaram. Tāpēc, ka tici taisnīgumam, soda neizbēgamībai. Un pēkšņi rodas iespēja, par kādu ir sapņots visu laiku. Un tas viss tikai tāpēc, lai atklātu, ka patiesībā tas tomēr nav iespējams. Viņa šņukstēja. Mana mamma reiz teica, ka tikai viens stāvoklis ir sliktāks par nepiepildītām vēlmēm. Un tas ir jebkādu vēlmju trūkums. Naids ir pēdējais, kas paliek, kad viss zaudēts. Bet nu atņemts arī tas.

Ar spēju kustību viņa aizmēza maksti no galda, un tā skaļi atsitās pret sienu.

Bija jau pavisam tumšs, kad Harijs stāvēja Sufīesgātē un bāza roku savas vecās labās jakas kabatā, lai izvilktu no tās atslēgas. No rīta, pieteicies Policijas pārvaldē, viņš uz karstām pēdām bija devies pēc savām drēbēm uz kriminālistikas laboratoriju, kur tās bija nogādātas no Albū mājas. Tomēr vēl pirms tam iegājis Bjārnes Mellera kabinetā. Smago noziegumu nodaļas šefs bija teicis, ka Harijam nekas īpašs nedraudot, mazliet gan esot jānogaida, vai kāds neizvirzīs pretenzijas par ielaušanos Hārelabenā 16. Un vēl dienas laikā tikšot izvērtēts, vai nepieciešams izskatīt faktu, ka Harijs slēpis savu atrašanos Annas dzīvoklī neilgi pirms viņas nāves. Harijs atbildējis, ka iespējamās izmeklēšanas gadījumā viņam, protams, nākšoties pieminēt neformālo vienošanos ar pārvaldes priekšnieku un Melleru par pilnvaru paplašināšanu, dzenot pēdas Ekspeditoram, un abu iepriekšminēto kungu svētību braucienam uz Brazīliju, neinformējot par to attiecīgos brazīliešu dienestus.

Bjārne Mellers bija greizi pasmaidījis un teicis, ka līdz izmeklēšanai jau nu noteikti nenonākšot, visticamāk, nebūšot nekādas reakcijas.

Kāpņu telpā valdīja klusums. Harijs norāva dzeltenās lentes, kas aizšķērsoja ieeju dzīvoklī. Viena durvju rūts bija izsista un stikla vietā ielikta skaidu plāksne.

Iegājis iekšā, viņš pārlaida skatienu istabai. Vēbers bija teicis, ka pirms pārmeklēšanas viņi esot to nofotografējuši un tāpēc viss esot precīzi turpat, kur iepriekš. Tomēr viņš netika vaļā no apziņas, ka te kāds bijis, skatījies, aizskāris. Ne tāpēc, ka viņam būtu kas slēpjams dažas kaislīgas, bet vecas mīlestības vēstules, atvērta prezervatīvu paciņa, droši vien ar sen beigušos derīguma termiņu, un aploksne ar Elēnas Jeltēnas mirstīgo atlieku fotogrāfijām, ko dažs labs varētu uztvert kā perversijas izpausmi. Šo klāstu papildināja divi pornožurnāli, disks ar Bonijas Taileres dziesmām un Susannes Bregeras grāmata.

Harijs ilgi raudzījās uz sarkano, mirgojošo automātiskā atbildētāja actiņu, pirms piespieda pogu. Viņam pēkšņi tik svešādajā telpā atskanēja labi pazīstamā zēnišķā balss:

"Čau, tie esam mēs. Šodien bija tiesa. Mamma raud, tāpēc gribēja, lai to pasaku es."

Harijs ievilka elpu, sagatavodamies ļaunākajam.

"Rit mēs braucam mājās."

Harijs bridi palika bez elpas. Vai viņš saklausījis pareizi? Mēs braucam mājās?

"Mēs uzvarējām. Tev vajadzēja redzēt tēva advokātu purnus. Mamma teica, ka visi domājuši, ka mums jāzaudē. Mammu, vai tu… nē, viņa tikai raud. Tagad mēs iesim uz Makdonaldu un svinēsim. Mamma prasa, vai tu mūs sagaidīsi? Atā."

Viņš dzirdēja Oļega elpu, klusinātu šņaukāšanos, ari smieklus. Tad vēlreiz Oļega balss, šoreiz tik tikko dzirdama:

Atbrauc gan, Harij. Mamma ļoti priecāsies.

Harijs apsēdās. Kaklā spiedās liels kamols, un acis sariesās asaras.

sestā daļa

41. NODAĻA C#MN

Debesis bija skaidras, taču pūta ledains vējš un bālā saule nemaz nesildīja, tāpēc Harijs un Eune, ejot cieši blakus pa bērzu aleju, bija augstu sacēluši apkakles. Bērzi tikko bija nometuši pēdējās lapas.

-      Es pastāstīju savai sievai, cik priecīgs tu izklausījies, kad stāstīji, ka Rākela un Oļegs atkal atgriezušies mājās, Eune sacīja. Viņa jautāja, vai tas nozīmējot, ka jūs visi trīs drīz sāksiet dzīvot kopā.

Harijs atbildes vietā tikai pasmaidīja.

-    Viņas mājā taču vietas pietiek, Eune turpināja izdarīt spiedienu.

-     Mājā vietas pietiek, Harijs noteica. Tad pasveicini savu Karolīni ar to Ulas Beuera citātu.

-     "Es pārcēlos uz Sorgenfrīgātu"?

-     "Un pat tas nepalīdzēja".

Viņi abi smējās.

-    Turklāt šobrīd mani vairāk nodarbina šī lieta, Harijs sacīja.

-Jā, lieta, Eune atbildēja. Esmu izlasījis visus ziņojumus, kā tu man lūdzi. Savādi. Patiešām savādi. Tu atmosties savās mājās, neko neatceries un hop esi jau iekšā tā Alfa Gunneruda spēlē. Protams, ir grūti noteikt psiholoģisko diagnozi post-mortem, bet viņš patiešām ir visai interesants gadījums. Nav nekādu šaubu, ka ļoti inteliģenta un radoša persona. Jā, visticamāk, pat mākslinieciska, jo tas plāns, ko viņš dabūjis gatavu, ir īsts meistarstiķis.

Bet ir pāris lietu, kas mani nodarbina. Es izlasīju visu tev sūtīto e-pasta vēstuļu kopijas. Viņš taču sākumā apspēlē faktu, ka tev bijis "filmas zudums". No tā būtu jāsecina, ka viņš ir redzējis tevi izejam no Annas dzīvokļa reibuma stāvoklī un paļāvies uz varbūtību, ka nākamajā dienā tu neko neatcerēsies.

-     Ja cilvēks pats nespēj iekāpt taksometrā, tad, visticamāk, neko pēc tam ari neatceras. Es pieļauju, ka viņš ir stāvējis uz ielas un vērojis, tieši tāpat kā vēstulē bija rakstījis par Arni, lai es nodomātu, ka Arne ir vainīgais. Un, visticamāk, pirms tam ar Annu bija sazinājies un noskaidrojis, ka es tovakar ieradīšos. Bet, ka iznācu no turienes tik stipri piedzēries, gan bija bonuss, ar kuru viņš nevarēja rēķināties.

-     Un pēc tam viņš tātad atslēdza viņas dzīvokļa durvis ar atslēgu, kuru pats savā darbnīcā, pasūtot caur rūpnīcu, bija sagādājis, iegāja dzīvoklī un nošāva viņu. Pats ar savu ieroci?

-    Acīmredzot. Sērijas numurs bija noslīpēts nost tieši tāpat kā ierocim, ko atradām pie Gunneruda Havnelāgeretā. Vēbers saka, ka veids, kā tas ir noslīpēts, liecina, ka to piegādājis tas pats piegādātājs. Izskatās kāds nodarbojas ar nelegālu ieroču importu lielos apmēros. Glock pistolei, kuru atradām pie Sverres Ulsena, Elēnas slepkavas, bija tieši tāds pats slīpējums.

-     Pēc tam viņš tātad ieliek pistoli viņas labajā rokā. Kaut ari viņa bija kreile.

-    Ēsma, Harijs sacīja. Viņš, protams, zināja, ka es agri vai vēlu iesaistīšos šajā lietā, ja ne citādi, tad lai parūpētos, ka pats netieku tajā iejaukts kompromitējošā veidā. Un lai es atšķirībā no izmeklētājiem, kuri viņu nepazina, atklātu faktu par nepareizo roku.

-     Un tad tā bilde ar Albū kundzi un bērniem.

-    Kurai bija jāuzvedina mani uz domām par Albū viņas pēdējo mīļāko.

-     Un aizejot viņš tātad paņem Annas laptopu un tavu mobilo, kuru esi tur nejauši atstājis.

-     Vēl viens negaidīts bonuss.

-     Tātad šīs smadzenes ir iepriekš izstrādājušas sarežģītu un pamatotu plānu, kā nodarīt pāri savai neuzticīgajai mīļākajai, vīrietim, ar kuru viņa sagājās, kamēr viņš sēdēja cietumā, un viņas senajam draugam, kurš atkal uzradies, gaišmatainajam policistam. Bet viņš sāk arī improvizēt. Vēlreiz izmanto to, ka strādā atslēgu darbnīcā, sagādājot tava dzīvokļa un pagraba atslēgas. Tur viņš novieto Annas datoru, kam pieslēgts tavs mobilais telefons, kuram viņš pasūtījis anonīmu e-pasta abonementu caur serveri, kuru nav iespējams izsekot.

-     Gandrīz nav iespējams.

-     Ak jā, tavs anonīmais hakeris tomēr kaut ko atklāja. Bet viņš nevarēja atklāt, ka e-pasta vēstules, kuras tu saņēmi, bija uzrakstītas jau iepriekš un nosūtītas ieprogrammētos datumos no datora, kas atrodas tavā pagrabā, jeb, citiem vārdiem sakot, ka nosūtītājs visu bija sagatavojis, jau pirms dators un mobilais telefons tika novietots pagrabā. Vai tā?

-     Mm. Vai izlasīji tās vēstules, kā es lūdzu?

-Jā gan. Kad vēstules lasa retrospektīvi, tās liekas neskaidras, kaut arī pretendē uz tādu kā notikumu prognozēšanu. Bet, protams, kad esi tajos notikumos iesaistīts, tad liekas, ka sūtītājs ir pilnībā informēts un visu laiku atrodas ort-line. Bet tādu iespaidu viņš panāca, jo daudzējādā ziņā pats diriģēja visu notiekošo.

-      Nūja. Mēs pagaidām nezinām, vai Alfs Gunneruds organizēja Ārnes Albū slepkavību. Viņa darbabiedrs no atslēgu darbnīcas apgalvo, ka viņi ap slepkavības laiku atradušies Gamle Major un dzēruši alu.

Eune saberzēja rokas. Harijam nekļuva skaidrs, vai tās bija nosalušas aukstajā vējā vai arī Euni priecēja daudzie iespējamie un neiespējamie loģiskie atrisinājumi.

-    Pieņemsim, ka tas nebija Gunneruds, kurš nogalināja Albū, psihologs teica. Kādu likteni viņš tādā gadījumā bija Albū paredzējis, kad novirzīja tevi uz viņu? Lai viņš tiek notiesāts? Bet tad tu tiktu cauri sveikā. Un otrādi, divus vīriešus nevar tiesāt par vienu slepkavību.

-     Tev taisnība, Harijs sacīja. Tad jājautā, kas Ārnes Albū dzīvē bija vissvarīgākais.

-    Izcili, Eune noteica. Triju bērnu tēvs, kurš vai nu brīvprātīgi, vai piespiedu kārtā pazeminājis savas profesionālās ambīcijas. Es teiktu, ka tā ir ģimene.

-    Un ko Gunneruds panāktu, atklājot jeb, pareizāk sakot, liekot man atklāt, ka Arne Albū joprojām satiekas ar Annu?

-     Ka viņa sieva paņem bērnus un aiziet no viņa.

-     "Jo ļaunākais, ko var nodarīt cilvēkam, ir atņemt viņam to, kā dēļ viņš dzīvo."

-     Labs citāts, Eune atzinīgi pamāja. Kurš to teicis?

-     Esmu aizmirsis, Harijs atbildēja.

-    Bet nākamais jautājums, kurš mums jāuzdod, ko viņš gribēja atņemt tev, Harij? Kas tavu dzīvi padara dzīvošanas vērtu?

Viņi bija atnākuši līdz mājai, kurā dzīvoja Anna. Harijs labu bridi grozīja atslēgas.

-     Nu? Eune jautāja.

-    Gunneruds jau mani zināja tikai pēc Annas stāstītā. Viņa mani pazina tolaik, kad man nebija… nūja, nekā cita, kā tikai darbs.

-     Darbs?

-    Viņš gribēja mani iesēdināt. Bet galvenais panākt, ka tieku patriekts no policijas.

Viņi uzkāpa pa trepēm klusējot.

Dzīvokli Vēbers un viņa cilvēki bija beiguši meklējumus, un Vēbers apmierināts pavēstīja, ka vairākās vietās ir atrasti Gunneruda pirkstu nospiedumi, starp citu, ari uz gultas galvgaļa.

-     Nevar teikt, ka viņš būtu bijis piesardzīgs, Vēbers sacīja.

-      Viņš te ir bijis tik daudzas reizes, ka pirkstu nospiedumi tiktu atrasti jebkurā gadījumā, Harijs noteica. Turklāt viņš bija pārliecināts, ka nekad netiks turēts aizdomās.

-      Starp citu, Albū ticis nogalināts visai interesantā veidā, Eune sacīja brīdī, kad Harijs atvēra bīdāmās durvis uz istabu, kurā atradās portreti un Grimmera lampa. Aprakts ar kājām gaisā. Krastmalā. Tas izskatās pēc kaut kāda rituāla, it kā slepkava gribētu mums kaut ko par sevi pavēstīt. Vai esi izdarījis kādus secinājumus par to?

-     Neesmu iedziļinājies.

-     Ne jau par to es jautāju.

-    Nūja. Varbūt tieši otrādi slepkava gribējis kaut ko pavēstīt par upuri.

-     Kā to saprast?

Harijs ieslēdza Grimmera lampu, un gaisma apspīdēja trīs gleznas.

-     Es kaut ko atcerējos no jurisprudences studijām: seno norvēģu likumu apkopojumā Gulatingsloven, kas ir aptuveni no no0. gada, bija rakstīts, ka ikviens mirušais ir jāapglabā svētā zemē, izņemot noziedzniekus, karaļa nodevējus un slepkavas. Tie jāapglabā pie jūras, vietā, kur jūra satiekas ar zemi. Vieta, kur Albū tika apglabāts, neliecina, ka tā bijusi slepkavība aiz greizsirdības, kā tas būtu, ja to būtu izdarījis Gunneruds. Kāds gribējis pavēstīt, ka Arne Albū bija noziedzies.

-     Interesanti, Eune noteica. Kāpēc mums vēlreiz jāskatās uz tām bildēm? Tās ir atbaidošas.

-     Tu patiešām esi pārliecināts, ka neko tajās neredzi?

-     Kā nu ne. Es redzu pretenciozu, jaunu mākslinieci, kurai ir pārspīlēta dramatisma izjūta un pilnīgi trūkst glezniecības kā mākslas izpratnes.

-     Man ir kolēģe, kuru sauc Beāte Lenna. Viņa šodien nevarēja šeit ierasties, jo ir aizbraukusi uz izmeklētāju konferenci Vācijā, kurā tiek runāts par to, kā atpazīt maskās tērptus noziedzniekus, nedaudz apstrādājot bildes ar datoru un izmantojot fusiform gyrus. Viņa ir piedzimusi ar īpašu talantu, atpazīst ikvienu seju, kuru savā mūžā ir redzējusi.

Eune pamāja. Jā, esmu informēts par šo fenomenu.

-     Kad es viņai parādīju šīs bildes, viņa atpazina cilvēkus, kas tajās attēloti.

-     Ej nu? Eune pacēla uzaci. Stāsti.

Harijs norādīja.

-    Tas pa kreisi ir Arne Albū, vidū Alfs Gunneruds, un pēdējais esmu es.

Eune samiedza acis, piekārtoja brilles un mēģināja aplūkot gleznas no dažādiem attālumiem.

-     Interesanti, viņš murmināja. Visnotaļ interesanti. Es saskatu tikai galvas formas.

-      Es tikai gribu zināt, vai tu kā eksperts varētu apliecināt, ka šāda atpazīšana ir iespējama. Tas mums palīdzētu Gunnerudu ciešāk sasaistīt ar Annu.

Eune novicināja roku.

-    Ja tas, ko tu stāsti par Lennas jaunkundzi, ir tiesa, tad viņa var atpazīt sejas pēc galēji minimālām pazīmēm.

Kad viņi atkal bija izgājuši uz ielas, Eune sacīja, ka profesionālas intereses pēc labprāt satiktu šo Beāti Lennu.

-     Es pieņemu, ka viņa ir izmeklētāja.

-     Laupīšanu nodaļā. Un tā bija viņa, ar kuru kopā es strādāju pie Ekspeditora lietas.

-     Ak jā, kā jums veicas?

-     Nu tā. Pēdu ir maz. Viņi bija gaidījuši, ka viņš drīz atkal ķersies pie lietas, bet tas nav noticis. Tiešām pārsteidzoši.

Bugstaveienā Harijs pamanija vējā virpuļojam pirmo sniegpārslu.

-     Ziema klāt! Alī kliedza Harijam no ielas otras puses, rādīdams uz debesīm. Tad kaut ko pateica savam brālim urdu valodā, un tas Alī vietā turpināja sanest veikalā augļu kastes. Bet Alī vieglā gaitā pārnāca uz ielas otru pusi pie Harija.

-     Vai nav brīnišķīgi, ka tas ir galā? viņš smaidot jautāja.

-    Jā gan, Harijs atbildēja.

-     Rudens ir tik draņķīgs. Beidzot mazliet snieg.

-     Ak jā. Es domāju, ka tu runā par nelāgo pārpratumu.

-    Par to laptopu tavā pagraba būcenī? Vai tas ir noskaidrojies?

-    Tev neviens nav teicis? Ir noskaidrojies, kas to tur novietoja.

-     Redz kā. Laikam tāpēc mana sieva bija saņēmusi ziņu, ka man tomēr nav jāierodas Policijas pārvaldē uz nopratināšanu. Un kas tad atklājies?

-     Nu, īsumā sakot, kāds tips bija mēģinājis radīt iespaidu, ka esmu iesaistīts nopietnā noziegumā. Ielūdz mani kādudien pie sevis pusdienās, tad uzzināsiet detaļas.

-     Esmu tevi jau ielūdzis, Harij!

-     Tu nepateici, kad.

Alī nogrozīja acis.

-     Kāpēc jums visiem vajadzīga noteikta diena un laiks, lai uzdrīkstētos kādu apciemot? Pieklauvē pie durvīm, un es atvēršu ēdiena mums nekad netrūkst.

-     Paldies, Alī. Es klauvēšu skaļi un skaidri.

Harijs atslēdza vārtus.

-    Vai noskaidrojāt, kas bija tā sieviete? Vai viņa šim palīdzēja?

-     Par ko tu runā?

-     Tā nepazīstamā sieviete, kuru todien redzēju pie pagraba durvīm. Es to teicu tam… tam Tomam, vai kā nu viņu tur sauca.

Harijs palika stāvam ar roku uz durvju roktura.

-     Ko tieši tu viņam teici, Alī?

-     Viņš jautāja, vai esmu ievērojis kaut ko neparastu pagrabā vai tā tuvumā, un es atcerējos, ka redzēju nepazīstamu sievieti, kas stāvēja pie pagraba durvīm ar muguru pret mani, kad ienācu kāpņu telpā. Es to atcerējos, jo jau grasījos pajautāt, kas viņa ir, bet tad dzirdēju, ka slēdzene atveras, un nospriedu, ka visam jābūt okay, ja reiz viņai ir atslēga.

-     Kad tas bija, un kā viņa izskatījās?

Alī ar nožēlu noplātīja rokas.

-    Es todien biju steidzīgs un redzēju viņu tikai no mugurpuses. Pirms trim nedēļām? Varbūt piecām? Gaišmate? Varbūt tumšmate? Nav ne jausmas.

-     Bet vai esi pārliecināts, ka tā bija dāma?

-     Katrā ziņā es tā nodomāju.

-    Alfs Gunneruds ir vidēja auguma, šauriem pleciem un viņam ir pagari, tumši mati. Vai varēja gadīties, ka tāpēc tu nodomāji, ka tā ir sieviete?

Alī apdomājās.

-    Jā. Tā, protams, varēja gadīties. Bet tikpat labi tā varēja būt Melkešenas kundzes meita, kas bija ieradusies viesos.

-     Uz redzi, Alī.

Harijs nolēma ātri ieiet dušā, lai pēc tam pārģērbtos un dotos pie Rākelas un Oļega, kuri bija ielūguši viņu uz pankūkām un Tetris spēli. No Maskavas Rākela bija atvedusi lielisku ar perlamutru rotātu šaha komplektu ar meistarīgi izgrieztām koka figūrām. Diemžēl Rākelai nebija patikusi Namco G-Con 45 pistole, kuru Harijs bija nopircis Oļegam. Tā tika nekavējoties konfiscēta, paskaidrojot, ka Oļegs līdz divpadsmit gadu vecumam ar šaujamieročiem nespēlēsies un šādu pozīciju viņa pietiekami skaidri paudusi jau agrāk. Harijam un Oļegam atlika vien kaunīgi piekrist, saprotot, ka jebkādas diskusijas ir pilnīgi liekas. Taču abi zināja, ka Rākela nelaidīs garām izdevību doties vakara skrējienā, kamēr Harijs paliek ar Oļegu. Un Oļegs bija viņam pačukstējis, ka zinot, kur mamma noglabāja Namco G-Con 45 pistoli.

Kamēr verdoši karstās ūdens strūklas sildīja miesu, viņš mēģināja aizmirst, ko viņam nupat bija teicis Alī. Jebkurā lietā, lai cik tā liktos skaidra, vienmēr atradīsies vieta šaubām. Un Harijam bija talants šaubīties par visu ko. Taču kādā brīdī ir vienkārši jānotic, ja vien esība ir kaut kas noteikts un tai ir zināma jēga.

Harijs noslaucījās, noskuvās un uzvilka tīru kreklu. Ieskatījies spogulī, atieza zobus. Oļegs bija teicis, ka viņam esot dzelteni zobi, un Rākela bija smējusies mazliet skaļāk nekā parasti. Spogulī bija redzama pirmā e-pasta vēstule no C#MN, ko viņš bija izdrukājis un kas joprojām karājās pie pretējās sienas. Rīt viņš to noplēsīs un vietā atkal piestiprinās savu un māšeles bērnu dienu foto. Rīt. Šobrīd viņš joprojām skatījās uz vēstules spoguļattēlu. Dīvaini, ka tovakar, stāvot pie ši paša spoguļa, viņš nebija pamanījis, kas trūka, kaut juta kaut kas nav kārtībā. Harijs un māšele. Tas laikam tāpēc, ka, daudzkārt skatoties uz kaut ko, cilvēks it kā top akls. Top akls. Viņš vēl aizvien raudzījās uz vēstuli. Tad pasūtīja taksometru, uzāva kurpes un gaidīja. Uzmeta skatienu pulkstenim. Taksometrs droši vien klāt. Ir jāiet. Viņš attapās, ka ir nocēlis telefona klausuli un grasās zvanīt.

-     Eune klausās.

-     Es gribu, lai tu vēlreiz izlasi e-pasta sūtījumus un pēc tam pasaki, kas tos, tavuprāt, rakstījis vīrietis vai sieviete.

42. NODAĻA Diēzs

Sniegs izkusa tajā pašā nakti. Astri Monsena nupat bija iznākusi no pagalma un pa miklo, melno asfaltu gāja uz Bugstaveienu, un pēkšņi ielas otrā pusē viņa ieraudzīja gaišmataino policistu. Viņas gaita un pulss manāmi paātrinājās. Viņa raudzījās taisni uz priekšu un cerēja, ka vīrietis nav viņu pamanījis. Avīzēs bija Alfa Gunneruda fotogrāfijas, detektīvi nez cik dienas bija dragājuši pa kāpnēm augšup lejup, neļaujot mierigi strādāt. Bet nu tas beidzot ir cauri viņa bija teikusi pati sev.

Viņa steidzās uz gājēju pāreju. Uz Hansena konditoreju. Ja vien tiktu līdz turienei, viņa būtu glābta. Tase tējas un viena Berlīnes maizīte pie malējā galdiņa pašā tālākajā konditorejas nostūrī aiz letes. Katru dienu precīzi pusvienpadsmitos.

"lēju un Berlīnes maizīti?" "Jā, paldies." "Kopā trīsdesmit astoņas kronas." "Lūdzu." "Paldies."

Visbiežāk tā bija garākā tās dienas saruna ar citu cilvēku. Dažās pēdējās nedēļās bija iegadījies tā, ka, ierodoties konditorejā, pie viņas nolūkotā galdiņa jau sēdēja kāds pavecāks kungs. Lai ari šajā agrajā stundā daudzi galdiņi bija brīvi, viņa drīkstēja sēdēt tikai pie tā, jo… nē, par tām lietām viņai nemaz negribējās domāt. Un tomēr viņa bija sākusi nākt piecpadsmit minūtes ātrāk, lai pagūtu pirmā, un šorīt tas izrādījās īpaši noderīgi, jo pretējā gadījumā viņa būtu mājās, kad viņš zvanītu pie durvīm. Un tad viņai vajadzētu atvērt, jo to viņa bija apsolījusi mātei. Pēc tās reizes, kad divus mēnešus nebija gājusi pie durvīm, skanot durvju zvanam, un cēlusi telefona klausuli. Galu galā bija ieradusies policija, un māte piedraudējusi, ka atkal ieliks slimnīcā.

Mātei viņa nemeloja.

Citiem gan. Citiem viņa meloja visu laiku. Telefonsarunās ar izdevniecību, veikalos un internetā pļāpātuvēs. Sevišķi jau tur. Tur viņa varēja izlikties, ka ir kāda cita, kāda pašas tulkotā romāna tēls vai Ramona, bohēmiska, izlaidīga, taču drosmīga sieviete, kāda viņa bijusi vienā no savām iepriekšējām dzīvēm. Astri Ramonu atklāja, kad bija vēl pavisam maza. Ramona bija dejotāja, viņai bija gari, melni mati un brūnas, mandeļveida acis. Astri bieži zīmēja Ramonu, sevišķi viņai patika skicēt Ramonas acis, bet to nācās darīt paslepus, jo māte zīmējumus saplēsa sīkos gabaliņos, sacīdama, ka nevēlas, lai viņas mājā ienāk kaut kāda padauza. Ilgus gadus Ramona bija nozudusi, bet tad atgriezusies, un Astri bija pamanījusi, ka Ramona viņu pārņem savā varā arvien vairāk, jo īpaši, kad viņa rakstīja vīriešu kārtas rakstniekiem, kurus tulkoja. Sākumā uzdevusi dažus jautājumus par valodu un reālijām, viņa labprāt sūtīja viņiem neformālākas vēstules, un jau pēc pāris tādām vēstulēm franču rakstnieki uzstājīgi lūdza tikšanos. Kad ieradīšoties Oslo prezentēt grāmatu, lai arī pati tikšanās vien esot pietiekams iemesls, lai dotos ceļā. Viņa vienmēr atteicās, taču tas dedzigos pielūdzējus nebūt neatbaidīja, drīzāk otrādi. Tā tad arī šobrīd bija visa viņas rakstniecība. Kopš sapnis par savas grāmatas izdošanu bija izsapņots, jo pirms vairākiem gadiem kāds izdevniecības konsultants nebija novaldījies un pa telefonu nošņācis, ka vairs nespējot izturēt viņas "histērisko rosibu" un neviens lasītājs nemūžam nemaksāšot par viņas prātojumiem, ja nu vienīgi kāds psihologs varbūt piekristu tos palasīt par papildu samaksu.

Astri Monsena!

Viņa juta, ka kakls sažņaudzas, un acumirklī viņu pārņēma panika. Te, ārā uz ielas, viņai nedrīkstēja rasties elpošanas problēmas. Viņa jau bija grasījusies šķērsot ielu, kad mainījās gaismas un viņa ieraudzīja sarkano cilvēciņu. Viņa būtu paguvusi pāriet, bet nekad negāja, kad redzēja sarkano.

-    Sveicināta, es tieši devos pie jums. Harijs Hols pienāca viņai klāt un nostājās blakus. Viņam joprojām bija tāds pats raižpilns izskats un sarkanas acis. Vispirms es gribu pateikt, ka lasīju Volera ziņojumu par sarunu ar jums. Es saprotu, ka, runājot ar mani, jūs melojāt, jo bijāt nobijusies.

Viņa juta, ka kuru katru brīdi var sākties hiperventilācija.

-     Tas bija diezgan neprasmīgi, ka uzreiz neatklāju jums visu par savu lomu šajā lietā, policists teica.

Astri pārsteigta paskatījās uz viņu. Izklausījās, ka viņš patiešām nožēlo.

-    Un es lasīju avīzē, ka vainīgais beidzot notverts, viņa dzirdēja sevi sakām.

Abi stāvēja un skatījās viens uz otru.

-     Pareizāk sakot, miris, viņa klusu piebilda.

-     Nūja, viņš sacīja, mēģinādams pasmaidīt. Varbūt varat man tomēr palīdzēt, atbildot uz pāris jautājumiem?

Tā bija pirmā reize, kad viņa pie sava galdiņa Hansena konditorejā nesēdēja viena. Meitene aiz letes bija paskatījusies uz viņu ar tādu šķelmīgu draudzenes smaidu, it kā tas lielais vīrietis, kas bija kopā ar viņu, varētu būt pielūdzējs. Un, tā kā viņa izskatījās kā tikko izkāpusi no gultas, varbūt tā meitene pat nodomāja, ka… nē, par to šobrīd negribējās domāt.

Viņi bija apsēdušies un viņš nolicis tai priekšā vairākas e-pasta vēstuļu izdrukas. Vai viņa kā rakstniece varētu pateikt, vai tās rakstījis vīrietis vai sieviete? Viņa bija tās apskatījusi. Kā rakstniece, viņš bija sacījis. Vai būtu jāizstāsta patiesība? Viņa pielika pie lūpām tējas tasi, lai viņš neredzētu smaidu, kas bija iezadzies lūpās no šīs domas. Nē, protams. Viņai jāmelo.

-     Grūti pateikt, tā bilda. Vai tā ir beletristika?

-     Gan jā, gan nē, Harijs sacīja. Mēs domājam, ka tās rakstījis cilvēks, kurš nogalināja Annu Betsenu.

-     Tad jau iznāk, ka tas ir vīrietis.

Harijs raudzījās lejup, un viņa aši uzmeta tam skatienu. Viņš nebija skaists, bet kaut kas viņā tomēr bija. To viņa lai cik neticami tas arī izklausītos bija pamanījusi uzreiz, kad ieraudzīja viņu guļam kāpņu laukumiņā pie savām durvīm. Varbūt tāpēc, ka bija iedzērusi mazliet vairāk Cointreau nekā parasti, bet viņš bija licies tik miermīlīgs, savā ziņā pat izskatīgs dusošs princis, ko kāds atnesis un nolicis pie viņas durvīm. Kabatu saturs bija izkaisījies pa visiem pakāpieniem, un viņa to bija uzlasījusi. Bija pat ieskatījusies viņa kabatas portfeli un noskaidrojusi vārdu un adresi.

Harijs pacēla skatienu, un viņa steigšus atrāva savējo. Vai viņš varētu viņai patikt? Droši. Neraža bija tāda, ka viņa nevarētu patikt viņam. Histēriska īdētāja. Šausmīga bailule. Briesmīga asaru birdinātāja. Viņam tāda neder. Viņam vajadzīgas tādas kā Anna Betsena. Tāda kā Ramona.

-     Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka neesat viņu kaut kad redzējusi? viņš lēni jautāja.

Viņa pārbijās, paskatījās uz viņu, un tikai tad pamanīja, ka tam rokās ir fotogrāfija. Tā pati, ko reiz jau bija rādījis. Sieviete ar diviem bērniem jūras krastā.

-     Piemēram, slepkavības naktī, viņš piebilda.

-     Nekad mūžā neesmu viņu redzējusi, Astri noteikti atbildēja.

Atkal bija sācis snigt. Lielām, miklām pārslām, kas kļuva netīri pelēkas, vēl nepaspējušas nolaisties uz brūnganās zemes starp Policijas pārvaldi un Botsenu. Kabinetā Hariju gaidīja vēsts no Vēbera. Vēsts, kas apstiprināja viņa atskārsmi, to pašu atskārsmi, kas bija likusi paraudzīties uz e-pasta vēstulēm ar citām acīm. Un tomēr Vēbera īsā, lakoniskā vēsts izsauca šoku. Savā ziņā iepriekš paredzamu šoku.

Atlikušo dienas daļu Harijs runāja pa telefonu, sūtīja un saņēma faksus. Starplaikos darbināja pelēkās šūniņas, lika akmentiņu pie akmentiņa un centās nedomāt, ko cenšas atrast. Taču nu jau tas bija acīmredzami. Šis vilcieniņš varēja šauties augšup lejup, mesties sāņus uz vienu vai otru pusi cik vien tīk; tāpat kā citiem tādiem pašiem vilcieniņiem, tam bija jāapstājas tajā pašā vietā, no kuras tas bija sācis.

Kad Harijs bija beidzis un gandrīz viss bija skaidrs, viņš atspieda muguru pret biroja krēsla atzveltni. Triumfa nebija, tikai tukšums.

Harijs piezvanīja Rākelai un pateica, lai negaida. Rākela neko nejautāja. Pēc tam viņš uzkāpa pa kāpnēm uz ēdnīcu un izgāja uz terases, kur drebinājās vairāki smēķētāji. Pār pilsētu jau bija nolaidusies agra pēcpusdienas krēsla, un lejā zibsnīja ugunis. Arī Harijs aizsmēķēja. Uz mūra malas bija sakrājies sniegs, Harijs pavilka ar plaukstu un savāca sniega piku, spaidīja un žmiedza to aizvien cietāku un cietāku, grozīja un sita ar plaukstām, saspieda tā, ka starp pirkstiem sāka tecēt pakusušais sniegūdens. Tad pasvieda to pretim zemei un pilsētai. Viņš sekoja gaišajai sniega pikai ar acīm, tā krita ātrāk un ātrāk, lidz saplūda ar palso baltumu apakšā.

-    Ludvigs Aleksanders mācījās manā klasē, Harijs skaļi ierunājās.

Smēķētāji mīdījās un skatījās uz vecāko inspektoru.

-     Viņš spēlēja klavieres, un viņam bija iesauka Diēzs, jo reiz mūzikas stundā, atbildot skolotājai, bija muļķīgi paziņojis, ka no visiem toņiem viņam vislabāk patīkot diēzs. Kad sasniga sniegs, katrā starpbrīdī starp klasēm bija īstas sniega kaujas. Diēzs negribēja piedalīties, bet mēs viņu piespiedām. Likām viņam būt par lielgabalgaļu. Jo pats viņš svieda nemākulīgi, varētu teikt, viņš izdalīja piespēles ar augstu trajektoriju. Pretinieku rindās bija Rūars spēcīgs druknis, kas spēlēja rokasbumbu Opsalas klubā. Viņš uzjautrinoties mēdza Diēza sviestās pikas atvairīt ar galvu un pēc tam ar saviem spēcīgajiem raidījumiem sagādāja Diēzam zilumu jūru. Reiz Diēzs aplipināja ar sniegu palielu akmeni un uzsvieda saveidoto piku, cik augstu vien spēja. Rūars smiedamies palēca apakšā un atsita. Skaņa bija tāda, kā akmenim seklumā atsitoties pret citu akmeni, mīksta un asa vienlaikus. Tā bija vienīgā reize, kad skolas pagalmā redzēju iebraucam ātro palīdzību.

Viņš kāri ievilka vairākus dūmus.

-     Skolotāju istabā vairākas dienas strīdējās, vai Diēzs jāsoda. Viņš taču nevienam nesvieda, viņš tikai nebija ņēmis vērā, ka idiots ir un paliek idiots. Vai par to kādu soda?

Harijs apdzēsa izsmēķi un iegāja atpakaļ iekšā.

Pulkstenis bija dažas minūtes pāri pusčetriem. Asais vējš pūta sevišķi dzēlīgi atklātajā posmā no Akešelvas līdz metrostacijai pie Grenlannes laukuma, kur skolēnu un pensionāru pulkus, iznākuši no saviem kantoriem, sāka nomainīt steidzīgas sievietes un vīrieši noslēgtām sejām un kaklasaitēs. Harijs, skriedams lejup pa kāpnēm, vienam uzgrūdās, un nopakaļ, atbalsojoties no sienām, lidoja nikni lamuvārdi. Viņš apstājās pie lodziņa starp tualetēm. Tur bija tā pati pavecā sieviete, kas iepriekšējā reizē.

-     Man nekavējoties jārunā ar Simonu.

Viņa paskatījās uz Hariju ar mierpilnām, brūnām acīm.

-     Teijenā viņa nav, Harijs teica. Visi ir prom.

Sieviete raustīja plecus, rādīdama, ka nesaprot, par ko viņš runā.

-     Saki, ka jautā Harijs.

Viņa purināja galvu un māja, lai iet projām.

Harijs paliecās tuvāk stiklotajam lodziņam.

-     Saki, ka jautā Spiuni gjerman.

Simons garā Ēkebergā tuneļa vietā atzina par labāku braukt pa Ēnebakveienu.

-     Zini, man nepatīk tuneļi, viņš skaidroja, pēcpusdienas sastrēgumu stundā stūrēdams augšup pa līkloču serpentīnu.

-    Tātad abi uz Norvēģiju atbēgušie un vagoniņā uzaugušie brāļi sanīdās tāpēc, ka iemīlējās vienā meitenē? Harijs jautāja.

-     Marija bija no ļoti godājamas lovarra ģimenes. Viņi dzīvoja Zviedrijā, kur viņas papum bija bulibas. Viņa apprecējās ar Stefanu un pārcēlās uz Oslo, kad viņai bija tikai trīspadsmit gadi un viņam astoņpadsmit. Stefans bija tā samīlējies, ka būtu gatavs mirt. Un redzi, sagadījās, ka Raskols tobrīd bija Krievijā. Nē, nē, viņš nebēga no policijas, viņš slēpās no dažiem Vācijā dzīvojošiem Kosovas albāņiem, kas uzskatīja, ka tikuši apdalīti pēc kāda darījuma.

-     Darījuma?

-     Autobāņa malā netālu no Hamburgas atrada tikai tukšu furgonu. Simons nosmaidīja.

-     Bet Raskols atgriezās?

-     Kādā skaistā maija dienā viņš pēkšņi bija atkal Teijenē. Tieši tad viņš un Marija pirmo reizi ieraudzīja viens otru. Simons iesmējās. Ak Dievs, kā viņi skatījās viens uz otru. Man pat bija jāpamet skatiens debesīs, vai netuvojas negaiss, tik elektrizēts pēkšņi bija gaiss.

-     Tātad viņi iemīlēja viens otru?

-     Acumirklī. Visu acu priekšā. Vairākas sievietes nezināja, kur likties.

-    Bet, ja tas bija tik acīmredzami, tuvinieki taču kaut ko iesāka?

-     Viņi nedomāja, ka tas būs tik bīstami. Redzi, tev jāatceras, ka mēs precamies agrāk nekā jūs. Mums nav varas pār jaunību. Viņi iemīlas. Vari iedomāties, trīspadsmit…

-    Jā, varu gan, Harijs paberzēja pakausi.

-     Bet, redzi, te lieta bija nopietna. Viņa bija precējusies ar Stefanu, bet mīlēja Raskolu kopš pirmās dienas, kad viņu ieraudzīja. Viņa ar Stefanu dzīvoja atsevišķā vagoniņā, bet tas nebija kavēklis, lai tiktos ar Raskolu, jo visu laiku viņš bija turpat blakus. Viss beidzās tā, kā tam bija jābeidzas. Kad piedzima Anna, Raskols ar Stefanu bija vienīgie, kuri nesaprata, ka tēvs ir Raskols.

-     Nabaga bēras.

-    Un nabaga Raskols. No visiem trijiem laimīgs bija tikai Stefans. Gāja paceltu galvu un bija tik lepns. Teica, ka Anna ir tikpat skaista kā viņas papiņš. Simona acīs bija skumjš smaids. Varbūt viss būtu turpinājies pa vecam, ja vien Stefans ar Raskolu neizdomātu aplaupīt banku.

-     Un viņiem samisējās?

Automašīnu rinda tuvojās Rīenas krustojumam.

-     Viņi gāja trijatā. Stefans bija vecākais, tāpēc devās iekšā pirmais un palika pēdējais. Kamēr abi pārējie, paķēruši naudu, skrēja uz mašīnu, viņš stāvēja bankā ar paceltu pistoli, lai kāds neiedomātos iedarbināt signalizāciju. Būdami vēl zaļi iesācēji, viņi pat nezināja, ka bankā ir klusā signalizācija. Kad pārējie piebrauca, lai savāktu Stefanu, viņš jau gulēja uz policijas mašīnas pārsega un policists slēdza viņa rokas dzelžos. Pie stūres sēdēja Raskols. Viņam tad bija tikai septiņpadsmit gadi, pat tiesību vēl nebija. Viņš nolaida logu. Ar trīssimt tūkstošiem aizmugurējā sēdeklī viņš lēnām tuvojās policijas auto, kur locījās un svaidījās viņa brālis. Tad Raskola un policista skatieni sastapās. Ak Dievs, gaiss bija tikpat elektrizēts kā toreiz, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Mariju. Viņi skatījās viens uz otru veselu mūžību. Es baidījos, ka Raskols varētu uzkliegt. Bet viņš neteica ne vārda. Viņš vienkārši brauca tālāk. Tā bija pirmā reize, kad viņi viens otru redzēja.

-     Raskols un Jergens Lenns?

Simons palocīja galvu. Izbraukuši no apļveida krustojuma, viņi nogriezās uz Rīensvingenu. Pie benzīntanka Simons, samazinājis ātrumu, ieslēdza pagrieziena rādītāju. Viņi apstājās pie divpadsmitstāvu ēkas. Virs ieejas laistījās zilgana neona izkārtne ar DnB bankas logo.

-     Stefans dabūja četrus gadus, jo ar pistoli bija raidījis šāvienu griestos, Simons teica. Bet, redzi, pēc tiesas notika kas dīvains. Pie Stefana uz Botsenu atnāca Raskols, un nākamajā dienā uzraugam likās, ka nupat ievietotais cietumnieks mainījis ārieni. Viņa priekšnieks sacījis, ka tā notiekot gandrīz ar visiem, kas pirmo reizi nonāk cietumā. Daža laba sieviete, viņš turpinājis, tā pārvēršoties, ka pašu vīri nepazīstot, pirmo reizi atnākuši ciemos. Uzraugu šāds paskaidrojums apmierināja, bet pēc dažām dienām uz cietumu piezvanīja kāda sieviete. Tā teica, ka viņi turot apcietinājumā nepareizo cilvēku, ka tas esot Stefana Bakseta jaunākais brālis un viņš jālaižot vaļā.

-     Vai tiešām tā ir taisnība? Harijs jautāja, izvilcis šķiltavas un aizdedzinājis cigareti.

-Jā, protams, Simons atbildēja. Dienvideiropas čigāniem ir ierasts, ka jaunākie brāļi vai dēli izcieš sodu notiesātā vietā, ja tam ir jāuztur ģimene. Kā Stefanam. Redzi, mums tā ir goda lieta.

-     Bet varas iestādēm taču vajadzētu atklāt kļūdu?

-     Ēē! Simons noplātīja rokas. Viņiem čigāns ir un paliek čigāns. Ja nu tiešām sēž par to, ko nav nodarījis, tad noteikti būs sastrādājis ko citu.

-     Bet kas bija tā, kas zvanīja?

-     Tas palika neatklāts. Taču tajā pašā naktī Marija pazuda. Un vairs nekad nav redzēta. Policija nakts vidū aizveda Raskolu uz Teijenu un no vagoniņa izvilka Stefanu, kurš spārdījās un lamājās uz velna paraušanu. Annai tad bija divi gadi, viņa gulēja savā gultiņā un kliedza pēc mammas, un neviens, nedz vīrieši, nedz sievietes, nespēja raudošo bērnu apklusināt. Līdz ienāca Raskols un paņēma viņu rokās.

Abi vīrieši skatījās uz bankas durvīm. Harijs paraudzījās pulkstenī. Līdz slēgšanai bija atlikušas dažas minūtes.

-     Kas notika tālāk?

-    Kad Stefana soda laiks bija beidzies, viņš uzreiz aizbrauca no valsts. Es reizumis runāju ar viņu pa telefonu. Viņš bieži ir ceļā.

-     Un Anna?

-     Redzi, viņa izauga vagoniņā. Raskols sūtīja viņu skolā. Viņai uzradās gadzo draugi, viņa piesavinājās gadzo tikumus. Viņa negribēja dzīvot kā mēs, viņa gribēja darit tāpat kā draudzenes pati lemt par savu dzīvi, pati pelnīt un rast vietu, kur dzīvot. Pēc tam, kad viņa mantoja savas vecmammas dzīvokli un pārcēlās uz Sorgenfrīgātu, mums ar viņu vairs nebija nekā kopīga. Viņa… jā. Viņa pati izvēlējās aiziet. Raskols bija vienīgais, ar ko viņa retumis sazinājās.

-     Kā tu domā, vai viņa zināja, ka viņš ir tās tēvs?

Simons paraustīja plecus.

-      Cik zinu, neviens neko nebija stāstījis, bet es galvoju, ka viņa zināja.

Brīdi abi sēdēja klusēdami.

-     Tas notika tieši te, Simons pēdīgi ierunājās.

-     Pirms pašas slēgšanas, Harijs teica. Tieši tāpat kā tagad.

-      Viņš nebūtu nošāvis Lennu, ja apstākļi veidotos citādi, Simons sacīja. Bet viņš vienmēr dara to, kas jādara. Redzi, viņš ir karotājs.

-     Nekādu ķiķinošu konkubīņu.

-     Ko?

-     Neko. Simon, kur ir Stefans?

-     Es nezinu.

Harijs gaidīja. Abi skatījās uz bankas darbinieku, kas no iekšpuses aizslēdza durvis. Harijs joprojām gaidīja.

-     Kad pēdējo reizi ar viņu runāju, viņš zvanīja no Zviedrijas, Simons pārtrauca klusumu. No Gēteborgas. Tas ir viss, kā varu tev palīdzēt.

-     Ne jau man tu palīdzi.

-     Es zinu, Simons nopūtās. Es zinu.

Harijs atrada dzelteno māju Vetlannsveienā. Gaismas bija iedegtas abos stāvos. Apstādinājis auto un izkāpis, viņš brīdi vērās metrostacijas virzienā. Tieši tur bija tā vieta, kur pirmajos tumšajos rudens vakaros viņi savācās, lai dotos ābolos. Sigens, Tūre, Kristiāns, Torkills, Eisteins un Harijs. Viņu pastāvīgā komanda. Ar velosipēdiem viņi brauca uz Nuštrannu, jo tur āboli bija lielāki un mazāka varbūtiba satikt kādu, kas zina, kā dēls esi. Sigens pār žogu lida pirmais, bet Eisteins palika sardzē. Harijs kā garākais spēja aizsniegt pašus lielākos ābolus. Bet kādu vakaru bija slinkums mīties tik tālu un viņi devās sirojumā uz blakusrajonu.

Harijs raudzījās uz dārzu otrpus ceļam.

Kabatas jau bija pilnas, un pēkšņi viņš pamanīja, ka otrā stāva logā deg gaisma un uz viņiem kāds raugās. Neteikdams nevienu vārdu. Tas bija Diēzs.

Harijs atvēra vārtiņus un piegāja pie durvīm. Jergens un Kristina Lenni tā bija rakstīts uz porcelāna izkārtnes virs divām zvanu pogām. Harijs piespieda augšējo.

Beāte atsaucās pēc atkārtotas piezvanīšanas.

Viņa jautāja, vai viņš gribēs tēju, viņš papurināja galvu, viņa aizsteidzās uz virtuvi, bet viņš tikmēr priekšnamā noāva apavus.

-     Kāpēc uz durvju plāksnes joprojām ir tava tēva vārds? viņš jautāja, kad Beāte ienāca istabā ar vienu tasi rokās. Vai tāpēc, lai nelūgti ciemiņi redzētu, ka mājā ir vīrietis?

Viņa paraustīja plecus un iekārtojās dziļā atzveltnes krēslā.

-     Nekad neesam iedomājušās, ka būtu kaut kas jāmaina. Viņa vārds tur ir jau tik ilgi, ka mēs to vairs neredzam.

-     Mm. Harijs sakļāva rokas. Tieši par to es gribēju ar tevi runāt.

-     Par durvju plāksni?

-     Nē. Par anosmiju. Par nespēju saost līķi.

-     Nesapratu?

-     Vakar es stāvēju gaitenī un skatījos uz pirmo e-pasta vēstuli, ko biju saņēmis no Annas slepkavas. Un man bija tieši tāpat kā jums ar durvju plāksni. Maņu orgāni reģistrē signālu, taču smadzenes to neuztver. Tā jau arī ir anosmija. Tā vēstule ar visu parakstu tur bija karājusies tik ilgi, ka pārstāju to redzēt, gluži tāpat savu un māšeles fotogrāfiju. Kad foto vairs nebija, es nekādi nevarēju saprast, kas ir mainījies. Un zini, kāpēc?

Beāte papurināja galvu.

-    Tāpēc, ka nebija noticis nekas tāds, kas liktu man paskatīties uz lietām ar citām acīm. Es redzēju tikai to, ko iedomājos redzam. Bet vakar šis tas mainījās. Alī teica, ka redzējis pie pagraba durvīm nepazīstamas sievietes muguru. Un es pēkšņi aptvēru, ka, pats to neapzinādamies, visu laiku biju uzskatījis, ka Annu nogalinājis vīrietis. Ja pieņem, ka var būt tikai tā, kā iedomājas, tad neredz citas iespējas, un tā ir kļūda. Alī vārdi man atvēra acis. Beātes uzacu loki izliecās kā iekavu zīmes.

-     Tu gribi teikt, ka Alfs Gunneruds nenogalināja Annu Betsenu?

-     Vai zini, kas ir palindroms? Harijs jautāja.

-     Burtu spēle…

-      Annas slepkava man bija atstājis patrin. Anagrammu. Es to redzēju spoguli. Vēstule bija parakstīta ar sievietes vārdu. Tikai šis vārds bija spoguļrakstā. Es visas elektroniskās vēstules pārsūtīju Eunem, un viņš savukārt sazinājās ar kognitivās psiholoģijas un valodas speciālistu. Reiz šim ekspertam pēc viena vienīga teikuma anonīmā draudu vēstulē bija izdevies noteikt rakstītāja dzimumu, vecumu un aptuveno dzīvesvietu. Šoreiz viņš mācēja pateikt, ka vēstules rakstījusi viena un tā pati persona vecumā no divdesmit līdz septiņdesmit gadiem, taču ne aptuveno dzīvesvietu, ne dzimumu noteikt nav bijis iespējams. Citiem vārdiem sakot, diezgan liesi. Tiesa gan, viņš tomēr sliecoties domāt, ka rakstījusi ir sieviete. To viņš izspriedis pēc diviem vārdiem. Vēstulē rakstīts "jūsu, policistu", nevis vienkārši "policijas" vai "policistu". Eksperts domā, ka vēstules autors, tā rakstot, neapzināti uzsvēris saņēmēja un sūtīja atšķirīgos dzimumus.

Harijs atzvīla krēslā.

Beāte nolika tasi.

-    Harij, es neteikšu, ka tas izklausījās pārliecinoši. Nepazīstama sieviete kāpņu telpā, kaut kāds kods otrādi uzrakstīts sievietes vārds un psihologs, kam liekas, ka Alfs Gunneruds izvēlējies pāris feministisku vārdu.

-     Mm. Harijs palieca galvu. Piekrītu. Bet es tikai gribēju izstāstīt, kas mani uzvedināja uz pēdām. Pirms tev pasaku, kurš nonāvēja Annu, es gribu tev jautāt, vai tu varēsi man palīdzēt atrast bezvēsts prombūtnē esošu personu.

-     Protams. Bet kāpēc tu jautā man? Pazudušās personas nav gluži mans…

-    Un tomēr, Harijs skumji pasmaidīja. Pazudušās personas ir tavs lauciņš.

43. NODAĻA ramona

Harijs atrada Vigdisu Albū piekrastē. Viņa sēdēja, rokām apkļāvusi ceļus, uz tā paša klintsbluķa, kur viņš bija gulējis, un skatijās tālumā. Saule rīta dūmakā bija kā bāla sevis pašas kopija. Gregors skrēja Harijam pretī, luncinādams asti. Bija bēgums, un smaržoja pēc jūraszālēm un naftas. Harijs apsēdās uz akmens viņai aiz muguras un izņēma cigareti.

-    Vai tas biji tu, kas viņu atrada? viņa nepagriezdamās jautāja. Harijs prātoja, cik ilgi Vigdisa viņu jau gaidījusi.

-     Arni Albū atrada daudzi, Harijs sacīja. Es biju viens no viņiem.

Viņa atglauda matu šķipsnu, kas vējā dejoja gar viņas seju.

-    Es arī. Bet tas bija ļoti, ļoti sen. Tu varbūt man neticēsi, bet reiz es viņu mīlēju.

Harijs uzšķīla uguni.

-     Kāpēc lai es tev neticētu?

-     Domā, kā gribi. Ne jau visi cilvēki ir spējīgi mīlēt. Mēs un viņi varbūt iedomājamies, ka spējam, bet tā nav. Viņi iemācās žestus, replikas, etapus, tas arī viss. Daži ir tik izveicīgi, ka spēj mūs muļķot diezgan ilgi. Bet mani pārsteidz nevis tas, ka viņi spēj, bet tas, ka viņi to vēlas. Kāpēc tā nopūlēties, lai izsauktu jūtas, kuras paši nemaz nepazīst? Konstebl, vai vari to saprast?

Harijs neatbildēja.

-    Varbūt viņi ir vienkārši nobijušies, viņa sacīja, pagriezusies pret viņu. Ka, ieskatoties spogulī, ieraudzīs kropļus.

-     Par ko jūs šobrīd runājat, Albū kundze?

Viņa atkal pagriezās pret ūdeni.

-     Kas zina? Par Annu Betsenu, Arni. Mani pašu. Kāda kļuvu.

Gregors nolaizīja Harija roku.

-      Es zinu, kā Anna Betsena tika nogalināta, Harijs sacīja un vēroja viņas muguru, taču nemanīja nekādu reakciju. Ar otro mēģinājumu izdevās aizdedzināt cigareti. Vakar pēcpusdienā es saņēmu atbildi no Kriminālistikas nodaļas, kurā bija analīžu rezultāti vienai no četrām glāzēm, kuras atradās uz virtuves galda pie Annas Betsenas. Uz tās bija mani pirkstu nospiedumi. Acīmredzot esmu dzēris kolu. Nekad neesmu iedomājies to dzert kopā ar vīnu. Tādēļ arī viena no vīna glāzēm bija neaiztikta. Bet interesanti, ka kolas paliekās viņi bija atraduši arī morfija hidrohlorīda pēdas. Plašāk pazīstams kā morfijs. Jūs taču zināt, kāda ir lielu devu ietekme, Albū kundze?

Viņa paskatījās uz Hariju. Un lēni papurināja galvu.

-     Nē? Harijs pārjautāja. Kolapss un atmiņas zudums pēc apreibināšanās, kam seko spēcīgs nelabums un galvassāpes, kad sākas atgūšanās. Citiem vārdiem sakot, itin viegli var nospriest, ka cilvēks ir pamatīgi piedzēries. Un, tāpat kā rohipnols, tas labi noder vardarbīgu mērķu īstenošanai. Un tieši vardarbība ar mums pastrādāta. Ar mums visiem. Vai ne, Albū kundze?

Virs viņiem spalgi iesmējās kaija.

-    Atkal jūs, nervozi iesmējusies, Astri Monsena teica un ielaida viņu dzīvoklī. Viņi apsēdās virtuvē, un Astri rosījās, vārīdama tēju un nolikdama viņam priekšā kūku, kuru bija nopirkusi Hansena konditorejā "gadījumam, ja viņu kāds apciemo". Harijs dudināja par šo un to par vakar uzsnigušo sniegu un pasauli, kurai, pēc visu domām, bija jāsabrūk kopā ar televīzijā redzamajām augstceltnēm, tomēr tā daudz nebija mainījusies. Tikai tad, kad viņa bija ielējusi tēju un apsēdusies, Harijs pajautāja, kā viņa bija attiekusies pret Annu. Viņai mute palika vaļā.

-    Jūs viņu ienīdāt, vai ne?

Iestājās klusums, un blakusistabā bija dzirdams siks, elektronisks plikšķis.

-     Nē. Es viņu neienīdu. Viņa cieši žņaudza milzīgu tasi ar zaļo tēju. Viņa vienkārši bija… citāda.

-     Kādā ziņā citāda?

-     Viņas dzīvesveids. Izturēšanās. Viņa spēja būt tāda… kāda gribēja būt.

-     Un tas jums nepatika?

-     Es… nezinu. Nē, laikam tomēr ne.

-     Kāpēc ne?

Astri Monsena lūkojās uz viņu. Ilgi. Smaids viņas acīs parādījās un pazuda kā nemierīgs taurenis.

-     Nav tā, kā jūs domājat, viņa sacīja. Es apskaudu Annu. Es viņu apbrīnoju. Bija dienas, kad vēlējos, kaut es būtu viņa. Viņa bija mans pretstats. Es sēžu te istabā, turpretī viņa…

Astri sāka skatīties ārā pa logu.

-      Anna… viņa izģērbās gandrīz kaila un devās ārā pasaulē. Vīrieši nāca un gāja, viņa zināja, ka nevar viņus paturēt, tomēr mīlēja viņus. Viņa neprata gleznot, bet izrādīja visiem savas gleznas, lai katrs spriež pats. Viņa sarunājās ar ikvienu, it kā būtu pamats domāt, ka viņa visiem patīk. Ari ar mani. Bija tādas dienas, kad man likās, ka Anna ir iemiesojusies personā, kura patiesībā esmu es, ka mums divām vairs nav vietas un man jāgaida sava kārta. Viņa atkal nervozi iesmējās. Bet tad viņa nomira. Un es atklāju, ka tā nav taisnība. Es tomēr nevaru būt viņa. Tagad neviens vairs nevar būt viņa. Vai tas nav skumji? Viņa pievērsa skatienu Harijam. Nē, es viņu neienīdu. Es viņu mīlēju.

Harijs sajuta pakausī kņudoņu.

-    Vai varat man pastāstīt, kas notika tajā vakarā, kad jūs mani atradāt gaitenī?

Smaids parādījās un pazuda kā gaisma bojātā dienasgaismas spuldzē. It kā viņas acīs laiku pa laikam parādītos un pazustu kāda laimīga persona. Harijam radās iespaids, ka aizsprosts kuru katru brīdi tiks pārrauts.

-    Jūs bijāt pretīgs, viņa čukstēja. Bet tādā jaukā veidā.

Harijs pacēla uzaci.

-     Mm. Kad jūs mani piecēlāt, vai jutāt, ka es ožu pēc alkohola?

Viņa izskatījās pārsteigta, it kā iepriekš nebūtu par to aizdomājusies.

-     Nē. Patiesībā ne. Jūs neodāt… ne pēc kā.

-     Ne pēc kā?

Viņa spēcīgi piesarka.

-     Ne pēc kā… īpaša.

-     Vai es tur trepēs kaut ko pazaudēju?

-     Kas tas varētu būt?

-     Mobilais telefons. Un atslēgas.

-     Kādas atslēgas?

-    Tas būtu jāpasaka jums.

Viņa papurināja galvu.

-     Mobilā telefona nebija. Un atslēgas es atliku atpakaļ jūsu kabatā. Kāpēc jūs to visu jautājat?

-    Tādēļ, ka es zinu, kas nogalināja Annu. Es tikai vēlreiz gribu pārliecināties par atsevišķām detaļām.

44. NODAĻA Patrin

Nākamajā dienā bija pazudušas visas pirms divām dienām uzsnigušā sniega paliekas. Laupīšanu nodaļas rīta sanāksmē īvarsons konstatēja lai pavirzītos uz priekšu Ekspeditora lietā, jauna laupīšana būtu labākais, uz ko varētu cerēt, bet Beātes pareģojums, ka tās atkārtosies un starplaiki kļūs arvien īsāki, diemžēl nav piepildījies. Visiem par pārsteigumu, neizskatījās, ka Beāte šo netiešo kritiku uztveru saasināti, viņa tikai paraustīja plecus un noteica, ka tas ir laika jautājums, kad Ekspeditors atkal kādu apciemos.

Tajā pašā vakarā stāvvietā pie Munka muzeja ieslīdēja un apstājās policijas mašīna. Izkāpa četri vīrieši divi policisti un divi civilās drēbēs, kas šķietami veda viens otru.

-     Atvaino par drošības profilakses līdzekļiem, Harijs sacīja, pamādams uz roku dzelžiem. Tikai tā es varēju dabūt atļauju šim izbraucienam.

Raskols paraustīja plecus.

-     Manuprāt, tas, ka esam saslēgti kopā, tevi nomoka vairāk nekā mani, Harij.

Četrotne devās pāri stāvvietai uz futbola laukumu pie furgoniņiem. Harijs deva policistiem zīmi, lai pagaida ārā, kamēr viņš kopā ar Raskolu ieiet mazajā furgoniņā.

Simons viņus jau gaidīja. Bija nolicis priekšā pudeli kalvadosa un trīs mazas glāzītes. Harijs papurināja galvu, atslēdza roku dzelžus un apsēdās uz sola.

-     Savādi atgriezties? Harijs jautāja.

Raskols neatbildēja, un Harijs nogaidīja, kamēr Raskola tumšās acis rūpīgi apskata furgoniņu. Ievēroja, ka tās apstājas pie abu brāļu fotogrāfijas, kas bija pielīmēta virs gultas. Harijam likās, ka Raskola maigā mute mazliet savelkas.

-    Esmu apsolījis, ka atgriezīsimies Botsenā pirms pulksten divpadsmitiem, tāpēc ķersimies pie lietas, Harijs sacīja. Annu nenogalināja Alfs Gunneruds.

Simons iesāņus paskatījās uz Raskolu, bet Raskols nenolaida acis no Harija.

-     Un tas nebija arī Ārne Albū.

Pauzē, kas sekoja, bija dzirdams, kā pa Finnmarkgāti traucas automašīnas, un šķita, ka to kļuvis vairāk. Vai Raskols, gulēdams cietuma nārās, ilgojās atkal dzirdēt ielas dunu? Vai viņam pietrūka blakusgultā gulošā brāļa balss, viņa smaržas, viņa mierīgās elpas nakts melnumā? Harijs pagriezās pret Simonu.

-     Vai tu vari mūs atstāt vienus?

Simons uzlūkoja Raskolu, kurš viegli pamāja ar galvu. Durvis aizvērās. Sakrustojis rokas, Harijs pacēla skatienu. Raskola acis bija ieguvušas drudžainu spīdumu.

-     Tu jau to biji sapratis, vai ne? Harijs klusi jautāja.

Raskols bija salicis plaukstas kopā, demonstrējot šķietamu

mieru, taču baltie pirkstgali runāja citu valodu.

-     Varbūt Anna bija lasījusi Suņdzi, Harijs teica. Un zināja, ka pirmais princips jebkurā karā ir maldināšana. Tomēr viņa atstāja norādi, tikai es nespēju to atšifrēt. Ce, restīte, em un en. Viņa pat pateica priekšā, ka tīklene apgriežot lietas otrādi un, lai redzētu, kādas tās ir patiesībā, jāskatās spogulī.

Raskols bija pievēris plakstus. Likās, ka viņš skaita lūgsnu.

-     Viņai bija māte, cik skaista, tik neprātīga. Anna mantojusi kā vienu, tā otru.

-     Ja noprotu pareizi, tu jau sen atrisināji šo anagrammu, Harijs teica. Pirmās zīmes viņas parakstā bija C ar tam sekojošu restīti, tā apzīmē noti "cis"*. Tad M, pēc tam N. Lasot parakstu šādi, sanāk cis-em-en. Taču spogulī to pašu izlasām kā ne-me-sic. Nemesis. Nemese. Sievišķā atriebēja. Viņa to pateica skaidri. Tas bija viņas šedevrs. Darbs, pēc kura viņu atcerēšoties.

Harijs to pateica bez jebkāda patosa balsī. Kā fakta konstatāciju. Un likās, ka jau tā šaurā vagoniņa sienas sakļaujas ap viņiem vēl ciešāk.

-     Pastāsti pārējo, Raskols nočukstēja.

-     Domāju, tu pats tiksi skaidrībā.

-     Stāsti, viņš šņāca.

Harijs raudzījās uz mazo, apaļo logu virs galda, kas jau bija paguvis norasot. Iluminators. Kosmosa kuģis. Viņš pēkšņi iedomājās, ka, noslaukot nosvīdušo lodziņu, atklās, ka viņi atrodas kosmosā, divi vientuļi astronauti Zirga galvas miglājā skrejošā vagoniņā. Tas bija gandrīz tikpat fantastiski kā tas, ko viņš grasījās stāstīt.

45. NODAĻA karamāksla

Raskols saslējās, un Harijs sāka:

Vasarā mans kaimiņš Ali Niazi saņēma vēstuli no kādas personas, kas teica, ka esot parādā īres maksu par uzturēšanos mājā pirms daudziem gadiem. Alī viņa vārdu īrnieku sarakstā neatrada, tāpēc aizrakstīja, ka par parādu varot aizmirst. Tās personas vārds bija Ēriksens. Es vakar piezvanīju Alī un liku, lai viņš vēstuli sameklē. Izrādījās, ka tā sūtīta no Sorgenfrīgātas 17. Astri pastāstīja, ka vasarā uz Annas pastkastītes uz dažām dienām parādījusies lapiņa ar vārdu Ēriksens. Kam Annai vēstule no Alī? Es piezvanīju uz Ldsesmeden AS. Viņiem patiesi bija pasūtītas mana dzīvokļa atslēgas. Palūdzu, lai atsūta faksu. Skatoties dokumentu, vispirms ievēroju, ka pasūtījums izdarīts nedēļu pirms Annas nāves. Pasūtījumu parakstījis Alī mūsu mājas vecākais un atbildīgais par atslēgām. Paraksta viltojums bija ciešams, ne vairāk. It kā to būtu veikusi kāda ne sevišķi talantīga gleznotāja, piemēram, atdarinādama parakstu, kas redzams viņai atsūtītās vēstules beigās. Taču Lāsesmeden AS ar to pilnīgi pietika, un viņi tūlīt pat Trioving pasūtīja atslēgas Harija Hola dzīvoklim. Tomēr pēc atslēgām Harijam Holam bija jānāk pašam, jāuzrāda personību apliecinošs dokuments un jāparakstās. Un viņš to izdarīja, domādams, ka parakstās par Annas dzīvokļa rezerves atslēgu. Beigts var palikt, cik smieklīgi, vai ne?

Spriežot pēc izskata, Raskols pagaidām turējās lieliski.

-     Laikā, kas pagāja no mūsu pirmās tikšanās līdz maltītei pēdējā vakarā, viņa visu bija sagatavojusi. Kādā Ēģiptes serverī pasūtījusi abonementu uz Harija mobilā telefona numuru un laptopā ierakstījusi elektroniskās vēstules ar iepriekš ieprogrammētu izsūtīšanas datumu. Dienas gaišajā laikā atslēdza mūsu mājas pagraba durvis un uzmeklēja manu stūri. Ar šo pašu atslēgu iekļuva manā dzīvoklī, lai atrastu kādu viegli atpazīstamu personisku lietiņu, ko noslēpt Alfa Gunneruda mājā. Viņa izvēlējās manu un māšeles fotogrāfiju. Programmas nākamais punkts bija vizīte pie sena mīļākā un narkotiku piegādātāja. Iespējams, Alfu Gunnerudu viņas negaidītā ierašanās mazliet pārsteidza. Ko viņa prasīja? Varbūt gribēja nopirkt vai aizlienēt pistoli. Jo viņa zināja, ka viņam ir kāds no tiem ieročiem ar noslīpēto numuru, kas šobrīd burtiski pārplūdinājuši Oslo. Viņš sameklēja pistoli, Beretta M92F, bet viņa tikām iegāja tualetē. Iespējams, viņam likās, ka viņa tur uzkavējas pārlieku ilgi. Iznākusi viņa pēkšņi kļuva nevaļīga un teica, ka jāskrienot. Katrā ziņā, mēs varam iedomāties, ka notika apmēram tā.

Raskols bija cieši sakodis zobus, un Harijam šķita, ka pat lūpas kļuvušas plānākas. Harijs atlieca muguru.

-     Nākamais darbiņš bija nokļūšana Albū atpūtas mājā un savu dzīvokļa atslēgu atstāšana viņa naktsgaldiņa atvilktnē. Nieka lieta, jo viņa taču zināja, ka mājas atslēgas glabājas lukturī. Un, būdama tur, izrāva no fotoalbuma bildi ar Vigdisu Albū un bērniem. Līdz ar to viss bija sagatavots. Atlika tikai sagaidīt Harija ierašanos vakariņās. Ēdienkartē bija tom yam ar japone čili plus kola ar morfina hidrohlorīdu. Pēdējā sastāvdaļa ir īpaši populāra varmāku vidū kā apdullinošs līdzeklis, jo tā ir gaistoša, gandrīz bez garšas un viegli dozējama viela ar paredzamu iedarbību. Upuris pamostas ar melno caurumu atmiņā un parasti domā, ka pavairāk iedzēris, jo seko visi paģiru simptomi. Un pēc vairākām pazīmēm var teikt, ka es patiešām biju vardarbības upuris. Es biju tā apdullis, ka viņa bez grūtībām varēja izņemt man no kabatas mobilo telefonu un pēc tam izgrūst pa durvīm. Kad mani aizveda, viņa man sekoja un, izmantojot atslēgu, iekļuva pagrabā, kur pieslēdza manu mobilo telefonu laptopam. Atgriezusies mājās, klusītēm uzzagās augšā pa kāpnēm. Astri Monsena to dzirdēja, bet nodomāja, ka tā ir Gunnešena kundze no ceturtā stāva. Un tad viņa sagatavojās savam pēdējam uznācienam, ļaujot izrādes turpmākajiem notikumiem risināties bez viņas. Viņa, protams, zināja, ka es ieradīšos neatkarīgi no tā, vai būšu norīkots par izmeklētāju vai ne. Tādēļ viņa man atstāja divas patrin. Viņa satvēra pistoli ar labo roku, jo es zināju, ka viņa ir kreile. Un ielika kurpē fotogrāfiju.

Raskola lūpas sāka kustēties, bet neatskanēja neviena skaņa.

Harijs pārvilka roku pār seju.

-     Pēdējais triepiens viņas mākslas darbā bija pistoles mēlītes nospiešana.

-     Bet kāpēc? Raskols čukstēja.

Harijs paraustīja plecus.

-     Anna bija ekstrēma persona. Viņa gribēja atriebties tiem cilvēkiem, kuri, viņasprāt, bija atņēmuši viņai to, kā dēļ viņa dzīvoja. Mīlestību. Vainīgie bija Albū, Gunneruds un es. Un jūsu ģimene, īsāk sakot naids guva virsroku.

-     Muļķības, Raskols noteica.

Harijs pagriezās un, noņēmis no sienas, nolika viņam priekšā uz galda foto ar Raskolu un Stefanu.

-     Vai tavā ģimenē naids vienmēr nav guvis virsroku, Raskol?

Raskols atlieca galvu un iztukšoja savu glāzi. Tad plaši pasmaidīja.

Nākamās sekundes Harijs vēlāk atcerējās kā paātrinātā režīmā skatītus videokadrus. Kad tās bija pagājušas, viņš gulēja uz grīdas, acis dedzināja spirts, nāsīs koda kalvadoss, kaklu no mugurpuses žņaudza Raskola roka, bet no priekšpuses ādā spiedās sasistās pudeles asās malas.

-     Ir tikai viena lieta, kas ir bīstamāka nekā pārāk augsts asinsspiediens, Spiuni, Raskols čukstēja. Pārāk zems. Tāpēc guli pavisam mierīgi.

Norijis siekalas, Harijs mēģināja runāt, taču Raskola tvēriens kļuva vēl ciešāks un vārdu vietā izlauzās vien vaids.

-     Spiuni, Suņdzi par mīlestību un naidu runā ļoti skaidri. Gan mīlestība, gan naids karā uzvar, abas šīs jūtas ir neatdalāmas kā Siāmas dvīņi. Zaudē dusmas un līdzjūtība.

-     Tad mēs abi taisāmies zaudēt. Harijs gandrīz gārdza.

Spiediens pieauga vēl vairāk.

-     Mana Anna nekad neizvēlētos nāvi. Raskola balss drebēja. Viņa mīlēja dzīvi.

Harijam tikai ar pūlēm izdevās izdvest:

-     Tāpat kā tu mīli brīvību?

Raskols mazliet atlaida, un Harijs krākdams piepildīja ar gaisu sāpju plosītās plaušas. Galva dunēja, taču viņš atkal dzirdēja ielas troksni.

-     Tu izdarīji izvēli, Harijs dvesa. Tu pieteicies, lai izpirktu vainu. Neviens to nesaprata, bet tā bija tava izvēle. To pašu izdarīja Anna.

Harijs mēģināja pakustēties un tūdaļ sajuta stikla asumu, Raskolam spiežot pudeli pie kakla.

-     Man bija savi iemesli.

-     Es zinu, Harijs teica. Vainas izpirkšana ir gandrīz tikpat spēcīga dziņa kā vēlme atriebties.

Raskols neatbildēja.

-     Vai tu zināji, ka Beāte Lenna arī ir izdarījusi izvēli? Viņa ir sapratusi, ka nekas nespēs viņai atdot tēvu. Viņā vairs nav naida. Tāpēc viņa lūdza mani nodot sveicienu un pateikt, ka viņa ir piedevusi.

Stikla dzelksnis skrāpēja ādu. Skaņa tāda, kā noasinātam zīmulim slīdot pa raupju papīru. Un nesteidzīgi pierakstot pēdējo vārdu. Un tad atliktu tikai pielikt punktu. Harijs norija siekalas.

-     Tagad ir tava kārta izdarīt izvēli, Raskol.

-     Kādu izvēli, Spiuni? Vai atstāt tevi dzīvu?

Harijs ievilka krūtīs gaisu, mēģinādams neļauties panikai.

-    Vai atbrīvosi Beāti Lennu? Vai pastāstīsi, kas notika tajā dienā, kad tu nošāvi viņas tēvu? Vai atbrīvosi pats sevi?

-     Sevi? Raskols smējās savus maigos smieklus.

-     Es viņu atradu, Harijs teica. Pareizāk sakot, viņu atrada Beāte Lenna.

-     Ko atrada?

-     Viņš dzīvo Gēteborgā.

Raskola smiekli spēji apklusa.

-     Viņš tur dzīvo jau deviņpadsmit gadus, Harijs turpināja.

Kopš uzzināja, kas patiesībā ir Annas tēvs.

-     Tu melo, Raskols iekliedzās, pacēlis pudeli augstāk. Harijs juta, ka viņam izkalst mute, un pievēra plakstus. Kad viņš tos atkal atdarīja, Raskola acis bija kļuvušas stiklainas. Sēžot viens otram preti, viņi strauji elpoja vienā ritmā.

-     Un… Marija? Raskols čukstēja.

Harijam tikai ar otro mēģinājumu izdevās pārdabūt pār lūpām kādu skaņu.

-      Nevienam nav nekādu ziņu par viņu. Kāds Stefanam bija stāstījis, ka pirms dažiem gadiem viņa ir redzēta Normandijā kopā ar ceļojošu taboru.

-     Stefans? Vai esi runājis ar viņu?

Harijs pamāja.

-     Kāpēc lai viņš runātu ar tādu Spiuni kā tu?

Harijs gribēja paraustīt plecus, bet neizdevās pakustēties.

-     Vari pajautāt viņam pats…

-     Pajautāt? Raskola skatienā bija neslēpta neticiba.

-    Simons vakar viņu atveda. Viņš sēž blakusfurgonā. Pāris lietu viņam vēl palikušas neizrunātas ar policiju, bet inspektoriem dots norādījums viņu neaiztikt. Viņš grib runāt ar tevi. Pārējais ir tavā ziņā.

Ar plaukstu atvirzījis no kakla pudeles saplēsto galu, Harijs mēģināja piecelties, un Raskols necentās viņu apturēt. Tikai pajautāja:

-     Kāpēc tu to darīji, Spiuni?

Harijs paraustīja plecus.

-     Tu panāci, ka tiesneši Maskavā ļauj Rākelai paturēt Oļegu. Es dodu tev iespēju atgūt vienīgo, kurš no tavas ģimenes vēl ir starp dzīvajiem. Izņēmis roku dzelžus no jakas kabatas, viņš nolika tos uz galda. Lai kādu izvēli tu izdarītu, pieļauju, ka tagad esam kvitā.

-     Kvitā?

-     Tu parūpējies, lai atgriežas manējie. Es lai tavējie.

-     Es dzirdu, ko tu man saki, Harij. Bet ko tas nozīmē?

-     Tas nozīmē, ka es izstāstīšu visu, ko zinu par Ārnes Albū slepkavību. Un mēs tevi vajāsim ar visiem mums pieejamiem līdzekļiem.

Raskols pacēla uzacis.

-      Būtu vienkāršāk, ja tu par to aizmirstu, Spiuni. Tu zini, ka jums pret mani nav nekādu pierādījumu, kāpēc tā pūlēties?

-     Tāpēc, ka mēs esam policisti, nevis ķiķinošas konkubīnes, Harijs atbildēja.

Raskols labu brīdi uz viņu skatījās. Tad viegli pielieca galvu.

Būdams jau pie durvīm, Harijs pagriezās. Kalsnais vīrietis sēdēja, pārlicis pār nelielo plastmasas galdu, un viņa seja slīga ēnā.

-     Raskol, jums ir laiks līdz pusnaktij. Tad tevi vedīs atpakaļ.

Finmarkgātas ielas dunu caururba ātrās palīdzības sirēnas, gaudoja un gaudoja, kā meklēdamas īsto toni.

46. NODAĻA Mēdeja

Harijs uzmanigi atbīdīja guļamistabas durvis. Šķita, ka telpā joprojām jūtama viņas smarža, bet tik neizteikta, ka nevarēja īsti saprast varbūt uzvējo tikai atmiņas. Lielā gulta istabas vidū atgādināja seno romiešu galeru. Viņš apsēdās uz matrača, uzlika pirkstus uz vēsās, baltās gultasveļas, aizvēra acis un sajuta šūpošanos. Garas, lēzenas viļņu muguras. Vai tā Anna tovakar bija viņu te gaidījusi? Atskanēja spalgs zvans. Harijs paskatījās pulkstenī. Precīzi septiņi. Tā bija Beāte. Eune zvanīja pēc pāris minūtēm, un pēc kāpiena pa trepēm viņam bija sasarcis dubultzods. Smagi elpodams, viņš pasveicināja Beāti, un viņi visi kopā iegāja dzīvojamā istabā.

-      Tātad tu vari pateikt, kas šajos portretos attēlots? Eune jautāja.

-     Arne Albū, Beāte sacīja, norādīdama uz portretu kreisajā pusē. Tas vidū ir Alfs Gunneruds un labajā pusē Harijs.

-     Iespaidīgi, Eune sacīja.

-      Mjā… Beāte noteica. Skudra spēj atšķirt miljonus citu skudru pūznī. Attiecībā pret ķermeņa svaru tām ir daudz lielāks Fusiform gyrus nekā man.

-     Baidos, ka man ķermeņa un smadzeņu svara attiecība ir ekstrēmi slikta, Eune noteica. Harij, vai tu kaut ko saskati?

-     Tagad saredzu drusku vairāk nekā tajā pirmajā reizē, kad Anna man tos parādīja. Tagad es zinu, ka tie ir tie trīs, kurus Anna apsūdzējusi. Nemese, atriebes un taisniguma dieviete, Harijs norādīja uz sievieti, kas turēja trīs gaismekļus.

-     Ko romieši nočiepa grieķiem, Eune teica. Viņi paturēja svarus, rīksti aizvietoja ar zobenu, aizsēja acis un nodēvēja par Temīdu. Viņš piegāja pie lampas. Kādus sešsimt gadus pirms Kristus sāka saprast, ka asinsatriebība nav pati labākā sistēma, un izlēma, ka atriebība jāpārliek no indivīda uz sabiedrības pleciem, un tieši šis bija brīdis, kad Temīda kļuva par modernas tiesiskas valsts simbolu. Viņš piedūra plaukstu aukstajai bronzas sievietei. Aklais taisnīgums. Saltā atriebība. Viņas rokās dus mūsu civilizācija. Vai viņa nav skaista?

-    Skaista kā elektriskais krēsls, Harijs sacīja. Annas atriebību diezin vai būtu pareizi saukt par saltu.

-     Tā bija gan kvēla, gan salta, Eune teica. Izskaitļota un vienlaikus kaislīga. Viņa laikam bijusi ļoti jūtīga. Acīmredzot ar traumētu psihi. Savā ziņā tāda ir ikvienam no mums, jautājums tikai cik stipri.

-     Un par kādu traumu mēs varam runāt Annas gadījumā?

-    Es viņu nekad neesmu sastapis, tāpēc tā būtu vistīrākā minēšana.

-     Tad mēģini minēt, Harijs teica.

-     Tā kā esam ieklīduši antīko dievu pasaulē, tad pieņemu, ka esat dzirdējuši par Narcišu grieķu dievu, kurš bija tā iemīlējies pats savā spoguļattēlā, ka nespēja no tā atrauties. Freids psiholoģijā ieviesa jēdzienu narcisisms un definēja, ka šī īpašība piemīt personām ar hipertrofētu savas unikalitātes apziņu, kas kā apsēstas fantazē par neierobežotiem panākumiem. Cilvēkiem, kas cieš no narcisisma, vēlme atriebties tiem, kas viņus kaut kā aizvainojuši, bieži vien dominē pār visām citām vēlmēm. Tās sauc par narcistiskām dusmām. Amerikāņu psihoanalītiķis Heinss Kohuts ir aprakstījis, ka šāda persona cenšas atriebt aizvainojumu kas mums pārējiem var šķist pilnīgi nenozīmīgs jebkuriem iespējamiem līdzekļiem. Piemēram, visikdienišķākais atraidījums narcistiskai personai var likt augām dienām lauzīt galvu, kā atgūt līdzsvaru, tā labad var tikt pieļauta pat nāve.

-     Nāve kam? Harijs jautāja.

-     Visiem.

-     Tas taču ir pilnīgs vājprāts, Beāte iesaucās.

-     Būtībā jau es saku to pašu, Eune sausi piebilda.

Viņi iegāja ēdamistabā. Eune iemēģināja vienu no vecajiem, taisnajiem krēsliem pie gara, šaura ozolkoka galda. Tagad tādus vairs netaisa…

Beāte novaidējās.

-     Bet atņemt sev dzīvību, tikai lai… atriebtos? Jābūt taču arī citām metodēm.

-     Protams, Eune sacīja. Bet pašnāvība bieži vien pati par sevi ir atriebība. Vēlme izraisīt vainas izjūtu tiem, kuri ir šķietami nodevuši. Anna vienkārši gāja pāris soļu tālāk. Turklāt ir pilnīgs pamats uzskatīt, ka viņa patiešām negribēja vairs dzīvot. Viņa bija vientuļa atgrūsta pašas ģimenē un atraidīta mīlestībā. Nebija veiksmīga arī kā māksliniece, bija meklējusi glābiņu narkotikās, bet ari tas nebija līdzējis. īsāk sakot, viņa bija dziļi vilies un nelaimīgs cilvēks, kurš ar aukstu aprēķinu izvēlējās pašnāvību. Un atriebību.

-     Bez jebkādiem morāliem pārmetumiem? Harijs jautāja.

-    Morāles jautājums, protams, ir interesants. Eune sakrustoja rokas uz krūtīm. Mūsu sabiedrība uzliek mums morālu pienākumu dzīvot un tādējādi nosoda pašnāvību. Bet ir nepārprotami redzams, ka Anna ir apbrīnojusi antīko kultūru un tādēļ, iespējams, balstījusies uz grieķu filozofu izpratni, ka cilvēkam pašam ir tiesības izlemt, kad aiziet no dzīves. Arī Nīče uzskatīja, ka indivīdam ir pilnīgas morālas tiesības izdarīt pašnāvību. Viņš pat lietoja vācu vārdu Freitod brīvprātīga nāve. Eune pacēla rādītājpirkstu. Bet viņai nācās konfrontēties arī ar citu morālu dilemmu. Atriebību. Ja viņa kaut cik atzina kristietības ētiku, tad tajā ir skaidri teikts, ka cilvēkam neklājas atriebties. Paradokss, protams, ir apstāklī, ka kristieši pielūdz Dievu, kurš ir lielākais atriebējs no viņiem visiem. Ja nepakļausies viņam, degsi mūžīgās elles ugunis pilnīgi neadekvāta atriebība; ja jautātu man, es ieteiktu vērsties Amnesty International. Un ja…

-     Varbūt viņa vienkārši ienīda?

Eune un Harijs pagriezās pret Beāti. Viņa izbijusies skatījās, it kā vārdi paši būtu pārsprukuši pār lūpām.

-     Morāle, viņa čukstēja. Dzīves alkas. Mīlestība. Un tomēr naids izrādās stiprākais.

47. NODAĻA Jūras spīdēšana

Harijs stāvēja pie atvērtā loga un klausījās, kā pilsētas skaņu jūrā lēnām noslīkst tāla neatliekamās palīdzības auto sirēnu kaukšana. Māja, ko Rākela bija mantojusi no tēva, atradās augstu virs lejāk esošā uguņu klājuma un visa, kas tur notika. Skatu gan daļēji aizsedza dārzā augošās augstās priedes. Harijam patika stāvēt šeit un skatīties uz kokiem. Domāt, cik ilgi tie šeit jau auguši, un just, ka šāda apcerēšana viņu nomierina. Skatīties uz pilsētas ugunīm, kas atgādina jūras spīdēšanu. To viņš bija redzējis tikai vienu vienīgu reizi kādā naktī, kad vectēvs bija paņēmis viņu līdzi uz Melno salu, airu laivā dodoties medīt krabjus. Tikai to vienu nakti. Bet, liekas, viņš to neaizmirsīs nekad. Tā bija tikai viena no daudzajām atmiņu ainām, kas ar katru nākamo aizejošo gadu tapa arvien skaidrāka un dzīvāka. Bet bija arī citādi. Cik nakšu pavadīts kopā ar Annu, cik reižu viņi atīrušies no krasta dāņu šķipera kuģī un ļāvušies dziņu viļņiem? Viņš neatcerējās. Un drīz viņš aizmirsīs arī pārējo. Skumji? Jā. Skumji un nepieciešami.

Tomēr bija divi ar Annas vārdu saistīti mirkli, kas, un to viņš zināja pavisam skaidri, līdz galam neizbālēs nekad. Divas gandrīz identiskas ainas abās biezu, melnu matu vēdeklis uz spilvena, plaši ieplestas acis un sniegbaltā palagā iekrampējušies roka. Atšķīrās vienīgi otras rokas novietojums. Pirmajā ainā Annas pirksti bija savijušies ar viņa pirkstiem. Otrajā ainā Annas rokā gulēja pistole.

-     Vai aizvērsi logu? Rākela viņam aiz muguras sacīja. Viņa sēdēja uz sofas, pavilkuši kājas sev apakšā, un malkoja sarkanvīnu. Oļegs apmierināts jau bija aizgājis gulēt, jo Tetris bija sakāvis Hariju jau pirmajā reizē, un Hariju māca bažas, ka viena ēra ir neatgriezeniski pagājusi.

Ziņās nebija nekādu jaunumu. Tā pati vecā dziesma: krusta karš pret Austrumiem, atriebība Rietumiem. Viņi izslēdza televizoru un uzlika Stone Roses, kuru Harijs, sev par pārsteigumu un prieku -, bija atradis viņas kasešu kolekcijā. Jaunības dienas. Tolaik nekas viņu nevarēja iepriecināt vairāk kā iespēja redzēt iedomīgos un izaicinošos angļu velnēnus ar ģitārām un īpašo stāju. Tagad viņam patika Kings of Convenience, jo viņu melodijas bija plūstošas un izpildījums mazliet baudāmāks nekā salkanajam Donavanam. Un pavisam klusi Stone Roses. Skumji, bet patiesi. Un droši vien tā ari vajag. Viss iet pa apli. Viņš aizvēra logu un apsolīja sev, ka aizvedīs Oļegu uz kādu ezeru un ar lukturīti ies meklēt krabjus, tiklīdz būs izdevība.

Down, down, down, no skaļruņiem murmināja Stone Roses. Rākela paliecās uz priekšu un iedzēra vīna malku.

-     Tas ir ļoti sens stāsts, viņa čukstēja. Divi brāļi, kas mīl vienu sievieti. Tas ir sižets traģēdijai.

Viņi apklusa, savija kopā pirkstus un ieklausījās viens otra elpā.

-     Tu viņu mīlēji? viņa jautāja.

Harijs ilgi domāja, pirms atbildēja:

-     Es neatceros. Tas posms manā dzīvē bija ļoti… neskaidrs.

Rākela noglāstīja viņa vaigu.

-     Vai zini, kas man, par to domājot, liekas ļoti savādi? Ka šī sieviete, ko es nekad neesmu satikusi vai redzējusi, atslēdza un staigāja pa tavu dzīvokli, vēroja pie spoguļa piestiprināto fotogrāfiju, kurā mēs visi trīs esam Frognersēterenā. Un zināja, ka viņai tas viss jāizposta. Un ka jūs tomēr esat mīlējuši viens otru. Iespējams.

-    Mm. Viņa to sāka plānot krietni iepriekš, pirms uzzināja par tevi un Oļegu. Alī parakstu viņa sadabūja jau vasarā.

-   Un iedomājies, kā viņa, būdama kreile, nopūlējusies, lai varētu šo parakstu atdarināt.

-     Tas man nebija ienācis prātā. Viņa galva bija klēpi, viņš to pagrieza, lai redzētu Rākelas acis. Vai parunāsim par kaut ko citu? Ko tu teiktu, ja es piezvanītu tēvam un pajautātu, vai viņam nebūs iebildumu, ja mēs nākamvasar padzīvosim Ondalsnēsē? Tur gan mūžīgi ir suņa laiks, bet vectēva laivu māja un airu laiva joprojām ir savā vietā.

Rākela smējās. Harijs aizvēra acis. Viņš mīlēja šos smieklus. Var gadīties, viņš domāja, ka varēs klausīties tajos ilgi jo ilgi, ja vien nesastrādās muļķības.

Harijs pēkšņi pamodās. Uztrausās sēdus un tvēra pēc elpas. Viņš bija sapņojis, bet sapni neatcerējās. Sirds dunēja trakā ritmā kā lielas bungas. Vai viņš atkal bijis zem ūdens Bangkokas baseinā? Vai stāvējis aci pret aci ar slepkavu SAS viesnīcā? Galvā dūra.

-     Kas notika? Rākela tumsā murmināja.

-     Nekas, Harijs čukstēja. Guli.

Viņš piecēlās, iegāja vannasistabā un izdzēra glāzi ūdens. No spoguļa viņam pretī raudzījās sakritusies seja līķa bālumā. Ārā bija sacēlies vējš. Lielā ozola zari skrāpēja mājas sienu. Durstīja viņa plecus. Kņudināja pakausi tā, ka sacēlās matiņi. Harijs vēlreiz piepildīja glāzi un lēni dzēra. Tagad viņš atcerējās, ko bija sapņojis. Par zēnu, kas sēdēja uz skolas jumta malas un šūpināja kājas. Kas negribēja iet uz stundu. Kas ļāva mazākajam brālim savā vietā rakstīt sacerējumus. Kas brāļa mīļotajai izrādīja, kur abi bērnībā spēlējušies. Harijs bija nosapņojis kādas traģēdijas sižetu.

Kad viņš atkal palīda zem segas, Rākela gulēja. Raudzīdamies vienā punktā griestos, viņš sāka gaidīt rītausmu.

Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja pieci un trīs minūtes. Ilgāk viņš vairs nespēja, piecēlās, piezvanīja uz izziņu biroju un dabūja Šāna Hūes mājas telefona numuru.

48. NODAĻA Heinrihs Širmers

Beāte pamodās, kad zvans noskanēja trešo reizi. Pagriezusies uz sāniem, viņa ieskatījās pulksteni. Piecpadsmit pāri pieciem. Viņa palika guļam un gudroja, kas būtu prātīgāk piecelties un pasūtīt viņu pie velna vai izlikties, ka viņas nav mājās. Zvanīja vēlreiz, un viņa saprata, ka tas negrasās padoties.

Nopūtusies viņa piecēlās un ietinās rītakleitā. Tad nocēla namruņa klausuli. -Jā?

-     Atvaino, ka zvanu tik vēlu, Beāt. Vai ari tik agri.

-     Ej ellē, Tom! Ilgs klusums.

-    Es neesmu Toms, balss beidzot sacīja. Tas esmu es, Harijs. Beāte klusībā nolamājās un nospieda atvēršanas pogu.

-     Es nespēju ilgāk gulēt nomodā, ienācis iekšā, Harijs sacīja.

-     Tas saistīts ar Ekspeditoru.

Viņš atkrita uz sofas, bet Beāte nozuda guļamistabā.

-     Kā jau teicu, tā lieta ar Voleru nav mana darīšana… viņš kliedza atvērto durvju virzienā.

-      Un, kā tu pats saki, tu jau esi to teicis, viņa atkliedza.

-     Turklāt viņš ir atstādināts.

-     Es zinu. Biju izsaukts uz Iekšējās drošības dienestu, mani pratināja saistībā ar Alfa Gunneruda lietu.

Viņa atgriezās, ģērbusies baltā T kreklā un džinsa biksēs. Un nostājās tieši viņam pretī. Harijs viņu uzlūkoja.

-     Es gribēju teikt, ka es esmu viņu atstādinājusi, viņa sacīja.

-     Ak tā?

-     Viņš ir draņķis. Bet tas, ka tev taisniba, nenozīmē, ka vari kuram katram teikt, kas ienāk prātā.

Piešķiebis galvu, Harijs samiedza vienu aci.

-     Vai man jāatkārto? viņa jautāja.

-     Nē, viņš atbildēja. Manuprāt, tagad es sapratu. Tomēr ja nu tas nebija kurš katrs, bet draugs?

-      Kafiju? Beāte vēl nepaguva pagriezties uz virtuves pusi, pirms viņas seja kļuva koši sārta. Harijs piecēlās un sekoja. Pie mazā galdiņa bija tikai viens krēsls. Pie sienas karājās dekoratīva rozā koka plāksne ar vārdiem no Vecākās Edas:

"Acis turi plaši vaļā un uzmanīgi apkārt skaties, kad cita nama durvis ver. Jo tu nezini, vai tevi tur jau negaida nedraugs."

-    Rākela vakar pateica divas lietas, kas lika man aizdomāties, Harijs sacīja. Pirmkārt, viņa teica, ka divi brāļi, kas mīl vienu sievieti, ir sižets traģēdijai. Otrkārt, ka Anna, būdama kreile, ir ļoti nopūlējusies, lai atdarinātu Alī parakstu.

-     Un? Viņa ar mērkaroti iebēra kafijas automātā kafiju.

-    Trunns Grete tev iedeva Leva burtnīcas, lai varētu salīdzināt, vai tās rakstījusi tā pati roka, kas pirmsnāves vēstuli. Vai tu atceries, kāda mācību priekšmeta burtnīcas tās bija?

-     Tik detalizēti es nepētīju, cik atceros. Es tikai pārliecinājos, ka tās patiešām ir viņa burtnīcas. Viņa ielēja automātā ūdeni.

-     Tās bija norvēģu valodas, Harijs teica.

-     Varbūt, viņa noteica, pagriezdamās pret Hariju.

-     Es zinu, Harijs sacīja. Es nupat biju pie Šāna Hūes.

-     Kriposā pie rokrakstu eksperta? Tagad, nakts vidū?

-      Viņam ir kabinets arī mājās, un viņš bija saprotošs. Viņš burtnīcas un pirmsnāves vēstuli salīdzināja ar šo te. Harijs atlocīja un nolika uz virtuves galda papīra lapu. Vai kafija vēl ilgi jāgaida?

-     Vai kaut kas steidzami? Beāte jautāja, pārliekdamās pār lapu.

-      Viss ir steidzami, Harijs atbildēja. Vispirms tev vēlreiz jāpārbauda šie bankas konti.

Ceļojuma birojā Brastour bija tikai divas darbinieces, Else Lunna vienlaikus pildīja arī vadītājas pienākumus. Bija gadījies, ka tas vai cits klients, nerēķinādamies ar laika starpību, izmisis piezvana vēlā nakts stundā, jo viņš, lūk, Brazilijā esot aplaupīts vai nozaudējis pasi un lidmašīnas biļeti. Tāpēc, iedama gulēt, viņa mobilo telefonu izslēdza. Un tāpēc viņa bija ārkārtīgi nikna, kad pussešos to pamodināja telefona zvans un vīrietis vada otrā galā apjautājās, vai viņa steigšus nevarētu ierasties darbā. Uzzinot, ka zvanītājs ir no policijas, viņas tonis tā kā atmaiga.

-     Es ceru, ka tas ir dzīvības vai nāves jautājums, Else Lunna sacīja.

-     Tā ir, teica vīrietis. Drīzāk nāves.

Rūne īvarsons, kā ierasts, darbā bija ieradies pirmais. Viņš lūkojās logā. Viņam patika klusums, patika, ka visā stāvā bez viņa nav neviena cita, taču ne tāpēc, ka alktu vientulības. Kad ieradās pārējie, viņš jau bija izlasījis visus atsūtītos faksus, iepriekšējā vakara ziņojumus, rīta laikrakstus un jutās sagatavojies kārtējai darba dienai. Priekšniekam jābūt pussoli priekšā pārējiem, viņam vajadzīgs tāds kā kapteiņa tiltiņš, kas sniedz iespēju pārskatīt lejāk notiekošo. Padotie lāgiem kurnēja, ka vadiba nesniedzot pilnu notikumu ainu, taču viņi nesaprata, ka informācija ir līdzvērtīga varai un vadītājam ir vajadzīga vara, lai varētu nospraust kursu, kas galu galā aizvedīs viņus līdz ostai. Būtībā taču viņiem pašiem bija labāk, ja izšķirošos lēmumus pieņem vadība. Strādājot pie Ekspeditora lietas, viņš bija noteicis, ka ziņojumi par izdarīto jāiesniedz viņam personiski, un tas tika darīts ar vienu vienīgu mērķi, proti, lai visa informācija būtu vienuviet, tādējādi izvairoties no nebeidzamām diskusijām, kuru vienīgais sausais atlikums ir sajūta, ka esi piedalījies. Tieši šobrīd bija īpaši svarīgi apliecināt līdera tvērienu, izrādīt iniciatīvu un rīkoties enerģiski. Lai arī viņš bija centies darīt visu, kas viņa spēkos, lai Leva Gretes atmaskošana varētu tikt ierakstīta viņa kontā, viņš zināja, ka veids, kā tas tika izdarīts, ir sašķobījis viņa autoritāti. Līdera autoritāte, viņš bija teicis pats sev, nav tikai viņa personiskā darīšana, tā ir visa kolektīva lieta.

Pie durvīm klauvēja.

-     Nemaz nezināju, ka tu, Hole, arī esi cīrulis, īvarsons teica bālajai sejai, kas parādījās durvju spraugā, un turpināja lasīt faksu. Viņš no dienas avīzes, kurā viņš bija intervēts par Ekspeditora vajāšanu, bija saņēmis pārsūtītos intervijas fragmentus. Tā viņam nepatika. Neizdevās atrast nevienu tiešām kļūdaini citētu vietu, taču kopumā viņiem bija izdevies radīt iespaidu, ka viņš ir izvairīgs un nevarīgs. Par laimi, vismaz bildes bija labas.

-     Ko tu gribi, Hole?

-    Tikai pateikt, ka es sestajā stāvā esmu sasaucis dažus cilvēkus uz tikšanos. Iedomājos, ka tev varbūt būtu interesanti paklausīties. Tas attiecas uz tā saukto bankas aplaupīšanu Bugstaveienā. Mēs sākam tūlīt.

īvarsons pārtrauca lasīt un paskatījās uz viņu.

-   Tātad esi sasaucis uz sanāksmi? Interesanti. Vai drīkstu jautāt, kurš ir autorizējis šo sanāksmi, Hole?

-     Neviens.

-    Neviens. Viņa spalgais smiekliņš atgādināja kaijas ieķērkšanos. Tad nu ej vien augšā un pasaki, ka sanāksme ir atcelta līdz pēcpusdienai. Man šobrīd jāizlasa vesela kaudze ar ziņojumiem. Skaidrs?

Harijs lēni, it kā rūpīgi kaut ko apdomādams, pamāja.

-     Skaidrs. Bet šī ir Smago noziegumu nodaļas lieta, un mēs sākam tūlīt. Lai veicas ar ziņojumu lasīšanu!

Harijs pagriezās, un tajā pašā brīdī īvarsons trieca dūri pret galdu.

-    Hole! Tu man nepagriezīsi muguru tādā veidā! Es šajā mājā sasaucu cilvēkus uz sapulcēm. Jo īpaši, ja tas saistīts ar laupīšanām.

Vai skaidrs? Nodaļas vadītāja bālās sejas vidū drebēja sārta, mikla apakšlūpa.

-     Kā jau tu dzirdēji, es sacīju tā saukto bankas aplaupīšanu Bugstaveienā, īvarson.

-      Un ko, pie velna, tu ar to domāji? Tas izklausījās kā smilksts.

-   Ar to es domāju, ka Bugstaveienā nekad nav bijusi laupīšana, Harijs sacīja. Tā bija labi plānota slepkavība.

Harijs stāvēja pie loga un skatījās uz Botsenu. Ārpusē šķietami negribīgi kā čīkstoši rati diena bija uzsākusi savu gaitu. Lietusmākoņi Ēkebergā un melni lietussargi Grenlansleiretā. Viņam aiz muguras bija sanākuši visi: Bjārne Mellers žāvājās un bija dziļi ieslīdzis krēslā. Kriminālistikas vadītājs smaidot sarunājās ar īvarsonu. Vēbers kluss un nepacietīgs, sakrustojis rokas uz krūtīm. Halvošens ar piezīmju blociņu priekšā. Un Beāte Lenna ar nervozi klīstošu skatienu.

49. NODAĻA Stone Roses

Dienas gaitā lietus gāzmas mitējās. Svina pelēkumu caurvija bikls saules stars, un pēkšņi mākoņi pašķirās katrs uz savu pusi kā priekškars pirms pēdējā cēliena. Kā izrādījās vēlāk, togad tās bija pēdējās skaidras debess stundas, pirms pilsēta ietinās noturīgā palsa sniega segā. Dīsengrenna peldēja saulē, un Harijs piespieda zvana pogu trešo reizi.

Zvans rindu mājas vēderā atgādināja kaķa murrāšana. Ar troksni vaļā atsprāga kaimiņmājas logs.

-    Trunna iekšā nav, vārdus kā karstu kartupeli pa muti valstīja pazīstamā balss. Viņas seja bija ieguvusi citas nokrāsas brūnumu, kļuvusi mazliet dzeltenāka, kā pīpmaņa pirksti, nodomāja Harijs. Nabadziņš, viņa piebilda.

-     Kur viņš ir? Harijs jautāja.

Pacēlusi acis pret debesīm, viņa ar īkšķi norādīja pār plecu.

-     Tenisa laukumā?

Beāte sāka iet, bet Harijs palika stāvam.

-    Esmu pārdomājis mūsu iepriekšējo sarunu, viņš teica. Par gājēju tiltiņu. Jūs teicāt, ka visi bijuši ļoti pārsteigti, jo viņš bijis kluss un pieklājīgs zēns.

-Jā?

-     Tomēr visi grendieši zinājuši, kā roku darbs tas ir.

-     Mēs taču redzējām, kā viņš no rita aizbrauc ar riteni.

-     Sarkanā vējjakā?

-Jā.

-     Leva jakā?

-     Leva? Viņa smiedamās purināja galvu. Ne jau par Levu es runāju. Visādas viņš taisīja ēverģēlības, bet viņš nebija ļauns.

-     Kurš tad tas bija?

-    Trunns, par viņu es visu laiku runāju. Es taču teicu, ka bija pavisam bāls, kad atgriezās. Jo Trunns nepanes asinis.

Pēkšņi sacēlās vējš. Rietumu pusē debesu zilumā iekodās melni popkorna mākonīši. Vēja brāzmas saņirbināja peļķes ar sarkanu tenisitu klātajā laukumā un izdzēsa Trunna Gretes atspulgu. Paņēmis rokā bumbiņu, viņš gatavojās servēt.

-    Sveicināti, viņš teica un atvēza raketi. Bumbiņa, lēnām rotēdama, aiztrauca un, piezemējusies uz sānu līnijas otrpus tīklam, atlēca augstu un iedomātajam pretiniekam nesasniedzami. Balto krīta putekļu mutulīti uztvēra un aizrāva līdzi kārtējā brāzma.

Trunns pagriezās pret Hariju un Beāti, kuri stāvēja otrā pusē drāšu žogam. Viņš bija ģērbies baltā sporta kreklā, baltos šortos, baltās zeķēs un baltās tenisa kurpēs.

-     Ideāli, vai ne? viņš smaidīja.

-     Gandrīz, piekrita Harijs.

Trunna smaids kļuva vēl platāks.

-    Izskatās, ka atkal sāks mākties, viņš teica, pielicis plaukstu pierei un pavēries debesīs. Kā varu jums palīdzēt?

-     Tev jābrauc mums līdzi uz Policijas pārvaldi, Harijs sacīja.

-    Uz pārvaldi? Viņš pārsteigti paskatījās uz viņiem. Pareizāk sakot, mēģināja izskatīties pārsteigts. Viņš iepleta acis mazliet par daudz teatrāli, un balsi ieskanējās gandrīz afektīvas notis, kādas agrāk, runājot ar Trunnu, viņi nebija ievērojuši. Intonācija noslīdēja pārspīlēti zemu un vārda beigās spēji palēcās: pārval-di? Harijs juta, ka sāk kņudēt pakausis.

-    Tūlīt pat, Beāte sacīja.

-    Labi, labi. Trunns pamāja, it kā tikko kaut ko aptvēris, un atsāka smaidīt. Protams. Viņš sāka iet uz sola pusi, kur zem pelēka mēteļa bija noliktas pāris tenisa raketes. Zem viņa kurpēm šņirkstēja tenisits.

-     Viņš ir nekontrolējams, Beāte čukstēja. Es uzlikšu viņam roku dzelžus.

-    Nedari… Harijs iesāka, satverdams viņas roku, bet viņa jau bija atgrūdusi vaļā drāšu žoga durvis un iegājusi. Pēkšņi likās, ka laiks izplešas, piepūšas kā gaisa spilvens un saspiež Hariju, laupot viņam iespēju kustēties. Caur drāšu žogu viņš redzēja, kā Beāte satver pie jostas piestiprinātos roku dzelžus. Dzirdēja, kā šņirkst Trunna tenisa kurpes. Mazi solīši. Kā astronautam. Harijs instinktīvi pielika roku pistoles makstij zem jakas.

-    Grete, man žēl… Beāte paguva pateikt, pirms Trunns, nonācis pie sola, pabāza roku zem pelēkā mēteļa. Laiks tagad bija sācis elpot, tas sarāvās un izpletās, tas pulsēja. Harijs juta, ka roka satver pistoles spalu, un zināja, ka starp šo brīdi un mirkli, kad viņš būs izvilcis ieroci, pielādējis, noņēmis no drošinātāja un notēmējis, ir vesela mūžība. Zem Beātes paceltās rokas uzzibsnīja gaismas atspulgs.

-     Man ari, Trunns sacīja, pielikdams pie pleca tēraudpelēko un olīvzaļo AG3 ieroci. Viņa paspēra soli atpakaļ.

-     Mīļā, Trunns klusu sacīja. Stāvi pavisam, pavisam klusu, ja gribi vēl kādu sekundi dzīvot.

-     Mēs esam kļūdījušies, Harijs sacīja, novērsies no loga un pagriezies pret sanākušajiem. Stīni Greti nenogalināja Levs, bet viņas pašas vīrs Trunns Grete.

Saruna starp kriminālpolicijas šefu un īvarsonu pārtrūka, Mellers krēslā saslējās, Halvošena pildspalva sastinga pusceļā, un no Vēbera sejas nozuda apātiskā izteiksme.

Pēdīgi klusumu pārtrauca Mellers:

-     Tas revidents?

Visu sejās bija neticība, taču Harijs pamāja.

-     Tas nav iespējams, ierunājās Vēbers. Mums ir novērošanas kameras ieraksts no 7-Eleven kioska un mums ir pirkstu nospiedums uz kolas pudeles, kas neatstāj vietu šaubām par Leva Gretes vainu.

-     Mums ir viņa pirmsnāves vēstule, sacīja īvarsons.

-    Ja atmiņa mani neviļ, pats Raskols laupītājā sazīmēja Levu Greti, teica kriminālpolicijas šefs.

-     Varētu teikt, ka lieta visai skaidra, bilda Mellers. Un atrisināta.

-     Ļaujiet paskaidrot, Harijs teica.

-    Jā, esi tik labs, kriminālpolicijas šefs paskubināja.

Mākoņi bija ieskrējušies un slīdēja pār Akeras slimnīcu kā melna armāda.

-    Harij, nedari muļķības, Trunns brīdināja. Ieroča stobrs bija pavērsts pret Beātes pieri. Noliec pistoli, es zinu, ka tā jau tev rokās.

-       Un ja nenolikšu? Harijs jautāja, izvilkdams pistoli no jakas.

Trunns klusi iesmējās.

-     Elementāri. Es nošaušu tavu kolēģi.

-     Tāpat, kā nošāvi savu sievu?

-     Viņa to bija pelnījusi.

-     Ak tā? Tāpēc, ka viņai Levs patika labāk nekā tu?

Harijs ievilka krūtīs gaisu. Beāte stāvēja starp viņu un Trunnu, bet ar muguru pret viņu, tāpēc seja nebija saskatāma. Bija vairāki iespējamie situācijas risinājumi. Izvēle numur viens varēja mēģināt Trunnam teikt, ka viņš ir pāršāvis pār strīpu, un cerēt, ka viņš to atzīs. Tomēr vīrs, kurš, iedams uz tenisa kortu, ņem līdzi pielādētu AG3 ieroci, droši vien ir apdomājis, ko ar to darīs. Izvēle numur divi darit tā, kā Trunns saka, nolikt pistoli un gaidīt, kad tiksi nošauts. Un ir vēl trešā izvēle likt Trunnam nervozēt, panākt, lai notiek kaut kas tāds, kas liek viņam mainīt plānus. Protams, viņš var arī neizturēt un nospiest mēlīti. Pirmā izvēle bija bezcerīga, otrās iznākums būtu ļaunākais no visiem iespējamiem, bet trešā Harijs zināja, ja ar Beāti notiktu tas pats, kas ar Elēnu, viņš nespētu dzīvot tālāk, kaut būtu ticis cauri ar veselu ādu.

-     Varbūt viņa vairs negribēja būt tava sieva? Harijs sacīja. Tā bija?

Trunna pirksts pieskārās mēlītei, un acis pār Beātes plecu uzmeklēja Hariju. Harijs instinktivi sāka domās skaitīt. Tūkstoš viens, tūkstoš divi…

-     Viņa domāja, ka varēs tā vienkārši ņemt un pamest mani, Trunns klusi ierunājās. Mani, kas viņai devis visu. Viņš iesmējās. Aiziet pie tā, kas citu labā nav pakustinājis pat mazo pirkstiņu, kas dzīvoja tā, it kā dzīve būtu dzimšanas dienas ballīte un visas dāvanas pienāktos tikai viņam. Levs nezaga. Viņš tikai nepratās izlasīt, kas rakstīts uz dāvanu lapiņām. Vējš aizpūta Trunna smieklus kā alfabēta cepumu drupačas.

-     No Stīnes Trunnam, vai tādām?

Trunns strauji samirkšķināja acis.

-      Viņa teica, ka mīlot viņu. Mīlot. Kad mēs precējāmies, viņa teica citādi. Man ar tevi ir labi, viņa teica. Viņai ar mani bija labi. Jo es biju pret viņu tik uzmanīgs. Bet viņa mīl to, kurš sēž uz jumta malas, šūpina kājas un gaida aplausus. Lūk, kas viņam bija svarīgi. Aplausi.

Starp viņiem bija nepilni seši metri, un Harijs ievēroja, ka Trunns ar kreiso roku tā sažņaudz ieroča laidi, ka pirkstu kauliņi kļūst balti.

-      Bet tev ne, Trunn, tev aplausi bija vienaldzigi, vai ne? Tu triumfa mirkļus baudīji klusumā. Viens. Kā toreiz pie gājēju tiltiņa.

Trunnam izstiepās lūpa.

-     Atzīsti, ka jūs man noticējāt.

-    Jā, mēs tev noticējām, Trunn. Mēs noticējām katram tavam vārdam.

-     Tad kur bija kļūda?

-     Beāte ir pārbaudījusi Trunna Gretes un Stīnes Gretes banku kontus par pēdējo pusgadu, Harijs teica.

Beāte pacēla dokumentu kaudzīti, lai pārējie varētu saredzēt.

-     Viņi abi ir pārskaitījuši naudu ceļojumu birojam Brastour, viņa sacīja. Birojs apstiprina, ka Stīne Grete martā pasūtījusi ceļojumu un jūnijā aizbraukusi uz Sanpaulu, pēc nedēļas turp devies ari Trunns.

-     Tas it kā saskan ar to, ko mums iepriekš stāstīja Trunns, turpināja Harijs. Bet tālāk sākas pārsteigumi. Stīne esot teikusi filiāles šefam Klementsenam, ka dodoties uz Tenerifi. Savukārt Trunns Grete biļeti pasūtījis un iegādājies izbraukšanas dienā. Vairāk nekā vieglprātīga attieksme, ja plāno kopā pavadīt atvaļinājumu un pie reizes nosvinēt desmit gadu kāzu jubileju, vai ne?

Apspriežu telpā pēkšņi bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā gaiteņa otrā galā ieslēdzas ledusskapis.

-    Drīzāk tas atgādina stāstu par sievu, kas visiem pūtuši pīlītes par sava ceļojuma galamērķi, un nelāgu aizdomu māktu vīru, kas pārbaudījis viņas bankas kontu izrakstus un nav atradis apstiprinājumu braucienam uz Tenerifi. Pēc tam šis pats vīrs zvanījis uz Brastour, izdibinājis, kurā viesnīcā sieva apmetusies, un braucis vest viņu mājās.

-    Nu un? īvarsons jautāja. Atradis viņu gultā ar kādu melno?

Harijs papurināja galvu.

-     Domāju, ka viņš būs braucis velti.

-     Mēs pārbaudījām, viņa nav uzturējusies iepriekš pasūtītajā viesnīcā, iestarpināja Beāte. Un Trunns atgriezies agrāk nekā viņa.

-     Turklāt, atkal turpināja Harijs, Trunns Sanpaulu no sava konta noņēmis trīsdesmit tūkstoš kronu. Sākumā viņš apgalvoja, ka nopircis briljanta gredzenu, pēc tam stāstīja, ka saticis Levu un iedevis naudu viņam, jo viņš esot izputējis. Bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka neviens no šiem stāstiem nav patiess. Manuprāt, par šo naudu viņš ir iegādājies preci, ar kuru Sanpaulu ir slavenāka nekā ar juvelieriem.

-     Un tā būtu? īvarsons jautāja, jaušami saērcināts, pauzei ieilgstot.

-     Pasūtījuma slepkavība.

Harijam bija vēlēšanās pastiept pauzi vēl ilgāk, bet no Beātes skatiena viņš noprata, ka tas būtu pārāk teatrāli.

-     Levs rudeni uz Oslo bija atbraucis pats par savu naudu. Viņš nepavisam nebija izputējis un viņam nebija padomā aplaupīt kādu banku. Viņš bija ieradies, lai vestu Stīni sev līdzi uz Brazīliju.

-     Stīni? Mellers iesaucās. Sava brāļa sievu?

Harijs pamāja. Sanākušie saskatījās.

-      Un Stīne grasījās pārcelties uz Brazīliju, nevienu iepriekš nebrīdinājusi? Mellers turpināja. Nedz vecākus, nedz draugus? Pat neuzteikusi darbu?

-     Kā lai labāk pasaka, Harijs iesāka. Ja kāds nolemj dzīvot kopā ar banku laupītāju un aizdomās turētu personu, kuru meklē gan policija, gan kolēģi, tad viņš ipaši nereklamē savus plānus un jauno adresi. Bija tikai viena persona, kurai viņa bija izstāstījusi, un tas bija Trunns.

-     Kuram vismazāk vajadzēja to stāstīt, Beāte piebilda.

-     Viņa laikam domāja, ka, nodzīvojusi kopā tik ilgus gadus, Trunnu pazīst. Harijs atkal piegāja pie loga. Jūtīgo, bet laipno revidentu, uz kuru varēja paļauties un kurš viņu tik ļoti mīlēja. Un tagad es mēģināšu iztēloties, kas notika tālāk.

īvarsons pavīpsnāja:

-     Un ko tad tu līdz šim darīji?

-      Kad Levs ieradās Oslo, Trunns ar viņu sazinājās. Sacīja, ka viņiem ir jāizrunājas kā pieaugušiem cilvēkiem un brāļiem. Levs jutās iepriecināts un atvieglots. Bet pilsētā viņš negribēja rādīties, tas būtu pārāk riskanti, tādēļ viņi vienojās, ka satiksies Dīsengrennā, kamēr Stīne ir darbā. Levs ieradās, un Trunns viņu uzņēma draudzīgi, sacīdams, ka sākumā viņam bijis sāpīgi, bet tagad viņš būtībā esot ticis tam pāri un priecājoties par viņiem abiem. Viņš atver katram pa kolas pudelei, un viņi, malkodami kolu, apspriež praktiskas detaļas. Levs iedod Trunnam savu slepeno adresi Dažudā, lai varētu pārsūtīt Stīnei adresēto pastu, algas aprēķinu un tamlīdzīgi. Un aiziedams Levs nemaz nenojauš, ka tikko iedevis Trunnam pēdējo trūkstošo informāciju, kas nepieciešama, lai īstenotu dzīvē jau Sanpaulu izperināto plānu.

Harijs ievēroja, ka Vēbers sācis lēnām māt ar galvu.

Piektdienas rits. Pēcpusdienā Stīnei kopā ar Levu bija jālido uz Londonu un nākamajā rītā tālāk uz Brazīliju. Brauciens bija pasūtīts ceļojumu firmā Brastour, kur viņas partneris bija piereģistrēts ar vārdu Peters Berntsens. Sakravātie čemodāni mājās jau gaidīja. Bet Stīne un Trunns kā parasti devās uz darbu. Pulksten divos Trunns izgāja no darba un devās uz sporta centru Spūrveisgātā. Ieradies viņš samaksāja ar karti par skvoša spēli, kuru bija pasūtījis, bet teica, ka nav atradis sev partneri. Un tā pirmā alibi daļa viņam ir kabatā reģistrēts norēķinu kartes maksājums pulksten 14.34. Pēc tam viņš saka, ka labāk gribētu padarboties trenažieru zālē, un dodas uz garderobi. Tur šajā laikā ir daudz cilvēku vieni nāk, citi iet. Viņš ar visu somu ieslēdzas tualetē, pārģērbjas kombinezonā un kaut ko uzvelk tam pāri, lai tas nedurtos acīs, visticamāk, garu mēteli. Tad brīdi nogaida, lai tie, kuri redzējuši viņu ieejam tualetē, jau būtu aizgājuši, uzliek saulesbrilles, paņem somu un ātri un neuzkrītoši iziet no garderobes un ārā garām reģistratūrai. Pieņemu, ka tālāk viņš dodas Stensparka virzienā un tālāk līdz Pīlesstrēdetas jaunbūvei. Darbalaiks tur beidzas pulksten trijos. Viņš ieiet, novelk mēteli, uzliek galvā uzlocītu balaklavu un tai pa virsu naģeni. Tad viņš uzkāpj kalnā un nogriežas pa kreisi uz Industrigātu. Nonācis līdz krustojumam ar Bugstaveienu, viņš ieiet 7-Eleven kioskā. Tur viņš bijis jau pirms pāris nedēļām, lai pārliecinātos, kādā leņķī novietota videokamera. Arī konteiners, kuru viņš iepriekš pasūtījis, ir savā vietā. Skatuve uzcītīgajiem detektīviem ir sagatavota viņš, protams, labi zina, ka viņi ieradīsies, lai pārbaudītu tuvējās apkaimes tirgotavu un benzīntanku novērošanas kameru ierakstus konkrētajā laika posmā. Pēc tam mums tiek nospēlēta maza etīde. Mēs neredzēsim viņa seju, toties ļoti skaidri redzēsim, ka viņš, neuzvilcis cimdus, izdzer kolu, tukšo stikla pudeli ieliek plastmasas maisiņā, lai būtu drošs un lai ari mēs būtu tikpat droši, ka pirkstu nospiedumus nenoskalo lietus, un maisiņu ielidina zaļajā konteinerā, kas tur stāvēs vēl krietni ilgi. Viņš patiešām mazliet pārvērtēja mūsu profesionalitāti, un pierādījums gandrīz gāja zūdībā, taču viņam paveicās Beāte brauca tieši tik pārgalvīgi, lai mēs pagūtu sagādāt Trunnam Gretem dzelžainu alibi un vienlaikus iegūtu izšķirošo pierādījumu, kas apstiprinātu Leva vainu.

Harijs pieklusa. Sejās bija manāms viegls apjukums.

-    Droši vien tā bija tā pati kolas pudele, ko Levs iztukšoja Dīsengrennā. Varbūt arī citur. Trunns to saglabāja tieši šim mērķim.

-     Baidos, ka tu, Hole, esi aizmirsis vienu lietu, ieburkšķējās īvarsons. Jūs taču paši redzējāt, ka laupītājs paņem kolas pudeli kailām rokām. Ja tas bija Trunns Grete, uz pudeles jābūt ari viņa pirkstu nospiedumiem.

Harijs ar galvu mājienu deva zīmi Vēberam.

-     Līme, īsi noteica pieredzējušais policijas eksperts.

-     Kā, lūdzu? Kriminālpolicijas šefs pagriezās pret Vēberu.

-     Iecienīts triks banku laupītāju vidū. Iezied pirkstu galus ar Carlson līmi, ļauj apžūt, un hop! nekādu pirkstu nospiedumu.

Kriminālpolicijas šefs grozīja galvu.

-     Un kur šis revidents, kā jūs viņu saucat, samācījās šos trikus?

-    Viņš bija jaunākais brālis vienam no rūdītākajiem banku aplaupītājiem Norvēģijā. Beāte paskaidroja. Viņš visos sīkumos pārzināja Leva metodes un stilu. Starp citu, vecākais brālis kolekcionēja paša veikto laupīšanu videoierakstus. Tie glabājās viņu mājās Dīsengrennā. Trunns brāli atdarināja tik prasmīgi, ka pat Raskols noticēja, ka redz Levu Greti. Turklāt abu brāļu fiziskās līdzības dēļ videomateriāla analizē ar šim nolūkam speciāli izstrādātu programmu ari apstiprināja, ka laupītājs varētu būt Levs.

-     Sūda būšana! izlauzās no Halvošena. Sarāvies viņš bailigi pablenza uz Bjārni Melleru, bet Mellers sēdēja pavērtu muti un neko neredzošām acīm skatījās sev priekšā, it kā viņa galvu būtu caururbusi lode.

-     Tu neesi nolicis pistoli, Harij. Vai vari paskaidrot, kāpēc?

Harijs centās elpot vienmērīgi, kaut sirds jau sen dauzījās kā

traka. Smadzenēm bija vajadzīgs skābeklis, tas bija pats svarīgākais. Viņš mēģināja neskatīties uz Beāti. Vējš purināja gaišo, plāno matu cirtas. Impulsīvi savilkās un atslāba slaidā kakla muskuļi, bija sākuši drebēt pleci.

-     Elementāri, Harijs teica. Tad tu nošausi mūs abus. Tev, Trunn, jāpiedāvā man labāka alternatīva.

Trunns iesmējās un piespieda vaigu ieroča zaļajai laidei.

-    Ko tu, Harij, teiktu par šādu alternatīvu. Es dodu tev divdesmit piecas sekundes pārdomām, pēc tam tu noliec ieroci.

-     Standarta divdesmit piecas sekundes?

-     Precizi. Ceru, tu vēl atceries, cik strauji tās paskrien, tāpēc domā aši, Harij. Trunns soli atkāpās.

-     Vai zini, kā nonācām pie domas, ka Stīne pazīst laupītāju? Harijs pakliedza. Tāpēc, ka abi stāvējāt pārāk tuvu viens otram. Daudz tuvāk nekā tu un Beāte patlaban. Tiešām dīvaini, bet pat tik kritiskās situācijās, kad cilvēki ir soli no nāves, viņi respektē viens otra intīmo zonu. Tevi tas nepārsteidz?

Trunns pavirzīja ieroča stobru zem Beātes zoda un pacēla to augstāk.

-      Beāt, esi tik jauka un izdari mums mazu pakalpojumu. Viņa balsī atkal ieskanējās teatrālas notis. Izskaiti no viens lidz divdesmit pieci. Ne pārāk ātri, ne pārāk lēni.

-     Ir viena lieta, kas nedod man mieru, Harijs teica. Ko tu viņai saciji, pirms nospiedi mēlīti?

-     Tu gribi to zināt, Harij?

-    Jā, es gribu.

-     Beāt, tad tev ir tikai divas sekundes, lai sāktu skaitīt. Viens…

-     Skaiti, Beāt!

-     Viens. Tas bija tikko dzirdams sauss čuksts. Divi.

-     Stine parakstīja sev un Levam galīgo spriedumu, Trunns teica.

-     Trīs.

-     Sacīja, ka es varot nošaut viņu, bet lai saudzējot Levu.

Harijs juta, ka viņam aizžņaudzas kakls un pirksti ap pistoles

spalu atslābst.

-     Četri.

-      Citiem vārdiem sakot, viņš būtu nošāvis Stīni neatkarīgi no tā, cik ilgā laikā filiāles šefs pārliek somā naudu? Halvošens jautāja.

Harijs sadrūvējies palocīja galvu.

-     Ja esi tāds viszinis, tad droši vien zini arī, kāds bija bēgšanas maršruts? īvarsons jautāja, mēģinādams būt asprātīgs, taču uzspēlētajam mundrumam cauri lauzās skaidri nomanāms sapīkums.

-     Nē, bet es pieņemu, ka viņš gāja pa to pašu ceļu, kā bija nācis. Augšup pa Industrīgātu, tad lejā uz Pīlestrēdetu, pēc tam iekšā jaunbūvē, kur novelk balaklavu un kombinezona mugurpusei piestiprina lenti ar uzrakstu POLICIJA. Atgriežoties sporta centrā, viņam galvā ir naģene un uz acīm saulesbrilles, viņš iet, ne no viena neslēpjoties, jo sporta centra darbinieki šādā apģērbā viņu nepazīst. Garderobē pārģērbjas sporta tērpā, kas viņam bija mugurā, ierodoties no darba, nemanāmi ieslīd ļaužu pilnajā treniņzālē, paminas uz velotrenažiera, varbūt nedaudz pacilā svarus. Tad noskalojas dušā, ieiet reģistratūrā un paziņo, ka viņam nozagta skvoša rakete. Centra darbiniece sūdzību iereģistrē ziņojumu grāmatā un pieraksta precīzu laiku. 16.02. Alibi ir piefiksēts, un viņš iziet uz ielas, dzird sirēnu gaudošanu, iekāpj automašīnā un brauc mājup. Apmēram tā.

-     Neesmu pārliecināts, ka sapratu, kālab bija vajadzīga lente ar uzrakstu POLICIJA, ierunājās kriminālpolicijas šefs. Mums taču nemaz nav kombinezonu.

-     Elementārs psiholoģisks gājiens, Beāte sacīja un piesarka, manīdama, ka kriminālpolicijas šefa uzacs paraujas augšup. Es gribēju teikt, ne tik daudz elementārs, cik… cik pašsaprotams.

-     Turpini, teica kriminālpolicijas šefs.

-     Trunns Grete, protams, zināja, ka policija mēģinās atrast ikvienu, kurš tajā apkaimē būs manits staigājam darba kombinezonā. Tāpēc viņam uz kombinezona bija vajadzīgs kaut kāds uzraksts, kas acumirkli novirzītu policijas uzmanību no neidentificētas personas parādīšanās sporta centrā. Un tiešām nav daudz lietu, kas durtos acīs vairāk nekā uzraksts POLICIJA.

-    Interesants apgalvojums, īvarsons teica, indīgi smaidīdams, un zīmīgi pielika zodam divus pirkstus.

-    Viņai taisnība, kriminālpolicijas šefs sacīja. No varas pārstāvjiem mazliet baidās visi. Turpini, Lenna.

-    Lai nodrošinātos dubultīgi, viņš nostādīja sevi liecinieka lomā, un pats pastāstīja, ka treniņzālē redzējis paejam garām vīrieti darba kombinezonā ar uzrakstu POLICIJA uz muguras.

-    Gājiens, ko gandrīz gribas nosaukt par ģeniālu, Beāti papildināja Harijs. Grete to teica, it kā nesaprazdams, ka uzraksts POLICIJA automātiski izsvītro šo vīru no aizdomās turamo loka. Taču ar šo paziņojumu viņš neapšaubāmi stiprināja mūsu ticību viņa vārdu patiesumam, jo, sekojot viņa loģikai, viņš noliek pats sevi slepkavas atkāpšanās ceļā.

-     Ko, ko? Mellers pārprasīja. Harij, atkārto pēdējos vārdus vēlreiz, tikai lēnāk.

Harijs ievilka elpu.

-    Velns ar viņu, lai paliek, steigšus teica Mellers. Man sāp galva.

-     Septiņi.

-     Bet tu nedarīji, kā viņa lūdza, Harijs teica. Tu nepasaudzēji savu brāli.

-     Protams, ne, Trunns sacīja.

-     Vai viņš zināja, ka tas biji tu, kas viņu nošāva?

-     Man bija tas prieks viņam to paziņot. Pa mobilo telefonu. Viņš sēdēja Gardermūenes lidostā un gaidīja. Es viņam teicu, ka nobeigšu arī viņu, ja viņš neiesēdīsies lidmašīnā.

-     Un viņš tev noticēja, ka esi nogalinājis Stīni?

Trunns iesmējās.

-     Levs mani pazina. Viņš nešaubījās ne mirkli. Viņš sēdēja biznesa klases uzgaidāmajā zālē, lasīja teletekstu par bankas aplaupīšanu un klausījās manus paskaidrojumus. Viņš atvienojās, kad atskanēja paziņojums, ka sākusies iekāpšana viņa reisā. Viņa un Stīnes. Ei, tu! Trunns pielika stobru Beātei pie pieres.

-     Astoņi.

-    Viņš droši vien domāja, ka aizbēdzis būs atkal drošībā, Harijs teica. Viņš taču nezināja par Sanpaulu noslēgto darījumu?

-     Levs bija zaglis, bet, jāatzīst, ļoti naivs cilvēks. Viņam nevajadzēja man atklāt savas slepenās uzturēšanās vietas adresi Dažudā.

-     Deviņi.

Harijs centās neklausīties Beātes monotonajā robota balsī.

-    Tātad tu aizsūtīji instrukciju nolīgtajam slepkavam. Kopā ar pirmsnāves vēstuli. Ko tu rakstīji tādā pašā rokrakstā kā Leva sacerējumus.

-    Re kā, teica Trunns. Labi pastrādāts, Harij. Izņemot tādu sīkumu, ka tas tika nosūtīts jau pirms laupīšanas.

-     Desmit.

-     Nūja, Harijs sacīja. Arī pasūtījuma slepkava bija labi pastrādājis. Patiešām varēja nodomāt, ka Levs ir pakāries. Tikai tā mazā pirksta nogriešana gan bija nedaudz mulsinoša. Vai kvīts vietā?

-      Sacīsim tā mazais pirksts pēc izmēra kā radīts parastai vēstuļu aploksnei.

-     Vai tad tu spēj paciest asinis, Trunn?

-     Vienpadsmit.

Aizvien pieaugošo vēja svelpoņu caurauda tāla pērkona iedunēšanās. Tuvākā apkaime bija kā izmirusi, it kā visi, jauzdami tuvojamies ko nelāgu, būtu laikus patvērušies drošākās vietās.

-     Divpadsmit.

-    Iesaku padoties, tā būtu visvienkāršāk, Harijs uzsauca. Tu taču saproti, ka tas ir bezcerīgi.

Trunns iesmējās.

-     Protams, bezcerīgi. Te jau tā sāls. Nekādu cerību. Nekā, ko zaudēt.

-     Trīspadsmit.

-     Tad kāds ir plāns, Trunn?

-     Plāns? Man ir divi miljoni kronu no aplaupītās bankas un plāns nodzīvot ilgu un varbūt pat laimīgu mūžu kaut kur ārzemēs. Izskatās, ka būs jāaizceļo mazliet ātrāk, nekā plānots, bet es arī to esmu paredzējis. Tūlīt pēc aplaupīšanas saliku automašīnā visu nepieciešamo, lai nekavējoties varētu doties ceļā. Jūs tiksiet vai nu nošauti, vai pieķēdēti ar roku dzelžiem pie žoga. Izvēle ir jūsu ziņā.

-     Četrpadsmit.

-     Tu labi zini, ka tas numurs neies cauri, Harijs teica.

-     Tici man, ir neskaitāmi daudz iespēju pazust. Levs šajā ziņā bija sasniedzis pilnību. Man vajadzīgs tikai divdesmit minūšu handikaps, lai divreiz nomainītu transportlīdzekli un identitātes. Bēgot varu izmantot četras automašīnas un četras dažādas pases, un man ir sakari. Piemēram, Sanpaulu. Divdesmit miljoni iedzīvotāju, vari jau sākt meklēt.

-     Piecpadsmit.

-     Harij, tavai kolēģei vairs nav daudz atlicis. Kā tad būs?

-     Tu esi izstāstījis par daudz, Harijs teica. Tu mūs šā vai tā nobeigsi.

-     Tu vari riskēt un pārbaudīt. Kāds ir tavs variants?

-     Tu mirsti pirms manis, teica Harijs un pielādēja pistoli.

-     Sešpadsmit, čukstēja Beāte.

Harijs bija beidzis.

-     Saistoša teorija, Hole, īvarsons sacīja. It īpaši tā daļa par algoto slepkavu Brazīlijā. Ļoti saistoša… Viņa smaids šoreiz atsedza tikai priekšzobus. Eksotiska. Vai tev ir vēl kaut kas? Kāds pierādījums, piemēram?

-     Rokraksts pirmsnāves vēstulē, Harijs sacija.

-      Tu pats tikko sacīji, ka tas nelīdzinās Trunna Gretes rokrakstam.

-    Tas tiešām nelīdzinās tam, kā viņš raksta ikdienā. Taču sacerējumos…

-     Vai tev ir liecinieks, ka tos rakstījis Trunns?

-     Nē, teica Harijs.

īvarsons ievaidējās:

-     Citiem vārdiem sakot, tev šajā slepkavības lietā nav neviena izmantojama pierādījuma?

-    Mērķtiecīgas slepkavības lietā, Harijs klusu noteica, skatīdamies uz īvarsonu. Ar acu kaktiņu viņš redzēja, ka Mellers izskatās apjucis un veras grīdā, bet Beāte izmisumā žņaudz rokas. Kriminālpolicijas šefs iekāsējās.

Harijs noņēma pistolei drošinātāju.

-    Ko tu tur dari? Trunns samiedza acis un tik spēcīgi pagrūda uz priekšu ieroča stobru, ka Beātes galva atliecās.

-     Divdesmit viens, viņa stenēja.

-     Vai tas nav patīkams atvieglojums? Harijs teica. Beidzot ir skaidrs, ka vairs nav, ko zaudēt. Tas jebkuru izvēli padara vieglāku.

-     Tu blefo.

-     Blefoju? Harijs pielika pistoli kreisās rokas delmam un nospieda mēlīti. Sauss, spalgs šāviens. Pagāja labi ja sekundes desmitdaļa, un tas jau atbalsojās no daudzstāvu namiem. Trunna skatiens sastinga. Policista ādas jakā bija parādijies caurums ar robainām malām, un balts vates kušķis aizvirpuļoja vējam līdzi. Piles. Smagas, sārtas piles, pakšķēdamas kā pulksteņa tik-tak, atsitās pret zemi un sajaucās ar sarkanīgajām māla šķembām un atmirušo zāli. \

-     Divdesmit divi.

Piles piebrieda un krita arvien biežāk un biežāk, pakšķi paātrinājās kā aizvien straujākā ritmā tikšķošs metronoms. Harijs pacēla pistoli, atbalstīja stobru pret drāšu pinumu un notēmēja.

-    Trunn, tādas izskatās manas asinis, viņš teica tik klusi, ka tik tikko varēja sakļausit. Vai tagad paskatīsimies uz tavējām?

Mākoņu mala bija tikusi līdz saulei.

-     Divdesmit trīs.

Tumša ēna no rietumu puses uzgūla laukiem, rindu mājām, blokmājām, sarkanajam korta segumam un trim cilvēkiem. Un temperatūra kritās. Tik spēji, it kā šī tumšā siena ne tikai aizšķērsotu ceļu gaismai un siltumam, bet ari pati izstarotu aukstumu. Bet Trunns to nemanīja. Viņš juta tikai policistes īsos, ātros pulsa sitienus, redzēja tikai viņas bālo, neizteiksmīgo seju un policista pistoles stobru, kas blenza uz viņu kā melna acs, kas beidzot atradusi meklēto un jau izurbusies viņam cauri, izsecējusi un izgriezusi otrādi. Tālumā nodunēja pērkons. Bet viņš dzirdēja tikai asiņu pakšķēšanu. Policista ķermenis bija vaļā un tecēja. Asinis, darbs, dzīve, tas viss čūkstēdams pilēja zālē, it kā nevis iesūktos zemē, bet saēstu, sadedzinātu to. Un Trunns zināja pat ja viņš aizvērtu acis un aizspiestu ausis, šalktu paša asinis, burzguļotu un pulsētu, kā gribēdamas tikt laukā.

Viņš sajuta nelabumu kā vieglas kontrakcijas, kā augli, kas grib nākt pasaulē caur muti. Norija siekalas, kas plūda no visiem dziedzeriem, kas ieslidināja, sagatavoja ceļu. Korts, blokmājas un zālieni sāka lēnām griezties. Viņš rāvās čokurā, mēģināja aizslēpties aiz policistes, bet viņa bija pārāk maza, pārāk caurspīdīga, viņa bija kā vēja purināts, gaisīgs dzīves šķidrauts. Viņš iekrampējās ierocī, it kā tas turētu viņu, nevis otrādi. Ciešāk piekļāva pirkstu mēlītei, taču vēl nenospieda. Vēl ne. Vēl bija jāgaida. Kas? Baiļu atkāpšanās? Izlīdzsvarošanās? Taču nekas negribēja būt līdzsvarā, viss griezās, virpuļoja un negribēja rimt, iekams nebija sašķīdis, atsitoties pret dibenu. Viss atradās brīvā kritienā kopš mirkļa, kad Stīne pavēstīja, ka aizbrauks. Un šalkoņa ausīs viņam nemitīgi bija atgādinājusi, ka krišanas ātrums tikai pieaugs. Katru ritu atmostoties viņš bija cerējis, ka drīz gāšanās lejup vairs neliksies nekas briesmīgs, ka baisās sajūtas izzudīs, jo iznākums taču skaidrs un sāpes izsāpētas. Bet tā nebija. Un viņš sāka vēlēties, kaut drīzāk sasniegtu dibenu. Dienu, kas noteikti viņu atsvabinās no bailēm. Un nu beidzot tas bija saskatāms, taču bailes kļuva vēl lielākas.

Zeme otrpus žogam joņoja viņam pretī.

Divdesmit četri.

Beāte drīz būs galā. Acīs spīdēja saule, viņa stāvēja bankas filiālē Rīenā, un āra gaisma žilbināja, vēršot visu baltu un skarbu. Tēvs stāvēja viņai blakus, kā vienmēr kluss. Kaut kur kliedza māte, bet viņa bija tālu prom, vienmēr bijusi tālu. Beāte skaitīja atmiņu ainiņas, vasaras, skūpstus, sakāves. To bija daudz, viņa jutās pārsteigta, cik daudz. Viņa atcerējās sejas, Parīzi, Prāgu, kādu smaidu zem melna matu cekula, neveiklu atzīšanos mīlestībā, strauju elpu, bailes vai tas ir sāpīgi? Un kādu restorānu Sansebastjanā, kuru viņa nevarēja atļauties, tomēr bija pasūtījusi galdiņu. Varbūt vajadzēja justies pateicīgai, par spīti visam?

Domu plūdumu pārtrauca ieroča stobra atduršanās pret pieri. Ainiņas izzuda, un uz ekrāna mirgoja tikai balts sniega virpulis. Un viņa domāja kāpēc tēvs tikai stāvēja man blakus, kāpēc neko nelūdza? Nekad nebija lūdzis. Un viņa ienīda viņu par to. Vai viņš nezināja, ka vienīgā viņas vēlme ir izdarīt kaut ko viņa labā, pilnīgi jebko? Viņa bija nogājusi visu viņa ceļu, bet kad bija atradusi laupītāju, slepkavu, to, kurš padarīja mammu par atraitni, un gribēja tēvu atriebt gan savā, gan mammas vārdā, viņš bija stāvējis viņai blakus, kā vienmēr klusēdams, un atteicies.

Un tagad viņa stāvēja tur, kur arī viņš bija stāvējis. Un visi cilvēki, kurus viņa naktis bija redzējusi banku aplaupīšanu ierakstos Moku kambarī, un lauzījusi galvu, par ko viņi domā. Tagad arī viņa bija nonākusi turpat un joprojām to nezināja.

Kāds bija izslēdzis gaismu, saule nozuda, un viņu apņēma aukstums. Tumsā viņa atkal atguvās. It kā pirmā atgūšanās bijusi tikai tādēļ, lai vēlreiz aizdomātos. Un viņa atsāka skaitit. Bet tagad skaitīja vietas, kurās nav bijusi, cilvēkus, kurus nav satikusi, asaras, kuras nav izraudājusi, vārdus, kurus līdz šim nav dzirdējusi.

-    Jā gan, Harijs sacīja. Man ir pierādījums. Viņš izņēma un nolika uz garā galda papīra lapu.

īvarsons un Mellers, vienlaikus paliekušies uz priekšu, gandrīz sasita kopā pieres.

-     Kas tad tas? iekvekšķējās īvarsons. "Brīnišķīga diena"?

-     Tas ir kricelējums, Harijs atbildēja. Rakstīts piezīmju blociņā Gausta slimnīcā. Ir divi liecinieki, es pats un Lenna, mēs bijām tur un varam apliecināt, ka to kricelējis Trunns Grete.

-     Un tad?

Harijs paskatījās uz viņiem. Tad pagrieza muguru un lēni piegāja pie loga.

-    Vai esat apskatijuši paši savus kricelējumus, ko esat savilkuši, kad sēžat un domājat par kaut ko citu? Tie jums diezgan daudz varētu atklāt. Tāpēc es paņēmu lapu līdzi, lai pārbaudītu, vai tajā nav saredzama kaut kāda jēga. Un sākumā neko tādu nesaskatīju. Jebšu, ja tikko ir nogalināta tava sieva un tu atrodies slēgtā psihiatriskās slimnīcas nodaļā un atkal un atkal raksti "Brīnišķīga diena", tad vai nu esi galīgi nojūdzies, vai arī raksti kaut ko pilnīgi pretēju tam, ko domā. Bet tad es kaut ko aptvēru.

Pilsēta bija pelēkbāla kā veca, noguruša vīra seja, bet šodien, uzspīdot saulei, mirdzēja visas vēl atlikušās krāsas. Kā pēdējais smaids pirms atvadām, Harijs nodomāja.

-     Brīnišķīga diena, viņš sacīja. Tā nav doma, replika vai apgalvojums. Tas ir nosaukums. Nosaukums sacerējumam, kādus raksta sākumskolā.

Gar logu aizlidoja zvirbulis.

-    Trunns Grete nedomāja, viņš rakstīja gluži automātiski. Tieši tāpat, kā bija darījis skolas laikā, kad iemēģināja jauno rokrakstu. Sāns Hūe, rokrakstu eksperts no Kriminālistikas laboratorijas, jau ir apstiprinājis, ka tā pati persona, kura rakstījusi uz šīs lapas, ir rakstījusi arī pirmsnāves vēstuli. Un skolas sacerējumus.

Šķita, ka filma ir iesprūdusi un attēls sastindzis. Nevienas kustības, neviena vārda, tikai ritmiskās grūdienveida skaņas no kopētāja koridorā aiz durvīm.

Galu galā Harijs pats pagriezās un pārtrauca klusumu.

-     No kopējā noskaņojuma, šķiet, jāsecina, ka mums ar Lennu jāatved Trunns uz nelielu nopratināšanu.

Sasodits, sasodits! Harijs centās noturēt pistoli stingri, bet no sāpēm reiba galva un vējš gāza vai no kājām. Trunns reaģēja uz asinīm tieši tā, kā Harijs bija plānojis, un vienu bridi viņam pat radās iespēja netraucēti izšaut. Bet Harijs novilcinājās, un tagad Trunns bija pagriezis Beāti tā, ka viņa galva un plecs tik tikko redzama. Jā, Beāte bija lldziga, tagad viņš redzēja, ak Dievs, cik lidzlga! Harijs samirkšķināja acis, lai atkal viņus saskatītu. Nākamā vēja brāzma bija tik spēcīga, ka parāva līdzi pelēko mēteli, kas atradās uz sola, un vienu bridi izskatījās, ka pa tenisa laukumu skrien kāds neredzams vīrietis, tērpies tikai putekļu mētelī. Harijs juta, ka tūlīt būs klāt lietus, ka šīs gaisa masas lietus sienu stumj sev pa riekšu kā pēdējo brīdinājumu. Tad pēkšņi kļuva tik tumšs kā naktī, divi augumi viņa priekšā sakusa vienā, un tajā pašā brīdī lielām, smagām lāsēm sāka gāzt.

-     Divdesmit pieci, Beātes balss pēkšņi bija skaļa un skaidra.

Gaismas zibsni Harijs uz sarkanās grants redzēja augumu ēnas.

Pēc tam sekoja tāds blīkšķis, ka aizkrita ausis. Viens augums atdalījās no otra un noslīga uz zemes.

Harijs nokrita uz ceļiem un izdzirdēja pats savu kliedzienu.

-     Elēn!

Viņš redzēja to, kas joprojām stāvēja, pagriežamies un tuvojamies viņam ar ieroci rokās. Harijs nomērķēja, bet lietus straumēm plūda pār seju un aizmigloja skatienu. Viņš samirkšķināja acis un tēmēja. Neko vairs nejuta: nedz sāpes, nedz aukstumu, nedz skumjas, nedz triumfu, tikai milzīgu tukšumu. Notiekošajam nebija paredzēta nekāda jēga, viss tikai atkārtojās kā mūžīgā mantrā dzīve, nāve, atdzimšana, dzīve, nāve. Viņš līdz pusei atvilka drošinātāju. Nomērķēja.

-     Beāte? viņš čukstēja.

Atspērusi vaļā drāšu vārtus, viņa sniedza Harijam AG3 ieroci, un Harijs to satvēra.

-     Kas… notika?

-     Sētesdāles raustīšanās, viņa atbildēja.

-     Sētesdāles raustīšanās?

-     Viņš pilnīgi sabruka, nabadziņš. Viņa parādīja savu labo roku. Lietus izšķīdināja un aizskaloja asinis, kas tecēja no divām brūcēm uz pirkstu kauliņiem. Es tikai gaidīju, ka kaut kas novērsīs viņa uzmanību. Un tas pērkona grāviens pārbiedēja viņu līdz nāvei. Un izskatās, ka tevi arī.

Viņi paskatījās uz cilvēku, kas gulēja kreisajā laukuma pusē bez dzīvības pazīmēm.

-     Vai palīdzēsi uzlikt roku dzelžus, Harij? Gaišie mati lipa Beātei pie sejas, bet viņa, šķiet, to nemanīja. Viņa smaidīja.

Harijs pacēla seju pret lietu un aizvēra acis.

-      Dievs augstais, viņš murmināja. Neatbrīvo, lūdzu, šo nabaga dvēseli ātrāk kā divtūkstoš divdesmitā gada divpadsmitajā jūlijā. Esi tik žēligs.

-     Harij?

Viņš atvēra acis. -Jā?

-     Ja viņš jaatbrīvo jau divtūkstoš divdesmitajā gadā, mums vajadzētu vest viņu uz Policijas pārvaldi tūlīt pat.

-     Ne jau viņu, Harijs pieceldamies sacīja. Runa ir par mani. Tajā datumā es aiziešu pensijā.

Aplicis roku viņai ap pleciem, viņš pasmaidīja.

-     Ak tu, Sētesdāles raustīšanās…

50. NODAĻA Ekeberga kalns

Decembra otrajā nedēļā atkal sāka snigt. Un šoreiz pa īstam. Sniega sanesumi krājās pie māju sienām, un tika prognozēts, ka snigs vēl. Trešdienas pēcpusdienā nāca atzīšanās. Trunns Grete izstāstīja prokuroram, kā izplānojis un pēc tam ari īstenojis savas sievas slepkavību.

Sniga visu nakti, un nākamajā dienā viņš atzinās, ka parūpējies arī par sava brāļa slepkavību. Vīru, kuru viņš bija nolīdzis šim darbam, sauca El Ojo jeb Acs, viņam nebija adreses, un viņš mainīja savu iesauku un mobilā telefona numuru katru nedēļu. Trunns bija saticis viņu tikai vienu reizi kādā autostāvvietā Sanpaulu, kur viņi bija pārrunājuši darījuma detaļas. Piecpadsmit tūkstošus dolāru El Ojo bija saņēmis avansā, pārējo Trunns bija ielicis papīra maisiņā un atstājis mantu glabātuvē Tietē stacijā. Viņi bija norunājuši, ka Trunns nosūtīs pirmsnāves vēstuli uz pasta nodaļu Kampusbelusā pilsētas rajonu, kas atrodas uz dienvidiem no centra, un uz to pašu adresi arī atslēgas, kad būs saņēmis Leva mazo pirkstiņu.

Garo nopratināšanu laikā tikai vienu reizi sarunā iezagās kripatiņa jautrības kad Trunns uz jautājumu, kā tad viņš kā parasts tūrists varējis nonākt kontaktā ar profesionālu slepkavu, atbildēja, ka tas bijis krietni vienkāršāk, nekā Norvēģijā atrast amatnieku. Un šī analoģija nemaz nebija tik nejauša.

-    Levs pats man kādreiz stāstīja, Trunns sacīja. Viņu sludinājumi atrodas avīzē Folka de Sao Paulo līdzās seksa pakalpojumiem, un viņi sevi dēvē par plomero.

-     Plom… kā tu teici?

-     Plomero. Santehniķis.

Halvošens pa faksu pārsūtīja pieticīgo informāciju Brazīlijas vēstniekam, kurš atturējās no sarkastiskiem komentāriem un pieklājīgi apsolīja pasekot šai lietai.

AG3 ierocis, kuru Trunns izmantoja laupīšanā, bija piederējis Levam un jau vairākus gadus atradies bēniņos Dīsengrennā. Ari šī ieroča izcelsmi nebija iespējams noskaidrot, jo sērijas numurs bija noslīpēts.

Nordea apdrošināšanas sabiedrības konsorcijam Ziemassvētku vakars pienāca agrāk, jo visa Bugstaveienas filiālē nolaupītā nauda tika atrasta Trunna mašīnas bagāžniekā, zudumā nebija gājusi neviena krona.

Dienas gāja, joprojām sniga, un pratināšana turpinājās. Kādā piektdienas pēcpusdienā, kad visi jau bija saguruši, Harijs Trunnam pajautāja, kāpēc Trunns nav vēmis, kad sašāvis savu sievu galvā, viņš taču nespējot paciest asinis. Pratināšanas telpā iestājās klusums. Trunns ilgi skatījās uz videokameru telpas stūri. Tad atbildes vietā tikai papurināja galvu.

Bet, kad viņi bija beiguši un jau gāja pa Kulvertenu atpakaļ uz pagaidu aizturēšanas kameru, viņš pēkšņi pagriezās pret Hariju.

-     Asinis mēdz būt dažādas, viņš noteica.

Brīvdienās Harijs bija apsēdies pie loga un vēroja, kā Oļegs un kaimiņu puikas dārzā pie koka villas ceļ sniegavīru. Rākela apjautājās, par ko viņš domā, un viņam jau gandrīz izspruka. Bet galu galā viņš ierosināja iziet nelielā pastaigā. Rākela atnesa ziemas cepuri un cimdus. Viņi gāja gar Holmenkolbakenu, un tieši tur Rākela pajautāja, vai viņiem nevajadzētu Ziemassvētku vakarā uzaicināt pie viņas Harija tēvu un māsu.

-    Viņiem taču esam tikai mēs, viņa sacīja, paspiezdama Harija roku.

Pirmdien Harijs un Halvošens atsāka darbu pie Elēnas lietas. Vēlreiz visu no sākuma. Nopratināja lieciniekus, kuri jau bija uzklausīti, lasīja vecos ziņojumus, pārbaudīja slepeno informāciju, kas jau bija atlikta malā, un sekoja vecajām pēdām. Un izrādījās, ka tās nekur neved.

-     Vai tev ir tā cilvēka adrese, kurš apgalvoja, ka redzējis Sverri Ulsenu Grinerlekā kopā ar kādu tipu sarkanā mašīnā? Harijs jautāja.

-     Viņu sauc Kvinsvīks. Pierakstīts vecāku dzīvoklī, bet šaubos, vai mēs viņu tur atradīsim.

Iegājis Herberta picērijā un apjautājies par Roju Kvinsvīku, Harijs necerēja uz īpašu atsaucību un vēlmi sadarboties. Bet, izmaksājis alu kādam puisim ar Nacionālās alianses logo uz T krekla, dabūja zināt, ka uz Roju vairs neattiecoties klusēšanas pienākums, jo viņš nesen savus vecos draugus pametis. Ieskatījies kādā reliģiozā meitenē un acīmredzot zaudējis ticību nacismam. Neviens nezināja, kas viņa ir un kur Rojs tagad dzīvo, bet kāds esot viņu redzējis stāvam ārā pie filadelfiešu draudzes ēkas un dziedam.

Sniegs gūla kupenās, un sniega šķūrējamās mašīnas, cīnīdamās ar sanesumiem, braukāja pa centra ielām šurpu turpu.

DnB bankas filiālē Grensā sašauto sievieti izrakstīja no slimnīcas. Avīzes Dagbladet bildēs viņa ar pirkstiem rādīja, kur ķērusi lode un cik tuvu tas bijis sirdij. Viņa tagad varēja doties mājup un post māju Ziemassvētku sagaidīšanai vīram un bērniem par prieku tā tur bija rakstīts.

Tās pašas nedēļas otrdienas rītā pulksten desmitos Harijs, nospārdījis no zābakiem sniegu, pieklauvēja pie Policijas pārvaldes 3. apspriežu telpas durvīm.

-     Nāc iekšā, Hol, nodārdēja tiesneša Vallerhauga balss. Viņš vadīja Iekšējās drošības dienesta izmeklēšanas komisiju piecu cilvēku sastāvā, kas izskatīja apšaudi pie ostas noliktavām. Harijam lika apsēsties. Bez tiesneša Vallerhauga grupā bija prokurors, divi izmeklētāji sieviete un vīrietis un aizstāvības advokāts Ūla Lunne, kuru Harijs pazina kā paskarbu, bet zinošu un reāli domājošu vīru.

-    Pirms aizejam Ziemassvētku brīvdienās, mēs labprāt nodotu prokuroram savu slēdzienu, Vallerhaugs iesāka. Vai vari mums, lūdzu, cik vien īsi un detalizēti iespējams, pastāstīt par savu saistību ar šo lietu?

Vīriešu kārtas izmeklētāja laptopa klaviatūras klikšķu pavadījumā Harijs izstāstīja par savu īso tikšanos ar Alfu Gunnerudu. Kad viņš bija beidzis, Vallerhaugs pateicās, tad brīdi rakņājās savos papīros, līdz atrada meklēto un paskatījās uz Hariju pār briļļu stikliem.

-     Mēs labprāt uzzinātu, vai tu, vadoties pēc saviem iespaidiem jūsu īsajā randiņā ar Gunnerudu, nejūties pārsteigts, izdzirdot, ka viņš pacēlis ieroci pret policistu?

Harijs mēģināja atcerēties, ko bija nodomājis, ieraugot Gunnerudu kāpņu telpā. Puišelis, kurš nobijies, ka dabūs vēl vienu brāzienu. Nevis rūdīts slepkava. Paskatījies tiesnesim acīs, Harijs atbildēja:

-     Nē.

Vallerhaugs noņēma brilles.

-    Bet, sastapis tevi, Gunneruds metās bēgt, nevis izvilka ieroci. Kāpēc, tavuprāt, saticis Voleru, viņš mainīja taktiku?

-     Es nezinu, Harijs sacīja. Es tur nebiju.

-     Bet tev tātad nešķiet, ka tas ir savādi?

-     Šķiet gan.

-     Bet pirms mirkļa tu sacīji, ka nebiji pārsteigts?

Harijs atspiedās pret atzveltni un nedaudz atrāva no grīdas divas krēsla kājas.

-     Es jau ilgi esmu policists, tiesneša kungs. Mani vairs nepārsteidz tas, ka cilvēki rīkojas dīvaini. Pat slepkavas.

Vallerhaugs uzlika atpakaļ brilles, un Harijam likās, ka pamana krunkainajā sejā vieglu smaidu.

Ūla Lunne nokrekšķinājās.

-    Kā tu noteikti zini, vecākais inspektors Toms Volers uz neilgu laiku bija atstādināts ari pagājušogad, kad līdzīgā veidā bija aizturējis jaunu neonacistu.

-     Sverri Ulsenu, Harijs sacīja.

-    Toreiz Iekšējās drošības dienests nolēma, ka prokuroram nav pamata izvirzīt apsūdzību.

-    Jūs to izlēmāt vienas nedēļas laikā, Harijs sacīja.

Ūla Lunne jautājoši paskatījās uz Vallerhaugu, un viņš palocīja galvu.

-Jebkurā gadījumā, Lunne turpināja, mēs, protams, uzskatām, ka tas ir uzkrītoši, ka viens un tas pats cilvēks nonāk līdzīgā situācijā atkārtoti. Mēs zinām, ka policistu starpā valda spēciga solidaritāte un viņi labprātāk izvairītos nostādīt kolēģi neveiklā situācijā… kā lai to labāk pasaka…

-     Nostučījot, Harijs sacīja.

-     Kā, lūdzu?

-     Manuprāt, vārds, kuru jūs meklējat, ir nostučīt.

Lunne vēlreiz saskatījās ar Vallerhaugu.

-     Es saprotu, ko jūs domājat, tomēr mēs to labprātāk sauktu par būtiskas informācijas sniegšanu spēles noteikumu izpildes nodrošināšanai. Vai jūs man piekrītat, Hol?

Harija krēsla priekšējās kājas ar troksni atkrita uz grīdas.

-    Jā, patiesībā es piekrītu. Es tikai neprotu tik labi izteikties kā jūs.

Vallerhaugs vairs nespēja noslēpt smaidu.

-    Neesmu pārliecināts, Hol, Lunne sacīja, un arī viņa lūpās jau pazibēja viegls smaids. Jauki, ka esam vienojušies. Tātad jūs ar Voleru strādājat kopā jau daudzus gadus un, pieņemu, labi pazīstat viņa raksturu. Citi, kurus esam šeit uzklausījuši, ir pieminējuši Volera bezkompromisu attieksmi pret noziedzniekiem un daļēji ari pret pārējiem. Vai varētu pieļaut, ka Toms Volers, mirklīgas neapdomības vadīts, būtu nošāvis Alfu Gunnerudu?

Harijs labu brīdi skatījās ārā pa logu. Ēkebergā kalns caur sniegiem gandrīz nebija saredzams. Bet viņš zināja, ka tas tur ir. Viņš, gadiem ejot un nākot, bija sēdējis te, Policijas pārvaldē pie sava galda, un tas vienmēr tur bijis un vienmēr arī būs vasarās zaļš, ziemās melns un balts, to nevarēja kaut kur pārvietot, tas bija jāpieņem kā fakts. Un jaukākais ar faktiem ir tas, ka nav vajadzības prātot, vai tie ir vēlami vai ne.

-      Nē, Harijs sacīja. Būtu grūti pieļaut, ka Toms Volers, mirklīgas neapdomības vadīts, būtu nošāvis Alfu Gunnerudu.

Un ja nu kāds no Iekšējās drošības dienesta komisijas locekļiem pamanīja Harija nelielo uzsvaru uz vārdu neapdomība, tad viņi to katrā ziņā nepieminēja.

Kad Harijs iznāca gaitenī, Vēbers jau cēlās no krēsla.

-     Lūdzu, nākamais, Harijs sacīja. Kas tev tur ir?

Vēbers pacēla plastmasas maisiņu.

-     Gunneruda pistole. Iešu tagad iekšā un tikšu skaidrībā.

-     Mm. Harijs izvilka no paciņas cigareti. Neparasts šaujamais.

-     Izraēliešu, Vēbers sacīja. Jericho 941.

Harijs stāvēja un skatījās uz durvīm, kas aizvērās aiz Vēbera, līdz garām gāja Mellers un aizrādīja, ka Harijam mutē ir neaizdegta cigarete.

Laupīšanu nodaļā bija neparasti mierīgi. Sākumā izmeklētāji bija jokojuši, ka Ekspeditors laikam nolicies ziemas guļā, bet tagad teica, ka viņš laikam ļāvis sevi nošaut un aprakt kādā slepenā vietā, lai iemantotu mūžīgas leģendas statusu. Sniegs pārklāja pilsētas māju jumtus, slīdēja lejā, sasniga no jauna, bet no skursteņiem rāmi augšup vijās dūmu strūkliņas.

Smago noziegumu, Laupīšanu un Dzimumnoziegumu nodaļas ēdnīcā rīkoja kopīgu svētku mielastu. Bija paredzēts sēdēt pie galdiņiem, un izrādījās, ka Bjārne Mellers, Beāte Lenna un Halvošens sasēdināti kopā. Starp viņiem bija tukšs krēsls, un uz šķīvja bija lapiņa ar Harija vārdu.

-     Kur viņš ir? Mellers jautāja, ieliedams Beātei vīnu.

-    Dzen pēdas kādam Sverres Ulsena paziņam, kurš apgalvo, ka slepkavības naktī redzējis Ulsenu kopā ar vēl kādu, Halvošens paskaidroja, cenzdamies atvērt alus pudeli ar vienreiz lietojamām šķiltavām.

-    Tas gan lieki, Mellers sacīja. Bet pasaki viņam, ka nevajag tik daudz strādāt. Jāatrod taču laiks, lai, par spīti visam, pasēdētu pie Ziemassvētku galda.

-     Pasaki to viņam tu, Halvošens sacīja.

-    Varbūt viņš vienkārši nevēlas te būt, Beāte noteica.

Abi vīrieši skatījās uz viņu un smaidīja.

-    Kas par lietu? Beāte smējās. Jūs neticat, ka es arī pazīstu Hariju?

Viņi saskandināja. Halvošens joprojām smaidīja. Un skatījās uz Beāti. Kaut kas bija viņā mainījies, bet kas tieši? Pēdējo reizi viņš bija to redzējis apspriežu telpā, bet toreiz nebija manījis tādu dzīvīgumu acīs. Sārtumu lūpās. Un viņas poza, muguras izliekums.

-    Harijam cietums patiktu labāk nekā šādi sarīkojumi, Mellers sacīja un pastāstīja gadījumu, kad Linda no reģistratūras kādā pasākumā spiedusi viņu dejot. Beāte smējās, līdz acīs saskrēja asaras. Tad pagriezās pret Halvošenu un, piešķiebusi galvu, sacīja:

-     Un tu tik sēdi un skaties, Halvošen?

Halvošens juta, ka vaigos ielīst sārtums, un paguva vien izstostīt "nē taču", kad Beātei un Melleram jau atkal izlauzās smieklu šalts.

Vēlāk vakarā Halvošens saņēma drosmi un pajautāja, vai viņa nevēlas mazliet padejot. Un Mellers sēdēja viens, līdz pienāca īvarsons un apsēdās uz Beātes krēsla. Viņš bija piedzēries, šļupstēja un gribēja runāt par to reizi, kad, līdz nāvei pārbijies, stāvēja aiz mašīnas pie bankas filiāles Rīenā.

-    Rūne, tas bija ļoti sen, Mellers sacīja. Tu pēc augstskolas tikko biji sācis strādāt. Tā vai citādi nebūtu varējis neko izdarīt.

Atgāzis galvu, īvarsons ilgi skatījās uz Melleru. Tad piecēlās un devās prom, bet Mellers nodomāja, ka īvarsons ir vientuļš cilvēks, kas pats to neapzinās.

Kad dīdžeju Lī un Lī atskaņotais Purple Rain tuvojās izskaņai, Beāte un Halvošens sadūrās ar kādu citu dejotāju pāri, un Halvošens ievēroja, ka Beātes augums pēkšņi sastingst. Viņš pacēla acis.

-     Piedodiet, kāds sacīja zemā balsī. Pustumsā nomirdzēja Dāvida Haselhofa baltie, spēcīgie zobi.

Kad vakars bija galā, nebija iespējams dabūt taksometru un Halvošens piedāvājās pavadīt Beāti līdz mājām. Briduši pa sniegu austrumu virzienā vairāk nekā stundu, viņi beidzot stāvēja Beātes durvju priekšā Opsalā.

Beāte smaidot pagriezās pret viņu.

-    Ja vēlies, atnāc Ziemassvētku vakarā, tā teica.

-     Labprāt, viņš atbildēja. Miļš paldies.

-     Tad sarunāts, viņa sacīja. Es rit pateikšu mammai.

Viņš novēlēja labu nakti, noskūpstīja viņu uz vaiga un uzsāka

polāro ekspedīciju atpakaļ uz rietumiem.

Septiņpadsmitajā decembri Norvēģijas lielākais ziņu dienests NTB ziņoja, ka, iespējams, decembrī tiks pārspēts divdesmit gadu senais nokrišņu daudzuma rekords.

Un tajā pašā dienā Policijas iekšējās drošības dienests cēla priekšā savas rekomendācijas Volera lietā.

Viņi bija secinājuši, ka nav atklājušies nekādi reglamenta pārkāpumi, gluži pretēji bija paslavējuši par korektu rīcību un miera saglabāšanu ļoti dramatiskā situācijā. Kriminālpolicijas šefs piezvanīja Oslo policijas priekšniekam un piesardzīgi apvaicājās, vai būtu lietderīgi Tomu Voleru ieteikt apbalvošanai, jo Gunnerudi tomēr esot viena no ietekmīgākajām pilsētas ģimenēm un Alfa tēvocis sēžot pilsētas domē, un abas amatpersonas bija vienisprātis, ka šādu rīcību varētu pārprast.

Kad Halvošens, ienācis kabinetā, pavēstīja, ka Volers esot atpakaļ dienestā, Harijs aprobežojās ar īsu galvas mājienu.

Bija klāt Ziemassvētku vakars, un pār zemi, vismaz pār mazo Norvēģiju, bija nolaidies Ziemassvētku miers.

Rākela, izdzinusi Hariju un Oļegu no mājas, gatavoja svētku maltīti. Kad abi atgriezās, visa māja smaržoja pēc ribiņām. Ar taksometru atbrauca Harija tēvs Ūlavs Hols un Harija māšele Sēse.

Sēse bija sajūsmā gan par māju, gan maltīti, gan Oļegu, vārdu sakot, par visu. Pie galda pļāpāja ar Rākelu, it kā abas būtu sirdsdraudzenes, bet sirmais Ūlavs un zaļoksnējais Oļegs sēdēja viens otram pretī un apmainījās vienzilbīgiem vārdiem. Taču abi atsila, kad sākās apdāvināšanās un Oļegs izsaiņoja lielo paku ar uzrakstu Oļegam no Ūlava. Tur bija Žila Verna kopotie raksti. Oļegs sāka kāri šķirstīt.

-     Atceries, Harijs tev lasīja par Mēness raķeti. Arī tā ir viņa grāmata, Rākela teica.

-     Te ir oriģinālās ilustrācijas, Harijs teica, skatīdamies uz kapteini Nemo, kurš stāv Dienvidpolā līdzās karogam. Dzīvojiet veseli. Mana jaunā zeme vēl sešus mēnešus grims tumsā, viņš skaļi nolasīja.

-     Šīs grāmatas ir stāvējušas mana tēva grāmatplauktā, teica Ūlavs. Viņš izskatījās ne mazāk saviļņots kā Oļegs.

-     Tas nekas! Oļegs iesaucās un apvija rokas Ūlava kaklam.

Ūlava sejā atplauka mulss, silts smaids.

Kad viņi bija devušies pie miera un Rākela aizmigusi, Harijs piecēlās un piegāja pie loga. Domāja par tiem, kas vairs nav līdzās. Par savu mammu, Birgitu, Rākelas tēvu, Elēnu un Annu. Domāja ari par tiem, kas joprojām bija. Par Eisteinu no Opsalas, kam Harijs uz Ziemassvētkiem bija uzdāvinājis jaunas kurpes, par Raskolu Botsenā un par abām sievietēm Opsalā, kas mīļi uzaicinājušas Halvošenu uz vēlu Ziemassvētku maltīti, jo viņam bija dežūra un tāpēc nebija iespējams aizbraukt pie savējiem uz Steinhjeru.

Kaut kas bija mainījies, šovakar bija notikusi kaut kāda pirmajā mirklī neizprotama pārmaiņa. Harijs ilgi raudzījās lejup uz pilsētas ugunīm, līdz saprata, ka vairs nesnieg. Pēdas. Cilvēki, kas šonakt ies pa taciņu gar Ākešelvas upi, iemīs pēdas.

-     Vai tava vēlēšanās ir piepildījusies? Rākela čukstēja, kad viņš atkal apgūlās.

-     Vēlēšanās? Harijs viņu apskāva.

-     Izskatījās, ka tu, stāvēdams pie loga, kaut ko vēlies. Kas tas bija?

-     Man ir viss, ko vien varu vēlēties, Harijs teica, uzspiedis skūpstu viņas pierei.

-     Pastāsti man, tā čukstus aicināja un atliecās, lai redzētu viņa seju. Pastāsti, Harij, ko tu vēlies.

-    Tu patiešām gribi to zināt?

-    Jā. Viņa piekļāvās vēl mazliet ciešāk.

Viņš aizvēra acis, un filma sāka tīties. Tā tinās tik lēni, ka viņš to skatīja kadru pēc kadra kā fotoalbumu. Pēdas sniegā.

-     Mieru, viņš sameloja.

51. NODAĻA Sansusī

Harijs lūkojās fotogrāfijā, skatījās uz gaišo, silto smaidu, spēcīgajiem žokļiem un tēraudzilajām acīm. Tad sagrieza to un pastūma pāri galdam.

Nesteidzies, viņš teica. Un apskati uzmanīgi.

Rojs Kvinsvīks izskatījās nervozs. Atspiedis muguru pret biroja krēsla atzveltni, Harijs pavērās apkārt. Halvošens pie sienas virs arhīva skapja bija piekāris Adventa kalendāru. Pirmie Ziemassvētki. Harija rīcībā bija gandrīz viss stāvs. Tā bija lielākā brīvdienu privilēģija. Viņš šaubījās, vai Kvinsvīka mēle būs tikpat lunkana, kā sēžot Filadelfijas baznīcas pirmajā rindā, kur viņš bija to atradis, taču cerēt nevienam nav liegts.

Kvinsvīks iekāsējās, un Harijs ar visu augumu padevās uz priekšu.

Ārā ļaužu tukšajās ielās lēni lidinājās sniegpārsliņas.

paskaidrojumi

** Mēs drīz nolaidīsimies, ser. (Angļu vai.)

[1] Laupīšana! Nekustēties! (Angļu vai.) (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[2] moku kambaris. (Angļu vai.)

[3] Ugunīgā garneļu zupa taizemiešu gaumē.

[4] lūdzu, paceliet atzveltni! (Angļu vaf.)

[5] Tāpēc, ka tur ir nauda. (Angļu vai.)

[6] atrast un iznīcināt. (angļu vai.)

[7] tu esi muhameds, vai ne? (angļu vai.)

[8] stāvi rāms! (angļu vai.)

[9] v. Šekspīra makbets, 5. cēl. 8. aina. (Tulk. F. Adamovičs)

[10] mātes rokas. (Angļu va/.)

[10] Do diēzs.

Content

Nesbē Jū Atriebes dieviete

1. NODALA Plāns

2. NODAĻA Astronauts

3. NODAĻA House ofPain

4. NODAĻA Atbalss

5. NODAĻA Nemese

6. NODAĻA Čili

SLEPENPOLICISTI.

7. NODAĻA Baltais karalis

8. NODAĻA Džalalabada

9. NODAĻA Migla

10. NODAĻA Bez rūpēm

11. NODAĻA Ilūzija

OTRĀ DAĻA

12. NODAĻA Brīvprātīga nāve

13. NODAĻA Marmors

14. NODAĻA Veiksme

15. NODAĻA Gadzo

16. NODAĻA Namco G-Con 45 Brašais Oļegs.

17. NODAĻA Arābijas asaras

18. NODAĻA Brīnišķīga diena

19. NODAĻA Kurpes uz vada

trešā daļa

20. NODAĻA Piezemēšanās

21. NODAĻA Monopols

22. NODAĻA Amerika

23. NODAĻA Zirga galvas miglājs

24. NODAĻA sanpaulu

25. NODAĻA Bakšišs

ceturtā daļa

26. NODAĻA Dažuda

27. NODAĻA Edvards Grīgs

28. NODAĻA Lava pe

29. NODAĻA 316. istaba

30. NODAĻA Vibrācijas režīms

31. NODAĻA Maglite

piektā daļa

32. NODAĻA Deivids Haselhofs

33. NODAĻA Anosmija

34. NODAĻA Pluvianus aegyptius*

35. NODAĻA SOS

36. NODAĻA Waltzing Mathilda

37. NODAĻA Spiuni gjerman

38. NODAĻA Fusiform gyrus

39. NODAĻA Glock

40. NODAĻA Bonija Tailere

sestā daļa

41. NODAĻA C#MN

42. NODAĻA Diēzs

43. NODAĻA ramona

44. NODAĻA Patrin

45. NODAĻA karamāksla

46. NODAĻA Mēdeja

47. NODAĻA Jūras spīdēšana

48. NODAĻA Heinrihs Širmers

49. NODAĻA Stone Roses

50. NODAĻA Ekeberga kalns

51. NODAĻA Sansusī

paskaidrojumi